title: Tiesas spriedums 2003. gada 24.jūlijā.#Altmark Trans GmbH et Regierungspräsidium Magdeburg pret Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, piedaloties Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija.#Lieta C-280/00.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2003. gada 24. jūlijā (*)

      Regula (EEK) Nr. 1191/69 – Pilsētas, priekšpilsētas un reģionālā regulārā transporta pakalpojumu izmantošana – Publiskās subsīdijas – Valsts atbalsta jēdziens – Kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākuma izpildi
      Lieta C‑280/00
      par lūgumu, ko Tiesā atbilstoši EK līguma 234. pantam iesniegusi Bundesverwaltungsgericht (Vācija) nolūkā saņemt strīdā, kuru izskata šī tiesa, starp

      Altmark Trans GmbH,

      Regierungspräsidium Magdeburg
      un
      Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH,

      Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht, piedaloties lietā kā trešajai personai,

      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līguma 92. pantu (tagad, pēc grozījumiem – EKL 87. pants), EK līguma 77. pantu
         (tagad – EKL 73. pants) un Padomes 1969. gada 26. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1191/69 par dalībvalstu darbību sakarā ar saistībām,
         kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu
         nozarē (OV L 156, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas paredzēti Padomes 1991. gada 20. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1893/91 (OV L 169,
         1. lpp).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissoschet], M. Vatelē [M. Wathelet], R. Šintgens [R. Schintgen] un K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], A. La Pergola [A. La Pergola], P. Janns [P. Jann], V. Skouris [V. Skouris], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un A. Ross [A. Rosas],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre D. Lutermane-Ibo [D. Louterman-Hubeau], nodaļas vadītāja, vēlāk – H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        Altmark Trans GmbH vārdā – M. Ronellenfičs [M. Ronellenfitsch], Rechtsanwalt,
      –        Regierungspräsidium Magdeburg vārdā – L. H. Rode [L.‑H. Rode], pārstāvis,
      –        Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH vārdā – K. Heince [C. Heinze], Rechtsanwalt,
      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Volfkariusa [M. Wolfcarius] un D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      2001. gada 6. novembra tiesas sēdē noklausījusies mutiskos apsvērumus, kurus izteica Altmark Trans GmbH, ko pārstāvēja M. Ronellenfičs, Regierungspräsidium Magdeburg, ko pārstāvēja L. H. Rode, Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, ko pārstāvēja K. Heince, un Komisija, ko pārstāvēja M. Volfkariusa un D. Triandafilu,

      2002. gada 19. marta tiesas sēdē noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus,
      ņemot vērā 2002. gada 18. jūnija lēmumu par mutvārdu procesa atsākšanu,
      2002. gada 15. oktobrī noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko izteica Altmark Trans GmbH, ko pārstāvēja M. Ronellenfičs, Regierungspräsidium Magdeburg, ko pārstāvēja S. Karnops [S. Karnop], Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, ko pārstāvēja K. Heince, Vācijas valdība, ko pārstāvēja M. Lumma [M. Lumma], pārstāve, Dānijas valdība, ko pārstāvēja J. Molde [J. Molde], pārstāvis, Spānijas valdība, ko pārstāvēja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], pārstāve, Francijas valdība, ko pārstāvēja F. Mijons [F. Million], pārstāvis, Nīderlandes valdība, ko pārstāvēja N. A. J. Bels [N. A. J. Bel], pārstāvis, Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāvēja Dž. E. Kolinss [J. E. Collins], pārstāvis, kam palīdzēja E. Šarpstone [E. Sharpston], QC, un Komisija, ko pārstāvēja D. Triandafilu,

      2002. gada 19. marta tiesas sēdē noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2000. gada 6. aprīļa rīkojumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2000. gada 14. jūlijā, Bundesverwaltungsgericht saskaņā ar EKL 234. pantu ir uzdevusi prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt EK līguma 92. pantu (tagad, pēc grozījumiem
         – EKL 87. pants), EK līguma 77. pantu (tagad – 73. pants) un Padomes 1969. gada 26. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1191/69 par dalībvalstu
         darbību sakarā ar saistībām, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu
         un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu nozarē (OV L 156, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas paredzēti Padomes 1991. gada 20. jūnija Regulā
         (EEK) Nr. 1893/91 (OV L 169, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1191/69”).

      2        Šie jautājumi ir uzdoti saistībā ar tiesvedību starp Altmark Trans GmbH (turpmāk tekstā – “Altmark Trans”) un Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH (turpmāk tekstā – “Nahverkehrsgesellschaft”) attiecībā uz licencēm, ko Regierungspräsidium Magdeburg [Magdeburgas Reģionālā pārvalde, turpmāk tekstā – “Regierungspräsidium”] bija piešķīrusi Altmark Trans regulārā autobusu transporta pakalpojumu sniegšanai Landkreis Stendal (Vācija), un sabiedriskajām subsīdijām par šo pakalpojumu sniegšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        Līguma 92. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalsts vai ko jebkādā
         citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas traucē konkurenci vai var radīt traucējumus konkurencei, dodot priekšroku atsevišķiem
         uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”

      4        Līguma 74. pantā (tagad – EKL 70. pants), kas ietverts Trešās daļas IV sadaļā par transportu, noteikts, ka jomās, uz ko attiecas
         šī sadaļa, dalībvalstis Līguma mērķus īsteno ar kopēju transporta politiku.

      5        Līguma 77. pantā, kas ietverts minētajā IV sadaļā, paredzēts, ka atbalsts ir saderīgs ar Līgumu, ja tas vajadzīgs transporta
         koordinācijai vai ja tas ir atlīdzība par tādu saistību izpildi, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem.

      6        Regula Nr. 1191/69 ir sadalīta sešās iedaļās, no kurām pirmajā ietverti vispārīgi noteikumi (1. un 2. pants), otrā attiecas
         uz sabiedrisko pakalpojumu saistību izbeigšanas vai saglabāšanas kopējiem principiem (3.–8. pants), trešā skar vienas vai
         vairāku atsevišķu pasažieru kategoriju interesēs uzlikto pārvadājumu likmju un nosacījumu piemērošanu pasažieru pārvadājumiem
         (9. pants), ceturtā attiecas uz kompensēšanas kopējām procedūrām (10.–13. pants), piektā – uz sabiedrisko pakalpojumu līgumiem
         (14. pants), bet sestajā ietverti nobeiguma noteikumi (15.–20. pants).

      7        Regulas 1. pantā ir noteikts:

      “1. Šo regulu piemēro transporta uzņēmumiem, kas sniedz dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu
         pakalpojumus.Dalībvalstis var izslēgt no šīs regulas piemērošanas jomas visus uzņēmumus, kuru darbība aprobežojas vienīgi ar pilsētas,
         piepilsētas vai reģionālo pakalpojumu sniegšanu.

      2. Šajā regulā:
      –        “pilsētas un piepilsētas pakalpojumi” nozīmē pārvadājumu pakalpojumus, kas atbilst pilsētu centra vai konurbācijas vajadzībām,
         kā arī pārvadājumu vajadzībām starp to un apkārtējām teritorijām,

      –        “reģionālie pakalpojumi” nozīmē pārvadājumu pakalpojumus, ko sniedz, lai apmierinātu reģiona pārvadājumu vajadzības.
      3. Dalībvalstu kompetentas iestādes izbeidz visus pārvadājumiem pa dzelzceļiem, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem uzliktās
         saistības, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, kā definēts šajā regulā.

      4. Lai nodrošinātu pietiekamus transporta pakalpojumus, ko sniedz, lai īpaši ievērotu sociālus faktorus, vides faktorus un
         pilsētu un lauku teritoriju plānošanu, vai arī lai dažām pasažieru kategorijām piedāvātu īpašas braukšanas likmes, dalībvalstu
         kompetentas iestādes var slēgt sabiedrisko pakalpojumu līgumus ar transporta uzņēmumu. Šādu līgumu īstenošanas noteikumi un
         cita ar tiem saistīta informācija sīki izklāstīti V iedaļā.

      5. Dalībvalstu kompetentas iestādes tomēr var saglabāt vai uzlikt 2. pantā minētās sabiedrisko pakalpojumu saistības pilsētas,
         piepilsētas un reģionālajiem pasažieru pārvadājumu pakalpojumiem. Šo pakalpojumu sniegšanas nosacījumi un cita ar tiem saistīta
         informācija, ieskaitot kompensēšanas metodes, sīki izklāstīta II, III un IV iedaļā.

      [..]
      6. Dalībvalsts kompetentas iestādes turklāt var izlemt par 3. un 4. punkta nepiemērošanu pasažieru pārvadājumu jomā pārvadājumu
         likmēm un nosacījumiem, ko uzliek vienas vai vairāku atsevišķu pasažieru kategoriju interesēs.”

      8        Regulas 1191/69 6. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Lēmumos par sabiedrisko pakalpojumu saistības vai tās daļas saglabāšanu vai izbeigšanu noteiktā laikposma beigās paredz kompensācijas
         piešķiršanu par finansiālajiem apgrūtinājumiem, kas rodas šīs saistības dēļ; šīs kompensācijas apmēru nosaka saskaņā ar 10. līdz
         13. pantā noteiktajām kopējām procedūrām.”

      9        Šīs regulas 9. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Kompensācijas apmēru par finansiālajiem apgrūtinājumiem, kas uzņēmumiem rodas tādēļ, ka pasažieru pārvadājumiem piemēro vienas
         vai vairāku atsevišķu pasažieru kategoriju interesēs uzliktas pārvadājumu likmes un nosacījumus, nosaka saskaņā ar 11. līdz
         13. pantā izklāstītajām kopējām procedūrām.”

      10      Tās pašas regulas 17. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Kompensācijas, ko izmaksā saskaņā ar šo regulu, atbrīvo no Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 93. panta 3. punktā
         noteiktās iepriekšējas informēšanas procedūras.

      Dalībvalstis nekavējoties nosūta Komisijai pa saistību kategorijām klasificētus sīkus datus par kompensāciju maksājumiem finansiālo
         apgrūtinājumu segšanai, kas transporta uzņēmumiem rodas 2. pantā noteikto sabiedrisko pakalpojumu saistību saglabāšanas dēļ
         vai tādēļ, ka pasažieru pārvadājumiem piemēro pārvadājumu likmes un nosacījumus, ko uzliek vienas vai vairāku atsevišķo pasažieru
         kategoriju interesēs.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      11      Federālā Satiksmes ministra 1992. gada 31. jūlijā pieņemtie Verordnung zur Festlegung des Anwendungsbereiches der Verordnung (EWG) Nr. 1191/69 in der Fassung der Verordnung (EWG) Nr. 1893/91 im Straβenpersonenverkehr [Rīkojums, ar ko paredz Regulas (EEK) Nr. 1191/69 ar grozījumiem, kas veikti ar Regulu (EEK) Nr. 1893/91, piemērošanas nosacījumus
         attiecībā uz pasažieru pārvadājumiem pa autoceļiem] (BGBI. 1992 I, 1442. lpp.), ar 1994. gada 29. novembrī veiktajiem grozījumiem (BGBI. 1994 I, 3630. lpp.) līdz 1995. gada 31. decembrim vispārīgi izslēdz Regulas Nr. 1191/69 piemērošanu attiecībā uz uzņēmumiem,
         kuri sniedz vienīgi pilsētas, piepilsētas vai reģionālos pakalpojumus.

      12      Personenbeförderungsgesetz [Likums par pasažieru pārvadājumiem, turpmāk tekstā – “PBefG”) 2. panta 1. punktā kopā ar 1. panta 1. punktu ir noteikts, ka regulāro pasažieru pārvadājumu pakalpojumus, izmantojot autotransportu,
         Vācijā var sniegt vienīgi pēc licences saņemšanas. Šīs licences noteikumos paredzēts, ka operators var iekasēt vienīgi cenu,
         ko apstiprinājusi licenci izdevusī iestāde, operatoram jāpilda apstiprinātais kustības grafiks un jāveic likumos paredzētie
         pienākumi attiecībā uz transporta izmantošanu.

      13      Līdz 1995. gada 31. decembrim priekšnoteikumus licences piešķiršanai regulārajiem autobusu transporta pakalpojumiem regulēja
         vienīgi PBefG 13. pants. Šajā normā cita starpā paredzēti priekšnoteikumi, kas saistīti ar transporta uzņēmuma finanšu likviditāti un uzticamību,
         kā arī noteikts, ka pieteikums licences piešķiršanai ir noraidāms, ja attiecīgais pakalpojums var aizskart sabiedriskās intereses
         attiecībā uz transporta nodrošināšanu. Ja vienu un to pašu pakalpojumu vēlas sniegt vairāki uzņēmumi, iestādēm saskaņā ar
         šī panta 3. punktu iespēju robežās jāņem vērā apstāklis, ka viens no šiem uzņēmumiem šos pakalpojumus pienācīgā kvalitātē
         ir sniedzis vairākus gadus.

      14      Ar 1993. gada 27. decembra Eisenbahnneuordnungsgesetz [Likums par dzelzceļu reorganizāciju] 6. panta 116. punktu (BGBI. 1993 I, 2378. lpp.) Vācijas likumdevējs, sākot ar 1996. gada 1. janvāri, pilsētas, piepilsētas un reģionālo regulāro sabiedriskā
         transporta pārvadājumu licenču piešķiršanas nolūkiem ir nošķīris transporta pārvadājumus, kas tiek realizēti pašfinansēšanas
         režīmā, no sabiedriskā pakalpojuma veidā veiktajiem pārvadājumiem.

      15      PBefG 8. panta 4. punkta pirmais teikumā nostiprināts princips, ka pilsētas, piepilsētas un reģionālā sabiedriskā transporta pakalpojumi
         sniedzami pašfinansēšanas režīmā.

      16      Šī punkta otrajā teikumā pašfinansēšanas režīmā sniegtie pakalpojumi definēti kā tādi pakalpoji, kuru sniegšanas izdevumus
         sedz ieņēmumi no šo pakalpojumu sniegšanas, ienākumi atbilstoši likumā noteiktajam par kompensāciju un izdevumu atlīdzināšanu
         saistībā ar cenām un kustības grafiku un citi uzņēmuma ienākumi atbilstoši komerctiesībās paredzētajam. Kā minēts iepriekš
         13. punktā, priekšnoteikumi licences piešķiršanai pakalpojumiem, kas tiek sniegti pašfinansēšanas režīmā, noteikti PBefG 13. pantā.

      17      PBefG 8. panta 4. punkta trešajā teikumā ir noteikts, ka Regulas 1191/69 spēkā esošā redakcija attiecināma uz vietām, kur pašfinansēšanas
         režīmā adekvātus transporta pakalpojumus nav iespējams nodrošināt. Priekšnoteikumi licences piešķiršanai transporta nodrošināšanai
         sabiedrisko pakalpojumu veidā atbilstoši šai regulai definēti PBefG 13.a pantā.

      18      Saskaņā ar šo tiesību normu licence ir piešķirama, ja tas nepieciešams, lai realizētu transporta pakalpojumu sniegšanu uz
         pārvaldes iestāžu lēmuma vai līguma pamata Regulas Nr. 1191/69 izpratnē, un ja tas ir risinājums, kas sabiedrībai rada vismazākos
         izdevumus.

       Pamatprāva
      19      Pamatprāva attiecas uz licencēm regulāro autobusu transporta pakalpojumu sniegšanai Landkreis Stendal, ko Altmark Trans piešķīrusi Regierungspräsidium.
      20      Sākotnēji licences Altmark Trans bija piešķirtas uz laika posmu no 1990. gada 25. septembra līdz 1994. gada 19. septembrim. Ar 1994. gada 27. oktobra lēmumu
         tika piešķirtas jaunas licences ar derīguma termiņu līdz 1996. gada 31. oktobrim.

      21      No rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka Regierungspräsidium vienlaicīgi ir noraidījusi Nahverkehrsgesellschaft pieteikumu licences iegūšanai šo pakalpojumu sniegšanai. Savu lēmumu pamatojot, Regierungspräsidium ir norādījusi, ka Altmark Trans ir izpildījusi priekšnoteikumus licences piešķiršanai atbilstoši PBefG 13. panta 1. punkta 1. un 2. apakšpunktam. Kā ilglaicīgs pakalpojuma sniedzējs Altmark Trans bija iegūta statusa aizsardzība atbilstoši 13. panta 3. punktam. Šī aizsardzība netieši norādot, ka pastāvošā operatora sniegtie
         regulārā transporta pakalpojumi var būt labāks transporta piedāvājums nekā piedāvājums, ko izsaka jauns pieteikuma iesniedzējs.
         Faktiski šāda jauna piedāvājuma nav bijis. Ar DEM 0,58 lielu iztrūkumu par katru tīkla kilometru Altmark Trans no valsts iestādēm pieprasīja zemāko papildu finansējumu.

      22      Pēc Altmark Trans iesniegtā pieprasījuma Regierungspräsidium ar 1996. gada 30. jūlija lēmumu pagarināja licenču derīguma termiņu līdz 2002. gada 31. oktobrim.

      23      Nahverkehrsgesellschaft iesniedza sūdzību pret 1994. gada 27. oktobra lēmumu, norādot, ka Altmark Trans neatbilst PBefG 13. pantā izvirzītajām prasībām. Tas neesot ekonomiski dzīvotspējīgs uzņēmums, jo tas nespējot pastāvēt bez publiskām subsīdijām.
         Tāpēc uzņēmumam licences esot piešķirtas prettiesiski. Tāpat Nahverkehrsgesellschaft norādīja, ka neesot arī pierādīts, ka Altmark Trans nepieciešamas vismazākās subsīdijas. Ar 1995. gada 29. jūnija lēmumu Regierungspräsidium sūdzību noraidīja.

      24      Nahverkehrsgesellschaft par 1994. gada 27. oktobra un 1996. gada 30. jūlija lēmumiem cēla prasību Verwaltungsgericht Magdeburg [Magdeburgas Administratīvā tiesa] (Vācija), kas prasību noraidīja.

      25      Apelācijas instancē Oberverwaltungsgericht [Augstākā administratīvā tiesa] Sachsen – Anhalt (Vācija) apmierināja Nahverkehrsgesellschaft prasību un tādējādi atcēla Altmark Trans izsniegtās licences. Proti, tiesa uzskatīja, ka laikā, kad tika pieņemts 1996. gada 30. jūlija lēmums, Altmark Trans finansiālā likviditāte vairs nebija nodrošināta, jo, lai sniegtu pakalpojumus, kuru sniegšanai uzņēmums bija saņēmis licenci,
         Altmark Trans bija nepieciešamas subsīdijas no Landkreis Stendal. Tāpat tiesa nolēma, ka šīs subsīdijas ir pretrunā Kopienu tiesībām par valsts atbalstu, proti, Regulai Nr. 1191/69.

      26      Šajā sakarā Oberverwaltungsgericht norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika Regulā Nr. 1191/69 paredzēto iespēju šo regulu neattiecināt uz uzņēmumiem, kas
         darbojas vienīgi pilsētas, piepilsētas un reģionālā transporta pakalpojumu sniegšanā, ir izmantojusi tikai līdz 1995. gada
         31. decembrim. Tāpēc tā nolēma, ka apskatāmās sabiedriskās subsīdijas pēc šī datuma ir pieļaujamas vienīgi tad, ja izpildīti
         Regulā Nr. 1191/69 paredzētie priekšnoteikumi. Viens no šiem priekšnoteikumiem ir tāds, ka sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas
         saistības rodas vai nu ar līguma noslēgšanu vai ar kompetentas valsts iestādes lēmumu. Tā kā LandkreisStendal nebija nedz noslēgusi līgumu ar Altmark Trans, nedz arī pieņēmusi administratīvu aktu atbilstoši Regulas prasībām, Oberverwaltungsgericht uzskatīja, ka, sākot ar 1996. gada 1. janvāri, Landkreis vairs nebija tiesību subsidēt Altmark Trans, lai tā sniegtu pakalpojumus, uz kuriem attiecas izsniegtās licences.

      27      Altmark Trans par Oberwaltungsgericht lēmumu iesniedza kasācijas sūdzību (“Revision”) Bundesverwaltungsgericht. Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka PBefG 8. panta 4. punkta normas rada jautājumu, vai pilsētas, piepilsētas vai reģionālā regulārā transporta pakalpojumu sniegšana,
         ja tos nav iespējams sniegt, gūstot peļņu no pamatdarbības ieņēmumiem, un tāpēc nepieciešamas sabiedriskās subsīdijas, valsts
         tiesiskajā regulējumā var tikt uzskatīta par pašfinasējuma režīmā sniegtiem pakalpojumiem vai arī tā uzskatāma par pakalpojumu
         sniegšanu sabiedrisko pakalpojumu veidā.

      28      Šajā sakarā Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka apskatāmās sabiedriskās subsīdijas var tikt aptvertas ar jēdzienu “citi uzņēmuma ienākumi atbilstoši komerctiesībās
         paredzētajam” PBefG 8. panta 4. punkta otrā teikuma izpratnē. Izmantojot parastās dalībvalsts tiesību normu interpretācijas metodes, tā ir secinājusi,
         ka fakts, ka sabiedriskās subsīdijas ir nepieciešamas, neizslēdz iespēju, ka transporta pakalpojumi tikuši sniegti pašfinansēšanas
         režīmā.

      29      Tomēr iesniedzējtiesa izsaka šaubas par to, vai Līguma 77. un 92. pants un Regula Nr. 1191/69 obligāti norāda uz tādu PBefG 8. panta 4. punkta otrā teikuma interpretāciju, ko izmantojusi Oberverwaltungsgericht un kas atbilst Kopienu tiesību prasībām. Ievērojot aizliegumu sistēmas sarežģītības pakāpi, izņēmumus un izņēmumu izņēmumus,
         Oberverwaltungsgericht uzskata, ka Tiesai šis jautājums būtu jāizskaidro.

       Prejudiciālais jautājums
      30      Tā kā Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka tās izskatīšanā esošajā lietā Kopienu tiesību normu piemērojamība nav skaidra un ka, lai pasludinātu spriedumu
         pamatprāvā, ir nepieciešams prejudiciāls nolēmums, Bundesverwaltungsgericht ir nolēmusi atlikt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EK līguma [77. un 92.] pants kopsakarā ar Regulu (EEK) Nr. 1191/69, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu (EEK) Nr. 1893/91,
         liedz piemērot valsts tiesību normu, kurā, neņemot vērā šīs regulas II, III un IV iedaļu, ļauts izsniegt licences regulārā
         lokālā sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanai pakalpojumiem, kas ir atkarīgi no sabiedriskajām subsīdijām?”

      31      Iesniedzējtiesa precizē, ka uzdotais jautājums ietver šādas trīs daļas:

      “1)      Vai subsīdijas, kas kompensē iztrūkumu vietējā sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanā vispār, ir pretrunā valsts atbalsta
         aizliegumam, kas paredzēts EK [līguma 92.] panta 1. punktā, vai arī, ievērojot šādu subsīdiju reģionālo raksturu, tās nekādos
         apstākļos neiespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm? Vai šāda iespējamība ir atkarīga no attiecīgās vietējā transporta apgabala
         nozīmes?

      2)      Vai [EK līguma 77.] pants principā dod valsts likumdevējam tiesības atļaut sabiedriskās subsīdijas, lai kompensētu iztrūkumu,
         kas radies vietējā sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas rezultātā, neievērojot Regulas (EEK) Nr. 1191/69 prasības?

      3)      Vai Regula (EEK) Nr. 1191/69 dod valsts likumdevējam tiesības atļaut regulāro sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanu,
         kas ir atkarīga no sabiedriskajām subsīdijām, neievērojot šīs regulas II, III un IV iedaļu, un pieprasīt šo tiesību normu
         piemērošanu vienīgi tad, ja adekvāta transporta pakalpojumu nodrošināšana citādi izrādītos neiespējama? Vai valsts likumdevēja
         tiesības šādi rīkoties izriet no fakta, ka saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta otro daļu ar Regulu Nr. 1893/91
         veikto grozījumu redakcijā likumdevējam ir tiesības no Regulas piemērošanas sfēras pilnībā izslēgt vietējos publiskā transporta
         uzņēmumus?”

       Ievada apsvērumi
      32      Pamatprāvā licenču piešķiršana Altmark Trans tiek apstrīdēta vienīgi tiktāl, ciktāl šai sabiedrībai, lai izpildītu no šīm licencēm izrietošos sabiedrisko pakalpojumu
         sniegšanas pienākumus, ir nepieciešamas sabiedriskās subsīdijas. Tādējādi prāva būtībā attiecas uz jautājumu, vai Altmark Trans saņemtās sabiedriskās subsīdijas ir piešķirtas likumīgi.

      33      Konstatējusi, ka subsīdiju izmaksāšana Altmark Trans par licenču izmantošanu pašfinansēšanas režīmā, kas tiek apskatīta pamatprāvā, nav pretrunā valsts tiesiskajam regulējumam,
         Bundesverwaltungsgericht apskata šo subsīdiju atbilstību Kopienu tiesību prasībām.

      34      Galvenās Līguma normas, kas regulē sabiedriskās subsīdijas, t.i., EK līguma 92. un nākamie panti, ir normas par valsts atbalstu.
         EK līguma 77. pantā transporta jomā paredzēts izņēmums no vispārējiem noteikumiem, kas attiecas uz valsts atbalstu, nosakot,
         ka atbalsts, kas atbilst transporta koordinācijas vajadzībām vai atspoguļo atlīdzību par zināmu sabiedrisko pakalpojumu jēdzienam
         raksturīgu pienākumu izpildi, atbilst Līguma prasībām.

      35      Tomēr ir jākonstatē, ka Regulu Nr. 1191/69 Padome pieņēma uz EK līguma 75. panta (tagad, pēc grozījumiem – EKL 71. pants)
         un 94. panta (tagad – EKL 89. pants) pamata, t.i., gan uz to Līguma normu pamata, kas regulē kopējo transporta politiku, gan
         arī uz to normu pamata, kas attiecas uz valsts atbalstu.

      36      Regula Nr. 1191/69 rada Kopienu tiesību normu sistēmu, kas piemērojama attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumiem
         transporta jomā. Tomēr saskaņā ar tās 1. panta 1. punkta otro daļu dalībvalsts var no tās regulējuma sfēras izslēgt ikvienu
         uzņēmumu, kas darbojas vienīgi pilsētas, piepilsētas vai reģionālo pakalpojumu sniegšanā.

      37      Šādos apstākļos vispirms ir jāizvērtē, vai Regula Nr. 1191/69 ir piemērojama attiecībā uz transporta pakalpojumiem, kas tiek
         apskatīti pamatprāvā. Vienīgi gadījumā, ja tas tā nebūtu, būtu jāapsver Līguma vispārējais noteikums par valsts atbalsta piemērošanu
         attiecībā uz pamatprāvā apskatāmajām subsīdijām. Tāpēc vispirms jāsniedz atbilde uz iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma trešo
         daļu.

       Prejudiciālā jautājuma trešā daļa
      38      Ar uzdotā prejudiciālā jautājuma trešo daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regula Nr. 1191/69, proti, tās 1. panta 1. punkta
         otrā daļa, var tikt interpretēta tādējādi, ka dalībvalsts ir tiesīga nepiemērot Regulu attiecībā uz pilsētas, piepilsētas
         vai reģionālā regulārā transporta pakalpojumiem, kas ir atkarīgi no sabiedriskajām subsīdijām, un ierobežot tās piemērošanu
         attiecībā uz gadījumiem, kad adekvātu transporta pakalpojumu nodrošināšana citādi nebūtu iespējama.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      39      Altmark Trans, Regierungspräsidium un Nahverkehrsgesellschaft uzskata, ka no Regulas Nr. 1191/69 nevar secināt, ka sabiedriskās subsīdijas transporta uzņēmumiem atbilst Eiropas Kopienu
         tiesību prasībām vienīgi tad, ja sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības šīs regulas izpratnē radušās vai sabiedrisko
         pakalpojumu līgums ticis noslēgts atbilstoši šajā regulā paredzētajam regulējumam.

      40      Proti, šīs puses norāda, ka Vācijas likumdevējs ir nošķīris transporta pakalpojumus, kas tiek sniegti pašfinansēšanas režīmā,
         no pakalpojumiem, kas tiek sniegti sabiedrisko pakalpojumu veidā. Saskaņā ar PBefG 8. panta 4. punktu Regula Nr. 1191/69 attiecas vienīgi uz transporta pakalpojumiem, kas tiek sniegti kā sabiedriskie pakalpojumi.
         Tāpēc uz transporta pakalpojumiem, kas sniegti pašfinansēšanas režīmā, šī regula neattiecas.

      41      Lai gan kopš 1996. gada 1. janvāra Vācijas likumdevējs principā vairs neizmanto savas Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta
         otrajā daļā paredzētās tiesības noteikt atkāpi, tas ir netieši paredzējis izņēmumu attiecībā uz šīs regulas piemērošanu par
         labu pilsētas, piepilsētas un reģionālā transporta pakalpojumiem, kas tiek sniegti pašfinansēšanas režīma ietvaros. Tā kā
         šī regula pieļauj vispārēju atkāpi, likumdevējam ir tiesības paredzēt daļēju atkāpi. Šajā gadījumā piemērojams princips “Tas,
         kurš ir tiesīgs darīt vairāk, ir tiesīgs darīt mazāk”.

      42      Komisija norāda, ka tiktāl, ciktāl pilsētas, piepilsētas un reģionālā transporta pakalpojumi nav izslēgti no Regulas Nr. 1191/69
         piemērošanas jomas saskaņā ar 1. panta 1. punkta otro daļu, valsts likumdevējam saskaņā ar Regulas II līdz IV iedaļu regulārā
         transporta pakalpojumu sniegšana ir jāregulē, vai nu uzliekot sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas saistības, vai arī noslēdzot
         līgumus, kuros paredzētas šādas saistības un kuri atbilst Regulas V iedaļas noteikumiem.

       Tiesas atbilde
      43      Lai sniegtu atbildi uz šo jautājuma daļu, vispirms ir jāizlemj, vai Regula Nr. 1191/69 rada saistošu kārtību, kas dalībvalstīm
         jāievēro, apsverot iespēju uzlikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības sauszemes pārvadājumu sektorā.

      44      Kā no regulas preambulas, tā no tās teksta skaidri izriet, ka tā patiešām rada dalībvalstīm saistošu kārtību.

      45      Saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 preambulas pirmo apsvērumu viens no kopējās transporta politikas mērķiem ir novērst atšķirības,
         ko rada no sabiedrisko pakalpojumu jēdziena izrietošās saistības, ko dalībvalstis uzliek transporta uzņēmumiem un kas ir disponētas
         radīt nozīmīgus traucējumus konkurencei. Otrais apsvērums norāda, ka tāpēc ir jāizbeidz šajā regulā definētās sabiedrisko
         pakalpojumu sniegšanas saistības, kaut arī zināmos gadījumos var būt nepieciešams tās saglabāt, lai nodrošinātu adekvātu transporta
         pakalpojumu sniegšanu.

      46      Regulas Nr. 1191/69 1. panta 3. punktā ir noteikts, ka dalībvalstu kompetentajām pārvaldes iestādēm ir jāizbeidz visas pārvadājumiem
         pa dzelzceļiem, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem uzliktās, sabiedriskajiem pakalpojumiem raksturīgās saistības atbilstoši
         šajā regulā paredzētajai definīcijai. Atbilstoši 1. panta 4. punktam, lai nodrošinātu adekvātus transporta pakalpojumus, it
         īpaši ievērojot sociālos un vides faktorus un pilsētu un lauku teritoriju plānošanu, vai arī lai dažām pasažieru kategorijām
         piedāvātu īpašas braukšanas likmes, šīs iestādes var slēgt sabiedrisko pakalpojumu līgumus ar transporta uzņēmumu atbilstoši
         šīs regulas V iedaļā paredzētajiem noteikumiem un darbības nosacījumiem. Tomēr 1. panta 5. punktā ir noteikts, ka pārvaldes
         iestādes var saglabāt vai ieviest sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības attiecībā uz pilsētas, piepilsētas vai reģionālā
         pasažieru transporta pakalpojumiem atbilstoši šīs regulas II līdz IV iedaļā paredzētajiem noteikumiem un detalizētajiem nosacījumiem
         par pakalpojumu sniegšanu, tajā skaitā par kompensācijas metodēm.

      47      Tātad tiktāl, ciktāl pamatprāvā apskatāmās licences rada sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un tās pavada subsīdijas,
         kas palīdz finansēt šo pienākumu izpildi, minēto licenču izsniegšana un subsīdijas principā ir pakļautas Regulā Nr. 1191/69
         noteiktajam regulējumam.

      48      Tomēr Regulas 1. panta 1. punkta otrajā daļā dalībvalstīm ļauts šo regulu neattiecināt uz uzņēmumiem, kuru darbība aprobežojas
         ar pilsētas, piepilsētas vai reģionālā transporta pakalpojumu sniegšanu.

      49      Sākotnēji, līdz 1995. gada 31. decembrim, Vācijas Federatīvā Republika izmantoja Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta otrajā
         daļā paredzēto atkāpi, valsts tiesību normās skaidri izslēdzot šīs regulas piemērošanu attiecībā uz pilsētas, piepilsētas
         vai reģionālā transporta uzņēmumiem.

      50      Sākot ar 1996. gada 1. janvāri, Vācijas tiesībās šāda atkāpe vairs tieši nav paredzēta. Tieši otrādi, PBefG 8. panta 4. punkta trešajā teikumā un 13.a pantā ir noteikts, ka šī regula attiecas uz licenču izsniegšanu autobusu transporta
         pakalpojumu sniegšanai sabiedrības interesēs. Tomēr Vācijas tiesību normās tieši nav noteikts, vai šī regula attiecas arī
         uz licenču izsniegšanu autobusu transporta pakalpojumu sniegšanai pašfinansēšanas režīmā.

      51      Ir jāizvērtē, vai fakts, ka Regula Nr. 1191/69 neattiecas uz pašfinansēšanas režīmā sniegtiem pakalpojumiem – pieņemot, ka
         tādi ir šie pakalpojumi, ir pretrunā šim regulējumam.

      52      Altmark Trans, Regierungspräsidium un Nahverkehrsgesellschaft norāda, ka – tā kā Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta otrajā daļā ļauts no šīs regulas piemērošanas jomas izslēgt veselu
         transporta pakalpojumu jomu – šai normai a fortiori ir jāļauj no šīs regulas piemērošanas sfēras izslēgt ierobežotu šo pakalpojumu daļu.

      53      Jāatceras, ka Regula Nr. 1191/69, kā izskaidrots iepriekš 44.–47. punktā, rada sistēmu, kas dalībvalstīm jāizpilda, kad tās
         apsver iespēju sauszemes transporta uzņēmumiem uzlikt sabiedrisko pakalpojumu saistības.

      54      Tomēr dalībvalstis saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta otro daļu attiecībā uz uzņēmumiem, kas sniedz pilsētas,
         piepilsētas vai reģionālā transporta pakalpojumus, var ieviest atkāpi no šīs regulas noteikumiem. Vācijas likumdevējs šādu
         atkāpi ir izmantojis līdz 1995. gada 31. decembrim.

      55      Šajos apstākļos var secināt, ka PBefG grozījumi, kas stājās spēkā 1996. gada 1. janvārī, sekmē Regulā Nr. 1191/69 noteikto mērķu sasniegšanu.

      56      Ar šiem grozījumiem Vācijas likumdevējs tiktāl, ciktāl tie attiecas uz licenču piešķiršanu pasažieru pārvadājumiem ar autobusu,
         ir nošķīris pakalpojumu sniegšanu pašfinansēšanas režīmā no to sniegšanas sabiedrisko pakalpojumu veidā. Saskaņā ar PBefG 13.a pantu Regula Nr. 1191/69 ir piemērojama attiecībā uz licenču izsniegšanu darbībai sabiedrisko pakalpojumu režīmā. Proti,
         šis PBefG grozījums ir sašaurinājis šīs regulas 1. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētās atkāpes piemērošanas jomu. Tādējādi Vācijas
         likumdevējs ir pietuvinājies šajā regulā noteiktajiem mērķiem.

      57      No šiem apsvērumiem izriet, ka dalībvalstis uz Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto atkāpes izmantošanas
         tiesību pamata var tiesiskā kārtā ne vien pilnībā no Regulas piemērošanas sfēras izslēgt regulāros pilsētas, priekšpilsētas
         vai reģionālā transporta pakalpojumus, bet arī izmantot šo atkāpi ierobežoti. Citiem vārdiem sakot, šī tiesību norma principā
         Vācijas likumdevējam ļauj noteikt, ka tiktāl, ciktāl tas attiecas uz transporta pakalpojumiem, kas tiek sniegti pašfinansēšanas
         režīmā, sabiedrisko pakalpojumu saistības var rasties un subsīdijas var tikt piešķirtas, neizpildot šajā regulā paredzētos
         noteikumus un detalizētos nosacījumus.

      58      Tomēr valsts likumdevējam ir skaidri jānosaka atkāpes izmantošanas robežas, lai būtu iespējams noteikt, uz kurām situācijām
         attiecas atkāpe un kuras no tām ietilpst Regulas Nr. 1191/69 piemērošanas jomā.

      59      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai izpildītu tiesiskās drošības prasības, ir it īpaši svarīgi, lai indivīdi būtu
         skaidrā un noteiktā juridiskā situācijā, kas tiem ļautu pilnībā apzināties savas tiesības un nepieciešamības gadījumā atsaukties
         uz tām valsts tiesās (skat. 1985. gada 23. maija spriedumu lietā 29/84 Komisija/Vācija, Recueil, 1661. lpp., 23. punkts; 1987. gada 9. aprīļa spriedumu lietā 363/85 Komisija/Itālija, Recueil, 1733. lpp., 7. punkts; 1991. gada 30. maija spriedumu lietā C‑59/89 Komisija/Vācija, Recueil, I‑2607. lpp., 18. punkts, un 1996. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑236/95 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑4459. lpp., 13. punkts).

      60      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ietver vairākus apsvērumus, kas liek domāt, ka šī prasība pēc skaidrības izskatāmajā lietā
         nav izpildīta.

      61      Tā saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pirmkārt, pašfinansēšanas režīms var attiekties arī uz uzņēmumiem, kuriem
         ir nepieciešamas sabiedriskās subsīdijas, lai sniegtu transporta pakalpojumus, kuru sniegšanai tiem ir izsniegta licence.
         Otrkārt, norāda iesniedzējtiesa, “šīs izvēles tiesības, ko pakalpojuma sniedzējam piešķīris likumdevējs, praksē attiecībā
         uz regulārā pilsētas, piepilsētas un reģionālā sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanu, kas norisinās ar zaudējumiem,
         novērš nepieciešamību automātiski piešķirt sabiedriskās subsīdijas, kas notiek, ja šādi pakalpojumi tiek klasificēti kā sabiedrisko
         interešu pakalpojumi”.

      62      Šķiet, ka no iepriekš minētā izriet, ka licences transporta pakalpojumiem, kuru sniegšanai nepieciešamas sabiedriskās subsīdijas,
         var būt pakļautas vai nu noteikumiem, kas regulē komerciālo sfēru, vai arī noteikumiem, kas attiecas uz sabiedriskajiem pakalpojumiem.
         Ja tā patiešām būtu, apspriežamajās valsts tiesību normās nevarētu skaidri un precīzi tikt definētas situācijas, kurās šādas
         licences ietilpst vienā vai otrā kategorijā. Ciktāl Regula Nr. 1191/69 neattiecas uz pašfinansēšanas režīmu, ikviena neskaidrība
         par šķirtni starp to un darbībām, kas veiktas sabiedrības interesēs, attieksies arī uz šīs regulas piemērošanas robežām Vācijā.

      63      Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai Vācijas likumdevējs Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto atkāpi
         ir izmantojis tā, ka ir izpildītas skaidrības un noteiktības prasības, lai tādējādi atbilstu tiesiskās drošības principam.

      64      Tāpēc uz prejudiciālā jautājuma trešo daļu sniedzama atbilde, ka Regula Nr. 1191/69, proti, tās 1. panta 1. punkta otrā daļa,
         interpretējama tādējādi, ka dalībvalstij ir tiesības šo regulu nepiemērot attiecībā uz regulārā pilsētas, piepilsētas vai
         reģionālā transporta pakalpojumu sniegšanu, kas ir atkarīga no sabiedriskajām subsīdijām, un ierobežot tās piemērošanu attiecībā
         uz gadījumiem, kad citādi nebūtu iespējama pietiekama transporta pakalpojumu nodrošināšana, ja vien tiek pienācīgi ievērots
         tiesiskās drošības princips.

      65      Turklāt jānorāda, ka, ja iesniedzējtiesa izlemtu, ka tiesiskās drošības princips pamatprāvā nav ticis izpildīts, tai ir jāņem
         vērā, ka Regula Nr. 1191/69 Vācijā ir pilnībā piemērojama un tādējādi tā attiecas arī uz pašfinansēšanas režīmā veiktajām
         darbībām. Šādā gadījumā būs jānoskaidro, vai pamatprāvā apskatāmās licences ir tikušas piešķirtas atbilstoši šīs regulas prasībām
         un, ja tā, vai pamatprāvā apskatāmās subsīdijas ir tikušas piešķirtas, ievērojot šīs regulas prasības. Gadījumā, ja šīs licences
         un subsīdijas neatbilst šajā regulā paredzētajiem noteikumiem, iesniedzējtiesai jāsecina, ka tās neatbilst Kopienu tiesību
         prasībām. Tādā gadījumā nav jāizvērtē tās no Līguma normu viedokļa.

      66      Tātad tas, vai pamatprāvā apskatāmās subsīdijas tikušas piešķirtas atbilstoši Līguma normām par valsts atbalstu, izvērtējams
         vienīgi tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa secina, ka Regula Nr. 1191/69 neattiecas uz pašfinansējuma režīmā veiktām darbībām
         un ka Vācijas likumdevējs, izmantojot šajā regulā paredzēto iespēju pieņemt atkāpi no tās normām, ir ievērojis tiesiskās drošības
         principu.

       Prejudiciālā jautājuma pirmā daļa
      67      Ar prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai uz subsīdijām, kas paredzētas kā kompensācija par iztrūkumu,
         kas radies, sniedzot pilsētas, piepilsētas vai reģionālā sabiedriskā transporta pakalpojumus, jebkuros apstākļos attiecas
         Līguma 92. panta 1. punkts vai arī, ievērojot sniegto transporta pakalpojumu lokālo vai reģionālo raksturu un nepieciešamības
         gadījumā – attiecīgo darbību jomas nozīmīgumu, šādas subsīdijas neiespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      68      Altmark Trans, Regierungspräsidium un Nahverkehrsgesellschaft atzīmē, ka pamatprāvā apskatāmās subsīdijas neiespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē,
         jo tās attiecas vienīgi uz lokāliem pakalpojumiem un katrā ziņā to apjoms ir tik neliels, ka tiem nav jūtama iespaida uz šādu
         tirdzniecību.

      69      Komisija savukārt norāda, ka kopš 1995. gada astoņas dalībvalstis ir brīvprātīgi atvērušas zināmus pilsētas, piepilsētas vai
         reģionālo pārvadājumu pakalpojumu tirgus konkurencei ar vienas dalībvalsts uzņēmumiem, kas izvērš darbību citā dalībvalstī.
         Šāda tirgus atvēršana zināmās dalībvalstīs rāda, ka tirdzniecība Kopienas ietvaros ir ne tikai iespējamība, bet jau realitāte.

      70      Jāatceras, ka Tiesa ar savu 2002. gada 18. jūnija lēmumu ir nolēmusi atsākt mutvārdu procesu, lai dotu iespēju pusēm pamatprāvā,
         dalībvalstīm, Komisijai un Padomei iesniegt apsvērumus par iespējamajām sekām, kādas varētu būt 2001. gada 22. novembra spriedumam
         lietā C‑53/00 Ferring (Recueil, I‑9067. lpp.) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz atbildi, kas jāsniedz šajā lietā.

      71      Otrajā tiesas sēdē, 2002. gada 15. oktobrī, Altmark Trans, Regierungspräsidium, Nahverkehrsgesellschaft un Vācijas un Spānijas valdības faktiski ierosināja, lai Tiesa apstiprinātu Ferring spriedumā minētos principus. Lietas dalībnieki tāpēc uzskata, ka valsts finansējums sabiedriskajiem pakalpojumiem ir atbalsts
         Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē vienīgi tad, ja labumi, ko piešķīrušas valsts pārvaldes iestādes, pārsniedz izdevumus,
         kas radušies, izpildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības.

      72      Šajā sakarā tiek norādīts, ka Līguma 92. panta 1. punktā minētais atbalsta jēdziens attiecas vienīgi uz pasākumiem, kas dod
         finanšu labumu vienam vai vairākiem uzņēmumiem. Valsts subsīdija, kas vienīgi kompensē izdevumus, kas radušies, izpildot sabiedriskā
         pakalpojuma sniegšanas saistības uzņēmumam – saņēmējam, nedod reālu labumu. Turklāt šādā gadījumā konkurence netiek traucēta,
         jo ikviens uzņēmums, kas sniedz sabiedriskā transporta pakalpojumus, var saņemt sabiedriskās subsīdijas.

      73      Otrajā tiesas sēdē Dānijas, Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdības faktiski norādīja, ka Tiesai būtu jāņem
         vērā ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] 2002. gada 30. aprīļa secinājumi lietā C‑126/01 GEMO, kas šobrīd ir Tiesas izskatīšanā. Saskaņā ar šo pieeju ir jānošķir divu kategoriju situācijas. Ja pastāv tieša un nepārprotama
         saikne starp valsts finansējumu un skaidri noteiktām sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, valsts pārvaldes iestāžu
         izmaksātās summas nav valsts atbalsts Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē. No otras puses, ja šāda saikne nepastāv vai arī
         sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības nav skaidri definētas, valsts pārvaldes iestāžu izmaksātās summas ir valsts atbalsts.

       Tiesas atbilde
      74      Lai atbildētu uz jautājuma pirmo daļu, jāņem vērā dažādie valsts atbalsta jēdziena elementi saskaņā ar Līguma 92. panta 1. punktu.
         Saskaņā ar iedibināto tiesu praksi atbalsta klasifikācija prasa, lai būtu izpildīti visi šajā normā minētie nosacījumi (skat.
         1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija (tā dēvētā “Tubemeuse” lieta), Recueil, I‑959. lpp., 25. punkts; 1994. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija,
         Recueil, I‑4103. lpp., 20. punkts, un 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑482/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑4397. lpp., 68. punkts).

      75      Līguma 92. panta 1. punktā paredzēti šādi nosacījumi. Pirmkārt, ir jābūt palīdzībai, ko piešķir valsts vai kas sniegta, izmantojot
         valsts resursus. Otrkārt, palīdzībai jāiespaido tirdzniecība starp dalībvalstīm. Treškārt, palīdzībai jādod priekšrocības
         tās saņēmējam. Ceturtkārt, palīdzībai jākavē konkurence vai jārada risks, ka tiks kavēta konkurence.

      76      Iesniedzējtiesas jautājums attiecas uz otro no šiem nosacījumiem.

      77      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka, pirmkārt, nav izslēgts, ka sabiedriskās subsīdijas, kas piešķirtas uzņēmumam, kurš sniedz vienīgi
         lokālā vai reģionālā transporta pakalpojumus un nesniedz nekādus transporta pakalpojumus ārpus tā mītnes valsts, neiespaido
         tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      78      Ja dalībvalsts uzņēmumam piešķir sabiedriskās subsīdijas, šā uzņēmuma transporta pakalpojumu piedāvājums šā iemesla dēļ var
         tikt saglabāts vai palielināts, kā rezultātā uzņēmumiem, kas dibināti citās dalībvalstīs ir mazāk izredžu piedāvāt savus transporta
         pakalpojumus šīs dalībvalsts tirgū (šajā sakarā skat. 1988. gada 13. jūlija spriedumu lietā 102/87 Francija/Komisija, Recueil, 4067. lpp., 19. punkts; 1991. gada 21. marta spriedumu lietā C‑305/89 Itālija/Komisija, Recueil, I‑1603. lpp., 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Spānija/Komisija, 40. punkts).

      79      Izskatāmajā lietā šis konstatējums nav tikai hipotētisks, jo, kā it īpaši liek secināt Komisijas apsvērumi, kopš 1995. gada
         vairākas dalībvalstis ir atvērušas zināmus transporta pārvadājumu tirgus konkurencei no uzņēmumiem, kas nodibināti citās dalībvalstīs,
         jo vairāki uzņēmumi jau piedāvā savus pilsētas, piepilsētas vai reģionālā transporta pakalpojumus dalībvalstīs, kas nav šo
         uzņēmumu izcelsmes valstis.

      80      Attiecīgi, kā norādīts Komisijas 1996. gada 6. marta paziņojumā par de minimis noteikumiem valsts atbalstam (OV C 68, 9. lpp.), šis paziņojums neattiecas uz transportu. Tāpat Komisijas 2001. gada 12. janvāra
         Regula (EK) Nr. 69/2001 par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu de minimis atbalstam (OV L 10, 30. lpp.) saskaņā ar tās preambulas trešo apsvērumu un 1. panta a) punktu neattiecas uz šo sektoru.

      81      Visbeidzot, saskaņā ar Tiesas judikatūru nepastāv slieksnis vai procentuālais apjoms, kuru nesasniedzot, tiek uzskatīts, ka
         tirdzniecība starp dalībvalstīm netiek iespaidota. Relatīvi mazais atbalsta apjoms vai tas, ka atbalstu saņēmušais uzņēmums
         ir relatīvi mazs, pats par sevi neizslēdz iespēju, ka var tikt iespaidota tirdzniecība starp dalībvalstīm (skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Tubemeuse, 43. punkts, un lietā Spānija/Komisija, 42. punkts).

      82      Tādējādi otrais nosacījums Līguma 92. panta 1. punkta piemērošanai, proti, ka atbalstam jābūt tādam, kas var iespaidot tirdzniecību
         starp dalībvalstīm, nav atkarīgs no piedāvāto transporta pakalpojumu lokālā vai reģionālā rakstura vai arī no veikto darbību
         apjoma.

      83      Tomēr, lai uz valsts pasākumu attiektos Līguma 92. panta 1. punkts, kā minēts iepriekš 75. punktā, pasākumam jābūt tādam,
         ko iespējams uzskatīt par priekšrocību, kas tiek sniegta uzņēmumam – saņēmējam.

      84      Pasākumi, kam, lai arī kāda būtu to forma, ir tendence tieši vai netieši būt labvēlīgākiem zināmiem uzņēmumiem (1964. gada
         15. jūlija spriedums lietā 6/64 Costa, Recueil, 1141. un 1161. lpp.) vai arī kas ir uzskatāmi par ekonomisku priekšrocību, ko saņēmējuzņēmums neiegūtu parastos tirgus apstākļos
         (1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑39/94 SFEI u.c., Recueil, I‑3547. lpp., 60. punkts, un 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑342/96 Spānija/Komisija, Recueil, I‑2459. lpp., 41. punkts), tiek uzskatīti par atbalstu.

      85      Tomēr jāpiemin Tiesas lēmums lietā, kas skāra Padomes 1975. gada 16. jūnija Direktīvā 75/439/EEK par atkritumeļļu apglabāšanu
         paredzēto izdevumu atlīdzināšanu (OV L 194, 23. lpp.). Izdevumu atlīdzību uzņēmumiem, kuri nodarbojās ar atkritumeļļu savākšanu
         un/vai iznīcināšanu, varēja piešķirt kā kompensāciju par savākšanas un/vai iznīcināšanas pienākumiem, ko tiem bija uzlikusi
         dalībvalsts, ja vien atlīdzinātie izdevumi nepārsniedza ikgadējos nesegtos izdevumus, kas faktiski parādās uzņēmuma grāmatvedībā,
         ņemot vērā saprātīgu peļņu. Tiesa nosprieda, ka šāda veida izdevumu atlīdzināšana nav atbalsts Līguma 92. un nākamo pantu
         izpratnē, bet gan atlīdzība par pakalpojumu, ko snieguši savākšanas vai iznīcināšanas uzņēmumi (skat. 1985. gada 7. februāra
         spriedumu lietā 240/83 ADBHU, Recueil, 531. lpp., 3. punkta pēdējais teikums un 18. punkts).

      86      Līdzīgi Tiesa ir spriedusi, ka, ja tiešajai pārdošanai piemērojamais nodoklis, kas tiek uzlikts farmaceitiskajām laboratorijām,
         atbilst papildu izdevumiem, kas faktiski rodas vairumtirdzniecības izplatītājiem, pildot savas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas
         saistības, tas, ka netiek vērtēts vairumtirdzniecības izplatītāju maksājamais nodoklis, var tikt uzskatīts par kompensāciju
         par to sniegtajiem pakalpojumiem un tādējādi nav valsts atbalsts Līguma 92. panta izpratnē. Tiesa norādīja, ka, ja vien izdarītais
         izņēmums ir līdzvērtīgs izdevumiem, kas radušies papildus, vairumtirdzniecības izplatītāji negūs faktisku labumu Līguma 92. panta
         izpratnē, jo vienīgais nodokļa rezultāts būs tāds, ka izplatītāji un laboratorijas no konkurences viedokļa atradīsies vienādās
         pozīcijās (iepriekš minētais spriedums lietā Ferring, 27. punkts).

      87      No šiem spriedumiem izriet, ka, ja valsts veiktais pasākums uzskatāms par kompensāciju, ko uzņēmums saņem, lai izpildītu sabiedrisko
         pakalpojumu sniegšanas saistības, jo šis uzņēmums faktisku finanšu labumu negūst un tādējādi pasākums nerada tam labvēlīgāku
         pozīciju konkurencē kā uzņēmumiem, kas konkurē ar šo uzņēmumu, uz šādu pasākumu Līguma 92. panta 1. punkts neattiecas.

      88      Taču, lai šāda kompensācija apskatāmajā lietā netiktu klasificēta par valsts atbalstu, ir jāizpilda virkne noteikumu.

      89      Pirmkārt, saņēmējuzņēmumam faktiski ir jābūt uzliktām sabiedrisko pakalpojumu pildīšanas saistībām un šīm saistībām jābūt
         skaidri definētām. Pamatprāvā iesniedzējtiesai tāpēc jāizvērtē, vai Altmark Trans uzliktās sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības skaidri izriet no valsts tiesību normām un/vai no licencēm, kas tiek
         apskatītas pamatprāvā.

      90      Otrkārt, lai izvairītos no ekonomisko priekšrocību piešķiršanas saņēmējuzņēmumam salīdzinājumā ar konkurējošajiem uzņēmumiem,
         kompensāciju aprēķināšanas parametriem jābūt iepriekš objektīvi un caurredzami noteiktiem.

      91      Tāpēc dalībvalsts veikts maksājums, lai kompensētu uzņēmuma zaudējumus, ja kompensācijas aprēķināšanas paņēmieni nav iepriekš
         noteikti un vēlāk izrādās, ka zināmu pakalpojumu sniegšana sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību ietvaros nav ekonomiski
         dzīvotspējīga, ir uzskatāms par finanšu pasākumu, kas ietilpst valsts atbalsta jēdzienā Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē.

      92      Treškārt, kompensācija nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama, lai nosegtu visus vai daļu izdevumu, kas radušies, pildot
         sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā atbilstošos rēķinus un saprātīgu peļņu saistībā ar šo saistību izpildi.
         Šī nosacījuma izpilde ir būtiski svarīga, lai nodrošinātu, ka saņēmējuzņēmums nesaņem nekādas priekšrocības, kas traucē vai
         draud traucēt konkurenci, nostiprinot šī uzņēmuma konkurences pozīciju.

      93      Ceturtkārt, ja uzņēmums sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām konkrētajā gadījumā nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu
         procedūras rezultātā, kas ļautu izvēlēties pretendentu, kurš spēj šos pakalpojumus piedāvāt par sabiedrībai viszemāko cenu,
         kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi, pildot šīs saistības, rastos tipiskam uzņēmumam,
         kas ir labi vadīts un adekvāti nodrošināts ar transporta līdzekļiem, lai spētu izpildīt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas
         saistības, ņemot vērā atbilstošos rēķinus un paredzot saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi.

      94      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ja uzņēmumam piešķirtās sabiedriskās subsīdijas, kas tieši nepieciešamas, lai
         izpildītu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu saistības, ar nolūku atlīdzināt izdevumus, kas radušies, šīs saistības
         izpildot, atbilst noteikumiem, kas iztirzāti iepriekš 89.–93. punktā, šādas subsīdijas neietilpst Līguma 92. panta 1. punkta
         regulēšanas sfērā. Atbilstoši valsts pasākums, kas neatbilst vienam vai vairākiem no šiem noteikumiem, ir jāuzskata par valsts
         atbalstu šīs tiesību normas izpratnē.

      95      Tāpēc uz prejudiciālā jautājuma pirmo daļu sniedzama atbilde, ka priekšnoteikums Līguma 92. panta 1. punkta piemērošanai,
         kas prasa, lai atbalsts iespaidotu tirdzniecību starp dalībvalstīm, nav atkarīgs no sniegto transporta pakalpojumu lokālā
         vai reģionālā rakstura vai no veikto darbību apjoma.

      Tomēr uz sabiedriskām subsīdijām, kuru mērķis ir nodrošināt pilsētas, piepilsētas vai reģionālā regulārā transporta pakalpojumu
         sniegšanu, šī tiesību norma neattiecas, ja šādas subsīdijas ir uzskatāmas par kompensāciju izdevumiem, kas uzņēmumam radušies,
         sniedzot šos pakalpojumus, lai šādi izpildītu savas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības. Lai šo kritēriju piemērotu,
         iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai ir izpildīti šādi nosacījumi:

      –        pirmkārt, saņēmējuzņēmumam faktiski ir jāpilda sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un šīm saistībām ir jābūt skaidri
         definētām;

      –        otrkārt, kompensācijas aprēķināšanas parametriem jābūt iepriekš objektīvi un caurredzami noteiktiem;
      –        treškārt, kompensācija nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama, lai atlīdzinātu visus vai daļu izdevumu, kas uzņēmumam
         radušies, izpildot savas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā atbilstošos rēķinus un paredzot saprātīgu
         peļņu par šo saistību izpildi;

      –        ceturtkārt, ja uzņēmums sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām konkrētajā gadījumā nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu
         procedūras rezultātā, ļaujot izvēlēties pretendentu, kurš spēj šos pakalpojumus piedāvāt par sabiedrībai viszemāko cenu, kompensācijas
         apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi, pildot šīs saistības, rastos tipiskam uzņēmumam, kas ir labi vadīts
         un adekvāti nodrošināts ar transporta līdzekļiem, lai spētu izpildīt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā
         atbilstošos rēķinus un paredzot saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi.

       Prejudiciālā jautājuma otrā daļa
      96      Prejudiciālā jautājuma otrajā daļā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Līguma 77. pants var tikt attiecināts uz sabiedriskajām
         subsīdijām, kas kompensē papildu izdevumus, kas radušies, pildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, neņemot vērā
         Regulu Nr. 1191/69.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      97      Altmark Trans norāda, ka valsts likumdevēja izvēles iespēja atļaut sabiedriskās subsīdijas ar mērķi kompensēt iztrūkumu, kas radies, sniedzot
         pilsētas, piepilsētas vai reģionālā sabiedriskā transporta pakalpojumus, neievērojot Regulu Nr. 1191/69, nav atkarīga no Līguma
         77. panta.

      98      Regierungspräsidium savukārt norāda, ka Līguma 77. pantā valsts likumdevējam nav paredzētas tiesības atļaut sabiedriskās subsīdijas, neņemot vērā
         Regulu Nr. 1191/69.

      99      Nahverkehrsgesellschaft apgalvo, ka tiktāl, ciktāl pamatprāvā apskatāmās sabiedriskās subsīdijas ir pakļautas Līguma 92. pantā paredzētajam aizliegumam,
         Līguma 77. pants izslēdz tās piemērošanu, jo šīs subsīdijas atbilst pēdējā minētajā pantā paredzētajiem noteikumiem. Tādējādi
         Nahverkehrsgesellschaft norāda, ka konkrētajā gadījumā Regula Nr. 1191/69 neizslēdz šādu subsīdiju piešķiršanu.

      100    Komisija uzskata, ka atbilstoši Līguma 77. pantam valsts likumdevējam ir tiesības piešķirt sabiedriskās subsīdijas, lai kompensētu
         iztrūkumu, kas radies pilsētas, piepilsētas vai reģionālā sabiedriskā transporta sfērā, neņemot vērā Regulu Nr. 1191/69, bet
         šīs subsīdijas šādā gadījumā ir pilnībā pakļautas iepriekšējās paziņošanas procedūrai, kas paredzēta EK līguma 93. panta 3. punktā
         (tagad – EKL 88. panta 3. punkts) par valsts atbalsta izvērtēšanu.

       Tiesas atbilde
      101    EK līguma 77. pantā noteikts, ka atbalsts ir saderīgs ar Līgumu, ja tas vajadzīgs transporta koordinācijai vai ja tas ir atlīdzība
         par tādu saistību izpildi, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem.

      102    Iepriekš 37. punktā ir minēts, ka, ja Regula nebūtu piemērojama attiecībā uz pamatprāvu, būtu jāizvērtē, vai uz pamatprāvā
         aplūkojamajām subsīdijām attiecas Līguma noteikumi par valsts atbalstu.

      103    No iepriekš 65. un 66. punktā iztirzātā izriet, ka Regula Nr. 1191/69 varētu būt attiecināma uz strīdu pamatprāvā tiktāl,
         ciktāl Vācijas likumdevējs no regulas piemērošanas sfēras nav izslēdzis pašfinansēšanas režīmā veiktās darbības vai nav veicis
         to atbilstoši tiesiskās drošības principam. Ja izrādīsies, ka tā, šīs regulas noteikumi attieksies uz subsīdijām, kas apskatāmas
         pamatprāvā, un iesniedzējtiesai nebūs jāizvērtē, vai šīs subsīdijas ir saderīgas ar primārajām tiesību normām.

      104    Ja tomēr Regula Nr. 1191/69 neattieksies uz strīdu pamatprāvā, no atbildes uz jautājuma pirmo daļu izriet, ka tiktāl, ciktāl
         pamatprāvā apskatāmās subsīdijas ir uzskatāmas par kompensāciju par transporta pakalpojumiem, kas sniegti, izpildot sabiedrisko
         pakalpojumu sniegšanas saistības, un izpilda nosacījumus, kas minēti iepriekš 89.–93. punktā, uz šīm subsīdijām neattiecas
         Līguma 92. pants un tāpēc nav jāatsaucas uz Līguma 77. pantā paredzēto šī panta izņēmumu.

      105    Tātad valsts atbalstu un kopējo transporta politiku regulējošās primāro tiesību normas attiecībā uz pamatprāvā apskatāmajām
         subsīdijām būtu piemērojamas, pirmkārt, vienīgi tiktāl, ciktāl uz šīm subsīdijām neattiecas Regulas Nr. 1191/69 noteikumi,
         un, otrkārt, vienīgi tad, ja tās piešķirtas, lai kompensētu papildu izdevumus, kas radušies, pildot sabiedrisko pakalpojumu
         sniegšanas saistības, ja nav izpildīti iepriekš 89.–93. punktā minētie nosacījumi.

      106    Tomēr, pat ja netiktu izvērtēta pamatprāvā apskatāmo subsīdiju atbilstība Līguma noteikumiem par valsts atbalstu, 77. pantā
         paredzētais izņēmums kā tāds nevarētu tikt piemērots.

      107    1970. gada 4. jūnijā Padome pieņēma Regulu (EEK) Nr. 1107/70 par atbalsta piešķiršanu pārvadājumiem pa dzelzceļu, autoceļiem
         un iekšējiem ūdensceļiem (OV L 130, 1. lpp.). Šīs regulas 3. pantā ir noteikts, ka “[n]eskarot noteikumus [..] Regulā (EEK)
         Nr. 1192/69 [..] un Regulā (EEK) Nr. 1191/69 [..], dalībvalstis nedz veic koordinācijas pasākumus, nedz uzliek saistības,
         kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, kas paredz atbalsta piešķiršanu saskaņā ar Līguma 77. pantu, izņemot
         turpmāk minētos gadījumus vai apstākļus”. No tā izriet, ka dalībvalstīm vairs nav tiesību atsaukties uz Līguma 77. pantu,
         izņemot gadījumus, kas minēti Kopienu sekundārajās tiesību normās.

      108    Tādējādi tiktāl, ciktāl Regula Nr. 1191/69 nav piemērojama konkrētajā gadījumā un pamatprāvā apskatāmās subsīdijas ietilpst
         Līguma 92. panta 1. punkta regulēšanas sfērā, Regulā Nr. 1107/70 izsmeļoši ir uzskaitīti apstākļi, kādos dalībvalstu pārvaldes
         iestādes var piešķirt atbalstu saskaņā ar Līguma 77. pantu.

      109    Tādējādi uz prejudiciālā jautājuma otro daļu sniedzama atbilde, ka Līguma 77. pants nevar tikt piemērots attiecībā uz sabiedriskajām
         subsīdijām, kas kompensē papildu izdevumus, kas radušies, izpildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, neņemot vērā
         Regulu Nr. 1191/69.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      110    Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas, Dānijas, Spānijas, Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdībām un
         Komisijai, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija
         procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA,
      atbildot uz jautājumiem, ko tai ar savu 2000. gada 6. aprīļa rīkojumu iesniedza Bundesverwaltungsgericht, nospriež:

      1)      Padomes 1969. gada 26. jūnija Regula (EEK) Nr. 1191/69 par dalībvalstu darbību sakarā ar saistībām, kuras parasti uzskata
            par sabiedriskajiem pakalpojumiem, dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu nozarē, ar grozījumiem,
            kas paredzēti Padomes 1991. gada 20. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1893/91, proti, tās 1. panta 1. punkta otrā daļa, interpretējama
            tādējādi, ka dalībvalstij ir tiesības nepiemērot Regulu attiecībā uz pilsētas, piepilsētas vai reģionālā regulārā transporta
            pakalpojumiem, kas neizbēgami atkarīgi no sabiedriskajām subsīdijām, un ierobežot tās piemērošanu attiecībā uz gadījumiem,
            kad citādi nebūtu iespējama adekvāta transporta pakalpojumu sniegšana, tomēr nodrošinot tiesiskās drošības principa ievērošanu;
      2)      EK līguma 92. panta 1. punkta (tagad, pēc grozījumiem – EKL 87. panta 1. punkts) piemērošanas priekšnoteikums, ka atbalstam
            jābūt tādam, kas iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm, nav atkarīgs no sniegto transporta pakalpojumu lokālā vai reģionālā
            rakstura vai no attiecīgo darbību sfēras apjoma.
      Tomēr šī tiesību norma neattiecas uz sabiedriskajām subsīdijām, lai nodrošinātu pilsētas, piepilsētas vai reģionālā regulārā
            transporta pakalpojumu sniegšanu, ja šādas subsīdijas ir uzskatāmas par kompensāciju par pakalpojumiem, ko sniedz saņēmējuzņēmums,
            lai izpildītu savas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības. Šī kritērija piemērošanas nolūkā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē,
            vai ir izpildīti šādi noteikumi:
      –        pirmkārt, saņēmējuzņēmumam faktiski ir jāpilda sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un šīm saistībām ir jābūt skaidri
            definētām;
      –        otrkārt, kompensācijas aprēķināšanas parametriem jābūt iepriekš objektīvi un caurredzami noteiktiem;
      –        treškārt, kompensācija nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama, lai atlīdzinātu visus vai daļu izdevumu, kas uzņēmumam
            radušies, izpildot savas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā atbilstošos rēķinus un paredzot saprātīgu
            peļņu par šo saistību izpildi;
      –        ceturtkārt, ja uzņēmums sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām konkrētajā gadījumā nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu
            procedūras rezultātā, kas atļautu izvēlēties pretendentu, kurš spēj šos pakalpojumus piedāvāt par sabiedrībai viszemāko cenu,
            kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi, pildot šīs saistības, rastos tipiskam uzņēmumam,
            kas ir labi vadīts un adekvāti nodrošināts ar transporta līdzekļiem, lai spētu izpildīt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas
            saistības, ņemot vērā atbilstošos rēķinus un paredzot saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi.
      3)      EK līguma 77. pants (tagad – EKL 73. pants) nevar tikt piemērots attiecībā uz sabiedriskajām subsīdijām, kas kompensē papildu
            izdevumus, kas radušies, izpildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, neņemot vērā Regulu Nr. 1191/69, kas grozīta
            ar Regulu Nr. 1893/91.

               Rodríguez Iglesias

               Puissochet

               Wathelet

               Schinthen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

               Rosas

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2003. gada 24. jūlijā.

               Sekretārs

                     Tiesas priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – vācu


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 19. janvārī. # Margaretha Bouanich pret Skatteverket. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Kammarrätten i Sundsvall - Zviedrija. # Tiešie nodokļi - Kapitāla brīva aprite - Nodokļi par dividendēm - Akciju izpirkšana - Akciju iegādes izmaksu atskaitīšanas tiesības - Atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem - Konvencija par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu. # Lieta C-265/04.

text:
      Lieta C‑265/04
      Margaretha Bouanich
      pret
      Skatteverket
      (Kammarrätten i Sundsvall lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiešie nodokļi – Kapitāla brīva aprite – Nodokļi par dividendēm – Akciju atpirkšana – Akciju iegādes izmaksu atskaitīšanas iespēja – Atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem – Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 14. jūlijā

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 19. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kapitāla brīva aprite — Ierobežojumi
      (EKL 56. un 58. pants)
      2.     Kapitāla brīva aprite — Ierobežojumi
      (EKL 56. un 58. pants)
      1.     EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tā, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz, ka pamatkapitāla samazināšanas
         gadījumā akciju atpirkšanas summa, kas tiek pārskaitīta akcionāram nerezidentam, ir apliekama ar nodokļiem kā dividenžu izmaksa
         un netiek piešķirtas tiesības atskaitīt minēto akciju iegādes izmaksas, kaut arī tā pati summa, kas pārskaitīta akcionāram
         rezidentam, tiek aplikta kā kapitāla vērtības pieaugums un tiek piešķirtas tiesības atskaitīt iegādes izmaksas.

      Šāda tiesiskā regulējuma ietekmē kapitāla pārrobežu pārskaitījumi var kļūt nepievilcīgāki, gan pārliecinot investorus, kas
         nav šās dalībvalsts rezidenti, nepirkt to sabiedrību akcijas, kas ir šās dalībvalsts rezidentes, gan tā rezultātā ierobežojot
         šo sabiedrību iespējas palielināt kapitāla vērtības pieaugumu, piesaistot investorus, kas nav šās dalībvalsts rezidenti.

      Tā kā akciju iegādes izmaksas ir tieši saistītas ar akciju atpirkšanas laikā pārskaitīto summu, nav nekādu tādu atšķirību
         starp rezidentu un nerezidentu objektīvajām situācijām, kas ļautu pamatot šajā ziņā atšķirīgu attieksmi.

      (sal. ar 34., 40. un 43. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.     EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tā, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas izriet no konvencijas par nodokļu
         dubultās uzlikšanas novēršanu, kurā dividenžu aplikšanai ar nodokļiem akcionāriem nerezidentiem noteikts zemāks limits nekā
         akcionāriem rezidentiem piemērojamais, un, interpretējot šo konvenciju, ņemot vērā piemērojamā ESAO konvencijas modeļa komentārus,
         atļauj, nosakot akciju atpirkšanas cenu pamatkapitāla samazināšanas gadījumā, atskaitīt šo akciju nominālvērtību no akciju
         atpirkuma summas, kaut arī akcionāriem rezidentiem ir atļauts atskaitīt šo akciju iegādes izmaksas, izņemot gadījumu, kad,
         piemērojot minēto valsts tiesisko regulējumu, pret akcionāriem nerezidentiem nav nelabvēlīgāka attieksme nekā pret akcionāriem
         rezidentiem. Valsts tiesai ir jākonstatē, vai tāds ir konkrētais gadījums.

      (sal. ar 53. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 19. janvārī (*)

      Tiešie nodokļi – Kapitāla brīva aprite – Nodokļi par dividendēm – Akciju atpirkšana – Akciju iegādes izmaksu atskaitīšanas iespēja – Atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem – Konvencija par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu
      Lieta C‑265/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Kammarrätten i Sundsvall (Zviedrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 17. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 24. jūnijā, tiesvedībā

      Margaretha Bouanich
      pret
      Skatteverket.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], S. fon Bārs [S. von Bahr], E. Borgs‑Bartets [A. Borg Barthet] un U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Buanišas [Bouanich] vārdā – J. Grēnlunds [J. Grönlund], skattejurist,

      –       Zviedrijas valdības vārdā – A. Kruse [A. Kruse], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un L. Strēma van Līra [L. Ström van Lier], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 14. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43., 48., 56. un 58. panta interpretāciju.
      2       Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā Buaniša, Francijas pilsone un Zviedrijas akciju sabiedrības Förvaltnings AB Ratos (turpmāk tekstā – “Ratos”) akcionāre, pret Skatteverket (Zviedrijas Nodokļu pārvalde) par Skatteverket  atteikumu atmaksāt Buanišai visus nodokļus, kas ieturēti laikā, kad minētā sabiedrība atpirka akcijas pamatkapitāla samazināšanas
         ietvaros.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
       Likums par dividenžu nodokļiem
      3       Zviedrijas tiesiskais regulējums nodala akcionārus rezidentus no akcionāriem nerezidentiem attiecībā uz akcionāriem veikto
         pārskaitījumu aplikšanu ar nodokļiem akciju atpirkšanas laikā, lai tās dzēstu. Akcionāru rezidentu akciju atpirkšana tiek
         aplikta ar nodokļiem kā kapitāla vērtības pieaugums ar tiesībām uz atpērkamo akciju iegādes izmaksu atskaitījumu. Atlikumam
         tiek uzlikti nodokļi ar 30 % likmi. Tomēr akcionāriem, kas nav Zviedrijas rezidenti, atpirkšana tiek uzskatīta par dividenžu
         izmaksāšanu, kas nedod tiesības uz minēto atskaitījumu.

      4       Dividenžu izmaksāšanas sistēma ir paredzēta likumā par dividenžu nodokļiem [lag (1970:624) om kupongskatt, turpmāk tekstā – “1970. gada likums”], kas ir piemērojams tikai fiziskām vai juridiskām personām, kas nav Zviedrijas rezidenti
         vai kam tajā nav pastāvīgās dzīvesvietas (turpmāk tekstā – “akcionāri nerezidenti”).

      5       1970. gada likuma 1. pants nosaka – nodokļi valstij ir maksājami par jebkādiem maksājumiem, kas veikti atbilstoši akcijām,
         ko izdod Zviedrijas sabiedrība. Šā likuma 2. panta otrajā daļā tiek precizēts, ka ar “maksājumiem” tiek saprasts jebkāds pārskaitījums
         akcionāram, tostarp pamatkapitāla samazināšanas gadījumā.

      6       Šā likuma 5. pants nosaka 30 % likmi nodoklim, ar ko apliekami maksājumi, bet šī likme bieži tiek samazināta, piemērojot konvencijas
         par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu. Ja nodokļi ir ieturēti ar lielāku likmi nekā tā, ko paredz šī konvencija, 1970. gada
         likuma 27. pants paredz tiesības uz atlīdzību.

      7       Minētais likums nedod iespēju atskaitīt atpērkamo akciju iegādes izmaksas. Tādējādi akcionāram, kam piemērojams šis likums,
         tiek veikti nodokļu ieturējumi ar likmi 30 % no kopējās summas, kas saņemta saistībā ar atpirkšanu. Tomēr spēkā esošo konvenciju
         par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu tiesību normas paredz citu risinājumu.

       Francijas–Zviedrijas konvencija par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu
      8       Konvencija, ko 1990. gada 27. novembrī savstarpēji parakstīja Francijas Republikas valdība un Zviedrijas Karalistes valdība,
         lai izvairītos no nodokļu dubultas uzlikšanas un novērstu nodokļu nemaksāšanu ienākuma nodokļu un īpašuma nodokļu jomā (turpmāk
         tekstā – “Francijas–Zviedrijas konvencija”), stājās spēkā 1992. gada 1. aprīlī.

      9       Šās konvencijas 10. panta 1. punkts paredz:
      “Dividendes, ko izmaksā sabiedrība, kas ir līgumslēdzējas valsts rezidente, citas līgumslēdzējas valsts rezidentam, ir apliekamas
         ar nodokļiem šajā otrajā valstī.” [Neoficiāls tulkojums]

      10     Saskaņā ar minētā panta 2. punktu:
      “Šīs dividendes tāpat ir apliekamas ar nodokļiem līgumslēdzējā valstī, kuras rezidente ir sabiedrība, kas maksā dividendes,
         un atbilstoši šās valsts tiesību aktiem, bet tad, ja persona, kas saņem dividendes, ir patiesā saņēmēja, tādējādi uzliktie
         nodokļi nevar pārsniegt 15 % no dividenžu bruto summas.” [Neoficiāls tulkojums]

      11     Atbilstoši Francijas–Zviedrijas konvencijas 10. panta 5. punktam termins “dividendes”, kas tiek izmantots šajā pantā, tostarp
         ietver ienākumus no akcijām, kā arī ienākumus, uz kuriem attiecas izmaksāšanas kārtība, kas noteikta tādos tiesību aktos,
         kuri bija piemērojami dienā, kad šī konvencija stājas spēkā, līgumslēdzējā valstī, kuras rezidente ir sabiedrība, kas izmaksā
         dividendes.

      12     No minētās konvencijas 13. panta 6. punkta izriet, ka tāds kapitāla pieaugums, ko rada akciju nodošana, kāda ir pamata lietā,
         ir apliekams ar nodokļiem tikai tajā līgumslēdzējā valstī, kuras rezidents ir cedents.

      13     Tā pati konvencija balstās uz konvencijas par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu modeli, ko izstrādājusi Ekonomiskās sadarbības
         un attīstības organizācija (ESAO) un kuram tāpat ir izstrādāti komentāri.

      14     Šo komentāru 28. punkts, kas attiecas uz ESAO konvencijas modeļa 10. pantu, norāda, ka par dividendēm tiek uzskatītas ne tikai
         peļņas izmaksas, par kurām ticis pieņemts lēmums ikgadējā akcionāru kopsapulcē, bet arī citas priekšrocības, kas pārvēršamas
         naudas izteiksmē, – tādas kā bezmaksas akcijas, atlaides, priekšrocības likvidācijas kvotas saņemšanai un slēptā peļņas izmaksāšana.
         Šajā pantā paredzētās iespējas ir piemērojamas ar nosacījumu, ka valsts, kuras rezidente ir parādā esošā sabiedrība, šos maksājumus
         apliek ar nodokļiem kā dividendes.

      15     Komentāru par ESAO konvencijas modeļa 13. pantu 31. punktā tiek precizēts, ka, ja akcionārs pārdevis akcijas tās izdevušajai
         sabiedrībai šās sabiedrības likvidēšanas laikā vai tās brīvā pamatkapitāla samazināšanas laikā valstī, kuras rezidente ir
         šī sabiedrība, starpība starp pārdošanas cenu un akciju nominālvērtību var tikt uzskatīta par uzkrātās peļņas izmaksāšanu,
         nevis par kapitāla vērtības pieaugumu. Minētais pants neaizliedz, ka valsts, kuras rezidente ir attiecīgā sabiedrība, apliek
         ar nodokļiem šādas izmaksas ar likmi, ko paredz ESAO konvencijas modeļa 10. pants. Šāda nodokļu uzlikšana ir pieļaujama, jo
         šī starpība ir ietverta termina “dividendes” definīcijā, kas nostiprināta minētā 10. panta 3. punktā, kurš ir interpretēts
         komentāru par šo pantu 28. punktā.

      16     Atbilstoši iesniedzējtiesas viedoklim Francijas–Zviedrijas konvencijas tiesību normu, kas ir interpretētas, ņemot vērā ESAO
         konvencijas modeli un tā komentārus, rezultātā nodokļu režīms, ko paredz 1970. gada likums, tika grozīta tā, ka nerezidentiem
         tika noteikta 15 % likme nodokļu maksājumiem un ka tika paredzētas tiesības uz atskaitījumu, kas atbilst atpirkto akciju nominālvērtībai.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      17     Pamatkapitāla samazināšanas operācijas ietvaros 1998. gada 2. decembrī Ratos  par apmēram SEK 8 640 000 (EUR 917 000) atpirka B kategorijas akcijas, kuras bija ieguvusi Buaniša, Francijas rezidente. Maksāšanas
         laikā, piemērojot 1970. gada likumu un Francijas–Zviedrijas konvenciju, no kopējās summas tika ieturēti nodokļi ar likmi 15 %,
         proti, apmēram SEK 1 300 000 (EUR 138 000).

      18     Buaniša lūdza kompetentajai nodokļu pārvaldei atmaksāt, prioritāri, visu ieturēto nodokļu summu un, pakārtoti, daļu no ieturētajiem
         nodokļiem, kas aprēķināti no atpirkto akciju nominālvērtības.

      19     Minētā nodokļu pārvalde 1999. gada 28. septembrī apmierināja tās pakārtoto prasījumu un atmaksāja apmēram SEK 167 000 (EUR 18 000).
      20     Buaniša apstrīdēja šo lēmumu Länsrätten i Dalarnas län [Dālarnas rajona tiesa], izvirzot prasījumu par ieturēto nodokļu atlikuma atmaksu. Tā kā šī prasība ar 2001. gada 29. marta
         spriedumu tika noraidīta, prasītāja pamata prāvā iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

      21     Uzskatot, ka EK līgums un Tiesas judikatūra nesniedz skaidru atbildi uz jautājumiem, kas radušies pamata prāvā, Kammarrätten i Sundsvall [Kamarētenes apgabaltiesa Sundsvālā] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai EKL 56. un 58. pants pieļauj, ka dalībvalsts summai, kas saņemta par vērtspapīru atpirkšanu, lai tos dzēstu, un ko pārskaitījusi
         akciju sabiedrība, kas reģistrēta šajā valstī, piemēro maksājumu veikšanas kārtību, nepiešķirot tiesības uz atpērkamo vērtspapīru
         iegādes izmaksu atskaitījumu, ja šī summa tiek pārskaitīta akcionāram, kuram šajā valstī nav nedz dzīvesvietas, nedz pastāvīgās
         dzīvesvietas, kaut arī summai, kas pārskaitīta akcionāram, kura dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta atrodas šajā dalībvalstī,
         par vērtspapīru atpirkšanu, lai tos dzēstu, tiek piemēroti vērtības pieauguma noteikumi, piešķirot tiesības uz minēto vērtspapīru
         iegādes izmaksu atskaitījumu?

      2)      Ja atbilde ir noraidoša – vai, ja nodokļu konvencija par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta starp dalībvalsti,
         kur atrodas akciju sabiedrības administrācijas faktiskā atrašanās vieta, un to dalībvalsti, kurā atrodas akcionāra dzīvesvieta,
         paredz nodokļu ieturējumiem zemāku likmi nekā tā, kas piemērojama summai, ko pārskaita pirmās dalībvalsts akcionāram un otras
         dalībvalsts akcionāram gadījumā, ja tiek atpirkti vērtspapīri, lai tos dzēstu, atsaucoties uz ESAO konvencijas modeļa komentāriem,
         turklāt atļaujot atskaitīt summu, kas atbilst atpirkto akciju nominālvērtībai, minētie EKL panti pieļauj, ka dalībvalsts piemēro
         tādu tiesisko regulējumu kā iepriekš minētais?

      3)      Vai EKL 43. un 48. pants pieļauj, ka dalībvalsts piemēro tādu tiesisko regulējumu, kāds ir minēts iepriekš?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      22     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tā, ka tie nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu, kāds ir pamata prāvā, kurš paredz, ka gadījumā, ja tiek samazināts pamatkapitāls, summa par akciju atpirkumu,
         kas pārskaitīta akcionāram nerezidentam, ir apliekama ar nodokli kā dividenžu maksājums un nav piešķiramas tiesības uz minēto
         akciju iegādes izmaksu atskaitījumu, kaut arī tāda pat summa, kas pārskaitīta akcionāram rezidentam, ir apliekama ar nodokli
         kā kapitāla vērtības pieaugums ar tiesībām uz iegādes izmaksu atskaitījumu.

      23     Buaniša apgalvo, ka 1970. gada likums paredz ierobežojumu ārvalstu investoriem veikt investīcijas Zviedrijas sabiedrībās un
         rada diskrimināciju, kas ir pretrunā ar EKL 56. pantu, ko nevar attaisnot, pat ņemot vērā EKL 58. panta tiesību normas.

      24     Zviedrijas valdība neapstrīd, ka 1970. gada likums neatbilst Kopienu tiesībām. Tā atzīst, ka Zviedrijas tiesiskā regulējuma
         par akciju atpirkšanas maksājumu aplikšanu ar nodokļiem rezultātā attieksme pret akcionāriem, kas ir nodokļu maksātāji, ir
         atšķirīga atkarībā no tā, vai tiem ir ierobežots vai neierobežots nodokļu maksāšanas pienākums Zviedrijā. Līdz ar to šīs sistēmas
         rezultātā akcionāram, kura nodokļu maksāšanas pienākums ir ierobežots, dažkārt ir jāmaksā lielāki nodokļi nekā tādam akcionāram,
         kura nodokļu maksāšanas pienākums nav ierobežots.

      25     Šī valdība piebilst, ka ir paredzēts grozīt šo tiesisko regulējumu tā, lai akcionārs, kuram ir ierobežots nodokļu maksāšanas
         pienākums, varētu no atpērkamo akciju iegādes atskaitīt izmaksu summas.

      26     Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka Zviedrijas tiesiskais regulējums par atpirkuma maksas aplikšanu ar nodokli pamatkapitāla
         samazināšanas gadījumā acīmredzami paredz atšķirīgu regulējumu akcionāriem rezidentiem un akcionāriem nerezidentiem. Tiesības
         uz atpirkto akciju iegādes izmaksu atskaitījumu ir nodokļu priekšrocība, kas tiek liegta akcionāriem nerezidentiem. Šī atšķirīgā
         attieksme pret akcionāriem izraisa diskrimināciju, jo vienādās situācijās attieksme ir atšķirīga, kaut arī nav nekādas objektīvas
         atšķirības situācijās, kas šajā ziņā attaisnotu atšķirīgu attieksmi pret divām nodokļu maksātāju kategorijām.

      27     Līdz ar to Komisija uzskata, ka 1970. gada likuma radītā diskriminācija ir uzskatāma par kapitāla brīvas aprites ierobežojumu,
         kas ir pretrunā ar EKL 56. pantu. No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka nepastāv nekādi apstākļi, kas atbilstoši EKL 58. pantam
         varētu attaisnot šāda ierobežojuma pastāvēšanu.

      28     Vispirms ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru – kaut arī tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, šīm
         dalībvalstīm tomēr ir jāizmanto sava kompetence, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši Tiesas 1995. gada 11. augusta
         spriedumu lietā C‑80/94 Wielockx, Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 19. punkts).

      29     Akciju pārdošana atpakaļ emitenta sabiedrībai, ko veica arī Buaniša, ir uzskatāma par kapitāla apriti Padomes 1988. gada 24. jūnija
         Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta [pants tika atcelts ar Amsterdamas līgumu] īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.) 1. panta
         izpratnē un kapitāla aprites nomenklatūras, kas ir šīs direktīvas 1. pielikumā, izpratnē. Minētā nomenklatūra ir saglabājusi
         savu norādošo vērtību jēdziena “kapitāla aprite” definēšanai (skat. Tiesas 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑452/01
         Ospelt  un Schlössle Weissenberg, Recueil, I‑9743. lpp., 7. punkts, un 2005. gada 5. jūlija spriedumu lietā C‑376/03 D., Krājums, I‑5821. lpp., 24. punkts). Līdz ar to tādam darījumam ir piemērojams Kopienu tiesiskais regulējums par kapitāla
         brīvu apriti.

      30     EKL 56. pants nepieļauj nekādus kapitāla aprites ierobežojumus dalībvalstu starpā, ja vien tas nav attaisnojams saskaņā ar
         EKL 58. pantu.

      31     Lai atbildētu uz pirmo jautājumu, vispirms ir jāpārliecinās, vai tas, ka dalībvalsts atsaka akcionāriem nerezidentiem tiesības
         uz atpērkamo akciju iegādes izmaksu atskaitījumu šo akciju atpirkšanas laikā, ir uzskatāms par kapitāla aprites ierobežojumu.

      32     Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka 1970. gada likums nosaka atšķirīgus noteikumus akcionāriem, kuri ieguvuši akcijas no Zviedrijas
         sabiedrības, atkarībā no tā, vai tie ir vai nav Zviedrijas rezidenti. Tādējādi tiem akcionāriem, kas ir Zviedrijas rezidenti,
         ja tiek samazināts pamatkapitāls akciju atpirkšanas laikā ir atļauts atskaitīt minēto akciju iegādes izmaksas, bet akcionāriem
         nerezidentiem tas nav atļauts. Līdz ar to tiesības uz atskaitījumu ir uzskatāmas par nodokļu priekšrocību, kas ir pieejama
         tikai akcionāriem rezidentiem.

      33     Netiek apstrīdēts, ka šāda nodokļu priekšrocība tās ieguvējiem ir nodokļu atvieglojums, jo akcionāriem nerezidentiem, kas
         nevar šādu priekšrocību izmantot, ir jāmaksā lielāki nodokļi un tādējādi tie atrodas nelabvēlīgākā stāvoklī nekā akcionāri rezidenti.

      34     Ir jākonstatē, kā to atzīmējusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 33. un 34. punktā, ka šāda tiesiskā regulējuma ietekmē kapitāla
         pārrobežu pārskaitījumi var kļūt nepievilcīgāki, gan pārliecinot investorus, kas nav Zviedrijas rezidenti, nepirkt to sabiedrību
         akcijas, kas ir Zviedrijas rezidentes, gan tā rezultātā ierobežojot Zviedrijas sabiedrību iespējas palielināt kapitāla vērtības
         pieaugumu, piesaistot investorus, kas nav Zviedrijas rezidenti.

      35     Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka atteikums akcionāriem nerezidentiem akciju atpirkšanas laikā atskaitīt akciju iegādes izmaksas
         ir uzskatāms par kapitāla aprites ierobežojumu EKL 56. panta izpratnē.

      36     Turpmāk ir jāizvērtē, vai šis ierobežojums var tikt attaisnots, ņemot vērā tos iemeslus, kas noteikti EKL 58. panta 1. punktā.
         No šīs tiesību normas un tā paša panta 3. punkta izriet, ka dalībvalsts savā tiesiskajā regulējumā var noteikt atšķirību starp
         nodokļu maksātājiem, kas ir rezidenti, un tiem, kas nav rezidenti, ja šī atšķirība nav uzskatāma par patvaļīgu diskrimināciju
         vai slēptu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu.

      37     Kā jau tika konstatēts šā sprieduma 34. punktā – 1970. gada likums nosaka atšķirību starp akcionāriem rezidentiem un nerezidentiem,
         uzliekot atšķirīgu nodokļu lielumu summai, ko tie saņem akciju atpirkšanas laikā.

      38     Tomēr ir jānošķir nevienlīdzīga attieksme, kas ir pieļaujama atbilstoši EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktam, no patvaļīgas
         diskriminācijas, ko aizliedz šā paša panta 3. punkts. No judikatūras izriet, ka valsts nodokļu tiesiskais regulējums, kāds
         ir pamata prāvā, var tikt uzskatīts par atbilstošu Līguma tiesību normām, kas attiecas uz kapitāla brīvu apriti, ja atšķirīgā
         pieeja attiecas uz situācijām, kuras nevar objektīvi salīdzināt, vai to attaisno pārākas vispārējās intereses (skat. Tiesas
         2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 43. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Manninen, 28. un 29. punkts, un 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑512/03 Blanckaert, Krājums, I‑7685. lpp., 42. punkts).

      39     Šajā ziņā ir jāizvērtē, vai atšķirīgā ienākumu no akciju atpirkšanas aplikšana ar nodokļiem akcionāriem rezidentiem un akcionāriem
         nerezidentiem ir attiecināma uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas.

      40     Šajā ziņā ir jāatzīst, ka iegādes izmaksas ir tieši saistītas ar akciju atpirkšanas laikā pārskaitīto summu tā, ka rezidenti
         un nerezidenti šajā ziņā atrodas salīdzināmā situācijā. Nav nekādu atšķirību starp objektīvajām situācijām, kas ļautu pamatot
         šajā ziņā atšķirīgu attieksmi pret abām nodokļu maksātāju kategorijām.

      41     Šādos apstākļos tāds valsts tiesiskais regulējums kā 1970. gada likums ir uzskatāms par patvaļīgu diskrimināciju attiecībā
         uz akcionāriem nerezidentiem, jo objektīvi salīdzināmā situācijā tiem tiek uzlikti lielāki nodokļi nekā akcionāriem rezidentiem.

      42     Attiecībā uz citiem attaisnojumiem, kas paredzēti EKL 58. pantā vai Tiesas judikatūrā, ir jāatzīmē, ka tie nav tikuši izvirzīti.
      43     Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tā, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko
         regulējumu, kāds ir pamata prāvā, kas paredz, ka pamatkapitāla samazināšanas gadījumā akciju atpirkšanas summa, kas tiek pārskaitīta
         akcionāram nerezidentam, ir apliekama ar nodokļiem kā dividenžu izmaksa un netiek piešķirtas tiesības atskaitīt minēto akciju
         iegādes izmaksas, kaut arī tāda pati summa, kas pārskaitīta akcionāram rezidentam, ir apliekama kā kapitāla vērtības pieaugums
         un tiek piešķirtas tiesības atskaitīt iegādes izmaksas.

       Par otro jautājumu
      44     Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai atbilde uz pirmo jautājumu var būt citāda gadījumā, ja piemērojamā nodokļu
         režīms izriet no konvencijas par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu – tādas kā Francijas–Zviedrijas konvencija, kas akcionāriem
         nerezidentiem dividenžu aplikšanai ar nodokļiem nosaka limitu, kas ir zemāks nekā akcionāriem rezidentiem piemērojamais limits,
         un atļauj, interpretējot šo konvenciju, ņemot vērā ESAO komentārus par piemērojamo konvencijas modeli, atskaitīt šo akciju
         nominālvērtību no akciju atpirkšanas summas.

      45     Buaniša apgalvo, ka, ņemot vērā Francijas–Zviedrijas konvenciju, Francijas Republikai ir ekskluzīvas tiesības aplikt ar nodokļiem
         vērtības palielinājumu, kas iegūts vērtspapīru atpirkšanas darījuma laikā. Tādējādi nodoklis, kas nepareizi ieturēts saskaņā
         ar dividenžu sistēmu, tai ir pilnībā jāatmaksā.

      46     Komisija atsaucas uz judikatūru par nodokļu kredītu (Tiesas 1986. gada 28. janvāra spriedums lietā 270/83 Komisija/Francija,
         Recueil, 273. lpp.) un nodokļu priekšrocībām (Tiesas 1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑307/97 Saint-Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp.), lai pamatotu, ka Kopienu tiesību ievērošana nevar būt atkarīga no satura konvencijai par dubultās nodokļu
         uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta starp divām dalībvalstīm.

      47     Komisija uzskata, ka tāda kārtība, kāda tika aprakstīta pamata prāvā, kas piemērojama atbilstoši nodokļu konvencijai un interpretējama,
         ņemot vērā ESAO konvencijas modeļa komentārus, ir pretrunā ar EKL 56. un 58. pantu.

      48     Šajā ziņā ir jāizvērtē, vai ir jāņem vērā Francijas–Zviedrijas konvencija, lai novērtētu, vai nodokļu tiesiskais regulējums
         atbilst Kopienu noteikumiem par kapitāla brīvu apriti. Ja atbilde ir apstiprinoša, turpmāk ir jāpārliecinās, ka šī konvencija
         nesatur noteiktās pamatbrīvības ierobežojumu.

      49     Ir jāatzīst, ka dubultās nodokļu uzlikšanas novēršana ir tikai viens no Kopienas mērķiem, kura īstenošana atbilstoši EKL 293. panta
         otrajam ievilkumam ir atkarīga no dalībvalstīm. Ja nepastāv Kopienas vienādošanas vai saskaņošanas pasākumi, kas vērsti uz
         nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kritēriju noteikšana ienākumu un kapitāla aplikšanai ar nodokļiem, lai novērstu, vajadzības
         gadījumā noslēdzot konvenciju, nodokļu dubulto uzlikšanu, ir dalībvalstu kompetencē. Šajā kontekstā dalībvalstis divpusējo
         konvenciju ietvaros var brīvi noteikt faktorus, no kuriem ir atkarīga kompetences sadale nodokļu jomā (skat. Tiesas 1998. gada
         12. maija spriedumu lietā C‑336/96 Gilly, Recueil, I‑2793. lpp., 24. un 30. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Saint-Gobain ZN, 57. punkts, un lietā D., 52. punkts).

      50     Tomēr šis nodokļu kompetences sadalījums nepieļauj, ka dalībvalstis izraisa diskrimināciju pretēji Kopienu noteikumiem.
      51     Tā kā nodokļu režīmes, kas izriet no Francijas–Zviedrijas konvencijas, kas interpretēta, ņemot vērā ESAO konvencijas modeļa
         komentārus, ir daļa no atbilstošām tiesību normām, kas piemērojamas pamata prāvā, un tā kā iesniedzējtiesa šo sistēmu tieši
         tā arī raksturo, Tiesai tas ir jāņem vērā, lai sniegtu Kopienu tiesību interpretāciju, kas būtu noderīga valsts tiesai. Tiesai
         nav jāinterpretē valsts tiesības, ne arī jāizvērtē to piemērojamība šajā gadījumā (skat. it īpaši Tiesas 1996. gada 24. oktobra
         spriedumu lietā C‑435/93 Dietz, Recueil, I‑5223. lpp., 39. punkts, un 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā C‑136/95 Thibault, Recueil, I‑2011. lpp., 21. punkts).

      52     Saistībā ar nodokļu režīmu, kas izriet no Francijas–Zviedrijas konvencijas, ir jāatgādina, ka akcionāriem nerezidentiem, kāda
         ir arī Buaniša, atbilstoši šai konvencijai, kas interpretēta, ņemot vērā ESAO konvencijas modeļa komentārus, akciju atpirkšanas
         laikā ir tiesības atskaitīt akciju nominālvērtību no summas, kas apliekama ar nodokļiem. Līdz ar to tiek uzlikti nodokļi ar
         likmi 15 % no atlikuma.

      53     Ņemot vērā, ka akcionāriem rezidentiem tiek uzlikti nodokļi ar likmi 30 % no akciju atpirkšanas summas pēc iegādes izmaksu
         atskaitījuma, ir jāpārliecinās, vai šiem akcionāriem piemērojamie noteikumi ir labvēlīgāki nekā akcionāriem nerezidentiem.
         Lai veiktu šādu pārbaudi, ir jāzina akciju iegādes izmaksu lielums, kā arī šo akciju nominālvērtība.

      54     Šajā ziņā ir jāatgādina, ka faktu konstatēšana un izvērtēšana ietilpst valsts tiesas, nevis Tiesas kompetencē (Tiesas 1979. gada
         15. novembra spriedums lietā 36/79 Denkavit, Recueil, 3439. lpp., 12. punkts; 1999. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑175/98 un C‑177/98 Lirussi  un Bizzaro, Recueil, I‑6881. lpp., 37. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑318/98 Fornasar  u.c., Recueil, I‑4785. lpp., 31. punkts).

      55     Līdz ar to iesniedzējtiesai tajā notiekošās tiesvedības ietvaros ir jāpārbauda, vai tas, ka akcionāri nerezidenti var atskaitīt
         nominālvērtību un tiem uzliekami nodokļi ar maksimālo likmi 15 %, ir uzskatāms par nelabvēlīgāku attieksmi nekā rezidentiem,
         kuriem ir tiesības atskaitīt iegādes izmaksas un kuriem tiek piemērota 30 % likme.

      56     Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tā, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu,
         kas izriet no konvencijas par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu, kāda ir arī Francijas–Zviedrijas konvencija, kurā dividenžu
         aplikšanai ar nodokļiem akcionāriem nerezidentiem noteikts zemāks limits nekā akcionāriem rezidentiem piemērojamais limits,
         un interpretācijas, ņemot vērā piemērojamā ESAO konvencijas modeļa komentārus, rezultātā ir atļauts atskaitīt šo akciju nominālvērtību
         no akciju atpirkuma summas, izņemot gadījumu, kad, piemērojot minēto valsts tiesisko regulējumu, pret akcionāriem nerezidentiem
         nav nelabvēlīgāka attieksme nekā pret akcionāriem rezidentiem. Iesniedzējtiesai ir jākonstatē, vai tāds ir konkrētais gadījums
         pamata prāvā.

       Par trešo jautājumu
      57     Ņemot vērā atbildes uz pirmo un otro jautājumu, uz trešo jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      58     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atmaksājami.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tā, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamata prāvā, kas paredz,
            ka pamatkapitāla samazināšanas gadījumā akciju atpirkšanas summa, kas tiek pārskaitīta akcionāram nerezidentam, ir apliekama
            ar nodokļiem kā dividenžu izmaksa un netiek piešķirtas tiesības atskaitīt minēto akciju iegādes izmaksas, kaut arī tā pati
            summa, kas pārskaitīta akcionāram rezidentam, tiek aplikta kā kapitāla vērtības pieaugums un tiek piešķirtas tiesības atskaitīt
            iegādes izmaksas;
      2)      EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tā, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas izriet no konvencijas par dubultās
            nodokļu uzlikšanas novēršanu, kāda ir arī Konvencija, ko, lai izvairītos no nodokļu dubultas uzlikšanas un novērstu nodokļu
            nemaksāšanu ienākuma nodokļu un īpašuma nodokļu jomā, 1990. gada 27. novembrī savstarpēji parakstīja Francijas Republikas
            valdība un Zviedrijas Karalistes valdība, kurā dividenžu aplikšanai ar nodokļiem akcionāriem nerezidentiem noteikts zemāks
            limits nekā akcionāriem rezidentiem piemērojamais, un, interpretējot šo konvenciju, ņemot vērā piemērojamā ESAO konvencijas
            modeļa komentārus, atļauj, nosakot akciju atpirkšanas cenu pamatkapitāla samazināšanas gadījumā, atskaitīt šo akciju nominālvērtību
            no akciju atpirkuma summas, izņemot gadījumu, kad, piemērojot minēto valsts tiesisko regulējumu, pret akcionāriem nerezidentiem
            nav nelabvēlīgāka attieksme nekā pret akcionāriem rezidentiem. Iesniedzējtiesai ir jākonstatē, vai tāds ir konkrētais gadījums
            pamata prāvā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – zviedru.