title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 23.martā. # Mülhens GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apelācija - Kopienas preču zīme - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Sajaukšanas iespēja - Vārdiska preču zīme "ZIRH" - Kopienas preču zīmes "SIR" īpašnieka iebildumi. # Lieta C-206/04 P.

text:
      Lieta C-206/04 P
      Mülhens GmbH & Co. KG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespēja – Vārdiska preču zīme “ZIRH” – Kopienas preču zīmes “SIR” īpašnieka iebildumi
      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. novembrī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 23. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Relatīvie atteikuma pamatojumi — Agrākas preču zīmes,
            kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.     Apelācija — Pamati — Kļūdains faktu vērtējums — Nepieņemamība — Pirmās instances tiesā iesniegto faktu vērtējuma kontrole
            Tiesā — Izslēgšana, izņemot sagrozīšanas gadījumu
      (EKL 225. pants, Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa)
      1.     Novērtējot tādu divu apzīmējumu sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē, kuri nav vizuāli un konceptuāli līdzīgi, bet kuriem dažās valstīs ir fonētiskā līdzība, nevar izslēgt, ka sajaukšanas
         iespēju minētā noteikuma izpratnē var radīt arī vienīgi preču zīmju fonētiskā līdzība. Tomēr šādas iespējas esamība ir konstatējama,
         veicot visaptverošo vērtējumu attiecībā uz apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību. Līdz ar to iespējamas fonētiskās
         līdzības vērtējums minētajā visaptverošajā vērtējumā ir tikai viens no faktoriem, no kā izriet, ka divu apzīmējumu sajaukšanas
         iespēja nepieciešami nepastāv katru reizi, kad starp tiem ir noteikta tikai fonētiskā līdzība.

      Turklāt minētais visaptverošais vērtējums nozīmē, ka starp diviem apzīmējumiem pastāvošās vizuālās un konceptuālās atšķirības
         var neitralizēt to fonētiskās līdzības tiktāl, ciktāl vismaz vienai no šīm preču zīmēm konkrētās sabiedrības daļas uztverē
         ir skaidra un noteikta nozīme, kā rezultātā šī sabiedrība to ir spējīga tieši uztvert.

      (sal. ar 19.–22. un 35. punktu)
      2.     No EKL 225. panta 1. punkta otrās daļas un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedz tikai
         par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt atbilstošus faktus, kā
         arī izvērtēt pierādījumus. Tātad šo faktu un pierādījumu izvērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie tiek sagrozīti, nav tiesību
         jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros.

      (sal. ar 28. un 41. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 23. martā (*)

      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespēja – Vārdiska preču zīme “ZIRH” – Kopienas preču zīmes “SIR” īpašnieka iebildumi
      Lieta C‑206/04 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2004. gada 6. maijā iesniedza
      Mülhens GmbH & Co. KG, Ķelne (Vācija), ko pārstāv T. Šulte‑Bekhauzens [T. Schulte-Beckhausen] un K. Muziols [C. Musiol], Rechtsanwälte,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv S. Laitinena [S. Laitinen] un A. fon Mīlendāls [A. von Mühlendahl], pārstāvji,

      atbildētājs pirmajā instancē,
      Zirh International Corp., Ņujorka (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv L. Koukers [L. Kouker], Rechtsanwalt,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 6. oktobrī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu apelācijas sūdzību Mülhens GmbH & Co. KG lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 3. marta spriedumu lietā Mülhens/ITSB – Zirh International (“ZIRH”) (T‑355/02, Recueil, II‑791. lpp.; turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), ar ko Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas
         prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2002. gada
         1. oktobra lēmumu lietā R 247/2001‑3, ar kuru ir noraidīti apelācijas sūdzības iesniedzējas pret vārdiskas preču zīmes “ZIRH”
         reģistrāciju pieteiktie iebildumi (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2       Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 8. panta 1. punkts
         paredz:

      “Ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē,
      [..]
      b)      ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai
         līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja maldināt ir
         asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi [sabiedrībai tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv to sajaukšanas
         iespēja; sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi].”

      3       Šīs regulas 8. panta 2. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
      “Šā panta 1. punktā “agrākas preču zīmes” ir:
      a)      šādas preču zīmes ar pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes saņemšanas pieteikuma iesniegšanas
         datuma, ņemot vērā, ja vajadzīgs, prioritātes attiecībā uz šīm preču zīmēm:

      [..]
      i)      Kopienas preču zīmes [..]
      [..].”
      4       Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta redakcija būtībā atbilst Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas
         89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         redakcijai.

       Prāvas priekšvēsture
      5       1999. gada 21. septembrī Zirh International Corp. (turpmāk tekstā – “Zirh Corp.”) ITSB iesniedza pieteikumu kā Kopienas preču zīmi reģistrēt vārdisku apzīmējumu “ZIRH” attiecībā
         uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 3., 5. un 42. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija
         Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām (turpmāk tekstā
         – “Nicas Nolīgums”).

      6       2000. gada 24. maijā apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus pret
         preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, kas minētas reģistrācijas pieteikumā. Šie iebildumi pamatoti
         ar to, ka pastāv agrāka Kopienas preču zīme, t.i., – kombinēta vārdiska un grafiska preču zīme, ko veido vārdisks elements
         “SIR”, kuru papildina heraldiska figūra, – kas ir reģistrēta attiecībā uz precēm, kuras ietilpst 3. klasē atbilstoši Nicas
         Nolīgumam un atbilst šādam aprakstam: “parfimērija, ēteriskās eļļas, kosmētika, matu losjoni, zobu tīrīšanas līdzekļi, ziepes”
         (turpmāk tekstā – “Agrākā preču zīme”).

      7       Ar 2001. gada 29. jūnija lēmumu ITSB Iebildumu nodaļa iebildumus noraidīja, it īpaši uzskatot, ka, lai gan attiecīgās preces
         un pakalpojumus pārdod, izmantojot tos pašus izplatīšanas kanālus, vai tajos pašos tirdzniecības punktos, starp abām preču
         zīmēm pastāvošās atšķirības viennozīmīgi dominē pār fonētisko līdzību, kas starp šīm preču zīmēm var pastāvēt dažās oficiālās
         Eiropas Savienības valodās, no kā izriet, ka starp minētajām preču zīmēm nav sajaukšanas iespējas.

      8       2001. gada 10. jūlijā apelācijas sūdzības iesniedzēja pret šo lēmumu iesniedza apelāciju ITSB Apelāciju otrajā padomē, kas
         ar Apstrīdēto lēmumu prasību noraidīja, apstiprinot Iebildumu nodaļas lēmumu un pārņemot šī lēmuma pamatojumu.

       Process Pirmās instances tiesā un apstrīdētais spriedums
      9       Ar 2002. gada 4. decembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu apelācijas sūdzības iesniedzēja
         cēla prasību atcelt Apstrīdēto lēmumu, balstoties uz vienu pamatu, ka ir nepareizi piemērots sajaukšanas iespējas jēdziens
         Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē.

      10     Vispirms Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 33.–43. punktā norādīja uz piemērojamām normām un atbilstošo judikatūru
         sajaukšanas iespējas ar agrāku preču zīmi jomā.

      11     Turpmāk Pirmās instances tiesa veica attiecīgo faktoru visaptverošu vērtējumu, ņemot vērā atšķirtspējīgos un dominējošos elementus,
         kā rezultātā tā secināja, ka starp attiecīgajām preču zīmēm pastāvošā fonētiskā līdzība ir lielā mērā neitralizēta. Pirmās
         instances tiesas formulējumi ir izteikti šādā redakcijā:

      “44      Attiecībā uz konfliktējošo preču zīmju vizuālo salīdzinājumu, pirmkārt, ir jākonstatē, ka, lai gan šo preču zīmju vārdiskajos
         elementos izmantotie otrais un trešais burti, t.i., burti “ir”, ir kopīgi, tām ir būtiskas vizuālās atšķirības. Pirmie burti,
         kas attiecīgi ir “s” un “z”, ir atšķirīgi. Turklāt minētos vārdiskos elementus veido atšķirīgs burtu skaits, jo pieteiktajā
         preču zīmē burtiem “ir” seko burts “h”. Turklāt Agrākās preču zīmes vārdisko apzīmējumu papildina heraldiska figūra, bet pieteikto
         preču zīmi veido no parastiem simboliem sastāvošs vārdisks apzīmējums. Tādējādi, novērtējot attiecīgo apzīmējumu vizuālo aspektu
         kopumā, katra apzīmējuma īpašu elementu dēļ to radītais vispārējais iespaids ir atšķirīgs.

      45      Attiecībā uz fonētisko līdzību ITSB neapstrīd, ka abu preču zīmju vārdiskie elementi dažās Eiropas Savienības oficiālajās
         valodās ir līdzīgi. Kā ITSB pamatoti norāda atbildes raksta uz apelāciju 26. punktā, ir ļoti iespējams, ka vairākās dalībvalstīs
         Agrāko preču zīmi izrunās atbilstoši izrunai angļu valodā, jo “sir” ir pazīstams angļu termins, kas var būt zināms arī angļu
         valodā nerunājošai sabiedrībai. Pat ja pieteikto Kopienas preču zīmi noteiktās valodās var izrunāt dažādos veidos, ir jāsecina,
         kā to pieļauj ITSB, ka attiecīgās preču zīmes ir fonētiski līdzīgas vismaz angliski runājošajās valstīs un Spānijā, jo attiecīgās
         angļu un spāņu izrunas atšķirības nav īpaši izteiktas. Tādējādi šajās valstīs preču zīmes uzskatāmas par līdzīgām.

      46      Attiecībā uz konfliktējošo preču zīmju konceptuālo salīdzinājumu, prasītāja ITSB vērtējumus šajā jautājumā neapstrīd. Kā pamatoti
         norāda ITSB, konceptuālā līdzība nepastāv, jo var uzskatīt par iespējamu, ka, ņemot vērā izplatītās angļu valodas vārda “sir”
         zināšanas Eiropā, dalībvalstu vidusmēra patērētājs iedomāsies šo vārdu. Tā kā terminam “zirh” nav atpazīstamas nozīmes nevienā
         no Eiropas Savienības vienpadsmit oficiālajām valodām, vispārējā sabiedrība vārdu “zirh” tādējādi uztvers kā neoloģismu. Tādēļ
         ir jāsecina, ka konceptuālajā aspektā abas preču zīmes nav līdzīgas.

      47      Tādējādi ir jākonstatē, ka starp preču zīmēm “SIR” un “ZIRH” nepastāv nedz vizuālā, nedz arī konceptuālā līdzība. Fonētiskajā
         aspektā attiecīgās preču zīmes dažās dalībvalstīs ir līdzīgas. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka saskaņā ar judikatūru nevar izslēgt,
         ka sajaukšanas iespēju var radīt vienīgi fonētiskā preču zīmju līdzība ([Tiesas 1999. gada 22. jūnija] spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer [C‑342/97, Recueil, I‑3819. lpp.], 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 15. janvāra spriedums lietā T‑99/01 Mystery Drinks/ITSB – Karlsberg Brauerei (“MYSTERY”), Recueil, II‑43. lpp., 42. punkts).

      48      Kā jau ir atgādināts iepriekš minētajā 39. un 42. punktā, visu konkrētajā gadījumā esošo faktoru visaptverošs vērtējums ir
         jāveic, balstoties uz attiecīgo preču zīmju radīto kopējo iespaidu un it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos
         elementus.

      49      Saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru fonētiskās līdzības var tikt neitralizētas ar konceptuālām atšķirībām, kas attiecīgas
         preču zīmes nodala. Šādai neitralizēšanai ir nepieciešams, lai vismaz vienai attiecīgai preču zīmei no konkrētās sabiedrības
         daļas viedokļa būtu skaidra un noteikta nozīme, lai šī sabiedrība varētu to nekavējoties uztvert ([Pirmās instances tiesas
         2003. gada 14. oktobra spriedums lietā T‑292/01 Phillips-Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (“BASS”), Recueil, II‑4335. lpp.], 54. punkts).

      50      Kā tas izriet no 46. punkta, šajā lietā tas tā ir attiecībā uz Agrākās preču zīmes “SIR” vārdisko elementu. Šī analīze nezaudē
         spēku tādēļ, ka šis vārdiskais apzīmējums neapzīmē nevienu preču raksturojumu, attiecībā uz kurām šī preču zīme ir reģistrēta.
         Šis apstāklis netraucē konkrētajai sabiedrības daļai nekavējoties uztvert šī Agrākās preču zīmes vārdiskā elementa nozīmi.
         Pietiek ar to, ka vienai attiecīgajai preču zīmei ir šāda nozīme, lai, neskatoties uz to, ka otrajai preču zīmei šādas nozīmes
         nav vai ir pilnībā atšķirīga nozīme, starp šīm preču zīmēm pastāvošās fonētiskās līdzības būtu lielā mērā neitralizētas (šajā
         sakarā skat. [iepriekš minēto] spriedumu lietā BASS, 54. punkts).

      51      Šajā lietā šo neitralizēšanu apstiprina tas, ka preču zīmēm “SIR” un “ZIRH” ir arī vizuālās atšķirības. Šajā kontekstā ir
         jāatzīmē, kā ir atbilstoši norādījis ITSB, ka starp divām preču zīmēm pastāvošas fonētiskās līdzības pakāpei ir mazāka nozīme
         preču gadījumā, ko pārdod tādā veidā, ka, veicot pirkumu, konkrētā sabiedrības daļa preču zīmi, kas apzīmē šīs preces, parasti
         uztver arī vizuāli (šajā sakarā skat. [iepriekš minēto] spriedumu lieta BASS, 55. punkts).

      52      Pretēji prasītājas apgalvojumam šajā lietā apskatāmo preču gadījumā tas tā ir. Prasītājas argumenti, saskaņā ar kuriem preču,
         kuras apzīmē Agrākā preču zīme, pārdošana tiek veikta, pamatojoties ne tikai uz to vizuālo izskatu, un svarīgs prasītājas
         preču pārdošanas kanāls ir pārdošana, ko veic parfimērijas veikalos, frizētavās un skaistumkopšanas salonos, šo secinājumu
         neietekmē.

      53      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka prasītāja nekādā veidā nav pierādījusi, ka tās preces parasti pārdod tā, ka sabiedrība preču zīmi
         neuztver vizuāli. Prasītāja aprobežojas ar apgalvojumu, ka tradicionāli preces pārdod, izmantojot parfimērijas veikalus, frizētavas
         un skaistumkopšanas salonus, no kā izriet, ka patērētājs var saņemt preci nevis tieši, bet vienīgi ar pārdevēja starpniecību.

      54      Pat pieņemot, ka parfimērijas veikali, frizētavas un skaistumkopšanas saloni var būt svarīgi prasītājas preču pārdošanas kanāli,
         ir noteikts, ka arī šajās vietās preces parasti izvieto plauktos tādā veidā, kas patērētājiem ļauj šīs preces apskatīt vizuāli.
         Tātad, pat ja nav izslēgts, ka attiecīgās preces var tikt pārdotas pēc mutvārdu pieprasījuma, šāds pārdošanas veids nav uzskatāms
         par parasto šo preču pārdošanas veidu.”

      12     Tādējādi Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 55. punktā konstatēja, ka ar aplūkojamo preču zīmju savstarpējās līdzības
         pakāpi nepietiek, lai konstatētu, ka konkrētā sabiedrības daļa varētu uzskatīt aplūkojamās preces par viena un tā paša uzņēmuma
         vai, attiecīgajā gadījumā, ekonomiski saistītu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.

       Apelācija
      13     Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt Pārsūdzēto spriedumu un Apstrīdēto lēmumu un piespriest atbildētājam atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Savas apelācijas atbalstam tā izvirza vienu pamatu, ko veido divas daļas, kuras attiecas uz Regulas
         Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Katrā no divām daļām tā norāda divus atšķirīgus iebildumus.

      14     ITSB un Zirh Corp. lūdz apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par vienīgā pamata pirmo daļu (sajaukšanas iespēja)
       Pirmais iebildums

       Lietas dalībnieku argumenti
      15     Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka attiecīgo preču un pakalpojumu daļēja līdzība un daļējs identiskums, no vienas
         puses, un preču zīmju fonētiskā līdzība, no otras puses, noved pie secinājuma, ka starp šīm preču zīmēm pastāv sajaukšanas
         iespēja. Atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzējas viedoklim, kura šajā sakara norāda uz iepriekš minētā sprieduma lietā
         Lloyd Schuhfabrik Meyer 28. punktu, Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir pamats tam, ka acīmredzama līdzība, piemērojot vienu no
         sensoriskajiem kritērijiem, izraisa sajaukšanas iespēju. Šajā lietā šī iespēja izrietot no fonētiskās līdzības.

      16     ITSB neapstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas analīzi par preču līdzību. Tomēr tas uzskata, ka iepriekš minētā sprieduma
         lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer piemērošanas joma attiecas vienīgi uz iespējas, ka fonētiskā līdzība ir pietiekama, lai konstatētu sajaukšanas iespēju, pieļaujamību.

       Tiesas vērtējums
      17     Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 septītajam apsvērumam sajaukšanas iespējas vērtējums ir atkarīgs no
         vairākiem elementiem un it īpaši no preču zīmes atpazīstamības tirgū, no asociācijām, ko var saistīt ar izmantoto vai reģistrēto
         apzīmējumu, un no līdzības pakāpes starp preču zīmi un apzīmējumu un starp norādītajām precēm vai pakalpojumiem.

      18     Sajaukšanas iespēja sabiedrības uztverē ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus
         (šajā sakarā attiecībā uz Direktīvu 89/104 skat. 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑251/95 SABEL, Recueil, I‑6191. lpp., 22. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑425/98 Marca Mode, Recueil, I‑4861. lpp., 40. punkts).

      19     Šim visaptverošajam vērtējumam attiecībā uz preču zīmju vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību ir jābalstās uz to radīto
         kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus (skat. it īpaši attiecībā uz Direktīvu 89/104
         iepriekš minēto spriedumu lietā SABEL, 23. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 25. punkts).

      20     Šajā sakarā, novērtējot abu apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā konstatēja,
         ka šie apzīmējumi nav vizuāli un konceptuāli līdzīgi, taču dažās valstīs tiem ir fonētiskā līdzība un nav izslēgts, ka šī
         līdzība varētu radīt sajaukšanas iespēju.

      21     Nevarētu izslēgt, ka vienīgi preču zīmju fonētiskā līdzība varētu radīt sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta izpratnē (attiecībā uz Direktīvu 89/104 skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 28. punkts). Tomēr ir jāatgādina, ka šādas iespējas esamība ir konstatējama, veicot visaptverošo vērtējumu attiecībā uz
         apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību. Līdz ar to iespējamas fonētiskās līdzības vērtējums minētajā visaptverošajā
         vērtējumā ir tikai viens no faktoriem.

      22     Tādējādi no iepriekš minētā sprieduma lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer 28. punkta nevar secināt, ka divu apzīmējumu sajaukšanas iespēja nepieciešami pastāv katru reizi, kad starp tiem ir noteikta
         tikai fonētiskā līdzība.

      23     Tādējādi Pirmās instances tiesa, vērtējot sajaukšanas iespēju visaptveroši, pamatoti pārbaudīja abu attiecīgo apzīmējumu kopējo
         iespaidu saistībā ar to iespējamo vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību.

      24     No minētā izriet, ka vienīgā pamata pirmās daļas pirmais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
       Otrais iebildums

       Lietas dalībnieku argumenti
      25     Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka fonētiskā līdzība ir pietiekama sajaukšanas iespējas noteikšanai tad, ja ar attiecīgu
         preču zīmi apzīmētas preces netiek pirktas, pamatojoties vienīgi uz to izskatu. Attiecībā uz konkrētajām precēm vairākos veikalos
         patērētājiem neesot pašapkalpošanās iespēju un tiem šīs preces noteikti jāpieprasa. Turklāt šīs preces ļoti bieži pasūtot
         telefoniski. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka patērētājam, kas jebkurā gadījumā uztver preču zīmi “SIR” vienīgi
         fonētiski, nav zināmi ar šo preču zīmi apzīmēto preču vizuālie raksturojumi.

      26     ITSB uzskata, ka fonētiskā līdzība šajā lietā nav noteicošā, jo attiecīgās preces parasti pērk, pamatojoties uz to izskatu.
         Tas uzskata, ka šīs preces pārdod tādā veidā, ka pirkuma gaitā konkrētā sabiedrības daļa uztver preču zīmi kā minēto preču
         vizuāla veida apzīmējumu. Tādējādi, lai gan uz attiecīgajām precēm ir iespējams atsaukties mutiski, ITSB uzskata, ka izplatīšanas
         kanāls, kuram ir vajadzīgs mutisks pieprasījums, nav uzskatāms par šo preču pirkuma tipisku vai vidusmēra situāciju. Tādēļ
         ir jāsecina, ka šajā lietā nav nekādas sajaukšanas iespējas Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē.

       Tiesas vērtējums
      27     Attiecībā uz otro apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumu par attiecīgo preču pārdošanas veida ietekmi ir jākonstatē, ka
         patiesībā apelācijas mērķis ir panākt, lai Tiesa ar savu vērtējumu aizstātu Pirmās instances tiesas vērtējumu.

      28     Pārsūdzētā sprieduma 52.–54. punktā ietvertais Pirmās instances tiesas lēmums, ka attiecīgās preces parasti pārdod veidā,
         kas konkrētajai sabiedrības daļai ļauj veikt vizuālo pārbaudi, ir faktu vērtējums, kas nav pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas
         ietvaros. Kā izriet no EKL 225. panta 1. punkta otrās daļas un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas, apelācijas sūdzības
         iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt atbilstošus
         faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus. Tātad šo faktu un pierādījumu izvērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie tiek sagrozīti,
         nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros (šajā sakarā skat. 2005. gada 15. septembra
         spriedumu lietā C‑37/03 P BioID/ITSB, Krājums, I‑7975. lpp., 43. punkts un minētā judikatūra).

      29     Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi, ka Pirmās instances tiesa kādā veidā būtu sagrozījusi faktus vai pierādījumus,
         vienīgā pamata pirmās daļas otrais iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.

      30     Tādējādi attiecībā uz vienīgā pamata pirmo daļu ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomu.

      31     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka vienīgā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā daļēji nepamatota un daļēji nepieņemama.
       Par vienīgā pamata otro daļu (fonētiskās līdzības neitralizēšana)
       Pirmais iebildums

       Lietas dalībnieku argumenti
      32     Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesas argumentācijas izejas punkts, kas ir ietverts Pārsūdzētā
         sprieduma 48. un 49. punktā, ir kļūdains. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka fonētisko līdzību nevar neitralizēt
         vizuālās un konceptuālās atšķirības.

      33     ITSB norāda, ka, ja Tiesa ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas spriedumā lietā Phillips-Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (“BASS”) (minēts iepriekš, 54. punkts) norādīto argumentāciju, ka konceptuālās un vizuālās atšķirības, kas nošķir abas preču
         zīmes, neitralizē fonētiskās līdzības tiktāl, ciktāl vismaz vienai no šīm preču zīmēm konkrētās sabiedrības daļas uztverē
         ir skaidra un noteikta nozīme, kā rezultātā šī sabiedrība to ir spējīga nekavējoties uztvert, tad Tiesai šāda argumentācija
         ir jāpiemēro šajā lietā.

       Tiesas vērtējums
      34     Kā ir atgādināts šī sprieduma 19. punktā, visaptverošajam vērtējumam attiecībā uz attiecīgo preču zīmju vizuālo, fonētisko
         un konceptuālo līdzību ir jābalstās uz to radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus.

      35     Minētais visaptverošais vērtējums nozīmē, ka starp diviem apzīmējumiem pastāvošās vizuālās un konceptuālās atšķirības var
         neitralizēt to fonētiskās līdzības tiktāl, ciktāl vismaz vienai no šīm preču zīmēm konkrētās sabiedrības daļas uztverē ir
         skaidra un noteikta nozīme, kā rezultātā šī sabiedrība to ir spējīga tieši uztvert (šajā sakarā skat. 2006. gada 12. janvāra
         spriedumu lietā C‑361/04 P Ruiz-Picasso  u.c./ITSB, Krājums, I‑643. lpp., 20. punkts).

      36     Tādējādi, Pārsūdzētā sprieduma 48. un 49. punktā pamatoti norādot, ka visaptverošais vērtējums ietver arī attiecīgo apzīmējumu
         atšķirtspējīgo un dominējošo elementu vērtējumu un ka starp šiem apzīmējumiem pastāvošas fonētiskās līdzības var tikt neitralizētas
         ar konceptuālām atšķirībām, Pirmās instances tiesa, nepārkāpjot Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas
         jomu, varēja nospriest, ka attiecīgo apzīmējumu līdzības līmenis nav pietiekami augsts, lai secinātu, ka attiecīgā sabiedrības
         daļa aplūkojamās preces varētu uzskatīt par viena un tā paša uzņēmuma vai, attiecīgajā gadījumā, ekonomiski saistītu uzņēmumu
         precēm.

      37     No minētā izriet, ka vienīgā pamata otrās daļas pirmais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
       Otrais iebildums

       Lietas dalībnieku argumenti
      38     Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka būtiskā preču zīmes “SIR” nozīme skaidri redzama tikai tad, kad šo preču zīmi izrunā
         angliski. Tās izrunai jebkurā citā oficiālajā Eiropas Savienības valodā nav nekādas nozīmes, un tā ir pilnībā izdomāts apzīmējums.
         Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti nosprieda, ka šajā lietā vienai no
         attiecīgajām preču zīmēm bija skaidra un noteikta nozīme, lai turpmāk secinātu, ka fonētisko līdzību neitralizē konceptuālas
         un vizuālas atšķirības, kas preču zīmes nodala. Tādējādi Pirmās instances tiesa, interpretējot Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunktu, esot pieļāvusi tiesību kļūdu.

      39     ITSB uzskata, ka grafiskajai preču zīmei “SIR” ir skaidra un noteikta nozīme Pirmās instances tiesas sprieduma lietā Phillips-Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (“BASS”) (minēts iepriekš, 54. punkts) izpratnē. Tādējādi Pirmās instances tiesa, interpretējot Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunktu, neesot pieļāvusi tiesību kļūdu.

       Tiesas vērtējums
      40     Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto otro iebildumu saistībā ar attiecīgo apzīmējumu konceptuālo un vizuālo
         atšķirību vērtējumu ir jākonstatē, ka patiesībā apelācijas mērķis ir panākt, lai Tiesa ar savu vērtējumu aizstātu Pirmās instances
         tiesas vērtējumu.

      41     Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka Pārsūdzētā sprieduma 50. un 51. punktā ietvertais Pirmās instances tiesas lēmums, saskaņā ar kuru
         starp attiecīgajiem apzīmējumiem pastāvošās konceptuālās un vizuālās atšķirības neitralizē to fonētisko līdzību, ir faktu
         vērtējums, kas nav pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros. Kā izriet no EKL 225. panta 1. punkta otrās daļas un Tiesas
         Statūtu 58. panta pirmās daļas, apelācijas sūdzības Tiesai iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Pirmās
         instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus. Tātad šo faktu un pierādījumu
         izvērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie tiek sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas
         ietvaros (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BioID/ITSB, 43. punkts un minētā judikatūra).

      42     Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi nekādus Pirmās instances tiesai sniegto faktu vai pierādījumu sagrozīšanas
         gadījumus, vienīgā pamata otrās daļas otrais iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.

      43     Tādējādi ir jākonstatē, ka attiecībā uz vienīgā pamata otro daļu Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomu.

      44     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka vienīgā pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji nepamatota un daļēji nepieņemama.
      45     Tā kā neviena no apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas atbalstam norādītā vienīgā pamata daļām nav pamatota, apelācija
         ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB un Zirh Corp. ir prasījuši piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs,
         jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      apelāciju noraidīt;
      2)      Mülhens GmbH & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 13. novembra spriedums.#Mario Vital Pérez pret Ayuntamiento de Oviedo.#Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 4 de Oviedo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 21. pants – Direktīva 2000/78/EK – 2. panta 2. punkts, 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts – Diskriminācija vecuma dēļ – Valsts tiesību norma – Pašvaldības policijas darbinieku darbā pieņemšanas nosacījums – Maksimālās 30 gadu vecuma robežas noteikšana – Pamatojumi.#Lieta C‑416/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑416/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 4 de Oviedo  (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 16. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 23. jūlijā, tiesvedībā
            Mario Vital Pérez
            pret
            Ayuntamiento de Oviedo .
            TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], kas pilda otrās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ], A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ] un Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ] (referents),
            ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Vital Pérez  vārdā – M. Noval Pato  un I. Fernández-Jardón Fernández , abogados ,
            – Spānijas valdības vārdā – M. J. García-Valdecasas Dorrego  un L. Banciella Rodríguez-Miñon , pārstāvji,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Möller , pārstāvji,
            – Francijas valdības vārdā – D. Colas un R. Coesme , pārstāvji,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz S. Varone , avvocato dello Stato ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – L. Lozano Palacios  un D. Martin , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 17. jūlija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV L 303, 16. lpp.), 2. panta 2. punktu, 4. panta 1. punktu un 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 21. panta 1. punktu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp M. Vital Pérez  un Ayuntamiento de Oviedo  (Ovjedo pašvaldība, turpmāk tekstā – “ Ayuntamiento ”) par pēdējās minētās lēmumu apstiprināt paziņojumu par konkursu, kurā ir prasīts, lai kandidāti uz pašvaldības policijas darbinieku vietām nebūtu vecāki par 30 gadiem.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Direktīvas 2000/78 preambulas 18., 23. un 25. apsvērumā ir noteikts:
            “(18)	Šī direktīva neparedz, ka bruņotajos spēkos, policijā, cietumā vai avārijas dienestos būtu jāpieņem darbā vai jāsaglabā nodarbinātība personām, kam nav vajadzīgās spējas veikt uzdevumus, kuru izpildi no tām var prasīt saistībā ar likumīgo mērķi saglabāt šo dienestu operativitāti.
            [..]
            (23) Atšķirīgu attieksmi var attaisnot ļoti retos gadījumos, ja no īpašībām, kas saistītas ar [..] vecumu [..], izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju, ja vien mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla. [..]
            [..]
            (25) Vecuma diskriminācijas aizliegums ir nozīmīgs solis, lai sasniegtu nodarbinātības pamatnostādnēs izvirzītos mērķus un veicinātu darbaspēka dažādību. Tomēr zināmos apstākļos atšķirīgu attieksmi saistībā ar vecumu var attaisnot, tādēļ ir vajadzīgi īpaši noteikumi, kas var mainīties atkarībā no situācijas dalībvalstīs. Tādēļ ir svarīgi nošķirt atšķirīgo attieksmi, kas ir attaisnota, konkrēti, ar likumīgu nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un diskrimināciju, kura jāaizliedz.”
            4. Saskaņā ar Direktīvas 2000/78 1. panta noteikumiem, lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.
            5. Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts:
            “1. Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
            2. Šā panta 1. punkta nolūkā:
            a) uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā minēta iemesla dēļ;
            [..].”
            6. Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir precizēts.
            “Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
            a) nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, ietverot paaugstināšanu amatā.”
            7. Šīs direktīvas 4. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
            “Neatkarīgi no 2. panta 1. un 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir īpašība, kas saistīta ar jebkuru no 1. pantā minētajiem iemesliem, neveido diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību būtības dēļ vai tajā sakarā, kurā tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla.”
            8. Direktīvas 2000/78 6. pantā ir paredzēts:
            “1. Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir vecums, neveido diskrimināciju, ja attiecīgās valsts tiesību kontekstā tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota ar likumīgu mērķi, tostarp likumīgu nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un ja šā mērķa sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi.
            Šāda dažāda attieksme cita starpā var ietvert:
            [..]
            c) to, ka nosaka maksimālo vecumu pieņemšanai darbā, pamatojoties uz izglītības prasībām attiecīgajam amatam vai uz vajadzību pēc saprātīga darba laikposma pirms pensijas.
            [..]”
            Spānijas tiesības
            9. Spānijā katra no 17 autonomajām kopienām ir pieņēmusi likumus vai tiesību aktus, kas attiecas uz pašvaldības policijas statusu un kas atšķiras saistībā ar maksimālo vecumu darbam šajā profesijā. Faktiski dažos likumos maksimālā vecuma robeža ir noteikta 30 vai vairāk gadi, bet citos robeža nav noteikta vispār.
            10. Astūrijas firstistes autonomās kopienas 2007. gada 23. marta Likuma 2/2007 par pašvaldības policiju koordinēšanu ( Ley 2/2007 de Coordinación de las Policías Locales de la Comunidad Autonóma del Principado de Asturias ; 2007. gada 16. jūlija BOE Nr. 169) 18. panta 6. punktā pašvaldības policijas darbinieku funkcijas ir precizētas šādi:
            “Palīdzība iedzīvotājiem, personu un mantas aizsardzība, noziedzīgu nodarījumu izdarītāju aizturēšana un apcietināšana, profilakses patrulēšana, satiksmes regulēšana un citi līdzīgi pienākumi, kurus tam nosaka priekšniecība.”
            11. Šī likuma 32. panta b) punktā kā vispārējs nosacījums iespējai iestāties darbā pašvaldības policijas dienestā ir paredzēts:
            “[..]
            b) personai ir jābūt vismaz 18 gadus vecai, bet ne vecākai par 30 gadiem.”
            12. Likums 2/2007 tika pieņemts atbilstoši kompetencei, kas Spānijas Konstitūcijā ir piešķirta autonomajām kopienām saskaņā ar 1986. gada 13. marta Konstitutīvo likumu 2/1986 par drošības spēkiem un dienestiem ( Ley Orgánica 2/1986 de Fuerzas y Cuerpos de Seguridad ; 1986. gada 14. marta BOE  Nr. 63).
            13. Konstitutīvā likuma 2/1986 11. panta 1. punktā valsts drošības spēkiem un dienestiem ir noteiktas šādas funkcijas:
            “Valsts drošības spēku un dienestu uzdevums ir aizsargāt tiesību un brīvību brīvu īstenošanu un nodrošināt iedzīvotāju drošību, pildot šādas funkcijas:
            a) nodrošināt, ka tiek ievēroti likumi un vispārējie tiesību akti, izpildot rīkojumus, ko viņi saņem no iestādēm, atbilstoši savai attiecīgajai kompetencei;
            b) palīdzēt personām un aizsargāt tās, un nodrošināt tās mantas aizsardzību un uzraudzību, kas jebkāda iemesla dēļ ir apdraudēta;
            c) uzraudzīt un aizsargāt sabiedriski nozīmīgus objektus un ēkas, kam tas ir nepieciešams;
            d) nodrošināt vadošo amatpersonu aizsardzību un drošību;
            e) saglabāt un attiecīgā gadījumā atjaunot sabiedrisko kārtību un drošību;
            f) novērst noziegumus;
            g) izmeklēt noziedzīgus nodarījumus, lai atklātu un apzinātu to iespējamos izdarītājus, konfiscēt noziedzīgu nodarījumu izdarīšanas rīkus, priekšmetus un pierādījumus par to un nodot tos kompetentajam tiesnesim vai tiesai, un sagatavot atbilstošus tehniskos un eksperta ziņojumus;
            h) apkopot, savākt un analizēt visu informāciju, kam ir nozīme sabiedriskās kārtības un drošības nodrošināšanā, un izpētīt, plānot un īstenot noziedzības novēršanas metodes un paņēmienus;
            i) sadarboties ar civilās aizsardzības dienestiem nopietna riska, katastrofas vai stihiskas nelaimes gadījumā saskaņā ar tiesību aktos par civilo aizsardzību paredzētajiem nosacījumiem.”
            14. Konstitutīvā likuma 2/1986 53. panta 1. punkts, kurā ir noteiktas pašvaldības policijas dienesta funkcijas, ir formulēts šādi:
            “Pašvaldības policijas dienests veic šādas funkcijas:
            a) aizsargā vietējo kopienu iestādes un nodrošina to ēku un iekārtu uzraudzību vai aizsardzību;
            b) regulē ceļu satiksmi pilsētas centrā un uzstāda ceļa zīmes atbilstīgi ceļu satiksmes noteikumiem;
            c) sagatavo protokolus par ceļu satiksmes negadījumiem, kas ir notikuši pilsētas centrā;
            d) veic administratīvo lietu policijas funkcijas saistībā ar rīkojumiem, nolikumiem un citiem aktiem, ko pieņem pašvaldības savu kompetenču ietvaros;
            e) piedalās kriminālizmeklēšanas departamenta funkciju veikšanā [..];
            f) sniedz palīdzību nelaimes gadījumu, katastrofu vai stihisku nelaimju gadījumos, piedaloties civilās aizsardzības plānu īstenošanā, kā tas ir paredzēts likumā;
            g) veic preventīvas darbības un jebkuru pasākumu, lai novērstu noziegumu izdarīšanu [..];
            h) uzrauga publisko telpu un pēc pieprasījuma sadarbojas ar valsts drošības spēkiem un dienestiem un autonomo kopienu policiju, lai nodrošinātu demonstrāciju aizsardzību un kārtības uzturēšanu lielas ļaužu pulcēšanās laikā;
            i) pēc pieprasījuma sadarbojas privātu konfliktu atrisināšanā.”
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            15. 2013. gada 8. aprīlī M. Vital Pérez iesniedzējtiesā iesniedza prasību par Ayuntamiento  2013. gada 7. marta lēmumu, ar ko ir apstiprināti īpašie nosacījumi, kuri ir paredzēti paziņojumā par konkursu, kas ir izsludināts, lai aizpildītu piecpadsmit pašvaldības policijas darbinieku amata vietas.
            16. M. Vital Pérez apstrīd minētā paziņojuma par konkursu 3.2. punkta likumību, kurā ir prasīts, lai kandidāti nebūtu vecāki par 30 gadiem. Prasītājs pamatlietā uzskata, ka šī prasība ir pretrunā viņa pamattiesībām – kas ir paredzētas Spānijas Konstitūcijā un Direktīvā 2000/87 – ar vienlīdzīgiem nosacījumiem iegūt amatu valsts iestādēs.
            17. M. Vital Pérez lūdz atcelt minēto 3.2. punktu tāpēc, ka tajā ir ietverts nosacījums, kas nav ne pamatots, ne attaisnots, jo atbilstošu fizisko sagatavotību funkciju pildīšanai nodrošina fiziskie pārbaudījumi, kuri ir paredzēti paziņojumā par konkursu. Faktiski viņš norāda, ka saskaņā ar minētā paziņojuma 3.5. punktu kandidātiem ir jābūt “atbilstošā fiziskā un psiholoģiskā formā, lai veiktu atbilstošās amata funkcijas un lai nokārtotu fiziskos pārbaudījumus”, kas ir norādīti pamatlietā aplūkotajā paziņojumā par konkursu.
            18. M. Vital Pérez norāda, ka dažādos dekrētos vai likumos, ko ir pieņēmušas autonomās kopienas, vai nu nav noteikta nekāda vecuma robeža (Andalūzija, Aragona, Baleāru salas, Kanāriju salas, Kastīlija-Lamanča, Katalonija vai Estremadura), vai arī tā ir noteikta 35 gadi (Basku zeme) vai 36 gadi (Galisija un Valensija).
            19. Ayuntamiento  norāda, ka, paredzot šādu vecuma nosacījumu, tā tikai ir izpildījusi Likumu 2/2007. Turklāt tā esot pamatojusies uz Direktīvas 2000/78 6. pantu, lai pamatotu šo pasākumu, un katrā ziņā Tiesa jau esot lēmusi par labu minētajam nosacījumam spriedumā Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3).
            20. Kaut arī iesniedzējtiesa uzsver, ka Tribunal Supremo  [Augstākā tiesa] savos 2011. gada 21. marta un 17. oktobra spriedumos ir atcēlusi tiesību aktu, kurā bija paredzēts no atklātā konkursa uz Valsts policijas dienesta inspektora kategorijas kandidātu vietu izslēgt tos kandidātus, kuri ir pārsnieguši 30 gadu vecumu, tā uzskata, ka pamatlietā aplūkotais vecuma nosacījums var neatbilst samērīguma kritērijam. Šī tiesa apgalvo, ka pastāv mazāk ierobežojoši līdzekļi kā maksimālā vecuma noteikšana, kas ļauj sasniegt paredzēto mērķi, proti, ka pašvaldības policijas darbiniekiem ir īpaša fiziskā sagatavotība, kāda ir vajadzīga viņu darba pienākumu veikšanai. Taču tieši smagi fiziski pārbaudījumi ir īpašais nosacījums, kas ir ietverts paziņojumā par konkursu.
            21. Šī tiesa arī uzskata, ka fiziskā sagatavotība, kas ir prasīta, lai varētu ieņemt pašvaldības policijas darbinieka amatu, nevar tikt salīdzināta ar “īpaši labu fizisko sagatavotību”, kas ir vajadzīga ugunsdzēsēju gadījumā, jo viņu funkcijas atšķiras, līdz ar to spriedumu Wolf  (EU:C:2010:3) šajā gadījumā nevar piemērot tieši.
            22. Šajos apstākļos Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 4 de Oviedo  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai [..] Direktīvas 2000/78 [..] 2. panta 2. punktam, 4. panta 1. punktam un 6. panta 1. punkta c) apakšpunktam, kā arī [Hartas] 21. panta 1. punktam, kuros ir aizliegta jebkāda diskriminācija vecuma dēļ, ir pretrunā tas, ka pašvaldības paziņojumā par konkursu, kurā skaidri ir piemērots kādas dalībvalsts reģionālais likums, tiek noteikts, ka maksimālais vecums, līdz kuram ir iespējams stāties darbā pašvaldības policijas darbinieka amatā, ir 30 gadi?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            Ievada apsvērums
            23. Atbilstoši šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, kā interpretēt gan Hartas 21. pantu, gan Direktīvas 2000/78 noteikumus.
            24. Jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi, ka pastāv diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma princips, kas ir uzskatāms par Savienības tiesību vispārēju principu un kas ir precizēts Direktīvā 2000/78 attiecībā uz nodarbinātību un profesiju (spriedumi Kücükdeveci , C‑555/07, EU:C:2010:21, 21. punkts, kā arī Prigge  u.c., C‑447/09, EU:C:2011:573, 38. punkts).
            25. No tā izriet, ka, ja Tiesā ir iesniegts prejudiciāls jautājums par to, kā interpretēt vispārējo diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principu, kas ir paredzēts Hartas 21. pantā, kā arī Direktīvas 2000/78 noteikumos, saistībā ar strīdu starp privātpersonu un valsts administrāciju, tā jautājumu izskata, ņemot vērā tikai šo direktīvu (šajā ziņā skat. spriedumu Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt , C‑132/11, EU:C:2012:329, 21.–23. punkts).
            Par prejudiciālo jautājumu
            26. Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkts, 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā un kurā pašvaldības policijas darbinieku pieņemšanai darbā ir noteikta maksimālā 30 gadu vecuma robeža.
            27. Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā un – apstiprinošas atbildes gadījumā – vai tajā ir paredzēta atšķirīga attieksme vecuma dēļ, ko attiecīgā gadījumā varētu uzskatīt par tādu, kas ar šo direktīvu ir attaisnota.
            28. Vispirms ir jāuzsver, ka gan no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, gan arī no tās satura un mērķa izriet, ka tā ir vērsta uz vispārējas sistēmas radīšanu, lai ikvienai personai garantētu vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas” jomā, tai nodrošinot efektīvu aizsardzību pret jebkādu diskrimināciju šīs direktīvas 1. pantā paredzēto iemeslu dēļ, kuru skaitā ietilpst vecums (spriedumi Hütter , C‑88/08, EU:C:2009:381, 33. punkts, kā arī Georgiev , C‑250/09 un C‑268/09, EU:C:2010:699, 26. punkts).
            29. Konkrētāk runājot par šīs direktīvas piemērošanu pamatlietas kontekstā, ir jākonstatē, ka no šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka tā ir piemērojama visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos.
            30. Paredzot, ka personas, kas ir vecākas par 30 gadiem, nevar tikt pieņemtas darbā pašvaldības policijas dienestā, Likuma 2/2007 32. panta b) punkts ietekmē šo darba ņēmēju pieņemšanas darbā nosacījumus. Tāpēc ir jāuzskata, ka šāds tiesiskais regulējums nosaka noteikumus attiecībā uz darbā pieņemšanu valsts sektorā Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
            31. No tā izriet, ka šī direktīva ir piemērojama tādai situācijai kā tā, kura ir iesniedzējtiesas izskatāmā strīda pamatā.
            32. Attiecībā uz to, vai ar pamatlietā aplūkoto tiesisko regulējumu tiek radīta atšķirīga attieksme vecuma dēļ, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punktu “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš [šīs direktīvas] 1. pantā minēts iemesls”. Šīs direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka atbilstoši šī panta 1. punktam tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas sliktāk nekā pret citu personu jebkura šīs pašas direktīvas 1. pantā minētā iemesla dēļ.
            33. Likuma 2/2007 32. panta b) punkta sekas ir tādas, ka pret vienām personām izturas sliktāk nekā pret citām, kas atrodas salīdzināmā situācijā, tikai tāpēc vien, ka tās ir pārsniegušas 30 gadu vecumu. Ar šāda veida tiesisko regulējumu tiek ieviesta acīmredzami atšķirīga attieksme, kura ir tieši balstīta uz vecumu Direktīvas 2000/78 1. panta un 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta, aplūkojot tos kopā, izpratnē.
            34. Vēl ir jānoskaidro, vai šāda atšķirīga attieksme var būt pamatota, ņemot vērā Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punktu un 6. panta 1. punktu.
            35. Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punktu, ir jānorāda, ka saskaņā ar pašu šo tiesību normu “dažāda attieksme, kuras pamatā ir īpašība, kas saistīta ar jebkuru no [šīs direktīvas] 1. pantā minētajiem iemesliem, neveido diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību būtības dēļ vai tāpēc, ka tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla”.
            36. Šajā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka no Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punkta izriet, ka nevis iemesls, ar kuru ir pamatota atšķirīga attieksme, bet gan ar šo iemeslu saistītā īpašība ir īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju (skat. spriedumus Wolf , EU:C:2010:3, 35. punkts, kā arī Prigge  u.c., EU:C:2011:573, 66. punkts).
            37. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru īpašas fiziskās sagatavotības esamība ir ar vecumu saistīta īpašība (spriedumi Wolf , EU:C:2010:3, 41. punkts, kā arī Prigge  u.c., EU:C:2011:573, 67. punkts).
            38. Šajā gadījumā no Likuma 2/2007 18. panta 6. punkta izriet, ka pašvaldības policijas darbinieka funkcijas ir saistītas ar palīdzību iedzīvotājiem, personu un mantas aizsardzību, noziedzīgu nodarījumu izdarītāju aizturēšanu un apcietināšanu, profilakses patrulēšanu un ceļu satiksmes regulēšanu.
            39. Kaut arī dažām no šīm funkcijām, piemēram, palīdzībai iedzīvotājiem vai ceļu satiksmes regulēšanai, acīmredzami nav vajadzīga būtiska fiziska rakstura iejaukšanās, tomēr ir jāsecina, ka funkcijas saistībā ar personu un mantas aizsardzību, noziedzīgu nodarījumu izdarītāju aizturēšanu un apcietināšanu, kā arī profilakses patrulēšanu var prasīt fiziska spēka pielietošanu.
            40. Šo pēdējo minēto funkciju raksturs prasa īpašu fizisko sagatavotību, ciktāl fiziskie trūkumi minēto funkciju veikšanas laikā var būtiski ietekmēt ne tikai pašus policijas darbiniekus un trešās personas, bet arī sabiedriskās kārtības saglabāšanu (šajā ziņā skat. spriedumu Prigge  u.c., EU:C:2011:573, 67. punkts).
            41. No tā izriet, ka to, ka personai ir īpaša fiziskā sagatavotība, var uzskatīt par “īstu un izšķirīgu prasību attiecībā uz profesiju” Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punkta izpratnē, kas ir nepieciešama, lai veiktu pašvaldības policijas darbinieka amata pienākumus.
            42. Runājot par mērķi, kāds ir izvirzīts pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā, Spānijas valdība norādīja, ka, nosakot 30 gadu vecuma robežu, lai varētu stāties darbā pašvaldības policijas dienestā, Likums 2/2007 paredz garantēt šī policijas dienesta operativitāti un pienācīgu darbību, nodrošinot, ka no jauna darbā pieņemtie ierēdņi ir spējīgi veikt fiziski vissmagākos uzdevumus salīdzinoši ilgā savas karjeras laikā.
            43. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 2000/78 preambulas 18. apsvērumā ir precizēts, ka tā neparedz, ka policijā būtu jāpieņem darbā vai jāsaglabā nodarbinātība personām, kam nav vajadzīgās spējas veikt uzdevumus, kuru izpildi no tām var prasīt saistībā ar likumīgo mērķi saglabāt šo dienestu operativitāti.
            44. Tādējādi šķiet, ka vēlme nodrošināt policijas dienesta operativitāti un pienācīgu darbību ir likumīgs mērķis Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu Wolf , EU:C:2010:3, 39. punkts).
            45. Tomēr ir svarīgi noskaidrot, vai, nosakot šādu vecuma robežu, ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu ir ieviesta samērīga prasība, proti, vai šī robeža ir atbilstoša, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, un vai tā nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs tā sasniegšanai.
            46. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/78 preambulas 23. apsvērumu atšķirīgu attieksmi var attaisnot “ļoti retos gadījumos”, ja no īpašībām, kas saistītas tostarp ar vecumu, izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju.
            47. Turklāt, ciktāl minētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir ļauts atkāpties no nediskriminācijas principa, tas ir interpretējams šauri (spriedums Prigge  u.c., EU:C:2011:573, 72. punkts).
            48. Šajā ziņā ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā šī sprieduma 39.–41. punktā izklāstīto, īpaša fiziskā sagatavotība, kas ir vajadzīga pašvaldības policijas darbinieka funkciju pildīšanai, noteikti ir saistīta ar konkrētu vecuma grupu un nepiemīt personām, kuras ir sasniegušas zināmu vecumu.
            49. Šīs pārbaudes veikšanas nolūkā ir jāņem vērā šādi apstākļi.
            50. Pirmkārt, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pastāv acīmredzama atšķirība starp autonomo kopienu tiesību aktiem par pašvaldības policijas darbiniekiem saistībā ar maksimālā vecuma noteikšanu darbam šajā profesijā. Atsevišķos tiesību aktos maksimālais vecums ir noteikts 30 gadi vai vairāk (35 gadi, 36 gadi vai 40 gadi), savukārt citas autonomās kopienas ir izvēlējušās nenoteikt nekādu vecuma robežu.
            51. Otrkārt, savā atbildē uz Tiesas uzdoto rakstveida jautājumu Spānijas valdība apstiprināja, ka nosacījums par maksimālo 30 gadu vecumu darbam valsts policijas darbinieka amatā – kura uzdevumi, kas ir noteikti Likuma 2//1986 11. pantā, ir līdzīgi tiem, kādi ir uzticēti pašvaldības policijai,– ir ticis atcelts.
            52. Treškārt, ir jānorāda, ka spriedumā Wolf  (EU:C:2010:3, 44. punkts) Tiesa secināja, ka pasākums, kas izpaužas kā maksimālā 30 gadu vecuma noteikšana darbinieku pieņemšanai darbā ugunsdzēsības vidējā līmeņa tehniskajā dienestā, ir samērīgs, jo šāda robeža izrādījās nepieciešama, lai nodrošinātu attiecīgā dienesta operativitāti un pienācīgu darbību.
            53. Tomēr Tiesa šo secinājumu izdarīja tikai pēc tam, kad, pamatojoties uz tās rīcībā nodotajiem zinātniskajiem datiem, bija konstatējusi, ka atsevišķu ugunsdzēsības vidējā līmeņa tehniskā dienesta locekļiem uzticēto uzdevumu veikšanai, piemēram, cīņai ar ugunsgrēkiem, ir nepieciešama “īpaši laba” fiziskā sagatavotība un ka ļoti nedaudziem ierēdņiem, kas ir vecāki par 45 gadiem, piemīt fiziskā sagatavotība šādu darbību veikšanai. Tiesa uzskata, ka, pieņemot darbā personas lielākā vecumā, pārāk lielam ierēdņu skaitam nevar uzdot pildīt pienākumus, kam ir nepieciešama augsta līmeņa fiziskā sagatavotība. Tāpat arī šāda pieņemšana darbā neļautu šādi darbā pieņemtiem ierēdņiem minētos uzdevumus noteikt uz pietiekami ilgu laiku. Visbeidzot profesionālu ugunsdzēsēju dienesta saprātīgai organizācijai saistībā ar vidējā tehniskā līmeņa dienestu ir nepieciešama saistība starp amatiem, kuru izpildei ir nepieciešama augsta līmeņa fiziskā sagatavotība un kuri nav piemēroti vecākiem ierēdņiem, un amatiem, kuru izpildei nav nepieciešama tik augsta līmeņa fiziskā sagatavotība un kuri ir piemēroti šiem ierēdņiem (spriedums Wolf , EU:C:2010:3, 41. un 43. punkts).
            54. Saskaņā ar iesniedzējtiesas konstatēto, ņemot vērā pašvaldības policijas darbiniekiem uzticētos uzdevumus, kas ir aprakstīti šī sprieduma 38. punktā, sagatavotība, kādai ir jābūt šiem darbiniekiem, lai viņi spētu pildīt atsevišķus no šiem uzdevumiem, ne vienmēr ir salīdzināma ar “īpaši labu” fizisko sagatavotību, kāda sistemātiski tiek prasīta ugunsdzēsējiem it īpaši cīņā ar ugunsgrēkiem.
            55. Šajā ziņā ir jāuzsver, kā tas ir norādīts šī sprieduma 17. punktā, ka paziņojuma par konkursu, kas ir paredzēts, lai aizpildītu Ayuntamiento pašvaldības policijas darbinieku amata vietas, 3.5. punktā ir noteikts, ka kandidātiem uz šiem amatiem ir jābūt “atbilstošā fiziskā un psiholoģiskā formā, lai veiktu atbilstošās amata funkcijas un lai nokārtotu fiziskos pārbaudījumus”, kas ir norādīti šajā paziņojumā. Runa ir par smagiem un izslēdzošiem fiziskajiem pārbaudījumiem, kas, kā uzskata iesniedzējtiesa, ļauj sasniegt mērķi, ka pašvaldības policijas darbiniekiem ir īpaša fiziskā sagatavotība, kāda ir vajadzīga viņu darba pienākumu veikšanai, mazāk ierobežojošā veidā nekā maksimālā vecuma noteikšana.
            56. Turklāt nekas ne Tiesai nodotajos lietas materiālos, ne arī tai sniegtajos rakstveida apsvērumos neļauj apgalvot, ka mērķis garantēt pašvaldības policijas darbinieku dienesta operativitāti un pienācīgu darbību prasa saglabāt zināmu vecumu struktūru tā iekšienē, kas liek pieņemt darbā tikai tos ierēdņus, kas ir jaunāki par 30 gadiem.
            57. No šiem apsvērumiem izriet, ka, nosakot šādu vecuma robežu, ar Likumu 2/2007 tika noteikta nesamērīga prasība.
            58. Tādējādi Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā un kurā maksimālais vecums pieņemšanai darbā pašvaldības policijas darbinieka amatā ir noteikts 30 gadi.
            59. Otrkārt, runājot par Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punktu, ir jānorāda, ka šajā tiesību normā ir paredzēts, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir vecums, neveido diskrimināciju, ja attiecīgās valsts tiesību kontekstā tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota ar likumīgu mērķi, kas ir saistīts ar nodarbinātības politiku, darba tirgu un profes ionālās izglītības mērķiem, un ja šā mērķa sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi. Šī paša punkta otrās daļas c) apakšpunktā, uz ko iesniedzējtiesa tieši atsaucas savā jautājumā, ir paredzēts, ka šī atšķirīgā attieksme var ietvert “to, ka tiek noteikts maksimālais vecums pieņemšanai darbā, pamatojoties uz izglītības prasībām attiecīgajam amatam vai uz vajadzību pēc saprātīga darba laikposma pirms pensijas”.
            60. Tādējādi ir jāpārbauda, vai nosacījums par maksimālo 30 gadu vecumu darbam pašvaldības policijas darbinieka amatā, kas izriet no Likuma 2/2007 32. panta b) punkta, ir pamatots ar likumīgu mērķi Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta izpratnē un vai šā mērķa sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi.
            61. Pamatlietā Likumā 2/2007 nav ietverta neviena atsauce uz mērķiem, kas ir izvirzīti tā 32. panta b) punktā.
            62. Tomēr, kā Tiesa to ir atzinusi, no Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta nevar izsecināt, ka tas, ka pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā nav precizēts izvirzītais mērķis, automātiski izslēdz, ka pēdējais minētais varētu būt pamatots saskaņā ar šo tiesību normu. Ja nav precizēts šāds mērķis, ir svarīgi, ka citi attiecīgā pasākuma elementi, ņemot vērā tā vispārējo kontekstu, ļauj noteikt pasākuma mērķi, lai varētu īstenot tiesas kontroli pār tā likumību, kā arī šī mērķa īstenošanai izmantoto līdzekļu atbilstību un vajadzību (spriedumi Palacios de la Villa , C‑411/05, EU:C:2007:604, 56. un 57. punkts, kā arī Komisija/Ungārija, C‑286/12, EU:C:2012:687, 58. punkts).
            63. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka, lai gan Spānijas valdība uz līdzsvarotu vecumu struktūru ir atsaukusies kā uz attiecīgā pasākuma mērķi, no Tiesai nodotajiem lietas materiāliem neizriet, ka šī pasākuma mērķis ir sekmēt pieņemšanu darbā no jauna. Tādējādi to nevar uzskatīt par tādu, kas sekmē nodarbinātības politikas mērķus Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta izpratnē.
            64. Tomēr no apsvērumiem, ko ir paudusi iesniedzējtiesa, kura ir vienīgā kompetentā, lai interpretētu piemērojamos valsts tiesību aktus, ņemot vērā iespējamo Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta piemērošanu pamatlietā, izriet, ka Likumā 2/2007 paredzētais nosacījums par vecumu ir pamatots ar izglītības prasību attiecīgajam amatam un ar vajadzību pēc saprātīga darba laikposma pirms pensijas vai pārejas uz citu darbību veikšanu.
            65. Ciktāl minētie mērķi ir ietverti Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunktā, tie var “objektīvi un saprātīgi” “attiecīgās valsts tiesību kontekstā”, kā tas ir paredzēts šī 6. panta 1. punktā, attaisnot atšķirīgu attieksmi, kuras pamatā ir vecums.
            66. Vēl ir jāpārbauda, vai šo mērķu īstenošanai izmantotie līdzekļi ir atbilstoši un vajadzīgi.
            67. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, izvēloties pasākumus, ar kuriem var tikt sasniegti to mērķi sociālās politikas un nodarbinātības jomā. Tomēr šīs rīcības brīvības dēļ nediskriminācijas vecuma dēļ principa īstenošana nedrīkst zaudēt savu jēgu (spriedumi Age Concern England , C‑388/07, EU:C:2009:128, 51. punkts, un Ingeniørforeningen i Danmark , C‑499/08, EU:C:2010:600, 33. punkts).
            68. Runājot, pirmkārt, par mērķi, kas ir saistīts ar izglītību, kāda ir vajadzīga pašvaldības policijas darbinieka amata ieņemšanai, no Ayuntamiento  apstiprinātā paziņojuma par konkursu 7. punkta izriet, ka pirms stāšanās amatā kandidātiem, kas ir šī konkursa veiksmīgie laureāti, ir jāiziet “selektīvās sagatavošanas” periods, kura ilgumu nosaka vietējo policiju reģionālā skola vai Ayuntamiento .
            69. Likuma 2/2007 36. pantā, kas ir vienīgā šī likuma tiesību norma, kuras priekšmets ir pašvaldības policijas darbinieku izglītība, ir tikai norādīts, ka Astūrijas firstistes sabiedrības drošības skola “nodrošina pašvaldības policijas dienesta locekļu izglītību [..], attīstības veicināšanu un specializāciju”, nekādā veidā neprecizējot attiecīgās izglītības īpašības.
            70. Neviens Tiesai iesniegtais dokuments neļauj uzskatīt, ka vecuma robeža pieņemšanai darbā ir atbilstoša un vajadzīga, ņemot vērā mērķi nodrošināt attiecīgo darbinieku izglītību.
            71. Runājot, otrkārt, par mērķi nodrošināt saprātīgu darba laikposmu pirms pensijas, vispirms ir svarīgi norādīt, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm pašvaldības policijas darbinieku pensionēšanās vecums ir noteikts 65 gadi. Pat ja iesniedzējtiesa atsaucas arī uz pāreju uz citu darbību veikšanu 58 gadu vecumā, runa ir par iespēju, kura pašvaldības policijas darbiniekiem tiek sniegta pēc viņu lūguma, kas turklāt neietekmē pensionēšanās vecumu.
            72. No tā izriet, ka tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā un kurā ir noteikts maksimālais 30 gadu vecums pašvaldības policijas darbinieku pieņemšanai darbā, nevar uzskatīt par vajadzīgu, lai minētajiem darbiniekiem nodrošinātu saprātīgu darba laikposmu pirms pensijas Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Tam, ka “parastais” pensionēšanās vecums, kas izriet no vispārējās sociālā nodrošinājuma shēmas, ir noteikts 67 gadi, šajā ziņā nav nozīmes.
            73. Tādējādi no tādas tiesību normas kā Likuma 2/2007 32. panta b) punkts izrietošo atšķirīgo attieksmi nevar attaisnot, pamatojoties uz Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
            74. Šajos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkts, 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā un kurā maksimālais vecums pašvaldības policijas darbinieku pieņemšanai darbā ir noteikts 30 gadi.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            75. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
            Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 2. punkts, 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā un kurā maksimālais vecums pašvaldības policijas darbinieku pieņemšanai darbā ir noteikts 30 gadi.