title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 4.oktobrī.#Erhard Geuting pret Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija.#Liellopu gaļa - Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu.#Lieta C-375/05.

text:
      Lieta C‑375/05
      Erhard Geuting
      pret
      Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft
      (Bundesverwaltungsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Liellopu gaļa – Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu
      Tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 4. oktobra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Liellopu gaļa – Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu – Grūsna tele
            – Pielīdzināšana zīdītājgovij
      (Padomes Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts)
      2.     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Liellopu gaļa – Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu
      (Komisijas Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punkts)
      3.     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Liellopu gaļa – Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu
      (Komisijas Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkts)
      4.     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Liellopu gaļa – Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu
      (Padomes Regulas Nr. 805/68 4.f panta 4. punkts; Komisijas Regulas Nr. 3886/92 33. panta 4. punkts)
      1.     Regulas Nr. 805/68 par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, ko groza ar Regulu Nr. 2222/96, 4.a panta trešā
         ievilkuma ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka grūsnu teli var uzskatīt par zīdītājgovi šīs regulas pirmās nodaļas
         izpratnē tikai tad, ja tā pēc pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas par tirdzniecības gadu aizvieto zīdītājgovi, kas ietverta
         šajā pieteikumā.

      Turklāt grūsnu teli, kas vienā tirdzniecības gadā aizvietoja zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu un
         kas ir atzīta par tādu, par kuru var saņemt šo piemaksu, var uzskatīt par zīdītājgovi minētā noteikuma izpratnē, ja tā nākamajā
         gadā atbilst nosacījumiem, lai no jauna aizvietotu zīdītājgovi. Tomēr par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz
         piemaksu, nevar saņemt piemaksu, ja tā atnesas pirms minētā pieteikuma iesniegšanai paredzētā termiņa beigām. Faktiski, tā
         kā pieteikuma uz piemaksu iesniegšana nosaka turēšanas laika sākumu un tā kā zīdītājgovju skaits tiek noteikts šajā brīdī,
         tas arī ir datums, kad dzīvniekiem ir jāatbilst visām īpašībām, kas vajadzīgas, lai par tiem saņemtu piemaksu.

      (sal. ar 21., 26., 31. un 33. punktu un rezolutīvās daļas 1.–3. punktu)
      2.     Regulas Nr. 3886/92, kas nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus piemaksu sistēmai, kas paredzēta Regulā Nr. 805/68
         par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, un ar ko atceļ Regulas Nr. 1244/82 un Nr. 714/89, ko groza ar Regulu
         Nr. 2311/96, kas nosaka sīki izstrādātus piemaksu sistēmas piemērošanas noteikumus, 33. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ir jāuzskata, ka ražotājs nav izmantojis tiesības uz piemaksu tirdzniecības gada laikā, ja tas ir iesniedzis
         pieteikumu uz piemaksu, bet šis pieteikums ir ticis noraidīts sakarā ar to, ka par attiecīgajiem dzīvniekiem nevar saņemt
         piemaksu; tā tas ir pat tad, ja minētais pieteikums nav iesniegts ļaunprātīgi.

      Šāda interpretācija nav pretrunā samērīguma principam. Faktiski neizmantoto tiesību ieskaitīšana valsts rezervē ir piemērots
         līdzeklis, lai sasniegtu labāku pieejamo un neizmanto to tiesību uz piemaksu mobilizāciju.

      (sal. ar 48. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 4. punktu)
      3.     Nedz Regulas Nr. 3886/92, kas nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus piemaksu sistēmai, kas paredzēta Regulā Nr. 805/68
         par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, un ar ko atceļ Regulas Nr. 1244/82 un Nr. 714/89, ko groza ar Regulu
         Nr. 2311/96, normas, nedz tās apsvērumi neparedz kritēriju veidus, kas būtu jāņem vērā, lai pamatotu izņēmuma gadījumu minētās
         regulas 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma izpratnē, kas ļauj atkāpties no noteikuma par tiesību uz piemaksu neizmantotās
         daļas ieskaitīšanu valsts rezervē. Tā kā Kopienu likumdevējs nav vēlējies šo jēdzienu nedz sīkāk precizēt, nedz saistīt to
         ar īpašiem kritērijiem, iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai, ņemot vērā visus likumīgi pamatotos apstākļus, kas raksturo prasītāja
         konkrētā gadījuma situāciju, pastāv izņēmuma gadījums, kas prasa minētās izņēmuma normas piemērošanu, ņemot vērā šīs normas
         ierobežotas piemērošanas vajadzību.

      (sal. ar 52., 54. un 57. punktu un rezolutīvās daļas 5. punktu)
      4.     Regulas Nr. 3886/92, kas nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus piemaksu sistēmai, kas paredzēta Regulā Nr. 805/68
         par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, un ar ko atceļ Regulas Nr. 1244/82 un Nr. 714/89, ko groza ar Regulu
         Nr. 2311/96, 33. panta 4. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 805/68, ko groza ar Regulu Nr. 2222/96, 4.f panta 4. punktu,
         ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var piešķirt prioritārā kārtībā ražotājam pēc divu gadu pārtraukuma termiņa beigām
         tiesības uz piemaksu, kas tam tikušas liegtas sakarā ar to, ka ražotājs ir izmantojis vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % tiesību
         par 1998. tirdzniecības gadu. Faktiski, tā kā Komisija nav pieņēmusi pasākumus, kas saistīti ar neizmantotām individuālām
         tiesībām 1997. un 1998. gadā, kas ir ieskaitītas valsts rezervē, dalībvalstis saglabā pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz
         savas valsts rezervju izmantošanu.

      (sal. ar 60. un 61. punktu un rezolutīvās daļas 6. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 4. oktobrī (*)

      Liellopu gaļa – Piemaksa par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu
      Lieta C‑375/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 23. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 12. oktobrī, tiesvedībā

      Erhard Geuting
      pret
      Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein‑Westfalen für den Bereich Landwirtschaft.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Geuting vārdā – F. Šulce [F. Schulze], Rechtsanwalt,

      –       Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein‑Westfalen für den Bereich Landwirtschaft, kas vēlāk kļuvis par Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein‑Westfalen, vārdā – M. Ginters [M. Günther], pārstāvis,

      –       Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Katabriga [C. Cattabriga] un F. Erlbahers [F. Erlbacher], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulas (EEK) Nr. 805/68 par tirgus kopējo organizāciju
         liellopu gaļas sektorā (OV L 148, 24. lpp.), ko groza ar Padomes 1996. gada 18. novembra Regulu (EK) Nr. 2222/96, kas attiecas
         uz zīdītājgovju aizvietošanu (OV L 296, 50. lpp., turpmāk tekstā – Regula Nr. 805/68), 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta,
         kā arī Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3886/92, kas nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus piemaksu
         sistēmai, kas paredzēta Padomes Regulā (EEK) Nr. 805/68 par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, un ar ko atceļ
         Regulas (EEK) Nr. 1244/82 un (EEK) Nr. 714/89 (OV L 391, 20. lpp.), ko groza ar Komisijas 1996. gada 2. decembra Regulu Nr. 2311/96,
         kas nosaka sīki izstrādātus piemaksu sistēmas piemērošanas noteikumus (OV L 313, 9. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3886/92”)
         33. panta 2. un 4. punkta interpretāciju.

      2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Geitingu [Geuting] un Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein‑Westfalen für den Bereich Landwirtschaft (Ziemeļreinas‑Vestfālenes Lauksaimniecības palātas Lauksaimniecības nodaļas direktors), kas vēlāk kļuvis par Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas‑Vestfālenes Lauksaimniecības palātas direktors), par pieteikumu uz piemaksu par zīdītājgovīm, ko Geitings iesniedzis
         attiecībā uz 1998. tirdzniecības gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešais ievilkums jēdzienu “zīdītājgovs” definē šādi:
      “i)      [tā] ir govs, kas pieder pie gaļas šķirnes vai kas iegūta no krustojuma ar gaļas šķirni un pieder pie ganāmpulka, kas ir paredzēts
         teļu audzēšanai, lai ražotu gaļu;

      un
      ii)      grūsna tele, kas, ja tā atbilst tiem pašiem nosacījumiem, aizvieto zīdītājgovi”.
      4       Regulas Nr. 805/68 4.d panta 5. punkta pirmā daļa paredz:
      “Piemaksu par zīdītājgovīm piešķir jebkuram ražotājam, kurš nepiegādā pienu vai piena produktus no savas saimniecības 12 mēnešu
         laikā no dienas, kad tiek iesniegts pieteikums, un kurš vismaz sešus secīgus mēnešus no pieteikuma iesniegšanas uztur vismaz
         vienādu skaitu zīdītājgovju, par kādu ir lūgta piemaksa.”

      5       Regulas Nr. 805/68 4.f panta 1., 2. un 4. punkts paredz:
      “1. Katra dalībvalsts izveido sākotnējo valsts rezervi, kas ir vismaz 1 % un ne vairāk kā 3 % no kopējā to dzīvnieku skaita,
         par kuriem izpētes gadā ražotājiem, kuru saimniecības atrodas to teritorijā, ir piešķirta piemaksa par zīdītājgovīm. [..]

      2. Dalībvalstis izmanto savas valsts rezerves, lai šo rezervju robežās piešķirtu tiesības it īpaši šādiem ražotājiem:
      a)     ražotāji, kas ir iesnieguši pieteikumu uz piemaksu pirms 1993. gada 1. janvāra un kas atbilstoši kompetentās iestādes prasībām
         ir pierādījuši, ka individuālo griestu piemērošana saskaņā ar 4.d panta 2. punktu apdraudētu viņu saimniecību dzīvotspēju,
         ņemot vērā ieguldījumu programmas ieviešanu liellopu gaļas nozarē, kas izstrādāta pirms 1993. gada 1. janvāra;

      b)     ražotāji, kas par izpētes gadu ir iesnieguši pieteikumu uz piemaksu, kurš īpašu apstākļu dēļ neatbilst reālajai situācijai,
         kā tas noteikts iepriekšējos gados;

      c)     ražotāji, kas ir regulāri iesnieguši pieteikumus uz piemaksu, bet tomēr nav iesnieguši pieteikumu izpētes gadā;
      d)     ražotāji, kas iesniedz pieteikumu pirmo reizi tajā gadā, kurš seko izpētes gadam, vai nākamajos gados;
      e)     ražotāji, kas ir ieguvuši daļu zemes, kuru pirms tam liellopu audzēšanai izmantoja citi ražotāji.
      [..]
      4. Komisija saskaņā ar procedūru, kas noteikta 27. pantā, pieņem sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot šo pantu.
      Šo pašu procedūru izmanto, lai pieņemtu:
      –       pasākumus, kas piemērojami, ja dalībvalstī neizmanto valsts rezervi,
      –       pasākumus, kas attiecas uz 1997. un 1998. gadā neizmatotām un valsts rezervē ieskaitītām individuālajām tiesībām;
      –       pārejas pasākumus, kas vajadzīgi, lai atvieglotu pāreju no pirms tam pastāvošā režīma uz režīmu, kurš noteikts šajā regulā,
         un it īpaši tos pasākumus, kas attiecas uz ražotājiem, kuri saņem piemaksas par zīdītājgovīm pirmo reizi 1991. vai 1992. gadā,
         ja viens vai abi šie gadi tieši seko izpētes gadam, ko minētā dalībvalsts ir izvēlējusies.”

      6       Regulas Nr. 3886/92 33. pants ietver noteikumus par valsts rezerves izveidi, kas ir paredzēta Regulas Nr. 805/68 4.f pantā.
         Minētā 33. panta redakcija ir šāda:

      “1. Ražotājs, kuram ir tiesības, var tās izmantot pats vai arī atteikties no tām un/vai uz laiku iznomāt tās citam ražotājam.
      2. Ja ražotājs nav izmantojis vismaz 70 % savu tiesību katru gadu, neizmantoto daļu ieskaita valsts rezervē, izņemot:
      –       ja ražotājam ir maksimāli septiņas tiesības uz piemaksu. Ja ražotājs nav izmantojis vismaz 70 % savu tiesību divus secīgus
         kalendāros gadus pēc kārtas, pēdējā kalendārajā gadā neizmantoto tiesību daļu ieskaita valsts rezervē;

      –       ja ražotājs piedalās Komisijas atzītā ekstensifikācijas programmā,
      –       ja ražotājs piedalās Komisijas atzītā agrās pensionēšanās shēmā, kurā tiesību nodošana un/vai pagaidu iznomāšana nav obligāta,
               vai
      –       izņēmuma gadījumos, kas ir likumīgi pamatoti.
      [..]
      4.      Par 1997. un 1998. gadu 2. punktā un 3. punkta pirmajā daļā minētais 70 % apmērs tiek aizvietots ar 90 % apmēru. Šādā gadījumā
         valsts rezervē ieskaitītas tiesības nevar tikt izmaksātas 1998. un 1999. gadā.”

      7       Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus IAKS piemērošanai konkrētām
         Kopienas atbalsta sistēmām (OV L 391, 36. lpp.), 10. pants nosaka piemaksu, attiecībā uz kurām pastāv individuālie griesti,
         aprēķina bāzi, kā arī – noteiktos gadījumos – šo piemaksu samazinājumu. Šis pants paredz:

      “[..]
      2.      Ja konstatē, ka atbalsta pieteikumā deklarēto dzīvnieku skaits pārsniedz to dzīvnieku skaitu, kas konstatēts kontrolē, tad
         atbalsta summu rēķina, pamatojoties uz konstatēto dzīvnieku skaitu. [..]

      [..]
      4.      Liellopi tiek ņemti vērā tikai tad, ja runa ir par atbalsta pieteikumā norādītajiem vai, 3. punkta piemērošanas gadījumā,
         reģistrā norādītajiem.

      Tomēr zīdītājgovi, kas ir norādīta piemaksas saņemšanai, vai liellopu, kas ir norādīts [kompensējošas] atlīdzības saņemšanai,
         kas paredzēta Regulā (EEK) Nr. 2328/91, var aizvietot attiecīgi ar citu zīdītājgovi vai citu liellopu ar nosacījumu, ka šī
         aizvietošana notiek divdesmit dienu termiņā pēc tā izņemšanas no ražošanas un šī aizvietošana ir jāieraksta īpašajā reģistrā
         vēlākais trešajā dienā pēc aizvietošanas.”

      8       Saskaņā ar Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 1. pantu:

      “1.       Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
         pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.

      2.       “Pārkāpums” nozīmē Kopienu tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas
         kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem, mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši
         izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

      9       Komisijas 1982. gada 19. maija Regulas (EEK) Nr. 1244/82, kas attiecas uz piemaksu sistēmas zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanai
         piemērošanas nosacījumiem (OV L 143, 20. lpp.), ko groza Komisijas 1990. gada 20. jūlija Regula (EEK) Nr. 2079/90 (OV L 190,
         15. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1244/82”), 1. panta redakcija ir šāda:

      “Pieteikumi uz piemaksu par zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanu tiek iesniegti kompetentajā iestādē, kuru nosaka katra dalībvalsts,
         no 15. jūnija līdz nākamā gada 31. janvārim par pieteikuma iesniegšanas dienā esošajām zīdītājgovīm. Tomēr dalībvalstis pieteikumu
         iesniegšanai šajā laikposmā var noteikt vienu vai vairākus laikposmus.

      Vērā ņemtajam govju skaitam piemaksas piešķiršanai ir jāatbilst vai jābūt mazākam par zīdītājgovju, izņemot grūsnas teles,
         skaitu, kas pieteikuma iesniegšanas dienā tiek turētas saimniecībā.

      Laikposmā no 15. jūnija līdz nākamā gada 31. janvārim ražotājs var iesniegt tikai vienu pieteikumu.”
       Fakti un prejudiciālie jautājumi
      10     1998. gada 20. aprīlī prasītājs pamata prāvā iesniedza pieteikumu uz piemaksu par 1998. tirdzniecības gadu par kopumā 64 zīdītājgovīm,
         norādot, ka viņa tiesību uz piemaksu individuālie griesti ir 65,3 [dzīvnieki]. 47 no viņa dzīvniekiem neapstrīdami bija zīdītājgovis.
         17 bija grūsnas teles, kuras prasītājs pamata prāvā savā pieteikumā norādīja kā aizstājējas zīdītājgovīm.

      11     No šīm 17 telēm 10 prasītājs pamata prāvā jau bija norādījis iepriekšējā gada turēšanas laikā kā aizvietojošos dzīvniekus
         zīdītājgovīm, kuras tika izņemtas no viņa ganāmpulka līdz 1997. gada 21. oktobrim. Pārējām 7 ir jāaizstāj zīdītājgovis, kas
         tika izņemtas no ganāmpulka no 1998. gada 21. janvāra līdz 17. aprīlim. 13 no šīm grūsnajām telēm atnesās pirms 1998. gada
         15. maija, datuma, kad beidzās termiņš, kas paredzēts pieteikumam uz piemaksu.

      12     Ar 1999. gada 3. maija lēmumu, kas stājās spēkā 1998. gada 10. jūnijā, atbildētājs pamata prāvā samazināja individuālos griestus
         tiesībām uz piemaksu prasītājam pamata prāvā līdz 47 zīdītājgovīm, norādot, ka grūsnas teles nevar atzīt par zīdītājgovīm.
         Pēc viņa domām, prasītājs pamata prāvā 1998. gadā nav izmantojis minimums 90 % savu tiesību uz piemaksu, līdz ar to minēto
         tiesību neizmantotā daļa ir jāieskaita valsts rezervē.

      13     Ar 2001. gada 23. augusta lēmumu atbildētājs pamata prāvā kopumā noraidīja prasītāja pamata prāvā pieteikumu uz piemaksu attiecībā
         uz 1998. tirdzniecības gadu un šajā sakarā prasīja izmaksātā avansa atlīdzināšanu, pieskaitot procentus, jo starpība starp
         norādītajiem dzīvniekiem un konstatētajiem dzīvniekiem ir lielāka par 20 %.

      14     Sūdzības, kuras iesniedza prasītājs pamata prāvā, tika noraidītas ar atbildētāja pamata prāvā 1999. gada 5. novembra un 2002. gada
         11. janvāra lēmumiem. Saņemot prasības, kas iesniegtas par šiem lēmumiem, Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      [Attiecībā uz] [Regulas Nr. 805/68] 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta interpretāciju:
      a)      Vai grūsna tele ir zīdītājgovs [Regulas Nr. 805/68] 1. nodaļas izpratnē tikai tad, ja tā aizvieto zīdītājgovi, par kuru iesniegts
         pieteikums uz piemaksu?

      b)      Vai grūsna tele ir zīdītājgovs minētās regulas 1. nodaļas izpratnē, ja iepriekšējā tirdzniecības gadā tā bija aizvietojusi
         zīdītājgovi, par kuru iesniegts pieteikums uz piemaksu, un ja ir atzīts, ka par to var saņemt piemaksu?

      c)      Vai var saņemt piemaksu par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, ja tā atnesas pirms termiņa, kas paredzēts
         pieteikuma uz piemaksu iesniegšanai, beigām?

      2)      [Attiecībā uz] [Regulas Nr. 3886/92] 33. panta 2. un 4. punkta [interpretāciju]:
      a)      Vai var uzskatīt, ka ražotājs tirdzniecības gada laikā nav izmantojis tiesības uz piemaksu, ja viņš ir iesniedzis šādu pieteikumu,
         bet tas ir noraidīts, jo par attiecīgajiem dzīvniekiem [piemaksu] nevarēja saņemt?

               Vai tas attiecas arī uz gadījumu, kur nekas neliek domāt, ka ticis iesniegts ļaunprātīgs pieteikums?
               Vai šī situācija atbilst Kopienas tiesību samērīguma principam?
      b)      Vai [Regulas Nr. 3886/92] 33. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos gadījumos kā šajā lietā ražotājam saglabājas
         tiesības uz piemaksu sakarā ar to, ka pastāv (likumīgi pamatots) izņēmuma gadījums?

      c)      Vai, beidzoties divu gadu pārtraukuma periodam, šādam ražotājam būtu prioritārā kārtībā jāpiešķir tiesības, kas tam atņemtas,
         pamatojoties uz [Regulas Nr. 3886/92] 33. panta 4. punktu, jo, lai gan minētais ražotājs 1998. tirdzniecības gadā izmantoja
         vairāk nekā 70 % savu tiesību, tas bija izmantojis mazāk nekā 90 % no šīm tiesībām?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmā prejudiciālā jautājuma a) apakšpunktu
      15     Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai grūsna tele ir zīdītājgovs Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta
         izpratnē tikai tad, ja tā aizvieto zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu.

      16     Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar minēto normu tikai tāda grūsna tele, kas aizvieto zīdītājgovi, var tikt uzskatīta par
         zīdītājgovi šīs normas izpratnē. Šī norma tomēr neprecizē, vai aizvietošanai ir jāattiecas uz zīdītājgovi, kas jau ir ietverta
         pieteikumā uz piemaksu, vai tā var attiekties uz jebkuru zīdītājgovi, kuras izcelsme ir attiecīgā ražotāja ganāmpulks.

      17     Turpretī Regulas Nr. 3887/92 10. panta 4. punkts skaidri paredz, ka var tikt ņemti vērā tikai liellopi, kas ir norādīti atbalsta
         pieteikumā, precizējot, ka šos dzīvniekus var aizvietot, izvirzot papildu nosacījumu, ka šai aizvietošanai jānotiek divdesmit
         dienu laikā pēc datuma, kad tie ir izņemti no ražošanas, un šī aizvietošana tiek ierakstīta īpašā reģistrā trīs dienu laikā.
         Līdz ar to nav iespējams, ka grūsna tele aizvieto iepriekš pieteikumā uz piemaksu nenorādītu zīdītājgovi.

      18     Attiecībā uz aizvietošanas datumu iesniedzējtiesa pamatoti norāda, ka Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma redakcija
         neprecizē, vai aizvietošanai ir obligāti jānotiek pēc pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas vai to var darīt arī iepriekšējā
         laikposmā. Vēlāka piemērojamo Kopienu tiesību attīstība tomēr sniedz izskaidrojumu šajā sakarā. Tā Padomes 1999. gada 17. maija
         Regulas (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju (OV L 160, 21. lpp.), kas no 2000. gada 1. janvāra
         aizvietoja Regulu Nr. 805/68, 6. panta 2. punkts tomēr atļauj piešķirt piemaksu gan par zīdītājgovīm, gan par telēm. Tomēr
         no Regulas Nr. 1254/1999 septītā apsvēruma izriet, ka likumdevējs vēlējies piešķirt lielākas elastīguma iespējas ražotājiem,
         tiesības saņemt piemaksu par zīdītājgovīm attiecinot arī uz telēm, kas atbilst tādām pašām audzēšanas prasībām kā zīdītājgovis.
         Tā kā jaunās tiesību normas skaidrs mērķis ir grozīt agrāko tiesību normu, paredzot iespēju ietvert teles pieteikumā uz piemaksu,
         tas liek secināt, ka agrākajā tiesiskajā regulējumā, kas bija piemērojams pamata lietā, tas tā nebija.

      19     Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts, saskaņā ar kuru grūsnas teles kā tādas nevarēja būt pieteikuma
         uz piemaksu priekšmets, ir apstiprināts arī ar agrākajām tiesībām. Piemaksa par zīdītājgovīm tika ieviesta ar Padomes 1980. gada
         5. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1357/80, ar ko ievieš piemaksu sistēmu zīdītājgovju ganāmpulku saglabāšanai (OV L 140, 1. lpp.),
         kuru papildina Regula Nr. 1244/82. Šīs pēdējās minētās regulas 1. panta 1. punkta otrā daļa paredz, ka “vērā ņemamo govju
         skaits piemaksas piešķiršanai atbilst zīdītājgovju skaitam, izņemot grūsnas teles, kuras tiek turētas pieteikuma iesniegšanas
         datumā”. Atbilstoši šai normai pieteikumu uz piemaksu par zīdītājgovīm nevar iesniegt par grūsnām telēm. Vēlāk Regula Nr. 3886/92
         atcēla Regulu Nr. 1244/82, būtībā pārņemot to piemaksu par zīdītājgovīm sistēmu, kas bija ietverta Regulā Nr. 1244/82. Faktiski
         Regulas Nr. 3886/92 septītais apsvērums šajā sakarā norāda uz likumdevēja vēlmi turpināt piemērot pārvaldīšanas noteikumus,
         kas jau bija spēkā agrākajā piemaksu par zīdītājgovīm tiesiskajā regulējumā. Tomēr apzināti tika ieviesti daži grozījumi,
         kā, piemēram, attiecībā uz sugām, par kurām var saņemt piemaksu. Tiesību norma, kas attiecas uz nespēju saņemt piemaksu par
         grūsnām telēm, šajos grozījumos nebija ietverta, no kā var secināt, ka tobrīd Kopienu likumdevējam nebija nodoma pievērsties
         šim tiesiskajam regulējumam.

      20     Turklāt no šajā jomā piemērojamo Kopienu tiesību attīstības izriet, ka, lai grūsnas teles varētu uzskatīt par zīdītājgovīm
         Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta izpratnē, aizvietošanai ir jānotiek pēc pieteikuma uz piemaksu
         iesniegšanas.

      21     Līdz ar to uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka grūsnu teli var uzskatīt par zīdītājgovi šīs regulas pirmās nodaļas izpratnē tikai tad, ja tā
         pēc pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas par tirdzniecības gadu aizvieto zīdītājgovi, kas ietverta šajā pieteikumā.

       Par pirmā jautājuma b) apakšpunktu
      22     Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai grūsna tele ir zīdītājgovs Regulas Nr. 805/68 izpratnē, ja iepriekšējā
         tirdzniecības gadā tā aizstāja zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu un kas tika atzīta par tādu, par
         kuru var saņemt šo piemaksu.

      23     Pēc atbildētāja pamata prāvā domām, uz minēto jautājumu būtu jāsniedz noraidoša atbilde. Faktiski viņš uzskata, ka apstiprinoša
         atbilde nozīmētu, ka aizvietošana ir ilgstošs process līdz brīdim, kamēr grūsna tele ir atnesusies, pat tad, ja pa šo laiku
         ir sācies jauns tirdzniecības gads.

      24     Atbildētāja pamata prāvā izdarītā analīze tomēr ir jānoraida, jo tā ir pamatota ar pārāk šauru viedokli par iespējām, kas
         tiek aptvertas ar šo prejudiciālo jautājumu. Sakarā ar deviņu mēnešu liellopu grūsnības periodu faktiski ir paredzams, ka
         grūsna tele aizvietos zīdītājgovi tirdzniecības gada beigās un ka nākamā tirdzniecības gada laikā, ja tā joprojām nav atnesusies,
         tā atkal aizvietos zīdītājgovi, kas tika ietverta pieteikumā uz piemaksu par šo otro tirdzniecības gadu.

      25     Šajā sakarā Komisija pamatoti norāda, ka fakts, ka prasītājs pamata prāvā ir apzīmējis noteiktas grūsnas teles kā aizvietojošos
         dzīvniekus par 1997. gadu, neizslēdz iespēju, ka šīs teles var no jauna aizvietot zīdītājgovis 1998. gadā, līdz ar to ir jāpārbauda,
         vai 1998. gadā grūsnās teles atbilst nosacījumiem, lai no jauna aizvietotu zīdītājgovis. Faktiski nekas piemērojamos noteikumos
         nenorāda, ka viena un tā pati grūsnā govs nevar aizvietot zīdītājgovis divu secīgu tirdzniecības gadu laikā, ja tā atbilst
         šajā sakarā izvirzītajiem nosacījumiem un it īpaši tiem nosacījumiem, kas ir norādīti atbildē uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu.

      26     Līdz ar to uz pirmā jautājuma b) apakšpunktu ir jāatbild, ka grūsnu teli, kas vienā tirdzniecības gadā aizvietoja zīdītājgovi,
         par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, un kas ir atzīta par tādu, par kuru var saņemt šo piemaksu, var uzskatīt par
         zīdītājgovi Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta izpratnē, ja tā nākamajā gadā atbilst nosacījumiem,
         lai no jauna aizvietotu zīdītājgovi.

       Par pirmā jautājuma c) apakšpunktu
      27     Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunktu ir jāinterpretē
         tādējādi, ka par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, var saņemt šo piemaksu, ja tā ir atnesusies pirms
         termiņa, kas paredzēts pieteikuma uz piemaksu iesniegšanai, beigām.

      28     Prasītājs pamata prāvā norāda, ka trīspadsmit teles, kas ir atnesušās pirms šī termiņa beigām 1998. gada 15. maijā, ir jāatzīst
         par tādām, par kurām var saņemt piemaksu, jo fakts, ka viņš savu pieteikumu ir iesniedzis agrāk, proti, 1998. gada 20. aprīlī,
         nedrīkst viņam radīt zaudējumus.

      29     Līdz ar to ir jānoskaidro, vai dzīvniekiem, par kuriem ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, ir jāatbilst visām prasītajām
         īpašībām, lai par tiem varētu saņemt piemaksu, it īpaši, ka tā vairs nedrīkst būt grūsna tele, bet gan tai jābūt zīdītājgovij
         pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas brīdī, vai pietiek ar to, ka [dzīvnieki] atbilst šiem nosacījumiem datumā, kad beidzas
         pieteikuma iesniegšanas termiņš. Faktiski šajā datumā trīspadsmit attiecīgie pamata lietas dzīvnieki bija kļuvuši par zīdītājgovīm.

      30     Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka Tiesa ir apstiprinājusi, ka integrētā administrācijas un kontroles sistēma, kas ir ieviesta
         ar Regulu Nr. 3887/92, prasa, lai atbalsta pieteicēja sniegtā informācija būtu pilnīga un precīza no paša sākuma, lai ļautu
         tam iesniegt pareizu kompensējošo maksājumu piešķiršanas pieteikumu un izvairīties no sankciju noteikšanas. Iesniedzot atbalsta
         pieteikumu, ražotājam lauksaimniecības nozarē ir jāpaziņo par dzīvniekiem, kas atbilst dažādiem Kopienu tiesiskajā regulējumā
         minēto atbalstu piešķiršanai paredzētiem nosacījumiem (šajā sakarā skat. 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑63/00 Schilling un Nehring, Recueil, I‑4483. lpp., 34. un 33. punkts).

      31     Turklāt Regulas Nr. 805/68 4.d panta 5. punkts precizē, ka Piemaksu par zīdītājgovīm piešķir ikvienam ražotājam, kurš nepiegādā
         pienu vai piena produktus no savas saimniecības 12 mēnešu laikā no dienas, kad tiek iesniegts pieteikums, un kurš vismaz sešus
         secīgus mēnešus no pieteikuma iesniegšanas uztur vismaz vienādu skaitu zīdītājgovju, par kādu ir lūgta piemaksa. Tā kā pieteikuma
         uz piemaksu iesniegšana nosaka turēšanas laika sākumu un tā kā zīdītājgovju skaits tiek noteikts šajā brīdī, tas arī ir datums,
         kad dzīvniekiem ir jāatbilst visām īpašībām, kas vajadzīgas, lai par tiem saņemtu piemaksu.

      32     Visbeidzot, saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 3886/92 41. panta 2. punktu dalībvalstis var paredzēt, ka ir atļauts no jauna iesniegt
         pieteikumu uz piemaksu par jaunu zīdītājgovi savu individuālo griestu robežās šāda pieteikuma iesniegšanai paredzētajā termiņā.
         Tomēr neatkarīgi no jautājuma par to, vai Vācijas Federatīvā Republika ir izmantojusi šo iespēju, no Tiesai iesniegtajiem
         lietas materiāliem šajā gadījumā izriet, ka prasītājam pamata prāvā bija iespēja iesniegt pieteikumu uz piemaksu pēc tam,
         kad grūsnās teles bija atnesušās, bet pirms šī pieteikuma iesniegšanas termiņa beigām, tādējādi šāds pieteikums atbilstu tiesību
         uz piemaksu piešķiršanai izvirzītajiem nosacījumiem.

      33     Līdz ar to uz pirmā jautājuma c) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 805/68 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, nevar saņemt piemaksu, ja tā atnesas
         pirms minētā pieteikuma iesniegšanai paredzētā termiņa beigām.

       Par otrā jautājuma a) apakšpunktu
      34     Ar šo jautājumu, kas ir par Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punkta interpretāciju, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot,
         vai ražotāja tiesības uz piemaksu ir jāuzskata par izmantotām, ja viņš ir pieteicies uz piemaksu, bet šis pieteikums ir ticis
         noraidīts sakarā ar to, ka par attiecīgiem dzīvniekiem nevar saņemt piemaksu. Pakārtoti tā vēlas noskaidrot, vai negatīva
         atbilde ir jāatstāj spēkā arī tad, ja nav neviena fakta, kas liktu domāt, ka attiecīgais pieteikums ir iesniegts ļaunprātīgi,
         un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šāda situācija atbilstu samērīguma principam.

      35     Prasītājs pamata prāvā faktiski ir iesniedzis pieteikumu uz piemaksu par zīdītājgovīm attiecībā uz 64 dzīvniekiem, tomēr piemaksas,
         kas tam tika piešķirtas attiecās tikai uz 47 dzīvniekiem, kas ir mazāk nekā 90 % no tiesībām, kas tam pienācās. Līdz ar to
         rodas jautājums, vai, iesniedzot pieteikumu, viņš ir izmantojis tiesības uz piemaksu par visiem 64 dzīvniekiem vai arī, kā
         apgalvo atbildētājs pamata prāvā, par 17 no tiem viņš ir mēģinājis izmantot minētās tiesības, līdz ar to Regulas Nr. 3886/92
         33. panta 2. un 4. punktā paredzētie nosacījumi būtu izpildīti, un šīs tiesības būtu jāieskaita valsts rezervē.

      36     Šajā sakarā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 3886/92 devītais apsvērums paredz, ka, “ņemot vērā individuālo griestu sistēmas regulējošo
         iedarbību tirgū, ir jāparedz, ka tiesības uz piemaksām, kuras to īpašnieks nav izmantojis noteiktā laikposmā, ir jāieskaita
         valsts rezervē”. Turklāt Komisijas 1995. gada 26. jūlija Regulas (EK) Nr. 1846/95, ar ko groza Regulu Nr. 3886/92 (OV L 177,
         28. lpp.), ceturtais apsvērums, no kura izriet Regulas Nr. 3886/92 33. panta 1.–3. punkts, norāda vēlmi “nodrošināt pieejamo
         un neizmantoto tiesību uz piemaksu mobilizāciju”. Neizmantoto tiesību ieskaitīšanas valsts rezervē sistēmas mērķis tātad ir,
         ka visas esošās tiesības uz piemaksu faktiski tiek izmantotas, lai izvairītos no tā, ka daži ražotāji, kas tās neizmantotu
         uzreiz un uzkrātu, tādējādi liedzot citiem ražotājiem izmantot šīs tiesības. Turklāt piešķirtajām tiesībām uz piemaksu ir
         jāatbilst faktiskajai un pašreizējai ražošanas situācijai.

      37     Tomēr pieteikuma uz piemaksu iesniegšanas brīdī ir neiespējami zināt, vai šajā pieteikumā aprakstītā situācija faktiski atbilst
         ražošanas situācijai. Turklāt, lai pastāvētu tiesības uz piemaksu izmantošanu, ražošanas situācijai ir jāatbilst piemaksu
         piešķiršanai izvirzītajiem nosacījumiem, kas prasa kompetento valsts iestāžu vērtējumu. Tādā kontekstā kā pamata prāvā, kurā
         ražošanas situācija šiem nosacījumiem neatbilst, jo par pieteikumā uz piemaksu minētajiem dzīvniekiem nevarēja saņemt attiecīgās
         piemaksas, tiesības uz piemaksām nevar uzskatīt par izmantotām.

      38     Iesniedzējtiesa šaubās it īpaši par šādas interpretācijas atbilstību samērīguma principam. Šāda interpretācija, pēc tās domām,
         faktiski varētu atbilst papildu sankcijai par pārkāpumiem, kas izdarīti, iesniedzot pieteikumu; šāda sankcija seku, ko radītu
         ilgstoša individuālo griestu samazināšana, dēļ būtu pretrunā samērīguma principam.

      39     Šis uzskats tomēr ir jānoraida. Faktiski no iepriekš minētajiem Regulas Nr. 3886/92 un Regulas Nr. 1846/95 apsvērumiem izriet,
         ka tiesību uz piemaksu ieskaitīšanas valsts rezervē sistēmas mērķis nav sodīt ļaunprātīgu rīcību. Pat tad, ja šis pasākums
         var nozīmēt nelabvēlīgas sekas attiecīgajam ražotājam, faktiski tam nav sankciju rakstura, jo nav pārkāpuma Regulas Nr. 2988/95
         1. panta izpratnē, kuru šis pasākums vēlas novērst un sodīt. Faktiski vienīgais Kopienu tiesību noteikumu pārkāpums, kas izriet
         no tirgus dalībnieka rīcības vai bezdarbības, kas varētu radīt zaudējumus vispārējam Kopienu budžetam un kas var veidot pārkāpumu
         minētā panta 2. punkta izpratnē, ir tāda pieteikuma uz piemaksu iesniegšana, kurš ietver kļūdainu informāciju. Tomēr ražotājs,
         kas saskaņā ar Kopienu tiesību noteikumiem izmantotu tiesības uz piemaksu par precīzu zīdītājgovju skaitu, kas ir zemāks par
         tā individuālajiem griestiem, pazeminātu šos griestus tāpat kā ražotājs, kas iesniedzis kļūdainu pieteikumu. Tādējādi sekas
         ir vienādas neatkarīgi no tā, vai tas ir rīkojies kļūdaini vai nē. Tā kā izrādās, ka attiecīgā pasākuma mērķis nav sodīt pārkāpumu,
         to nevar kvalificēt kā sankciju Regulas Nr. 2988/95 izpratnē.

      40     Tā kā Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punktā paredzētām sekām nav sankciju rakstura Regulas Nr. 2988/52 izpratnē, tā
         veido tikai pasākumu, kura mērķis ir piemērot individuālos griestus faktiskajai ražošanai.

      41     Turklāt, ņemot vērā, ka individuālo griestu samazinājums, kas izriet no ieskaitīšanas valsts rezervē, ir nevis sankcija, bet
         gan vienkārši sekas, kas ir saistītas ar objektīvo situāciju, nolūks, kas pamatots ar šo samazinājumu izraisošo rīcību un
         tas, vai šī rīcība ir bijusi kļūdaina vai nē, nav nozīmīgi faktori, un tādējādi nav jāizskata jautājums par to, vai daļēji
         noraidīts pieteikums uz piemaksu ir iesniegts ļaunprātīgi vai nē.

      42     Turklāt, tā kā runa nav par sankciju, jautājums par pasākuma, kuru veido individuālo griestu samazinājums, atbilstību samērīguma
         principam rodas citā kontekstā, nekā to min iesniedzējtiesa, jo runa nav par dubultas sankcijas samērīgumu, bet gan tikai
         par minētā pasākuma, kas izriet no dzīvnieku skaita, par kuriem var saņemt piemaksu, samazināšanas samērīgumu.

      43     Šajā sakarā ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra par samērīguma principu, kas it īpaši ir piemērojams attiecībā uz kopējo
         lauksaimniecības politiku.

      44     Kopienu likumdevējam šajā jomā ir plašas izvērtēšanas pilnvaras, kas atbilst politiskajai atbildībai, kuru tam paredz EKL
         34.–37. pants. Līdz ar to, Kopienu tiesai veicot kontroli, ir jāpārbauda tikai tas, vai attiecīgais pasākums nav saistīts
         ar acīmredzamu kļūdu vai pilnvaru nepareizu izmantošanu un vai attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savas izvērtēšanas
         pilnvaras (šajā sakarā skat. it īpaši 2004. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑304/01 Spānija/Komisija, Krājums, I‑7655. lpp.,
         23. punkts, un 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑310/04 Spānija/Padome, Krājums, I‑7285. lpp., 96. punkts).

      45     Attiecībā uz samērīguma kontroli ir jānorāda, ka samērīguma princips, kas ir viens no vispārīgajiem Kopienu tiesību principiem,
         prasa, lai Kopienu iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgā tiesiskā
         regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas
         vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamiem mērķiem (2001. gada 12. jūlija spriedums
         lietā C‑189/01 Jippes u.c., Recueil, I‑5689. lpp., 81. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 97. punkts).

      46     Runājot par šāda principa īstenošanas apstākļu tiesas kontroli, ņemot vērā plašās izvērtēšanas pilnvaras, kas ir piešķirtas
         Kopienu likumdevējam kopējās lauksaimniecības politikas jomā, tikai šajā jomā pieņemta pasākuma acīmredzama neatbilstība kompetentās
         iestādes izvirzītajam mērķim var ietekmēt šāda pasākuma likumīgumu (2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I‑403. lpp., 80. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 98. punkts).

      47     Tādējādi nav svarīgi zināt, vai likumdevēja pieņemtais pasākums bija vienīgais vai labākais, kādu vien varēja pieņemt, bet
         gan, vai šis pasākums bija acīmredzami neatbilstošs (iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 99. punkts).

      48     No šī sprieduma 36. punkta un tajā minētajiem apsvērumiem izriet, ka neizmantoto tiesību ieskaitīšanas valsts rezervē mērķis
         ir nodrošināt, lai visas tiesības uz piemaksu tiktu faktiski izmantotas. Tomēr šis pasākums ir piemērots līdzeklis, lai sasniegtu
         labāku pieejamo un neizmantoto tiesību uz piemaksu mobilizāciju. Turklāt ir jānorāda, ka iespēju, ka minētais pasākums būtu
         acīmredzami neatbilstošs, neizvirzīja neviena no ieinteresētajām personām, kas iesniedza savus apvērumus Tiesā.

      49     Tā kā ieskaitīšana valsts rezervē nav acīmredzami izvirzītā mērķa sasniegšanai neatbilstošs pasākums, tad apstrīdētais pasākums
         nav pretrunā samērīguma principam.

      50     Līdz ar to uz otrā jautājuma a) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ir jāuzskata, ka ražotājs nav izmantojis tiesības uz piemaksu tirdzniecības gada laikā, ja tas ir iesniedzis
         pieteikumu uz piemaksu, bet šis pieteikums ir ticis noraidīts sakarā ar to, ka par attiecīgajiem dzīvniekiem nevar saņemt
         piemaksu; tā tas ir pat tad, ja minētais pieteikums nav iesniegts ļaunprātīgi. Šāda interpretācija nav pretrunā samērīguma
         principam.

       Par otrā jautājuma b) apakšpunktu
      51     Ar šo jautājumu iesniedzētiesa pakārtoti vēlas noskaidrot, vai tādos apstākļos kā pamata prāvā var tikt pieņemta izņēmuma
         gadījuma esamība, ja tas ir likumīgi pamatots Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma izpratnē.

      52     Vispirms ir jānorāda, ka likumīgi pamatota izņēmuma gadījuma esamība ļauj atkāpties no noteikuma par tiesību uz piemaksu neizmantotās
         daļas ieskaitīšanu valsts rezervē, un šajā nolūkā ir jāveic šaura interpretācija. Šo interpretāciju ir jāpamato ar minētajā
         normā ietvertā jēdziena “izņēmums” interpretāciju.

      53     Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējais ievilkums šīs normas vispārējās sistēmas kontekstā šķiet esam vispārēja taisnīguma
         klauzula, kas ir paredzēta, lai aptvertu situācijas, kas nav norādītas iepriekšējos ievilkumos, kuros vispārējā noteikuma
         piemērošana nozīmētu īpašu stingrību, bet kuras visas nevar tikt uzskatītas. Tāpat kā iepriekš minēto ievilkumu gadījumos,
         runa ir par situācijām, kurās būtu taisnīgi, ja ražotājs varētu īstenot savas tiesības uz piemaksu vēlāk, lai gan izņēmuma
         kārtā viņš tās uz laiku nevar izmantot.

      54     Nedz minētās regulas noteikumi, nedz tās apsvērumi neparedz kritēriju veidus, kas būtu jāņem vērā, lai pamatotu šādu izņēmuma
         gadījumu. Līdz ar to ir jākonstatē, ka Kopienu likumdevējs nav vēlējies šo jēdzienu nedz sīkāk precizēt, nedz saistīt to ar
         īpašiem kritērijiem. Tātad ir jāņem vērā apstākļu kopums, kam ir gan subjektīvs, gan objektīvs raksturs, lai noteiktu, vai
         to vidū ir viens vai vairāki elementi, kas varētu pamatot izņēmuma gadījuma esamību. Šis vērtējums ir īstenojams tikai katrā
         atsevišķā gadījumā, un tas ir jādara iestādēm, kurām ir jāpiemēro Regulas Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējais ievilkums.
         Iesniedzējtiesai, kas izskata pamata prāvu un ir vienīgā, kas var konstatēt nozīmīgos faktus, ir jāveic šis vērtējums šajā
         prāvā, ņemot vērā šīs normas ierobežotas piemērošanas vajadzību.

      55     Katrā ziņā, nepastāvot īpašiem apstākļiem, piemērojamo tiesību normu kļūdaina interpretācija nevar būt izņēmuma gadījums Regulas
         Nr. 3886/92 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma izpratnē.

      56     Turklāt ir jānorāda, ka atbilstoši minētajai normai, lai to varētu piemērot, ražotājam ir likumīgi jāpamato, kādēļ situācijai,
         kurā tas atrodas, ir izņēmuma raksturs.

      57     Līdz ar to uz otrā jautājuma b) apakšpunktu ir jāatbild, ka iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai, ņemot vērā visus likumīgi pamatotos
         apstākļus, kas raksturo prasītāja pamata prāvā situāciju, pastāv izņēmuma gadījums, kas prasa Regulas Nr. 3886/92 33. panta
         2. punkta pēdējā ievilkuma izņēmuma normas piemērošanu, ņemot vērā šīs normas ierobežotas piemērošanas vajadzību.

       Par otrā jautājuma c) apakšpunktu
      58     Visbeidzot, arī pakāroti iesniedzējtiesa jautā, vai ražotājam liegtās tiesības uz piemaksu, pamatojoties uz Regulas Nr. 3886/92
         33. panta 4. punktu, sakarā ar to, ka minētais ražotājs ir izmantojis vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % savu tiesību uz piemaksu
         1998. tirdzniecības gada laikā, ir jāpiešķir prioritārā kārtā šim ražotājam pēc divu gadu pārtraukuma termiņa beigām. Faktiski
         tā uzskata, ka samērīguma princips varētu prasīt dot priekšroku agrākajiem [šo tiesību] īpašniekiem, jo viņu situācija īpaši
         būtiski tika ietekmēta, paaugstinot izmantošanas procentus no 70 līdz 90 % ārkārtas pasākumu, kas tika veikti pēc tā sauktās
         govju trakumsērgas krīzes, ietvaros.

      59     Tiesību uz piemaksu piešķiršana, kas ir dalībvalstu valsts rezerves daļa, ir Regulas Nr. 805/68 4.f panta 2. punkta, kas uzskaita
         ražotājus, kas to var saņemt, priekšmets. Termina “it īpaši” izmantošana šīs normas redakcijā norāda uz to, ka runa nav par
         izsmeļošu sarakstu.

      60     Komisija pamatoti norāda, ka Regulas Nr. 805/68 4.f panta 4. punkta otrā daļa dod tai tiesības pieņemt pasākumus, kas saistīti
         ar neizmantotām individuālām tiesībām 1997. un 1998. gadā, kas ir ieskaitītas valsts rezervē, bet šie pasākumi nekad nav tikuši
         pieņemti. Tādējādi dalībvalstis saglabā pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz savas valsts rezervju izmantošanu. Līdz ar to
         tās var paredzēt piešķirt tiesības uz piemaksu prioritārā kārtībā ražotājiem, kuriem to tiesības bija jāieskaita šajā rezervē
         sakarā ar to, ka tie ir izmantojuši vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % no tām par 1998. tirdzniecības gadu.

      61     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otrā jautājuma c) apakšpunktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3886/92 33. panta 4. punkts, lasot
         to kopsakarā ar Regulas Nr. 805/68 4.f panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var piešķirt prioritārā
         kārtībā ražotājam pēc divu gadu pārtraukuma termiņa beigām tiesības uz piemaksu, kas tam tika liegtas sakarā ar to, ka ražotājs
         ir izmantojis vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % tiesību par 1998. tirdzniecības gadu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulas (EEK) Nr. 805/68 par tirgus kopējo organizāciju liellopu gaļas sektorā, ko groza ar
            Padomes 1996. gada 18. novembra Regulu (EK) Nr. 2222/96, 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
            ka grūsnu teli var uzskatīt par zīdītājgovi šīs regulas pirmās nodaļas izpratnē tikai tad, ja tā pēc pieteikuma uz piemaksu
            iesniegšanas par tirdzniecības gadu aizvieto zīdītājgovi, kas ietverta šajā pieteikumā;
      2)      grūsnu teli, kas vienā tirdzniecības gadā aizvietoja zīdītājgovi, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu un kas ir atzīta
            par tādu, par kuru var saņemt šo piemaksu, var uzskatīt par zīdītājgovi Regulas Nr. 805/68, ko groza ar Regulu Nr. 2222/96,
            4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkta izpratnē, ja tā nākamajā gadā atbilst nosacījumiem, lai no jauna aizvietotu zīdītājgovi;
      3)      Regulas Nr. 805/68, ko groza ar Regulu Nr. 2222/96, 4.a panta trešā ievilkuma ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka
            par grūsnu teli, par kuru ir iesniegts pieteikums uz piemaksu, nevar saņemt piemaksu, ja tā atnesas pirms minētā pieteikuma
            iesniegšanai paredzētā termiņa beigām;
      4)      Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3886/92, kas nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus piemaksu
            sistēmai, kas paredzēta Regulā Nr. 805/68, un ar ko atceļ Regulas (EEK) Nr. 1244/82 un (EEK) Nr. 714/89, ko groza ar Komisijas
            1996. gada 2. decembra Regulu Nr. 2311/96, 33. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāuzskata, ka ražotājs
            nav izmantojis tiesības uz piemaksu tirdzniecības gada laikā, ja tas ir iesniedzis pieteikumu uz piemaksu, bet šis pieteikums
            ir ticis noraidīts sakarā ar to, ka par attiecīgajiem dzīvniekiem nevar saņemt piemaksu; tā tas ir pat tad, ja minētais pieteikums
            nav iesniegts ļaunprātīgi. Šāda interpretācija nav pretrunā samērīguma principam;
      5)      iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai, ņemot vērā visus likumīgi pamatotos apstākļus, kas raksturo prasītāja pamata prāvā situāciju,
            pastāv izņēmuma gadījums, kas prasa Regulas Nr. 3886/92, ko groza ar Regulu Nr. 2311/96, 33. panta 2. punkta pēdējā ievilkuma
            izņēmuma normas piemērošanu, ņemot vērā šīs normas ierobežotas piemērošanas vajadzību;
      6)      Regulas Nr. 3886/92, ko groza ar Regulu Nr. 2311/96, 33. panta 4. punkts, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 805/68, ko groza
            ar Regulu Nr. 2222/96, 4.f panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var piešķirt prioritārā kārtībā ražotājam
            pēc divu gadu pārtraukuma termiņa beigām tiesības uz piemaksu, kas tam tika liegtas sakarā ar to, ka ražotājs ir izmantojis
            vismaz 70 %, bet mazāk par 90 % tiesību par 1998. tirdzniecības gadu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda ‑ vācu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 21.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 43. un 48. pants - Optiķi - Nosacījumi brīvībai veikt uzņēmējdarbību - Optikas veikalu atvēršana un vadīšana - Ierobežojumi- Pamatojums - Samērīguma princips. # Lieta C-140/03.

text:
      Lieta C‑140/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Grieķijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. un 48. pants – Optiķi – Nosacījumi uzņēmējdarbības veikšanai – Optikas veikalu atvēršana un vadīšana – Ierobežojumi – Pamatojums – Samērīguma princips
      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2004. gada 7. decembrī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 21. aprīlī.
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi – Valsts tiesību akti, kas aizliedz diplomētam optiķim
            vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu – Nepieļaujamība – Pamatojums– Trūkums
      (EKL 43. pants)
      2.     Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi – Valsts tiesību akti, kas ierobežo juridiskas personas
            iespēju atvērt optikas veikalu – Nepieļaujamība – Pamatojums – Trūkums
      (EKL 43. un 48. pants)
      1.     Dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants, pieņemot un uzturot spēkā valsts tiesību aktus, kas neļauj
         diplomētam optiķim – fiziskai personai – vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu. Šādu ierobežojumu fiziskas personas brīvībai
         veikt uzņēmējdarbību neattaisno mērķis aizsargāt sabiedrības veselību, jo tas pārsniedz šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

      (sal. ar 35., 36. un 38. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.     Dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. un 48. pants, pieņemot un uzturot spēkā valsts tiesību aktus,
         kas juridiskas personas iespēju atvērt optikas veikalu pakārto šādiem nosacījumiem:

      –       atļauja atvērt un vadīt optikas veikalu ir jāizsniedz uz licencēta optiķa – fiziskas personas – vārda, personai, kurai ir
         izsniegta atļauja vadīt veikalu, ir jāpieder vismaz 50 % no sabiedrības akciju kapitāla un vismaz tikpat lielā apmērā jāpiedalās
         sabiedrības peļņas un zaudējumu sadalē, un sabiedrībai ir jābūt personālsabiedrības vai komandītsabiedrības formā, un

      –       attiecīgais optiķis var piedalīties vēl tikai vienā sabiedrībā, kurai pieder optikas veikals, ar nosacījumu, ka atļauja atvērt
         un vadīt veikalu tiek izsniegta uz cita licencēta optiķa vārda.

      Šādu ierobežojumu juridiskas personas brīvībai veikt uzņēmējdarbību neattaisno mērķis aizsargāt sabiedrības veselību, jo tas
         pārsniedz šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

      (sal. ar 35., 36. un 38. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 21. aprīlī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. un 48. pants – Optiķi – Nosacījumi uzņēmējdarbības veikšanai – Optikas veikalu atvēršana un vadīšana – Ierobežojumi – Pamatojums – Samērīguma princips
      Lieta C‑140/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 27. martā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Patakija [M. Patakia], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Grieķijas Republiku, ko pārstāv E. Skandalu [E. Skandalou], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Gulmans [C. Gulmann] (referents), P. Kūris [P. Kūris] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 23. septembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 7. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
      –       pieņemot un uzturot spēkā likumu Nr. 971/79 par optiķa profesiju un optikas veikaliem (FEK A’ 223, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 971/79”), kas neļauj diplomētam optiķim, kurš ir fiziska persona, vadīt vairāk nekā vienu optikas
         veikalu, Grieķijas Republika ierobežoja nosacījumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību optiķiem, kuri ir fiziskas personas, tādējādi
         pārkāpjot EKL 43. pantu, un

      –       pieņemot un uzturot spēkā likumu Nr. 971/79 un likumu Nr. 2646/98 par valsts sociālās aprūpes sistēmas attīstību un citiem
         noteikumiem (FEK A’ 236, 3455. lpp., turpmāk tekstā – “Likums Nr. 2646/98”), saskaņā ar kuru, lai Grieķijā atvērtu optikas veikalu, juridiskai personai
         ir jāizpilda šādi nosacījumi:

      –       atļauja atvērt un vadīt optikas veikalu ir jāizsniedz uz licencēta optiķa – fiziskas personas vārda; personai, kurai izsniegta
         atļauja vadīt veikalu, ir jāpieder vismaz 50 % no sabiedrības akciju kapitāla un vismaz tikpat lielā apmērā jāpiedalās sabiedrības
         peļņas un zaudējumu sadalē, un sabiedrībai ir jābūt personālsabiedrības vai komandītsabiedrības formā, un

      –       attiecīgais optiķis var piedalīties vēl tikai vienā sabiedrībā, kurai pieder optikas veikals, ar nosacījumu, ka atļauja atvērt
         un vadīt veikalu tiek izsniegta uz cita licencēta optiķa vārda,

      Grieķijas Republika ir ierobežojusi nosacījumus juridiskās personas brīvībai veikt uzņēmējdarbību optikas sektorā Grieķijā,
         pretēji EKL 43. pantam piemērodama juridiskajām personām ierobežojumus, kas netiek piemēroti fiziskajām personām, tādējādi
         rīkojoties neatbilstoši EKL 43. pantam un pārkāpjot EKL 48. pantu saistībā ar EKL 43. pantu.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      2       Likuma Nr. 971/79 6. panta 6. punktā noteikts:
      “Atbilstoši šā panta 3. punkta (uzņēmējdarbības veikšana farmācijas jomā) un 8. panta 2. punkta (nodošana ģimenes locekļiem)
         noteikumiem optikas veikalus var vadīt persona, kas ir saņēmusi attiecīgu atļauju. Katrs optiķis drīkst vadīt tikai vienu
         optikas veikalu [..].”

      3       Tā paša likuma 7. panta 1. punktā noteikts:
      “Optikas veikalus var atvērt tikai personas, kam piešķirta optiķa licence, un to vadīšanai ir jāsaņem kompetentās valsts iestādes
         atļauja.”

      4       8. panta 1. punktā norādīts:
      “Atļauja vadīt optikas veikalu ir personīga un nav nododama.”
      5       Likuma Nr. 2646/98 27. panta 4. punktā paredzēts:
      “Tikai licencēti optiķi var veidot personālsabiedrību vai komandītsabiedrību, lai vadītu optikas veikalu, ar nosacījumu, ka
         personai, kurai ir izsniegta atļauja vadīt veikalu, pieder vismaz 50 % no sabiedrības akciju kapitāla. Optiķis var piedalīties
         vēl tikai vienā sabiedrībā, bet atļaujai atvērt un vadīt optikas veikalu ir jābūt izsniegtai uz cita licencēta optiķa vārda.”

       Pirmstiesas procedūra
      6       Pēc tam, kad sūdzību iesniedza divas akciju sabiedrības (viena no kurām ir reģistrēta citā dalībvalstī, nevis Grieķijas Republikā),
         kurām Grieķijas iestādes, pamatojoties uz Likumu Nr. 971/79, atteicās izsniegt atļauju atvērt optikas veikalu, Komisija 1998. gada
         27. janvāra vēstulē vērsa Grieķijas valdības uzmanību uz tiesību akta neatbilstību EK līguma 52. pantam (pēc grozījumiem –
         EKL 43. pants) un 58. pantam (tagad – EKL 48. pants).

      7       1998. gada 27. aprīlī Grieķijas valdība atbildēja, ka ir sagatavots Likuma Nr. 971/79 grozījumu projekts.
      8       1998. gada 6. novembrī Komisija nosūtīja Grieķijas Republikai brīdinājuma vēstuli, uzsverot, ka Likums Nr. 971/79 neatbilst
         Līguma tiesību normām, uz kurām tika izdarīta atsauce iepriekšējā 1998. gada 27. janvāra vēstulē. Komisija šajā sakarā aicināja
         Grieķijas Republiku divu mēnešu laikā sniegt paskaidrojumus.

      9       1999. gada 13. janvārī Grieķijas valdība sniedza atbildi, informējot Komisiju par Likumu Nr. 2646/98, kas papildināja Likumu
         Nr. 971/79.

      10     1999. gada 3. augustā Komisija nosūtīja papildu brīdinājuma vēstuli Grieķijas valdībai, kurā tā apgalvoja, ka Likumā Nr. 2646/98
         nav novērsts pārkāpums, kas norādīts pirmajā brīdinājuma vēstulē, jo šis likums pats ir pretrunā EKL 43. un 48. pantam. 2000. gada
         26. janvārī Komisija nosūtīja otru papildu brīdinājuma vēstuli, atkārtojot pret Grieķijas Republiku izvirzītās sūdzības.

      11     2000. gada 17. maijā Grieķijas valdība atbildēja – tā kā Kopienu līmenī šī sfēra nav saskaņota, katra dalībvalsts ir tiesīga
         brīvi noteikt profesiju regulējumu savā teritorijā. Tā uzsvēra, ka norādītie ierobežojumi bija būtiski, lai nodrošinātu augstu
         veselības aizsardzības līmeni. Tā norādīja, ka apstrīdētie tiesību akti nav nedz diskriminējoši, nedz nesamērīgi ar mērķi.

      12     2001. gada 24. janvārī Komisija nosūtīja Grieķijas Republikai argumentētu atzinumu, noraidot tās argumentus un izvirzot iebildumus
         par EKL 43. un 48. panta pārkāpumu, kā arī aicinot adresātu dalībvalsti veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai divu mēnešu laikā
         izpildītu šā atzinuma prasības.

      13     2001. gada 2. maijā Grieķijas valdība atbildēja, ka tā saglabā savu nostāju. 2002. gada 9. decembrī tā informēja Komisiju
         par nodomu izdarīt grozījumus tiesību aktos, lai ļautu atvērt un vadīt optikas veikalus Kopienu optiķiem un – ar noteiktiem
         nosacījumiem – komercsabiedrībām neatkarīgi no to sabiedrības formas (personālsabiedrība, komandītsabiedrība, sabiedrība ar
         ierobežotu atbildību vai akciju sabiedrība).

      14     2003. gada 27. martā Komisija cēla šo prasību.
       Par prasību
      15     Pakāpeniski ir jāizvērtē šādi jautājumi:
      –       kā šo prasību ietekmē Likums Nr. 3204/03, ar ko tiek grozīti un papildināti tiesību akti, kas regulē valsts veselības sistēmu
         un citas Veselības un labklājības ministrijas kompetencē ietilpstošos jautājumus (FEK A’ 296, 4997. lpp.), uz ko Grieķijas Republika atsaucās mutvārdu procesa ietvaros;

      –       vai pastāv ierobežojumi fizisku un juridisku personu brīvībai veikt uzņēmējdarbību;
      –       šādu ierobežojumu iespējamais pamatojums.
       Par Likuma Nr. 3204/03, uz ko atsaucas Grieķijas Republika, ietekmi
       Lietas dalībnieku argumenti
      16     Mutvārdu procesa laikā Grieķijas Republika apgalvoja, ka ar Likumu Nr. 3204/03, par ko nesen tika paziņots Komisijai, ir novērsti
         pārmestie EKL 43. un 48. panta pārkāpumi.

      17     Saskaņā ar šo likumu optiķiem, fiziskām personām, turpmāk ir atļauts vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu, ja katrā veikalā
         strādā licencēts optiķis.

      18     Attiecībā uz juridiskām personām – Likums Nr. 3204/03 atļauj sabiedrībām neatkarīgi no to juridiskās formas atvērt optikas
         veikalus.

      19     Tomēr šis likums nosaka:
      –      personālsabiedrībās sabiedrības partneru vairākumam un vadītājam vai vadītāju vairākumam jābūt optiķiem;
      –      sabiedrībās ar ierobežotu atbildību vairāk nekā pusei dalībnieku, kas pārstāv vairāk nekā pusi no akciju kapitāla, jābūt optiķiem;
      –      akciju sabiedrībās vismaz 51 % no akciju kapitāla jāpieder optiķiem.
      20     Komisija uzskata, ka šī tiesvedība attiecas uz Likuma Nr. 971/79 un Likuma Nr. 2646/98 tiesību normām un ka jebkurā gadījumā
         Likuma Nr. 3204/03 sākotnējā analīze liecināja, ka joprojām pastāvēja zināmi ierobežojumi brīvībai veikt uzņēmējdarbību, par
         ko ir prasība.

       Tiesas vērtējums
      21     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums par to, vai dalībvalsts ir izpildījusi pienākumus, ir jāizvērtē, ņemot vērā situāciju
         dalībvalstī tā laika posma beigās, kas noteikts argumentētajā atzinumā, un Tiesa nevar ņemt vērā nekādas turpmākas izmaiņas
         (skat. it īpaši 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑103/00 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑1147. lpp., 23. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑97/01 Komisija/Luksemburga, Recueil, I‑5797. lpp., 30. punkts).

      22     Šādos apstākļos Likumu Nr. 3204/03, kas tika pieņemts pēc Grieķijas Republikai adresētajā argumentētajā atzinumā noteiktā
         termiņa beigām, nevar ņemt vērā, izvērtējot šīs prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pamatotību.

       Par fizisko un juridisko personu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu esamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      23     Komisija apgalvo, ka Likums Nr. 971/79, ciktāl tas neļauj optiķiem, fiziskām personām, vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu,
         ir uzskatāms par EKL 43. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.

      24     Attiecībā uz juridiskām personām Komisija apgalvo, ka Likums Nr. 2646/98 tāpat ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību – pretēji
         EKL 48. pantam, jo tas pakļauj optikas veikala atvēršanu nosacījumiem, kas paredzēti tā 27. panta 4. punktā.

      25     Grieķijas Republika uzskata, ka Likuma Nr. 971/79 6. panta 6. punkts nerada nekādu tiešu vai netiešu diskrimināciju valsts
         un ārvalstu optiķu starpā. Tādējādi šī tiesību norma nav pretrunā EKL 43. pantam.

      26     Grieķijas Republika neapstrīd, ka Grieķijas tiesību aktos juridiskām personām piemēroti ierobežojumi.
       Tiesas vērtējums
      27     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 43. pants aizliedz jebkādus valsts pasākumus, kas Kopienas pilsoņiem var apgrūtināt vai
         padarīt mazāk interesantu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja tos piemēro, nediskriminējot
         pilsonības dēļ (skat. it īpaši 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus, Recueil, I‑1663. lpp., 32. punkts, un 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑299/02 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑9761. lpp.,
         15. punkts).

      28     Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka aizliegums diplomētam optiķim vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu tiešām ir uzskatāms par
         ierobežojumu fizisku personu brīvībai veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta izpratnē, neskatoties uz to, ka attiecībā uz šiem
         speciālistiem, iespējams, nepastāv norādītā diskriminācija pilsonības dēļ.

      29     Attiecībā uz juridiskām personām tāpat ir jānorāda – kā to atzīst Grieķijas Republika, ka to brīvību veikt uzņēmējdarbību
         ierobežo nosacījumi, kas noteikti Likuma Nr. 2646/98 27. panta 4. punktā, un šīs brīvības izmantošanā EKL 48. panta izpratnē
         juridiskās personas tiek pielīdzinātas fiziskām personām.

       Par attaisnojumu konstatētajiem brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem
       Lietas dalībnieku argumenti
      30     Komisija uzskata, ka ierobežojumi brīvībai veikt uzņēmējdarbību šajā gadījumā vai nu nav piemēroti, lai sasniegtu mērķi –
         aizsargāt sabiedrības veselību, vai arī ir nesamērīgi ar šo mērķi. Sabiedrības veselību varētu aizsargāt, garantējot, ka noteiktas
         darbības veic algoti diplomēti optiķi vai ka tās veic viņu uzraudzībā. Attiecībā uz atbildību – būtu iespējams noteikt mazāk
         ierobežojošas tiesību normas, kas aizsargātu klientu intereses, ja tie ciestu no optiķu profesionālajām darbībām.

      31     Grieķijas Republika apgalvo, ka aizliegums fiziskām personām vadīt vairāk nekā vienu optikas veikalu tika piemērots vispārējās
         interesēs, lai aizsargātu sabiedrības veselību. Grieķijas likumdevējs gribēja saglabāt personīgas uzticības attiecības optikas
         veikalā, kā arī kļūdu gadījumā nodrošināt tā optiķa pilnīgu un neierobežotu atbildību, kas vada veikalu vai kuram tas pieder.
         Tādējādi tikai optiķis, profesionāls speciālists, kas personīgi piedalās sava veikala vadībā, netērējot fizisku un garīgu
         enerģiju, lai vadītu vairākus veikalus, garantētu vēlamo rezultātu.

      32     Pēc Grieķijas valdības domām, vēlamos mērķus nevarēja sasniegt ar pasākumiem, kas mazāk ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību.
      33     Attiecībā uz juridiskām personām – optiķu augstā līdzdalība akciju kapitālā, ko prasa Likums Nr. 2646/98, samazina risku,
         ka optikas veikali darbosies tikai peļņas gūšanas nolūkā. Samērīguma princips ir jāsaskaņo ar vajadzību aizsargāt sabiedrības
         veselību. Lai nodrošinātu šādu aizsardzību, Grieķijas Republika mēģināja saglabāt personīgo kontaktu starp optiķiem un viņu
         klientiem un noteica optiķiem pilnīgu un neierobežotu atbildību.

       Tiesas vērtējums
      34     Valsts tiesību akts, kas var apgrūtināt vai padarīt mazāk interesantu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu,
         kaut arī tas tiek piemērots, nediskriminējot pilsonības dēļ, var tikt pamatots, ja pastāv būtiskas vispārējas intereses, ar
         nosacījumu, ka attiecīgais tiesību akts ir piemērots vēlamā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo
         (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Kraus, 32. punkts).

      35     Šajā gadījumā pietiek atzīt, ka mērķi aizsargāt sabiedrības veselību, uz ko atsaucas Grieķijas Republika, visdrīzāk sasniegtu
         ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību – gan fiziskām, gan juridiskām personām, piemēram,
         pieprasot, lai katrā optikas veikalā atrastos diplomēti algoti optiķi vai partneri, pieņemot noteikumus par civiltiesisko
         atbildību par citu personu darbībām, kā arī noteikumus, kas pieprasa profesionālās atbildības apdrošināšanu.

      36     Tādējādi šķiet, ka apstrīdētie ierobežojumi pārsniedz vēlamā mērķa sasniegšanai nepieciešamo. Līdz ar to tie nav attaisnoti.
      37     No tā izriet, ka Komisijas izvirzītie iebildumi ir pamatoti.
      38     Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka:
      –       pieņemot un uzturot spēkā Likumu Nr. 971/79, kas neļauj diplomētam optiķim, fiziskai personai, vadīt vairāk nekā vienu optikas
         veikalu, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants, un

      –       pieņemot un uzturot spēkā Likumu Nr. 971/79 un Likumu Nr. 2646/98, saskaņā ar kuru, lai Grieķijā atvērtu optikas veikalu,
         juridiskai personai ir jāizpilda šādi nosacījumi:

      –       atļauja atvērt un vadīt optikas veikalu ir jāizsniedz uz licencēta optiķa, fiziskas personas, vārda; personai, kurai ir izsniegta
         atļauja vadīt veikalu, ir jāpieder vismaz 50 % no sabiedrības akciju kapitāla un vismaz tikpat lielā apmērā jāpiedalās sabiedrības
         peļņas un zaudējumu sadalē, un sabiedrībai ir jābūt personālsabiedrības vai komandītsabiedrības formā, un

      –       attiecīgais optiķis var piedalīties vēl tikai vienā sabiedrībā, kurai pieder optikas veikals, ar nosacījumu, ka atļauja atvērt
         un vadīt veikalu tiek izsniegta uz cita licencēta optiķa vārda,

      Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. un 48. pants.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      39     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi Grieķijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Grieķijas Republikai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      pieņemot un uzturot spēkā Likumu Nr. 971/79, kas neļauj diplomētam optiķim, fiziskai personai, vadīt vairāk nekā vienu optikas
            veikalu, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants;
      2)      pieņemot un uzturot spēkā Likumu Nr. 971/79 un Likumu Nr. 2646/98, saskaņā ar kuru, lai Grieķijā atvērtu optikas veikalu,
            juridiskai personai ir jāizpilda šādi nosacījumi:
      –       atļauja atvērt un vadīt optikas veikalu ir jāizsniedz uz licencēta optiķa, fiziskas personas, vārda; personai, kurai ir izsniegta
            atļauja vadīt veikalu, ir jāpieder vismaz 50 % no sabiedrības akciju kapitāla un vismaz tikpat lielā apmērā jāpiedalās sabiedrības
            peļņas un zaudējumu sadalē, un sabiedrībai ir jābūt personālsabiedrības vai komandītsabiedrības formā, un
      –       attiecīgais optiķis var piedalīties vēl tikai vienā sabiedrībā, kurai pieder optikas veikals, ar nosacījumu, ka atļauja atvērt
            un vadīt veikalu tiek izsniegta uz cita licencēta optiķa vārda,
      Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. un 48. pants;
      3)      Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 3.jūlijā. # Bertelsmann AG pret Finanzamt Wiedenbrück. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-380/99.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 26.jūnijā. # Finanzamt Groß-Gerau pret MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Pievienotās vērtības nodoklis - Sestā Direktīva 77/388/EEK. # Lieta C-305/01.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 3.decembrī.#Yaesu Europe BV pret Bundeszentralamt für Steuern.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#Astotā PVN direktīva - Kārtība PVN atmaksāšanai nodokļu maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī - A pielikums - Iesniegums par nodokļa atmaksāšanu - "Paraksta" uz minētā iesnieguma jēdziens - Valsts tiesību akti, kas pieprasa paša nodokļa maksātāja vai tā likumīgā pārstāvja parakstu, izņemot pilnvarotās personas parakstu.#Lieta C-433/08.

text:
      Lieta C‑433/08
      Yaesu Europe BV
      pret
      BundeszentralamtfürSteuern
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Astotā PVN direktīva – Kārtība PVN atmaksāšanai nodokļu maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī – A pielikums – Iesniegums par nodokļa atmaksāšanu – “Paraksta” uz minētā iesnieguma jēdziens – Valsts tiesību akti, kas pieprasa paša nodokļa maksātāja vai tā likumīgā pārstāvja parakstu, izņemot pilnvarotās personas
         parakstu

      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            atmaksāšana valstī nereģistrētiem nodokļa maksātājiem
      (Padomes Direktīvas 79/1072 A pielikums)
      Astotās direktīvas 79/1072 par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem – kārtība pievienotās
         vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļu maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī, A pielikumā ietvertā iesnieguma
         par pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanu paraugā lietotais jēdziens “paraksts” ir Kopienu tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē
         vienveidīgi un jāsaprot tādējādi, ka šāds iesniegums par atmaksāšanu nav obligāti jāparaksta pašam nodokļa maksātājam, bet
         to var parakstīt arī pilnvarota persona.

      (sal. ar 29. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 3. decembrī (*)

      Astotā PVN direktīva – Kārtība PVN atmaksāšanai nodokļu maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī – A pielikums – Iesniegums par nodokļa atmaksāšanu – “Paraksta” uz minētā iesnieguma jēdziens – Valsts tiesību akti, kas pieprasa paša nodokļa maksātāja vai tā likumīgā pārstāvja parakstu, izņemot pilnvarotās personas
         parakstu

      Lieta C‑433/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 13. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 1. oktobrī, tiesvedībā

      Yaesu Europe BV
      pret
      Bundeszentralamt für Steuern.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs, kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents) un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 16. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Yaesu Europe BV vārdā – B. Burgmeijers [B. Burgmaier], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1979. gada 6. decembra Astotās direktīvas 79/1072/EEK par dalībvalstu
         tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem – kārtība pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļu maksātājiem,
         kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī (OV L 331, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “Astotā direktīva”), A pielikuma interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Nīderlandē reģistrētu sabiedrību Yaesu Europe BV un Bundeszentralamt für Steuern (Vācijas nodokļu administrācija, turpmāk tekstā – “Bundeszentralamt”) par pēdējās atteikumu uz lūgumiem atmaksāt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), ko šī sabiedrība ir samaksājusi
         Vācijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Astotās direktīvas trešā līdz piektā apsvēruma redakcija ir šāda:

      “tā kā jānovērš nesaskaņas šobrīd dalībvalstīs spēkā esošajos tiesību aktos, kas dažos gadījumos pieļauj novirzes tirdzniecības
         plūsmās un konkurences traucējumus;

      tā kā Kopienas tiesību aktu ieviešana šajā jomā sekmēs efektīvu personu, preču un pakalpojumu kustības liberalizāciju, tādējādi
         palīdzot pabeigt ekonomikas integrācijas procesu;

      tā kā šādi tiesību akti nedrīkst novest pie dažādas attieksmes pret nodokļiem pakļautām personām dažādās dalībvalstīs, kuru
         teritorijā tās ir reģistrētas.”

      4        Astotās direktīvas 3. panta a) punktā ir paredzēts:

      “Lai iegūtu tiesības uz atmaksāšanu, katra 2. pantā minētā nodokļiem pakļautā persona, kas nav piegādājusi preces vai pakalpojumus,
         par kuriem var uzskatīt, ka tie ir piegādāti minētajā valstī:

      a)      iesniedz 9. panta 1. punktā minētajai kompetentajai iestādei iesniegumu, kas veidots pēc A pielikumā ietvertā parauga, pievienojot
         faktūrrēķinu vai ievešanas dokumentu oriģinālus. Dalībvalstis visiem iesniedzējiem dara pieejamu paskaidrojošu paziņojumu,
         kurā obligāti ir ietverts C pielikumā noteiktais informācijas minimums.”

      5        Astotās direktīvas 6. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nedrīkst uzlikt 2. pantā minētajām nodokļiem pakļautajām personām nekādus pienākumus papildus 3. un 4. pantos
         minētajiem, izņemot pienākumu īpašos gadījumos sniegt informāciju, kas vajadzīga, lai noteiktu, vai atmaksāšanas iesniegums
         ir pamatots.”

      6        Astotās direktīvas A pielikumā iekļautā iesnieguma atmaksāt PVN pēdējā līnijā papildus iesnieguma sastādīšanas vietai un datumam
         ir minēts “paraksts” bez jebkādas citas norādes.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        2005. gada likuma par apgrozījuma nodokli (Umsatzsteuergesetz 2005, BGBl. 2005 I, 386. lpp.) redakcijas, kura ir piemērojama pamata lietai (turpmāk tekstā – “UStG”), 18. panta 9. punkts ir šāds:

      “[..] Iesniegums atmaksāt nodokli ir jāiesniedz sešu mēnešu laikā pēc kalendāra gada, kurā ir radušās tiesības saņemt atmaksu,
         beigām. Uzņēmējam pašam ir jāaprēķina atmaksājamā summa un jāpierāda samaksātā priekšnodokļa summas, iesniedzot rēķinu un
         preču ievešanas dokumentu oriģinālus. Iesniegums par atmaksāšanu uzņēmējam ir jāparaksta pašrocīgi. [..]”

      8        Vispārējā nodokļu kodeksa (Abgabenordnung, turpmāk tekstā – “AO”) 79. panta “Rīcībspēja” 1. punkta 3. daļā cita starpā ir noteikts, ka juridiskām personām, personu apvienībām vai lietu
         kopībām, ko pārstāv to likumīgie pārstāvji vai īpaši pilnvarotie, ir tiesības veikt procesuālas darbības.

      9        AO 150. panta 3. punktā, kurā ir noregulēta nodokļu deklarāciju forma un saturs, ir noteikts:

      “Ja likumi par nodokļiem paredz, ka nodokļu maksātājam nodokļu deklarācija ir jāparaksta pašrocīgi, tad pilnvarotās personas
         paraksts ir pieļaujams vienīgi tad, ja nodokļu maksātājs nevar parakstīties sakarā ar savu fizisko vai garīgo stāvokli vai
         arī ilgstošas prombūtnes dēļ. Pašrocīgu parakstu var pieprasīt vēlāk, kad neparakstīšanas iemesls vairs nepastāv.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10      2006. gada 30. jūnijā Yaesu Europe iesniedza iesniegumu atmaksāt Vācijā samaksāto priekšnodokli par laika posmu no 2005. gada janvāra līdz decembrim. Šis iesniegums
         tika sagatavots, izmantojot minētajā dalībvalstī tam paredzēto oficiālo veidlapu, kuras 9. ailē ir paredzēts “Pašrocīgs paraksts
         un firmas zīmogs”.

      11      Vācijā praktizējošie Yaesu Europe advokāti, kas iesniegumā ir minēti kā pārstāvji, kuri tiesīgi saņemt paziņojumus, pavadvēstulē norādīja, ka viņi ir parakstījuši
         šo iesniegumu sava klienta vārdā. Šajā sakarā vēstules pielikumā bija pievienota prasītājas pamata lietā likumīgā pārstāvja
         izdota “pilnvara pārstāvēt samaksāto priekšnodokļu atmaksāšanas procedūrās”, kas pilnvaroja minētos advokātus to juridiski
         pārstāvēt visās PVN atmaksāšanas procedūrās.

      12      Bundeszentralamt ar 2006. gada 1. septembra lēmumu noraidīja Yaesu Europe iesniegumu atmaksāt nodokli, jo nodokļa maksātāja iesniegumu nebija parakstījusi pašrocīgi, tādējādi pārkāpjot UstG 18. panta 9. punktu.

      13      Pēc sūdzības noraidīšanas Yaesu Europe iesniedza prasību Finanzgericht [Finanšu tiesā]. Šī tiesa piekrita Bundeszentralamt nostājai, nospriežot, ka UStG 18. panta 9. punkts neesot pretrunā Astotās direktīvas 3. un 6. pantam un ka A pielikumā ietvertajā paraugā paredzētais “paraksts”
         esot interpretējams tādējādi, ka tas varot būt tikai paša nodokļa maksātāja pašrocīgs paraksts, un ka EKL 249. panta trešā
         daļa katrā ziņā šajā sakarā piešķirot Vācijas likumdevējam īstenošanas brīvību.

      14      Yaesu Europe iesniedza kasācijas sūdzību (“Revision”) Bundesfinanzhof [Federālajā Finanšu tiesā], kurā prasītāja būtībā apgalvoja, ka Finanzgericht esot nepareizi interpretējusi jēdzienu “paraksts”, kas ir ietverts Astotās direktīvas A pielikumā norādītajā paraugā, un
         šajā sakarā atsaucās uz vairākām dalībvalstīm, kurās skaidri atļauts iesniegumu parakstīt pārstāvim. Turklāt tā uzskata, ka
         minētais jēdziens Eiropas Kopienā esot jāinterpretē vienveidīgi.

      15      Bundesfinanzhof, noraidot AO 79. panta 1. punkta 3. daļas un 150. panta 3. punkta piemērošanu šajā lietā un uzskatot, ka pastāv šaubas par UStG 18. panta 9. punkta atbilstību Kopienu tiesībām, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai jēdziens “paraksts”, kas ir lietots [..] Astotās direktīvas [..] A pielikumā ietvertā iesnieguma par apgrozījuma nodokļa
         atmaksāšanu saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta a) punktu paraugā, ir Kopienu tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
      Vai jēdziens “paraksts” ir jāsaprot tādējādi, ka iesniegums par atmaksāšanu obligāti ir jāparaksta pašam nodokļu maksātājam
         vai juridiskas personas gadījumā – tās likumīgajam pārstāvim, vai arī to var parakstīt pilnvarota persona (piemēram, nodokļu
         maksātāja pārstāvis nodokļu lietās vai nodokļu maksātāja darbinieks)?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      16      Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Astotās direktīvas A pielikumā ietvertā iesnieguma
         par PVN atmaksāšanu paraugā lietotais jēdziens “paraksts” ir Kopienu tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi, un
         vajadzības gadījumā, vai šis jēdziens ir jāsaprot tādējādi, ka šāds iesniegums par atmaksāšanu obligāti ir jāparaksta pašam
         nodokļa maksātājam, vai tomēr to var parakstīt arī pilnvarota persona.

      17      Šajā sakarā iesākumā ir jānorāda, ka Astotajā direktīvā nav paredzēta jēdziena “paraksts” definīcija un ka tajā nav nevienas
         norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu šī jēdziena saturu un piemērošanas jomu.

      18      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet prasība,
         ka Kopienu tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu
         tiesībām, parasti visā Kopienā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā
         regulējuma mērķi (skat. it īpaši 1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro, Recueil, 107. lpp., 11. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑287/98 Linster, Recueil, I‑6917. lpp., 43. punkts, un 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑5/08 Infopaq International, Krājums, I‑0000. lpp., 27. punkts).

      19      Šie nosacījumi ir īpaši svarīgi attiecībā uz Astoto direktīvu, ņemot vērā gan tās nosaukumu, gan trešā un piektā apsvēruma
         formulējumu.

      20      No minētās direktīvas trešā un piektā apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir saskaņot kārtību samaksātā PVN atmaksāšanai no valsts
         puses nodokļu maksātājiem, kuri ir reģistrēti citā valstī, novēršot nesaskaņas šobrīd dalībvalstīs spēkā esošajos tiesību
         aktos un cenšoties nepieļaut atšķirīgu attieksmi pret nodokļu maksātājiem atkarībā no dalībvalsts, kurā tie ir reģistrēti.

      21      Tādējādi Astotās direktīvas mērķis ir saskaņot Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
         dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV
         L 145, 1. lpp.), 17. panta 3. punktā minētās tiesības uz PVN atmaksāšanu (it īpaši skat. 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā
         C‑136/99 Monte Dei Paschi Di Siena, Recueil, I‑6109. lpp., 20. punkts, un 2007. gada 15. marta spriedumu lietā C‑35/05 Reemtsma Cigarettenfabriken, Krājums, I‑2425. lpp., 26. punkts).

      22      Šajā sakarā minētā direktīva skaidri paredz tās A pielikumā PVN atmaksāšanas iesnieguma paraugu, kura mērķis ir saskaņot procedūras
         attiecībā uz šādu iesniegumu, kad tiek atprasīts nodoklis, kuru vienā valstī reģistrēti nodokļa maksātāji ir samaksājuši citā
         valstī. Minētais saskaņošanas mērķis var tikt sasniegts tikai tad, ja jēdzieniem, kuri ir lietoti šajā paraugā, ir vienāda
         nozīme visās dalībvalstīs.

      23      No tā izriet, ka jēdziens “paraksts”, kas ir lietots Astotās direktīvas A pielikumā minētajā paraugā, ir Kopienu tiesību jēdziens,
         kura saturam un piemērošanas jomai ir jābūt vienādiem visās dalībvalstīs. Līdz ar to Tiesai ir jāsniedz šī jēdziena autonoma
         un vienveidīga interpretācija Kopienu tiesību sistēmā.

      24      Šajā sakarā ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, interpretējot Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā
         ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesību akta, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (skat. 1983. gada
         17. novembra spriedumu lietā 292/82 Merck, Recueil, I‑3781. lpp., 12. punkts; 2007. gada 1. marta spriedumu lietā C‑34/05 Schouten, Krājums, I‑1687. lpp., 25. punkts, un 2009. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑466/07 Klarenberg, Krājums, I‑803. lpp., 37. punkts).

      25      Vispirms ir jānorāda, ka Astotās direktīvas A pielikuma tekstā nav nevienas norādes attiecībā uz tajā minēto jēdzienu “paraksts”.
         Šajā pielikumā ir tikai pieprasīts “paraksts” un nav precizēts, ka tam būtu jāpiemīt īpašām pazīmēm, kā, piemēram, ka tam
         ir jābūt paša nodokļa maksātāja parakstam, pretēji citām minētā pielikuma norādēm, kā, piemēram, nosaukumam vai darbības veidam,
         kopā ar kurām ir minēti vārdi “pieteikuma iesniedzējs”.

      26      Visbeidzot, no Astotās direktīvas 3. panta a) punkta izriet, ka nodokļa maksātājam ir jāiesniedz iesniegums atbilstoši minētajā
         A pielikumā norādītajam paraugam. No šīs direktīvas 6. panta izriet arī, ka dalībvalstis nedrīkst uzlikt nodokļa maksātājiem
         nekādus pienākumus papildus 3. un 4. pantā minētajiem, izņemot pienākumu īpašos gadījumos sniegt informāciju, kas vajadzīga,
         lai noteiktu, vai atmaksāšanas iesniegums ir pamatots. No tā izriet, ka attiecībā uz minētajā paraugā minēto “paraksta” jēdzienu
         šis 6. pants nepieļauj, ka nodokļa maksātājam tiek piemērotas citas prasības papildus paraugā norādītajām, kā, piemēram, paša
         nodokļa maksātāja pašrocīgais paraksts.

      27      Visbeidzot, šādu kontekstuālo interpretāciju apstiprina Astotās direktīvas saskaņošanas mērķis, kas izriet no šī sprieduma
         19.–22. punkta. Šīs direktīvas mērķis, skaidri paredzot A pielikumā iepriekš sagatavotu iesnieguma PVN atmaksāšanai paraugu,
         var tikt sasniegts tikai tad, ja šajā paraugā lietotajiem jēdzieniem ir identisks saturs un piemērošanas joma visās dalībvalstīs
         un tie nepārsniedz paraugā skaidri paredzētās prasības. Ja kādai dalībvalstij tiktu ļauts nodokļa maksātājiem uzlikt prasības,
         kādas nav paredzētas šajā paraugā, kā, piemēram, šī nodokļa maksātāja pašrocīgais paraksts, tad tiktu radīta šim mērķim neatbilstoša
         formalitāte.

      28      Turklāt ir jāprecizē, ka, kaut arī Astotā direktīva pretēji Padomes 1986. gada 17. novembra Trīspadsmitajai direktīvai 86/560/EEK
         par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem – pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanas kārtība
         nodokļiem pakļautajām personām, kas nav reģistrētas Kopienas teritorijā (OV L 326, 40. lpp.), skaidri neparedz iespēju iecelt
         pilnvaroto personu, tomēr Astotā direktīva to neizslēdz, līdz ar ko iesniegumu PVN atmaksāšanai, kas atbilst šīs direktīvas
         A pielikumā iekļautajam paraugam, var parakstīt pilnvarotā persona.

      29      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Astotās direktīvas A pielikumā ietvertā
         iesnieguma par PVN atmaksāšanu paraugā lietotais jēdziens “paraksts” ir Kopienu tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi
         un jāsaprot tādējādi, ka šāds iesniegums par atmaksāšanu nav obligāti jāparaksta pašam nodokļa maksātājam, bet to var parakstīt
         arī pilnvarota persona.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      30      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Padomes 1979. gada 6. decembra Astotās direktīvas 79/1072/EEK par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma
            nodokļiem – kārtība pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļu maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī,
            A pielikumā ietvertā iesnieguma par pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanu paraugā lietotais jēdziens “paraksts” ir Kopienu
            tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi un jāsaprot tādējādi, ka šāds iesniegums par atmaksāšanu nav obligāti jāparaksta
            pašam nodokļa maksātājam, bet to var parakstīt arī pilnvarota persona.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.