title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 30. jūnijs.#Max-Heinz Feilen pret Finanzamt Fulda.#Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Kapitāla brīva aprite – Mantojuma nodoklis – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts mantojuma nodokļa samazinājums, ko piemēro mantojumiem, kuri ietver mantu, kas jau ir tikusi nodota mantojumā, par kuru šāds nodoklis šajā dalībvalstī jau tika iekasēts – Ierobežojums – Attaisnojums – Nodokļu režīma saskaņotība.#Lieta C-123/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2016. gada 30. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Kapitāla brīva aprite — Mantojuma nodoklis — Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts mantojuma nodokļa samazinājums, kas ir piemērojams mantojumiem, kuri ietver mantu, kas jau ir tikusi nodota mantojumā, par kuru šāds nodoklis šajā dalībvalstī jau tika iekasēts — Ierobežojums — Attaisnojums — Nodokļu režīma saskaņotība”
      Lieta C‑123/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 20. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 12. martā, tiesvedībā

            Max‑Heinz Feilen

      pret

            Finanzamt Fulda .

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. Toadere [C. Toader], A. Ross [A. Rosas], A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents),
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 27. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  M.‑H. Feilen vārdā – P. Thouet, Rechtsanwalt,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze, pārstāvis,

               —

               Spānijas valdības vārdā – A. Rubio González, pārstāvis,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Sutton un M. Holt, pārstāvji, kuriem palīdz R. Hill, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Wasmeier un W. Roels, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 17. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 63. panta 1. punktu un 65. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp M.‑H. Feilen un Finanzamt Fulda (Fuldas Finanšu pārvalde, Vācija) par to, ka pēdējā noraidīja viņa lūgumu samazināt mantojuma nodokli, ko piemēro mantojumam no viņa mātes.

         Atbilstošās tiesību normas

                  3

                  Erbschaftsteuer‑ und Schenkungsteuergesetz (Vācijas Likums par mantojuma un dāvinājuma nodokli; turpmāk tekstā – “ErbStG”) 1. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, redakcijā, kas bija piemērojama 2007. taksācijas gadam, ir paredzēts, ka mantas nodošana nāves gadījumā ir apliekama ar mantošanas nodokli.

               4

               Saskaņā ar ErbStG 2. panta 1. punkta 1.–3. apakšpunktu:
               “Nodoklis ir jāmaksā:

                        1.

                        1. panta 1. punkta 1.–3. apakšpunktā paredzētajos gadījumos par visu mantoto īpašumu, ja nelaiķis nāves dienā [..] vai saņēmējs dienā, kad iestājas nodokļa iekasējamības gadījums, ir rezidents. Par rezidentiem uzskata:

                                 a)

                                 fiziskas personas, kuru domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir valsts teritorijā,

                  [..]

                        3.

                        visos pārējos gadījumos – par mantoto īpašumu, kurš Bewertungsgesetz [(Vērtēšanas likums)] 121. panta izpratnē ir iekšzemes īpašums. [..]”

                  5

                  ErbStG 15. panta, kurā ir definētas nodokļa maksātāju kategorijas, 1. punktā ir noteikts:
               “Atkarībā no personiskās saiknes, kas pastāv starp mantojuma saņēmēju un nelaiķi vai dāvinātāju, ir noteiktas trīs šādas nodokļa maksātāju kategorijas:
               I nodokļa maksātāju kategorija:

                        1.

                        laulātais un dzīvesbiedrs,

                        2.

                        bērni un pabērni,

                        3.

                        2. punktā minēto bērnu un pabērnu bērni,

                        4.

                        augšupējie radinieki mantojuma vajadzībām;

                  [..].”

               6

               Attiecībā uz mantojuma nodokļa samazinājumu ErbStG 27. pantā ir iekļauti šādi noteikumi:
               “(1)   Ja I nodokļa maksātāju kategorijā ietilpstošas personas manto īpašumu, ko pēdējo desmit gadu laikā pirms šīs mantošanas jau ir ieguvušas šajā nodokļa maksātāju kategorijā ietilpstošas personas un kas saskaņā ar šo likumu bija jāapliek ar nodokli, maksājamā nodokļa summa, neskarot 3. punktu, tiek samazināta šādi:

                           Par %

                           ja starp abiem nodokļa piemērošanas brīžiem ir pagājis (-uši)

                           50

                           ne vairāk kā 1 gads

                           45

                           vairāk nekā 1 gads, bet ne vairāk kā 2 gadi

                           40

                           vairāk nekā 2 gadi, bet ne vairāk kā 3 gadi

                           35

                           vairāk nekā 3 gadi, bet ne vairāk kā 4 gadi

                           30

                           vairāk nekā 4 gadi, bet ne vairāk kā 5 gadi

                           25

                           vairāk nekā 5 gadi, bet ne vairāk kā 6 gadi

                           20

                           vairāk nekā 6 gadi, bet ne vairāk kā 8 gadi

                           10

                           vairāk nekā 8 gadi, bet ne vairāk kā 10 gadi

                     [..]
               (3)   Samazinājums saskaņā ar 1. punktu nedrīkst pārsniegt summu, ko, piemērojot 1. punktā minētos procentus mantojuma nodoklim, ir samaksājis iepriekšējais ieguvējs par tā paša īpašuma iegūšanu.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

                  7

                  M.‑H. Feilen, kas dzīvo Vācijā, ir vienīgais mātes mantinieks, kurai šajā pašā dalībvalstī bija pēdējā dzīvesvieta un kura tajā mirusi 2007. gadā. Mātes mantojums pamatā sastāvēja no viņas 2004. gadā Austrijā, kur līdz meitas nāvei dzīvoja arī māte, mirušās meitas mantojuma daļas. Tā kā meitas mantojums Austrijā tika sadalīts tikai pēc mātes nāves, nodokli par šo mantojumu EUR 11961,91 apmērā samaksāja M.‑H. Feilen.

               8

               Nodokļu deklarācijā par mātes mantojumu M.‑H. Feilen, pirmkārt, ierakstīja Austrijā kā mantojuma saistību samaksāto mantojuma nodokli un, otrkārt, saskaņā ar ErbStG 27. pantu lūdza mantojuma nodokļa samazinājumu. Savā 2009. gada 28. oktobra atzinumā Fuldas finanšu pārvalde atskaitīja Austrijā kā mantojuma saistības samaksāto mantojuma nodokli, bet atteicās piešķirt mantojuma nodokļa samazinājumu.

                  9

                  Finanzgericht (Finanšu tiesa, Vācija) noraidīja M.‑H. Feilen prasību par šo atzinumu tādēļ, ka ErbStG 27. panta 1. punktā ir paredzēta iepriekšēja [īpašuma] iegūšana mantošanas ceļā, kam saskaņā ar šo likumu ir piemērojams mantojuma nodoklis. Tomēr tā tas neesot bijis šajā lietā, jo iepriekš mātes iegūtā meitas manta netika aplikta ar mantojuma nodokli Vācijā, jo ne māte, ne meita meitas nāves dienā nebija rezidentes ErbStG 2. panta 1. punkta 1. apakšpunkta izpratnē un mantojums neietvēra iekšzemes īpašumu ErbStG 2. panta 1. punkta 3. apakšpunkta izpratnē.

               10

               Saņēmusi “Revision” sūdzību, Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa, Vācija) pauž šaubas par ErbStG 27. panta saderību ar Savienības tiesībām.

               11

               Tā norāda, pirmkārt, ka uz prasītāja pamatlietā saņemto mantojumu varētu attiekties Savienības tiesību normas par kapitāla apriti. Pēc tās domām, M.‑H. Feilen saņemtais mātes mantojums nebūtu jāuzskata par tikai iekšzemes darījumu, jo viņa mātes īpašums galvenokārt sastāv no viņas Austrijā saņemtā meitas mantojuma daļas.

               12

               Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka atteikums piešķirt mantojuma nodokļa samazinājumu, piemērojot ErbStG 27. panta 1. punktu, ņemot vērā Tiesas judikatūru, var būt kapitāla aprites ierobežojums, jo tādēļ tiek samazināta tā mantojuma vērtība, kas ietver īpašumu, kuram ticis piemērots ārvalsts mantojuma nodoklis. Šajā ziņā tā izsaka šaubas par to, vai, ņemot vērā Tiesas 2009. gada 12. februāra spriedumu Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), šāda ierobežojuma pastāvēšana būtu jāizslēdz.

               13

               Treškārt, minētā tiesa jautā par to, vai iespējamais kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kas izriet no ErbStG 27. panta 1. punkta, ir attaisnots atbilstoši LESD noteikumiem.

               14

               Šādos apstākļos Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai brīva kapitāla aprite saskaņā ar LESD 63. panta 1. punktu, lasot to kopā ar tā 65. pantu, nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram mantiniekiem, kas ietilpst noteiktā nodokļa maksātāju kategorijā, mantojuma nodoklis tiek samazināts, ja mantojumā ietilpst īpašums, ko pēdējos desmit gados pirms iegūšanas jau ir ieguvušas šajā nodokļa maksātāju kategorijā ietilpstošas personas, un ja attiecībā uz šo iepriekšēju iegūšanu šajā dalībvalstī ir ticis piemērots mantojuma nodoklis, savukārt nodoklis netiek samazināts, ja attiecībā uz iepriekšēju iegūšanu mantojuma nodoklis ir ticis piemērots citā dalībvalstī?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               15

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 63. panta 1. punktam un 65. pantam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, ja mantojumu saņem noteiktā nodokļa maksātāju kategorijā ietilpstoša persona, mantojuma nodoklis tiek samazināts, ja mantojumā ietilpst īpašums, kurš pēdējo desmit gadu laikā pirms iegūšanas jau ir ticis nodots mantojumā, ar nosacījumu, ka par to šajā dalībvalstī ir ticis iekasēts mantojuma nodoklis.

               16

               Kā norādījusi iesniedzējtiesa, atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai mantojumi, kas izpaužas kā mirušās personas atstātā īpašuma nodošana vienai vai vairākām personām, ir uzskatāmi par kapitāla apriti LESD 63. panta izpratnē, izņemot gadījumus, kad mantojuma būtiskās sastāvdaļas atrodas tikai vienas dalībvalsts teritorijā (šajā ziņā skat. spriedumus, 2006. gada 23. februāris, van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, 39.–42. punkts; 2008. gada 17. janvāris, Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, 24. un 25. punkts; 2013. gada 17. oktobris, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 19. un 20. punkts, kā arī 2014. gada 3. septembris, Komisija/Spānija, C‑127/12, nav publicēts, EU:C:2014:2130, 52. un 53. punkts).

               17

               Tomēr attiecīgais mantojums pamatlietā ietver mantu no iepriekš notikušas mantošanas, kad M.‑H. Feilen māte saņēma no viņa māsas mantojumu Austrijā, kur tad arī atradās šī manta un kur tās dzīvojušas māsas nāves dienā. Šis pārrobežu elements ir iemesls, kādēļ M.‑H. Feilen netika piešķirts ErbStG 27. pantā paredzētais mantojuma nodokļa samazinājums. Tā kā šādu situāciju nevar uzskatīt par tikai iekšzemes situāciju, attiecīgais mantojums pamatlietā ir darījums, uz kuru attiecas kapitāla aprite LESD 63. panta 1. punkta izpratnē.

               18

               Līdz ar to ir jāizvērtē, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais ir uzskatāms par kapitāla aprites ierobežojumu LESD 63. panta 1. punkta izpratnē un, ja tas tā ir, vai šāds ierobežojums ir attaisnots.

         Par kapitāla aprites ierobežojuma pastāvēšanu

               19

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā nodokļu priekšrocības piemērošana mantošanas jomā, piemēram, nodokļu bāzes samazināšana, tiek padarīta atkarīga no nelaiķa vai mantojuma saņēmēja dzīvesvietas vai no mantojumā ietilpstošās mantas atrašanās vietas, ir uzskatāms par kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kas ir aizliegts LESD 63. panta 1. punktā, ja tā rezultātā mantojumi, kuros ir iesaistīti nerezidenti vai kas aptver mantu, kura atrodas citā dalībvalstī, tiek aplikti ar nodokli, kas ir lielāks nekā tas, ko piemēro mantojumiem, kuros ir iesaistīti tikai rezidenti vai manta, kas atrodas dalībvalstī, kurā tiek uzlikts nodoklis, un tādēļ tiek samazināta mantojuma vērtība (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 17. janvāris, Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, 30.–35. punkts; 2013. gada 17. oktobris, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 23.–26. punkts; 2014. gada 3. septembris, Komisija/Spānija, C‑127/12, nav publicēts, EU:C:2014:2130, 57.–60. punkts, kā arī 2014. gada 4. septembris, Komisija/Vācija, C‑211/13, nav publicēts, EU:C:2014:2148, 40.–43. punkts).

               20

               Šajā gadījumā ErbStG 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka mantojuma nodokļa samazinājums tiek piešķirts, ja personas, kas ietilpst I nodokļu maksātāju kategorijā, mantojuma ceļā iegūst mantu un ja pēdējo desmit gadu laikā pirms šīs iegūšanas šo mantu jau ir ieguvušas personas, kas ietilpst šajā nodokļu maksātāju kategorijā, un ja par šo agrāko iegūšanu Vācijā ir ticis iekasēts mantojuma nodoklis. Tā kā atbilstoši ErbStG 2. pantam šāds nodoklis tiek iekasēts, ja nelaiķa – nāves dienā – vai mantojuma saņēmēja – dienā, kad radies nodokļa iekasējamības gadījums, – domicils vai dzīvesvieta bija valsts teritorijā vai ja mantojumā atstāto īpašumu veido “iekšzemes īpašums”, mantojuma nodokļa samazinājums nozīmē, ka attiecīgais īpašums atradās Vācijā iepriekšējās iegūšanas brīdī vai, ja tas bija ārzemēs, ka vismaz viena no šajā mantošanā iesaistītajām personām dzīvoja Vācijā.

               21

               Līdz ar to ar šo tiesisko regulējumu mantojuma nodokļa samazinājuma piemērošana ir padarīta atkarīga no vietas, kur mantojumā ietilpstošā manta atradās iepriekšējās mantošanas brīdī, un no nelaiķa vai mantojuma saņēmēja dzīvesvietas šīs iepriekšējās mantošanas brīdī. Tās rezultātā mantojums, kurā ietilpst manta, kas iepriekšējās mantošanas brīdī atradās citā dalībvalstī, ja neviena no iesaistītajām personām nedzīvoja Vācijā, ir apliekams ar augstāku mantojuma nodokli nekā tas, ko iekasē par mantojumu, kurā ietilpst tikai manta, kas iepriekšējās mantošanas brīdī atradusies Vācija, vai kurā ietilpst manta, kas iepriekšējās mantošanas brīdī atradusies citā dalībvalstī, ja vismaz viena no iesaistītajām personām dzīvoja Vācijā. Tādējādi šī tiesiskā regulējuma rezultātā, kā ir konstatējusi iesniedzējtiesa, tiek samazināta mantojuma vērtība.

               22

               No tā izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, ir kapitāla aprites ierobežojums LESD 63. panta 1. punkta izpratnē.

               23

               Tā kā iesniedzējtiesa ir izteikusi šaubas par to, vai 2009. gada 12. februāra spriedums Block (C‑67/08, EU:C:2009:92) neliek apstrīdēt šo secinājumu, ir jākonstatē, ka atšķirībā no šajā spriedumā izvērtētās situācijas, pamatlieta attiecas nevis uz dubultu aplikšanu ar nodokli, ko vienām un tām pašām mantojuma sastāvdaļām piemēro divas dalībvalstis, bet uz dalībvalsts veiktu nodokļu piemērošanu mantojumam, kas atšķiras atkarībā no tā, vai tajā ietilpst vai neietilpst īpašums, par kuru šajā pašā dalībvalstī jau ir ticis iekasēts nodoklis iepriekšējās mantošanas laikā.

         Par kapitāla aprites ierobežojuma attaisnojumu

               24

               Attiecībā uz iespējamo attaisnojumu, kas būtu balstīts uz LESD 65. pantu, ir jāatgādina, ka atbilstoši šī panta 1. punkta a) apakšpunkta noteikumiem LESD 63. pants “neskar dalībvalstu tiesības [..] piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ”.

               25

               Šis LESD 65. panta noteikums kā atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa ir jāinterpretē šauri. Tādēļ tas nevar tikt interpretēts tādējādi, ka jebkuri nodokļu tiesību akti, kuri ietver atšķirību starp nodokļu maksātājiem atkarībā no vietas, kurā tie dzīvo, vai dalībvalsts, kurā tie investē savu kapitālu, automātiski ir saderīgi ar Līgumu. Proti, LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto atkāpi pašu ierobežo šī paša panta 3. punkts, kurā ir paredzēts, ka šajā 1. punktā minētās valsts tiesību normas “nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka [LESD] 63. pants” (spriedums, 2014. gada 4. septembris, Komisija/Vācija, C‑211/13, nav publicēts, EU:C:2014:2148, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

               26

               Tādējādi LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktā atļautā atšķirīgā attieksme ir jānošķir no LESD 65. panta 3. punktā aizliegtās patvaļīgās diskriminācijas. Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai valsts nodokļu tiesiskais regulējums, kurā mantojuma vai dāvinājuma nodokļa aprēķinam ir paredzēta atšķirība starp rezidentiem un nerezidentiem vai starp valsts teritorijā un ārpus šīs teritorijas esošajiem īpašumiem, varētu tikt uzskatīts par saderīgu ar Līguma tiesību normām par kapitāla brīvu apriti, šai atšķirīgajai attieksmei ir jāattiecas uz situācijām, kas nav objektīvi salīdzināmas, vai jābūt pamatotai ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem (spriedums, 2014. gada 3. septembris, Komisija/Spānija, C‑127/12, nav publicēts, EU:C:2014:2130, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Attiecībā uz situāciju salīdzināmību šajā lietā netiek apstrīdēts, ka attiecīgajā tiesiskajā regulējumā pamatlietā mantojuma nodokļa vajadzībām ir paredzēta vienāda attieksme pret personām, kas ietilpst I nodokļu maksātāju kategorijā un kas dzīvo valsts teritorijā, ja tie mantošanas ceļā iegūst īpašumu, kurā ietilpst manta, kas desmit gadu laikā pirms šīs iegūšanas jau tikusi nodota mantojumā personām, kuras ietilpa šajā pašā nodokļu maksātāju kategorijā, lai arī kur atrastos šī manta vai mantošanā iesaistīto personu dzīvesvieta šīs iepriekšējās mantošanas laikā. Tikai ErbStG 27. panta 1. punktā paredzētā mantojuma nodokļa samazinājuma piemērošanai šajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēta atšķirīga attieksme pret šīm personām – atkarībā no tā, vai iepriekšējās mantošanas laikā attiecīgā manta atradusies valsts teritorijā vai ne, un no tā, vai šajā mantošanā iesaistītās personas dzīvojušas šajā teritorijā vai ne (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 17. oktobris, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               No minētā izriet, ka atšķirīgā attieksme, kas noteikta attiecīgajā tiesiskajā regulējumā pamatlietā, attiecas uz situācijām, kuras ir objektīvi salīdzināmas.

               29

               Līdz ar to ir jāizvērtē, vai šāds tiesiskais regulējums var būt objektīvi attaisnots ar tādiem primāriem vispārējo interešu apsvērumiem kā vajadzība saglabāt nodokļu režīma saskaņotību, ko ir minējusi iesniedzējtiesa un uz ko ir atsaukusies Vācijas valdība.

               30

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka ar nepieciešamību saglabāt nodokļu režīma saskaņotību var tikt attaisnots Līgumā garantēto aprites brīvību īstenošanas ierobežojums. Tomēr, lai šāds attaisnojums varētu būt pieļaujams, ir jākonstatē, ka pastāv tieša saikne starp konkrēto nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības atsvēršanu ar noteiktu nodokļu maksājumu, un šīs saiknes tiešais raksturs ir jānovērtē, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedumi, 2013. gada 17. oktobris, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 59. punkts, un 2013. gada 7. novembris, K, C‑322/11, EU:C:2013:716, 65. un 66. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               31

               Šajā gadījumā iesniedzējtiesa ir uzskatījusi, ka no ErbStG 27. panta 1. punktā paredzētā mantojuma nodokļa samazinājuma izrietošā priekšrocība ir tieši saistīta ar to, ka jau ir ticis iekasēts mantojuma nodoklis par viena un tā paša īpašuma iepriekšēju iegūšanu mantošanas ceļā. Šī tiesa ir precizējusi, ka šīs tiesību normas mērķis ir gadījumā, ja viens un tas pats īpašums vairākkārt tiek nodots desmit gadu laikā starp personām, kuras ietilpst I nodokļu maksātāju kategorijā, 50 % ietvaros samazināt mantojuma nodokli par šo īpašumu, ciktāl tas ticis aplikts ar nodokli, ko ir samaksājis iepriekšējais ieguvējs.

               32

               Būtībā šim vērtējumam piekrīt Vācijas valdība, kura precizē, ka ErbStG 27. panta pamatā ir doma, ka īpašums no paaudzes paaudzē tiek nodots tuvu radinieku starpā un ka atkārtota nodokļa uzlikšana šim īpašumam, ja tas jau ir ticis aplikts ar nodokli nesenā pagātnē, zināmā mērā ir netaisnīga. Tātad šis pants ir paredzēts tam, lai daļēji novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu vienam un tam pašam īpašumam īsā laikposmā, atsakoties iekasēt mantojuma nodokļa daļu tad, ja šis nodoklis ir ticis iekasēts Vācijā iepriekšējas mantošanas laikā minētajā pantā paredzētajos termiņos. Tas, ka netiek piešķirts minētā nodokļa samazinājums gadījumā, ja iepriekšējā iegūšana ir tikusi aplikta ar nodokli tikai ārvalstī, esot objektīvi saistīts ar to, ka Vācijas Federatīvā Republika nav varējusi aplikt ar nodokli šo iegūšanu un iekasēt atbilstošus nodokļu ieņēmumus.

               33

               Ņemot vērā šos elementus, ir jākonstatē, ka, paredzot, ka mantojuma nodokļa samazinājums var tikt piešķirts tikai personām, kas mantojuma ceļā iegūst īpašumu, par kuru šāds nodoklis iepriekšējās mantošanas laikā ir ticis iekasēts Vācijā, šīs nodokļa priekšrocības konfigurācija atspoguļo simetrisku loģiku (skat. spriedumus, 2011. gada 1. decembris, Komisija/Beļģija, C‑250/08, EU:C:2011:793, 73. punkts, un Komisija/Ungārija, C‑253/09, EU:C:2011:795, 74. punkts). Šī loģika netiktu ievērota, ja šī nodokļu priekšrocība tiktu piešķirta arī personām, kas manto īpašumu, par kuru šajā dalībvalstī nav ticis iekasēts mantojuma nodoklis.

               34

               No minētā izriet, ka šajā atbrīvojumu no mantojuma nodokļa sistēmā pastāv tieša saikne starp minēto nodokļu priekšrocību un agrāko nodokļu iekasēšanu.

               35

               Protams, Tiesa lietās, kas neattiecas uz mantojuma aplikšanu ar nodokli, ir nospriedusi, ka nepastāv tieša saikne, ja runa tostarp ir par atšķirīgiem nodokļiem vai par nodokļu uzlikšanu atšķirīgiem nodokļa maksātājiem (šajā ziņā skat. spriedumus, 2003. gada 18. septembris, Bosal, C‑168/01, EU:C:2003:479, 30. punkts, un 2015. gada 24. februāris, Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, 49. punkts).

               36

               Tomēr tādā īpašā situācijā kā ErbStG 27. pantā paredzētā nosacījums, ka runai ir jābūt par vienu un to pašu nodokļu maksātāju, nav piemērojams tad, ja persona, kas ir samaksājusi mantojuma nodokli iepriekšējās mantošanas laikā, noteikti ir mirusi.

               37

               Turklāt ErbStG 27. panta mērķis ir zināmā mērā samazināt – kā izriet no šī sprieduma 31. un 32. punkta – nodokļa slogu mantojumam, kas ietver īpašumu, kurš ir nodots tuvu radinieku starpā un kuram jau ir ticis piemērots nodoklis agrāk, daļēji novēršot nodokļu dubultu uzlikšanu šim īpašumam Vācijā īsā laikposmā. Ņemot vērā šo mērķi, kā secinājumu 71. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, pastāv tieša saikne starp šajā pantā paredzēto mantojuma nodokļa samazinājumu un agrāko mantojuma nodokļa iekasēšanu, jo šī nodokļa priekšrocība un agrākā nodokļa iekasēšana attiecas uz vienu un to pašu nodokli, vienu un to pašu īpašumu un vienas un tās pašas ģimenes tuviem locekļiem.

               38

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka ar vajadzību nodrošināt nodokļu režīma saskaņotību var tikt attaisnots no tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamatlietā aplūkotais izrietošs kapitāla aprites ierobežojums.

               39

               Lai šis ierobežojums būtu attaisnots, tam vēl vajag būt piemērotam un samērīgam ar izvirzīto mērķi (šajā ziņā skat. spriedumus, 2011. gada 1. decembris, Komisija/Beļģija, C‑250/08, EU:C:2011:793, 78. punkts, un Komisija/Ungārija, C‑253/09, EU:C:2011:795, 79. punkts).

               40

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka mantojuma nodokļa samazinājums, kas ir aprēķināts, piemērojot procentus atkarībā no laika, kas pagājis starp abiem brīžiem, kad radusies nodokļa saistība, un ir pakļauts nosacījumam, ka iepriekšējo desmit gadu laikā par īpašumu Vācijā jau ir ticis iekasēts šāds nodoklis, šķiet piemērots, lai sasniegtu ErbStG 27. pantā izvirzīto mērķi, kas aprakstīts šī sprieduma 37. punktā. Šis samazinājums turklāt ir samērīgs ar šo mērķi, jo Vācijas Federatīvajai Republikai nebija pilnvaru uzlikt nodokli par iepriekšējo mantošanu. Šādos apstākļos tas, ka šis samazinājums tiek piemērots tikai situācijās, kad minētais īpašums ir ticis aplikts ar nodokli Vācijā, šķiet samērīgs ar minēto mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 1. decembris, Komisija/Ungārija, C‑253/09, EU:C:2011:795, 80. un 81. punkts).

               41

               No minētā izriet, ka no tāda tiesiskā regulējuma kā pamatlietā aplūkotais izrietošs kapitāla aprites ierobežojums ir attaisnots ar nepieciešamību saglabāt nodokļu režīma saskaņotību.

               42

               Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 63. panta 1. punktam un 65. pantam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, ja mantojumu saņem noteiktā nodokļa maksātāju kategorijā ietilpstoša persona, mantojuma nodoklis tiek samazināts, ja mantojumā ietilpst īpašums, kurš pēdējo desmit gadu laikā pirms iegūšanas jau ir ticis nodots mantojumā, ar nosacījumu, ka par to šajā dalībvalstī ir ticis iekasēts mantojuma nodoklis.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               43

               Attiecībā uz pamatlietu pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     LESD 63. panta 1. punktam un 65. pantam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, ja mantojumu saņem noteiktā nodokļa maksātāju kategorijā ietilpstoša persona, mantojuma nodoklis tiek samazināts, ja mantojumā ietilpst īpašums, kurš pēdējo desmit gadu laikā pirms iegūšanas jau ir ticis nodots mantojumā, ar nosacījumu, ka par to šajā dalībvalstī ir ticis iekasēts mantojuma nodoklis.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 5.oktobrī. # Mindo Srl pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās- Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus - Lēmums, ar kuru tiek konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Cenu noteikšana un tirgus sadale - Naudas soda samaksa, ko veic solidārais kopparādnieks - Prasītājs, attiecībā uz kuru tiesvedības laikā notiek maksātnespējas process - Intereses celt prasību zudums - Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas. # Lieta T-19/06.

text:
      VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 5. oktobrī (*)

      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Cenu noteikšana un tirgus sadale – Solidārā parādnieka veikta naudas soda samaksa – Prasītājs, attiecībā pret kuru ir uzsākts maksātnespējas process tiesvedības laikā – Intereses celt prasību zudums – Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas
      Lieta T‑19/06
      Mindo Srl, Roma (Itālija), ko pārstāv J. Folguera Crespo un P. Vidal Martínez, advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja É. Gippini Fournier, N. Khan un F. Amato, pēc tam – É. Gippini Fournier, N. Khan un L. Malferrari, pārstāvji,

      atbildētāja,
      par prasību daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 20. oktobra Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar
         [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija), kā arī, pakārtoti, par prasību samazināt naudas
         sodu, kas uzlikts Mindo Srl.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši E. Kremona [E. Cremona] (referente) un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

      sekretāre: K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 29. novembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        Prasītāja, Mindo Srl, ir Itālijas sabiedrība, kura šobrīd ir likvidācijas procesā. Sākotnēji tas bija ģimenes uzņēmums, pazīstams ar nosaukumu
         Reditab Srl. Tad 1995. gadā to pārpirka Dimon Inc. filiāle Intabex Netherlands BV (turpmāk tekstā – “Intabex”). Pēc šīs iegādes tika mainīts tās juridiskais nosaukums un tā kļuva par Dimon Italia Srl. Tās pamatdarbība bija jēltabakas pirmapstrāde. Intabex 2004. gada 30. septembrī visas savas kapitāldaļas pārdeva četrām privātpersonām, kurām nebija nekādas saistības ar grupu,
         kuras galvenā sabiedrība bija Dimon. Pēc šīs pārdošanas tika mainīts tās juridiskais nosaukums un tā kļuva par Mindo. Dimon 2005. gada 13. maijā apvienojās ar Standard Commercial Corporation (turpmāk tekstā – “SCC”), izveidojot jaunu vienību ar nosaukumu Alliance One International, Inc. (turpmāk tekstā – “Alliance One”).

       Administratīvais process
      2        2002. gada 15. janvārī Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par
         [EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantam nosūtīja informācijas pieprasījumus par Itālijas jēltabakas
         tirgu Itālijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju profesionālajām apvienībām, proti, attiecīgi Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība) un Unione italiana tabacco (Unitab, Itālijas Tabakas savienība).

      3        2002. gada 19. februārī Komisija saņēma Deltafina SpA, pārstrādātāja, kas bija APTI loceklis, pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas
         samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”). Komisija saskaņā ar
         šā paziņojuma 15. punktu 2002. gada 6. martā tam piešķīra nosacītu atbrīvojumu.

      4        APTI biroja sanāksme notika 2002. gada 4. aprīlī. Šajā sanāksmē Deltafina informēja dalībniekus, tostarp Transcatab SpA un prasītāju, par savu pieteikumu par atbrīvojumu un par Komisijas lēmumu piešķirt tai nosacītu atbrīvojumu.

      5        Tajā pašā dienā Komisija saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 8. punktu un,
         pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma 20.–27. punktu no prasītājas, kā arī, dažas stundas
         vēlāk, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar tiem pašiem punktiem no Transcatab.

      6        Komisija 2002. gada 9. aprīlī paziņoja par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda saņemšanu no prasītājas un, piemērojot
         paziņojuma par sadarbību 12. punktu, paziņoja tai, ka attiecībā uz iespējamo pārkāpumu tā nevarēs saņemt atbrīvojumu no naudas
         soda tādēļ, ka minētais pieteikums par atbrīvojumu neatbilst minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktā un 9. punktā vai 8. punkta
         b) apakšpunktā un 10. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Tā, piemērojot šā paziņojuma 25. punktu, paziņoja arī par prasītājas
         iesniegtā pieteikuma par naudas soda samazinājumu saņemšanu.

      7        Prasītāja 2002. gada 8. aprīlī iesniedza papildu pierādījumus, kuri sastāvēja no jauna skaidrojuma un desmit pielikumiem.
         2002. gada 17. aprīlī Komisija paziņoja par šo dokumentu saņemšanu.

      8        2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes prasītājas un Transcatab, kā arī Trestina Azienda Tabacchi SpA un Romana Tabacchi SpA telpās.

      9        2002. gada 8. oktobrī Komisija informēja prasītāju un Transcatab, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedzis pierādījumus par pārkāpumu paziņojuma par
         sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa nobeiguma tiem piemērot naudas soda, kas tiem attiecīgi
         tiktu noteikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem gadījumā, ja nebūtu notikusi sadarbība, samazinājumu attiecīgi 30–50 %
         un 20–30 % apmērā.

      10      Komisija 2004. gada 25. februārī pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja desmit uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām,
         tostarp Deltafina, Transcatab, Romana Tabacchi un prasītājai (turpmāk tekstā visas kopā – “pārstrādātāji”) un atsevišķu pārstrādātāju mātessabiedrībām, tostarp Dimon, SCC un Deltafina mātessabiedrībai Universal Corp. Paziņojuma par iebildumiem adresātiem bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem CD‑ROM kopijas veidā, ko Komisija
         bija tiem nosūtījusi, un tie nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. Uzklausīšana
         notika 2004. gada 22. jūnijā.

      11      Pēc tam, kad 2004. gada 21. decembrī tika pieņemts 2004. gada 25. februāra paziņojuma par iebildumiem papildinājums, 2005. gada
         1. martā notika otra uzklausīšana.

      12      Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
         galīgo ziņojumu, 2005. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL]
         81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums
         publicēts 2006. gada 13. februāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 353, 45. lpp.).

       Apstrīdētais lēmums
      13      Apstrīdētais lēmums attiecas, pirmkārt, uz horizontālu aizliegtu vienošanos, kuru pārstrādātāji īstenoja Itālijas jēltabakas
         tirgū (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).

      14      Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka minētās aizliegtās vienošanās ietvaros laikā no 1995. gada līdz 2002. gada sākumam
         pārstrādātāji bija noteikuši tirdzniecības nosacījumus jēltabakas pirkšanai Itālijā gan attiecībā uz tiešu iepirkšanu no ražotājiem,
         gan iepirkšanu no “trešiem fasētājiem”, tostarp nosakot cenas un sadalot tirgu (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).

      15      Otrkārt, apstrīdētais lēmums attiecas uz diviem citiem pārkāpumiem, nošķirtiem no pārstrādātāju īstenotās aizliegtās vienošanās,
         kas notikuši laikā no 1999. gada sākuma līdz 2001. gada beigām un kuru rezultātā APTI noteica līgumcenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus ar Unitab, un Unitab noteica cenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu minētos nolīgumus ar APTI.

      16      Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka pārstrādātāju veiktās darbības ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts
         [ilgstošs] pārkāpums (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 264.–269. apsvērumu).

      17      Komisija precizēja, ka, ievērojot, ka grupas, pie kurām piederēja Transcatab un prasītāja pārkāpuma norises laikā, bija beigušas pastāvēt pēc to apvienošanās jaunajā vienībā Alliance One, tieši šī vienība kā šo divu grupu tiesību pārņēmēja ir apstrīdētā lēmuma adresāte. Tas pats attiecās uz prasītāju, ko Intabex pārdeva privātpersonām, kas to pārdēvēja par Mindo (apstrīdētā lēmuma 349. un 350. apsvērums).

      18      Komisija apstrīdētā lēmuma 351. apsvērumā secināja, ka Deltafina, Universal, prasītāja, Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi, APTI un Unitab ir jāatzīst par atbildīgām par pārkāpumu un jāatzīst par apstrīdētā lēmuma adresātēm.

      19      Apstrīdētā lēmuma 356.–404. apsvērumā Komisija noteica naudas sodus, kas uzliekami lēmuma adresātiem.

      20      Novērtējusi pārkāpuma smagumu un apstrīdētā lēmuma 369. apsvērumā secinājusi, ka pārstrādātāju izdarītais pārkāpums ir uzskatāms
         par sevišķi smagu, Komisija vērtēja jautājumu par “konkrēto nozīmi” un “preventīvo iedarbību”.

      21      Lai naudas sodam būtu atturoša iedarbība, Komisija uzskatīja, ka naudas soda sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz Deltafina, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,5 – proti, palielinājums par 50 % – un naudas soda sākumsummai, kas noteikta attiecībā
         uz prasītāju un Transcatab, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,25 – proti, palielinājums par 25 % (apstrīdētā lēmuma 375. apsvērums).

      22      Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija noteica šādas naudas sodu sākumsummas:

      –        Deltafina:                EUR 37,5 miljoni;

      –        Transcatab:                EUR 12,5 miljoni;

      –        prasītāja:          EUR 12,5 miljoni;
      –        Romana Tabacchi:       EUR 10 miljoni.

      23      Pēc tam Komisija vērtēja jautājumu par pārkāpuma ilgumu. No apstrīdētā lēmuma 377.–379. apsvēruma izriet, ka Komisija ir palielinājusi
         naudas sodu sākumsummas par 10 % par pilnu pārkāpuma gadu un par 5 % par ikvienu papildu laikposmu, kas ir seši mēneši vai
         ilgāks. Tādējādi sākumsumma ir palielināta par 60 % par pārkāpuma periodu, kas ildzis sešus gadus un četrus mēnešus, attiecībā
         uz Deltafina, prasītāju un Transcatab un par 25 % par pārkāpuma periodu, kas ildzis divus gadus un astoņus mēnešus, attiecībā uz Romana Tabacchi.

      24      Apstrīdētā lēmuma adresātiem tādējādi ir noteiktas šādas uzlikto naudas sodu pamatsummas:

      –              Deltafina:                EUR 60 miljoni;

      –              Transcatab:                EUR 20 miljoni;

      –              prasītāja:       EUR 20 miljoni;
      –              Romana Tabacchi:       EUR 12,5 miljoni.

      25      Apstrīdētā lēmuma 380.–398. apsvērumā Komisija vērtēja, vai ir jāņem vērā vainu mīkstinoši apstākļi, un noraidīja prasītājas
         argumentu kopumu šajā sakarā.

      26      Turklāt Komisija pārbaudīja, vai pamatsummas dažādiem lēmuma adresātiem bija noteiktas tādējādi, lai tās nepārsniegtu 10 %
         no apgrozījuma, kā tas paredzēts Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu,
         kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktā (apstrīdētā lēmuma 399.–404. apsvērums).

      27      Šajā sakarā Komisija ierobežoja prasītājas solidāro atbildību līdz 10 % no tās apgrozījuma pēdējā finanšu gadā, proti, EUR 3,99 miljoniem,
         ievērojot, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tai nebija nekādas saiknes ar agrāko uzņēmumu grupu, kuras galvenā sabiedrība
         bija Dimon (apstrīdētā lēmuma 404. apsvērums).

      28      Apstrīdētā lēmuma 405.–500. apsvērumā Komisija izlēma par paziņojuma par sadarbību piemērošanu. Tā konstatēja, ka prasītāja
         ir ievērojusi nosacījumus, kas tai bija noteikti saskaņā ar pieteikumu par naudas soda samazinājumu, un, procesa laikā izvērtējot
         iesniegtos pierādījumus un sadarbību, secināja, ka prasītājai ir piemērojams vislielākais no iespējamajiem samazinājuma līmeņiem,
         par ko tai paziņoja pēc tās pieteikuma par samazinājumu saņemšanas, proti, 50 % apmērā (apstrīdētā lēmuma 499. apsvērums).

      29      Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija apstrīdētā lēmuma 2. punktā noteica šādus naudas sodu apmērus,
         kas uzliekami uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti:

      –        Deltafina un Universal solidāri: EUR 30 miljoni;

      –        prasītāja un Alliance One: EUR 10 miljoni, Alliance One esot atbildīgai par visu summu un prasītājai esot solidāri atbildīgai tikai par EUR 3,99 miljoniem;

      –        Transcatab un Alliance One solidāri: EUR 14 miljoni;

      –        Romana Tabacchi: EUR 2,05 miljoni;

      –        APTI: EUR 1000;

      –        Unitab: EUR 1000.

       Tiesvedība
      30      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 20. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.

      31      Prasības pieteikumā prasītāja īpaši lūdza šo lietu apvienot ar lietu, kas attiecas uz prasību, kuru 2006. gada 24. janvārī
         iesniedza Alliance One par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu (lieta T‑25/06 Alliance One International/Komisija). Tādu pašu lūgumu iesniedza Alliance One.

      32      Alliance One 2006. gada 14. februārī samaksāja visu naudas soda summu, kuru Komisija bija uzlikusi tai un prasītājai, pēdējai minētajai
         esot solidāri atbildīgai vienīgi par daļu minētās summas, proti, EUR 3,99 miljoniem.

      33      Attiecībā uz prasītāju 2006. gada 4. jūlijā tika uzsākts likvidācijas process, par kuru tā Vispārējo tiesu nebija informējusi.

      34      Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 27. jūlijā, prasītāja atkārtoti lūdza apvienot
         šo lietu ar lietu T‑25/06. Alliance One 2006. gada 21. augustā iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu, izsakoties par labu apvienošanai.

      35      Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2006. gada 21. augustā, Komisija norādīja, ka tā uzskata, ka šo lietu
         apvienošana neļautu nozīmīgi uzlabot tiesvedības efektivitāti un ka tā šajā ziņā paļausies uz Vispārējās tiesas viedokli.

      36      Vispārējā tiesa noraidīja pieteikumu par lietu apvienošanu.

      37      Pēc bankrota pieteikuma (istanza di fallimento), kuru viens no kreditoriem 2006. gada 27. decembrī iesniedza Tribunale ordinario di Roma, sezione fallimentare (Romas bankrota tiesa, turpmāk tekstā – “Tribunale fallimentare di Roma”), prasītāja 2007. gada 5. martā saskaņā ar regio decreto 16 marzo 1942, n. 267, recante disciplina del fallimento, del concordato preventivo, dell’amministrazione controllata
            e della liquidazione coatta amministrativa (Karaļa 1942. gada 16. marta Dekrēts Nr. 267 par bankrota, mierizlīguma ar kreditoriem, kontrolētas administrēšanas un uzņēmuma
         likvidēšanas piespiedu kārtā noteikumiem, ar grozījumiem, 1942. gada 6. aprīļa GURI Nr. 81 īpašais pielikums) (turpmāk tekstā – “Itālijas likums par bankrotu”) 161. pantu tajā pašā tiesā iesniedza pieteikumu
         par mierizlīguma ar kreditoriem procesa uzsākšanu ar īpašuma nodošanu (turpmāk tekstā – “mierizlīgums ar kreditoriem”). Ar
         2007. gada 27. novembra nolēmumu Tribunale fallimentare di Roma apstiprināja prasītājas piedāvāto mierizlīgumu ar kreditoriem.

      38      Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas
         Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt dokumentus.
         Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

      39      Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2010. gada
         29. novembra tiesas sēdē.

      40      Tiesas sēdē Komisija, dažas dienas iepriekš uzzinājusi, ka prasītāja kopš 2006. gada jūlija ir likvidācijas procesā, būtībā
         norādīja, ka pēdējā minētā ir zaudējusi interesi uzturēt prasību šajā lietā tādēļ, ka Alliance One ir samaksājusi visu naudas soda summu, kura tai bija piemērota, ieskaitot EUR 3,99 miljonus, kuri tai bija jāmaksā solidāri
         ar prasītāju, nepieprasot no pēdējās minētās atlīdzināt daļu nomaksātā naudas soda, neraugoties uz to, ka tā bija likvidācijas
         procesā.

      41      Vispārējā tiesa procesa organizatoriskā pasākuma, kas veikts saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantu, ietvaros aicināja
         prasītāju iesniegt tai visu informāciju un visus dokumentus, kas saistīti ar jebkuru vienošanos, kuru tā varētu būt noslēgusi
         ar Alliance One attiecībā uz to, ka pēdējā minētā nomaksā naudas sodu, un par iespēju pieprasīt atlīdzināt daļu nomaksātā naudas soda, par
         ko ir izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā. Pēc tam šis procesa organizatoriskais pasākums tika atspoguļots Vispārējās tiesas
         vēstulē, kura 2010. gada 8. decembrī nosūtīta prasītājai.

      42      Turklāt, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, prasītāja precizēja, ka sava trešā prasījuma otrajā teikumā (skat. tālāk
         57. punktu) tā ir lūgusi vien samazināt tās naudas soda daļas summu, kura tai ir jāmaksā solidāri ar Alliance One.

      43      Prasītāja 2011. gada 6. janvāra vēstulē atbildēja uz lūgumu, kuru Vispārējā tiesa izteica tiesas sēdes laikā, un iesniedza
         noteiktus dokumentus. Tomēr tā neprecizēja, ka bija uzsākusi mierizlīguma procesu ar kreditoriem, kas joprojām turpinās. Būtībā
         tā apgalvoja, ka tai joprojām ir interese uzturēt prasību šajā lietā.

      44      Komisija 2011. gada 21. februārī savos apsvērumos par prasītājas 2011. gada 6. janvāra vēstuli atkārtoti norādīja, ka pēdējā
         minētā ir zaudējusi jebkādu interesi uzturēt prasību šajā lietā. Turklāt tā iesniedza Romas (Itālija) Tirdzniecības palātas
         dokumentu par prasītājas finanšu stāvokli un tajā bija apliecināts, ka kopš 2007. gada 21. maija attiecībā uz prasītāju ir
         uzsākts mierizlīguma process ar kreditoriem, kas reģistrēts ar numuru 3/07. Tāpat Komisija konstatēja, ka Vispārējā tiesa
         saskaņā ar Reglamenta 64. panta 4. punktu varēja noteikt procesa organizatorisko pasākumu, lai pieprasītu no Alliance One ziņas par to, kā pēdējā minētā ir īstenojusi savas tiesības iesniegt prasību pret prasītāju, lai tai tiktu atlīdzināta daļa
         no samaksātās naudas soda summas.

      45      Prasītāja ar 2011. gada 11. marta vēstuli iesniedza savus apsvērumus par Komisijas 2011. gada 21. februāra apsvērumiem, iebilstot
         pret procesa organizatorisko pasākumu, lai pieprasītu ziņas no Alliance One, un norādot, ka Komisija esot ļaunprātīgi izmantojusi procesu.

      46      Vispārējās tiesas Reglamenta 64. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā
         tiesa ar 2011. gada 17. marta vēstuli Alliance One uzdeva rakstveida jautājumus.

      47      Alliance One 2011. gada 30. marta vēstulē atbildēja uz Vispārējās tiesas 2011. gada 17. martā uzdotajiem jautājumiem. Tā norādīja, ka
         vēl nav vērsusies pret prasītāju, lai tā atlīdzinātu daļu nomaksātās naudas soda summas, jo ir vēlējusies sagaidīt šā procesa
         iznākumu. Tā arī precizēja, ka, lai varētu šādi rīkoties, tai “ļoti iespējams būtu jāpieprasa nolēmums, lai saņemtu iemaksu
         [no prasītājas], un rīkojums veikt maksājumu, pamatojoties uz šo nolēmumu”. Turklāt tā apgalvoja, ka gadījumā, ja Vispārējā
         tiesa pilnā apmērā vai daļēji atceltu naudas sodu, tai nāktos atlīdzināt prasītājai atmaksāto summu ar procentiem, kas visu
         procesu padarītu “smagu, dārgu un ilgstošu”. Turklāt tā uzskatīja, ka tās rīcība nav noilgusi un tāda arī nebūs līdz šā procesa
         beigām. Visbeidzot tā atgādināja, ka tas, ka norit mierizlīguma process ar kreditoriem, netraucē kreditoram vērsties kompetentajās
         tiesās, lai saņemtu konstatējošu nolēmumu attiecībā uz parādnieku, uz kuru attiecas šis mierizlīgums ar kreditoriem, un, tiklīdz
         tiek pasludināts nolēmums par apstiprināšanu, pieprasīt rīkojumu veikt maksājumu.

      48      Ar attiecīgi 2011. gada 18. un 19. aprīļa vēstulēm prasītāja un Komisija iesniedza savus apsvērumus par Alliance One sniegto informāciju.

      49      Ar 2011. gada 12. maija vēstuli Vispārējā tiesa aicināja prasītāju procesa organizatorisko pasākumu ietvaros iesniegt noteiktus
         dokumentus, kuri saistīti ar Tribunale fallimentare di Roma notiekošo mierizlīguma procesu ar kreditoriem, kā arī sniegt visu informāciju, kas saistīta ar minētā mierizlīguma ar kreditoriem
         izpildi.

      50      Ar 2011. gada 20. maija vēstuli prasītāja izpildīja šos lūgumus. Tā iesniedza prasības pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem,
         kā arī 2007. gada 5. marta mierizlīguma priekšlikumu, kas nosūtīts kreditoriem, nolēmumu par mierizlīguma ar kreditoriem apstiprināšanu,
         kuru Tribunale fallimentare di Roma pieņēma 2007. gada 27. novembrī, kā arī citus dokumentus, kas saistīti ar minētā mierizlīguma izpildes gaitu.

      51      2011. gada 25. maijā Tribunale fallimentare di Roma notika tiesas sēde, lai izvērtētu mierizlīguma izpildi un/vai noteiktu tā iespējamo atrisinājumu vai atcelšanu saskaņā ar
         Itālijas likuma par bankrotu 186. pantu.

      52      Prasītāja 2011. gada 1. jūnijā pēc Vispārējās tiesas lūguma sagatavoja kreditoru sarakstu, kuru pievienoja 2007. gada 5. martā
         Tribunale fallimentare di Roma iesniegtajam prasības pieteikumam par mierizlīgumu ar kreditoriem. Šajā sarakstā nav minēta Alliance One prasība pret prasītāju.

      53      2011. gada 15. jūnijā Tribunale fallimentare di Roma notika vēl viena tiesas sēde.

      54      Komisija 2011. gada 21. jūnijā iesniedza savus apsvērumus par dokumentiem, kurus prasītāja iesniedza ar savu 2011. gada 20. maija
         vēstuli, kā arī par 2011. gada 1. jūnijā iesniegto kreditoru sarakstu.

      55      Ar 2011. gada 13. jūlija vēstuli, atbildot uz jauno procesa organizatorisko pasākumu, prasītāja atbildēja uz Vispārējās tiesas
         jautājumiem, sagatavoja dokumentus un izteica viedokli jautājumā, vai vēl ir pamats pieņemt lēmumu par šo prasību saskaņā
         ar Vispārējās tiesas Reglamenta 113. pantu.

      56      Komisija 2011. gada 29. jūlijā, atbildot uz Vispārējās tiesas lūgumu, izteica viedokli jautājumā, vai vēl ir pamats pieņemt
         lēmumu par šo prasību saskaņā ar iepriekš minēto pantu.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      57      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu tādēļ, ka tajā ir minēts ilgāks pārkāpuma periods, norādot, ka
         tas beidzies 2002. gada 19. februārī, nevis, vēlākais, 2002. gada 15. janvārī;

      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu, jo tai saskaņā ar paziņojumu par sadarbību bija jāsaņem pilnīgs atbrīvojums no
         naudas soda;

      –        pakārtoti, grozīt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu un būtiski samazināt “tai un solidāri Alliance One uzliktā naudas soda apmēru”;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
      –        saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 50. panta 4. punktu noteikt šīs lietas apvienošanu ar lietu, kura saistīta ar Alliance One iesniegto prasību pret apstrīdēto lēmumu.

      58      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      59      Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 113. pantam Vispārējā tiesa, uzklausījusi lietas dalībniekus, var jebkurā laikā pēc
         savas ierosmes lemt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, vai arī konstatēt, ka strīda priekšmets vairs nepastāv
         un ka tiesvedība ir jāizbeidz.

      60      Saskaņā ar judikatūru intereses uzturēt prasību neesamība ir absolūts šķērslis tiesas procesam, kuru Eiropas Savienības tiesa
         var vērtēt pēc savas ierosmes (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 28. septembra spriedumu lietā T‑310/00 MCI/Komisija, Krājums, II‑3253. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2005. gada 10. marta rīkojumu apvienotajās lietās
         T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, no T‑245/00 līdz T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, no T‑256/00 līdz T‑259/00, T‑265/00,
         T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, no T‑274/00 līdz T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 un T‑296/00 Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia u.c./Komisija, Krājums, II‑787. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra). Var uzskatīt, ka attiecībā uz intereses uzturēt
         prasību neesamību tiesvedības laikā Eiropas Savienības tiesa to var pārbaudīt arī pēc savas ierosmes.

      61      Šajā gadījumā, uzklausot lietas dalībniekus, vispirms ir jāvērtē Komisijas argumentācija tiesas sēdes laikā un tās apsvērumi
         par prasītājas atbildēm uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem, saskaņā ar kuru prasītāja būtībā ir zaudējusi
         jebkādu interesi turpināt šo procesu tādēļ, ka visu solidāri maksājamo naudas soda summu samaksāja Alliance One, kura nav vērsusies pret prasītāju, lai tā atlīdzinātu daļu no samaksātā naudas soda.

       Lietas dalībnieku argumenti
      62      Komisija būtībā apgalvo, ka prasītājai nav intereses turpināt šo procesu tādēļ, ka naudas soda summu, kas tai bija jāmaksā
         solidāri ar Alliance One, pēdējā minētā pilnībā samaksāja 2006. gada februārī un tā nav vērsusies pret prasītāju, lai tā atlīdzinātu daļu nomaksātās
         naudas soda summas. Šajā sakarā tā izteica šaubas, ka Alliance One ir tiesības pieprasīt no prasītājas šādu atmaksu. Tā uzskata, ka šādas tiesības neizrietot ne no prasītājas mierizlīguma
         ar kreditoriem pieteikuma, ne no grāmatvedības dokumentiem, kuri iesniegti uzņēmumu reģistrā saskaņā ar Itālijas likumu. Tā
         uzskata, ka to varētu izskaidrot kādas garantijas vai kāda cita dokumenta esamība, saskaņā ar kuru Alliance One, pārdodot savas akcijas prasītājai, ir apņēmusies nomaksāt visu tām piemēroto naudas sodu.

      63      Turklāt Komisija atspēko prasītājas minētos argumentus, kuri pamato tās interesi uzturēt prasību šajā procesā.

      64      Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu par interesi aizstāvēties pret iespējamām trešo personu prasībām par zaudējumu atlīdzināšanu
         Komisija savos 2011. gada 21. februāra apsvērumos par prasītājas 2011. gada 6. janvāra vēstuli norādīja, ka pēdējā minētā
         nav sniegusi pierādījumus par trešo personu, kuras ir skārušas pārkāpuma darbības, uzsāktu vai tikai paredzētu tiesvedību.
         Attiecībā uz vēstulēm ar lūgumu atlīdzināt zaudējumus, kuras prasītāja pievienoja lietas materiāliem attiecīgi 2011. gada
         20. maijā un 13. jūlijā, Komisija norāda, ka tās nepierāda, ka būtu iesniegta prasība un, it īpaši, ka šāda prasība nav noilgusi.

      65      Visbeidzot attiecībā uz prasītājas iespējamo pienākumu atlīdzināt Alliance One daļu naudas soda summas, kuru pēdējā minētā ir nomaksājusi, Komisija uzskata, ka ir maz ticams, ka Alliance One tomēr vērsīsies pret prasītāju, lai saņemtu šādu atmaksu, it īpaši ņemot vērā, ka tā nav reaģējusi brīdī, kad tika uzsākta
         prasītājas likvidācija un uzsākts mierizlīguma process ar kreditoriem. Tāpat būtu grūti izskaidrot to, ka Alliance One, iespējams, ir šādas tiesības, un to, ka tā tik daudzus gadus nav rīkojusies. Turklāt no Alliance One atbildes uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem skaidri neizrietot, ka tā varētu vērsties pret prasītāju, lai saņemtu
         nomaksātās naudas soda summas daļas atmaksu. Turklāt, tā kā Alliance One tiesības vērsties pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātās naudas soda summas daļas atmaksu, izriet tieši no apstrīdētā lēmuma,
         ir grūti saprast, kāda veida grūtības varētu rasties, lai saņemtu nolēmuma kopsavilkumu no Itālijas tiesas.

      66      Prasītāja apgalvo, ka tai ir acīmredzama un tieša interese turpināt procesu. Tā uzskata, ka, lai gan attiecībā uz to ir uzsākts
         likvidācijas process un tās bijusī mātessabiedrība Alliance One ir varējusi provizoriski samaksāt visu tām piemērotā naudas soda summu, un tā ir tikusi atzīta kā solidāri atbildīga par
         summu EUR 3,99 miljonu apmērā, tas neietekmē prasītājas interesi turpināt procesu.

      67      Pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka tās interese uzturēt prasību izriet no tās pamattiesībām uz lietas izskatīšanu tiesā
         saskaņā ar Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā
         – “CPAK”), 6. pantu, kā tas ir noteikts Eiropas Savienības tiesību sistēmā saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas
         (OV 2010, C 83, 389. lpp.) 47. pantu.

      68      Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka pamati, kurus tā norādīja, pamatojot savu prasības pieteikumu, attiecas, pirmkārt, uz noteiktu
         faktu juridisko kvalifikāciju (konkrēti, atbildības piemērošanu par noteiktiem sagatavošanās nolīgumiem starpuzņēmumu nolīgumiem,
         vainu mīkstinošu apstākļu esamību, tirgus ierobežotā lieluma ietekmi uz tās rīcības novērtēšanu un mazāka naudas soda piemērošanu),
         otrkārt, uz īsāku tai pārmestā pārkāpuma laiku un, treškārt, uz to, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi paziņojumu par sadarbību
         (jo tā vēloties saņemt pilnīgu atbrīvojumu vai, pakārtoti, “daļēju atbrīvojumu” no naudas soda saskaņā ar minētā paziņojuma
         23. pantu).

      69      Turklāt prasītāja apgalvo, ka tās interese turpināt šo procesu neaprobežojoties vien ar naudas sodu, bet attiecoties arī uz
         atbildību, kas tai piemērojama par noteiktu rīcību un par šīs rīcības juridisko novērtējumu.

      70      Otrām kārtām, prasītāja apgalvo, ka tās interese uzturēt prasību izriet arī no tās tiesībām aizsargāties pret trešo personu
         iespējamām prasībām par zaudējumu atlīdzību vai tās atbildības apstrīdēšanu par apstrīdētajā lēmumā paziņotajiem pārkāpumiem,
         tiklīdz tas būs kļuvis par galīgu. Šajā sakarā tā savai 2011. gada 20. maija vēstulei pievienoja kāda Itālijas tabakas ražotāju
         kooperatīva atsūtīto vēstuli, kurā ir iekļauta prasība atlīdzināt zaudējumus EUR 2,3 miljonu apmērā par konkurences noteikumu
         pārkāpumu, kas izriet no apstrīdētajā lēmumā nosodītās prakses. Šāda prasība atlīdzināt zaudējumus esot izteikta arī mierizlīguma
         ar kreditoriem likvidatora 2011. gada 14. aprīlī izdotajā ziņojumā.

      71      Trešām kārtām, prasītāja arī norāda, ka tai ir objektīva un tieša interese panākt naudas soda samazinājumu vai pat pilnīgu
         atcelšanu. Šajā sakarā tā atgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Itālijas Civilkodeksa 1292. pantu nākotnē Alliance One varētu pret to vērsties ar pretprasību [saņemt atlīdzinājumu]. Turklāt tā norāda, ka, piemērojot Itālijas tiesību aktus,
         tās administratoriem ir jāaizstāv tās kreditoru intereses pret jebkādām iespējamām sekām. Otrkārt, tā norāda, ka nolīgumos
         par tās akciju pārdošanu nav minēts Komisijā uzsāktais process, kura dēļ tika pieņemts apstrīdētais lēmums, un ka tajos nav
         iekļauta nepārprotama norāde par naudas soda, kas izriet no Komisijas lēmuma, kompensāciju tai par labu. Tādēļ tā uzskata,
         ka tās interese turpināt šo procesu līdz galam ir acīmredzama, jo nevar izslēgt iespēju, ka Alliance One nākotnē vērsīsies pret to, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu. Treškārt, tā apgalvo, ka arī tad, ja iepriekš
         minētajos nolīgumos būtu paredzēta Komisijas noteiktā naudas soda varbūtēja kompensācija, šīs kompensācijas likumība būtu
         apšaubāma, ja tai nebūtu tiesību lēmumu apstrīdēt Vispārējā tiesā, pieprasot pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda vai tā summas
         samazinājumu.

      72      Prasītāja tāpat uzskata, ka arī Alliance One atbilde uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem apstiprina tās interesi uzturēt prasību. Pirmkārt, no šīs atbildes izrietot,
         ka joprojām pastāv risks, ka trešās personas varētu veikt darbības, lai saņemtu kompensāciju, jo saskaņā ar Itālijas likumu
         uz šādām darbībām vēl neattieksies noilgums. Otrkārt, tā norāda, ka Alliance One tiesības vērsties pret to, lai saņemtu nomaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, nav noilgušas. Treškārt, tā uzskata, ka
         gadījumā, ja Alliance One saņems labvēlīgu spriedumu lietā T‑25/06, prasītāja paliks vienīgā atbildīgā par EUR 3,99 miljonu summas nomaksu, tādēļ tās
         interese uzturēt prasību ir acīmredzama.

      73      Savā 2011. gada 20. maija atbildē prasītāja norādīja, ka Itālijas likuma par bankrotu 168. pants neierobežo iepriekšējo kreditoru
         tiesības laikposmā no datuma, kad iesniegts pieteikums par mierizlīgumu ar kreditoriem, līdz datumam, kurā nolēmums par tā
         apstiprināšanu kļūst par galīgu, vērsties kompetentajās tiesās, lai mierizlīguma ar kreditoriem procesa ietvaros saņemtu konstatējošu
         nolēmumu attiecībā uz parādnieku, un pēc minētā laikposma vērsties kompetentajās tiesās, lai panāktu, ka parādnieks, kurš
         noslēdzis mierizlīgumu ar kreditoriem, izpilda prasību.

      74      Prasītāja uzskata, ka pēc apstiprināšanas un mierizlīguma ar kreditoriem faktiskās izpildes laikā iepriekšējie kreditori,
         kas nepiekrita mierizlīgumam vai kuri nebalsoja, nav ierobežoti savu prasību izpildē attiecībā pret sabiedrības likvidatoru
         un ar tā starpniecību. Visbeidzot, vajadzības gadījumā tiem būs jāievēro kreditoru kompensācijas daļas un termiņi, kas noteikti
         apstiprinātajā mierizlīgumā ar kreditoriem. Turklāt iepriekšējie kreditori nebūs ierobežoti savu tiesību īstenošanā arī pēc
         mierizlīguma ar kreditoriem izpildes, joprojām ievērojot daļas un termiņus, kas visiem kreditoriem ir noteikti apstiprinātajā
         mierizlīgumā. Tātad Alliance One joprojām varētu vērsties kompetentajā tiesā, lai saņemtu pret prasītāju vērstu rīkojumu veikt maksājumu.

      75      Turklāt prasītāja precizē, ka Tribunale fallimentare di Roma šobrīd notiek uz sacīkstes principu balstīts process jautājumā, vai saskaņā ar Itālijas likuma par bankrotu 186. pantu mierizlīgumu
         var izpildīt vai atcelt. Mierizlīguma atcelšanas gadījumā būtu piemērojams minētā likuma 137. un 138. pants, kas nozīmētu
         automātisku atkārtota bankrota procesa uzsākšanu attiecībā uz prasītāju. Tātad šajā gadījumā tā nezaudētu interesi turpināt
         šo procesu. Faktiski tā uzskata, ka Alliance One joprojām var pieprasīt atmaksāt daļu samaksātās naudas soda summas, iesniedzot pieteikumu par kreditora statusa atzīšanu.

      76      Visbeidzot savā 2011. gada 13. jūlija vēstulē prasītāja atgādināja, ka Alliance One ir skaidri izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā vēl nav īstenojusi savas tiesības iesniegt pret to prasību par nomaksātās naudas
         soda summas daļas atmaksu (skat. iepriekš 47. punktu). Būtībā prasītāja apgalvo, ka atbilstoši Itālijas tiesību aktiem tai
         nebija jānorāda Alliance One savā grāmatvedības uzskaitē, jo tā nebija iesniegusi nepārprotamu prasību par atmaksu, un tādēļ tā netika norādīta arī kreditoru
         sarakstā, kuru izveidoja, gatavojot pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem. Tā uzskata, ka Itālijas likums par bankrotu
         un piemērojamie grāmatvedības principi nekādā gadījumā nenosaka pienākumu grāmatvedības uzskaitē iekļaut varbūtēju Alliance One pieprasījumu, ja šāds pieprasījums vēl nav veikts un nav zināma ne šāda pieprasījuma summa, ne tā esamība.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      77      Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru fiziskas vai juridiskas personas prasība par lēmuma atcelšanu un/vai grozīšanu
         ir pieņemama vienīgi tad, ja tā ir ieinteresēta, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts un/vai grozīts. Šāda interese nozīmē,
         ka apstrīdētā akta atcelšanai un/vai grozīšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas vai ka atbilstoši citam risinājumam
         prasības rezultātā var rasties labums lietas dalībniekam, kurš cēlis prasību (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 5. marta rīkojumu
         lietā C‑183/08 P Komisija/Provincia di Imperia, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑27.* lpp., 19. punkts; skat. iepriekš 60. punktā minēto Vispārējās tiesas
         spriedumu lietā MCI/Komisija, 44. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2010. gada 18. marta spriedumu lietā T‑189/08 Forum 187/Komisija, Krājums, II‑1039. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka tas pamato radušos un faktisku interesi par
         minētā akta atcelšanu un/vai grozīšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 19. jūnija spriedumu lietā T‑269/03 Socratec/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑88.* lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

      78      Šai interesei ir jāpastāv līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā tiesvedība ir jāizbeidz (skat. Tiesas 2007. gada
         7. jūnija spriedumu lietā C‑362/05 P Wunenburger/Komisija, Krājums, I‑4333. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra). Šāda prasība procesuālā līmenī faktiski garantē,
         lai pareizas tiesvedības interesēs tiesās netiktu iesniegtas prasības par tīri teorētiskiem uzskatiem un/vai jautājumiem (šajā
         ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 17. oktobra rīkojumu lietā T‑28/02 First Data u.c./Komisija, Krājums, II‑4119. lpp., 36. punkts, un iepriekš 77. punktā minēto spriedumu lietā Socratec/Komisija, 36. punkts).

      79      Turklāt ir nolemts, ka, ja interese, uz kuru atsaucas kāds prasītājs, attiecas uz tā tiesisko stāvokli nākotnē, tam ir jāpierāda,
         ka šī stāvokļa apdraudējums nākotnē jau ir neapstrīdams. Tas nozīmē, ka prasītāja nevar atsaukties uz nekonkrētām situācijām
         nākotnē, lai pamatotu savu interesi prasīt atcelt un/vai grozīt apstrīdēto aktu (Vispārējās tiesas 1992. gada 17. septembra
         spriedums lietā T‑138/89 NBV un NVB/Komisija, Recueil, II‑2181. lpp., 33. punkts; 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā T‑141/03 Sniace/Komisija, Krājums, II‑1197. lpp., 26. punkts, un iepriekš 77. punktā minētais spriedums lietā Socratec/Komisija, 39. punkts).

      80      Visbeidzot ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru prasītājai ir jāiesniedz pierādījumi savai interesei celt prasību, kas
         tiesā ir ikvienas prasības pirmais un būtiskākais nosacījums (šajā ziņā skat. pēc analoģijas Tiesas 1989. gada 31. jūlija
         rīkojumu lietā 206/89 R S./Komisija, Recueil, 2841. lpp., 8. punkts; Vispārējās tiesas 2003. gada 30. aprīļa rīkojumu lietā T‑167/01 Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke/Komisija, Recueil, II‑1873. lpp., 58. punkts, un iepriekš 79. punktā minēto spriedumu lietā Sniace/Komisija, 31. punkts).

      81      Izskatāmajā lietā tiesas sēdes laikā Komisija sniedza jaunus faktus, kuri radušies pēc prasības iesniegšanas un kuri pēc būtības
         ir tādi, kas liecina, ka prasītājai ir zudusi interese uzturēt prasību, jo Alliance One ir pilnībā nomaksājusi tām uzliktā naudas soda summu, nevēršoties pret prasītāju, lai saņemtu šā naudas soda summas daļas
         atmaksu.

      82      Attiecībā uz to ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts, ka Alliance One 2006. gada februārī ir nomaksājusi visu naudas soda summu, kuru tai un prasītājai bija uzlikusi Komisija, un prasītāja bija
         solidāri atbildīga tikai par daļu no minētās summas, proti, par EUR 3,99 miljoniem, un ka līdz pat šai dienai tā nav vērsusies
         pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātās naudas soda summas daļas atmaksu. Turklāt ir jāsecina, ka attiecībā uz prasītāju 2006. gada
         jūlijā ir uzsākts likvidācijas process un ka kopš 2007. gada maija par to Tribunale fallimentare di Roma ir uzsākts mierizlīguma process ar kreditoriem, kas joprojām turpinās; prasītāja pēc savas ierosmes par šo faktu Vispārējo
         tiesu nebija informējusi.

      83      Tāpat ir jāatgādina, ka prasītāja ar savas prasības prasījumiem centās panākt, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu,
         jo, viņasprāt, Komisija esot kļūdaini piemērojusi paziņojumu par sadarbību, jo tā attiecībā uz prasītāju neatzina pilnīgu
         atbrīvojumu brīdī, kad tā nolēma to nepiešķirt Deltafina, un tādēļ, ka tā esot kļūdījusies aptuveni par vienu mēnesi, nosakot tās dalības ilgumu aizliegtajā vienošanās, un, otrkārt,
         pakārtoti, naudas soda, kurš tai jāmaksā solidāri ar Alliance One, apmēra samazinājumu.

      84      Tomēr, kā to pamatoti norāda Komisija, prasītājas prasība galvenokārt attiecas uz naudas soda apmēru. Patiesi, izvērtējot
         tās izvirzītos pamatus, atklājas, ka visi argumenti par atbildības piemērošanu tai par noteiktu rīcību un par šīs rīcības
         juridisko novērtējumu, kuri nav izvirzīti, pamatojot tās galveno pamatu, saskaņā ar kuru tai būtu jāsaņem pilnīgs atbrīvojums
         no naudas sodiem, ir vērsti vienīgi uz to, lai gadījumā, ja tiks noraidīts minētais galvenais pamats, pakārtoti, panāktu naudas
         soda, kurš tai jāmaksā solidāri ar Alliance One, proti, EUR 3,99 miljonu, apmēra samazinājumu. Attiecībā uz to ir svarīgi norādīt, ka ne iespējamais atšķirīgais prasītājas
         norādīto faktu juridiskais novērtējums, ne, iespējams, par dažām nedēļām īsākais uzņēmumam pārmestā pārkāpuma ilgums neļautu
         prasītājai panākt naudas soda, kas tai jāmaksā solidāri ar Alliance One, samazinājumu zem apstrīdētajā lēmumā noteiktā līmeņa.

      85      Tas nozīmē, ka tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, prasītājas pieprasītā apstrīdētā lēmuma atcelšana vai grozīšana neradītu
         tai nekādu labumu, tādēļ ka tās solidārā parādniece Alliance One jau ir pilnībā nomaksājusi tai piemēroto naudas sodu un ka pēdējā minētā, lai gan tai nav nekādas juridiskas saiknes ar prasītāju
         (skat. iepriekš 1. punktu), nav vērsusies pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, kaut arī
         kopš minētā maksājuma jau ir pagājuši vairāk nekā pieci gadi.

      86      Tomēr prasītāja uzskata, ka viņai joprojām saglabājas interese uzturēt prasību šajā procesā tādēļ, ka Alliance One joprojām varētu vērsties pret viņu, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, neraugoties uz to, ka šobrīd
         turpinās mierizlīguma process ar kreditoriem.

      87      Šajā sakarā ir jāsecina, ka prasītāja, kuras pienākums ir sniegt pierādījumus par savu interesi uzturēt prasību (skat. iepriekš
         80. punktu), nav juridiski pietiekami pierādījusi ne to, ka Alliance One ir pret viņu prasījums, ne to, ka, pat pieņemot, ka šāds prasījums pastāv, Alliance One piedzen vai tai ir nodoms piedzīt šo prasījumu un ka tāpēc tai ir radusies faktiska interese pieprasīt naudas soda, kas tai
         piemērots saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, atcelšanu un/vai samazināšanu. Faktiski tā vienīgi apgalvoja, ka līgumos par sabiedrības
         akciju nodošanu tās tagadējiem akcionāriem nebija iekļauta nekāda nepārprotama norāde par naudas soda, kas izriet no apstrīdētā
         lēmuma, kompensēšanu tai par labu, un norādīja, ka tādēļ Alliance One joprojām varētu pret to vērsties, lai panāktu tās samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, par kuras samaksu tā bija solidāri
         atbildīga.

      88      Kā norāda Komisija, saskaņā ar Itālijas likuma par bankrotu 161. pantu debitoram savā pieprasījumā par mierizlīgumu ar kreditoriem
         ir jāiesniedz analītisks savu aktīvu vērtējums, kā arī savu debitoru un kreditoru saraksts un pēc mierizlīguma procesa ar
         kreditoriem uzsākšanas, kurš pēc būtības ir pasīvu apzināšanas process kompetentās tiesas kontrolē, tiesas izpildītājam atbilstoši
         minētā likuma 171. pantam ir jāpārbauda kreditoru saraksts, pamatojoties uz grāmatvedības dokumentiem, kuri ir jāiesniedz
         līdz ar prasības pieteikumu, un tikai pēc tam var sasaukt kreditoru sanāksmi, kā tas ir paredzēts Itālijas likuma par bankrotu
         174. pantā. Saskaņā ar minētā likuma 175. pantu šīs sanāksmes laikā, kuru vada tiesnesis, parādnieks un kreditori izvērtē
         it īpaši konkurējošo prasību pamatotību (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus saistībā ar Tiesas 2003. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑145/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑5581. un I‑5583. lpp., 79. punkts).

      89      Turklāt ir skaidrs, ka Alliance One neparādās prasītājas grāmatvedības dokumentos starp pēdējās minētās kreditoriem un ka tā nav iekļauta kreditoru sarakstā,
         kuru saskaņā ar Itālijas likuma par bankrotu 161. pantu prasītāja sagatavoja un tiesas izpildītājs pārbaudīja Tribunale fallimentare di Roma uzsāktā mierizlīguma procesa ar kreditoriem ietvaros.

      90      Turklāt prasītājas apgalvojums, saskaņā ar kuru tai neesot bijis jānorāda pret to vērstais Alliance One prasījums savos grāmatvedības dokumentos un tas jāiekļauj savu kreditoru sarakstā, nav atbalstīts, jo tam nav nekāda pamatojuma
         Itālijas likuma par bankrotu un Itālijas Civilkodeksa noteikumos, uz kuriem tā atsaucās, un, jebkurā gadījumā, ir skaidrs,
         ka ikviena mierizlīguma mērķis pēc būtības ir panākt vienošanos ar visiem kreditoriem pēc tam, kad ir sniegtas precīzas ziņas
         par sabiedrības finanšu stāvokli tiesas iestādes kontrolē, lai novērstu tās bankrotu. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tad,
         kad Alliance One bija samaksājusi visu tām apstrīdētajā lēmumā piemēroto naudas soda summu, tā būtu varējusi, pamatojoties uz to pašu lēmumu,
         nekavējoties vērsties pret prasītāju, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, ko tā arī apstiprināja savā
         2011. gada 30. marta vēstulē. Katrā ziņā, kā tas ir precizēts iepriekš 88. punktā, Itālijas likumā par bankrotu ir paredzēts,
         ka konkurējošo prasību pamatotību vērtē un apspriež kreditoru sanāksmē.

      91      Turklāt, lai gan prasītāja Alliance One kvalificēja kā “agrāko kreditoru” Itālijas likuma par bankrotu 184. panta izpratnē, tā nesniedza nevienu skaidrojumu šajā
         jautājumā vai par iemesliem, kuru dēļ tā pat necentās izvirzīt savu prasījumu minētajā procesā un pret to neiebilda, neraugoties
         uz to, ka šāds prasījums, kura summa bija pārliecinoši lielāka nekā visām faktiski reģistrētajām prasībām, iespējams, varēja
         ietekmēt citu kreditoru lēmumu pievienoties prasītājas izteiktajam priekšlikumam par mierizlīgumu ar kreditoriem. Tādējādi,
         pieņemot, ka Alliance One prasījums pret prasītāju tiktu reģistrēts, tam būtu būtiska ietekme uz Tribunale fallimentare di Roma apstiprināto mierizlīgumu.

      92      Tāpat ir jānorāda, kā to apgalvo prasītāja, ka, lai gan sarunas par sabiedrības akciju pirkšanu notika pēc tam, kad Komisija
         bija paziņojusi par saviem iebildumiem, nolīgumu noteikumos par šo akciju nodošanu pašreizējiem akcionāriem nav skaidras norādes
         uz administratīvo procesu, kurā tika pieņemts apstrīdētais akts, un tajā nav ietverta nekāda garantija vai kompensācija tai
         par labu iespējama naudas soda gadījumā, kuru tai varētu piemērot Komisija. Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka pēc tam,
         kad tā uzzināja par naudas soda, kurš tai jāmaksā solidāri ar Alliance One, summu, kura pārsniedz tās akciju vērtību, prasītāja necentās saņemt nekādu kompensāciju no Alliance One par informācijas aizturēšanu. Gluži pretēji, tā savā pieteikumā par mierizlīguma procesa ar kreditoriem uzsākšanu sūdzas,
         ka Alliance One sarunu laikā par akciju nodošanu nav izpaudusi citus “faktus un apstākļus, kuri vēlāk ir izrādījušies kaitējoši”. Tāpat no
         lietas materiāliem izriet, ka dažus mēnešus pēc minētā pieteikuma par mierizlīguma procesa ar kreditoriem uzsākšanu iesniegšanas
         tā Tribunale civile di Roma (Romas civiltiesā) vērsās pret Alliance One filiāli Intabex, kura tai nodeva akcijas, pieprasot samaksāt EUR 7,3 miljonus, un ka Alliance One pat neiesniedza pretprasību, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu.

      93      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, nevar izslēgt, ka Alliance One ir uzņēmusies samaksāt prasītājas naudas soda daļu vai arī tā ir nolēmusi atteikties no iespējas pieprasīt no tās atmaksu.

      94      Vēl jo vairāk, ir jānorāda ne tikai tas, ka Alliance One nav vērsusies pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, kā ir secināts iepriekš 47. punktā,
         bet arī, ka 2011. gada 30. marta vēstulē tā nav nepārprotami norādījusi, vai un kad tā varētu būt nodomājusi īstenot šādu
         darbību. Attiecībā uz to ir jāprecizē, ka pretēji tam, ko prasītāja apgalvo savā 2011. gada 6. janvāra vēstulē, tās izvēlētais
         mierizlīguma ar kreditoriem veids, proti, īpašumu nodošana, galvenokārt ir vērsts uz debitora īpašumu likvidāciju, lai panāktu
         kolektīvu kreditoru neieinteresētību, un tā sekas ir uzņēmējdarbības pārtraukšana. Šo novērtējumu prasītāja neapstrīd, un
         turklāt to skaidri apstiprina tās 2008. un 2009. finanšu gada bilances, kuras lietas materiāliem pievienoja Komisija.

      95      Te jāpiebilst, kā to norāda Komisija, ka par šo procesu nav nekādas norādes 2011. gada 14. aprīļa detalizētajā ziņojumā par
         prasītājas finanšu situāciju, kuru likvidators iesniedza kreditoru komitejai, lai gan šajā ziņojumā ir minēta virkne citu
         notiekošu tiesvedību. Šis fakts, pretēji prasītājas apgalvotajam, liecina, ka tā šā procesa iznākumu uzskatīja par nenozīmīgu
         gan saistībā ar tās finanšu nākotni, gan attiecībā uz tās kreditoriem.

      96      Turklāt attiecībā uz, pirmkārt, prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tā varētu palikt vienīgā atbildīgā par EUR 3,99 miljonu
         maksājumu gadījumā, ja Alliance One panāktu tai labvēlīgu iznākumu lietā T‑25/06, ir jānorāda, ka saskaņā ar 2011. gada 9. septembra spriedumu minētajā lietā
         Vispārējā tiesa noraidīja Alliance One prasību par atcelšanu un ka tādēļ pēdējā minētā ir solidāri atbildīga par minētās summas maksājumu, kuru tā jau veica 2006. gada
         februārī.

      97      Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tās interese uzturēt prasību izriet no tās pamattiesībām celt
         prasību tiesā atbilstoši CPAK 6. pantam, kā ir paredzēts Pamattiesību hartas 47. pantā, vispirms ir jāatgādina, ka interese
         uzturēt prasību ir pirmais un galvenais nosacījums, kas attiecas uz ikvienu prasību tiesā (skat. iepriekš 80. punktu). Turklāt
         ir jānorāda, ka tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā, kuru īpašs aspekts ir tiesības celt prasību tiesā, nav absolūtas un
         ir pakļautas netieši pieļaujamiem ierobežojumiem, it īpaši attiecībā uz prasības pieņemamības nosacījumiem. Šie ierobežojumi
         tomēr nevar ierobežot indivīdam doto iespēju vērsties tiesā tādā veidā vai tādā apmērā, ka tiktu apdraudēta tā tiesību uz
         lietas izskatīšanu tiesā būtība. Tiem ir jābūt likumīgam mērķim, un ir jāpastāv saprātīgam samērīgumam starp izmantotajiem
         līdzekļiem un izvirzīto mērķi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2010. gada 16. novembra rīkojumu lietā C‑73/10 P Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, Krājums, I‑11535. lpp., 53. punkts).

      98      Nevar apgalvot, ka visu prasību tiesā pirmais un galvenais nosacījums, piemēram, interese uzturēt prasību, kuras mērķis ir
         nodrošināt pareizu tiesvedību, un tā piemērošana šajā gadījumā būtu traucējusi prasītājai izmantot pieejamos tiesiskās aizsardzības
         līdzekļus pret apstrīdēto lēmumu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 97. punktā minēto rīkojumu lietā Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, 55. punkts).

      99      Faktiski, ja var šķist, ka noteikums par interesi celt prasību ir tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā ierobežojums, šis nosacījums
         acīmredzami nekaitē pašu tiesību būtībai, jo prasībai, lai prasītājam prasības iesniegšanas laikā un līdz tiesas lēmuma pieņemšanai
         būtu interese celt prasību saistībā ar aktu, pret kuru tam varētu būt iebildumi, ir likumīgs mērķis pareizas tiesvedības nolūkā
         izvairīties no tā, ka Savienības tiesā tiktu iesniegti tīri teorētiski jautājumi, kuru risinājumi nevarētu radīt juridiskas
         sekas vai, kā šajā gadījumā, radīt labumu prasītājai.

      100    Treškārt, attiecībā uz risku, ka trešās personas varētu censties valsts tiesā no prasītājas piedzīt kompensācijas, vispirms
         ir jānorāda, ka nav pierādīts, ka judikatūras izpratnē prasītājas tiesiskajam stāvoklim jau būtu radies noteikts kaitējums
         (skat. iepriekš 79. punktu). Faktiski, pat pieņemot, ka attiecīgā uzņēmuma darbības, kas attiecinātas konkrēti uz prasītāju,
         varētu būt pamats aktiem, ar kuriem varētu tikt ierosināta pēdējās minētās atbildība saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību
         aktiem, ir jāsecina, ka iespējama prasība par zaudējumu atlīdzību valsts tiesās nav atkarīga no iespējamas apstrīdētā akta
         atcelšanas. Katrā ziņā prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kas ļautu noteikt, kādos apstākļos šajā gadījumā iespējama apstrīdētā
         akta atcelšana ļautu tai izvairīties no jebkāda riska, ka trešās personas, kuras, iespējams, cietušas zaudējumus, valsts tiesā
         pret viņu iesniegs prasību par zaudējumu atlīdzību. Attiecībā uz to turklāt ir jānorāda, ka prasītāja aprobežojās vien ar
         to, ka attiecīgi savām 2011. gada 20. maija un 13. jūlija vēstulēm, proti, tempore suspecto, pielikumā pievienoja vienkāršas vēstules, kas tai adresētas līdz ar trīs citiem pārstrādātājiem, uz kuriem attiecas apstrīdētais
         lēmums, kurās bija iekļauta šobrīd likvidācijas procesā esoša tabakas ražotāju kooperatīva, kas dibināts Lečes [Lecce] provincē (Itālijā), prasība atlīdzināt zaudējumus. Šādas vēstules, no kurām vienā pat nav norādīts nosūtīšanas datums un
         kuru prasītāja saņēma vien pēc tam, kad bija apšaubīta tās interese uzturēt prasību šajā procesā, pašas par sevi nepierāda,
         ka trešās personas, kuras ir cietušas zaudējumus apstrīdētajā lēmumā norādīto pārkāpumu dēļ, ir iesniegušas prasību par zaudējumu
         atlīdzību. Turklāt, ņemot vērā, ka prasītāja nav apstrīdējusi Komisijas konstatējumu apstrīdētajā lēmumā par pārkāpumu, kuru
         izdarījis uzņēmums, kura rīcība attiecināta uz Alliance One un prasītāju, šis process nav saistīts ar iespējamu rīcību, kuru trešās personas uzsākušas, pamatojoties uz pierādījumiem
         un konstatējumiem, kas iekļauti minētajā lēmumā. Visbeidzot ir jānorāda, ka, pieņemot, ka šādas nenoteiktas darbības nākotnē
         pret prasītāju varētu tikt reāli uzsāktas, tām nebūs nekādas materiālas ietekmes uz pēdējo minēto, jo tā vairs nav spējīga
         samaksāt pat saviem esošajiem kreditoriem.

      101    Ceturtkārt, ja prasītāja atsaucas uz savu administratoru un turpmāk sava likvidatora pienākumu, piemērojot Itālijas tiesību
         aktus, aizsargāt visu iespējamo kreditoru intereses, tā nepierāda, kādā mērā šāds pienākums, pieņemot, ka tāds ir, rada tai
         interesi turpināt šo procesu. Turklāt šis arguments ir pretrunā likvidatora attieksmei mierizlīguma ar kreditoriem procesa
         laikā, jo, kā tas izriet no lietas materiāliem, pēdējais minētais pat neinformēja kreditorus, tiesas izpildītāju un Tribunale fallimentare di Roma par šā procesa esamību (skat. iepriekš 95. punktu).

      102    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja nav pierādījusi savu radušos un faktisku interesi turpināt šo procesu.
         No tā izriet, ka tiesvedība lietā par šo prasību ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      103    Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 6. punktam, ja tiesvedību lietā izbeidz pirms sprieduma taisīšanas, Vispārējā
         tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem pēc saviem ieskatiem.

      104    Šajā gadījumā prasītājas rīcība nav bijusi lojāla attiecībā pret Vispārējo tiesu, jo tā, pirmkārt, pirms mutvārdu procesa
         uzsākšanas neinformēja Vispārējo tiesu par to, ka atrodas likvidācijas procesā, un, otrkārt, neraugoties uz procesa organizatoriskajiem
         pasākumiem, kas noteikti tiesas sēdē, neinformēja par to, ka Tribunale fallimentare di Roma 2007. gadā attiecībā uz to ir uzsākts mierizlīguma ar kreditoriem process, kas joprojām turpinās. Faktiski tikai pēc Komisijas
         iesniegto dokumentu, kas pievienoti 2011. gada 21. februāra apsvērumiem, izskatīšanas (skat. iepriekš 44. punktu) Tiesa uzzināja,
         ka attiecībā uz prasītāju notiek šāds process.

      105    Turklāt tādēļ, ka noteiktas prasītājas atbildes nebija pietiekami precīzas, Vispārējai tiesai nācās veikt vairākus procesa
         organizatoriskos pasākumus, it īpaši attiecībā uz faktiem, kas notikuši ilgi pirms tiesas sēdes, kas sarežģīja mutvārdu procesu
         un kavēja tā slēgšanu.

      106    No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājai ir jāpiespriež atlīdzināt savus, kā arī segt Komisijai radušos
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      izbeigt tiesvedību lietā par šo prasību;
      2)      Mindo Srl atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 5. oktobrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2016. gada 21. janvāra spriedums.#ROD Leichtmetallräder GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Kopienas grafiska preču zīme “ROD” – Agrākas valsts grafiskas preču zīmes “RODI” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Agrāk noticis iebildumu process – Regulas (EK) Nr. 2868/95 39. noteikuma 3. punkts.#Lieta T-75/15.