title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 11.oktobrī.#Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA) pret Directeur général des impôts un Ministère public.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Francija.#Tiešie nodokļi - Nodoklis, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā īpašuma Francijā tirgus vērtībai - Atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibinātas holdinga sabiedrības - Atteikums atbrīvot no nodokļiem - Direktīva 77/799/EEK - Neizsmeļošs nodokļu uzskaitījums - Līdzvērtīgs nodoklis - Informācijas apmaiņas ierobežojumi - Divpusēja konvencija - EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā - EKL 56. pants) - Kapitāla brīva aprite - Cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā.#Lieta C-451/05.

text:
      Lieta C-451/05
      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      pret
      Directeur général des impôts,

      Ministère public
      (Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiešie nodokļi – Nodoklis, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā īpašuma Francijā tirgus vērtībai – Atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibinātas holdinga sabiedrības – Atteikums atbrīvot no nodokļiem – Direktīva 77/799/EEK – Neizsmeļošs nodokļu uzskaitījums – Līdzvērtīgs nodoklis – Informācijas apmaiņas ierobežojumi – Divpusēja konvencija – EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants) – Kapitāla brīva aprite – Cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā
      Ģenerāladvokāta Jana Mazaka [Ján Mazák] secinājumi, sniegti 2007. gada 26. aprīlī

      Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 11. oktobra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesību aktu tuvināšana – Dalībvalstu iestāžu savstarpēja palīdzība tiešo un netiešo nodokļu jomā – Direktīva 77/799
      (Padomes Direktīvas 77/799 1. panta 2.un 3. punkts)
      2.     Tiesību aktu tuvināšana – Dalībvalstu iestāžu savstarpēja palīdzība tiešo un netiešo nodokļu jomā – Direktīva 77/799
      (Padomes Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkts)
      3.     Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodoklis, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā īpašuma tirgus vērtībai

      (EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants))
      1.     Nodoklis, kuru dalībvalsts uzliek juridisko personu īpašumā esoša nekustamā īpašuma šajā dalībvalstī tirgus vērtībai, ir līdzīgs
         Direktīvas 77/799 par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā 1. panta 3. punktā
         uzskaitītajiem nodokļiem, kas tiek iekasēti no kapitāla daļām šīs direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē.

      (sal. ar 37. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)

      2.     Direktīva 77/799 par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā un it īpaši tās 8. panta
         1. punkts pieļauj, ka divas dalībvalstis ir noslēgušas starptautisku nolīgumu, lai novērstu nodokļu dubulto uzlikšanu un paredzētu
         savstarpējās administratīvās palīdzības noteikumus ienākuma un kapitāla nodokļu jomā, kas no savas piemērošanas jomas attiecībā
         uz vienu dalībvalsti izslēdz vienu nodokļu maksātāju kategoriju, kas maksā nodokli, uz ko attiecas minētā direktīva, ja dalībvalsts,
         kurai ir jāsniedz informācija, likumdošana vai administratīvā prakse neļauj kompetentajai iestādei vākt vai izmantot šo informāciju
         pašas minētās dalībvalsts vajadzībām, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

      (sal. ar 55. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
      3.     EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst tādi valsts tiesību akti,
         kas šajā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības atbrīvo no nodokļa, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā īpašuma
         minētajā dalībvalstī tirgus vērtībai, bet citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības atbrīvo no šī nodokļa tikai tad, ja starp
         attiecīgo dalībvalsti un šo valsti ir noslēgts administratīvās sadarbības nolīgums par cīņu pret krāpšanu un izvairīšanos
         no nodokļu maksāšanas, vai arī, piemērojot kādā līgumā ietvertu atrunu par nediskrimināciju pilsonības dēļ, saskaņā ar kuru
         šīm sabiedrībām nav jāmaksā lielāks nodoklis nekā tas, kas jāmaksā sabiedrībām, kas ir reģistrētas pirmajā dalībvalstī, un
         neļauj citā dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai sniegt pierādījumus, kas ļautu noteikt tās akcionāru – fizisko personu – identitāti.

      (sal. ar 102. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 11. oktobrī (*)

      Tiešie nodokļi – Nodoklis, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā īpašuma Francijā tirgus vērtībai – Atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibinātas holdinga sabiedrības – Atteikums atbrīvot no nodokļiem – Direktīva 77/799/EEK – Neizsmeļošs nodokļu uzskaitījums – Līdzvērtīgs nodoklis – Informācijas apmaiņas ierobežojumi – Divpusēja konvencija – EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants) – Kapitāla brīva aprite – Cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā
      Lieta C‑451/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Cour de cassation (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 13. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 19. decembrī, tiesvedībā

      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      pret
      Directeur général des impôts,

      Ministère public.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs J. Svedenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 24. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Européenne et Luxemburgeoise d’investissements SA vārdā – Ž. Ž. Gatino [J.‑J. Gatineau], avocat,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvji,

      –       Grieķijas valdības vārdā – S. Spiropuls [S. Spyropoulos], Z. Hadzipavlu [Z. Chatzipavlou] un K. Boskovits [K. Boskovits], pārstāvji,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – V. Džeksone [V. Jackson], pārstāve, kurai palīdz T. Vards [T. Ward], barrister,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un Ž. P. Kepēns [J.‑P. Keppenne], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 26. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EK līguma 52. panta interpretāciju (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL
         43. pants) un EK līguma 73.b panta interpretāciju (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants), kā arī 1. panta interpretāciju Padomes
         1977. gada 19. decembra Direktīvā 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu
         jomā (OV L 336, 15. lpp.), kura grozīta ar Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvu 92/12/EEK (OV L 76, 1. lpp., turpmāk
         tekstā – “Direktīva 77/799”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (turpmāk tekstā – “ELISA”) un nodokļu ģenerāldirektoru sakarā ar šīs sabiedrības maksājamo nodokli, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā
         īpašuma Francijā tirgus vērtībai (turpmāk tekstā – “apstrīdētais nodoklis”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3       Direktīvas 77/799 1. pants “Vispārīgi noteikumi” paredz:
      “1.      Saskaņā ar šo direktīvu dalībvalstu kompetentās iestādes apmainās ar ziņām, kas var palīdzēt pareizi novērtēt ienākuma un
         kapitāla nodokļus [..]

      2.      Par ienākumu nodokļiem un kapitāla nodokļiem neatkarīgi no iekasēšanas formas uzskata visus nodokļus, kas uzlikti kopējiem
         ienākumiem, kopējam kapitālam vai ienākumu vai kapitāla daļām, ieskaitot nodokļus no ieņēmumiem par kustama vai nekustama
         īpašuma atsavināšanu, nodokļus no uzņēmumu maksātās algas, kā arī kapitāla vērtības pieauguma nodokļus.

      3.      Šā panta 2. punktā minētie nodokļi pašlaik [cita starpā] ir:
      [..]
      Francijā:
      impôt sur le revenu,

      impôt sur les sociétés,

      taxe professionnelle,

      taxe foncière sur les propriétés bâties,

      taxe foncière sur les propriétés non bâties;

      [..].
      4.      Šā panta 1. punktu piemēro arī jebkuriem identiem vai līdzīgiem nodokļiem, kas uzlikti vēlāk papildus 3. punktā uzskaitītajiem
         nodokļiem vai to vietā. [..]

      [..]”
      4       Direktīvas 77/799 2., 3. un 4. pants attiecīgi paredz noteikumus par šīs direktīvas 1. panta 1. punktā minētās informācijas
         apmaiņu pēc lūguma, automātisku informācijas apmaiņu un spontānu informācijas apmaiņu.

      5       Minētās direktīvas 8. pants “Informācijas apmaiņas ierobežojumi” nosaka:
      “1.      Šī direktīva neuzliek pienākumu veikt izmeklēšanu vai sniegt informāciju, ja dalībvalstij, kas varētu informāciju sniegt,
         tās likumi vai administratīvā prakse neļauj veikt izmeklēšanu vai arī vākt vai izmantot šo informāciju pašai saviem nolūkiem.

      2.      Var atteikties sniegt informāciju, ja tas var izraisīt komerciāla, rūpnieciska vai profesionāla noslēpuma vai komercprocesa
         atklāšanu vai ja informācijas atklāšana varētu būt pretrunā valsts politikai.

      3.      Dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties sniegt informāciju, ja ieinteresētā valsts praktisku vai juridisku iemeslu dēļ
         nespēj sniegt līdzīgu informāciju.”

      6       Direktīvas 77/799 11. pants “Plašākas palīdzības piemērošana” paredz, ka “iepriekš minētie noteikumi nekavē pildīt plašākas
         saistības informācijas apmaiņā, kas varētu izrietēt no citiem tiesību aktiem”.

       Valsts tiesības
      7       Vispārējā nodokļu kodeksa (turpmāk tekstā – “CGI”) 990.D un 990.E pants redakcijā, kas izriet no 1992. gada 30. decembra Likuma Nr. 92‑1376 par finansēm 1993. gadam (1992. gada
         31. decembra JORF Nr. 304) paredz:

      “990.D pants
      Juridiskām personām, kurām tieši vai pastarpināti pieder viens vai vairāki nekustamie īpašumi, kas atrodas Francijā, vai kurām
         ir lietu tiesības uz šādiem īpašumiem, ir jāmaksā ikgadējs nodoklis 3 % apmērā no šo īpašumu vai tiesību tirgus vērtības.

      Tiek uzskatīts, ka juridiskai personai Francijā pastarpināti pieder īpašumi vai lietu tiesības, ja tā neatkarīgi no formas
         vai dalības lieluma ir dalībniece citā juridiskā personā, kurai pieder šie īpašumi vai tiesības vai arī kura pati ir dalībniece
         trešajā juridiskajā personā, kurai pašai vai pastarpināti pieder īpašumi vai tiesības. Šis noteikums ir piemērojams neatkarīgi
         no pa vidu esošo juridisko personu skaita.

      990.E pants
      990.D pantā minētais nodoklis netiek piemērots:
      1)      juridiskām personām, kuru Francijā atrodošies nekustamie īpašumi 990.D panta izpratnē veido mazāk nekā 50 % no visiem viņu
         līdzekļiem, kas atrodas Francijā. Šī noteikuma piemērošanas nolūkā nekustamajā īpašumā netiek iekļauti īpašumi, kurus 990.D pantā
         minētās juridiskās personas vai pa vidu esošās personas izmanto komercdarbībā, kas nav saistīta ar nekustamo īpašumu;

      2)      juridiskām personām, kuru juridiskā adrese atrodas tādā valstī vai teritorijā, kura ar Franciju ir noslēgusi līgumu par administratīvu
         palīdzību, lai novērstu nodokļu nemaksāšanu un apiešanu, un kuras katru gadu ne vēlāk kā 15. maijā 990.F pantā minētajā rīkojumā
         noteiktajā vietā deklarē 1. janvārī tām piederējušo nekustamo īpašumu atrašanās vietu, aprakstu un vērtību, šo personu dalībnieku
         identitāti un adresi minētajā datumā, kā arī katram no šiem dalībniekiem piederošo daļu vai akciju skaitu;

      3)      juridiskām personām, kuru vadības faktiskā atrašanās vieta ir Francijā, vai citām juridiskām personām, kurām saskaņā ar kāda
         līguma noteikumiem nedrīkst uzlikt lielāku nodokļu slogu, ja šīs personas katru gadu paziņo vai uzņemas un izpilda pienākumu
         pēc nodokļu administrācijas lūguma paziņot tai par tām 1. janvārī piederējušo īpašumu atrašanās vietu un aprakstu, par to
         akcionāru, partneru vai citu locekļu identitāti un adresi, par katram šādam akcionāram, partnerim vai citam loceklim piederošo
         akciju, daļu skaitu vai citām tiesībām un sniegt pierādījumus par to fiskālo rezidenci [..].”

       Starptautiskās tiesības
      8       Parīzē 1958. gada 1. aprīlī starp Francijas Republiku un Luksemburgas Lielhercogisti noslēgtās konvencijas par nodokļu dubultās
         uzlikšanas novēršanu un savstarpējās administratīvās palīdzības noteikumiem attiecībā uz ienākuma un kapitāla nodokļiem, kas
         grozīta ar Parīzē 1970. gada 8. septembrī parakstīto papildu vienošanos, (turpmāk tekstā – “1958. gada 1. aprīļa Konvencija”),
         21. panta 1. punkts nosaka:

      “Vienas līgumslēdzējas valsts pilsoņus, sabiedrības vai grupas otrā valstī neapliek ar citiem vai lielākiem nodokļiem kā tiem,
         kuri attiecībā uz šiem pilsoņiem, sabiedrībām vai grupām tiek piemēroti šajā pēdējā dalībvalstī.”

      9       1958. gada 1. aprīļa Konvencijas 22. panta 1. punkts paredz:
      “Lai pienācīgi piemērotu Konvenciju, abu valstu kompetentās administratīvās iestādes uz savstarpējības pamata pēc savas ierosmes
         vai pēc pieprasījuma var apmainīties ar tādu informāciju, kuru saskaņā ar abu valstu nodokļu likumdošanu ir iespējams iegūt,
         pielietojot parastus administratīvus paņēmienus [..].”

      10     Francijas un Luksemburgas valdības ar 1970. gada 8. septembra vēstuļu apmaiņu par 1958. gada 1. aprīļa Konvenciju uzskatīja,
         ka “pēc šīs konvencijas stāšanās spēkā tā nebūtu jāpiemēro holdinga sabiedrībām Luksemburgas speciālās likumdošanas izpratnē
         (pašlaik 1929. gada 31. jūlija likums un 1937. gada 27. decembra dekrēts‑likums), ne arī ienākumiem, kurus personas ar fiskālo
         rezidenci Francijā gūst no šādām sabiedrībām, ne arī to daļām šādās sabiedrībās”.

      11     Parīzē 1930. gada 31. martā starp Francijas Republiku un Luksemburgas Lielhercogisti noslēgtā konvencija par tiesībām veikt
         uzņēmējdarbību paredz vislielākā labvēlības režīma klauzulu.

      12     Atbilstoši šīs konvencijas 9. pantam “abas Līgumslēdzējas puses apņemas visīsākajā laikā noslēgt speciālu konvenciju par nodokļiem
         un maksājumiem, kas ir jāmaksā pilsoņiem un sabiedrībām, kā arī lai risinātu nodokļu dubultās uzlikšanas jautājumus”.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      13     Elisa ir holdinga sabiedrība, kas dibināta atbilstoši Luksemburgas tiesībām un izveidota saskaņā ar 1929. gada 31. jūlija Likumu
         par nodokļu režīmu finanšu dalības sabiedrībām (Holding companies) (Mém. 1929, 685. lpp.), kurš grozīts ar lielhercoga 1989. gada 24. marta reglamentu (Mém. A 1989, 181. lpp.).

      14     Atbilstoši šī likuma 1. panta otrajai daļai holdinga sabiedrība ir atbrīvota no ienākuma nodokļa, virsnodokļa, papildu nodokļa,
         kā arī procentu nodokļa un tā ir arī atbrīvota no pašvaldību nodevas ienākumiem. Atbilstoši minētā likuma 1. panta sestajai
         daļai reģistrācijas iestādei ir kontroles un izmeklēšanas tiesības, kas izmantojamas, tikai lai meklētu un izpētītu faktus
         un informāciju par sabiedrības fiskālo statusu, kā arī visus apstākļus, lai nodrošinātu taisnīgu un precīzu sabiedrības maksājamo
         nodokļu iekasēšanu.

      15     Saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu ELISA Francijas teritorijā pieder vairāki nekustamie īpašumi, un tādēļ tai ir piemērojami 990.D un turpmākie CGI panti par apstrīdēto nodokli.

      16     No iesniedzējtiesas lēmuma arī izriet, ka ELISA bija iesniegusi likumā paredzētās deklarācijas, tomēr tā nemaksāja attiecīgos nodokļus. Pēc 1997. gada 18. decembra paziņojuma
         sabiedrībai par šo maksājamo nodokļu apmēru nodokļu administrācija sāka to iekasēšanu. Tā kā ELISA sūdzība tika noraidīta, tā iesūdzēja nodokļu ģenerāldirektoru tribunal de grande instance de Paris, lai panāktu atbrīvojumu no minētajiem nodokļiem.

      17     Pēc diviem spriedumiem, kas bija tai nelabvēlīgi un ko attiecīgi 1999. gada 28. oktobrī pasludināja tribunal de grande instance de Paris un 2001. gada 5. jūlijā – cour d’appel de Paris [Parīzes apelācijas tiesa], ELISA iesniedza kasācijas sūdzību.

      18     Cour de cassation [Kasācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai EK līguma 52. un turpmākajiem pantiem, kā arī 73.b un turpmākajiem pantiem atbilst tāds regulējums, kāds paredzēts [CGI] 990.D un turpmākajos pantos, kas juridiskām personām ar vadības faktisko atrašanās vietu Francijā piešķir iespēju saņemt
         atbrīvojumu no [apstrīdētā] nodokļa un kas – ciktāl tas attiecas uz juridiskām personām ar vadības faktisko atrašanās vietu
         citas valsts teritorijā, pat ja tā būtu Eiropas Savienības dalībvalsts, – šādas iespējas izmantošanu padara atkarīgu no tā,
         vai starp Franciju un šo valsti ir noslēgts administratīvās sadarbības nolīgums par cīņu pret krāpšanu un izvairīšanos no
         nodokļu maksāšanas, vai arī, piemērojot kādā līgumā ietvertu atrunu par nediskrimināciju pilsonības dēļ, saskaņā ar kuru šīm
         juridiskajām personām nav jāmaksā lielāks nodoklis kā tas, kas jāmaksā juridiskām personām, kuru vadība faktiski atrodas Francijā?

      2)      Vai tāds nodoklis, kāds ir apstrīdētais nodoklis, ir kapitāla nodoklis [..] Direktīvas [77/799] 1. panta izpratnē?
      3)      Ja sniegta apstiprinoša atbilde – vai ar [..] Direktīvu [77/799] dalībvalstīm uzliktie savstarpējās palīdzības pienākumi nodokļu
         jomā tām liedz izpildīt līdzīga rakstura pienākumus saskaņā ar divpusēju nolīgumu par administratīvo sadarbību nodokļu jomā,
         izslēdzot tādus vienas kategorijas nodokļu maksātājus kā Luksemburgas holdinga sabiedrības?

      4)      Vai EK līguma 52. un turpmākie panti, kā arī 73.b un turpmākie panti dalībvalstij, kas ar citu valsti, kas ir vai arī nav
         Eiropas Savienības dalībvalsts, ir noslēgusi nolīgumu, kurā ietverta nediskriminācijas atruna nodokļu jomā, liek piešķirt
         juridiskai personai ar vadības faktisku atrašanās vietu citas dalībvalsts teritorijā šajā atrunā paredzētās priekšrocības,
         ja šai juridiskajai personai ir viens vai vairāki nekustamie īpašumi pirmās dalībvalsts teritorijā un ja otro dalībvalsti
         ar pirmo nesaista līdzīga atruna?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      19     Ievadā ir jānorāda, ka pamata lieta attiecas uz faktiskajiem apstākļiem, kas skar dalībvalstis, izslēdzot trešās valstis.
         Līdz ar to atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem attiecas tikai uz attiecībām starp dalībvalstīm.

       Par otro jautājumu
      20     Iesniedzējtiesa ar savu otro jautājumu, kas ir jāizskata vispirms, jautā, vai apstrīdētais nodoklis ir uzskatāms par kapitāla
         nodokli Direktīvas 77/799 1. panta izpratnē.

      21     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka no Direktīvas 77/799 1. panta 2. punkta izriet, ka par ienākumu nodokļiem un kapitāla
         nodokļiem neatkarīgi no iekasēšanas formas uzskata visus nodokļus, kas uzlikti kopējiem ienākumiem, kopējam kapitālam vai
         ienākumu vai kapitāla daļām, ieskaitot nodokļus no ieņēmumiem par kustama vai nekustama īpašuma atsavināšanu, nodokļus no
         uzņēmumu maksātās algas, kā arī kapitāla vērtības pieauguma nodokļus.

      22     No šīs normas skaidri izriet, ka papildus nodokļiem, kas uzlikti kopējiem ienākumiem un kopējam kapitālam, Direktīva 77/799
         attiecas arī uz nodokļiem, kas uzlikti ienākumu vai kapitāla daļām. No tā izriet, ka šādi nodokļi neatkarīgi no to nosaukuma
         arī ir uzskatāmi par nodokļiem, attiecībā uz kuriem dalībvalstu kompetentās iestādes atbilstoši Direktīvai 77/799 apmainās
         ar informāciju, kas tām palīdzētu pareizi aprēķināt minētos nodokļus.

      23     Otrkārt, atbilstoši Direktīvas 77/799 1. panta 3. punktam Francijā šā panta 2. punktā minētie nodokļi cita starpā ir impôt sur le revenu, impôt sur les sociétés, taxe professionnelle, taxe foncière sur les propriétés bâties un taxe foncière sur les propriétés non bâties.

      24     No Direktīvas 77/799 1. panta 3. punkta nepārprotami izriet, ka tajā minēto nodokļu uzskaitījums nav izsmeļošs.
      25     Šādos apstākļos no paša sākuma ir jānoraida arguments, ka Direktīva 77/799 nav piemērojama pamata lietai, jo apstrīdētais
         nodoklis nav minēts starp Direktīvas 77/799 1. panta 3. punktā uzskaitītajiem nodokļiem.

      26     Direktīvas 77/799 1. panta 3. punktā minēto nodokļu uzskaitījuma neizsmeļošo raksturu apliecina šā panta 4. punkts, kas paredz,
         ka dalībvalstu kompetentas iestādes apmainās arī ar informāciju, kas var tām palīdzēt pareizi aprēķināt jebkurus identus vai
         līdzīgus nodokļus, kas vēlāk uzlikti papildus minētā panta 3. punktā uzskaitītajiem nodokļiem vai to vietā.

      27     Atzīstot, ka Direktīvas 77/799 1. panta 3. punktā minēto nodokļu uzskaitījums nav izsmeļošs, Francijas valdība tomēr apgalvo,
         ka apstrīdētā nodokļa pazīmes neļauj to pielīdzināt kapitāla nodoklim Direktīvas 77/799 1. panta 1.–3. punkta izpratnē un
         ka tādēļ šī direktīva nav piemērojama pamata lietai.

      28     Šajā sakarā minētā valdība norāda, ka, pirmkārt, apstrīdētais nodoklis ir uzlikts nevis fiziskām, bet gan juridiskām personām
         un, otrkārt, šī nodokļa mērķis ir cīnīties pret nodokļu nemaksāšanu.

      29     Attiecībā uz pirmo minēto argumentu uzreiz ir jākonstatē, ka no Direktīvas 77/799 1. panta 3. punkta izriet, ka nodokļi, kas
         ir uzlikti juridiskām personām, arī atrodas to nodokļu starpā, attiecībā uz kuriem dalībvalstu kompetentās iestādes apmainās
         ar jebkuru informāciju, kas var tām palīdzēt pareizi aprēķināt šos nodokļus, kā, piemēram, “taxe professionnelle”, kas ir
         skaidri minēta Direktīvas 77/799 1. panta 3. punktā.

      30     No tā izriet, ka arguments, ka Direktīvā 77/799 minētie nodokļi neattiecas uz juridiskām personām, ir jānoraida.
      31     Attiecībā uz Francijas valdības otro argumentu ir jānorāda, ka, pat ja apstrīdētā nodokļa mērķis ir cīņa pret nodokļu nemaksāšanu,
         šis apsvērums nekādā ziņā pats par sevi nevar apšaubīt Direktīvas 77/799 piemērošanu pamata lietai.

      32     Turklāt ir jāatgādina, ka Direktīva 77/799 paredz mehānismus, lai pastiprinātu sadarbību starp nodokļu administrācijām Kopienā,
         tieši ar mērķi cīnīties pret krāpšanu un nodokļu nemaksāšanu, kā arī lai varētu pareizi aprēķināt ienākuma nodokļus un kapitāla
         nodokļus (šajā sakarā skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑420/98 W.N., Recueil, I‑2847. lpp., 22. punkts, un 2006. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑533/03 Komisija/Padome, Krājums, I‑1025. lpp., 70. un
         71. punkts).

      33     Tomēr liekas, ka ar šo argumentu Francijas valdība cenšas pierādīt, ka apstrīdētais nodoklis nav uzskatāms par kapitāla nodokli
         Direktīvas 77/799 izpratnē. Šo apgalvojumu, pēc tās domām, pamato apstāklis, ka apstrīdētais nodoklis ir uzlikts juridiskām
         personām.

      34     Tomēr šis arguments ir jānoraida.
      35     Papildus tam, ka Direktīva 77/799 nekādā veidā neizslēdz no savas piemērošanas jomas nodokļus, kas uzlikti juridiskām personām,
         kā tas tika norādīts šī sprieduma 29. punktā, ir jāatgādina, ka apstrīdēto nodokli maksā juridiskas personas, kurām pieder
         nekustamais īpašums Francijā, un ka to aprēķina no šī īpašuma vērtības.

      36     Ir jākonstatē, ka minētais nodoklis ir uzlikts daļai no attiecīgās juridiskās personas īpašuma. Līdz ar to tas ir viens no
         nodokļiem, kas neatkarīgi no to nosaukuma tiek iekasēts no ienākumu vai kapitāla daļām Direktīvas 77/799 1. panta 2. punkta
         izpratnē.

      37     No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka apstrīdētais nodoklis ir līdzīgs Direktīvas
         77/799 1. panta 3. punktā uzskaitītajiem nodokļiem, kas tiek iekasēti no kapitāla daļām šīs direktīvas 1. panta 2. punkta
         izpratnē.

       Par trešo jautājumu
      38     Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, pirmkārt, dalībvalstīm uzliktie pienākumi, kas izriet no attiecīgajiem Direktīvas
         77/799 noteikumiem, un, otrkārt, pienākumi, kas abām šajā lietā minētajām valstīm izriet no 1958. gada 1. aprīļa Konvencijas.

      39     Attiecībā uz Direktīvas 77/799 uzliktajiem pienākumiem vispirms ir jāprecizē, ka atbilstoši tās 1. panta 1., 3. un 4. punktam
         dalībvalstu kompetentas iestādes apmainās ar jebkuru informāciju, kas var tām palīdzēt pareizi aprēķināt ienākumu nodokļus
         un kapitāla nodokļus, kā arī līdzīgus nodokļus, kāds ir apstrīdētais nodoklis.

      40     Turklāt saskaņā ar Direktīvas 77/799 2. pantu šī informācijas apmaiņa notiek pēc dalībvalsts kompetentas iestādes lūguma.
         Kā tas izriet no šīs direktīvas 3. panta, dalībvalstu kompetentās iestādes bez iepriekšēja lūguma automātiski apmainās ar
         informāciju noteiktos gadījumos, kas ir minēti šajā direktīvā, vai arī saskaņā ar tās 4. pantu veic spontānu informācijas
         apmaiņu.

      41     Šajā sakarā Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkts paredz, ka tā neuzliek pienākumu veikt izmeklēšanu vai sniegt informāciju,
         ja dalībvalstij, kas varētu informāciju sniegt, tās likumi vai administratīvā prakse neļauj veikt izmeklēšanu vai arī vākt
         vai izmantot šo informāciju pašai saviem nolūkiem.

      42     Visbeidzot, saskaņā ar Direktīvas 77/799 11. pantu tās noteikumi nekavē pildīt plašākas saistības informācijas apmaiņā, kas
         varētu izrietēt no citiem tiesību aktiem.

      43     Attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no 1958. gada 1. aprīļa Konvencijas, tās 22. panta 1. punkts paredz, ka, lai pienācīgi
         piemērotu Konvenciju, abu valstu – proti, Francijas Republikas un Luksemburgas Lielhercogistes – administratīvās iestādes
         uz savstarpējības pamata pēc savas ierosmes vai pēc pieprasījuma var apmainīties ar tādu informāciju, kuru saskaņā ar abu
         valstu nodokļu likumdošanu ir iespējams iegūt, pielietojot parastus administratīvus paņēmienus. Tomēr šī informācijas apmaiņa
         neattiecas uz holdinga sabiedrībām, kuras ir dibinātas atbilstoši Luksemburgas tiesībām.

      44     No minētās konvencijas noteikumiem skaidri izriet, ka tā paredz tāda paša veida pienākumus kā tie, kas izriet no Direktīvas
         77/799.

      45     Šādos apstākļos iesniedzējtiesa jautā, vai pienākumi, kurus dalībvalstīm uzliek Direktīva 77/799 par savstarpēju palīdzību
         nodokļu jomā, nepieļauj, ka dalībvalstis pilda pienākumus, kuri izriet no 1958. gada 1. aprīļa Konvencijas.

      46     Šajā sakarā, pirmkārt, tiek apgalvots, ka pienākumiem, kas izriet no minētās konvencijas, nav nekādas ietekmes uz Direktīvas
         77/799 piemērošanu. Grieķijas valdība uzskata, ka šos pienākumus jebkādā ziņā aptver direktīvas 11. pants, kas paredz, ka
         tās minētie noteikumi nekavē pildīt plašākas saistības informācijas apmaiņā, kas varētu izrietēt no citiem tiesību aktiem.

      47     Šis arguments uzreiz ir jānoraida. Nav nekādu šaubu, ka attiecībā uz holdinga sabiedrībām, kas ir dibinātas atbilstoši Luksemburgas
         tiesībām, saistības, kas izriet no 1958. gada 1. aprīļa Konvencijas, nav plašākas attiecībā uz informācijas apmaiņu. Gluži
         otrādi, tās ierobežo vai pat izslēdz attiecīgo informācijas apmaiņu, ja tā attiecas uz minētajām holdinga sabiedrībām.

      48     No tā izriet, ka Direktīvas 77/799 11. pants nav pamatoti piesaucams pamata lietas ietvaros.
      49     Otrkārt, Francijas valdība apgalvo, ka no Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkta izriet, ka tā pieļauj, ka šajā lietā tiek piemērota
         1958. gada 1. aprīļa Konvencija, kas izslēdz atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibinātas holdinga sabiedrības no informācijas
         apmaiņas starp attiecīgajām valstu iestādēm.

      50     Šajā sakarā no Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkta izriet, ka tā neuzliek dalībvalstīm pienākumu veikt izmeklēšanu vai sniegt
         informāciju, ja dalībvalstij, kas varētu informāciju sniegt, tās likumi vai administratīvā prakse neļauj veikt izmeklēšanu
         vai arī vākt vai izmantot šo informāciju pašai saviem nolūkiem

      51     Francijas valdība uzskata, ka attiecīgā Luksemburgas likumdošana tikai pieprasa, lai holdinga sabiedrības, kas ir dibinātas
         atbilstoši Luksemburgas tiesībām, sniegtu informāciju par to juridisko statusu, un tā paredz, ka tām nevar tikt pieprasītas
         nekādas ziņas nodokļu uzlikšanas nolūkā.

      52     Līdz ar to, ja tāda ir Luksemburgas likumdošana, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibinātu
         holdinga sabiedrību stāvoklim sakarā ar dalībvalstu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā ir piemērojams Direktīvas
         77/799 8. panta 1. punkts.

      53     Tas pats attiecas uz 1958. gada 1. aprīļa Konvenciju, no kuras izriet, ka līgumslēdzējas puses ir izslēgušas minētās holdinga
         sabiedrības no konvencijā paredzētās informācijas sistēmas.

      54     1958. gada 1. aprīļa Konvencija tikai atspoguļo Luksemburgas likumdošanas stāvokli šajā jomā, līdz ar ko šai konvencijai attiecībā
         uz tās ierobežoto piemērošanas jomu arī ir piemērojams Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkts.

      55     Šādos apstākļos uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 77/799 un it īpaši tās 8. panta 1. punkts pieļauj, ka divas dalībvalstis
         ir noslēgušas starptautisku nolīgumu, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu un paredzētu savstarpējās administratīvās palīdzības
         noteikumus ienākuma un kapitāla nodokļu jomā, kas no savas piemērošanas jomas attiecībā uz vienu dalībvalsti izslēdz vienu
         nodokļu maksātāju kategoriju, kas maksā nodokli, uz ko attiecas minētā direktīva, ja dalībvalsts, kurai ir jāsniedz informācija,
         likumdošana vai administratīvā prakse neļauj kompetentajai iestādei vākt vai izmantot šo informāciju pašas minētās dalībvalsts
         vajadzībām, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

       Par pirmo jautājumu
      56     Iesniedzējtiesa ar savu pirmo jautājumu būtībā jautā, vai Līguma normām par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu
         apriti atbilst tādi valsts tiesību akti kā pamata lietā, kas Francijā reģistrētas sabiedrības atbrīvo no apstrīdētā nodokļa,
         bet citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības atbrīvo no šī nodokļa tikai tad, ja starp Francijas Republiku un šo valsti ir
         noslēgts administratīvās sadarbības nolīgums par cīņu pret krāpšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, vai arī, piemērojot
         kādā līgumā ietvertu atrunu par nediskrimināciju pilsonības dēļ, saskaņā ar kuru šīm sabiedrībām nav jāmaksā lielāks nodoklis
         kā tas, kas jāmaksā Francijā reģistrētām sabiedrībām.

      57     Tā kā iesniedzējtiesa lūdz Tiesai sniegt interpretāciju par Līguma 52. pantu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un Līguma 73.b pantu
         par kapitāla brīvu apriti, ir jānosaka, vai šīs tiesības var attiekties uz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā.

      58     Attiecībā uz Līguma 73.b pantu ir jāatgādina, ka tiesības iegādāties, izmantot un atsavināt nekustamo īpašumu citas dalībvalsts
         teritorijā, kas ir brīvības veikt uzņēmējdarbību nepieciešams papildinājums, kā tas izriet no EK līguma 54. panta 3. punkta
         e) apakšpunkta [jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 44. panta 2. punkta e) apakšpunkts], kad tās tiek īstenotas, rada
         kapitāla brīvu apriti (2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑370/05 Festersen, Krājums, I‑1129. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

      59     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kapitāla aprite ietver darījumus, ar kuriem nerezidenti izdara ieguldījumus nekustamā īpašumā
         dalībvalsts teritorijā, kā tas izriet no Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu
         [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu] (OV L 178, 5. lpp.) I pielikumā minētās kapitāla aprites tipu nomenklatūras; šai nomenklatūrai
         pašai piemita indikatīva nozīme un tā šo nozīmi saglabāja attiecībā uz kapitāla aprites jēdziena definēšanu (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Festersen, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

      60     Nav strīda, ka prasītāja pamata lietā kā atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibināta holdinga sabiedrība ir iegādājusies nekustamo
         īpašumu Francijā. Nav šaubu, ka tāds pārrobežu ieguldījums nekustamajā īpašumā ir uzskatāms par kapitāla apriti minētās nomenklatūras
         nozīmē (skat. 2005. gada 5. jūlija spriedumu lietā C‑376/03 D., Krājums, I‑5821. lpp., 24. punkts).

      61     No tā izriet, ka kapitāla brīva aprite attiecas uz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā.
      62     Attiecībā uz Līguma 52. pantu no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesības veikt uzņēmējdarbību, ko šis pamats atzīst Kopienu
         pilsoņiem un kas tiem ietver arī tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus
         ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz dalībvalsts tiesību akti, attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas
         atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Kopienā,
         ietver tiesības veikt savu darbību attiecīgajā dalībvalstī ar meitas uzņēmumu, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (2006. gada
         23. februāra spriedums lietā C‑471/04 Keller Holding, Krājums, I‑2107. lpp., 29. punkts, un 2006. gada 14. septembra spriedums lietā C‑386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, I‑8203. lpp., 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

      63     Turklāt uzņēmējdarbības jēdziens Līguma nozīmē ir ļoti plašs, paredzot Kopienu pilsonim iespēju pastāvīgi un ilgstoši piedalīties
         tās dalībvalsts ekonomiskajā dzīvē, kas nav viņa izcelsmes valsts, un no tā gūt labumu, tādējādi veicinot ekonomisko un sociālo
         mijiedarbību Kopienas teritorijā pašnodarbinātības jomā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Centro di Musicologia Walter Stauffer, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

      64     Tomēr, lai noteikumus, kas attiecas uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību, varētu piemērot, principā ir jānodrošina pastāvīga klātbūtne
         uzņemošajā dalībvalstī, un nekustamā īpašuma iegādes vai piederības gadījumā šī īpašuma pārvalde jāveic aktīvi (iepriekš minētais
         spriedums lietā Centro di Musicologia Walter Stauffer, 19. punkts).

      65     Šajā lietā, kaut arī prasītājai pamata lietā pieder nekustamais īpašums Francijā, ne no iesniedzējtiesas sniegtā faktisko
         apstākļu izklāsta, ne arī no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem neizriet, ka tai šis īpašums pieder sakarā ar tās darbību vai
         ka tā pati pārvalda savu nekustamo īpašumu.

      66     Līdz ar to ir jāsecina, ka noteikumi par tiesībām veikt uzņēmējdarbību principā nav piemērojami tādos apstākļos, kas minēti
         iesniedzējtiesas lēmumā.

      67     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ir jāpārbauda, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā rada kapitāla
         aprites ierobežojumu.

      68     Šajā sakarā ievadā ir jāatgādina, ka, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tā tomēr ir jāīsteno,
         ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 19. punkts; 2007. gada 6. marta spriedumu lietā C‑292/04 Meilicke u.c., Krājums, I‑1835. lpp., 19. punkts, un 2007. gada 24. maija spriedumu lietā C‑157/05 Holböck, Krājums, I‑4051. lpp., 21. punkts).

      69     No Tiesas judikatūras arī izriet, ka tādi ar Līguma 73.b panta 1. punktu aizliegtie pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi
         ietver pasākumus, kas attur nerezidentus veikt ieguldījumus dalībvalstī vai minētās dalībvalsts rezidentus veikt ieguldījumus
         citās valstīs (iepriekš minētais spriedums lietā Festersen, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

      70     Attiecībā uz juridiskām personām, kuru vadības faktiskā atrašanās vieta ir Francijā, tās atbilstoši CGI 990.E panta 3. punktam ir atbrīvotas no apstrīdētā nodokļa, ja šīs personas katru gadu paziņo vai uzņemas un izpilda pienākumu
         pēc nodokļu administrācijas lūguma paziņot tai par tām 1. janvārī piederējušo īpašumu atrašanās vietu un aprakstu, par to
         akcionāru, partneru vai citu locekļu identitāti un adresi, par katram šādam akcionāram, partnerim vai citam loceklim piederošo
         akciju, daļu skaitu vai citām tiesībām un sniegt pierādījumus par to fiskālo rezidenci.

      71     Attiecībā uz juridiskām personām, kuru juridiskā adrese neatrodas Francijā, CGI 990.E panta 2. punkts paredz, ka tās – tāpat kā juridiskās personas, kuru vadības faktiskā atrašanās vieta ir Francijā, –
         ir atbrīvotas no apstrīdētā nodokļa, ja tās katru gadu deklarē 1. janvārī tām piederējušo nekustamo īpašumu atrašanās vietu,
         aprakstu un vērtību, šo personu dalībnieku identitāti un adresi minētajā datumā, kā arī katram no šiem dalībniekiem piederošo
         daļu vai akciju skaitu.

      72     Tomēr saskaņā ar šo CGI noteikumu papildus ir nepieciešams, lai būtu noslēgts līgums par administratīvu palīdzību, lai novērstu nodokļu nemaksāšanu
         un apiešanu, vai saskaņā ar CGI 990.E panta 3. punktu – kāds līgums, atbilstoši kuram attiecīgajām juridiskajām personām nedrīkst uzlikt lielāku nodokļu slogu
         nekā juridiskajām personām, kuru vadības faktiskā atrašanās vieta ir Francijā.

      73     Attiecībā uz CGI 990.E panta 2. punktā minēto atbrīvojumu no nodokļa ir noslēgta šajā pantā minētā konvencija, bet tādas atbilstoši Luksemburgas
         tiesībām dibinātas holdinga sabiedrības kā prasītāja pamata lietā ir izslēgtas no tās piemērošanas jomas un tādējādi tās nevar
         atsaukties uz atbrīvojuma no apstrīdētā nodokļa.

      74     Attiecībā uz juridiskām personām, kuru vadības faktiskā atrašanās vieta neatrodas Francijā un kuras nevar atsaukties uz CGI 990.E panta 3. punktā minēto atbrīvojumu no nodokļa, ir jānorāda, ka līdz šai dienai starp Francijas Republiku un Luksemburgas
         Lielhercogisti nav noslēgta neviena speciālā konvencija, lai risinātu nodokļu dubultas uzlikšanas jautājumus. Šādos apstākļos,
         kā tas tika skaidri norādīts iesniedzējtiesas lēmumā, pamata lietā, piemērojot CGI 990.E panta 3. punktu, nodokļu administrācija noraidīja prasītājas lūgumu atbrīvot to no apstrīdētā nodokļa.

      75     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, lai juridiskajām personām, kuru vadības faktiskā atrašanās vieta neatrodas
         Francijā, būtu tiesības uz atbrīvojumu no apstrīdētā nodokļa atbilstoši CGI 990.D pantam un 990.E panta 2. un 3. punktam, tām, atšķirībā no citiem nodokļu maksātājiem, tiek piemērots papildu nosacījums,
         proti – konvencijas, kas noslēgta starp Francijas Republiku un attiecīgo valsti, esamība.

      76     Šajā sakarā ir jānorāda, ka, ja nav šādas konvencijas, juridiskai personai, kuras vadības vieta neatrodas Francijā, ir atņemta
         iespēja pieprasīt atbrīvojumu no apstrīdētā nodokļa atbilstoši CGI 990.D pantam un 990.E panta 2. un 3. punktam. Ņemot vērā, ka tikai attiecīgajām valstīm ir tiesības lemt, vai slēgt savā starpā
         nolīgumus, izrādās, ka nosacījums par administratīvās palīdzības konvencijas vai nolīguma pastāvēšanu var de facto radīt šai juridisko personu kategorijai pastāvīgu režīmu, kurā tās nav atbrīvotas no apstrīdētā nodokļa.

      77     No tā izriet, ka pamata lietas valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, lai iegūtu tiesības uz atbrīvojumu no apstrīdētā
         nodokļa, padara ieguldījumus nekustamajā īpašumā Francijā mazāk pievilcīgus tādām sabiedrībām nerezidentēm kā atbilstoši Luksemburgas
         tiesībām dibinātas holdinga sabiedrības.

      78     Līdz ar to minētais tiesiskais regulējums rada attiecīgajām juridiskajām personām kapitāla aprites brīvības ierobežojumu,
         ko principā aizliedz Līguma 73.b pants.

      79     Šādos apstākļos, treškārt un visbeidzot, ir jāpārbauda, vai apstrīdētā nodokļa radīto ierobežojumu pamato primārs vispārējo
         interešu iemesls.

      80     Šajā sakarā Francijas valdība apgalvo, ka apstrīdētais nodoklis ir daļa no pasākumiem cīņai pret krāpšanu nodokļu jomā, kura
         mērķis ir pamudināt juridiskas personas, kurām tieši vai netieši pieder nekustamais īpašums Francijā, atklāt fizisko vai juridisko
         personu identitāti, kuras ir to dalībnieki.

      81     Protams, no Tiesas judikatūras izriet, ka cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā ir primārs vispārējo interešu iemesls, kas var pamatot
         aprites brīvības ierobežojumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Centro di Musicologia Walter Stauffer, 32. punkts, kā arī 2007. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑150/04 Komisija/Dānija, Krājums, I‑1163. lpp., 51. punkts un
         tajā minētā judikatūra).

      82     Tomēr attiecīgajam ierobežojumam ir jābūt atbilstošam izvirzītā mērķa sasniegšanai un tas nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs
         šī mērķa sasniegšanai (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Manninen, 29. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Centro di Musicologia Walter Stauffer, 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 46. punkts, un 2007. gada 5. jūlija spriedumu lietā C‑522/04,
         Komisija/Beļģija, Krājums, I‑5701.lpp., 47. punkts).

      83     Tādēļ ir jāpārbauda, vai apstrīdētais nodoklis ir atbilstošs cīņai pret krāpšanu nodokļu jomā un vai tas nepārsniedz to, kas
         vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.

      84     Francijas valdība uzskata, ka apstrīdētā nodokļa mērķis ir atturēt Francijas kapitāla nodokļa maksātājus izvairīties no šī
         nodokļa, izveidojot sabiedrības, kas kļūst par nekustamā īpašuma Francijā īpašniecēm, tādās valstīs, ar kurām Francijas Republika
         nav noslēgusi konvenciju par administratīvo palīdzību vai līgumu, kurā ir ietverta atruna par nediskrimināciju pilsonības
         dēļ, saskaņā ar kuru šīm juridiskajām personām nav jāmaksā lielāks nodoklis kā tas, kas jāmaksā Francijā reģistrētām juridiskām
         personām.

      85     Apstrīdētā nodokļa mērķis ir īpaši cīnīties pret praksi, kad fiziskas personas, kuru fiskālā rezidence atrodas Francijā un
         kuru nekustamajam īpašumam parasti būtu uzliekams kapitāla nodoklis, izveido sabiedrības, kuru fiskālā rezidence atrodas citā
         valstī, no kuras Francijas Republika nevar iegūt pietiekamu informāciju par fiziskajām personām, kuras ir šo sabiedrību dalībnieki.

      86     Līdz ar to izskatās, ka galvenais atbrīvojuma no nodokļiem kritērijs ir nodrošinājums, ka Francijas nodokļu administrācija
         var tieši pieprasīt no ārvalstu nodokļu iekasēšanas iestādēm jebkādu informāciju, kas ir nepieciešama, lai pārbaudītu deklarācijas,
         ko sniegušas sabiedrības, kurām pieder īpašuma tiesības vai citas lietu tiesības uz nekustamo īpašumu Francijā atbilstoši
         CGI 990.E pantam, kā arī deklarācijas, ko sniegušas fiziskas personas, kurām Francijā atrodas fiskālā rezidence attiecībā uz
         to nekustamo īpašumu, kam uzliekams kapitāla nodoklis.

      87     Uzliekot nodokli visām sabiedrībām, kuras neatbilst šim nosacījumam, pamata lietā aplūkotā Francijas likumdošana uzliek nodokli
         nekustamajam īpašumam, kas pieder sabiedrībām, kuras kā “aizsegu” izmanto fiziskas personas, kurām, nepastāvot šādām sabiedrībām,
         būtu jāmaksā kapitāla nodoklis.

      88     Līdz ar to apstrīdētais nodoklis ļauj cīnīties pret praksi, kuras vienīgais mērķis ir palīdzēt fiziskām personām izvairīties
         no kapitāla nodokļa maksāšanas Francijā, vai vismaz padarīt šādu praksi par mazāk pievilcīgu. Līdz ar to tas atbilst mērķim
         cīnīties pret krāpšanu nodokļu jomā.

      89     Tomēr ir jāpārbauda, vai apstrīdētais nodoklis nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
      90     Šajā sakarā Francijas valdība apgalvo, ka ierobežojoša pieeja atbrīvošanai no apstrīdētā nodokļa ir nepieciešama sakarā ar
         Francijas nodokļu iekasēšanas iestāžu grūtībām pierādīt krāpšanu nodokļu jomā, nepastāvot uzticamai informācijai, kas ļautu
         pārbaudīt informāciju, kuru savās deklarācijās ir norādījuši nodokļu maksātāji.

      91     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojums, kas izriet no cīņas pret krāpšanu nodokļu jomā,
         ir pieļaujams tikai tad, ja tas attiecas uz pilnībā fiktīviem mehānismiem, kuru mērķis ir izvairīties no nodokļu tiesību aktu
         piemērošanas, kas izslēdz vispārēju prezumpciju par krāpšanu. Līdz ar to vispārēja prezumpcija par izvairīšanos no nodokļu
         maksāšanas vai krāpšanu nevar pamatot fiskālu pasākumu, kas apdraud Līguma mērķus (šajā sakarā skat. 2000. gada 26. septembra
         spriedumu lietā C‑478/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑7587. lpp., 45. punkts; 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija, Recueil, I‑2229. lpp., 27. punkts, kā arī 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, Krājums, I‑7995. lpp., 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

      92     Arī atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai dalībvalsts var atsaukties uz Direktīvu 77/799, lai no citas dalībvalsts kompetentām
         iestādēm iegūtu jebkuru informāciju, kas var tai palīdzēt pareizi aprēķināt minētajā direktīvā minētos nodokļus (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 71. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 52. punkts). Turklāt no atbildes uz otro prejudiciālo jautājumu
         izriet, ka Direktīva 77/799 attiecas uz apstrīdēto nodokli.

      93     Protams, no atbildes, kas sniegta uz trešo uzdoto jautājumu, izriet, ka pamata lietas kontekstā 1958. gada 1. aprīļa Konvencija
         ietilpst Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkta ierobežojumā informācijas apmaiņai, līdz ar ko Francijas nodokļu iekasēšanas
         iestādēm var būt neiespējami efektīvi cīnīties pret krāpšanu nodokļu jomā, ko veic atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibinātas
         holdinga sabiedrības.

      94     Tomēr no judikatūras arī izriet, ka, lai arī Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkts neuzliek pienākumu dalībvalstu nodokļu iekasēšanas
         iestādēm sadarboties, ja to likumi vai administratīvā prakse neļauj kompetentajām iestādēm veikt izmeklēšanu vai arī vākt
         vai izmantot šo informāciju pašai saviem nolūkiem, šādas sadarbības pieprasīšanas neiespējamība nevar pamatot nodokļu priekšrocības
         nesniegšanu.

      95     Faktiski nekas nekavē nodokļu iekasēšanas iestādes pieprasīt nodokļu maksātājam sniegt pierādījumus, ko tās uzskata par nepieciešamiem,
         lai precīzi aprēķinātu attiecīgos nodokļus, un vajadzības gadījumā atteikt atbrīvojumu no nodokļa, ja šie pierādījumi netiek
         sniegti (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

      96     Tādējādi nav pieļaujams a priori izslēgt, ka nodokļa maksātājs būtu spējīgs sniegt atbilstošus pierādījumus, lai dalībvalsts nodokļu iekasēšanas iestādes
         varētu skaidri un precīzi pārbaudīt, vai tas nemēģina izvairīties no nodokļu maksāšanas vai apiet tos (šajā sakarā skat. 1999. gada
         8. jūlija spriedumu lietā C‑254/97 Baxter u.c., Recueil, I‑4809. lpp., 19. un 20. punkts, un 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C‑39/04 Laboratoires Fournier, Krājums, I‑2057. lpp., 25. punkts).

      97     Ir jānorāda, ka pamata lietā pastāvošajos apstākļos neiespējamība tieši lūgt Luksemburgas Lielhercogistes nodokļu iekasēšanas
         iestāžu palīdzību var padarīt informācijas pārbaudi grūtāku.

      98     Tomēr šīs grūtības nevar pamatot kategorisku atteikumu piešķirt nodokļu priekšrocību ieguldījumiem, ko veikuši ieguldītāji
         no šīs dalībvalsts. Kad atbilstoši Luksemburgas tiesībām dibinātas holdinga sabiedrības lūdz tās atbrīvot no apstrīdētā nodokļa,
         Francijas nodokļu iekasēšanas iestādes var pieprasīt šīm sabiedrībām pašām sniegt pierādījumus, ko tās uzskata par nepieciešamiem,
         lai pilnībā nodrošinātu to īpašumtiesību un akcionāru struktūras pārskatāmību, neatkarīgi no konvencijas par administratīvu
         palīdzību vai līgumu, kas paredz nediskriminācijas atrunu nodokļu jomā, esamības.

      99     Šajā gadījumā pamata lietā aplūkojamā Francijas likumdošana neļauj sabiedrībām, kuras ir izslēgtas no konvencijas par administratīvo
         palīdzību piemērošanas jomas un uz kurām neattiecas līgums, kas paredz nediskriminācijas atrunu nodokļu jomā, bet kas veic
         ieguldījumus nekustamajā īpašumā Francijā, sniegt dokumentus, kas ļauj pierādīt to akcionāru identitāti, un cita veida informāciju,
         ko Francijas nodokļu iekasēšanas iestādes uzskata par vajadzīgu. Līdz ar to izrādās, ka šī likumdošana visos gadījumos rada
         šķērsli tam, lai šīs sabiedrības varētu pierādīt, ka tām nav krāpniecisku mērķu.

      100   No tā izriet, ka Francijas valdība varētu veikt pasākumus, kas ir mazāk ierobežojoši, lai sasniegtu mērķi – cīnīties pret
         šādu krāpšanu.

      101   Līdz ar to cīņa pret krāpšanu nevar pamatot apstrīdēto nodokli.
      102   Līdz ar to uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Līguma 73.b pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst tādi valsts
         tiesību kā pamata lietā, kas Francijā reģistrētas sabiedrības atbrīvo no apstrīdētā nodokļa, bet citā dalībvalstī reģistrētas
         sabiedrības atbrīvo no šī nodokļa tikai tad, ja starp Francijas Republiku un šo valsti ir noslēgts administratīvās sadarbības
         nolīgums par cīņu pret krāpšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, vai arī, piemērojot kādā līgumā ietvertu atrunu par
         nediskrimināciju pilsonības dēļ, saskaņā ar kuru šīm sabiedrībām nav jāmaksā lielāks nodoklis kā tas, kas jāmaksā sabiedrībām,
         kas ir reģistrētas Francijā, un neļauj citā dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai sniegt pierādījumus, kas ļautu noteikt tās
         akcionāru – fizisko personu – identitāti.

       Par ceturto jautājumu
      103   Ņemot vērā atbildes, ko Tiesa sniegusi uz pirmajiem trīs jautājumiem, uz ceturto iesniedzējtiesas jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      104   Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      nodoklis, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā īpašuma Francijā tirgus vērtībai, ir līdzīgs Padomes 1977. gada
            19. decembra Direktīvas 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā,
            kura grozīta ar Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvu 92/12/EEK, 1. panta 3. punktā uzskaitītajiem nodokļiem, kas tiek
            iekasēti no kapitāla daļām šīs direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē;
      2)      Direktīva 77/799, kura grozīta ar Direktīvu 92/12, un it īpaši tās 8. panta 1. punkts pieļauj, ka divas dalībvalstis ir noslēgušas
            starptautisku nolīgumu, lai novērstu nodokļu dubulto uzlikšanu un paredzētu savstarpējās administratīvās palīdzības noteikumus
            ienākuma un kapitāla nodokļu jomā, kas no savas piemērošanas jomas attiecībā uz vienu dalībvalsti izslēdz vienu nodokļu maksātāju
            kategoriju, kas maksā nodokli, uz ko attiecas minētā direktīva, ja dalībvalsts, kurai ir jāsniedz informācija, likumdošana
            vai administratīvā prakse neļauj kompetentajai iestādei vākt vai izmantot šo informāciju pašas minētās dalībvalsts vajadzībām,
            kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
      3)      EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst tādi valsts tiesību akti
            kā pamata lietā, kas Francijā reģistrētas sabiedrības atbrīvo no nodokļa, kas uzlikts juridisko personu īpašumā esoša nekustamā
            īpašuma Francijā tirgus vērtībai, bet citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības atbrīvo no šī nodokļa tikai tad, ja starp Francijas
            Republiku un šo valsti ir noslēgts administratīvās sadarbības nolīgums par cīņu pret krāpšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas,
            vai arī, piemērojot kādā līgumā ietvertu atrunu par nediskrimināciju pilsonības dēļ, saskaņā ar kuru šīm sabiedrībām nav jāmaksā
            lielāks nodoklis kā tas, kas jāmaksā sabiedrībām, kas ir reģistrētas Francijā, un neļauj citā dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai
            sniegt pierādījumus, kas ļautu noteikt tās akcionāru – fizisko personu – identitāti.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1986. gada 4. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Dānijas Karalisti. # Lieta 106/84.


Tiesas spriedums 1990. gada 14. jūnijā. # Michel Weiser pret Caisse nationale des barreaux français. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'instance de Paris - Francija. # Ierēdņi - Pensijas tiesību pārcelšana. # Lieta C-37/89.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 23.oktobrī. # RTL Television GmbH pret Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Vācija. # Direktīva 89/552/EEK. # Lieta C-245/01.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 25.janvārī.#Kriminālprocess pret Uwe Kay Festersen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Vestre Landsret - Dānija.#Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Kapitāla brīva aprite - EKL 43. pants un EKL 56. pants - Lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu pirkšanas ierobežojumi - Pircēja pienākums nodibināt pastāvīgo dzīvesvietu lauksaimniecībā izmantojamajā zemes gabalā.#Lieta C-370/05.

text:
      Lieta C‑370/05
      Kriminālprocess
      pret
      Uwe Kay Festersen
      (Vestre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kapitāla brīva aprite – EKL 43. pants un EKL 56. pants – Lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu iegūšanas ierobežojumi – Ieguvēja pienākums nodibināt pastāvīgo dzīvesvietu lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabalā
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Nekustamā īpašuma iegūšanas ierobežojumi
      (EKL 56. pants)
      EKL 56. pants nepieļauj, ka valsts tiesiskais regulējums lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala pirkšanu pakļauj nosacījumam,
         ka pircējam šajā īpašumā ir jānodibina sava pastāvīgā dzīvesvieta uz astoņiem gadiem neatkarīgi no īpašajiem apstākļiem, kas
         izriet no paša attiecīgā lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala pamatiezīmēm.

      Protams, var atzīt, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā ir ietverts šāds pienākums, kas ir domāts, lai izvairītos no lauksaimniecībā
         izmantojamo zemju pirkšanas pilnībā spekulatīvu iemeslu dēļ, un ar ko šādā veidā mēģināts atvieglot šo zemju iegūšanu pirmām
         kārtām tām personām, kuras vēlas tās apstrādāt, atbilst vispārējo interešu mērķim dalībvalstī, kurā lauksaimniecībā izmantojamās
         zemes ir ierobežots valsts resurss. Tomēr pienākums par dzīvesvietas nodibināšanu ir pasākums, kas pārsniedz to, kas ir vajadzīgs,
         lai sasniegtu šādu mērķi. Pirmkārt, tas izrādās īpaši apgrūtinošs, jo ar to tiek ierobežota ne vien kapitāla aprites brīvība,
         bet arī pircēja tiesības brīvi izvēlēties savu dzīvesvietu, kas ir tiesības, kuras tam tiek nodrošinātas ar Eiropas Cilvēktiesību
         un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un kas ir aizsargātas Kopienu tiesību sistēmā, tādējādi apdraudot pamattiesības. Otrkārt,
         nekas neļauj konstatēt, ka nevarētu tikt pieņemti citi pasākumi, kas būtu mazāk ierobežojoši nekā šis pienākums, lai sasniegtu
         izvēlēto mērķi. Šāds pienākums a fortiori, kad tas ir papildināts ar nosacījumu, ka šī dzīvesvieta ir jāsaglabā vairākus gadus, pārsniedz to, kas var tikt uzskatīts
         par vajadzīgu.

      (sal. ar 33.–37., 41., 42. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 25. janvārī (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kapitāla brīva aprite – EKL 43. pants un EKL 56. pants – Lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu iegūšanas ierobežojumi – Ieguvēja pienākums nodibināt pastāvīgo dzīvesvietu lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabalā
      Lieta C‑370/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Vestre Landsret (Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 5. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 10. oktobrī, kriminālprocesā
         pret

      Uwe Kay Festersen.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 12. jūlijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Festersena [Festersen] vārdā – K. Bernings [K. Berning], advokāts,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Molde [J. Molde], pārstāvis, kuram palīdz P. Bīrings [P. Biering], advokāts,

      –        Norvēģijas valdības vārdā – K. Mūens [K. Moen] un I. Holtena [I. Holten], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 3. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 43. pantu un EKL 56. pantu.

      2        Šis lūgums iesniegts kriminālprocesa ietvaros, kas sākts pret Festersenu par to, ka tas nav ievērojis pienākumu nodibināt
         pastāvīgo dzīvesvietu lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabalā, ko tas bija iegādājies Bovas [Bov] komūnas teritorijā Dienvidjitlandes departamentā (Dānijā).

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3        Saskaņā ar Dānijas 1999. gada 15. jūlija Likuma par lauksaimniecību (landbrugsloven) no kodifikācijas dekrēta Nr. 598 (lovbekendtgørelse nr. 598) izrietošās redakcijas (turpmāk tekstā – “Likums par lauksaimniecību”) 2. panta noteikumiem:

      “1.      Saskaņā ar šī likuma noteikumiem uz jebkuru lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu attiecas pienākums to apstrādāt.
      2.      Ar lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu saprot zemes kadastrā [attiecīgi] ierakstītu zemes gabalu.
      [..]”
      4        Likuma par lauksaimniecību 4. panta 6. punkts paredz:

      “Tad, kad lauksaimniecībā izmantojamais zemes gabals tiek sadalīts vai kādā citādā veidā samazināts līdz platībai, kas mazāka
         par 2 ha, pienākumu to apstrādāt atceļ, ja vien īpašnieks nevēlas, lai tas paliek spēkā [..].”

      5        Saskaņā ar šī paša likuma 7. panta noteikumiem:

      “1.      Jebkuru lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu izmanto kā pastāvīgu vienību, un tajā ir atbilstošas ēkas, no kurām zemes
         gabalus apstrādā [to] iedzīvotāji, neskarot 8. panta 4. un 6. punkta, 9. panta 1. un 2. punkta un 10. panta noteikumus.

      2.      Zemes gabalu izmanto tam atbilstošā veidā, ņemot vērā ekonomisku iespēju gūt no tā peļņu, prasības mājdzīvnieku veselības,
         kā arī dabas un vides jautājumos.

      [..]”
      6        Minētā likuma 16. pantā ir noteikts:

      “1.      Jebkura fiziska persona var iegādāties lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu, kas atrodas lauku zonā, kura platība pārsniedz
         30 ha, ar nosacījumu, ka:

      [..]
      4)      ieguvējs nodibina savu pastāvīgo dzīvesvietu šajā īpašumā sešu mēnešu laikā pēc tā nopirkšanas,
      5)      ieguvējs pats izmanto zemes gabalu
      [..].
      2.      Lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu, kura platība nepārsniedz 30 ha, var iegādāties, ja vien ieguvējs izpilda 1. panta
         1.–4. punktā paredzētos nosacījumus.

      [..]”
      7        Saskaņā ar Likuma par lauksaimniecību 18. panta noteikumiem:

      “1.      Izņemot 16., 17. un 17.a pantā paredzētos gadījumus, lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu, kas atrodas lauku zonā, var
         iegādāties tikai ar pārtikas, lauksaimniecības un zivsaimniecības ministra atļauju.

      [..]
      4.      Ministrs var atļaut personai iegādāties lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu vienā no šādiem gadījumiem:
      1)      iegādāšanās notiek 4. panta 1. punkta 1. apakšpunktā paredzētās izmantošanas nolūkā, un var rēķināties ar to, ka tuvākajā
         nākotnē zemes gabalu izmantos atbilstoši attiecīgajam nolūkam;

      2)      iegādāšanās notiek peļņas nolūkā, lai to izmantotu ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem, ko varētu uzskatīt par vēlamiem,
         raugoties no vispārējo interešu viedokļa;

      3)      iegādāšanās notiek, lai sasniegtu īpašus mērķus, tādus kā tostarp zemes gabala izmantošana zinātniskos, izglītojošos, sociālos,
         terapeitiskos vai atpūtas nolūkos;

      4)      iegādāšanās notiek tāda darījuma ietvaros kā apūdeņotu pļavu izveidošana vai zemes gabalu atjaunošana dabiskajās zonās, vai
      5)      ja to pamato citi īpaši apstākļi.
      [..]”
      8        Likuma par lauksaimniecību 27. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Ja pieteikumu par lauksaimniecībā izmantojama zemes gabala iegādāšanās vai (iz)nomāšanas atļaušanu neiesniedz savlaicīgi,
         [..] kompetentais ministrs var pieprasīt īpašniekam vai nu atsavināt lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu laikā, kas ir
         vismaz seši mēneši, bet nedrīkst pārsniegt vienu gadu, vai iznomātājam vai nomniekam izbeigt savas līgumiskās attiecības šajā
         pašā termiņā. Tas pats notiek gadījumā, ja atļauja ir atteikta vai ir beidzies tās termiņš, vai ja nav izpildīti atļaujas
         nosacījumi. [..]”

      9        Saskaņā ar šī likuma 33. pantu:

      “1. Var piespriest naudas sodu tam:
      [..]
      3) kurš nepakļaujas rīkojuma, kas tam ir nosūtīts saskaņā ar 8. panta 5. un 7. punktu, 9. panta 5. punktu vai 27. pantu, prasībām.
      [..]”
      10      Saskaņā ar 2000. gada 22. februāra Apkārtraksta Nr. 26 par Likumu par lauksaimniecību 62. panta noteikumiem:

      “Atļauju saskaņā ar likuma [par lauksaimniecību] 18. pantu, lai iegādātos lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu ar atbrīvojumu
         uz nenoteiktu laiku no 16. panta 1. punkta 4. apakšpunktā noteiktā pienākuma par dzīvesvietu, var piešķirt tikai ļoti īpašos
         apstākļos. Piemēram, runa ir par gadījumiem, kad sakarā ar zemes gabala atrašanās vietu nav iespējams ievērot pienākumu par
         dzīvesvietas deklarēšanu gada lielākajā daļā. Norma ir piemērojama šauri.”

      11      Saskaņā ar 1999. gada 26. jūlija Dekrēta Nr. 627 par nosacījumiem par apmācību un dzīvesvietu saistībā ar Likumu par lauksaimniecību
         (bekendtgørelse Nr. 627 af 26. juli 1999 om uddannelseskrav og bopælskrav m.v. i henhold til landbrugsloven) 4. panta 1. punktu pienākums nodibināt savu dzīvesvietu lauksaimniecībā izmantojamajā zemes gabalā paredz, ka persona tajā
         uzturas pastāvīgi un tajā nakšņo, ja vien nerodas īpaši apstākļi noteiktā laika posmā. Minētā persona ir jāreģistrē komūnas
         iedzīvotāju reģistrā kā minētā zemes gabala iedzīvotājs, tā ka, raugoties no nodokļu viedokļa, šis zemes gabals ir uzskatāms
         par tās pamata dzīvesvietu.

      12      Šī paša dekrēta 4. panta 2. punktā ir paredzēts, ka pircējam ir jāizpilda pienākums nodibināt dzīvesvietu astoņu gadu laikā
         no lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala nopirkšanas brīža.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      13      Festersens, Vācijas pilsonis, 1998. gadā Dienvidjitlandes departamentā iegādājās īpašumu, kas saskaņā ar zemes kadastru bija
         ierakstīts kā lauksaimniecībā izmantojams zemes gabals. Tas ietvēra divas parceles: viena – 24 ha platībā – atradās pilsētas
         zonā, un to bija paredzēts apbūvēt, otra – 3,29 ha platībā – atradās lauku zonā, un tā bija pļava.

      14      Tā kā attiecīgā persona nebija izpildījusi savu pienākumu nodibināt savu dzīvesvietu šajā zemes gabalā, Dienvidjitlandes departamenta
         lauksaimniecības komisija tam uzdeva legalizēt radušos stāvokli, pieprasot tam 2000. gada 8. septembrī atsavināt savu zemes
         gabalu sešu mēnešu termiņā, ja pa to laiku nav legalizētas viņa īpašumtiesības, iegūstot atbrīvojumu no pienākuma apstrādāt
         šo zemes gabalu vai izpildot nosacījumu nodibināt dzīvesvietu.

      15      2001. gada 16. jūlijā minētā komisija piešķīra Festersenam jaunu sešu mēnešu termiņu viņa īpašuma atsavināšanai, ja viņš līdz
         šī termiņa beigām neveiks visus vajadzīgos pasākumus, proti, vai nu samazinās savu īpašumu par vismaz 2 ha un vienlaicīgi
         lūgs atbrīvojumu no pienākuma to apstrādāt, vai arī nodibinās tajā savu dzīvesvietu.

      16      2003. gada 18. augustā Festersenam Gråsten vietējā tiesa piesprieda naudas sodu DKK 5000 apmērā par to, ka viņš bija pārkāpis Likuma par lauksaimniecību 33. panta 1. punkta
         3) apakšpunktu un 27. panta 2. punktu, jo viņš nebija izpildījis Dienvidjitlandes departamenta lauksaimniecības komisijas
         rīkojuma prasības. Tāpat viņam piesprieda kavējuma naudu DKK 5000 apmērā par [katru] nokavētu mēnesi, ja viņš neizpildīs šī
         rīkojuma prasības līdz 2003. gada 1. decembrim.

      17      Festersens, kurš apmetās uz dzīvi zemes gabalā 2003. gada 12. jūnijā, Bēvas komūnas iedzīvotāju reģistrā šajā adresē ir reģistrēts
         kopš 2003. gada 12. septembra.

      18      Viņš pārsūdzēja savu sodu Vestre Landsret [Rietumu apgabaltiesā] un lūdza izbeigt lietu. Prokuratūra pieprasīja pirmajā instancē taisītā nolēmuma apstiprinājumu.

      19      Festersens un prokuratūra nav vienisprātis par jautājumu, vai Likumā par lauksaimniecību paredzētais pienākums nodibināt dzīvesvietu
         ir saderīgs ar EKL 43. pantā un EKL 56. pantā minētajiem principiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti.

      20      Šādos apstākļos Vestre Landsret nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai EKL 43. pants un EKL 56. pants iebilst, ka dalībvalsts uz lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala iegādi attiecina nosacījumu,
         ka ieguvējam tajā ir jānodibina sava pastāvīgā dzīvesvieta?

      2)      Atbildot uz pirmo jautājumu, vai ir jāņem vērā, ka zemes gabals nevar būt pastāvīga vienība un ka zemes gabala dzīvojamā ēka
         atrodas pilsētas zonā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      21      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EK līguma normas par tiesībām veikt uzņēmējdarbību (EKL 43. pants) un
         kapitāla brīvu apriti (EKL 56. pants) iebilst, ka tāds kā attiecīgais valsts tiesiskais regulējums pamata lietā lauksaimniecībā
         izmantojamā zemes gabala iegādi pakļauj nosacījumam, ka pircējam šajā īpašumā ir jānodibina sava pastāvīgā dzīvesvieta.

      22      Ievadam ir jāatgādina, ka tiesības iegādāties, izmantot un atsavināt nekustamu īpašumu citas dalībvalsts teritorijā, kas ir
         brīvības veikt uzņēmējdarbību nepieciešams papildinājums, kā tas izriet no EKL 44. panta 2. punkta e) apakšpunkta (1989. gada
         30. maija spriedums lietā 305/87 Komisija/Grieķija, Recueil, 1461. lpp., 22. punkts), kad tās īsteno, rada kapitāla brīvu apriti (2002. gada 5. marta spriedums apvienotajās lietās C‑515/99,
         no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99 līdz C‑540/99 Reisch u.c., Recueil, I‑2157. lpp., 29. punkts).

      23      Kapitāla aprite ietver darījumus, ar kuriem nerezidenti izdara ieguldījumus nekustamā īpašumā dalībvalsts teritorijā, un,
         kā tas izriet no Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts ar Amsterdamas
         līgumu] (OV L 178, 5. lpp.) I pielikumā minētās kapitāla aprites tipu nomenklatūras, šai nomenklatūrai pašai piemita norādoša
         vērtība un tā šo vērtību saglabāja attiecībā uz kapitāla aprites jēdziena definēšanu (skat. 1999. gada 16. marta spriedumu
         lietā C‑222/97 Trummer un Mayer, Recueil, I‑1661. lpp., 21. punkts; 2001. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑464/98 Stefan, Recueil, I‑173. lpp., 5. punkts; iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Reisch u.c. 30. punktu un 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, II‑8203. lpp., 22. punkts).

      24      Tādējādi ir jāpārbauda, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā ir kapitāla aprites ierobežojums. Šajā ziņā
         no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tādi ar EKL 56. panta 1. punktu aizliegtie pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi
         ietver pasākumus, kas attur minētās dalībvalsts nerezidentus veikt ieguldījumus citās valstīs (šajā sakarā skat. 2006. gada
         23. februāra spriedumu lietā C‑513/03 Van Hilten-van der Heijden, Krājums, I‑1957. lpp., 44. punkts).

      25      Kaut arī ar Dānijas tiesību aktiem par lauksaimniecību netiek nodalīti Dānijas un citi Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas
         zonas pilsoņi, tik un tā ar šo regulējumu [ieviestais] nosacījums par dzīvesvietu, ko var atcelt tikai ar par lauksaimniecību
         atbildīgā ministra atļauju, ierobežo kapitāla aprites brīvību.

      26      Tomēr šādu pasākumu var atļaut ar nosacījumu, ka tas veicina vispārēju interešu mērķa [sasniegšanu], tas ir jāpiemēro nediskriminējoši
         un ievērojot samērīguma principu, proti, pasākumam ir jābūt tādam, lai nodrošinātu noteiktā mērķa realizāciju un nepārsniegtu
         to, kas ir vajadzīgs, lai to sasniegtu (1999. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑302/97 Konle, Recueil, I‑3099. lpp., 40. punkts; sprieduma iepriekš minētajās apvienotajās lietās Reisch u.c. 33. punkts un 2003. gada 23. septembra spriedums lietā C‑452/01 Ospelt un Schlössle Weissenberg, Recueil, I‑9743. lpp., 34. punkts).

      27      Runājot par nosacījumu, kas izriet no vispārēju interešu mērķa izpildes, Dānijas valdība apgalvo, ka valsts tiesiskais regulējums
         paredz pirmām kārtām saglabāt lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu tiešu apsaimniekošanu, kas ir viens no tradicionālajiem
         [zemes gabalu] apsaimniekošanas veidiem Dānijā un ir domāts, lai šos lauksaimniecībā izmantojamos īpašumus pārsvarā apdzīvotu
         un izmantotu to īpašnieki, otrām kārtām – labiekārtot teritoriju, saglabāt pastāvīgu iedzīvotāju skaitu lauku vidē un trešām
         kārtām – veicināt racionālu pieejamo zemes gabalu izmantošanu, cīnoties pret spiedienu nekustamā īpašuma [tirgū].

      28      Tā kā šādiem mērķiem pašiem par sevi piemīt vispārēju interešu raksturs, ar tiem var pamatot kapitāla aprites brīvības ierobežojumus
         (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Konle, 40. punkts, apvienotajās lietās Reisch u.c., 34. punkts, kā arī lietā Ospelt un Schlössle Weissenberg, 38. un 39. punkts). Turklāt, kā to apgalvo Dānijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija, šie mērķi atbilst kopējās lauksaimniecības
         politikas mērķiem, kas saskaņā ar EKL 33. panta 1. punkta b) apakšpunktu paredz “panākt [..] pietiekami augstu dzīves līmeni
         lauku iedzīvotājiem” un kuru sasniegšanā saskaņā ar šī panta 2. punkta a) apakšpunktu ir jāņem vērā “lauksaimniecības īpatnības,
         ko rada lauksaimniecības sociālā struktūra un dažādu lauksaimniecības reģionu struktūras un dabas apstākļu atšķirības” (šajā
         sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Ospelt un Schlössle Weissenberg 40. punktu).

      29      Attiecībā uz samērīguma nosacījumu ir jāpārbauda, vai ieguvēja pienākums nodibināt savu pastāvīgo dzīvesvietu iegūtajā lauksaimniecībā
         izmantojamajā īpašumā ir, kā to apgalvo Dānijas un Norvēģijas valdības, pasākums, kas ir piemērots un vajadzīgs šī sprieduma
         27. punktā minēto mērķu realizācijai.

      30      Runājot par attiecīgā valsts pasākuma pamata lietā piemēroto raksturu, ir jāatzīmē, ka tas ietver tikai pienākumu nodibināt
         dzīvesvietu un attiecībā uz lauksaimniecībā izmantojama zemes gabala, kas mazāks par 30 ha, ieguvēju tas nav saistīts ar pienākumu
         to izmantot personīgi. Tādējādi šāds pasākums pats par sevi nešķiet piemērots, lai nodrošinātu piesauktā mērķa, kas vērsts
         uz saimniecības tradicionālās formas saglabāšanu, to izmantojot tieši, īstenošanu.

      31      Attiecībā uz otru Likumā par lauksaimniecību paredzēto mērķi ir jāatzīmē, ka pienākums nodibināt dzīvesvietu pēc definīcijas
         var sekmēt iedzīvotāju skaita saglabāšanu lauku vidē, bet to drīzāk var izpildīt zemnieki, kas saskaņā ar vienu no Likuma
         par lauksaimniecību vispārējiem mērķiem – veicināt zemes gabala tiešu izmantošanu – paši izmanto savu ražošanas līdzekli.

      32      Tomēr ir jāatzīmē, ka, ņemot vērā tādus līdztekus pastāvošos fenomenus kā lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu skaita
         samazināšanās un to apvienošanās, kas izriet no Tiesai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem, par ko nav tikuši celti iebildumi
         tiesas sēdes laikā, mērķi, kas vērsts uz iedzīvotāju skaita saglabāšanas lauku vidē nodrošināšanu, nevar sasniegt, ja pirkšanas
         darījumu tieši veic zemnieks, kurš jau dzīvo citā zemes gabalā. Šādā situācijā ar pienākumu nodibināt dzīvesvietu netiek nodrošināta
         šī mērķa sasniegšana, un tādējādi nešķiet, ka minētais pienākums pats par sevi faktiski ir atbilstošs šādam mērķim.

      33      Runājot par trešo mērķi, kuru mēģināts sasniegt ar Likumu par lauksaimniecību, ir jāatzīst, ka pienākuma nodibināt dzīvesvietu
         mērķis ir samazināt lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu potenciālo pircēju skaitu un ka tādējādi ar to var samazināt
         uz tiem izdarīto spiedienu nekustamā īpašuma [tirgū]. Tāpat var atzīt, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā ir ietverts šāds
         pienākums, kas ir domāts, lai izvairītos no lauksaimniecībā izmantojamo zemju iegādes pilnībā spekulatīvu iemeslu dēļ, un
         ar ko šādā veidā mēģināts atvieglot šo zemju iegūšanu pirmām kārtām tām personām, kuras vēlas tās apstrādāt, atbilst vispārējo
         interešu mērķim dalībvalstī, kuras lauksaimniecībā izmantojamās zemes ir ierobežots valsts resurss, par ko arī nav celti iebildumi.

      34      Tādējādi ir jāpārbauda, vai pienākums nodibināt dzīvesvietu ir pasākums, kas nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu
         šādu mērķi.

      35      Šādā novērtējumā ir jāņem vērā apstāklis, ka ar minēto pienākumu tiek ierobežota ne vien kapitāla aprites brīvība, bet arī
         pircēja tiesības brīvi izvēlēties savu dzīvesvietu, kas ir tiesības, kuras tam tiek nodrošinātas ar Eiropas Cilvēktiesību
         un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECTK”), Ceturtā protokola
         2. panta 1. punktu.

      36      Atbilstoši LES 6. panta 2. punktam “Savienība kā Kopienu tiesību vispārējo principu ievēro pamattiesības, ko nodrošina [ECTK]
         un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām” (2006. gada 27. jūnija spriedums lietā C‑540/03 Parlaments/Padome,
         Krājums, II‑5769. lpp., 36. punkts).

      37      Tādējādi pienākums nodibināt dzīvesvietu apdraud ar ECTK garantētās pamattiesības un līdz ar to ir īpaši apgrūtinošs. Līdz
         ar to rodas jautājums, vai var tikt pieņemti citi pasākumi, kas būtu mazāk ierobežojoši nekā šis pienākums.

      38      Šajā ziņā Dānijas valdība apgalvo, ka attiecīgo pienākumu nevar aizstāt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, kas būtu tikpat
         efektīvi, lai liktu šķērsli tam, ka ražošanai domātu lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu cenas ietekmē pieprasījums,
         kas pamatots ar vienu mērķi – izdarīt ieguldījumus, kaitējot profesionāliem zemniekiem.

      39      Lai gan šī valdība norāda, ka vienīgais risinājums, lai saglabātu cenas vēlamajā līmenī, būtu to regulēšana no valsts puses,
         tā tomēr neprecizē, kādā veidā un cik lielā mērā šāds pasākums būtu apgrūtinošāks nekā noteiktais pienākums nodibināt dzīvesvietu.
         Tāpat tā arī nav pamatojusi, kādā veidā cits pasākums, uz kuru ir atsauce lietas materiālos, veicinot lauksaimniecībā izmantojamā
         zemes gabalā iegūtās dzīvesvietas iznomāšanu, būtu ierobežojošāks nekā šis pienākums. Tāpat minētās valdības apsvērumos nav
         nedz apsvērti, nedz arī izvērtēti citi pasākumi, kuri vajadzības gadījumā varētu mazāk apdraudēt kapitāla brīvu apriti, tādi
         kā stingrāki noteikumi aplikšanai ar nodokli par zemes gabalu atkārtotu pārdošanu, kas notikusi neilgu laiku pēc to iegādes,
         vai arī prasība par minimālo termiņu, kas ir svarīgi attiecībā uz lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu nomas līgumiem.

      40      Tādējādi nekas no iepriekš teiktā neļauj Tiesai atzīt, ka pienākums deklarēt dzīvesvietu ir vajadzīgs, lai sasniegtu noteikto
         mērķi.

      41      Pat pieņemot, ka šis pienākums tiktu atzīts par tādu pasākumu, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu izvēlēto mērķi sakarā ar to,
         ka tas pats par sevi rada pozitīvas sekas nekustamo īpašumu tirgū (ievērojot ierobežojumus, ko ietver jebkādas dzīvesvietas
         izmaiņas, kuru loģiskas sekas izpaužas kā spekulatīvu darījumu ar zemi samazināšanās), ir jāatzīmē, ka, papildinot šo pienākumu
         ar nosacījumu, ka šī dzīvesvieta ir jāsaglabā vismaz astoņus gadus, šāds papildu nosacījums acīmredzami pārsniedz to, kas
         var tikt uzskatīts par vajadzīgu, it īpaši tādēļ, ka tas nozīmē ilgstošu pamatbrīvības izvēlēties savu dzīvesvietu īstenošanas
         apturēšanu.

      42      Patiešām, kā to norādījusi Dānijas valdība, saskaņā ar Likuma par lauksaimniecību 18. pantu pārtikas, lauksaimniecības un
         zivsaimniecības ministrs var atļaut iegādāties lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu ar atbrīvojumu uz nenoteiku laiku
         no pienākuma nodibināt dzīvesvietu. Tomēr saskaņā ar Apkārtrakstu Nr. 26 šī kompetence ir strikti ierobežota ar “ļoti īpašiem
         apstākļiem” un tā ir “piemērojama šauri”.

      43      Turklāt, sniedzot tikai vienu piemēru, kas raksturo šādus apstākļus, minētajā rīkojumā potenciālajiem ieguvējiem nav norādīti
         konkrētas un objektīvas situācijas, kādās atkāpi no pienākuma nodibināt dzīvesvietu piešķir vai atsaka. Šāda nenoteiktība
         neļauj privātpersonām zināt savu no EKL 56. panta izrietošo tiesību un pienākumu apjomu, tādējādi šāds režīms ir jāuzskata
         par pretrunā esošu ar tiesiskās drošības principu (šajā sakarā skat. 2002. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑483/99 Komisija/Francija,
         Recueil, I‑4781. lpp., 50. punkts, kā arī 2003. gada 13. maija spriedumu lietā C‑463/00 Komisija/Spānija, Recueil, I‑4581. lpp., 74. un 75. punkts). Katrā ziņā nešķiet, ka šajā sistēmā ir ņemta vērā to Savienības pilsoņu, kas nedzīvo Dānijā,
         situācija, lai izvairītos no diskriminējošas piemērošanas.

      44      Pastāvot šādiem apstākļiem, pienākums nodibināt dzīvesvietu, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas šajā gadījumā ir papildināts ar nosacījumu
         par astoņu gadu termiņu, ko ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu attiecina uz lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala
         vismaz 30 ha apmērā iegādi, nešķiet esam tāds pasākums, kas būtu samērīgs izvēlētā mērķa sasniegšanai, un tādējādi tas ir
         kapitāla aprites ierobežojums, kas nav saderīgs ar EKL 56. pantu.

      45      Jāuzskata, ka Dānijas valdība ir norādījusi arī, ka uz attiecīgo pienākumu par dzīvesvietas deklarēšanu ir jāattiecina atkāpe,
         kas paredzēta Līgumam pievienotajā protokolā Nr. 16, saskaņā ar kuru, “neskatoties uz Līguma noteikumiem, Dānija var paturēt
         savus spēkā esošos tiesību aktus jautājumā par papildu dzīvesvietu pirkšanu”.

      46      Šajā ziņā tomēr ir jāatzīst, ka pienākums nodibināt dzīvesvietu iegādātajā lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabalā ir piemērojams
         neatkarīgi no tā, vai attiecīgā dzīvesvieta ir galvenā vai papildu dzīvesvieta. Tādējādi uz protokolu Nr. 16 nevar lietderīgi
         atsaukties, pamatojot šādu pienākumu.

      47      Ņemot vērā iepriekš minēto, nav jāaplūko jautājumi par EKL 43. panta interpretāciju.

      48      Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 56. pants nepieļauj, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā
         uz lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala pirkšanu attiecina nosacījumu, ka pircējs nodibina savu pastāvīgo dzīvesvietu
         šajā zemes gabalā.

       Par otro jautājumu
      49      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 56. panta interpretācija, par ko ir pirmais jautājums, būtu citādāka
         gadījumā, ja iegādātais lauksaimniecībā izmantojamais zemes gabals nebūtu perspektīvs lauksaimniecībā izmantojams zemes gabals
         un ja zemes gabala dzīvojamā ēka atrastos pilsētas zonā.

      50      No atbildes, kas sniegta uz pirmo jautājumu, izriet, ka EKL 56. pants nepieļauj attiecīgo pienākumu nodibināt dzīvesvietu
         neatkarīgi no īpašajiem apstākļiem, kas izriet no paša attiecīgā lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala pamatiezīmēm. Tādiem
         apstākļiem, uz kādiem iesniedzējtiesa ir atsaukusies savā otrajā jautājumā, tādējādi nav nozīmes minētā panta interpretācijā.

      51      Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka šī EKL 56. panta interpretācija nebūtu citādāka gadījumā, ja iegādātais lauksaimniecībā
         izmantojamais zemes gabals nebūtu perspektīvs lauksaimniecībā izmantojams zemes gabals un ja zemes gabala dzīvojamā ēka atrastos
         pilsētas zonā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      52      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      EKL 56. pants nepieļauj, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā uz lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala
            pirkšanu attiecina nosacījumu, ka pircējs nodibina savu pastāvīgo dzīvesvietu šajā zemes gabalā;
      2)      šī EKL 56. panta interpretācija nebūtu citādāka gadījumā, ja iegādātais lauksaimniecībā izmantojamais zemes gabals nebūtu
            perspektīvs lauksaimniecībā izmantojams zemes gabals un ja zemes gabala dzīvojamā ēka atrastos pilsētas zonā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – dāņu.