title: Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 11. septembra spriedums.#Technische Universität Darmstadt pret Eugen Ulmer KG.#Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2001/29/EK – Autortiesības un blakustiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts – Aizsargājamu darbu un citu priekšmetu izmantošana zinātniska pētījuma vai privāta pētījuma nolūkā – Grāmata, kas publiskota privātpersonām publiskajās bibliotēkās īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās – Tāda darba jēdziens, uz kuru neattiecas “pirkšanas vai licencēšanas noteikumi” – Bibliotēkas tiesības digitalizēt tās kolekcijā esošu darbu, lai to publiskotu īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās – Darba publiskošana īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās, ļaujot to izdrukāt uz papīra vai noglabāt USB zibatmiņas diskā.#Lieta C‑117/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑117/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 20. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 14. martā, tiesvedībā
            Technische Universität Darmstadt
            pret
            Eugen Ulmer KG .
            TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], tiesneši M. Safjans [ M. Safjan ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ], A. Prehala [ A. Prechal ] (referente) un K. Jirimēe [ K. Jürimäe ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 26. februāra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Technische Universität Darmstadt  vārdā – N. Rauer  un D. Ettig , Rechtsanwälte ,
            – Eugen Ulmer KG  vārdā – U. Karpenstein  un G. Schulze , Rechtsanwälte ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze , kā arī J . Kemper  un K. Petersen , pārstāvji,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz S. Fiorentino  un A. Collabolletta , avvocati dello Stato ,
            – Polijas valdības vārdā – B. Majczyna , pārstāvis,
            – Somijas valdības vārdā – H. Leppo , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – F. Bulst  un J. Samnadda , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 5. jūnija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 5. panta 3. punkta n) apakšpunktu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts prāvā starp Technische Universität Darmstadt  (turpmāk tekstā – “ TU Darmstadt ”) un izdevniecību Eugen Ulmer KG  (turpmāk tekstā – “ Ulmer ”) par to, ka TU Darmstadt  bibliotēkas telpās īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās ir publiskojusi sabiedrībai tās kolekcijā esošu zinātnisku grāmatu, kuras izmantošanas tiesības pieder Ulmer .
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Direktīvas 2001/29 preambulas 31., 34., 36., 40., 44., 45. un 51. apsvēruma teksts ir šāds:
            “(31)	Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. [..]
            [..]
            (34) Dalībvalstīm būtu jādod iespēja paredzēt dažus izņēmumus vai ierobežojumus, piemēram, izglītības un zinātnes nolūkā, publisku iestāžu, piemēram, bibliotēku un arhīvu, labā, ziņu reportāžas nolūkā, citātiem, invalīdiem lietošanai, izmantošanai sabiedrības drošības nolūkā un izmantošanai administratīvajos un tiesu procesos.
            [..]
            (36) Dalībvalstis var paredzēt taisnīgu atlīdzību tiesību subjektiem, arī piemērojot izvēles noteikumus attiecībā uz izņēmumiem vai ierobežojumiem, kas neparedz attiecīgo atlīdzību.
            [..]
            (40) Dalībvalstis var paredzēt izņēmumu vai ierobežojumu dažu bezpeļņas iestāžu labā, piemēram, publisko bibliotēku un tamlīdzīgu iestāžu, kā arī arhīvu labā. Tomēr tie būtu jāattiecina tikai uz dažiem īpašiem gadījumiem, uz kuriem attiecas reproducēšanas tiesības. [..] Tāpēc būtu jāveicina īpašu līgumu slēgšana vai licenču izdošana, kas, neizjaucot līdzsvaru, būtu labvēlīgas minētajām iestādēm un informācijas izplatīšanai, ar ko tās nodarbojas.
            [..]
            (44) Piemērojot šajā direktīvā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus, tie būtu jāīsteno saskaņā ar starptautiskajām saistībām. Minētos izņēmumus un ierobežojumus nedrīkst piemērot tā, ka tie skar tiesību subjekta likumīgās intereses vai ir pretrunā [..] viņa darba vai cita tiesību objekta parast[ajai] izmantošan[ai]. [..]
            (45) Direktīvas 5. panta 2., 3. un 4. punktā minētajiem izņēmumiem un ierobežojumiem tomēr nebūtu jākavē tādu līgumattiecību noteikšana, kas paredzētas taisnīgas atlīdzības nodrošināšanai tiesību subjektiem, ciktāl to atļauj attiecīgo valstu tiesību akti.
            [..]
            (51) [..] Dalībvalstīm būtu jāveicina tiesību subjektu veiktie brīvprātīgie pasākumi, tajā skaitā nolīgumu slēgšana un īstenošana tiesību subjektu un citu attiecīgo personu starpā, lai atvieglotu atsevišķu to izņēmumu vai ierobežojumu mērķu sasniegšanu, kas saskaņā ar šo direktīvu ir paredzēti attiecīgo valstu tiesību aktos. [..]”
            4. Šīs direktīvas 2. pantā “Reproducēšanas tiesības” ir paredzēts:
            “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
            a) autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
            [..].”
            5. Minētās direktīvas 3. panta “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” 1. punktā ir noteikts:
            “Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.”
            6. Šīs pašas direktīvas 5. panta “Izņēmumi un ierobežojumi” 2. punktā ir noteikts:
            “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
            a) reproducēšana uz papīra vai līdzīga materiāla, ko veic, izmantojot jebkuru fotografēšanas metodi vai citu procesu ar līdzīgu iedarbību, izņemot nošu rakstus, ar noteikumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību;
            b) reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam;
            c) īpaša reproducēšana, ko veic publiskās bibliotēkas, izglītības iestādes vai muzeji, vai arhīvi un no kuras negūst tiešu vai netiešu ekonomisku vai komerciālu labumu;
            [..].”
            7. Direktīvas 2001/29/EK 5. panta 3. punktā noteikts:
            “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. un 3. pantā paredzētajām tiesībām šādos gadījumos:
            [..]
            n) kolekcijās esošu darbu un citu tiesību objektu, uz ko neattiecas pirkšanas vai licencēšanas noteikumi, izmantošanai zinātniska pētījuma vai privāta pētījuma nolūkā, ļaujot atsevišķiem sabiedrības locekļiem ar tiem iepazīties, izziņojot vai publiskojot tos īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās 2. punkta c) apakšpunktā minēto iestāžu telpās;
            [..].”
            8. Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 5. punktu:
            “Šī panta 1., 2., 3. un 4. punktā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus piemēro tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā [..] darba vai cita tiesību objekta parast[ajai] izmantošan[ai] un nepamatoti neskar tiesību subjekta likumīgās intereses.”
            Vācijas tiesības
            9. 1965. gada 9. septembra Likuma par autortiesībām un blakustiesībām ( Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte, Urheberrechtsgesetz , turpmāk tekstā – “ UrhG ”) ( BGBl.  I, 1273. lpp.) 52.b pants redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktu rašanās laikā, ir formulēts šādi:
            “Darbu reproducēšana īpašās, šim nolūkam paredzētās elektroniskās lasīšanas vietās publiskajās bibliotēkās, muzejos un arhīvos
            Publisku bibliotēku, muzeju vai arhīvu, kam nav tieša vai netieša ekonomiska vai komerciāla nolūka, krājumā glabātos publicētos darbus drīkst publiskot tikai attiecīgās iestādes telpās, īpašās, šim nolūkam paredzētās elektroniskās lasīšanas vietās zinātniska pētījuma vai privāta pētījuma vajadzībām, ciktāl tas nav pretrunā līgumiskiem noteikumiem. Pieejamo darba kopiju skaits elektroniskās lasīšanas vietās parasti nedrīkst būt lielāks par iestādes krājumā glabāto eksemplāru skaitu. Publiskošana rada tiesības uz taisnīgas atlīdzības samaksu. Attiecīgās tiesības var īstenot tikai viena autortiesību aģentūra.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            10. TU Darmstadt  pārvalda reģionālu un universitātes bibliotēku, kurā tā ir iekārtojusi elektroniskas lasīšanas vietas, kurās ir publiski pieejami šīs bibliotēkas krājumos glabātie darbi.
            11. Starp šiem darbiem kopš 2009. gada janvāra vai februāra bija Štutgartē (Vācija) esošajā zinātniskajā izdevniecībā Ulmer  iznākusī W. Schulze  rokasgrāmata “Einführung in die neuere Geschichte” (turpmāk tekstā – “strīdīgā rokasgrāmata”).
            12. TU Darmstadt  nepiekrita Ulmer  2009. gada 29. janvāra piedāvājumam iegādāties un izmantot tās izdotās rokasgrāmatas, tostarp strīdīgo rokasgrāmatu, elektronisku grāmatu formātā.
            13. TU Darmstadt  šo grāmatu bija digitalizējusi, lai to publiskotu elektroniskās lasīšanas vietās. Šajās lasīšanas vietās vienlaikus nevarēja izmantot lielāku darba eksemplāru skaitu par to, kāds bija pieejams šīs bibliotēkas krājumos. Lasīšanas vietu lietotāji varēja darbu pilnībā vai daļēji izdrukāt uz papīra vai noglabāt USB  zibatmiņas diskā un attiecīgi šādā formātā tos paņemt līdzi ārpus bibliotēkas.
            14. Landgericht Frankfurt am Main  (Frankfurtes pie Mainas apgabaltiesa), kurā Ulmer  cēla prasību, 2011. gada 6. marta spriedumā nosprieda, ka tiesību subjektam [īpašniekam] un iestādei vispirms ir jāpanāk vienošanās par digitālā darba izmantošanu, lai netiktu piemērots UrhG  52.b pants. Turklāt šī tiesa arī noraidīja Ulmer  prasījumu aizliegt TU Darmstadt  digitalizēt vai likt digitalizēt strīdīgo rokasgrāmatu. Tomēr tā apmierināja tās prasījumu aizliegt TU Darmstadt  bibliotēkas lietotājiem no tās telpās ierīkotām īpašām lasīšanas vietām izdrukāt šo darbu un/vai noglabāt to USB  zibatmiņas diskā, un/vai ņemt līdzi tā reprodukcijas ārpus bibliotēkas.
            15. Bundesgerichtshof  (Federālā Augstākā tiesa), kurā TU Darmstadt  vērsās ar kasācijas sūdzību, uzskata, ka, pirmām kārtām, rodas jautājum s par to, vai uz aizsargātajiem darbiem un citiem objektiem “attiecas pirkšanas vai licencēšanas noteikumi” Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta izpratnē, ja tiesību subjekts šajā normā minētajām iestādēm piedāvā noslēgt ar atbilstošiem nosacījumiem licences līgumus par darbu izmantošanu, vai arī jāizmanto cita šīs tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru ir paredzēti vienīgi gadījumi, kad tiesību subjekts un attiecīgā iestāde šajā jautājumā ir panākuši vienošanos.
            16. Šī tiesa uzskata, ka pretēji šīs tiesību normas vācu valodas versijai tās angļu un franču valodas versijas atbilst pirmajai no šīm interpretācijām. Tā varētu tikt balstīta arī uz Direktīvas 2001/79 vispārējo struktūru un mērķi. Savukārt, ja vienīgi vienošanās panākšana varētu izslēgt šīs tiesību normas piemērošanu, attiecīgā iestāde varētu noraidīt atbilstošo tiesību subjekta piedāvājumu, lai izmantotu attiecīgo ierobežojumu, kas nozīmētu arī, ka šis tiesību subjekts nesaņemtu atbilstošu atlīdzību, kas tomēr ir viens no šīs direktīvas mērķiem.
            17. Otrām kārtām, iesniedzējtiesai ir šaubas par jautājumu par to, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas dod dalībvalstīm tiesības piešķirt šajā noteikumā minētajām iestādēm tiesības digitalizēt to kolekcijās esošos darbus, ciktāl to izziņošana vai publiskošana to lasīšanas vietās prasa šādu reproducēšanu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka dalībvalstīm būtu jābūt palīgkompetencei, lai varētu paredzēt šādu šīs direktīvas 2. pantā paredzēto reproducēšanas tiesību ierobežojumu, jo pretējā gadījumā tās 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta lietderīgā iedarbība netiktu nodrošināta. Katrā ziņā šī kompetence varētu tikt izsecināta no minētās direktīvas 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta.
            18. Treškārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā rodas jautājums par to, vai saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktu dalībvalstīm ir tiesības paredzēt ierobežojumu sistēmu, kas šajā tiesību normā paredzētās iestādes lietotajiem ļauj pilnībā vai daļēji izdrukāt uz papīra vai noglabāt USB zibatmiņas diskā šīs iestādes lasīšanas vietā izziņotus vai publiskotus darbus.
            19. Šajā ziņā šī tiesa visupirms uzskata, ka, lai gan uz šo izdrukāšanu, noglabāšanu vai datu nosūtīšanu, kas ir saistītas ar darba reproducēšanu, principā neattiecas Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā paredzētais ierobežojums, tā tomēr varētu tikt atļauta kā attiecīgās iestādes veiktās izziņošanas vai publiskošanas turpinājums saskaņā ar citu ierobežojumu, it īpaši – saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto t.s. “privātas kopijas” izņēmumu.
            20. Turpinot, Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta mērķis, kas ir – atļaut efektīvi izmantot zinātniska vai privāta pētījuma nolūkos tekstus, kas izziņoti vai publiskoti iestādes, tādas kā bibliotēka, īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās, liek sliekties par labu tādai šis tiesību normas interpretācijai, saskaņā ar kuru darba izdrukāšana no šīs vietas uz papīra būtu atļaujama, bet noglabāšana USB zibatmiņas diskā ne.
            21. Visbeidzot, iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta interpretācija ļautu nodrošināt arī, ka šajā tiesību normā paredzētais ierobežojums atbilstu minētās direktīvas 5. panta 5. punktā minētajam trīskāršajam nosacījumam. Proti, darba noglabāšana USB zibatmiņas diskā autora tiesības aizskar vairāk nekā iespēja izdrukāt to uz papīra.
            22. Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai ir spēkā pirkšanas vai licencēšanas noteikumi Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta izpratnē, ja tiesību subjekts šajā normā minētajām iestādēm piedāvā noslēgt licences līgumus par darba izmantošanu ar atbilstošiem nosacījumiem?
            2) Vai Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts dod tiesības dalībvalstīm piešķirt iestādēm tiesības digitalizēt to kolekcijā esošos darbus, ja tas ir nepieciešams šo darbu publiskošanai lasīšanas vietās?
            3) Vai tiesības, kuras dalībvalsts paredz saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktu, drīkst būt tik plašas, ka lasīšanas vietu lietotāji tajās publiskotos darbus var izdrukāt uz papīra vai noglabāt USB  zibatmiņas diskā?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            23. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai uz darbu attiecas “pirkšanas vai licencēšanas noteikumi” Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta izpratnē, ja tiesību subjekts šajā tiesību normā paredzētai iestādei, kā, piemēram, bibliotēkai, piedāvā noslēgt šī darba licences vai izmantošanas līgumu ar atbilstošiem nosacījumiem.
            24. Visas ieinteresētās personas, kas iesniedza rakstveida apsvērumus, izņemot Ulmer , uz šo jautājumu ierosina atbildēt noliedzoši un būtībā atbalsta interpretāciju, saskaņā ar kuru Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā ietvertais jēdziens “pirkšanas vai licencēšanas noteikumi” jāsaprot tādējādi, ka tiesību subjektam un attiecīgajai iestādei ir jābūt noslēgušiem attiecīgā darba licences vai izmantošanas līgumu, kurā paredzēti nosacījumi, ar kādiem šī iestāde šo darbu var izmantot.
            25. Ulmer apgalvo, ka tas vien, ka tiesību subjekts publiski pieejamai bibliotēkai piedāvā noslēgt licences vai izmantošanas līgumu, ja šis priekšlikums ir “atbilstošs”, ir pietiekami, lai izslēgtu Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta piemērošanu.
            26. Šajā ziņā no Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta dažādu valodu versiju, īpašu angļu, franču, vācu un spāņu valodu versijām, kurās izmantoti attiecīgi jēdzieni “terms”, “conditions”, “Regelung” un “condiciones”, salīdzināšanas visupirms izriet, ka Savienības likumdevējs šīs tiesību normas formulējumā ir izmantojis jēdzienus “nosacījumi” un “noteikumi”, kas attiecas uz līgumu klauzulām, par kurām ir faktiski panākta vienošanās, un nevis tikai uz līgumu piedāvājumiem.
            27. Turpinājumā jāatgādina, ka no Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta izrietošais ierobežojums ir domāts, lai stimulētu sabiedrības interesi par zinātnisku vai privātu pētījumu veikšanu, izplatot zināšanas, kas turklāt ir tādu iestāžu kā publiskās bibliotēkas pamatuzdevums.
            28. Ulmer ierosinātā interpretācija paredz, ka tiesību subjekts ar vienpusēju un būtībā diskrecionāru rīcību var liegt attiecīgajai iestādei tiesības izmantot šo ierobežojumu un tādējādi liegt tās pamatuzdevuma pildīšanu un minētās sabiedrības intereses sekmēšanu.
            29. Turklāt Direktīvas 2001/29 preambulas 40. apsvērumā noteikts, ka būtu jāveicina īpašu līgumu slēgšana vai licenču izdošana, kas, neizjaucot līdzsvaru, būtu labvēlīgas minētajām iestādēm un informācijas izplatīšanai, ar ko tās nodarbojas.
            30. Kā savu secinājumu 21. un 22. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šīs direktīvas preambulas 45. un 51. apsvērums, tostarp to vācu valodas versijā, apstiprina to, ka it īpaši Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punktā uzskaitīto izņēmumu un ierobežojumu kontekstā ir runa par pastāvošām līgumattiecībām un esošo līgumu noslēgšanu un īstenošanu, nevis tikai par līgumu vai licenču piedāvājumiem.
            31. Turklāt Ulmer ierosinātā interpretācija ir grūti saskaņojama ar Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta mērķi, kas ir – saglabāt taisnīgu līdzsvaru starp tiesību subjektu tiesībām un interesēm, no vienas puses, un aizsargātu darbu izmantotāju, kuri vēlas tos izziņot sabiedrībai privātpersonu veiktu zinātnisku vai privātu pētījumu veikšanai, tiesībām un interesēm, no otras puses.
            32. Turklāt, ja tikai tas vien, ka tiek piedāvāts noslēgt licences vai izmantošanas līgumu, būtu pietiekami, lai izslēgtu Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkta piemērošanu, šāda interpretācija šajā tiesību normā paredzētajam ierobežojumam laupītu lielu daļu tā satura vai pat tā lietderīgās iedarbības, jo, ja šī interpretācija tiktu izvēlēta, šis ierobežojums, kā apgalvo Ulmer , attiektos vienīgi uz tādiem darbiem, kas ir sastopami aizvien retāk, kuru elektroniskā versija, īpaši elektroniskās grāmatas formātā, vēl netiek piedāvāta tirgū.
            33. Visbeidzot, interpretācija, saskaņā ar kuru jāpastāv līgumiskiem noteikumiem, par kuriem ir faktiski panākta vienošanās, nevar tikt noraidīta arī tāpēc – pretēji Ulmer  apgalvotajam –, ka tai būtu pretrunā Direktīvas 2001/29 5. panta 5. punktā paredzētais trīskāršais nosacījums.
            34. Šajā ziņā ir pietiekami atzīt, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā paredzētais ierobežojums ir saistīts ar vairākiem ierobežojumiem, kas nodrošina to, ka, lai gan šīs tiesību normas piemērošana ir izslēgta vienīgi gadījumā, ja faktiski ir panākti līgumiski noteikumi, šāds ierobežojums ir joprojām piemērojams īpašos gadījumos, kas nav pretrunā attiecīgo darbu parastajai izmantošanai un nepamatoti neaizskar tiesību subjekta likumīgās intereses.
            35. Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā ietvertais jēdziens “pirkšanas vai licencēšanas noteikumi” jāsaprot tādējādi, ka tas paredz, ka tiesību subjektam un šajā tiesību normā paredzētai iestādei, kā, piemēram, publiskai bibliotēkai, ir jābūt noslēgušiem attiecīgā darba licences vai izmantošanas līgumu, kurā paredzēti nosacījumi, ar kādiem šī iestāde šo darbu var izmantot.
            Par otro jautājumu
            36. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka dalībvalsts publiski pieejamām bibliotēkām, uz kuram attiecas šī tiesību norma, piešķir tiesības digitalizēt to kolekcijā esošos darbus, ja šī reproducēšanas darbība ir nepieciešama šo darbu publiskošanai to izmantotājiem īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās šo iestāžu telpās.
            37. Ievadam jānorāda, ka nav strīda, ka darba digitalizēšana, ko būtībā veido tā pārveidošana analoģiskā vai digitālā formātā, ir tā reproducēšanas darbība.
            38. Tādējādi rodas jautājums, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts atļauj dalībvalstīm piešķirt šīs reproducēšanas tiesības publiskajām bibliotēkām, lai gan saskaņā ar šīs direktīvas 2. pantu autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu reproducēšanu.
            39. Šajā ziņā visupirms jāatzīst, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta pirmo teikumu šajā punktā paredzētie izņēmumi un ierobežojumi attiecas uz šīs direktīvas 2. un 3. pantā paredzētajām tiesībām un tādējādi gan uz tiesību subjekta ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām, gan uz tiesībām uz darbu izziņošanu.
            40. Tomēr minētās direktīvas 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā darbu izmantošana šīs tiesību normas izpratnē ir ierobežota ar to “izziņošanu vai publiskošanu” un tādējādi ar darbībām, kas saistītas vienīgi ar šīs pašas direktīvas 3. punktā paredzētajām ekskluzīvajām tiesībām uz darbu izziņošanu.
            41. Turpinājumā ir jāatgādina, ka, lai būtu notikusi “izziņošana” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, pietiek tostarp ar to, ka darbs ir nodots sabiedrības rīcībā un personas, kas veido šo sabiedrību, var tam piekļūt, un izšķirošais nav tas, vai tās šo iespēju izmanto (spriedums Svensson  u.c., C‑466/12, EU:C:2014:76, 19. punkts).
            42. No tā izriet, ka tādos apstākļos kā pamatlietā tas, ka tāda iestāde kā publiskā bibliotēka, uz kuru attiecas Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts, sniedz pieeju tās kolekcijā esošam darbam “sabiedrībai”, proti, visām personām, kas izmanto īpašas, šim nolūkam paredzētas vietas, kas atrodas tās telpās, zinātniska pētījuma vai privāta pētījuma nolūkā, ir jākvalificē kā “publiskošana” un tādējādi – kā “izziņošana” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu Svensson  u.c., EU:C:2014:76, 20. punkts).
            43. Šīs tādu Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā minēto iestāžu kā publiskās bibliotēkas tiesības uz darbu izziņošanu šajā tiesību normā paredzēto nosacījumu robežās varētu zaudēt lielu daļu sava satura un pat lietderīgās iedarbības, ja tām nebūtu palīgtiesību attiecīgos darbus digitalizēt.
            44. Šādas tiesības šīm iestādēm ir atzītas Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ciktāl ir runa par “īpašu reproducēšanu”.
            45. Šis īpašā rakstura nosacījums jāsaprot tādējādi, ka attiecīgās iestādes nevar veikt visu savu kolekciju digitalizēšanu.
            46. Savukārt šis nosacījums ir principā ievērots, ja noteiktu kolekcijā ietilpstošu darbu digitalizēšana ir nepieciešama “izmantošanai zinātniska pētījuma vai privāta pētījuma nolūkā, ļaujot atsevišķiem sabiedrības locekļiem ar tiem iepazīties, izziņojot vai publiskojot tos īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās”, kā tas paredzēts Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā.
            47. Turklāt šo palīgtiesību uz digitalizēšanu apjoms ir jāprecizē, interpretējot Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta c) apakšpunktu, to skatot saistībā ar tās 5. panta 5. punktu, saskaņā ar kuru šis ierobežojums ir piemērojams tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā darba vai cita aizsargāta tiesību objekta parastai izmantošanai un kas nepamatoti neaizskar tiesību subjekta likumīgās intereses, šai pēdējai tiesību normai tomēr neesot domātai tam, lai paplašinātu šīs direktīvas 5. panta 2. punktā paredzēto izņēmumu un ierobežojumu apjomu (šajā ziņā skat. spriedumu Infopaq International , C‑5/08, EU:C:2009:465, 58. punkts, un spriedumu ACI Adam u.c., C‑435/12, EU:C:2014:254, 26. punkts).
            48. Šajā gadījumā jāatzīst, ka piemērojamajos valsts tiesību aktos ir pienācīgi ņemti vērā minētās direktīvas 5. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi, jo, pirmkārt, no UrhG 52.b panta izriet, ka publisko bibliotēku veiktās darbu digitalizēšanas rezultātā elektroniskās lasīšanas vietās lietotājiem pieejamo darba kopiju skaits nedrīkst pārsniegt analogā formātā iestādes iegādāto eksemplāru skaitu. Otrkārt, lai gan saskaņā ar šo valsts tiesību normu darba digitalizēšana kā tāda nav saistīta ar pienākumu maksāt kompensāciju, tā vēlāka publiskošana digitālā formātā rada tiesības uz taisnīgas atlīdzības samaksu.
            49. Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts, to skatot saistībā ar tās 5. panta 2. punkta c) apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts publiskajām bibliotēkām, uz kurām attiecas šīs tiesību normas, piešķir tiesības digitalizēt to kolekcijā esošos darbus, ja šī reproducēšanas darbība ir nepieciešama šo darbu publiskošanai to izmantotājiem īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās šo iestāžu telpās.
            Par trešo jautājumu
            50. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka dalībvalsts publiskajām bibliotēkām, uz kurām attiecas šī tiesību norma, piešķir tiesības publiskot darbus lietotājiem ar īpašu lasīšanas vietu palīdzību, kuras ļauj tos izdrukāt uz papīra vai noglabāt USB  zibatmiņas diskā.
            51. Kā izriet no šī sprieduma 40. un 42. punkta, Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā paredzētais ierobežojums principā attiecas vienīgi uz noteiktām izziņošanas darbībām, kas parasti ietilpst šīs direktīvas 3. pantā minētajās tiesību subjekta ekskluzīvajās tiesībās, proti, darbībām, ar kurām attiecīgās iestādes darbu publisko sabiedrības locekļiem izmantošanai zinātniska pētījuma vai privāta pētījuma nolūkā īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās to telpās.
            52. Nav strīda, ka tādas darbības kā darba izdrukāšana uz papīra vai tā noglabāšana USB  zibatmiņas diskā, pat ja tās kļūst iespējamas, pateicoties noteiktām īpašo lasīšanas vietu, kurās ar tiem var iepazīties, īpašībām, ir nevis “izziņošanas” darbības Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē, bet gan “reproducēšanas” darbības šīs direktīvas 2. panta izpratnē.
            53. Faktiski runa ir par darba, ko iestāde lietotājiem publiskojusi ar īpašu, šim nolūkam paredzētu vietu palīdzību, jaunas analogas vai digitālas kopijas radīšanu.
            54. Šīs reproducēšanas darbības, pretēji noteiktām darba digitalizēšanas darbībām, arī nevar tikt atļautas atbilstoši palīgtiesībām, kas izriet no minētās Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta c) apakšpunkta, to skatot kopā ar tās 5. panta 3. punkta n) apakšpunktu, jo tās nav nepieciešamas šo darbu publiskošanai to izmantotājiem īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās, ievērojot šajās tiesību normās paredzētos nosacījumus. Turklāt šīs darbības, tā kā tās veic nevis Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā minētas iestrādes, bet gan šos iestāžu telpās ierīkoto īpašo, šim nolūkam paredzēto vietu izmantotāji, nevar tikt atļautas atbilstoši šai tiesību normai.
            55. Savukārt šādas reproducēšanas darbības uz analoga vai digitāla datu nesēja vajadzības gadījumā var tikt atļautas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem tiek transponēti Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta a) vai b) apakšpunktā paredzētie izņēmumi un ierobežojumi, ja katrā konkrētā gadījumā ir izpildīti šajās tiesību normās paredzētie nosacījumi, īpaši nosacījums par to, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību.
            56. Turklāt ar šādām reproducēšanas darbībām jāievēro Direktīvas 2001/29 5. panta 5. punktā paredzētie nosacījumi. Tādējād i šādi reproducēto tekstu apjoms it īpaši nedrīkst aizskart autortiesību subjektu likumīgās intereses.
            57. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz tādām darbībām kā darbu izdrukāšana uz papīra vai noglabāšana USB  zibatmiņas diskā, kuras veic izmantotāji no šajā tiesību normā minētajām īpašajām, šim nolūkam paredzētajām vietām, kas ierīkotas publisko bibliotēku telpās. Savukārt šādas darbības vajadzības gadījumā var tikt atļautas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem tiek transponēti šīs direktīvas 5. panta 2. punkta a) vai b) apakšpunktā paredzētie izņēmumi un ierobežojumi, ja katrā konkrētā gadījumā ir izpildīti šajās tiesību normās paredzētie nosacījumi.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            58. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
            1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 3. punkta n) apakšpunktā ietvertais jēdziens “pirkšanas vai licencēšanas noteikumi” jāsaprot tādējādi, ka tas paredz, ka tiesību subjektam un šajā tiesību normā paredzētai iestādei, kā, piemēram, publiskai bibliotēkai, ir jābūt noslēgušiem attiecīgā darba licences vai izmantošanas līgumu, kurā paredzēti nosacījumi, ar kādiem šī iestāde šo darbu var izmantot;
            2) Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts, to skatot saistībā ar tās 5. panta 2. punkta c) apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts publiskajām bibliotēkām, uz kurām attiecas šīs tiesību normas, piešķir tiesības digitalizēt to kolekcijā esošos darbus, ja šī reproducēšanas darbība ir nepieciešama šo darbu publiskošanai to izmantotājiem īpašās, šim nolūkam paredzētās vietās šo iestāžu telpās;
            3) Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz tādām darbībām kā darbu izdrukāšana uz papīra vai noglabāšana USB  zibatmiņas diskā, kuras veic izmantotāji no šajā tiesību normā minētajām īpašajām, šim nolūkam paredzētajām vietām, kas ierīkotas publisko bibliotēku telpās. Savukārt šādas darbības vajadzības gadījumā var tikt atļautas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem tiek transponēti šīs direktīvas 5. panta 2. punkta a) vai b) apakšpunktā paredzētie izņēmumi un ierobežojumi, ja katrā konkrētā gadījumā ir izpildīti šajās tiesību normās paredzētie nosacījumi.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 16.jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-339/97.


title: Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2013. gada 9. jūlijā. # Oscar Orlando Arango Jaramillo un citi pret Eiropas Investīciju banku (EIB). # Apelācija - Civildienests - EIB personāls - Civildienesta tiesas sprieduma pārskatīšana - Pirmajā instancē celtās prasības kā nepieņemamas noraidīšana - Pensijas - Iemaksu pensiju shēmā paaugstināšana - Termiņš prasības celšanai - Saprātīgs termiņš. # Lieta T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2013. gada 9. jūlijā (
            *1
         )
      “Apelācija — Civildienests — EIB personāls — Civildienesta tiesas sprieduma pārskatīšana — Pirmajā instancē celtās prasības kā nepieņemamas noraidīšana — Pensijas — Iemaksu pensiju shēmā paaugstināšana — Termiņš prasības celšanai — Saprātīgs termiņš”
      Lieta T-234/11 P-RENV-RX
      par apelācijas sūdzību, kas iesniegta par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 4. februāra rīkojumu lietā F-34/10 Arango Jaramillo u.c./EIB, prasot atcelt šo rīkojumu,

            Oscar Orlando Arango Jaramillo
          , Eiropas Investīciju bankas darbinieks, ar dzīvesvietu Luksemburgā (Luksemburga), un 34 citi Eiropas Investīciju bankas darbinieki, kuru vārdi norādīti pielikumā, ko pārstāv B. Cortese un C. Cortese, advokāti,
      apelācijas sūdzības iesniedzēji,
      otra lietas dalībniece – Eiropas Investīciju banka (EIB), ko pārstāv C. Gómez de la Cruz un T. Gilliams, pārstāvji, kuriem palīdz P.-E. Partsch, advokāts,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente) un A. Ditrihs [A. Dittrich],
      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Šī tiesvedība norisinās pēc Tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 28. februāra pārskatīšanas sprieduma lietā C-334/12 RX-II Arango Jaramillo u.c./EIB, ar kuru Tiesa, konstatējusi, ka ar Vispārējās tiesas (apelācijas palāta) 2012. gada 19. jūnija spriedumu lietā T-234/11 P Arango Jaramillo u.c./EIB (turpmāk tekstā – “pārskatītais spriedums”) par apelācijas sūdzību par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 4. februāra rīkojumu lietā F-34/10 Arango Jaramillo u.c./EIB (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”) tiek apdraudēta Eiropas Savienības tiesību vienveidība, atcēla pārskatīto spriedumu un nodeva lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā.

         Tiesvedības rašanās fakti

               2

               No iepriekš 1. punktā minētā pārsūdzētā rīkojuma 2.–4. punkta izriet, ka Oscar Orlando Arango Jaramillo un 34 citi apelācijas sūdzības iesniedzēji, kuru vārdi ir norādīti pielikumā, ir Eiropas Investīciju bankas (EIB) darbinieki. Kopš 2007. gada 1. janvāra EIB darbinieku paziņojumi par algu vairs netiek sagatavoti kā parasti – papīra formātā –, bet elektroniski. Kopš tā laika tie ik mēnesi tiek ievadīti EIB informācijas sistēmā Peoplesoft, un ikviens darbinieks tos var aplūkot savā darba datorā.

               3

               Sestdien, 2010. gada 13. februārī, paziņojumi par algu par 2010. gada februāri tika ievadīti informācijas sistēmā Peoplesoft. Šajos paziņojumos salīdzinājumā ar 2010. gada janvāri bija vērojama iemaksas pensiju sistēmā likmes paaugstināšanās – paaugstināšanās, kas izrietēja no EIB pieņemtajiem lēmumiem saistībā ar tās darbinieku pensiju sistēmas reformu.

         Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais rīkojums

               4

               2010. gada 26. maijā Civildienesta tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēji cēla prasību, kas reģistrēta ar Nr. F-34/10, lūdzot, pirmkārt, atcelt viņu paziņojumus par 2010. gada februāra algu, ciktāl tie norāda EIB lēmumus palielināt viņu iemaksas pensiju sistēmā, un, otrkārt, piespriest EIB samaksāt simbolisku EUR 1 kā morālā kaitējuma atlīdzinājumu.

               5

               Ar atsevišķu Civildienesta tiesas kancelejai adresētu dokumentu EIB norādīja uz iebildi par nepieņemamību atbilstīgi šīs tiesas Reglamenta 78. pantam un lūdza to lemt par prasības nepieņemamību, neuzsakot debates pēc būtības.

               6

               Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību apelācijas sūdzības iesniedzēji tostarp norādīja, ka, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, konkrēti, ka nav nekādu tekstuālu norāžu par EIB darbinieku prasības celšanas termiņu, vispārīgi paredzētā trīs mēnešu un desmit dienu termiņa šaura piemērošana apdraudētu viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību (iepriekš 1. punktā minētā pārsūdzētā rīkojuma 18. punkts).

               7

               Ar iepriekš 1. punktā minēto pārsūdzēto rīkojumu, kas izdots, piemērojot Civildienesta tiesas 78. pantu, šī tiesa, neuzsākot mutvārdu procesu un nepievienojot iebildi par nepieņemamību, lai izskatītu kopā ar lietu pēc būtības, noraidīja prasību kā nepieņemamu tās novēlotības dēļ.

         Apelācija Vispārējā tiesā

               8

               Ar dokumentu, kas iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā 2011. gada 28. aprīlī, apelācijas sūdzības iesniedzēji par iepriekš 1. punktā minēto pārsūdzēto rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 9. pantu, kas tika iereģistrēta ar Nr. T-234/11 P.

               9

               Šajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdza Vispārējo tiesu atcelt šo rīkojumu, noraidīt EIB celto iebildi par nepieņemamību lietā F-34/10 un nodot lietu atpakaļ Civildienesta tiesai, lai tā lemj pēc būtības.

               10

               Konstatējusi, ka lietas dalībnieki mēneša laikā, skaitot no paziņojuma par rakstveida daļas pabeigšanu, nav iesnieguši nevienu lūgumu par tiesas sēdes noteikšanu, Vispārējā tiesa sprieda par strīdu bez mutvārdu daļas [uzsākšanas].

               11

               Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji norādīja trīs pamatus: pirmo – primāri un pārējos divus – pakārtoti. Pirmais pamats bija par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot jēdzienu “saprātīgs termiņš” prasības celšanai pirmajā instancē, un, konkrētāk, par samērīguma principa pārkāpumu, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu. Otrais pamats bija par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot piemērojamās procesuālās normas, konkrētāk, par neparedzētu apstākļu esamību. Trešais pamats bija par Civildienesta tiesai norādīto faktu, lai pierādītu neparedzētu apstākļu esamību, sagrozīšanu, kā arī par normu par pierādījumu savākšanas pasākumiem un procesa organizatoriskajiem pasākumiem pirmajā instancē pārkāpumu.

               12

               Iepriekš 1. punktā minētajā pārskatītajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzību, pamatojot ar to, ka šādi norādītie apelācijas sūdzības iesniedzēju pamati esot daļēji nepieņemami, daļēji – nepamatoti.

               13

               Ar mērķi noraidīt pirmo apelācijas pamatu, kurš izvirzīts primāri, Vispārējā tiesa nosprieda, ka Civildienesta tiesa ir pareizi piemērojusi iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju situāciju normu, saskaņā ar kuru pēc analoģijas ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 91. panta 3. punktā paredzēto prasības celšanas termiņu triju mēnešu termiņš principā būtu bijis jāuzskata par saprātīgu EIB darbinieka prasības celšanai atcelt viņam nelabvēlīgu tiesību aktu (iepriekš 1. punktā minētais pārskatītais spriedums, 27. punkts). Vispārējā tiesa turklāt uzskatīja, ka pienākums, kurš tādējādi tika noteikts EIB darbiniekiem celt savas prasības precīzā termiņā, nevarēja tikt uzskatīts par tādu, ar ko apdraud viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību vai samērīguma principu (iepriekš 1. punktā minētais pārskatītais spriedums, 41. punkts).

         Tiesas pārskatīšana

               14

               Pēc pirmā ģenerāladvokāta ierosinājuma Tiesa (Tiesas Reglamenta – redakcijā, kas bija piemērojama šī ierosinājuma izteikšanas laikā, – 123.b pantā paredzētā īpašā palāta) ar 2012. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-334/12 RX nosprieda, ka tas ir jāpārskata. Saskaņā ar šo pēdējo minēto lēmumu pārskatīšanai bija jāattiecas uz to, vai, pirmkārt, iepriekš 1. punktā minētais pārskatītais spriedums neapdraud Savienības tiesību vienotību un konsekvenci attiecībā uz to, kā Vispārējā tiesa kā apelācijas tiesa ir interpretējusi jēdzienu “saprātīgs termiņš” sakarā ar EIB darbinieku prasības celšanu atcelt tiesību aktu par EIB izdotu viņiem nelabvēlīgu aktu kā termiņu, kura nokavējums radīja kavēšanos un tādējādi prasības nepieņemamību, Savienības tiesai nepastāvot pienākumam ņemt vērā izskatāmās lietas īpašos apstākļus, un, otrkārt, vai šī jēdziena “saprātīgs termiņš” interpretācija neapdraudēja Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu (OV 2010, C 83, 389. lpp.).

               15

               Iepriekš 1. punktā minētajā pārskatīšanas spriedumā lietā Arango Jaramillo u.c./EIB Tiesa atcēla pārskatīto spriedumu pēc tam, kad bija nospriedusi, ka tas reāli apdraud Savienības tiesību konsekvenci, jo Vispārējā tiesa kā apelācijas tiesa interpretēja jēdzienu “saprātīgs termiņš” sakarā ar EIB darbinieku celtu prasību atcelt tiesību aktu par tiem nelabvēlīgu tiesību aktu, ko izdevusi EIB, kā triju mēnešu termiņu, kura notecējums automātiski padara prasību par novēlotu un tādējādi nepieņemamu, bez pienākuma Savienības tiesai ņemt vērā konkrētās lietas apstākļus.

               16

               Tomēr, uzskatot, ka jautājuma par apelācijas sūdzības iesniedzēju prasības pieņemamību galīgais risinājums, it īpaši, vai šī prasība tika celta saprātīgā termiņā, atbilstoši judikatūrai par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību neizriet no konstatētajiem faktiem, uz kuriem ir balstīts iepriekš 1. punktā minētais pārskatītais spriedums, Tiesa uzskatīja, ka tā pati nevar pieņemt galīgo lēmumu saskaņā ar Tiesas statūtu 62.b pantu. Tādējādi, lemjot par tiesāšanās izdevumiem saistībā ar pārskatīšanas procedūru, Tiesa nodeva lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai [tā] novērtētu, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus, termiņa, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza savu prasību Civildienesta tiesā, saprātīgumu.

         Par lietu, kas nodota atpakaļ pēc pārskatīšanas

         Tiesvedība

               17

               Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 121.a pantu iepriekš 1. punktā minētā pārskatīšanas sprieduma lietā Arango Jaramillo u.c./EIB rezultātā šī lieta no jauna nonāca izskatīšanā Vispārējā tiesā.

               18

               Ar 2013. gada 1. marta vēstuli Vispārējās tiesas kanceleja saskaņā ar Reglamenta 121.c panta 1. punktu uzaicināja lietas dalībniekus viena mēneša laikā pēc iepriekš 1. punktā minētā pārskatīšanas sprieduma lietā Arango Jaramillo u.c./EIB paziņošanas iesniegt savus rakstveida apsvērumus par secinājumiem, kuri attiecībā uz strīda atrisināšanu izdarāmi no šī sprieduma.

               19

               2013. gada 22. martā un 16. aprīlī EIB un apelācijas sūdzības iesniedzēji attiecīgi iesniedza savus apsvērumus Vispārējās tiesas kancelejā.

               20

               Savos apsvērumos EIB lūdz Vispārējo tiesu:

                        —

                        primāri nosūtīt lietu atpakaļ Civildienesta tiesai;

                        —

                        pakārtoti, noraidīt apelācijas sūdzību pēc tam, kad ir apstiprināta apelācijas sūdzības iesniedzēju celtās prasības Civildienesta tiesā nepieņemamība sakarā ar tās novēlotību, motivējot ar to, ka šī prasība tika celta termiņā, kas nešķita saprātīgs, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus, un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt visus ar apelācijas tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus.

               21

               Savos apsvērumos apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Vispārējo tiesu:

                        —

                        pieņemt pirmo apelācijas pamatu un uz šī pamata atcelt iepriekš 1. punktā minēto pārsūdzēto rīkojumu, motivējot ar to, ka to prasība Civildienesta tiesā tika celta saprātīgā termiņā, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus;

                        —

                        nosūtīt lietu atpakaļ Civildienesta tiesai, lai tā izskata prasību pēc būtības, kā arī lemj par tiesāšanas izdevumiem saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē;

                        —

                        piespriest EIB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē.

         Par tiesībām

               22

               Sakarā ar iepriekš 1. punktā minēto pārskatīto spriedumu lietā Arango Jaramillo u.c./EIB Vispārējā tiesa no jauna izskata iepriekš 8. punktā minēto apelācijas sūdzību, un tai jāpārskata trīs pamati, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēji norādījuši apelācijas sūdzības pamatojumam un kuri ir atgādināti iepriekš 11. punktā, izdarot secinājumus, kādus šis spriedums rada strīda atrisinājumam.

         Par pirmo pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot jēdzienu “saprātīgs termiņš” prasības celšanai pirmajā instancē, un samērīguma principa pārkāpumu, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu

               23

               Pirmais pamats būtībā ir iedalīts divās daļās. Pirmā daļa ir par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot jēdzienu “saprātīgs termiņš” prasības celšanai pirmajā instancē. Otrā daļa ir par samērīguma principa pārkāpumu, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu.

               24

               Ar pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Civildienesta tiesai, ka tā iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot prasību kā nepieņemamu, motivējot būtībā ar to, ka triju mēnešu, desmit dienu un vairāku sekunžu termiņš prasības pieteikuma iesniegšanai Civildienesta tiesas kancelejā nebija saprātīgs termiņš. Šādi rīkojoties, Civildienesta tiesa esot piešķīrusi aplamu iedarbību judikatūrai par EIB darbinieku celto prasību termiņiem (Vispārējās tiesas 2001. gada 23. februāra spriedums apvienotajās lietās T-7/98, T-208/98 un T-109/99 De Nicola/EIB, Recueil FP, I-A-49. un II-185. lpp., 99. punkts, un 2001. gada 6. marta spriedums lietā T-192/99 Dunnett u.c./EIB, Recueil, II-813. lpp, 53. un 58. punkts), de facto neievērojot saprātīga termiņa ievērošanas principu, aizstājot to ar precīzu, šauri piemērotu un vispārinātu triju mēnešu termiņu. Turklāt Civildienesta tiesa neesot ņēmusi vērā tai iesniegtos dokumentus vai liecības, kuri tai varot pierādīt, ka, pirmkārt, triju mēnešu un desmit dienu termiņā citi adresāti, kuri ir pievienoti serveriem, kas nav nosūtītāja serveris, esot saņēmuši atbilstošās prasības pieteikuma pirmajā instancē kopijas elektroniskajā pastā un ka, otrkārt, tajā vakarā, kad tika nosūtīts prasības pieteikums pirmajā instancē, to advokātu biroja telpās bija elektrības pārrāvums, kas beidzās apmēram desmit minūtes pirms pusnakts, aizkavējot šo nosūtīšanu. Turklāt Civildienesta tiesa neesot ņēmusi vērā īpašos lietas apstākļus, un it īpaši faktu, ka EIB ir vainojama savā tiesiskajā regulējumā paredzētā pienākuma noteikt precīzu prasības celšanas termiņu nepildīšanā un ka tā pieņēma apstrīdētos lēmumus, kas izpaužas paziņojuma par 2010. gada februāra algu formā, pamatojies uz vēl nepublicētu un prasības celšanas dienā vēl arvien nepublicētu regulējumu.

               25

               Ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Civildienesta tiesa iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā nav ievērojusi to tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un pārkāpusi samērīguma principu, kam būtu jābūt pamatā noteikumu vai tiesību principu piemērošanā, kad tie ierobežo tiesības vērsties tiesā. Atkāpjoties no savas iepriekšējās judikatūras, kas balstīta uz pārskatāmu un prasītājiem labvēlīgu principa par saprātīgu termiņu piemērošanu, Civildienesta tiesa esot rīkojusies pretrunā pamatprasībai par pienācīgu līdzsvaru starp lietas dalībnieku tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un prasību par tiesisko noteiktību. Šī pretruna acīmredzami parādoties lietas īpašajos apstākļos, kas aprakstīti iepriekš 24. punktā. Ņemot vērā īpašos apstākļus, precīza, nevienā tiesību aktā nenoteikta un turklāt no skaidras un pastāvīgās judikatūras neizrietoša triju mēnešu termiņa šaura un vispārināta piemērošana šķiet pārmērīgs to tiesību vērsties tiesā, kuras ir nodrošinātas Pamattiesību hartas 47. pantā, ierobežojums. Turklāt šāda piemērošana esot nesamērīga ar iecerēto mērķi, kāds ir saprātīga termiņa ievērošanas principam, proti, nodrošināt EIB darbību stabilitāti.

               26

               EIB apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītos argumentus un būtībā lūdz noraidīt pirmo pamatu, kam ir divas daļas, kā nepieņemamu un, katrā ziņā, kā nepamatotu. Pirmā pamata piesegā apelācijas sūdzības iesniedzēji cenšoties nodot apelācijas tiesas kontrolei Civildienesta tiesas veikto faktu vērtējumu iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā, kas neietilpstot šīs tiesas kompetencē. Katrā ziņā pirmais pamats neesot pamatots. No judikatūras izrietot, ka saprātīgs termiņš EIB darbinieka prasības celšanai esot noteikts triju mēnešu termiņš, kam pieskaitītas desmit dienas saistībā ar attālumu, kurš turklāt pēc analoģijas izrietot no Civildienesta noteikumiem par tiesību aizsardzības līdzekļiem. Turklāt no Eiropas Cilvēktiesību tiesas un Savienības tiesas judikatūras izrietot, ka noteikumi, ar kuriem nosaka prasību [celšanas] termiņus, var tikt saskaņoti gan ar samērīguma principu, gan ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

               27

               Ciktāl EIB apstrīd pirmā pamata, kam ir divas daļas, pieņemamību, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējā tiesa ir vienīgā instance, kas ir kompetenta, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatāciju materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, veikt šo faktu vērtējumu. Ja pirmās instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, apelācijas tiesa ir kompetenta pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, ko no tiem ir izsecinājusi pirmās instances tiesa (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 2. jūlija spriedumu lietā T-266/08 P Kerstens/Komisija, 37. punkts; Tiesas 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C-551/03 P General Motors/Komisija, Krājums, I-3173. lpp., 51. punkts, un 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C-167/04 P JCB Service/Komisija, Krājums, I-8935. lpp., 106. punkts).

               28

               Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji neapstrīd faktiskos konstatējumus, kas veikti iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā Civildienesta tiesas rīkojumā, attiecībā uz termiņu, kurā pirmajā instancē tika celta prasība, bet secinājumus, ko šī tiesa izdarīja no šiem pēdējiem minētajiem secinājumiem, proti, ka termiņš, kurā tika celta prasība, nevar tikt kvalificēts kā “saprātīgs”. Jautājums, vai Civildienesta tiesa varēja tiesiski pamatoti konstatēt, izejot no lietas faktiem, ka prasītāji nav iesnieguši savu prasību saprātīgā termiņā, ir tiesību jautājums, kas jāpārbauda apelācijas tiesai.

               29

               Tādējādi EIB norādītā iebilde par nepieņemamību attiecībā uz pirmo pamatu ir jānoraida kā nepamatota.

               30

               Lai pārbaudītu pirmā pamata pirmo daļu par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot jēdzienu “saprātīgs termiņš” prasības celšanai pirmajā instancē, pēc būtības, ir jānorāda, ka ne LESD, ne EIB Personāla reglamentā, ko pieņēmusi tā valde saskaņā ar EIB Iekšējā reglamenta 29. pantu, nav norāžu uz prasības [celšanas] termiņu, kas piemērojams strīdos starp EIB un tās darbiniekiem. Līdzsvars starp, no vienas puses, tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas veido vienu no Savienības vispārējiem tiesību principiem un prasa, lai prasītājam ir pietiekams termiņš viņam nelabvēlīga akta tiesiskuma novērtēšanai un, attiecīgā gadījumā, lai sagatavotu savu prasības pieteikumu, un, no otras puses, tiesiskās noteiktības prasību, kura prasa, ka pēc noteikta termiņa beigām Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti kļūst galīgi, tomēr nosaka, ka šie strīdi tiek iesniegti Savienības tiesā saprātīgā termiņā (skat. iepriekš 24. punktā minētos spriedumus apvienotajās lietās De Nicola/EIB, 97.–99. punkts un tajos minētā judikatūra, un lietā Dunnett u.c./EIB, 51.–53. punkts un tajos minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 6. decembra rīkojumu lietā T-275/02 R D/EIB, Recueil FP, I-A-259. un II-1295. lpp., 31. un 32. punkts).

               31

               Saskaņā ar judikatūru termiņa “saprātīgums”, kas attiecas uz administratīvo procesu vai tiesvedību vai termiņu, kurš kā šajā lietā tieši ietekmē prasības pieņemamību, vienmēr ir jānovērtē atbilstoši visiem lietas apstākļiem un tostarp lietas iznākuma nozīmei ieinteresētajai personai, lietas sarežģītībai un lietas dalībnieku uzvedībai (skat. iepriekš 1. punktā minēto pārskatīšanas spriedumu lietā Arango Jaramillo u.c./EIB, 28.–37. punkts un tajos minētā judikatūra). No tā vispārīgi izriet, ka saprātīga termiņa jēdziens nevar tikt uztverts kā īpašs noilguma termiņš un tostarp ka Civildienesta noteikumu 91. panta 3. punktā paredzētais triju mēnešu termiņš nav analoģiski piemērojams kā noilguma termiņš EIB darbiniekiem, kad tie iesniedz prasību par minētās iestādes izdota, viņiem nelabvēlīga tiesību akta atcelšanu (skat. iepriekš 1. punktā minēto pārskatīšanas spriedumu lietā Arango Jaramillo u.c./EIB, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Tādējādi tikai tas, ka EIB darbinieks ir cēlis prasību atcelt viņam nelabvēlīgu EIB tiesību aktu termiņā, kas pārsniedz trīs mēnešus un desmit dienas, neļauj secināt par šīs prasības novēlotību, jo Savienības tiesai katrā ziņā ir jāpārbauda termiņa saprātīgums, ņemot vērā lietas atbilstošos apstākļus.

               33

               Tikai tas, ka iepriekš 24. punktā minētajos spriedumos apvienotajās lietās De Nicola/EIB (118.–120. punkts) un lietā Dunnett u.c./EIB (57. un 58. punkts) Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka termiņi, kuri nepārsniedz trīs mēnešus un desmit dienas, ir saprātīgi, nenozīmē, ka garāki termiņi nevarētu tikt kvalificēti kā “saprātīgi”, ņemot vērā attiecīgo lietu konkrētos apstākļus, jo Savienības tiesai ir jāspriež par konkrētām tās izskatāmām lietām, nepārbaudot, vai garāki termiņi varētu tikt uzskatīti par saprātīgiem. Savukārt tas, ka iepriekš 30. punktā minētajā rīkojumā lietā D/EIB (38.–40. punkts) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs uzskatīja, ka piecu mēnešu termiņš nebija saprātīgs, ņemot vērā lietas apstākļus, neļauj secināt, ka īsāks termiņš, bet tomēr tāds, kas pārsniedz triju mēnešu un desmit dienu termiņu, nevarētu tikt kvalificēts kā “saprātīgs” vai a fortiori ka citos apstākļos šāds termiņš nevarētu tikt uzskatīts par saprātīgu termiņu.

               34

               Šajā lietā Civildienesta tiesa nosprieda, ka prasība pirmajā instancē nav tikusi celta saprātīgā termiņā un tādējādi tā bijusi jānoraida kā nepieņemama savas novēlotības dēļ, pamatojot tikai ar to, ka tā tika celta tikai dažas sekundes vai sekundes simtdaļas pēc triju mēnešu (kam pieskaitītas desmit dienas sakarā ar attālumu, kas paredzētas Civildienesta tiesas Reglamenta 100. panta 3. punktā) termiņa beigām, kurš atbilda pēc analoģijas Civildienesta noteikumu 91. panta 3. punktā paredzētajam prasības [celšanas] termiņam. Šādi interpretējot jēdzienu “saprātīgs termiņš” EIB darbinieku prasības atcelt tiesību aktu par tiem nelabvēlīgu EIB tiesību aktu kontekstā kā triju mēnešu un desmit dienu termiņu, kura beigas automātiski padarīja prasību novēlotu un tādējādi nepieņemamu, neņemot vērā, kā tas bija tiesiski sagaidāms, lietas apstākļus, un it īpaši prasītāju ieinteresētību lietas iznākumā, lietas sarežģītību un attiecīgo EIB un prasītāju rīcību, Civildienesta tiesa ir pieļāvusi iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā kļūdu tiesību piemērošanā (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 1. punktā minēto pārskatīšanas spriedumu lietā Arango Jaramillo u.c./EIB, 22., 27., 28., 46. un 54. punkts).

               35

               Tādējādi ir jāpieņem pirmā pamata pirmā daļa par kļūdu tiesību piemērošanā, ko Civildienesta tiesa ir pieļāvusi iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā, interpretējot jēdzienu “saprātīgs termiņš” prasības celšanai pirmajā instancē.

               36

               Tādēļ un nepastāvot vajadzībai lemt par pirmā pamata otro daļu, ir jāapmierina apelācijas sūdzība un jāatceļ iepriekš 1. punktā minētais pārsūdzētais rīkojums.

         Par lietas nodošanu atpakaļ Civildienesta tiesai

               37

               Atbilstoši Tiesas statūtu I pielikuma 13. panta 1. punktam, ja apelācija ir pamatota, Vispārējā tiesa atceļ Civildienesta tiesas spriedumu un pati taisa spriedumu attiecīgajā lietā. Tā nodod lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Civildienesta tiesā gadījumos, ja tiesvedības apstākļi neļauj Tiesai nākt klajā ar [no]lēmumu.

               38

               Civildienesta tiesa iepriekš 1. punktā minētajā pārsūdzētajā rīkojumā nav veikusi visu juridiski prasīto novērtējumu, lai lemtu par prasības [celšanas] termiņa saprātīgumu un tādējādi par šīs prasības pieņemamību. Šī paša iemesla dēļ jautājuma par apelācijas sūdzības iesniedzēju prasības pieņemamību risinājums neizriet no faktu vērtējumiem, uz kuriem ir pamatots iepriekš 1. punktā minētais pārsūdzētais rīkojums. Šādos apstākļos tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu. Tādējādi lieta ir jānodod atpakaļ Civildienesta tiesai, lai tā no jauna lemtu par prasību.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               39

               Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Civildienesta tiesai, lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem šajā apelācijas tiesvedībā ir jāatliek.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
               nospriež:

                           1)

                           Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 4. februāra rīkojumu lietā F-34/10 Arango Jaramillo u.c./EIB atcelt;

                           2)

                           nodot lietu atpakaļ Civildienesta tiesai;

                           3)

                           lēmumu par tiesāšanās izdevumiem atlikt.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2013. gada 9. jūlijā.
                     [Paraksti]

            Pielikums

            María Esther Badiola
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā (Luksemburga),

            Marcella Bellucci
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Stefan Bidiuc
          , ar dzīvesvietu Grēvenmaherā [Grevenmacher] (Luksemburga),

            Raffaella Calvi
          , ar dzīvesvietu Šutranžā [Schuttrange] (Luksemburga),

            Maria José Cerrato
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Sara Confortola
          , ar dzīvesvietu Veronā (Itālija),

            Carlos D’Anglade
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Andrew Davie
          , ar dzīvesvietu Medernakā [Medernach] (Luksemburga),

            Marta De Sousa e Costa Correia
          , ar dzīvesvietu Itzigā [Itzig] (Luksemburga),

            Nausica Di Rienzo
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            José Manuel Fernandez Riveiro
          , ar dzīvesvietu Sandveilerā [Sandweiler] (Luksemburga),

            Eric Gällstad
          , ar dzīvesvietu Rameldanžā [Rameldange] (Luksemburga),

            Andres Gavira Etzel
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Igor Greindl
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā (Luksemburga),

            José Doramas Jorge Calderón
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Monica Lledó Moreno
          , ar dzīvesvietu Sandveilerā,

            Antonio Lorenzo Ucha
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Juan Antonio Magaña-Campos
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Petia Manolova
          , ar dzīvesvietu Bereldanžā [Bereldange] (Luksemburga),

            Ferran Minguella Minguella
          , ar dzīvesvietu Gonderanžā [Gonderange] (Luksemburga),

            Barbara Mulder-Bahovec
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            István Papp
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Stephen Richards
          , ar dzīvesvietu Blašetē [Blaschette] (Luksemburga),

            Lourdes Rodriguez Castellanos
          , ar dzīvesvietu Sandveilerā,

            Daniela Sacchi
          , ar dzīvesvietu Mondorflebēnā [Mondorf-les-Bains] (Luksemburga),

            Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos
          , ar dzīvesvietu Almaržemā do Bispo [Almargem do Bispo] (Portugāle),

            Isabelle Stoffel
          , ar dzīvesvietu Mondorflebēnā,

            Fernando Torija
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            María del Pilar Vargas Casasola
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Carolina Vento Sánchez
          , ar dzīvesvietu Luksemburgā,

            Pé Verhoeven
          , ar dzīvesvietu Briselē (Beļģija),

            Sabina Zajc
          , ar dzīvesvietu Konternā [Contern] (Luksemburga),

            Peter Zajc
          , ar dzīvesvietu Konternā.
      (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2015. gada 16. jūnijā. # Best-Lock (Europe) Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-395/14.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 13.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-123/99.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2017. gada 27. septembris.#BelTechExport ZAO pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret Baltkrieviju – Līdzekļu iesaldēšana – Pasākumu apturēšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības tikt uzklausītam – Kļūda vērtējumā.#Lieta T-765/15.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2004. gada 14. oktobrī. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH pret Bundesrepublik Deutschland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Stuttgart - Vācija. # Sociālais nodrošinājums - Medicīnisko izdevumu, kas radušies citā dalībvalstī, atmaksa - Regulas (EEK) Nr. 574/72 34. pants - Slimokase, kas piemēro vienkāršotu pilnīgas atmaksas procedūru nelielas summas rēķiniem. # Lieta C-193/03.

text:
      Lieta C‑193/03
      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      pret
      Bundesrepublik Deutschland
      (Sozialgericht Stuttgart  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Medicīnisko izdevumu, kas radušies citā dalībvalstī, atmaksa – Regulas (EEK) Nr. 574/72 34. pants – Slimokase, kas piemēro vienkāršotu pilnīgas atmaksas procedūru nelielas summas rēķiniem
      Sprieduma kopsavilkums
      Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Citā dalībvalstī sniegtās ārstēšanas izdevumu atmaksa,
            ko veic kompetentā dalībvalsts – Uzturēšanās dalībvalstī spēkā esošo tarifu piemērošana – Regulas Nr. 574/72 34. pants – Slimokases
            prakse par pilnīgu medicīnas izdevumu, kuri nepārsniedz noteiktu summu, atmaksu – Pieļaujamība
      (Padomes Regula Nr. 574/72, 34. pants)
      Nenokārtojot formalitātes, ar kurām tiek piešķirtas tiesības saņemt materiālas izteiksmes pabalstus, uzturoties citā dalībvalstī,
         kura nav kompetentā dalībvalsts, ko kompetentās iestādes vārdā nodrošina iestāde pēc uzturēšanās vietas, Regulas Nr. 574/72
         34. pants ļauj sociāli apdrošinātām personām no kompetentās valsts iegūt šo uzturēšanās laikā radušos izdevumu atmaksu atbilstoši
         tarifiem, kādus piemēro iestāde pēc uzturēšanās vietas. Šis noteikums jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas neiestājas pret to,
         ka slimokase, piemērojot iekšējos noteikumus, pilnīgi atmaksā tādus medicīniskos izdevumus, kas radušies, apdrošinātai personai
         uzturoties citā dalībvalstī, ja šie izdevumi nepārsniedz noteiktu summu. Apstāklis, ka minētā atmaksa ir pilnīga, ir pietiekama
         garantija tam, ka atmaksa, ko saņem sociāli apdrošināta persona, ir vismaz ekvivalenta, ja ne lielāka par to, ko tā saņemtu,
         ja šo atmaksu veiktu saskaņā ar nosacījumiem, kādi paredzēti ar šo noteikumu.

      (sal. ar 24., 27. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2004. gada 14. oktobrī (*)

      Sociālais nodrošinājums – Medicīnisko izdevumu, kas radušies citā dalībvalstī, atmaksa – Regulas (EEK) Nr. 574/72 34. pants – Slimokase, kas piemēro vienkāršotu pilnīgas atmaksas procedūru nelielas summas rēķiniem
      Lieta C‑193/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Sozialgericht Stuttgart (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 19. martā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 9. maijā, tiesvedībā

      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      pret
      Bundesrepublik Deutschland.

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] un S. fon Bārs [S. von Bahr],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Bundesrepublik Deutschland, ko pārstāv Bundesversicherungsamt, vārdā K. Šmits [K. Schmidt], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [D. Martin] un H. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 34. pantu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72,
         ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un
         viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 74, 1. lpp.), ko groza Padomes 1983. gada 2. jūnija Regula (EEK) Nr. 2001/83 (OV L 230,
         6. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1999. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 1399/1999 (OV L 164, 1. lpp., turpmāk tekstā – "Regula
         Nr. 574/72").

      2        Šis lūgums tika izteikts prāvas starp Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH (turpmāk tekstā – "R. Bosch") un Bundesversicherungsamt (turpmāk tekstā – "BVA") ietvaros par BVA lēmumu pieprasīt R. Bosch izbeigt pilnīgu medicīnisko izdevumu atmaksāšanu, kuri radušies citās dalībvalstīs un kuru kopsumma nepārsniedz DEM 200.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        Regulas Nr. 574/72 34. pantā ar nosaukumu "Kārtība, atbilstīgi kurai vienas dalībvalsts kompetentā iestāde atmaksā izdevumus
         saistībā ar uzturēšanos citā dalībvalstī" noteikts:

      "1.      Ja, darba ņēmējam uzturoties dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, nav iespējams nokārtot Īstenošanas regulas 20. panta
         1. un 4. punktā, kā arī 21., 23. un 31. pantā paredzētās formalitātes, viņa izdevumus pēc pieteikuma iesniegšanas atmaksā
         kompetentā iestāde atbilstoši tarifiem, ko piemēro iestāde pēc uzturēšanās vietas.

      2.      Pēc kompetentās iestādes pieprasījuma iestāde pēc uzturēšanās vietas nodod tai vajadzīgo informāciju par šiem tarifiem.
      Ja iestāde pēc uzturēšanās vietas un kompetentā iestāde ir noslēgušas vienošanos, kas paredz vai nu pilnīgu atmaksas atteikumu,
         vai arī sniegto pakalpojumu apmaksu par fiksētu summu, piemērojot Regulas [Nr. 1408/71] 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         i) punktu un 31. pantu, iestāde pēc uzturēšanās vietas nosūta kompetentajai iestādei summu, kas atmaksājama ieinteresētajai
         personai saskaņā ar 1. punkta noteikumiem.

      [..]
      4.      Izdarot atkāpi no 1., 2. un 3. punkta noteikumiem, kompetentā iestāde var veikt izdevumu atmaksu saskaņā ar tās noteiktiem
         atmaksas tarifiem ar nosacījumu, ka šie tarifi pieļauj atmaksu, šo izdevumu summa nepārsniedz administratīvās komisijas noteikto
         summu un ka darbinieks, pašnodarbinātā persona vai pensionārs ir piekritis tam, ka tiem tiek piemērots šis noteikums. Jebkurā
         gadījumā atmaksājamā summa nevar pārsniegt izdevumu kopsummu.

      5.      Ja uzturēšanās dalībvalsts tiesību akti neparedz atmaksas tarifus, kompetentā iestāde var veikt atmaksu saskaņā ar 4. punktā
         paredzētiem nosacījumiem, un tam nav nepieciešama ieinteresētās personas piekrišana." [Neoficiāls tulkojums]

      4        Atbilstoši 1. pantam Eiropas Kopienu viesstrādnieku sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas (commission administrative des Communautés européennes pour la sécurité sociale des travailleurs migrants) 1999. gada 24. jūnija Lēmumā Nr. 176 par dalībvalsts kompetentās iestādes veikto izdevumu, kuri radušies uzturēšanās laikā
         citā dalībvalstī, atmaksu saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 34. panta 4. punktā paredzēto kārtību (OV 2000, L 243, 42. lpp.),
         maksimālā izdevumu summa, uz ko attiecas šis iepriekšējais nosacījums, ir noteikta EUR 1000 apmērā.

      5        Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma shēmu piemērošanu darba ņēmējiem, pašnodarbinātām
         personām un to ģimenēm, kas pārvietojas Kopienas teritorijā, ko groza Padomes Regula Nr. 2001/83, kas grozīta ar Regulu Nr. 1399/1999
         (turpmāk tekstā – "Regula Nr. 1408/71"), 22. panta 1. punktā noteikts:

      "1. Darba ņēmējam, kurš atbilst atbildīgās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem, attiecīgi ņemot vērā
         18. panta noteikumus, un

      a)      kura stāvoklī vajadzīgi tūlītēji pabalsti uzturēšanās laikā citā dalībvalstī,
      [..]
      ir tiesības:
      i)      uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas [kompetentās iestādes] vārdā nodrošina uzturēšanās vai pastāvīgās dzīvesvietas
         institūcija [iestāde pēc dzīvesvietas vai iestāde pēc uzturēšanās vietas] saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro tā, it
         kā viņš būtu tajā apdrošināts; tomēr kompetentās valsts tiesību akti reglamentē laikposma ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie
         pabalsti;

      [..]."
      6        Regulas Nr. 1408/71 31. pantā noteikts:

      "Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram
         ir tiesības saņemt pabalstus natūrā saskaņā ar vienas vai vairāku šo valstu tiesību aktiem kopā ar saviem ģimenes locekļiem,
         uzturoties tādas dalībvalsts teritorijā, kas nav viņu pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts, saņem:

      a)      pabalstus natūrā, ko nodrošina iestāde pēc uzturēšanās vietas saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro un par tiem jāmaksā
         pensionāra iestādei pēc dzīvesvietas;

      [..]." [Neoficiāls tulkojums]
       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gezetzliche Krankenversicherung (Sociālā nodrošinājuma kodeksa V sējums – veselības apdrošināšanas tiesiskā sistēma, turpmāk tekstā – "SGB V") 13. panta 3. punktā noteikts, ka, veicot atkāpi no izdevumu atmaksas sistēmas, kuru parasti piemēro saskaņā ar iepriekš
         minēto tiesību aktu:

      "Ja slimokase nevar laicīgi izmaksāt steidzamu pabalstu vai nepamatoti atsaka pabalstu, tādējādi radot apdrošinātām personām
         tādus izdevumus, ko tām pašām jāsedz, tā atmaksā apdrošinātām personām izdevumu summu, ciktāl šis pabalsts ir nepieciešams."

       Pamata strīds un prejudiciālais jautājums
      8        Uz R. Bosch kā valsts veselības apdrošināšanas iestādi attiecas BVA kontrole.

      9        No lietas materiāliem un Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka R. Bosch, piemērojot iekšējos noteikumus, kas regulē veselības aprūpes izdevumu atmaksu, ir sācis veikt pilnīgu izdevumu, kuru kopsumma
         nepārsniedz DEM 200, atmaksāšanu personām, kuras saņēmušas ārstēšanu to uzturēšanās laikā citā dalībvalstī (turpmāk tekstā –
         "strīdīgā prakse").

      10      Saskaņā ar R. Bosch teikto liels ir to gadījumu skaits, kad sociāli apdrošinātās personas tieši apmaksā medicīnas izdevumus, kas radušies, uzturoties
         citā dalībvalstī. Ļoti bieži slimokases izdotos dokumentus, lai saņemtu veselības aprūpes pakalpojumus ārzemēs, šo pakalpojumu
         sniedzēji neatzīst, vai arī minētie dokumenti nav sociāli apdrošināto personu rīcībā. Pastāvot šādiem nosacījumiem, administratīvās
         vienkāršošanas un ekonomijas nepieciešamība attaisno to, ka tad, ja medicīnisko izdevumu summa nav liela, kompetentā iestāde
         vienkārši veic pilnīgu medicīnisko izdevumu summas atmaksāšanu tā vietā, lai ievērotu Regulas Nr. 574/72 34. pantā paredzētās
         garās un sarežģītās procedūras, kuras saskaņā ar R. Bosch  pieredzi ir izrādījušās nepraktiskas.

      11      Ar 2001. gada 31. janvāra Lēmumu BVA ir devusi rīkojumu R. Bosch izbeigt strīdīgo praksi, ko tā vērtē kā pretēju minētā panta 4. punkta prasībām.

      12      Savas par šo Lēmumu celtās prasības atbalstam R. Bosch uzsver, ka Lēmumā ir pieļauta kļūda vērtējumā un ka ar šo lēmumu netiek ievērots samērīguma princips.

      13      Šķiet, ka Sozialgericht Stuttgart uzskata – šai strīdīgajai praksei ir priekšrocības no efektivitātes viedokļa, tā ļauj ietaupīt un tā rada priekšrocības apdrošinātām
         personām, jo atmaksa tiek veikta ātrāk. .Turklāt minētā tiesa atzīmē, ka Regulas Nr. 574/72 34. panta 4. punkts un uz tā pamata
         pieņemtie lēmumi, vispirms nosakot maksimālo summu EUR 500, pēc tam – EUR 1000 apmērā, kuru ietvaros, pastāvot noteiktiem
         nosacījumiem, kompetentās institūcijas ir tiesīgas piemērot to noteiktos atmaksas tarifus, nevis tos, kurus noteikusi iestāde
         pēc uzturēšanās, atspoguļo rūpes, kuras ir tādas pašas kā strīdīgās prakses pamatā.

      14      Pastāvot šādiem nosacījumiem, Sozialgericht Stuttgart nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      "Vai Regulas (EEK) Nr. 574/72 34. pants SGB V 13. panta 3. punkta piemērošanas ietvaros nepieļauj apdrošināšanas iestāžu praksi atmaksāt tādu medicīnisko izdevumu, kas
         radušies citā dalībvalstī, kopsummas, vadoties pēc citiem tādiem pašiem noteikumiem par nelielām summām [?]"

       Par prejudiciālo jautājumu
      15      Kā tas arī izriet no šī sprieduma 9. punkta, strīdīgā prakse, kas ir pretrunā pamata lietā apstrīdētajam lēmumam, ir tā, kas
         ietver pilnīgu tādu medicīnisko izdevumu atmaksu, kas radušies sociāli apdrošinātām personām to uzturēšanās laikā citā dalībvalstī,
         ja vien to kopsumma nepārsniedz DEM 200.

      16      Iesniedzējtiesa ar uzdoto jautājumu pēc būtības jautā, vai Regulas Nr. 574/72 34. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas iestājas
         pret to, ka slimokase, piemērojot iekšējos noteikumus, veic pilnīgu atmaksu tādiem medicīniskiem izdevumiem, kas radušies,
         apdrošinātai personai uzturoties citā dalībvalstī, ja šo izdevumu kopsumma nepārsniedz DEM 200.

      17      Lai sniegtu atbildi uz šādā veidā pārfrāzētu jautājumu, ir jāuzsver, ka ar Regulas Nr. 574/72 34. pantu ieviestā atmaksas
         sistēma, kā tas izriet no šīs normas 1. punkta, ir piemērojama gadījumā, ja, apdrošinātai personai uzturoties citā dalībvalstī,
         nav iespējams nokārtot iepriekš minētās regulas 20. panta 1. un 4. punktā, 21., 23. un 31. pantā paredzētās formalitātes.

      18      Tāpat ir jāatgādina, ka minētās formalitātes ir tās, kuru nokārtošanai būtu jāļauj saņemt materiālas izteiksmes pabalstus
         sociāli apdrošinātām personām, uzturoties citā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, kurus kompetentās iestādes vārdā nodrošina
         iestāde pēc uzturēšanās saskaņā ar vietas tiesību aktiem, ko piemēro šī iestāde, tā, it kā attiecīgā ieinteresētā persona
         saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. un 31. pantā paredzētajiem noteikumiem būtu tajā apdrošināts.

      19      Kā jau Tiesa to ir lēmusi, ar šiem iepriekš minētajiem noteikumiem piešķirtām tiesībām vajadzētu atvieglot sociāli apdrošināto
         personu brīvu pārvietošanos (skat. 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑368/98 Vanbraekel  u.c., Recueil 2001, I‑5363. lpp., 32. punkts, 2003. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑326/00 IKA, Recueil 2003, I‑1703. lpp., 38. un 51. punkts, kā arī 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑56/01 Inizan, Krājumā vēl nav publicēts, 21. punkts).

      20      Tādējādi tas pats attiecināms arī uz atmaksas sistēmu, ko ievieš ar Regulas Nr. 574/72 34. pantu: tā kā šī panta mērķis ir
         šo atmaksas sistēmu piemērot tikai aizstājoši gadījumos, kad, neveicot paredzētās formalitātes, nav iespējams saņemt ar Regulas
         Nr. 1408/71 22. un 31. pantu garantēto pabalstu materiālā izteiksmē, šī sistēma ir paredzēta, lai nodrošinātu, ka ar šiem
         pēdējiem noteikumiem noteiktās tiesības uz veselības aprūpes izdevumu atmaksu nevar būt atkarīgas tikai no formālām prasībām.

      21      Turklāt ir jāatgādina, ka Tiesa attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 22. pantu ir precizējusi – ar šādu noteikumu nenosaka un
         tādējādi nekādā veidā nekavē dalībvalstis veikt tādu izdevumu atmaksu, kas radušies saistībā ar ārstēšanos citā dalībvalstī
         saskaņā ar dalībvalstī, kurā persona ir apdrošināta, spēkā esošiem tarifiem, ja attiecīgās dalībvalsts tiesību akti paredz
         šādu atmaksu un piemērotie tarifi ir labvēlīgāki nekā dalībvalstī, kurā tika sniegta aprūpe (skat., jo īpaši, iepriekš minēto
         spriedumu lietā Vanbraekel u.c., 36. punkts).

      22      Tāda pat pieeja īstenojama attiecībā uz nosacījumu, kas tāpat kā Regulas Nr. 574/72 34. pants šī sprieduma 20. punktā norādītajā
         perspektīvā paredz ieviest tikai aizstājošu atmaksāšanas mehānismu, ko piemēro gadījumos, kad sociāli apdrošināta persona
         varējusi iegūt tikai tādus pabalstus materiālā izteiksmē, ko atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         i) punktam un 31. pantam kompetentās iestādes vārdā tieši nodrošina iestāde pēc uzturēšanās vai iestāde pēc dzīvesvietas.

      23      Šajā gadījumā, kā tas izriet no šī sprieduma 9. punkta, strīdīgā prakse paredz veikt pilnīgu atmaksu tādiem medicīniskiem
         izdevumiem, kas radušies, apdrošinātai personai uzturoties citā dalībvalstī, ja šo izdevumu kopsumma nepārsniedz DEM 200.

      24      Pastāvot šādiem nosacījumiem, jāatzīst – apstāklis, ka minētā atmaksa ir pilnīga, ir pietiekama garantija tam, ka atmaksa,
         ko saņem sociāli apdrošināta persona, ir vismaz ekvivalenta, ja ne lielāka par to, ko tā saņemtu, ja šo atmaksu veiktu saskaņā
         ar Regulas Nr. 574/72 34. pantā paredzētajiem nosacījumiem.

      25      No tā izriet, ka šis [iepriekšējā pantā] minētais noteikums neiestājas pret praksi, kura tāpat kā strīdīgā prakse nodrošina
         sociāli apdrošinātai personai pilnīgu medicīnisko izdevumu atmaksu.

      26      Jautājums par to, vai šādu praksi var vai nevar efektīvi pamatot ar iekšējiem piemērojamiem tiesību aktiem, neietilpst Tiesas
         kompetencē.

      27      No visa iepriekš minētā izriet, ka atbilde uz prejudiciālo jautājumu ir šāda: Regulas Nr. 574/72 34. pants jāinterpretē tādā
         nozīmē, tas neiestājas pret to, ka slimokase, piemērojot iekšējos noteikumus pilnīgi atmaksā tādus medicīniskos izdevumus,
         kas radušies apdrošinātai personai uzturoties citā dalībvalstī, ja to kopsumma nepārsniedz DEM 200.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Citi tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
      34. pants Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka izpildes kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71
            par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, ko groza Padomes 1983. gada
            2. jūnija Regula (EEK) Nr. 2001/83, kas grozīta ar Padomes 1999. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 1399/1999, ir jāinterpretē
            tādā nozīmē, ka tas neiestājas pret to, ka slimokase, piemērojot iekšējos noteikumus, pilnīgi atmaksā tādus medicīniskos izdevumus,
            kas radušies, apdrošinātai personai uzturoties citā dalībvalstī, ja to kopsumma nepārsniedz DEM 200.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta), 2017. gada 19. janvāris.#Stock Polska sp. z o.o. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “LUBELSKA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “Lubeca” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Sabiedrības daļas uzmanības līmenis – Apzīmējumu līdzība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-701/15.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2015. gada 23. septembrī. # L'Oréal pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-400/13.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2005. gada 13.janvārī.#Heinecken Brouwerijen BV pret Hoofdproductschap Akkerbouw.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nīderlande.#Labība - Importa režīms - Kopienas muitas kvotas iesala miežiem - Diskriminācija.#Lieta C-126/04.

text:
      Lieta C-126/04
      Heineken Brouwerijen BV
      pret
      Hoofdproductschap Akkerbouw
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Labība – Importa režīms – Kopienas tarifu kvota iesala miežiem – Diskriminācija
      Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2005. gada 13. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Labība – Importa režīms – Tarifu kvota – Mieži – Kvota, kas atvērta tikai augstas
            kvalitātes miežiem – Nediskriminācijas principa pārkāpums – Neesamība
      (EKL 34. panta 2. punkta 2. daļa; Padomes Regula Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001)
      Ar Regulām Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001 atvērto Kopienas tarifu kvotu piemērošanas ierobežojumi tikai par labu augstākās
         kvalitātes iesala miežiem, kas paredzēti dižskābarža koku saturošās mucās nostādināma alus ražošanai, nav nediskriminācijas
         principa pārkāpums, ciktāl tie ir objektīvi pamatoti ar atšķirībām starp šiem miežiem un miežiem, kas paredzēti citu veidu
         alus ražošanai.

      (sal. ar 22. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2005. gada 13. janvārī (*)

      Labība – Importa režīms – Kopienas tarifu kvota iesala miežiem – Diskriminācija
      Lieta C‑126/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 18. februārī un Tiesā reģistrēts 2004. gada 8. martā, tiesvedībā

      Heineken Brouwerijen BV
      pret
      Hoofdproductschap Akkerbouw.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Heineken Brouwerijen BV vārdā – H. Bronkhorsts [H. Bronkhorst], advocaat,

      –       Grieķijas valdības vārdā – V. Kondolaims [V. Kontolaimos] un E. Svolopulu [E. Svolopoulou], pārstāvji,

      –       Eiropas Savienības Padomes vārdā – M. Balta [M. Balta] un K. Mihūla [K. Michoel], pārstāves,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Klotuša‑Duvjesāra [F. Clotuche‑Duvieusart] un D. V. F. Zeilstra [D. W. V. Zijlstra], pārstāves,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1999. gada 14. jūnija Regulas (EK) Nr. 1269/1999 un Padomes 2001. gada
         24. aprīļa Regulas (EK) Nr. 822/2001, ar ko atver Kopienas tarifu kvotu iesala miežiem, kuri atbilst KN kodam 1003 00 (attiecīgi
         OV L 151, 1. lpp., un OV L 120, 1. lpp), spēkā esamību, kā arī par to, kā interpretējams 10. pants Padomes 1992. gada 30. jūnija
         Regulā Nr. 1766/92 par labības tirgus kopēju organizāciju (OV L 181, 21. lpp.), ar labojumiem, kas paredzēti Padomes 1994. gada
         22. decembra Regulā Nr. 3290/94 par pielāgojumiem un pārejas pasākumiem, kas vajadzīgi lauksaimniecības nozarē, lai īstenotu
         daudzpusējo tirdzniecības sarunu Urugvajas kārtā noslēgtos nolīgumus (OV L 349, 105. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1766/92”),
         un kā interpretējamas Komisijas 2001. gada 15. oktobra Regulas (EK) Nr. 2023/2001, ar ko noteikts ievedmuitas nodoklis graudaugu
         sektorā (OV L 273, 18. lpp.) normas.

      2       Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar lietas iztiesāšanu starp Heineken Brouwerijen BV (turpmāk tekstā – “Heineken”) un Hoofproductschap Akkerbouw (lauksaimniecības produktu tirdzniecības organizācijas centrālā institūcija, turpmāk tekstā – “HPA”) par ievedmuitas nodokli miežiem alus ražošanai, ko Heineken  importējis Kopienas teritorijā.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Regulas Nr. 1766/92 1. pantā, uz ko attiecas KN kods 1003 00, starp tiem produktiem, uz ko attiecas tiesību normas par labības
         tirgus kopīgu organizāciju, ir minēti iesala mieži.

      4       Regulas Nr. 1766/92 10. pants nosaka:
      “1.      Ja vien šajā Regulā nav noteikts citādi, 1. panta uzskaitītajiem izstrādājumiem piemēro Kopējā muitas tarifa noteiktās likmes.

      2.      Atkāpjoties no 1. punktā noteiktā, importa likme produktiem ar KN kodu [..] 1003 [..] atbilst intervences cenai, kas attiecas
         uz šādiem produktiem, tos importējot, kas palielināta par 55 %, no kā atņemta CIF importēšanas cena, kas tiek piemērota attiecīgajai piegādes partijai. Minētā nodeva jebkurā gadījumā nedrīkst pārsniegt nodokli,
         kas paredzēts Kopējā muitas tarifā.

      [..]”
      5       Regula Nr. 2023/2001 nosaka ievedmuitas nodokļus labības sektorā.
      6       Komisijas 1996. gada 28. jūnija Regulas (EK) Nr. 1249/96 par Regulas Nr. 1766/92 piemērošanas noteikumiem (ievedmuitas nodokļi
         labības nozarē; OV L 161, 125. lpp.) 2. panta 5. punkts redakcijā, kas piemērojama līdz 2003. gada 1. jūlijam, paredz sekojošo:

      “Ievedmuitas nodokļus samazina pēc vienotas likmes
      [..]
      –       [EUR] 8 apmērā par tonnu iesala miežu [..] ar nosacījumu, ka importētājs pierāda, ka ir samaksāts kvalitātes uzcenojums normālai
         produkta cenai.

       [..]”
      7       Regulas Nr. 1269/1999 1. pants nosaka:
      “1.      Ar šo 1999. un 2000. gadā augstas kvalitātes miežiem, ko aptver KN kods 1003 03 un kas iecerēti iesala sagatavošanai noteikta
         alus ražošanai, kas tiek nostādināts dižskābarža koku saturošās mucās, tiek atvērta Kopienas tarifa kvota 50 000 tonnu apmērā.

      2.      Kvotai piemērojamā Kopējā muitas tarifa likme ir 50 % no spēkā esošās pilnās likmes, bez samazinājuma, kas tiek piemērots
         iesala miežu importam importēšanas dienā.”

      8       Regulas Nr. 822/2001 1. pants 2001. un 2002. gadam atver tādu pašu Kopienas tarifa kvotu “50 000 tonnu apmērā augstas kvalitātes
         miežiem, ko aptver KN kods 1003 00 un kas paredzēti iesala sagatavošanai noteikta alus ražošanai, kas tiek nostādināts dižskābarža
         koku saturošās mucās”.

      9       Regulu Nr. 1269/1999 un 822/2001 pirmais un otrais apsvērums paredz sekojošo:
      “(1) tā kā Kopiena, noslēdzot sarunas par Vispārējo vienošanos par tarifiem un tirdzniecību (GATT), XXIV. panta 6. punktā ir apņēmusies pārbaudīt atklātās problēmas, ja graudu “reprezentatīvās cenas” sistēmas darbība izrādītos
         traucējoša tirdzniecībai; tā kā atsevišķi iesala miežu sūtījumi ir radījuši grūtības;

      (2) tā kā, lai novērstu šādu traucējumu, vajadzētu atvērt ikgadēju Kopienas tarifu kvotu iesala miežiem, kas atbilst KN kodam 1003 00
         [..]”.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10     Heineken ir starptautisks uzņēmums, kas aktīvi darbojas alus ražošanas un tirdzniecības sektorā.

      11     Ar 2001. gada 25. oktobra lēmumu HPA uzlika Heineken pienākumu samaksāt EUR 254,82 kā ievedmuitas nodokli par 15 177 kilogramu iesala miežu importu, kas jāmaksā šim uzņēmumam.
         Heineken  sūdzība par šo lēmumu tika noraidīta ar HPA  2002. gada 28. oktobra lēmumu.

      12     Pret pēdējo lēmumu Heineken ir cēlis prasību College van Beroep voor het bedrijfsleven. Tā kā tādi ražotāji kā Heineken, kas neražo dižskābarža koku saturošās mucās nostādinātu alu, nav varējuši izmantot tarifu kvotas, ko 1999.–2002. gadam atver
         Regulas Nr. 1269/199 un Nr. 822/2001, šī tiesa jautā, vai apskatītās Kopienas tiesību normas nav diskriminējošas.

      13     Šajos apstākļos College van Beroep voor het bedrijfsleven  ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [..] Regulas Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001 [..], kas nosaka vienīgi Kopienas tarifu kvotas, kuras noteiktas dižskābarža
         koku saturošās mucās nostādināma alus ražošanai, ir saderīgas ar diskriminācijas aizliegumu starp ražotājiem, kas noteikts
         EKL 34. panta 2. punkta otrajā daļā?

      2)      Gadījumā, ja minētās Regulas izrādītos spēkā neesošas, vai [..] Regulas Nr. 1766/92 [..] 10. panta 2. punkts kopsakarā ar
         [..] Regulu Nr. 2023/2001 [..] tomēr uzliek pienākumu piemērot ievedmuitas nodokli KN koda 1003 00 aptvertajiem augstas kvalitātes
         iesala miežiem alus ražošanai?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      14     Heineken norāda, ka 1999.–2002. gadam Regulas Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001 ir atvērušas Kopienas tarifu kvotas tikai augstas kvalitātes
         iesala miežiem, ko aptver KN kods 1003 00 un kas paredzēti noteikta alus ražošanai. Minētās Regulas pārkāpj EKL 34. panta
         2. punkta otro daļu, jo tās izraisa nepamatotu atšķirīgu attieksmi pret miežiem, kas paredzēti dižskābarža koku saturošās
         mucās nostādināma alus ražošanai, salīdzinot ar miežiem, kas paredzēti alus ražošanai ar citu paņēmienu.

      15     Savukārt Grieķijas valdība, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Kopienu Komisija iebilst, ka Regula Nr. 1269/1999 un Regula
         Nr. 822/2001 nepārkāpj diskriminācijas aizlieguma principu. Proti, no vienas puses, atverot kvotas iesala miežiem, kas paredzēti
         dižskābarža koku saturošās mucās nostādināma alus ražošanai, jāņem vērā to pieprasījums Kopienas tirgū un nepieciešamība saglabāt
         līdzsvaru tajā. No otras puses, ir pamats atšķirīgi attiekties pret miežu veidiem, kas paredzēti atšķirīgu veidu alus ražošanai.

      16     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai EKL 34. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētais visa veida diskriminācijas aizliegums
         kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros ir konkrēta vispārējā vienādas attieksmes principa izpausme, kas nosaka, ka vienādas
         situācijas nevar risināt dažādi un atšķirīgas situācijas nevar risināt vienādi, ja vien šādai īpašai attieksmei nav pamatots
         iemesls (skat. jo īpaši Tiesas 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 203/86 Spānija/Padome, Recueil, 4563. lpp., 25. punkts; 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑15/95 EARL de Kerlast, Recueil, I‑1961. lpp., 35. punkts; 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑292/97 Karlsson  u.c., Recueil, I‑2737. lpp., 39. punkts, un 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑14/01 Niemann, Recueil, I‑2279. lpp., 49. punkts).

      17     Šajā gadījumā atbilstoši Regulas Nr. 1766/92 10. panta 2. punktam ievedmuitas nodoklis iesala miežiem tiek aprēķināts, gan
         ņemot vērā intervences cenu, gan arī reprezentatīvo importa cenu, kas aprēķināta saskaņā ar noteikto pasaules tirgus cenu.

      18     Tomēr, kā redzams no Regulas Nr. 1269/1999 un Regulas Nr. 822/2001 pirmā un otrā apsvēruma, “reprezentatīvā cena” ir radījusi
         šķēršļus tirdzniecībai.

      19     Padome un Komisija šajā sakarā ir izskaidrojušas, ka ievedmuita gan lopbarības, gan iesala miežiem tiek aprēķināta pēc vidējās
         cenas lopbarības miežiem labības tirgū Minneapolis (ASV), jo nepastāv skaidra cenas noteikšana, kas attiektos uz šo miežu veidu. Tā kā ir skaidrs, ka iesala miežu cena ir augstāka
         par lopbarības miežu cenu, aprēķini saskaņā ar Regulas Nr. 1766/92 10. panta 2. punktu nozīmē, ka iesala miežu imports faktiski
         tiek padarīts neiespējams. Regulas Nr. 1249/96 2. panta 5. punktā paredzētais muitas nodokļa samazinājums ir izrādījies nepietiekams,
         lai novērstu šķēršļus, kas iespaido miežu importu tirdzniecībai.

      20     No Regulu Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001 pirmā un otrā apsvēruma izriet, ka tarifu kvotu atvēršana tostarp ir vērsta uz ASV
         apstrīdēto šķēršļu novēršanu, ņemot vērā Kopienas pienākumus GATT ietvaros.

      21     Kas attiecas uz ierobežojumiem, kas jāpiemēro ar Regulām Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001 atvērto Kopienas tarifu kvotu piemērošanas
         jomai, Padome un Komisija norāda, ka iesala mieži ir Kopienā pieejami pietiekamā daudzumā, izņemot miežus, kas tiek izmantoti
         dižskābarža koka mucās nostādināma alus ražošanai, kas jāimportē no ASV. Dižskābarža koka mucās nostādināma alus ražotāji
         tādejādi ir atkarīgi no iesala miežu importa no trešās valsts, kamēr pārējie Kopienas ražotāji sava alus ražošanai nepieciešamos
         miežus atrod Kopienas ietvaros. Tas ir objektīvs pamats tarifu kvotu atvēršanai miežiem, kas paredzēti dižskābarža koku saturošās
         mucās nostādināma alus ražošanai, jo ievedmuitas nodokļi ir pārāk augsti, lai Kopienā varētu turpināt šāda alus ražošanu,
         un ar Regulas Nr. 1246/96 2. panta 5. punktā paredzēto ievedmuitas nodokļa samazinājumu nepietiek, lai novērstu šķēršļus tirdzniecībai,
         kas iespaido šāda alus ražošanai paredzēto miežu importu. Regulas Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001 zināmā mērā līdzsvaro saistības,
         kas Kopienai izriet no GATT un no kopējās tirgus organizācijas labības sektorā, Kopienā nodrošinot tāda veida miežu piegādi, kas netiek ražoti Kopienā
         un kuru cena bez minētajām kvotām būtu pārāk augsta.

      22     Tādējādi ar Regulām Nr. 1269/1999 un Nr. 822/2001 atvērto Kopienas tarifu kvotu piemērošanas ierobežojumi ir objektīvi pamatoti
         ar atšķirībām starp iesala miežiem, kas paredzēti dižskābarža koku saturošās mucās nostādināma alus ražošanai, un miežiem,
         kas paredzēti citu veidu alus ražošanai.

      23     No iepriekš minētā izriet, ka, izskatot pirmo jautājumu, nav atklāti fakti vai apstākļi, kas iespaidotu Regulas Nr. 1269/1999
         un Regulas Nr. 822/2001 spēkā esamību.

       Par otro jautājumu
      24     Otrais jautājums attiecas uz Regulas Nr. 1766/92 10. panta 2. punkta kopsakarā ar Regulas Nr. 2023/2001 interpretāciju, ja
         Regula Nr. 1269/1999 un Regula Nr. 822/2001 tiktu atzītas par spēkā neesošām.

      25     Ievērojot uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, nav nepieciešamības atbildēt uz otro jautājumu.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      26     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Izskatot uzdotos jautājumus, nav atklāti apstākļi, kas iespaidotu Padomes 1999. gada 14. jūnija Regulas (EK) Nr. 1269/1999
            un Padomes 2001. gada 24. aprīļa Regulas (EK) Nr. 822/2001, ar ko atver Kopienas tarifu kvotu iesala miežiem, kuri atbilst
            KN kodam 1003 00, spēkā esamību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.