title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2017. gada 14. jūnijs.#Compass Contract Services Limited pret Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#First-tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Nepamatoti samaksāta PVN atmaksāšana – Tiesības uz PVN atskaitīšanu – Kārtība – Vienlīdzīgas attieksmes un nodokļu neitralitātes principi – Efektivitātes princips – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko ieviests noilguma termiņš.#Lieta C-38/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2017. gada 14. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) — Nepamatoti samaksāta PVN atmaksāšana — Tiesības uz PVN atskaitīšanu — Kārtība — Vienlīdzīgas attieksmes un nodokļu neitralitātes principi — Efektivitātes princips — Valsts tiesiskais regulējums, ar ko ieviests noilguma termiņš”
      Lieta C‑38/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu lietu tiesu palāta), Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 20. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 25. janvārī, tiesvedībā

            Compass Contract Services Limited

      pret

            Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], K. Vajda [C. Vajda], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents),
      ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona]
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 8. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Compass Contract Services Limited vārdā – D. Scorey, QC, kā arī O. Jarratt un D. Stephens, juriskonsulti,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – D. Robertson un M. Holt, pārstāvji, kam palīdz A. Macnab, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Owsiany‑Hornung un M. Wasmeier, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 2. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Savienības tiesību principus par vienlīdzīgu attieksmi, nodokļu neitralitāti un efektivitāti.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp sabiedrību Compass Contract Services Limited (turpmāk tekstā – “Compass”) un Commissioners
                  for Her Majesty’s Revenue & Customs (turpmāk tekstā – “Commissioners”) par šīs nodokļu iestādes atteikumu atmaksāt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), ko nepamatoti samaksājusi Compass.

         Atbilstošās tiesību normas

            Savienības tiesības

               3

               Pamatlietai piemērojamajā Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 17. pantā “Atskaitīšanas tiesību izcelsme un darbības joma” bija noteikts:
               “1.   Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.
               2.   Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa, kurš viņam jāmaksā:

                        a)

                        [PVN], kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

                        b)

                        [PVN], kas maksājams vai samaksāts par ievestām precēm;

                        c)

                        [PVN], kas maksājams atbilstīgi 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam un 6. panta 3. punktam.

                  [..]”

               4

               Sestās direktīvas 18. pantā “Noteikumi, kas regulē atskaitīšanas tiesību īstenošanu” bija noteikts:
               “1.   Lai īstenotu savas atskaitīšanas tiesības, nodokļa maksātājam:

                        a)

                        par atskaitījumiem atbilstīgi 17. panta 2. punkta a) apakšpunktam jābūt faktūrai, kas sastādīta saskaņā ar 22. panta 3. punktu;

                        b)

                        par atskaitījumiem atbilstīgi 17. panta 2. punkta b) apakšpunktam jābūt ievešanas dokumentam, kas uzrāda šo personu par preču saņēmēju vai importētāju un rāda vai ļauj aprēķināt maksājamā nodokļa summu;

                        c)

                        par atskaitījumiem atbilstīgi 17. panta 2. punkta c) apakšpunktam jāievēro formalitātes, ko nosaka katra dalībvalsts;

                        d)

                        ja tai prasa maksāt nodokli kā klientam vai pircējam gadījumos, kad piemērojams 21. panta 1. punkts, jāievēro formalitātes, ko nosaka katra dalībvalsts.

                  2.   Nodokļa maksātājs īsteno atskaitīšanu, no kopējās pievienotās vērtības nodokļa summas, kas maksājama par attiecīgo taksācijas periodu, atņemot kopējo nodokļa summu, par kuru tajā pašā periodā atbilstīgi 1. punkta noteikumiem radušās un ir īstenojamas atskaitīšanas tiesības.
               [..]
               3.   Dalībvalstis pieņem nosacījumus un kārtību, kādā nodokļa maksātājam var atļaut veikt atskaitīšanu, kuru tas nav veicis saskaņā ar 1. un 2. punkta noteikumiem.
               4.   Ja attiecīgajam taksācijas periodam atļautā atskaitījuma summa pārsniedz maksājamo nodokli, dalībvalstis var vai nu veikt atmaksāšanu, vai saskaņā ar noteikumiem, kurus tās pieņem, pārnest pārpalikumu uz nākamo periodu.
               [..]”

            Apvienotās Karalistes tiesības

               5

                  Value Added Tax Act 1994 (1994. gada Pievienotās vērtības nodokļa likums) redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem (turpmāk tekstā – “1994. gada likums”), 25. pantā ir noteikts:
               “[..]
               2.   Ja vien šajā pantā nav noteikts citādi, [nodokļa maksātājs] ir tiesīgs katra taksācijas perioda beigās iegrāmatot kredītā saskaņā ar 26. pantu atskaitāmā PVN summu, lai pēc tam šo summu atskaitītu no PVN summas, kas tam jāmaksā.
               [..]
               6.   Nedz atskaitījumu saskaņā ar šā panta 2. punktu, nedz kredītā iegrāmatotā PVN samaksu neveic, ja termiņos un formā, kas paredzēti vai nu noteikumos, vai saskaņā ar tiem par to nav iesniegts pieteikums, precizējot, ka gadījumā, ja attiecīgajā taksācijas periodā vai agrāk persona nav veikusi nevienu apliekamu darījumu, kredītā iegrāmatotā PVN samaksa ir pakārtojama nosacījumiem (ja tādi ir), kādus Commissioners atzīst par pienācīgiem, tostarp nosacījumiem atmaksai īpašos apstākļos.”

               6

               1994. gada likuma 80. pantā ir paredzēts:
               “Deklarētā vai samaksātā PVN iegrāmatošana kredītā vai atmaksāšana
               [..]
               4.   Šajā pantā paredzētā pieteikuma iesniegšanas gadījumā Commissioners nav pienākuma

                        a)

                        atzīt PVN kredītu personai saskaņā ar šā panta 1. vai 1.A punktu vai

                        b)

                        atmaksāt summu personai saskaņā ar šā panta 1.B punktu,

                  ja pieteikums ir iesniegts vairāk nekā trīs gadus pēc attiecīgā termiņa.”

               7

               Šis 1994. gada likuma 25. pants ir īstenots ar Value Added Tax Regulations 1995 (1995. gada Noteikumi par pievienotās vērtības nodokli) redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, 29. pantu. Šā 29. panta 1. un 1.A punkta redakcija bija šāda:
               “1.   Ja vien šā panta 1.A punktā [..] nav noteikts citādi un ja vien citādi nav noteikts Commissioners izdotajā atļaujā vai vispārīgajā vai speciālajā norādē, personai, kas lūdz atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN saskaņā ar [1994. gada] likuma 25. panta 2. punktu, tas ir jādara deklarācijā par to taksācijas periodu, kurā PVN ir jāmaksā.
               1.A   Commissioners nedrīkst nevienam nedz ļaut, nedz uzlikt pienākumu iesniegt pieteikumu par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu tādos apstākļos, kuros atskaitīšana būtu jāpieprasa vairāk nekā trīs gadus pēc dienas, kurā ir jāiesniedz deklarācija par taksācijas periodu, kurā ir jāmaksā PVN.”

               8

                  Finance Act 2008 (2008. gada Budžeta likums, turpmāk tekstā – “2008. gada likums”) 121. pantā ir noteikts:
               “Agrākie pieteikumi par PVN: Papildtermiņi

                        1)

                        [1994. gada likuma] 80. panta 4. punktā ietverto nosacījumu, ka minētajā pantā paredzētais pieteikums ir jāiesniedz trīs gadu laikā pēc attiecīgās dienas, nepiemēro pieteikumam attiecībā uz summu, kas iegrāmatota vai samaksāta par taksācijas periodu, kurš beidzies pirms 1996. gada 4. decembra, ja šis pieteikums ir iesniegts līdz 2009. gada 1. aprīlim.

                        2)

                        [1994. gada likuma] 25. panta 6. punktā ietverto nosacījumu, ka pieteikums par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu ir jāiesniedz termiņos, kas paredzēti vai nu noteikumos, vai saskaņā ar tiem, nepiemēro pieteikumiem par tā priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, kas bija iekasējams taksācijas periodā līdz 1997. gada 1. maijam un attiecībā uz kuru pieteicējam bija vajadzīgie pierādījumi, ja pieteikums ir iesniegts līdz 2009. gada 1. aprīlim.

                  [..]

                        4)

                        Šo pantu uzskata par stājušos spēkā 2008. gada 19. martā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               Sabiedrība Compass, kas nodarbojas tostarp ar sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumu sniegšanu, lūdz atmaksāt summas, ko tā nepamatoti samaksājusi kā PVN attiecībā konkrēti uz diviem taksācijas periodiem (ceturkšņiem), kas noslēdzās 1997. gada janvārī un aprīlī.

               10

               1996. gadā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste paziņoja par ieceri grozīt tiesību aktus par pārmaksātā PVN atmaksāšanu un samazināt no sešiem gadiem līdz trīs gadiem šādas atmaksas pieteikumu noilguma termiņu. Šie grozījumi stājās spēkā 1996. gada 4. decembrī. 2002. gada 11. jūlija spriedumā Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435) Tiesa nosprieda, ka šie valsts tiesību akti bija pretrunā efektivitātes un tiesiskās paļāvības principiem, jo tajos ar atpakaļejošu spēku un bez pārejas posma tika saīsināts termiņš, kurā var prasīt nepamatoti samaksātā PVN atmaksu.

               11

                  Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa) (Civillietu tiesu palāta) Apvienotā Karaliste) šo judikatūru piemēroja attiecībā uz pieteikumiem par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, jo arī šādu pieteikumu iesniegšanas noilguma termiņu Apvienotā Karaliste kopš 1997. gada 1. maija bija samazinājusi no sešiem gadiem līdz trīs gadiem. Lietā Michael Fleming (t/a Bodycraft)/Commissioners ((2006) EWCA
                  Civ 70) minētā tiesa nosprieda, ka, tā kā šī noilguma termiņa saīsināšana bija veikta bez pārejas posma, personām, kuru tiesības uz priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu ir radušās līdz 1997. gada 1. maijam, bija jāļauj iesniegt šādu pieteikumu un šis jaunais termiņš attiecībā uz tām nebija jāpiemēro. Šo Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa) (Civillietu tiesu palāta)) spriedumu 2008. gada 23. janvārī atstāja negrozītu House of Lords spriedumā Fleming un Condé Nast/Commissioners ((2008) UKHL 2).

               12

               Šā House of Lords sprieduma rezultātā Commissioners publicēja administratīvu priekšrakstu (Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)), kurā šī nodokļu iestāde paziņoja, ka PVN pieteikumi, kas iesniegti pēc jaunā trīsgadu termiņa beigām, drīkst attiekties uz “pārmaksāto PVN, kas samaksāts vai deklarēts taksācijas periodos, kuri noslēgušies līdz 1996. gada 4. decembrim”, kā arī “priekšnodoklī samaksāto PVN, kura atskaitīšanas tiesības ir radušās taksācijas periodos, kas noslēgušies līdz 1997. gada 1. maijam.” Tādējādi abi šie datumi atbilda dienai, kad stājās spēkā saīsinātais trīsgadu noilguma termiņš, kurā iesniedzami, no vienas puses, pieteikumi par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu, proti, 1996. gada 4. decembris, un, no otras puses, pieteikumi par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, proti, 1997. gada 1. maijs. Tagad šie PVN pieteikumi tiek dēvēti par “Fleming pieteikumiem”. Šie noilguma termiņi attiecībā uz šo abu veidu pieteikumiem tika kodificēti 2008. gada likuma 121. pantā.

               13

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka 2006. gada jūnijā Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa) (Civillietu tiesu palāta)) nosprieda, ka vairāki pakalpojumi, ko Compass sniedza auksto pārtikas produktu sagatavošanā un par kuriem Compass iekasēja un deklarēja PVN, nebija apliekami ar PVN. Minētā tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem atbilstoši Sestās direktīvas 28. panta 2. punktā atļautajai atkāpei šie pakalpojumi ir apliekami ar PVN pēc nulles likmes.

               14

               Tāpēc Commissioners atzina, ka Compass bija veikusi PVN pārmaksu. 2008. gada janvārī Compass iesniedza divus pieteikumus par laikā no 1973. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 2. februārim pārmaksātā PVN atmaksāšanu.

               15

                  Commissioners atmaksāja PVN, ko Compass bija nepamatoti samaksājusi par laikposmiem no 1973. gada 1. aprīļa līdz 1996. gada 31. oktobrim. Turpretim pieteikumus par tā PVN atmaksu, kuru šī sabiedrība bija pārmaksājusi pārējos periodos, šī nodokļu iestāde noraidīja tāpēc, ka šiem pieteikumiem bija iestājies noilgums. Proti, tā uzskatīja, ka trīsgadu noilguma termiņš bija sācies 1996. gada 4. decembrī attiecībā uz taksācijas periodiem, kas noslēgušies pēc šīs dienas, un ka dienā, kad Compass iesniedza minētos pieteikumus, tas bija beidzies. Tāpēc, kā norāda iesniedzējtiesa, pamatlietā aplūkoti tiek tikai divi Compass taksācijas periodi, kas noslēgušies pēc 1996. gada 4. decembra un pirms 1997. gada 1. maija, šai sabiedrībai neapstrīdot, ka noilgums ir likumīgi iestājies pēc šā pēdējā minētā datuma.

               16

               Tad Compass iesniedza prasību First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu lietu tiesu palāta), Apvienotā Karaliste) par Commissioners atteikšanos tai atmaksāt PVN, ko tā bija nepamatoti samaksājusi par šiem abiem taksācijas periodiem. Šīs prasības pamatošanai tā apgalvo, ka atšķirīgā attieksme pret tādu iesniegumu par iekasētā PVN atmaksāšanu, kādu tā iesniegusi, un pieteikumu par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam. Proti, Compass uzskata, ka nav pamatoti, ka attiecībā uz vieniem un tiem pašiem taksācijas periodiem nodokļa maksātājs var iesniegt pieteikumu PVN atskaitīšanai, bet ne pieteikumu par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu. Apvienotās Karalistes tiesiskajā regulējumā paredzētā laiciskā atšķirība starp trīsgadu noilguma termiņa spēkā stāšanās datumiem, kura tādējādi rada atšķirīgu attieksmi pret abu šo veidu pieteikumiem un ir ar šā noilguma termiņa noteikšanas pamatā esošo notikumu priekšvēsturi saistītas gluži nejaušas sagadīšanās rezultāts, neesot objektīvi attaisnota.

               17

               Šajos apstākļos First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu lietu tiesu palāta)) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai no atšķirīgās attieksmes, kāda Apvienotajā Karalistē ir pret Fleming pieteikumiem par iekasēto PVN (kurus varēja veikt par taksācijas periodiem, kas beidzās pirms 1996. gada 4. decembra) un Fleming pieteikumiem par atskaitāmo PVN (kurus varēja veikt par taksācijas periodiem, kas beidzās pirms 1997. gada 1. maija – proti, vēlāk nekā Fleming pieteikumus par iekasēto PVN), izriet:

                                 a)

                                 Savienības tiesību vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums un/vai

                                 b)

                                 Savienības tiesību nodokļu neitralitātes principa pārkāpums, un/vai

                                 c)

                                 Savienības tiesību efektivitātes principa pārkāpums, un/vai

                                 d)

                                 kāda cita šajā ziņā nozīmīga Savienības tiesību principa pārkāpums?

                        2)

                        Ja atbilde uz kādu no pirmā jautājuma a)–d) daļu ir apstiprinoša, kā būtu jāizturas pret Fleming pieteikumiem par iekasēto PVN attiecībā uz laikposmu no 1996. gada 4. decembra līdz 1997. gada 30. aprīlim?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

            Par pirmo jautājumu

               18

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai nodokļu neitralitātes, vienlīdzīgas attieksmes un efektivitātes principiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēti atšķirīgi pārejas posmi, kādos saīsināms noilguma termiņš, no vienas puses, pieteikumiem par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu un, no otras puses, pieteikumiem par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, un kura rezultātā pieteikumiem attiecībā uz diviem taksācijas ceturkšņiem ir atšķirīgi noilguma termiņi atkarībā no tā, vai šie pieteikumi ir par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu vai par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu.

               19

               Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, atbilstoši 1994. gada likuma 80. panta 4. punktam un 25. panta 6. punktam, kas īstenoti ar 1995. gada Noteikumu par pievienotās vērtības nodokli, redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, 29. panta 1.A punktu un uz kuriem ir izdarīta atsauce 2008. gada likuma 121. pantā, gan pieteikumiem par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu, gan pieteikumiem par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu ir viens un tas pats saīsinātais trīsgadu noilguma termiņš. Turpretim datums, no kura šis termiņš kļūst piemērojams, kāds tas izriet no pārejas posmiem, kas noteikti Commissioners praksi kodificējošajā 2008. gada likuma 121. pantā un ar kuriem ir paredzēts nodrošināt atbilstību Savienības tiesībām, kā izklāstīts šā sprieduma 10.–12. punktā, šo abu veidu pieteikumiem ir atšķirīgs. No vienas puses, saskaņā ar 2008. gada likuma 121. panta 1. punktu šo trīsgadu noilguma termiņu nepiemēro pieteikumam par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu attiecībā uz summu, kas iegrāmatota vai samaksāta par taksācijas periodu, kurš beidzies pirms 1996. gada 4. decembra, ja šis pieteikums ir iesniegts līdz 2009. gada 1. aprīlim. No otras puses, šā 121. panta 2. punktā ir noteikts, ka minēto noilguma termiņu nepiemēro pieteikumam par tāda priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, kas bija iekasējams taksācijas periodā līdz 1997. gada 1. maijam, ja šis pieteikums ir iesniegts līdz 2009. gada 1. aprīlim.

               20

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Compass pieteikums par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu tika noraidīts, pamatojoties uz 2008. gada likuma 121. panta 1. punktu un tajā paredzēto trīsgadu noilguma termiņu, kas ir piemērojams taksācijas periodiem, kuri noslēgušies pēc 1996. gada 4. decembra. Būtu bijis citādi, ja sabiedrība būtu iesniegusi pieteikumu par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, jo trīs gadu noilguma termiņš attiecībā uz šā veida pieteikumu būtu piemērojams tikai taksācijas periodiem, kas noslēgušies pēc 1997. gada 1. maija.

               21

               Pirmām kārtām ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai nodokļu neitralitātes princips it īpaši nepieļauj PVN ziņā atšķirīgi attiekties pret līdzīgām precē vai pakalpojumiem, starp kuriem tātad pastāv konkurence (spriedumi, 2001. gada 3. maijs, Komisija/Francija, C‑481/98, EU:C:2001:237, 22. punkts, kā arī 2011. gada 10. novembris, The Rank Group, C‑259/10 un C‑260/10, EU:C:2011:719, 32. punkts).

               22

               Taču iesniedzējtiesas Tiesai nosūtītajos lietas materiālos nekas neļauj domāt, ka PVN ziņā attieksme pret Compass sniegtajiem pakalpojumiem būtu bijusi atšķirīga no attieksmes pret līdzīgiem konkurējoša saimnieciskās darbības subjekta pakalpojumiem.

               23

               Proti, kā secinājumu 54. punktā norāda ģenerāladvokāts, visiem pieteicējiem, tostarp sabiedrībai Compass, noteikumus par termiņiem Commissioners piemēroja vienādi un atkarībā no to prasījumu būtības, proti, vai nu tie bija par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu, vai priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu.

               24

               Otrām kārtām jautājumā par vienlīdzīgas attieksmes principu Tiesa ir nospriedusi, ka, lai arī vienlīdzīgas attieksmes principu PVN jomā iemiesojošā nodokļu neitralitātes principa neievērošana ir iedomājama tikai konkurējošu saimnieciskās darbības subjektu starpā, par vispārīgā vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu nodokļu jomā var liecināt cita veida diskriminācija, kas ietekmē saimnieciskās darbības subjektus, kuri, lai arī nebūdami konkurenti, var atrasties citādā ziņā salīdzināmā stāvoklī (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 10. aprīlis, Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, 49. punkts).

               25

               Pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums atšķirīgas attieksmes dēļ ir iedomājams tikai tad, ja aplūkojamās situācijas ir salīdzināmas visos tām raksturīgajos aspektos (spriedums, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantiqueet Lorraine u.c., C‑127/07, EU:C:2008:728, 25. punkts). Atšķirīgās situācijas raksturojošie aspekti un tātad šo situāciju salīdzināmība ir jānoskaidro un jānovērtē tostarp attiecīgo tiesību normu priekšmeta un mērķa gaismā, neaizmirstot, ka tālab jāņem vērā arī aplūkotā tiesību akta jomas principi un mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique et Lorraine u.c., C‑127/07, EU:C:2008:728, 26. punkts, kā arī spriedumu, 2017. gada 7. marts, RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, 42. punkts).

               26

               Tādējādi ir jāizvērtē, vai attiecībā uz 2008. gada likuma 121. pantā paredzētajiem noilguma termiņiem situācija, kurā atrodas tāds saimnieciskās darbības subjekts, kurš kā Compass vēlas saņemt nodokļu iestādēm nepamatoti samaksātā PVN atmaksu, ir salīdzināma ar situāciju, kurā atrodas kāds cits saimnieciskās darbības subjekts, kurš lūdz atskaitīt PVN, ko tas priekšnodoklī samaksājis šīm pašām iestādēm.

               27

               Šajā ziņā Compass uzskata, ka situācija, kurā atrodas tāds saimnieciskās darbības subjekts, kurš lūdz nepamatoti samaksātā PVN atmaksu, ir salīdzināma ar situāciju, kurā atrodas saimnieciskās darbības subjekts, kurš lūdz atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN, tāpēc, ka tostarp, kā izrietot no 2008. gada 10. aprīļa sprieduma Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), abiem šiem subjektiem ir tiesības uz PVN prasījumu pret nodokļu iestādēm. Savukārt Apvienotā Karaliste un Eiropas Komisija apgalvo, ka šīs situācijas nav salīdzināmas, jo abu šo veidu pieteikumu pamatā esošās tiesības pēc savas juridiskās būtības ir atšķirīgas.

               28

               Tālab, lai varētu novērtēt, vai minētās situācijas ir vai nav salīdzināmas, pirmkārt, ir jānoskaidro aspekti, kas raksturo tādu pieteikumu par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu kā tas, kuru ir iesniegusi Compass. Šajā ziņā ir jāatgādina arī, ka Sestā direktīva neparedz nevienu normu par PVN, par kuru ir kļūdaini izrakstīts rēķins, korekciju no rēķina izrakstītāja puses. Šādos apstākļos principā dalībvalstīm ir jāparedz nosacījumi, kādos PVN, par kuru ir kļūdaini izrakstīts rēķins, varētu tikt koriģēts (šajā ziņā skat. spriedumu, 2000. gada 19. septembris, Schmeink & Cofreth un Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, 48. un 49. punkts, kā arī spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, 25. punkts).

               29

               Tiesas pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka tiesības uz nodokļu, kas dalībvalstī iekasēti pretēji Savienības tiesībām, atmaksu ir šādus nodokļus aizliedzošās Savienības tiesību normās, kā tās ir interpretējusi Tiesa, personām paredzēto tiesību sekas un papildinājums (skat. it īpaši spriedumus, 1983. gada 9. novembris, San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, 12. punkts; 2001. gada 8. marts, Metallgesellschaft u.c., C‑397/98 un C‑410/98, EU:C:2001:134, 84. punkts, kā arī 2012. gada 19. jūlijs, Littlewoods Retail u.c., C‑591/10, EU:C:2012:478, 24. punkts). Tādējādi dalībvalstij principā ir pienākums atmaksāt nodokļus, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības (skat. it īpaši spriedumus, 1997. gada 14. janvāris, Comateb u.c., no C‑192/95 līdz C‑218/95, EU:C:1997:12, 20. punkts, kā arī 2012. gada 19. jūlijs, Littlewoods Retail u.c., C‑591/10, EU:C:2012:478, 24. punkts).

               30

               Pieteikuma par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu pamatā ir nepamatotu maksājumu atgūšanas tiesības, kuru mērķis atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir novērst no nodokļa nesaderības ar Savienības tiesībām izrietošās sekas, neitralizējot finansiālo slogu, kas nepamatoti ir uzlikts tirgus dalībniekam, kurš galu galā to ir faktiski samaksājis (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 20. oktobris, Danfoss un Sauer‑Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, 23. punkts).

               31

               Tāpēc jānorāda, ka šīs tiesības uz atmaksu raksturojošais un to pamatā esošais aspekts ir apstāklis, ka nodokļa maksātājs ir nodokļu iestādēm pretrunā Savienības tiesībām nepamatoti PVN formā samaksājis kādu summu. Tieši šā PVN nepamatotība ir tas, kas pamato tiesības uz atgūšanu un atbilstoši nosacījumiem, kas katras dalībvalsts tiesībās ir noteikti, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, nodrošina, ka attiecībā uz šo nodokļa maksātāju tiek neitralizēts no šā maksājuma izrietošais finansiālais slogs.

               32

               Otrkārt, jautājumā par to, kā noskaidrojami aspekti, kas raksturo pieteikums par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, ir jānorāda, ka tiesības uz nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu izriet no vispārējiem Savienības tiesību principiem, kā secinājumu 59. punktā norāda ģenerāladvokāts un kā izriet no šā sprieduma 29. un 30. punkta, savukārt tiesības uz priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu ir paredzētas Sestās direktīvas 17. un nākamajos punktos.

               33

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka nodokļu maksātāju tiesības no maksājamā PVN atskaitīt PVN, kas ir jāmaksā vai kas jau iepriekš kā priekšnodoklis ir samaksāts par iegādātajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem, ir ar Savienības tiesību aktiem izveidotās kopējās PVN sistēmas pamatprincips. PVN atskaitīšanas tiesības ir neatņemama PVN mehānisma sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas (skat. it īpaši spriedumus, 2012. gada 6. decembris, Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, 25. un 26. punkts, kā arī 2016. gada 22. jūnijs, Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, 30. un 31. punkts).

               34

               Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot nodokļa maksātāju no visā viņa saimnieciskās darbības gaitā maksājamā vai jau samaksātā PVN sloga. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no šo darbību mērķiem vai rezultātiem, ja vien minētās darbības pašas principā ir apliekamas ar PVN (spriedumi, 1985. gada 14. februāris, Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, 19. punkts; 2006. gada 6. jūlijs, Kittel un Recolta Recycling, C‑439/04 un C‑440/04, EU:C:2006:446, 48. punkts, kā arī 2017. gada 26. aprīlis, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, 43. punkts).

               35

               Tādējādi Tiesa jau ir nospriedusi, ka tiesības uz PVN atskaitīšanu attiecas tikai uz maksājamajiem nodokļiem un nevar tikt piemērotas PVN, par kuru rēķins ir izrakstīts un kas nodokļu administrācijai ir samaksāts kļūdaini (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 15. marts, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, 23. un 27. punkts, kā arī 2017. gada 26. aprīlis, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, 47. punkts).

               36

               Tāpēc atšķirībā no aspekta, kas raksturo tiesības uz nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu, no PVN mehānisma, kas izveidots ar kopīgo PVN sistēmu, izrietošo PVN atskaitīšanas tiesību pamatā ir nodokļa parāda esamība.

               37

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka ar tiesībām uz nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu ir domāts labot situāciju, kas izriet no Savienības tiesību pārkāpuma, ļaujot šo tiesību subjektam neitralizēt nepamatoti ciesto finansiālo slogu, savukārt tiesības uz priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu izriet no pašas kopējās PVN sistēmas piemērošanas tālab, lai PVN, kas ir jāmaksā vai ir samaksāts saistībā ar nodokļa maksātāja saimniecisko darbību, kura ir apliekama ar PVN, nesegtu šis subjekts, tādējādi nodrošinot šīs darbības fiskālā sloga neitralitāti.

               38

               Kā secinājumu 60. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šāda pašu attiecīgo tiesību un to mērķu atšķirība attaisno, ka katrām no šīm abām tiesībām var būt pašām savs tiesiskais režīms, tostarp jautājumā gan par to saturu, gan tādiem to izmantošanas nosacījumiem kā noilgums prasībām, ar kurām paredzēts uz šīm tiesībām uzstāt, konkrētāk – datumu, no kura šāds termiņš kļūst piemērojams.

               39

               Tāpēc tas, ka var uzskatīt, kā rakstveida apsvērumos norāda Compass, ka gan subjektam, kuram ir tiesības saņemt nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu, gan subjektam, kuram ir tiesības saņemt priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, abiem ir PVN prasījums pret nodokļu iestādēm, pats par sevi vēl neliek secināt, ka viņu situācija būtu salīdzināma, lai varētu piemērot principu par vienlīdzīgu attieksmi nodokļu jomā, jo gan šo tiesību juridisko režīmu mērķi, gan tos raksturojošie aspekti ir fundamentāli atšķirīgi. Ievērojot šīs atšķirības, valstu nodokļu iestādēm nav pienākuma pret minēto tiesību subjektiem attiekties vienādi jautājumā par regulējumu attiecībā uz noilguma termiņiem, kas piemērojami pieteikumiem saistībā ar šīm tiesībām, nedz, konkrēti, paredzēt vienādu jaunā noilguma termiņa spēkā stāšanās un piemērošanas datumu.

               40

               Turklāt jautājumā par 2008. gada 10. aprīļa spriedumu Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), kuru – kā atgādināts šā sprieduma 27. punktā – rakstveida apsvērumos ir piesaukusi Compass, ir jānorāda, ka minētā sprieduma 50. punktā Tiesa patiešām ir norādījusi, ka vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips var tikt piemērots situācijā, kurā visiem saimnieciskās darbības subjektiem ir kādas prasījuma tiesības saistībā ar PVN un kurā tie visi cenšas saņemt atmaksu no nodokļu iestādēm, un to atmaksas pieteikums tiek izvērtēts atšķirīgi. Tomēr minētajā spriedumā Tiesas veiktā Savienības tiesību interpretācija attiecās uz situāciju, kurā visi saimnieciskās darbības subjekti vēlējās saņemt nodokļu iestādēm nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu un kurā attieksme pret viņu atmaksas pieteikumu bija atšķirīga. Tādējādi, ņemot vērā minētajā spriedumā iztirzāto faktu atšķirības no pamatlietā aplūkotajiem, interpretācija, ko Tiesa veikusi minētajā spriedumā, neliek apšaubīt atziņu, ka tiesības uz nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu un tiesības uz priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu pēc savas iedabas ir atšķirīgas.

               41

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka attiecībā uz noilguma termiņu piemērošanas pārejas posmiem, kas paredzēti 2008. gada likuma 121. pantā un ar kuriem, kā izriet no šā sprieduma 19. punkta, ir domāts nodrošināt atmaksas saņemšanas tiesību efektivitāti un panākt atbilstību Savienības tiesībām, situācija, kurā ir tāds saimnieciskās darbības subjekts, kas kā Compass vēlas saņemt tā PVN atmaksu, kuru tas nepamatoti samaksājis valsts nodokļu iestādēm, nav salīdzināma ar situāciju, kurā atrodas kāds cits saimnieciskās darbības subjekts, kas lūdz atskaitīt PVN, ko tas šīm pašām iestādēm ir samaksājis kā priekšnodokli. Tāpēc vienlīdzības principam nav pretrunā, ka attieksme pret šīm abām situācijām jautājumā par termiņiem, kas izriet no šiem pārejas posmiem, ir atšķirīga.

               42

               Trešām kārtām par pirmā jautājuma izvērtējumu efektivitātes principa gaismā ir jāatgādina, ka Tiesa par saderīgu ar Savienības tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu noteikšanu prasības iesniegšanai, kuru neievērošanas gadījumā tiesiskās drošības interesēs iestājas noilgums, vienlaikus aizsargājot ieinteresēto personu un attiecīgo iestādi. Proti, šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas, pat ja principā šāda termiņa izbeigšanās sekas ir tādas, ka celtā prasība tiek pilnībā vai daļēji noraidīta (šajā ziņā skat. spriedumus, 1997. gada 17. jūlijs, HaahrPetroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, 48. punkts, kā arī 2011. gada 8. septembris, Q‑Beef un Bosschaert, C‑89/10 un C‑96/10, EU:C:2011:555, 36. punkts). Šajā ziņā valsts tiesībās paredzētais trīsgadu noilguma termiņš izrādās esam saprātīgs (šajā ziņā skat. spriedumus, 2002. gada 11. jūlijs, Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, 35. punkts, kā arī 2010. gada 15. aprīlis, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, 28. punkts).

               43

               Turklāt 2002. gada 11. jūlija sprieduma Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435) 38. punktā Tiesa ir jau nospriedusi, ka efektivitātes princips pieļauj, ka ar valsts tiesību aktiem saīsina termiņu, kurā var lūgt atmaksāt summas, kas iekasētas, pārkāpjot Savienības tiesības, ar nosacījumu, ka ne tikai šis jaunais termiņš ir saprātīgs, bet arī ka šie jaunie tiesību akti ietver pārejas režīmu, kas atvēl nodokļu maksātājiem pietiekami ilgu laiku pēc to pieņemšanas iesniegt atmaksāšanas pieteikumus, kurus tiem būtu bijušas tiesības iesniegt atbilstoši iepriekš spēkā esošajiem tiesību aktiem.

               44

               Taču jākonstatē, kā rakstveida apsvērumos norāda Apvienotā Karaliste, ka tāda tiesību norma, kurā kā 2008. gada likuma 121. pantā ir paredzēti pārejas posmi attiecībā uz saīsinātu noilguma termiņu piemērošanu pieteikumiem par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu un pieteikumiem par priekšnodokli samaksātā PVN atskaitīšanu, atbilst nosacījumiem, kurus Tiesa izvirzījusi 2002. gada 11. jūlija spriedumā Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435).

               45

               Apstāklis, ka pārejas posmi, kādos jaunie saīsinātie noilguma termiņi kļūst piemērojami, ir atšķirīgi atkarībā no tā, vai tie attiecas uz vienu vai otru termiņu, kas ir piemērojami šo abu veidu pieteikumiem, nevar nekādi ietekmēt konstatējumu, jo minēto termiņu ieviešanas laikā tie nepadara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu nepamatoti samaksātā PVN atmaksu, kā arī priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu. Tā kā pamatlietā aplūkotajā situācijā saīsinātais abu lietā aplūkoto veidu pieteikumu noilguma termiņš ir piemērojams no 1996. gada 4. decembra attiecībā uz pirmā veida pieteikumiem un no 1997. gada 1. maija attiecībā uz otrā veida pieteikumiem, kā tas ir atgādināts šā sprieduma 12. punktā, šis saīsinājums, kuram pārejas posmu dēļ nav bijis atpakaļejoša spēka, ir nodrošinājis, ka tādu tiesību subjektu kā Compass rīcībā ir faktisks trīsgadu termiņš, kurā iesniegt savus pieteikumus attiecībā uz periodiem, kas ir attiecīgi pēc 1996. gada 4. decembra pirmā veida pieteikumu gadījumā un pēc 1997. gada 1. maija – otrā veida pieteikumu gadījumā. Tāpēc ir jākonstatē, ka, tā kā pamatlietā aplūkotie termiņi ir saprātīgi, šādi tiesību akti nav pretrunā efektivitātes principam.

               46

               No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka nodokļu neitralitātes, vienlīdzīgas attieksmes un efektivitātes principiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēti atšķirīgi pārejas posmi, kādos saīsināms noilguma termiņš, no vienas puses, pieteikumiem par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu un, no otras puses, pieteikumiem par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu, un kura rezultātā pieteikumiem attiecībā uz diviem taksācijas ceturkšņiem ir atšķirīgi noilguma termiņi atkarībā no tā, vai šie pieteikumi ir par nepamatoti samaksātā PVN atmaksāšanu vai par priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu.

            Par otro jautājumu

               47

               Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               48

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Nodokļu neitralitātes, vienlīdzīgas attieksmes un efektivitātes principiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēti atšķirīgi pārejas posmi, kādos saīsināms noilguma termiņš, no vienas puses, pieteikumiem par nepamatoti samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanu un, no otras puses, pieteikumiem par priekšnodoklī samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu, un kura rezultātā pieteikumiem attiecībā uz diviem taksācijas ceturkšņiem ir atšķirīgi noilguma termiņi atkarībā no tā, vai šie pieteikumi ir par nepamatoti samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanu vai par priekšnodoklī samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 9.februārī.#La Cascina Soc. coop. arl un Zilch Srl pret Ministero della Difesa un citi (C-226/04) un Consorzio G. f. M. pret Ministero della Difesa un La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Itālija.#Valsts pakalpojumu līgumi - Direktīva 92/50/EEK - 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts - Pakalpojumu sniedzēju saistības - Sociālās apdrošināšanas iemaksu, kā arī nodokļu un nodevu maksājumi.#Apvienotās lietas C-226/04 un C-228/04.

text:
      Apvienotās lietas C‑226/04 un C‑228/04
      La Cascina Soc. coop. arl  u.c.
      pret
      Ministero della Difesa  u.c.
      (Tribunale amministrativo regionale del Lazio lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Direktīva 92/50/EEK – 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts – Pakalpojumu sniedzēju pienākumi – Sociālās apdrošināšanas iemaksu, kā arī nodokļu un nodevu maksājumi
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 8. septembrī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 9. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 92/50
            – Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana
      (Padomes Direktīvas 92/50 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts)
      Ar Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanai] 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktu dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras no dalības publiskā
         iepirkuma līguma piešķiršanas procedūrā izslēgt jebkuru pretendentu, kas nav izpildījis pienākumus, kuri attiecas uz sociālās
         apdrošināšanas iemaksām un nodokļu samaksu saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

      Šai normai nav pretējs tāds valsts tiesiskais regulējums vai administratīvā prakse, saskaņā ar ko pakalpojumu sniedzējs, kas
         dienā, kad izbeidzas pieteikumu dalībai publiskā iepirkuma līguma piešķiršanas procedūrā iesniegšanas termiņš, nav pilnīgi
         izpildījis savus pienākumus attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksām un nodokļu maksājumiem, var šo situāciju atrisināt
         vēlāk

      – saskaņā ar valsts pasākumiem saistībā ar nodokļu atvieglojumiem vai nodokļu amnestiju vai
      – saskaņā ar administratīvu vienošanos par maksājumu parādu pārdali vai sadali, vai
      – ja ir uzsākts administratīvais process vai celta prasība tiesā,
      ar nosacījumu, ka kandidāts valsts tiesību aktos vai administratīvajā praksē noteiktajā termiņā pierāda, ka uz viņu attiecas
         šie pasākumi vai vienošanās vai ka tas šajā termiņā ir cēlis šādu prasību.

      Direktīvas 29. pantā nav noteikta tajā norādīto izslēgšanas gadījumu vienota piemērošana Kopienas līmenī, jo dalībvalstīm
         ir tiesības nepiemērot visus šos izslēgšanas gadījumus vai arī integrēt šos noteikumus valsts tiesību aktos pietiekami striktā
         līmenī, ko varētu mainīt atkarībā no situācijas. Šajā sakarā dalībvalstīm ir tiesības pieņemt elastīgākus vai atvieglot Direktīvas
         29. pantā noteiktos kritērijus.

      Tādēļ ar valsts tiesību normām ir jāprecizē attiecīgo pienākumu piemērošanas apjoms, kā arī priekšnoteikumi to izpildei. Saskaņā
         ar valsts tiesību aktiem arī ir jānosaka brīdis, līdz kuram, vai termiņš, kurā ieinteresētajām personām ir jābūt veikušām
         maksājumus savu pienākumu izpildei vai arī jāpierāda, ka ir izpildīti priekšnoteikumi pienākumu vēlākai izpildei. Tomēr pārskatāmības
         un vienlīdzīgas attieksmes principi paredz, ka šis termiņš ir nosakāms konkrēti un publicējams, lai ieinteresētās personas
         varētu iepazīties ar visiem procedūras ierobežojumiem un pārliecināties, ka tie paši ierobežojumi attiecas uz visiem konkurentiem.
         Turklāt tas, ka maksājums ir sākts veikt attiecīgajā brīdī, vai pierādījums par nodomu veikt maksājumu vai arī par šībrīža
         finansiālo spēju veikt šos maksājumus nav pietiekams.

      (sal. ar 23., 24., 31.–33. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 9. februārī (*)

      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Direktīva 92/50/EEK – 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts – Pakalpojumu sniedzēju pienākumi – Sociālās apdrošināšanas iemaksu, kā arī nodokļu un nodevu maksājumi
      Apvienotās lietas C‑226/04 un C‑228/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 22. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 2. jūnijā, tiesvedībās

      La Cascina Soc. coop. arl,
      Zilch Srl (C‑226/04)

      pret
      Ministero della Difesa,
      Ministero dell’Economia e delle Finanze,
      Pedus Service,
      Cooperativa Italiana di Ristorazione soc. coop. arl (CIR),
      Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL),

      un
      Consorzio G. f. M. (C‑228/04)

      pret
      Ministero della Difesa,
      La Cascina Soc. coop. arl.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], N. Kolnerika [N. Colneric], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un E. Juhāss [E. Juhász] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 30. jūnijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       La Cascina Soc. coop. arl un Zilch Srl vārdā – D. Grosi [D. Grossi], G. Romano‑Čezareo [G. Romano‑Cesareo] un D. Kuzmano [D. Cusmano], avvocati,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kuram palīdz D. del Gaico [D. Del Gaizo], avvocato dello Stato,

      –       Austrijas valdības vārdā – M. Frūmans [M. Fruhmann], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [A. Aresu] un K. Vīdners [K. Wiedner], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 8. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktu Padomes 1992. gada
         18. jūnija Direktīvā 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [publisko pakalpojumu līgumu
         slēgšanas tiesību piešķiršanai] (OV L 209, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2       Šie lūgumi tika izteikti tiesvedībā starp sabiedrībām La Cascina Soc. coop. arl (turpmāk tekstā – “LaCascina”) un Zilch Srl (turpmāk tekstā – “Zilch”), kā arī consorzio G. f. M. (turpmāk tekstā – “G. f. M.”) un Itālijas Aizsardzības un Itālijas Ekonomikas un finanšu ministriju kā līgumslēdzējām iestādēm, pirmkārt, par šo uzņēmumu
         izslēgšanu no dalības pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā un, otrkārt, par to,
         vai ar Direktīvas 29. pantu ir saderīgas atbilstošās Itālijas tiesību normas, ar kurām šī direktīva ir transponēta valsts
         tiesībās.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       No Direktīvas otrā un trešā apsvēruma izriet, ka tā ir tikusi pieņemta pasākumu “pakāpeniskai iekšējā tirgus izveidei” ietvaros
         un ka tādēļ tās mērķis ir “koordinēt valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanas procedūras”.

      4       Direktīvas divdesmitajā apsvērumā noteikts, ka, “[..] lai novērstu praksi, kas ierobežo konkurenci kopumā un jo īpaši personu
         ar citu dalībvalstu valsts piederību dalību līgumos, līgumu piešķiršanas procedūras ir jādara pieejamākas pakalpojumu sniedzējiem”.

      5       Lai panāktu, ka publiskā iepirkuma jomā darbojas visplašākā konkurence, Direktīvas 13. panta 5. punktā par konkursu organizēšanu
         ir noteikts, ka “uz konkursu uzaicināto dalībnieku skaitam noteikti ir jābūt pietiekamam, lai nodrošinātu īstu konkurenci”.
         Tāpat arī par slēgtajām procedūrām Direktīvas 27. panta 2. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka “uz konkursu uzaicināto dalībnieku
         skaitam noteikti ir jābūt pietiekamam, lai nodrošinātu īstu konkurenci”.

      6       Direktīvas VI sadaļas 2. nodaļā iekļautajā 29. pantā ar nosaukumu “Kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus” paredzēts:
      “Piedalīties līgumā var liegt jebkuram pakalpojumu sniedzējam:
      a)      kas ir bankrotējis vai atrodas likvidācijas stadijā, kuram tiesa iecēlusi administratoru, kas noslēdzis mierizlīgumu ar kreditoriem,
         pārtraucis uzņēmējdarbību vai ir kādā līdzīgā stāvoklī, ko saskaņā ar valsts normatīviem aktiem rada līdzīgas procedūras;

      b)      uz ko attiecas tiesvedība, lai atzītu par bankrotējušu, tiesas lēmums par piespiedu likvidāciju vai administratora iecelšanu,
         vai mierizlīgums ar kreditoriem, vai arī saskaņā ar valsts normatīviem aktiem uzsāktas kādas līdzīgas procedūras;

      c)      kas ar tiesas spriedumu, kuram ir res judicata spēks, atzīts par vainīgu pārkāpumā saistībā ar viņa profesionālo darbību;

      d)      kas ir vainīgs smagā pārkāpumā saistībā ar profesionālo darbību, kurš pierādīts ar jebkādiem līdzekļiem, ko līgumslēdzējas
         iestādes var pieņemt;

      e)      kas nav izpildījis pienākumus, kuri attiecas uz sociālās apdrošināšanas iemaksām saskaņā ar tiesību aktiem tajā valstī, kurā
         viņš reģistrēts, vai arī līgumslēdzējas iestādes valstī;

      f)      kas saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes valsts tiesību normām nav izpildījis pienākumus, kas saistīti ar nodokļu samaksu;
      g)      kas ir vainīgs nopietnā tādas informācijas sagrozīšanā vai nesniegšanā, kas prasīta saskaņā ar šo nodaļu.
      Ja līgumslēdzēja iestāde pakalpojumu sniedzējam prasa pierādījumus, ka uz viņu neattiecas neviens no a), b), c), e) vai f) apakšpunktā
         minētajiem gadījumiem, tā uzskata par pietiekamu pierādījumu:

      –       [..]
      –       attiecībā uz e) vai f) apakšpunktu – apliecību, ko izsniegusi kompetenta attiecīgās dalībvalsts iestāde.
      [..]
      Dalībvalstis līdz 44. pantā minētajam termiņam norāda iestādes un organizācijas, kas ir kompetentas izsniegt tādus dokumentus
         vai apliecības, un par to tūlīt informē citas dalībvalstis un Komisiju.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7       Direktīva Itālijas tiesībās tika transponēta ar 1995. gada 17. marta Dekrētu‑likumu Nr. 157 (1995. gada 6. maija GURI Nr. 104, turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 157/1995”).

      8       Dekrēta 12. panta d) un e) apakšpunktā, kas aizstāti ar 10. pantu 2000. gada 25. februāra Dekrētā‑likumā Nr. 65 (2000. gada
         24. marta GURI Nr. 70, turpmāk tekstā – “Dekrēta Nr. 157/1995 12. pants”) un kas nodrošina Direktīvas 29. panta transponēšanu Itālijas tiesībās,
         ir noteikts:

      “[..] piedalīties iepirkuma procedūrā tiek liegta kandidātiem:
      kas neizpilda pienākumus attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksām par darbiniekiem saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem
         vai tās valsts tiesību aktiem, kurā tie reģistrēti;

      kas neizpilda pienākumus attiecībā uz nodokļu un nodevu maksājumiem saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem vai tās valsts tiesību
         aktiem, kurā tie reģistrēti”.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
      9       2002. gada decembrī Itālijas Aizsardzības ministrija, vienojusies ar Ekonomikas un finanšu ministriju, laikrakstā Gazetta ufficiale della Repubblica italiana, kā arī Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī izsludināja slēgtu un paātrinātā kārtībā veicamu konkursu līguma piešķiršanai par ēdināšanas pakalpojumu sniegšanu Aizsardzības
         ministrijas struktūrās un departamentos, kas izvietoti valsts teritorijā. Dalības pieteikumu iesniegšanas termiņš bija noteikts
         2003. gada 15. janvāris un piedāvājumu iesniegšanas termiņš – 2003. gada 3. marts.

      10     Pieteikumus varēja iesniegt par sešpadsmit daļām. Katrai no tām bija paredzēta atšķirīga ikgadējā samaksa, kā arī īpaša pakalpojuma
         sniegšanas zona un īpaši sniedzamie pakalpojumi.

      11     Pieteikumus, citu starpā, uzņēmumu pagaidu asociācijas ietvaros iesniedza arī La Cascina un Zilch – attiecībā uz lielāko daļu no sešpadsmit noteiktajām daļām, kā arī G. f. M. – tikai attiecībā uz daļu Nr. 7.

      12     2003. gada 4. decembrī līgumslēdzēja iestāde nolēma izslēgt no procedūras La Cascina un G. f. M., jo tās neesot izpildījušas pienākumus attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksu maksājumiem par darba ņēmējiem, kā arī
         Zilch, jo tā neesot izpildījusi pienākumus attiecībā uz nodokļu maksājumiem.

      13     Attiecīgie trīs uzņēmumi iesniedzējtiesai lūdza šo lēmumu atcelt. Jo īpaši La Cascina un G. f. M. uzsvēra, ka sociālās apdrošināšanas iemaksu maksājumi tika veikti vēlāk. No savas puses Zilch apstiprināja, ka daļu nesamaksātā nodokļa veidoja nodokļa atvieglojums un ka par pārējo maksājamo nodokļu daļu tai ir piešķirta
         “nodokļu amnestija” pamatojoties uz valsts likumdevēja 2002. gadā pieņemto izlīdzināšanas pasākumu, saskaņā ar kuru Zilch savus maksājumus varēja sadalīt.

      14     Līgumslēdzēja iestāde turpretī uzskata, ka vēlāka izpilde nenozīmē to, ka uzņēmumi, kas ir prasītāji, izbeidzoties termiņam,
         kurā tie varēja iesniegt savus pieteikumus dalībai konkursā, proti, 2003. gada 15. janvārī, bija izpildījuši savus pienākumus.

      15     Iesniedzējtiesa konstatē atšķirību formulējumā starp Direktīvas 29. pantu un Dekrēta Nr. 157/1995 12. pantu. Lai arī Kopienu
         noteikumos ir paredzēta iespēja liegt piedalīties konkursā par publisko iepirkumu tādam pakalpojumu sniedzējam, kas “nav izpildījis”
         savus pienākumus, saskaņā ar valsts tiesību aktiem tiek izslēgts tāds kandidāts, kas “neizpilda” savus pienākumus.

      16     Tādējādi iesniedzējtiesa jautā, vai pamata prāvā apskatāmā valsts tiesību norma nav pārāk pieļāvīga un nedod pārāk lielu rīcības
         brīvību valsts iestādēm, un šajā sakarā atsaucas uz Itālijas tiesu šajā jomā pieņemto lēmumu atšķirībām. Dažas no šīm tiesām
         pieņēma vēlāku pienākumu izpildi, proti, pēc pieteikumu dalībai publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā
         iesniegšanas datuma, divu veidu gadījumos:

      –       ja ieinteresētās personas ir apstrīdējušas savu pienākumu pamatojumu kompetentajās valsts administratīvajās iestādēs vai tiesā,
      –       ja ieinteresētās personas, kas patiešām nav izpildījušas savus pienākumus, tomēr ir guvušas kādu labumu no valsts pasākumiem,
         kas tām piedāvā iespēju nodokļu maksājumus un sociālās apdrošināšanas iemaksas veikt vēlāk, vai arī no nodokļu amnestijas
         pasākumiem.

      17     Ņemot vērā, ka šāda interpretācija varētu novest pie nevienlīdzīgas attieksmes pret pakalpojumu sniedzējiem, kā arī pie publiskā
         iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras norises apstāšanās, Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacio reģionālā administratīvā tiesa) nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “Tiesu lūdz lemt par šādiem prejudiciāliem jautājumiem:
      1)      Vai iepriekš minētie attiecīgās direktīvas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad likumdevējs izmanto izteikumu
         “nav izpildījis pienākumus, kas attiecas uz sociālās apdrošināšanas iemaksām saskaņā ar tiesību aktiem tajā valstī, kurā tas
         reģistrēts, vai arī līgumslēdzējas iestādes valstī” vai “kas saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes valsts tiesību normām nav
         izpildījis pienākumus, kas saistīti ar nodokļu samaksu”, likumdevējs ir paredzējis to attiecināt tikai un vienīgi uz situāciju,
         kad uzņēmums ir izpildījis šos pienākumus, samaksājot pilnībā un laikā tad, kad beidzas noteiktais termiņš pieteikumu iesniegšanai
         dalībai konkursā (vai katrā ziņā pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas)?

      2)      Tātad, vai ar Itālijas tiesību normu, ar kuru transponē iepriekš minētos attiecīgās direktīvas noteikumus (proti, 1995. gada
         17. marta Dekrēta Nr. 157 12. panta d) un e) apakšpunkts), tiktāl, ciktāl tā, pretēji iepriekš citētajiem Kopienas noteikumiem,
         tiek atļauts no publiskajiem iepirkumiem izslēgt uzņēmumus, kas “neizpilda pienākumus attiecībā uz sociālās apdrošināšanas
         iemaksām par darba ņēmējiem saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem vai tās valsts tiesību aktiem, kurā tie reģistrēti”, vai kas
         “neizpilda pienākumus attiecībā uz nodokļu un nodevu maksājumiem saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem vai tās valsts tiesību
         aktiem, kurā tie reģistrēti”, ir jāinterpretē tikai attiecībā uz šo pienākumu nepildīšanu – kas pārbaudāma iepriekš minētajā
         dienā (kad beidzas dalības pieteikumu iesniegšanas termiņš vai tieši pirms (pat provizoriskas) līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas),
         izslēdzot jebkādu vēlākas “atrisināšanas” iespēju?

      3)      Vai var tieši pretēji (ja atbilstoši iepriekš 2. jautājumā norādītajam tiek pieņemts lēmums, ka valsts tiesību norma neatbilst
         Kopienas noteikuma garam un mērķim) uzskatīt, ka valsts likumdevējam, ņemot vērā tam uzliktos pienākumus, transponējot attiecīgajā
         direktīvā ietvertos Kopienas noteikumus, ir tiesības paredzēt gadījumus, kad publiskajos iepirkumos atļauts piedalīties uzņēmumiem,
         kas, lai arī “neizpilda” pienākumus brīdī, kad izbeidzas termiņš dalībai minētajos publiskajos iepirkumos, tomēr pierāda,
         ka var atrisināt šo situāciju (un ir veikuši darbības, lai to darītu) pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas?

      4)      Un, visbeidzot, ja tiek izlemts, ka 3. jautājumā norādītā interpretācija ir iespējama, tādējādi pieļaujot daudz elastīgāku
         noteikumu ieviešanu nekā tas būtu iespējams, striktāk interpretējot Kopienas likumdevēja izmantoto izteicienu, proti, “izpildīt
         pienākumus”, – vai šādi noteikumi ir pretrunā ar tādiem Kopienas pamatprincipiem kā vienlīdzīgas attieksmes pret visiem Savienības
         pilsoņiem principu vai – attiecībā tikai uz publiskajiem iepirkumiem – vienādu nosacījumu piemērošanas garantiju visiem uzņēmumiem,
         kas ir pieteikušies piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      18     Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas II sadaļas noteikumiem tās normu piemērošana ir atkarīga no attiecīgo pakalpojumu
         klasifikācijas. Tomēr šāda klasifikācija, kurai nepieciešams izvērtēt faktus, ietilpst iesniedzējtiesas kompetencē; un tādēļ
         Tiesa turpina ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu uzskaitīto Direktīvas noteikumu interpretāciju. No šī lūguma arī izriet,
         ka tas attiecas uz slēgtu konkursu Direktīvas izpratnē.

      19     Ar uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa pēc būtības vēlas saņemt atbildi uz jautājumu, pirmkārt, vai Direktīvas 29. panta
         pirmās daļas e) un f) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka ar to nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā
         paredzēts tāds pakalpojumu sniedzējs, kurš “neizpilda” savus pienākumus saistībā ar nodokļu vai sociālās apdrošināšanas iemaksu
         maksājumiem. Otrkārt, tā jautā, kurā brīdī pakalpojumu sniedzējam ir jāsniedz pierādījumi par šo pienākumu izpildi. Treškārt,
         tā vēlas uzzināt, vai tāds pakalpojumu sniedzējs, kurš vai nu kavē nodokļu vai sociālās apdrošināšanas iemaksu veikšanu vai
         kam kompetentās iestādes atļāvušas veikt nodokļu vai sociālās apdrošināšanas iemaksu veikšanu pa daļām, vai kas uzsācis administratīvo
         procesu vai cēlis prasību tiesā, apstrīdot savus pienākumus attiecībā uz sociālās apdrosināšanas iemaksu vai nodokļu saistību
         esamību vai apmēru, ir vai nav uzskatāms par pakalpojumu sniedzēju, kas nav izpildījis savas sociālās apdrošināšanas iemaksu
         vai nodokļu maksājumu saistības Direktīvas 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkta izpratnē.

      20     Lai uz šiem jautājumiem pilnvērtīgi atbildētu, vispirms ir jāatgādina, ka Kopienu direktīvu par publiskajiem iepirkumiem mērķis
         ir koordinēt valstīs esošās procedūras šajā jomā. Attiecībā it īpaši uz pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem Direktīvas
         trešajā apsvērumā ir noteikts – lai sasniegtu pirmajā un otrajā apsvērumā noteiktos mērķus, “[..] ir jākoordinē valsts pakalpojumu
         līgumu piešķiršanas procedūras”.

      21     Koordinācijas kontekstā Direktīvas 29. pantā ir paredzēti septiņi gadījumi, kas saistīti ar kandidātu profesionālo godīgumu,
         maksātspēju vai uzticamību, kad kandidātiem var liegt piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
         procedūrā. Visu šo izslēdzošo gadījumu piemērošanu šī tiesību norma atstāj dalībvalstu ziņā, kā tas arī ir apliecināts ar
         frāzi “piedalīties līgumā var liegt [..]”, kas iekļauta minētās normas sākumā un kura e) un f) apakšpunktā skaidri atsaucas
         uz valsts tiesību aktiem.

      22     Kā pareizi norāda Eiropas Kopienu Komisija, attiecīgajā normā ir noteiktas arī dalībvalstu pilnvaru robežas – tādā ziņā, ka
         tās papildus uzskaitītajiem nevar noteikt citus izslēgšanas gadījumus. Šīs dalībvalstu pilnvaras ir ierobežotas arī ar pārskatāmības
         un vienlīdzīgas attieksmes pamatprincipiem (skat. it īpaši 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑470/99 Universale‑Bau u.c., Recueil, I‑11617. lpp., 91. un 92. punkts, kā arī 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑421/01 Traunfellner, Recueil, I‑11941. lpp., 29. punkts).

      23     Līdz ar to Direktīvas 29. pantā nav noteikta tajā norādīto izslēgšanas gadījumu vienota piemērošana Kopienas līmenī, jo dalībvalstīm
         ir tiesības nepiemērot visus šos izslēgšanas gadījumus par labu tam, lai līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās
         piedalītos lielāks skaits kandidātu, vai arī integrēt šos noteikumus valsts tiesību aktos pietiekami striktā līmenī, ko varētu
         mainīt atkarībā no situācijas saskaņā ar valstī pastāvošajiem tiesiskās kārtības, ekonomikas vai sociālā režīma apsvērumiem.
         Šajā sakarā dalībvalstīm ir tiesības pieņemt elastīgākus vai atvieglot Direktīvas 29. pantā noteiktos kritērijus.

      24     Attiecībā, pirmkārt, uz to, vai Direktīvas 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem
         nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts tāds pakalpojumu sniedzējs, kurš “neizpilda” pienākumus sociālo
         apdrošināšanas iemaksu vai nodokļu jomā, ar šo noteikumu dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras izslēgt jebkuru pretendentu,
         “kas nav izpildījis pienākumus”, kuri attiecas uz sociālās apdrošināšanas iemaksām un nodokļu samaksu “saskaņā ar [valsts]
         tiesību aktiem”.

      25     Šajā noteikumā nav ietverta jēdziena “nav izpildījis pienākumus” definīcija. Ņemot vērā šī sprieduma 23. punktā izklāstītos
         apsvērumus, Direktīvas autoriem nav bijis nodoms šim jēdzienam piešķirt autonomu Kopienas definīciju, bet gan šajā sakarā
         izdarīt atsauci uz valsts tiesību aktiem. Pēdējām tad arī ir jāprecizē attiecīgo pienākumu piemērošanas apjoms, kā arī priekšnoteikumi
         to izpildei.

      26     Itālijas likumdevējs izmantoja tam ar Direktīvas 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktu piešķirtās pilnvaras, ieviešot
         divus attiecīgos izslēgšanas gadījumus Dekrēta Nr. 157/1995 12. panta d) un e) apakšpunktā. Iesniedzējtiesa tomēr jautā, pirmkārt,
         vai, lietojot jēdzienu “kas neizpilda pienākumus”, šis noteikums nav mazāk stingrs un nepiešķir valsts iestādēm lielāku rīcības
         brīvību salīdzinājumā ar Direktīvas 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktā lietoto formulējumu.

      27     Šajā sakarā jāatgādina, kā to pamatoti norādījušas ieinteresētās personas, kas iesniegušas apsvērumus Tiesā, formulējumi “nav
         izpildījis” pienākumus un “neizpilda” pienākumus abi ir vienādi lietoti dažādās Kopienu direktīvās publisko iepirkumu jomā.
         Piemēram, 24. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktā Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/37/EEK par to, kā koordinēt
         būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [publisko būvdarbu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199,
         54. lpp.), 20. panta 1. punkta e) un f) apakšpunktā Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu
         valsts līgumu piešķiršanas procedūras [publisko piegādes līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199, 1. lpp.),
         un, visbeidzot, 45. panta 2. punkta e) un f) apakšpunktā Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā 2004/18/EK
         par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu[publisko būvdarbu līgumu], piegādes valsts līgumu [publisko piegādes līgumu] un
         pakalpojumu valsts līgumu [publisko pakalpojumu līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), kas
         stājās spēkā 2006. gada 31. janvārī. Tādējādi abi formulējumi satura ziņā neatšķiras.

      28     Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, ir jāņem vērā atšķirīgās situācijas, uz kurām atsaukusies iesniedzējtiesa.
      29     Otrkārt, valsts tiesa jautā, vai gadījumā, kad pakalpojumu sniedzējs ir izpildījis savus pienākumus attiecībā uz sociālās
         apdrošināšanas iemaksu veikšanu un nodokļu samaksu, tam “pieteikumu dalībai konkursā iesniegšanas, vai, katrā gadījumā, vēlākais,
         līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas termiņa izbeigšanās dienā” ir jābūt “pilnīgi un bez kavēšanās” izpildījušam attiecīgos
         maksājumus.

      30     Lai noteiktu brīdi, kuru jāņem vērā, novērtējot to, vai kandidāts ir izpildījis pienākumus, jāatzīst, ka Direktīvas 29. panta
         pirmās daļas e) un f) apakšpunktā ir izdarīta atsauce uz dalībvalstu tiesību aktiem, lai noteiktu jēdziena “ir izpildījis
         pienākumus” saturu, un tā kā Kopienu likumdevējs nav vēlējies vienādot šā panta piemērošanu Kopienas līmenī, ir loģiski uzskatīt,
         ka minētā atsauce uz valsts tiesību aktiem ir izmantojama arī attiecīgā brīža noteikšanai.

      31     Saskaņā ar valsts tiesību aktiem arī ir jānosaka brīdis, līdz kuram, vai termiņš, kurā ieinteresētajām personām ir jābūt veikušām
         maksājumus savu pienākumu izpildei vai arī, attiecībā uz citām iesniedzējtiesas norādītajām situācijām, kas apskatītas šī
         sprieduma 34.–39. punktā, jāpierāda, ka ir izpildīti priekšnoteikumi pienākumu vēlākai izpildei. Šis termiņš var būt datums,
         kas noteikts pieteikuma par dalību publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā iesniegšanai, vēstules
         ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu datums, datums, līdz kuram kandidātiem jāiesniedz piedāvājumi, datums, līdz kuram līgumslēdzējiestāde
         veic piedāvājumu izvērtēšanu, vai arī brīdis uzreiz pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas.

      32     Tomēr ir jāprecizē, ka pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principi, kas reglamentē visas līgumu slegšanas tiesību piešķiršanas
         procedūras, saskaņā ar kuriem pamatnosacījumiem un procedūrai dalībai publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
         procedūrā ir jābūt skaidri noteiktiem jau iepriekš, paredz, ka šis termiņš ir nosakāms konkrēti un publicējams, lai ieinteresētās
         personas varētu iepazīties ar visiem procedūras ierobežojumiem un pārliecināties, ka tie paši ierobežojumi attiecas uz visiem
         konkurentiem. Šo termiņu var noteikt valsts tiesību aktos vai arī noteikt, ka tas jānosaka līgumslēdzējām iestādēm.

      33     Līdz ar to ir uzskatāms, ka kandidāts savus pienākumus ir izpildījis, ja viņš iepriekš 31. punktā minētajā termiņā ir pilnībā
         veicis sociālās apdrošināšanas iemaksas vai samaksājis nodokļus un nodevas, izņemot vēlākas izpildes gadījumus un gadījumus,
         kad ierosināts administratīvais process vai celta prasība tiesā, kas apskatīti šī sprieduma 34.–39. punktā. Tas, ka maksājums
         ir sākts veikt attiecīgajā brīdī, vai pierādījums par nodomu veikt maksājumu, vai arī par šībrīža finansiālo spēju veikt šos
         maksājumus, nav pietiekams, jo pastāv risks neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu pret visiem kandidātiem.

      34     Treškārt, iesniedzējtiesas lūgums pamatā ir par to, vai ar Direktīvas 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktu ir saderīgs
         tāds valsts tiesiskais regulējums vai administratīvā prakse, kas pakalpojumu sniedzējiem, lai to dalība publiskā iepirkuma
         līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā tiktu akceptēta, sniedz iespēju savu situāciju sociālās apdrošināšanas iemaksu
         vai nodokļu maksājumu jomā atrisināt vēlāk, piemērojot attiecīgos dalībvalsts pasākumus saistībā ar atvieglojumiem vai nodokļu
         amnestiju vai ņemot vērā administratīvu vienošanos par parādu samaksas pārdali vai sadali.

      35     Ir jāatgādina, kā pamatoti savu secinājumu 29. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ka pienākumu nodokļu samaksas un sociālās
         apdrošināšanas iemaksu jomā apjoms un izbeigšanās ir noteikti valsts tiesību aktos. Tāpat arī iepriekš 25. punktā viņš ir
         uzsvēris, ka valsts tiesību aktos ir jānosaka jēdziena “ir izpildījis pienākumus” saturs un piemērojamība. Turklāt izšķirošais
         šajā gadījumā ir valsts tiesību aktos noteiktais termiņš, kas apskatīts šī sprieduma 31. punktā.

      36     Līdz ar to tāds valsts tiesiskais regulējums vai administratīvā prakse, saskaņā ar ko – atvieglojumu vai nodokļu amnestijas
         gadījumos, kā arī, ja ir notikusi administratīva vienošanās – var uzskatīt, ka attiecīgie kandidāti izpilda savas saistības
         dalībai publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, ir saderīgi ar Direktīvas 29. panta pirmās daļas
         e) un f) apakšpunktu, ja vien šī sprieduma 31. punktā minētajā termiņā tie ir varējuši iesniegt pierādījumus par to, ka tiem
         ir piešķirti atvieglojumi, nodokļu amnestija vai arī panākta administratīva vienošanās par to parādu maksājumiem.

      37     Visbeidzot, iesniedzējtiesas lūgums – lai noskaidrotu, vai kandidāts izpilda savas saistības dalībai publiskā iepirkuma līguma
         slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā – attiecas arī uz sekām, kādas rodas, ja kandidāts ir uzsācis administratīvo procesu
         vai cēlis prasību tiesā par kompetento iestāžu lēmumiem nodokļu samaksas vai sociālās apdrošināšanas iemaksu jautājumos.

      38     Jāatzīst, ka Direktīvas 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktā izdarītā atsauce uz valsts tiesībām ir piemērojama arī
         šajā jautājumā. Tomēr administratīvā procesa uzsākšanas vai prasības celšanas tiesā sekas ir cieši saistītas ar pamattiesību
         uz tiesas aizsardzību izmantošanu vai aizsardzību, kuru ievērošanu garantē arī Kopienu tiesību sistēma. Ar tādu valsts tiesisko
         regulējumu, kurā pilnīgi ignorētas administratīvā procesa uzsākšanas vai prasības celšanas tiesā sekas attiecībā uz iespēju
         piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, tiek riskēts pārkāpt ieinteresēto personu
         pamattiesības.

      39     Ņemot vērā šo ierobežojumu, jāsecina, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir jānosaka, vai administratīvā procesa uzsākšanas vai
         prasības celšanas tiesā sekas ir saistošas līgumslēdzējai iestādei tādā nozīmē, ka kandidāts ir uzskatāms par tādu, kas izpilda
         saistības, lai tā pieņemtu galīgu lēmumu par kandidāta dalību publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā,
         ar noteikumu, ka šie procesi ir uzsākti šī sprieduma 31. punktā apskatītajā termiņā.

      40     Uz uzdotajiem jautājumiem tādējādi ir jāatbild, ka ar Direktīvas 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktu ir saderīgs tāds
         valsts tiesiskais regulējums vai administratīvā prakse, saskaņā ar ko pakalpojumu sniedzējs, kas dienā, kad izbeidzas pieteikumu
         dalībai publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā iesniegšanas termiņš, nav pilnīgi izpildījis savus
         pienākumus attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksām un nodokļu maksājumiem, var šo situāciju atrisināt vēlāk

      –       saskaņā ar valsts pasākumiem saistībā ar nodokļu atvieglojumiem vai nodokļu amnestiju vai
      –       saskaņā ar administratīvu vienošanos par maksājumu parādu pārdali vai sadali, vai,
      –       ja ir uzsākts administratīvais process vai celta prasība tiesā,
      ar nosacījumu, ka kandidāts valsts tiesību aktos vai administratīvajā praksē noteiktajā termiņā pierāda, ka uz viņu attiecas
         šie pasākumi vai vienošanās vai ka tas šajā termiņā ir cēlis šādu prasību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      41     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [publisko
            pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai] 29. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunktu ir saderīgs tāds valsts tiesiskais
            regulējums vai administratīvā prakse, saskaņā ar ko pakalpojumu sniedzējs, kas dienā, kad izbeidzas pieteikumu dalībai publiskā
            iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā iesniegšanas termiņš, nav pilnīgi izpildījis savus pienākumus attiecībā
            uz sociālās apdrošināšanas iemaksām vai nodokļu maksājumiem, var šo situāciju atrisināt vēlāk
      –       saskaņā ar valsts pasākumiem saistībā ar nodokļu atvieglojumiem vai nodokļu amnestiju vai
      –       saskaņā ar administratīvu vienošanos par maksājumu parādu pārdali vai sadali, vai,
      –       ja ir uzsākts administratīvais process vai celta prasība tiesā,
      ar nosacījumu, ka kandidāts valsts tiesību aktos vai administratīvajā praksē noteiktajā termiņā pierāda, ka uz viņu attiecas
            šie pasākumi vai vienošanās vai ka tas šajā termiņā ir uzsācis minētos procesus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2011. gada 20.septembrī. # Sandrine De Buggenoms un citi pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas. # Lieta F-45/06 REV.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2002. gada 7.novembrī. # Peter Hirschfeldt pret Eiropas Vides aģentūru (EVA). # Apelācija - Ierēdņi - Iekšējais konkurss - Paaugstināšana amatā. # Lieta C-184/01 P.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 18. februāris.#Harrys Pubar AB un Harry's New York Bar SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “HARRY'S NEW YORK BAR” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme “PUB CASINO Harrys RESTAURANG” – Daļējs reģistrācijas atteikums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Apvienotās lietas T-84/14 un T-97/14.


Tiesas spriedums 1991. gada 13. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīvas. # Lieta C-33/90.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1995. gada 17. oktobrī. # E. Olivieri-Coenen pret Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-227/94.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 23.martā. # Kriminālprocess pret Berendse-Koenen M.G. en Berendse H.D. Maatschap # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nīderlande. # Direktīva 83/189/EEK - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību. # Lieta C-246/98.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 17.septembrī. # Antonio Pontillo pret Donatab Srl. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura circondariale di Caserta - Itālija. # Tirgu kopīgā organizācija. # Lieta C-372/96.