title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 11.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Freistaat Sachsen. # Apelācijas sūdzība - Valsts atbalsts - Valsts atbalsta shēmas maziem un vidējiem uzņēmumiem projekts - Saderīgums ar kopējo tirgu - Valsts atbalstu pārbaudes kritēriji - Piemērošana laikā - Projekts, kurš ir paziņots pirms Regulas (EK) Nr. 70/2001 stāšanās spēkā - Lēmums, kas pieņemts pēc šīs stāšanās spēkā - Tiesiskā paļāvība - Tiesiskā drošība - Pilnīgs paziņojums. # Lieta C-334/07 P.

text:
      Lieta C‑334/07 P
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Freistaat Sachsen
      Apelācijas sūdzība – Valsts atbalsts – Valsts atbalsta shēmas maziem un vidējiem uzņēmumiem projekts – Saderīgums ar kopējo tirgu – Valsts atbalsta pārbaudes kritēriji – Piemērošana laikā – Projekts, kurš ir paziņots pirms Regulas (EK) Nr. 70/2001 stāšanās spēkā – Lēmums, kas pieņemts pēc šīs stāšanās spēkā – Tiesiskā paļāvība – Tiesiskā drošība – Pilnīgs paziņojums
      Sprieduma kopsavilkums
      Valsts atbalsts – Atbalsta projekti – Pārbaude, ko veic Komisija – Pārbaude Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā
      (EKL 88. panta 3. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 4. panta 1. un 5. punkts)
      Regulas Nr. 659/1999 4. panta 1. punkts, kurā ir paredzēts, ka Komisijai ir jāveic paziņojuma pārbaude “tiklīdz tas ir saņemts”,
         vienkārši nosaka šai iestādei pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, un tādējādi tā nav norma par paziņoto atbalsta projektu
         saderības ar kopējo tirgu izvērtēšanas kritēriju ratione temporis piemērošanu. Šādu normu nevar secināt arī no šīs pašas regulas 4. panta 5. punkta otrā teikuma, kurā ir paredzēts, ka divu
         mēnešu termiņš, kurā Komisija veic iepriekšēju paziņojuma pārbaudi, sākas pilnīga paziņojuma saņemšanas dienā.

      Savukārt jautājums par to, vai atbalsts ir valsts atbalsts Līguma izpratnē, ir jārisina, pamatojoties uz objektīviem elementiem,
         kas ir novērtējami Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā. Līdz ar to Kopienu tiesas kontrolē Komisijas veikto situācijas novērtējumu
         šajā dienā.

      Līdz ar to, lai gan atbalsta projekta paziņojums ir būtiska prasība tā kontrolei, tas tomēr ir tikai procesuāls pienākums,
         kas ir paredzēts, lai ļautu Komisijai nodrošināt vienlaicīgi preventīvu un faktisku atbalsta, ko dalībvalstis vēlas piešķirt
         uzņēmumiem, kontroli. Tādējādi ar paziņojumu nevar noteikt tiesisko režīmu, ko piemēro ar to paziņotajiem atbalstiem. Tādēļ
         dalībvalsts atbalsta vai plānotās atbalsta shēmas paziņojums nerada juridiski pilnīgi pabeigtu situāciju, kas nozīmētu, ka
         Komisija pieņem lēmumu par to saderību ar kopējo tirgu, piemērojot šī paziņojuma sniegšanas dienā spēkā esošās normas. Tieši
         pretēji, Komisijai ir jāpiemēro normas, kas ir spēkā tās lēmuma pieņemšanas brīdī, kas ir vienīgās normas, pēc kurām ir jānovērtē
         tās šajā sakarā pieņemtā lēmuma likumība.

      Ja tiesiskais režīms, saskaņā ar kuru dalībvalsts veica paziņošanu par plānoto atbalstu, mainās, pirms Komisija pieņem savu
         lēmumu, tai, lai pieņemtu lēmumu, ir pienākums atbilstoši jaunajām normām pieprasīt ieinteresētajām personām izteikt viedokli
         par šī atbalsta saderību ar jaunajām normām. Tas tā nav tikai tad, ja jaunais tiesiskais režīms neietver būtiskus grozījumus
         salīdzinājumā ar iepriekš spēkā esošo.

      (sal. ar 49., 50., 52., 53. un 56. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 11. decembrī (*)

      Apelācijas sūdzība – Valsts atbalsts – Valsts atbalsta shēmas maziem un vidējiem uzņēmumiem projekts – Saderīgums ar kopējo tirgu – Valsts atbalsta pārbaudes kritēriji – Piemērošana laikā – Projekts, kurš ir paziņots pirms Regulas (EK) Nr. 70/2001 stāšanās spēkā – Lēmums, kas pieņemts pēc šīs stāšanās spēkā – Tiesiskā paļāvība – Tiesiskā drošība – Pilnīgs paziņojums
      Lieta C‑334/07 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2007. gada 17. jūlijā iesniedza
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Gross [K. Gross], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā –
      Freistaat Sachsen, ko pārstāv T. Libigs [Th. Lübbig], Rechtsanwalt,

      prasītāja pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 3. maija
         spriedumu lietā T‑357/02 Freistaat Sachsen/Komisija (Krājums, II‑1261. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais spriedums”), ar kuru tā daļēji atcēla Komisijas 2002. gada
         24. septembra lēmumu 2003/226/EK par Vācijas plānoto atbalstu shēmu – “Programma par labu maziem un vidējiem uzņēmumiem –
         Saksijas uzņēmumu darbības uzlabošana” – 1. apakšprogramma (Konsultācijas), 4. apakšprogramma (Piedalīšanās gadatirgos un
         izstādēs), 5. apakšprogramma (Sadarbība) un 7. apakšprogramma (Dizaina veicināšana) (OV 2003, L 91, 13. lpp.; turpmāk tekstā
         – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88]. panta piemērošanai
         (OV L 83, 1. lpp.), ir noteiktas procedūras, kas piemērojamas tad, kad Komisija īsteno savas ar EKL 88. pantu piešķirtās tiesības
         lemt par valsts atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu.

      3        Šajā apelācijas sūdzībā tiek apskatīti šādi šīs regulas noteikumi:

      –        1. panta f) punkts, kurā “nelikumīgs atbalsts” ir definēts kā “jauns atbalsts, kas ieviests, pārkāpjot Līguma [88.] panta
         3. punktu”;

      –        1. panta h) punkts, kurā ir ietverta šāda definīcija:
      ““ieinteresētās personas” ir visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt
         atbalsta piešķīrums, jo īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības”;

      –        2. panta 2. punkts, kurā ir noteikts:
      “Paziņojumā attiecīgā dalībvalsts sniedz visu vajadzīgo informāciju, lai Komisija varētu pieņemt lēmumu saskaņā ar 4. un 7. pantu
         (turpmāk – “pilnīgs paziņojums”)”;

      –        4. panta 1. punkts, kurā ir noteikts:
      “Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz tas ir saņemts. Neskarot 8. pantu, Komisija pieņem lēmumu saskaņā ar šā panta 2. [(lēmums,
         ka paziņotais pasākums nav atbalsts)], 3. [(lēmums necelt iebildumus)] vai 4. [(lēmums sākt formālu izmeklēšanas procedūru)]
         punktu”;

      –        4. panta 5. punkts, kurā ir paredzēts:
      “Lēmumus, kas minēti 2., 3., un 4. punktā, pieņem divos mēnešos. Minētais periods sākas dienā pēc pilnīga paziņojuma saņemšanas.
         Paziņojumu uzskata par pilnīgu, ja divos mēnešos pēc tā vai pēc pieprasītās papildu informācijas saņemšanas Komisija nav lūgusi
         nekādu papildu informāciju [..]”;

      –        4. panta 6. punkts, kas ir izteikts šādi:
      “Ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar 2., 3. vai 4. punktu periodā, kas noteikts 5. punktā, uzskatāms, ka Komisija
         atļāvusi attiecīgo atbalstu. Attiecīgā dalībvalsts, par to iepriekš paziņojot Komisijai, pēc tam var īstenot attiecīgos pasākumus,
         ja vien Komisija 15 dienās pēc šāda paziņojuma saņemšanas nepieņem lēmumu saskaņā ar šo pantu”.

      4        Valsts atbalstu jomā maziem un vidējiem uzņēmumiem Padomes 1998. gada 7. maija Regula (EK) Nr. 994/98 par to, kā piemērot
         Eiropas Kopienas dibināšanas līguma [87.] un [88.] pantu attiecībā uz dažu kategoriju valsts horizontālo atbalstu (OV L 142,
         1. lpp.), 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktā Komisijai piešķir tiesības atbilstoši EKL 87. pantam atzīt, ka, pastāvot
         noteiktiem nosacījumiem, atbalsts maziem un vidējiem uzņēmumiem ir saderīgs ar kopējo tirgu un uz to neattiecas EKL 88. panta
         3. punktā noteiktais paziņošanas pienākums.

      5        Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regulā (EK) Nr. 70/2001 par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu, sniedzot valsts atbalstu
         maziem un vidējiem uzņēmumiem (OV L 10, 33. lpp.), noteikti kritēriji, kādiem jāatbilst individuāliem atbalstiem un valsts
         atbalsta shēmai maziem un vidējiem uzņēmumiem, lai tie būtu saderīgi ar kopējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta izpratnē, un
         tie, kas tiem atbilst, ir atbrīvoti no EKL 88. panta 3. punktā paredzētā paziņošanas pienākuma.

      6        Atbilstoši tās 10. pantam šī regula stājās spēkā 2001. gada 2. februārī jeb divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.

      7        Šīs regulas ceturtā apsvēruma pēdējā teikumā ir precizēts, ka “[Komisijas pieņemtās] pamatnostādnes [OV 1996, C 213, 4. lpp.]
         par valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem būtu jāatceļ no šīs regulas spēkā stāšanās dienas, jo pamatnostādņu saturu
         aizstāj šī regula”.

       Prāvas priekšvēsture
      8        Saksijas Ekonomikas un darba ministrijas programmā mazo un vidējo uzņēmumu, kas atrodas Saksijas teritorijā, darbības uzlabošanai
         tā pēc pieprasījuma piešķīra brīvo profesiju pārstāvjiem, kā arī maziem un vidējiem rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmumiem,
         kas dibināti vai veic uzņēmējdarbību tās teritorijā, neatmaksājamas subsīdijas projektiem, kas vērsti uz ekonomikas attīstību.
         Šīs subsīdijas ir paredzētas shēmā, kura pirmo reizi tika paziņota Komisijai 1992. gadā, kuru tā atļāva un pagarināja vairākas
         reizes pēc jaunu atļauju saņemšanas. Šis atbalsts ir paredzēts, lai uzlabotu mazo un vidējo uzņēmumu ražošanas jaudu un konkurētspēju.

      9        Ar 2000. gada 29. decembra vēstuli, kas Komisijā tika saņemta 2001. gada 3. janvārī, Vācijas Federatīvā Republika paziņoja
         šīs atbalstu shēmas jaunu versiju (turpmāk tekstā – “sākotnējais paziņojums”).

      10      2001. gada 12. janvārī Komisija pieņēma Regulu Nr. 70/2001, kas stājās spēkā tā paša gada 2. februārī.

      11      2001. gada decembrī Komisija uzsāka formālu pārbaudes procedūru par daļu no pasākumiem, kas bija paredzēti paziņotajā atbalsta
         shēmā, proti, par paredzētajiem pasākumiem apakšprogrammās “konsultācijas”, “piedalīšanās gadatirgos un izstādēs”, “sadarbība”
         un “dizaina veicināšana” (turpmāk tekstā visas kopā – “četras aplūkojamās apakšprogrammas”). Savukārt Komisija nolēma, ka
         pārējie paziņotie pasākumi nerada iebildumus.

      12      Pēc savas pārbaudes Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā, pirmkārt, uzskatīja, ka četrās aplūkotajās apakšprogrammās
         paredzētie pasākumi ir valsts atbalsts. Otrkārt, tā precizēja, ka, lai tos varētu uzskatīt par saderīgiem ar kopējo tirgu,
         šiem atbalstiem ir jāietilpst Regulas Nr. 70/2001 piemērošanas jomā un jāatbilst šajā aktā noteiktajam intensitātes maksimumam,
         izņemot atbalstus darbībai, kas ir paredzēti apakšprogrammā “sadarbība”, ko tā uzskatīja par nesaderīgu ar kopējo tirgu.

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un apstrīdētais spriedums
      13      Ar apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa apmierināja Freistaat Sachsen prasību atcelt vairākus apstrīdētā lēmuma noteikumus, proti:

      –        tā 2. punkta otro daļu, saskaņā ar kuru atbalsti, kas ir ārpus Regulas Nr. 70/2001 piemērošanas jomas un pārsniedza tajā noteikto
         atbalstu intensitāti, ir nesaderīgi ar kopējo tirgu;

      –        tā 3. punktu, saskaņā ar kuru apakšprogrammā “sadarbība” paredzētie atbalsti darbībai ir nesaderīgi ar kopējo tirgu, kā arī
      –        tā 4. punktu, saskaņā ar kuru Vācijas Federatīvai Republikai ir atļauts īstenot četras aplūkotās apakšprogrammas tikai pēc
         tam, kad tās tiek saskaņotas ar minēto lēmumu.

      14      Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, pārbaudot aplūkojamo atbalstu atbilstību Regulai Nr. 70/2001, lai gan tās teksts nebija
         spēkā dienā, kad Komisija saņēma paziņojumu, Komisija ar atpakaļejošu spēku piemēroja jaunās normas par maziem un vidējiem
         uzņēmumiem, kurus ieviesa ar šo regulu.

      15      Pirmās instances tiesa būtībā ir pamatojusies uz paziņojuma tiesiskajām sekām valsts atbalsta projektu pārbaudes procedūras
         ietvaros. It īpaši tā norādīja, ka Regulas Nr. 659/1999 4. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz
         tas ir saņemts, un 5. punktā ir noteikts divu mēnešu termiņš, kurā ir jāveic šī paziņojuma sākotnējā pārbaude, skaitot no
         paziņojuma saņemšanas dienas.

      16      Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka principā plānotā atbalsta saderības ar kopējo tirgu pārbaude jāveic, pamatojoties
         tikai uz spēkā esošām normām dienā, kad Komisija saņēma paziņojumu. Tā precizēja, ka šādu risinājumu pamato pārskatāmības
         un pārredzamības prasības, kuras ļauj novērst, ka Komisijai tiek dota iespēja vienpusēji noteikt atbalstiem, kuri tai ir jāpārbauda,
         piemērojamo tiesisko režīmu.

      17      Pirmās instances tiesa arī uzskatīja, ka šos argumentus atbalsta judikatūra. Tā šajā sakarā atsaucās uz Tiesas 2002. gada
         24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija (Recueil, I‑7869. lpp.), kas attiecās uz to, kā piemēro laikā Komisijas sekojoši pieņemtos lēmumus par valsts atbalstu piešķiršanu
         metalurģijai, kuri atsevišķos gadījumos bija izsmeļoši uzskaitīti, kopā saukti “kodeksi par atbalstu metalurģijai”. Šajā spriedumā
         Tiesa nosprieda, ka kodeksa par atbalstu metalurģijai normu, kas ir spēkā tajā dienā, kad Komisija pieņem lēmumu attiecībā
         uz izmaksātajiem atbalstiem saskaņā ar iepriekšējo kodeksu, piemērošana ir vēlāka kodeksa piemērošana ar atpakaļejošu spēku.

      18      Tālāk Pirmās instances tiesa uzskata, ka gan no Regulas Nr. 70/2001 teksta, gan no tās mērķa, kā arī no izrietošajām prasībām
         ievērot tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principu izriet, ka šo regulu nebija paredzēts piemērot ar
         atpakaļejošu spēku.

      19      Pirmās instances tiesa arī nosprieda, ka tas, ka Vācijas Federatīvā Republika, iespējams, zināja sākotnējā paziņojuma brīdī
         par to, ka nākotnē šādi paziņotajiem valsts atbalstiem piemērojamie kritēriji tiks grozīti, neļauj pamatot Regulas Nr. 70/2001
         piemērošanu.

      20      Visbeidzot, Pirmās instances tiesa atsaucās uz Komisijas paziņojumu par noteikumu noteikšanu, kas piemērojami nelikumīga valsts
         atbalsta novērtēšanai (OV 2002, C 119, 22. lpp.), saskaņā ar kuru tā nolēma novērtēt šo atbalstu saderību ar kopējo tirgu,
         ņemot vērā spēkā esošās normas atbalstu piešķiršanas dienā. Pirmās instances tiesa savukārt uzskatīja, ka, ja šie paziņotie
         atbalstu projekti būtu jānovērtē, ņemot vērā normas, kas bija spēkā Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā, tas mudinātu dalībvalstis
         neievērot savus procesuālos pienākumus, tām plānojot piešķirt atbalstu, attiecībā uz kuru piemērojamais tiesiskais regulējums
         varētu kļūt stingrāks.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      21      Ar savu apelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto spriedumu, pieņemt spriedumu pēc būtības lietā, noraidot
         Freistaat Sachsen prasību atcelt tiesību aktu, un piespriest tai atlīdzināt abās instancēs radušos tiesāšanās izdevumus.

      22      Freistaat Sachsen lūdz Tiesu noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību un piespriest tai atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
      23      Komisija izvirza divus pamatus savas apelācijas sūdzības pamatojumam. Tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa galvenokārt ir
         pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Komisija nepareizi uzsākusi Vācijas Federatīvās Republikas paziņotā valsts
         atbalsta projekta pārbaudi saskaņā ar Regulu Nr. 70/2001, lai gan šī regula nebija spēkā sākotnējā paziņojuma saņemšanas dienā,
         un, pakārtoti, nospriežot, ka šis paziņojums bija jāuzskata par pilnīgu.

       Par pirmo pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      24      Ar savu pirmo pamatu Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 88. panta 2. un 3. punktu, 249. panta 2. punktu
         un 254. panta 2. punkta otro teikumu, Regulas Nr. 659/1999 3. un turpmākos pantus, kā arī Regulas Nr. 70/2001 10. panta 1. punktu,
         nospriežot, ka šī pēdējā regulas teksta piemērošana valsts atbalsta shēmas projektam, kas tika paziņots pirms minētā teksta
         spēkā stāšanās, ir pretēja principam par atpakaļejoša spēka neesamību un līdz ar to tā padara apstrīdēto lēmumu par nelikumīgu.

      25      Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 70/2001 piemērošana aplūkojamo valsts atbalstu shēmai nav nekādā veidā atpakaļejoša, bet
         tā atbilst tūlītējas piemērošanas principam, saskaņā ar kuru Kopienu tiesību tekstu no tā spēkā stāšanās brīža piemēro situācijām,
         kuras notiek un turpinās šinī laikā.

      26      Komisija norāda, ka, nospriežot, ka valsts atbalsta projekta paziņošana radīja tādu juridisku situāciju, no kuras izriet,
         ka bija jāpiemēro šī paziņojuma izdošanas dienā spēkā esošās tiesību normas, Pirmās instances tiesa izvēlējās kļūdainu juridisku
         nostāju.

      27      Komisija būtībā uzskata, ka tādam paziņojumam bija tikai procesuālas sekas. Tā piebilst, ka tai bija jāveic pārbaude nevis
         par šo paziņojumu kā tādu, bet par paziņoto atbalstu, un ka tas bija jāveic, ņemot vērā nevis tikai minētās paziņošanas ietvaros
         sniegto informāciju, bet arī aktuālos faktus un lēmuma pieņemšanas brīdī spēkā esošās tiesību normas. Tā šajā sakarā atsaucas
         uz Regulas Nr. 659/1999 3. pantu, 4. panta 2.–4. un 6. punktu, 5. panta 1. punktu, 6. pantu un 7. panta 2.–4. punktu.

      28      Komisija arī norāda, ka valsts atbalsta projekta paziņošana ir pienākums, ko uzliek Līgums dalībvalstīm, un tas nerada tiesības.

      29      Tā precizē, ka tūlītēja paziņojuma pārbaude, kas paredzēta Regulas Nr. 659/1999 4. panta 1. punktā, neizslēdz, ka Komisija
         pieprasa papildu informāciju no attiecīgās dalībvalsts, uz kuru attiecas šīs regulas 5. pants.

      30      Komisija apgalvo, ka divu mēnešu termiņš, kas sākas no paziņojuma saņemšanas brīža atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 4. panta
         5. punktam un pēc kura beigām atbilstoši šīs regulas 4. panta 6. punktam atbalsts tiek uzskatīts par atļautu, ir vienkāršs
         procesuāls termiņš. Tā norāda, ka saskaņā ar šīs regulas 4. panta 6. punkta otro teikumu tai jebkurā gadījumā ir tiesības
         pieņemt lēmumu, beidzoties šim termiņam, vajadzības gadījumā uzsākot formālu pārbaudes procedūru.

      31      Komisija turklāt uzsver, ka Vācijas Federatīvajai Republikai bija zināms par Regulas Nr. 70/2001 projektu, it īpaši sakarā
         ar tās dalību šī projektu izstrādāšanā.

      32      Tā uzskata, ka iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija nav nozīmīgs aplūkojamajā lietā, jo tas attiecas uz prettiesiskiem atbalstiem, un ka Tiesas izvēlētais risinājums
         šajā spriedumā ir pamatots cita starpā ar īpašo raksturu, kāds piemīt kodeksiem par atbalstu metalurģijai.

      33      Komisija apstrīd arī Pirmās instances tiesas analīzi, saskaņā ar kuru tas, ka Regula Nr. 70/2001 dod dalībvalstīm iespēju
         pašām pārbaudīt, vai pastāv paziņošanas pienākums, parāda to, ka šo regulu nav paredzēts piemērot agrākiem paziņojumiem. Tā
         šajā sakarā uzsver, ka šajā lietā pēc minētās regulas spēkā stāšanās Vācijas Federatīvā Republika varēja pārbaudīt, vai uz
         tās paziņotajiem pasākumiem attiecās izņēmums, un vajadzības gadījumā atsaukt savu paziņojumu atbilstoši Regulas Nr. 659/1999
         8. pantam. Komisija piebilst, ka no Regulas Nr. 70/2001 ceturtā apsvēruma izriet, ka dalībvalstis var paziņot valsts atbalstus,
         uz kuriem attiecas šī regula. Tā apgalvo arī to, ka minētā regula pieļauj to paziņojumu saglabāšanu, kas pastāv tās spēkā
         stāšanās dienā.

      34      Komisija vēl norāda, ka Regulas Nr. 70/2001 ceturtā apsvēruma otrajā teikumā ietverto precizējumu, saskaņā ar kuru paziņojumus
         Komisija vērtēs, “jo īpaši” ņemot vērā šajā regulā izklāstītos kritērijus, nevar interpretēt kā tādu, kas atļauj piemērot
         1996. gadā pieņemtās Kopienu pamatnostādnes par valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem, jo minētā regula tos atceļ,
         ko tieši precizē arī konkrētais apsvērums.

      35      Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesas noteiktām paralēlēm starp paziņoto atbalsta shēmas projektu un nelikumīgiem
         atbalstiem nav nozīmes. Tā norāda šajā sakarā, ka Komisijas paziņojums par noteikumu noteikšanu, kas piemērojami nelikumīga
         valsts atbalsta novērtēšanai, uz kuru Pirmās instances tiesa atsaucas, tomēr jebkurā gadījumā nebūtu piemērojams, ja Vācijas
         Federatīvās Republikas paziņotais atbalsts būtu bijis nelikumīgs. Šis paziņojums ir derīgs tikai direktīvu vai līdzīga veida
         dokumentu piemērošanai, turklāt tā ceturtajā apsvērumā ir precizēts, ka “tas neietekmē Padomes un Komisijas regulu valsts
         atbalstu jomā interpretāciju”.

      36      Freistaat Sachsen apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Regulas Nr. 70/2001 piemērošana
         valsts atbalsta shēmas projektam, kas tika paziņots pirms šīs regulas spēkā stāšanās, bija piemērošana ar atpakaļejošu spēku,
         kas padarīja apstrīdēto lēmumu par nelikumīgu.

      37      Freistaat Sachsen uzskata, ka atbalsta projekta paziņošana ir tikai vienkāršs dalībvalstu pienākums, bet šī darbība arī rada īpašus Komisijas
         pienākumus un uzsāk termiņu, pēc kura beigām rodas juridiski svarīgas sekas konkrētajiem lietas dalībniekiem.

      38      Freistaat Sachsen apgalvo, ka principā tiesiskās drošības princips nepieļauj piemērot ar atpakaļejošu spēku Kopienu dokumentus, kas neietver
         skaidru noteikumu šajā sakarā.

      39      Tā uzskata, ka Tiesas izvēlētais risinājums iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija attiecībā uz nelikumīgajiem atbalstiem ir jāpiemēro paziņotajiem atbalstiem.

      40      Tā uzskata, ka dalībvalsts, paziņojot valsts atbalsta projektu, balstās uz savu tiesisko paļāvību, ka pārbaudes kritēriji
         būs tie, kas ir spēkā šī paziņojuma dienā. Tomēr tā pieļauj gadījumu, ka norma, kas stājās spēkā pēc atbalsta projekta paziņošanas,
         ir labvēlīgāka minētajai dalībvalstij nekā tā, kas bija spēkā šī paziņojuma laikā.

      41      Tālāk Freistaat Sachsen uzskata, ka, tā kā Komisija apgalvo, ka nelikumīgais atbalsts ir jānovērtē saskaņā ar to piešķiršanas brīdī spēkā esošiem
         noteikumiem, ir jāpiemēro arī tās tiesības, kas ir spēkā regulāri paziņotā atbalsta “rašanās” brīdī, proti, tā paziņošanas
         brīdī, lai neradītu nelabvēlīgu situāciju tām dalībvalstīm, kuras ievēro savus procesuālos pienākumus.

      42      Pakārtoti Freistaat Sachsen apgalvo, ka gadījumā, ja Tiesa uzskata Komisijas pirmo iebildumu par pamatotu, apstrīdētais lēmums jebkurā gadījumā būtu jāatceļ
         tādēļ, ka Komisija faktiski neīstenoja savu rīcības brīvību. Šajā sakarā tā nav ņēmusi vērā Freistaat Sachsen raksturīgās īpašības un paziņoto atbalsta shēmu, piemērojot Regulu Nr. 70/2001.

       Tiesas vērtējums
      43      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jauns noteikums ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā
         noteikuma pastāvēšanas laikā (šajā sakarā skat. it īpaši 1970. gada 14. aprīļa spriedumu lietā 68/69 Brock, Recueil, 171. lpp., 7. punkts, un 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 270/84 Licata/EAK, Recueil, 2305. lpp., 31. punkts). Tiesa turklāt ir nospriedusi, ka tiesiskās paļāvības principa aizsardzības piemērošanas joma nevar
         būt tik plaša, lai vispārīgi aizkavētu jaunā noteikuma piemērošanu tādu situāciju vēlākām sekām, kas radušās iepriekšējā noteikuma
         pastāvēšanas laikā (skat. it īpaši 1987. gada 14. janvāra spriedumu lietā 278/84 Vācija/Komisija, Recueil, 1. lpp., 36. punkts, un 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 203/86 Spānija/Komisija, Recueil, 4563. lpp., 19. punkts).

      44      Savukārt Kopienu materiāltiesiskās normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās attiecas uz situācijām, kuras radušās pirms normu
         spēkā stāšanās, tikai tiktāl, ciktāl no to noteikumiem, mērķa vai satura skaidri izriet, ka tām jāpiešķir šāda iedarbība (skat.
         it īpaši 2002. gada 29. janvāra spriedumu lietā C‑162/00 Pokrzeptowicz-Meyer, Recueil, I‑1049. lpp., 49. punkts).

      45      EKL 88. panta 3. punktā paredzētā paziņošana par valsts atbalstu ir galvenais elements Kopienu tiesību normās par šī atbalsta
         uzraudzību, un atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem nevar būt tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību, ja tas ir piešķirts, neievērojot
         šo procedūru (1997. gada 20. marta spriedums lietā C‑24/95 Alcan Deutschland, Recueil, I‑1591. lpp., 25. punkts, un 2008. gada 22. aprīļa spriedums lietā C‑408/04 P, Komisija/Salzgitter, Krājums, I‑2767. lpp., 104. punkts).

      46      Saskaņā ar EKL 88. panta 3. punkta pēdējo teikumu dalībvalsts, kas plāno piešķirt atbalstu, nesāk īstenot pašas ierosinātos
         pasākumus, kamēr šī procedūra nav beigusies ar Komisijas galīgu lēmumu.

      47      Šajā noteikumā paredzētā aizlieguma mērķis ir nodrošināt, lai atbalsta sekas neiestātos, iekams Komisijai nav bijis saprātīgs
         termiņš atbalsta sīkai izvērtēšanai un vajadzības gadījumā šī panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanai (1990. gada
         14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija, saukta par “Boussac Saint Frères”, Recueil, I‑307. lpp., 17. punkts, kā arī 2008. gada 12. februāra spriedums lietā C‑199/06 CELF un Ministrede la Culture et de la Communication, Krājums, I‑469. lpp., 36. punkts).

      48      Tādējādi EKL 88. panta 3. punkts ievieš jaunu atbalsta projektu preventīvu kontroli (1973. gada 11. decembra spriedums lietā
         120/73 Lorenz, Recueil, 1471. lpp., 2. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā CELF un Ministre de la Culture et de la Communication, 37. punkts).

      49      Pārbaudes ietvaros Regulas Nr. 659/1999 4. panta 1. punkts, kurā ir paredzēts, ka Komisijai ir jāveic paziņojuma pārbaude
         “tiklīdz tas ir saņemts”, vienkārši nosaka šai iestādei pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, un tādējādi tā nav norma par paziņoto
         atbalsta projektu saderības ar Kopēju tirgu izvērtēšanas kritēriju ratione temporis piemērošanu. Šādu normu nevar secināt arī no šīs pašas regulas 4. panta 5. punkta otrā teikuma, kurā ir paredzēts, ka divu
         mēnešu termiņš, kurā Komisija veic iepriekšēju paziņojuma pārbaudi, sākas pilnīga paziņojuma saņemšanas dienā.

      50      Savukārt jautājums par to, vai atbalsts ir valsts atbalsts Līguma izpratnē, ir jārisina, pamatojoties uz objektīviem elementiem,
         kas ir novērtējami Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā (šajā sakarā skat. 2006. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
         C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un Forum 187/Komisija, Krājums, I‑5479. lpp., 137. punkts, kā arī 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P
         Chronopost un La Poste/UFEX u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 95. punkts). Līdz ar to Kopienu tiesa kontrolē Komisijas veikto situācijas novērtējumu šajā
         dienā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Chronopost un La Poste/UFEX u.c., 144. punkts).

      51      Jāuzsver arī tas, ka valsts atbalstu novērtēšanas normas, principus un kritērijus, kas ir spēkā Komisijas lēmuma pieņemšanas
         dienā, principā var uzskatīt par labāk piemērotiem konkurences kontekstam.

      52      No iepriekš minētā izriet, ka, lai gan atbalsta projekta paziņojums ir būtiska prasība tā kontrolei, tas tomēr ir tikai procesuāls
         pienākums, kas ir paredzēts, lai ļautu Komisijai nodrošināt vienlaicīgi preventīvu un faktisku atbalsta, ko dalībvalstis vēlas
         piešķirt uzņēmumiem, kontroli. Līdz ar to ar paziņojumu nevar noteikt tiesisko režīmu, ko piemēro ar to paziņotajiem atbalstiem.

      53      Līdz ar to dalībvalsts atbalsta vai plānotās atbalsta shēmas paziņojums nerada juridiski pilnīgi pabeigtu situāciju, kas nozīmētu,
         ka Komisija pieņem lēmumu par to saderību ar kopējo tirgu, piemērojot šī paziņojuma sniegšanas dienā spēkā esošās normas.
         Tieši pretēji, Komisijai ir jāpiemēro normas, kas ir spēkā tās lēmuma pieņemšanas brīdī, kas ir vienīgās normas, pēc kurām
         ir jānovērtē tās šajā sakarā pieņemtā lēmuma likumība.

      54      Pretēji Freistaat Sachsen apgalvotajam, šis risinājums nemudina dalībvalstis tūlīt īstenot to plānotos atbalstus, tos nepaziņojot, lai izmantotu šīs
         īstenošanas brīdī spēkā esošo tiesisko režīmu. Pat pieņemot, ka nelikumīga atbalsts saderība ar kopējo tirgu tiek novērtēta
         jebkurā gadījumā tajā dienā, kad tas tiek izmaksāts, dalībvalstis var tikai ar grūtībām paredzēt tiesiskā regulējuma grozījumu
         detaļas. Turklāt nelikumīga atbalsta piešķiršana var radīt situāciju, ka dalībvalstij, kas to izmaksājusi, tas ir jāatgūst,
         kā arī jāatlīdzina šī atbalsta nelikumības dēļ radītie zaudējumi (šajā nozīmē skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
         CELF un Ministrede la Culture et de la Communication, 55. punkts).

      55      Tomēr ir jānorāda, ka no EKL 88. panta 2. punkta, kā arī no Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkta izriet, ka, tiklīdz Komisija
         nolemj uzsākt formālo pārbaudes procedūru par atbalsta projektu, tai ir jādod iespēja ieinteresētajām personām, kuru starpā
         ir arī viens vai vairāki attiecīgie uzņēmumi, iesniegt savus apsvērumus. Šai normai ir būtiskas formālas prasības raksturs.

      56      No tā izriet, ka, ja tiesiskais režīms, saskaņā ar kuru dalībvalsts veica paziņošanu par plānoto atbalstu, mainās, pirms Komisija
         pieņem savu lēmumu, tai, lai pieņemtu lēmumu, ir pienākums atbilstoši jaunajām normām pieprasīt ieinteresētajām personām izteikt
         viedokli par šī atbalsta saderību ar jaunajām normām. Tas tā nav tikai tad, ja jaunais tiesiskais režīms neietver būtiskus
         grozījumus salīdzinājumā ar iepriekš spēkā esošo (šajā nozīmē skat. 2008. gada 8. maija spriedumu lietā C‑49/05 P Ferriere Nord/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑68.* lpp., 68.–71. punkts).

      57      Šajā lietā nav strīda par to, ka, pirmkārt, plānotā atbalsta shēma tika paziņota Komisijai pirms Regulas Nr. 70/2001 spēkā
         stāšanās, otrkārt, ka tās spēkā stāšanās dienā Komisija vēl nebija pieņēmusi lēmumu un, treškārt, ka šī regula bija spēkā
         apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā.

      58      Arī no lietas materiāliem izriet, ka Komisija pieprasīja lietas dalībniekiem izteikt viedokli par minētās regulas piemērošanu
         paziņotai atbalsta shēmai.

      59      No visa iepriekš minētā izriet, ka, nospriežot, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts atpakaļejoša spēka aizlieguma princips,
         Pirmās instances tiesa pieņēma spriedumu, kļūdaini piemērojot tiesības. No tā izriet, ka Komisijas pirmais pamats ir pamatots.
         Līdz ar to, neesot vajadzībai pārbaudīt otro pamatu, apstrīdētais spriedums ir jāatceļ.

       Par lietas atkārtotu nodošanu Pirmās instances tiesai
      60      Atbilstoši Kopienu Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu
         attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Pirmās instances tiesā.

      61      Šajā lietā, tā kā pamats, kurš balstījās uz to, ka Regulas Nr. 70/2001 piemērošanai apstrīdētajam lēmumam ir atpakaļejošs
         spēks, ir nepamatots, ir jālemj par Pirmās instances tiesā Freistaat Sachsen izvirzīto ceturto un piekto pamatu, kas ir balstīti, pirmkārt, uz to, ka Komisija nav īstenojusi savu rīcības brīvību aplūkojamo
         atbalstu pārbaudē, kā arī no tā izrietošo pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu, un, otrkārt, uz to, ka Komisija nevarēja
         pierādīt, ka šie atbalsti varētu faktiski vai potenciāli traucēt konkurenci, kā arī no tā izrietošo pienākuma sniegt pamatojumu
         pārkāpumu.

      62      Atbildei uz šiem pamatiem ir jāveic sarežģītu faktisko apstākļu vērtējums, pamatojoties uz tiem elementiem, ko Pirmās instances
         tiesa nav novērtējusi. Tiesā Freistaat Sachsen tikai apgalvoja, nesniedzot precizējumus, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, jo Komisija nav īstenojusi savu rīcības brīvību,
         tā kā tā nav ņēmusi vērā nedz šai brīvvalstij raksturīgās īpašības, nedz paziņoto atbalsta shēmu, piemērojot Regulu Nr. 70/2001.

      63      No tā izriet, ka Tiesa nevar taisīt galīgo spriedumu šajā lietā un tas ir jānodod Pirmās instances tiesai sprieduma taisīšanai
         par šiem diviem pamatiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64      Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Pirmās instances tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas
         tiesvedību, pieņemšana ir jāatliek.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 3. maija spriedumu lietā T‑352/07 Freistaat Sachsen/Komisija;
      2)      nodot lietu atpakaļ Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesai;
      3)      atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 2.oktobrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Piegāžu publiskā iepirkuma līgumi - Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana bez iepriekšēja paziņojuma publicēšanas - Policijai un valsts ugunsdzēsības dienestam domāti helikopteri.#Lieta C-157/06.

text:
      Lieta C‑157/06
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Itālijas Republika
      Valsts pienākumu neizpilde – Piegāžu publiskā iepirkuma līgumi – Direktīva 96/36/EEK – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, iepriekš nepublicējot paziņojumu – Policijai un valsts ugunsdzēsības dienestam domāti vieglie helikopteri
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Piegāžu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 93/36 –
            Atkāpes no kopīgiem noteikumiem – Šaura interpretācija – Dalībvalsts būtisku drošības interešu aizsardzība
      (EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunkts; Padomes Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 3., 6. un 9. pants)
      Dalībvalsts, kura ir pieņēmusi valsts tiesisko regulējumu, ar kuru policijas un valsts ugunsdzēsības dienesta vajadzībām domātu
         vieglo helikopteru iegādei tiek atļauta atkāpe no Kopienu tiesiskā regulējuma jautājumā par publisko iepirkumu, lai gan nav
         izpildīts neviens no nosacījumiem šādas atkāpes piešķiršanai, nav izpildījusi Direktīvā 93/36, ar ko koordinē piegāžu valsts
         līgumu piešķiršanas procedūras, un it īpaši tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 6. un 9. pantā paredzētos pienākumus.

      Attiecībā uz EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajām leģitīmu valsts interešu prasībām dalībvalstis var veikt
         pasākumus, ko uzskata par vajadzīgiem, lai aizsargātu savas būtiskās drošības intereses, kas saistītas ar ieroču, munīcijas
         un militārā aprīkojuma ražošanu vai tirdzniecību, tomēr ar nosacījumu, ka šie pasākumi kopējā tirgū nelabvēlīgi neietekmē
         tādu ražojumu konkurenci, kuri nav tieši paredzēti militāriem nolūkiem.

      No minētās tiesību normas formulējuma izriet, ka attiecīgajiem ražojumiem jābūt tieši paredzētiem militāriem nolūkiem. Tādējādi,
         iepērkot aprīkojumu, kura izmantošana militāriem nolūkiem ir maz iespējama, noteikti jāievēro publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanas noteikumi. Ja nav strīda, ka valsts tiesiskais regulējums attiecas uz helikopteriem, kuru izmantošana
         civiliem mērķiem ir skaidra, kamēr to izmantošana militāriem nolūkiem ir tikai iespējama, attiecīgā dalībvalsts nevar noderīgi
         atsaukties uz EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu, uz kuru izdarīta atsauce Direktīvas 93/36 3. pantā, lai pamatotu valsts
         tiesisko regulējumu, ar kuru šo helikopteru iepirkšanai tiek atļauts izmantot sarunu procedūru.

      Turklāt atsaukšanās uz Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu nolūkā attaisnot attiecīgo helikopteru iegādi nav
         samērīga ar mērķi aizkavēt sensitīvu datu, kas saistīti ar šo helikopteru ražošanu, izpaušanu tiktāl, ciktāl attiecīgā dalībvalsts
         nav pierādījusi, ka šis mērķis nevarēja tikt sasniegts šajā direktīvā noteiktās konkursa procedūras ietvaros. No tā izriet,
         ka vienkāršs apgalvojums, ka attiecīgās piegādes ir atzītas par slepenām, ka ar tām saistīti īpaši drošības pasākumi vai ka,
         lai aizsargātu būtiskas valsts drošības intereses, tām nav jāpiemēro Kopienu noteikumi, nav pietiekams, lai pierādītu, ka
         patiešām pastāv īpaši apstākļi, kas pamato Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētās atkāpes.

      (sal. ar 25.–28. un 31.–34. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 2. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Piegāžu publiskā iepirkuma līgumi – Direktīva 96/36/EEK – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, iepriekš nepublicējot paziņojumu – Policijai un valsts ugunsdzēsības dienestam domāti vieglie helikopteri
      Lieta C‑157/06
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2006. gada 23. martā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Lūiss [X. Lewis] un D. Rekja [D. Recchia], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Fjengo [G. Fiengo], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāju.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], sestās palātas priekšsēdētājs, kas pilda otrās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Šīmans [K Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] (referents), Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un K. Toadere [C. Toader], tiesneši,

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 15. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieņemot iekšlietu ministra 2003. gada 11. jūlija
         dekrētu Nr. 558/A/04/03/RR (turpmāk tekstā – “ministra dekrēts”), ar kuru policijas un valsts ugunsdzēsības dienesta vajadzībām
         domātu vieglo helikopteru iegādei tiek atļauta atkāpe no Kopienu tiesiskā regulējuma jautājumā par publisko iepirkumu, lai
         gan nav izpildīts neviens no nosacījumiem šādas atkāpes piešķiršanai, Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes 1993. gada
         14. jūnija Direktīvā 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.), un it īpaši
         tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 6. un 9. pantā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteikts:

      “1.      Šī direktīva neattiecas uz:
      [..]
      b)      piegādes līgumiem [piegāžu publiskā iepirkuma līgumiem], ko dalībvalstis pasludinājušas par slepeniem vai kuru izpilde saskaņā
         ar attiecīgās dalībvalsts normatīviem vai administratīviem aktiem jāveic, ievērojot īpašus drošības pasākumus, ja to prasa
         attiecīgās dalībvalsts būtiskas drošības intereses.”

      3        Šīs pašas direktīvas 3. pantā ir noteikts:

      “Neskarot 2. un 4. pantu, kā arī 5. panta 1. punktu, šī direktīva attiecas uz visiem ražojumiem, uz ko attiecas 1. panta a) apakšpunkts,
         tostarp ražojumiem, uz kuriem attiecas līgumi [līgumu slēgšanas tiesības], ko līgumslēdzējas iestādes piešķir aizsardzības
         jomā, tomēr izņemot ražojumus, uz ko attiecas [EKL] [296]. panta 1. punkta b) apakšpunkts.”

      4        Šīs direktīvas 6. pantā ir paredzēts:

      “1.      Piešķirot piegāžu valsts līgumus [piegāžu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības], līgumslēdzējas iestādes turpmāk izklāstītajos
         gadījumos piemēro procedūras, kas paredzētas 1. panta d), e) un f) apakšpunktā.

      2.      Ja konkursā, kas notiek saskaņā ar atklātu vai slēgtu procedūru, iesniedz nestandarta piedāvājumus vai piedāvājumus, kas neatbilst
         attiecīgās valsts normatīvajiem aktiem, kuri atbilst IV sadaļai, līgumslēdzējas iestādes var piešķirt piegāžu līgumus [piegāžu
         publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības] ar sarunu procedūru, ja vien līguma sākotnējie noteikumi būtiski nemainās. Līgumslēdzējas
         iestādes šādos gadījumos nepublicē paziņojumu par konkursu, ja tās šādā sarunu procedūrā iekļauj visus uzņēmumus, kuri atbilst
         20. līdz 24. panta kritērijiem un kuri iepriekš atklātā vai slēgtā procedūrā ir iesnieguši piedāvājumus saskaņā ar oficiālām
         piedāvājumu iesniegšanas procedūras prasībām.

      3.      Šādos gadījumos līgumslēdzējas iestādes var piešķirt piegāžu līgumus [piegāžu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības]
         ar sarunu procedūru, iepriekš nepublicējot paziņojumu par konkursu:

      a)      ja nav saņemti piedāvājumi vai pieņemami piedāvājumi konkursam ar atklātu vai slēgtu procedūru, ja vien līguma sākotnējie
         noteikumi būtiski nemainās un ar nosacījumu, ka Komisijai iesniedz ziņojumu;

      b)      ja attiecīgos ražojumus izgatavo vienīgi pētniecībai, eksperimentiem, izpētei vai tehnoloģijas attīstībai, šis noteikums neattiecas
         uz ražošanu lielos apjomos, lai noteiktu komerciālo dzīvotspēju vai atgūtu pētniecības un tehnoloģijas attīstīšanas izmaksas;

      c)      ja tehnisku vai māksliniecisku iemeslu dēļ vai tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar ekskluzīvu tiesību aizsardzību, piegādājamos
         ražojumus var izgatavot vai piegādāt vienīgi konkrēts piegādātājs;

      d)      tik lielā mērā, cik noteikti nepieciešams, ja attiecīgām līgumslēdzējām iestādēm neparedzētu iemeslu dēļ radusies ārkārtēja
         steidzamība, kas liedz ievērot termiņus, kuri atklātām, slēgtām vai sarunu procedūrām noteikti saskaņā ar 2. punktu. Apstākļi,
         uz kuriem atsaucas, pamatojot ārkārtēju steidzamību, noteikti nedrīkst būt radušies līgumslēdzēju iestāžu dēļ;

      e)      papildu piegādēm, ko veic pirmais piegādātājs un kas paredzētas vai nu kā parasto rezerves daļu vai uzstādīto iekārtu daļējas
         aizstājējas, vai tās papildina esošās rezerves daļas vai uzstādītās iekārtas, ja piegādātāja maiņa līgumslēdzējai iestādei
         liktu iegādāties materiālus ar atšķirīgiem tehniskiem parametriem, un tas radītu nesavietojamību vai nesamērīgas tehniskas
         grūtības darbībā un uzturēšanā. Šādu līgumu, kā arī atkārtotu līgumu termiņš parasti nedrīkst pārsniegt trīs gadus.

      4.      Visos citos gadījumos līgumslēdzējas iestādes piegāžu līgumus piešķir ar atklātu procedūru vai ar slēgtu procedūru.”
      5        Šīs direktīvas 9. pantā noteikts:

      “1.      Līgumslēdzējas iestādes, sākoties budžeta gadam, pēc iespējas drīz informatīvā paziņojumā dara zināmu to līgumu kopapjomu
         katrā ražojumu grupā, kurus tās paredz piešķirt turpmākajos 12 mēnešos, ja to kopējā paredzamā vērtība, ņemot vērā 5. pantu,
         ir vismaz [EUR] 750 000.

      Līgumslēdzējas iestādes nosaka ražojumu grupas, izmantojot nomenklatūru “Ražojumu klasifikācija pēc ekonomiskās aktivitātes
         (CPA)”. Komisija saskaņā ar 32. panta 2. punktā izklāstīto procedūru paziņojumā ietver norādes par to, kā izdarīt atsauces uz
         konkrētām nomenklatūras pozīcijām.

      2.      Līgumslēdzējas iestādes, kas vēlas piešķirt piegāžu valsts līgumus ar atklātu, slēgtu vai sarunu procedūru gadījumos, kas
         minēti 6. panta 2. punktā, šo nodomu dara zināmu paziņojumā.

      3.      Līgumslēdzējas iestādes, kas piešķīrušas kādu valsts līgumu, to dara zināmu paziņojumā. Daļu informācijas par līguma piešķiršanu
         dažos gadījumos tomēr var nepublicēt, ja šādas informācijas izpaušana varētu traucēt uzturēt likumību vai kā citādi būtu pretrunā
         valsts interesēm, būtu pretrunā dažu valsts vai privātu uzņēmumu likumīgām komerciālām interesēm vai traucētu piegādātāju
         godīgu konkurenci.

      4.      Paziņojumus sagatavo saskaņā ar IV pielikumā dotajiem paraugiem un sniedz šajos paraugos prasīto informāciju. Līgumslēdzējas
         iestādes, lai veiktu atlasi, nevar izvirzīt citus nosacījumus, kā tikai tos, kas norādīti 22. un 23. pantā, lūdzot informāciju
         par saimnieciskiem un tehniskiem standartiem, kas jāievēro piegādātājiem (IV pielikuma B daļas 11. punkts, IV pielikuma C daļas
         9. punkts un IV pielikuma D daļas 8. punkts).

      5.      Līgumslēdzējas iestādes pēc iespējas ātri, un izmantojot vispiemērotākos saziņas līdzekļus, paziņojumus nosūta Eiropas Kopienu
         Oficiālo publikāciju birojam. Ja notiek 12. pantā minētā paātrinātā procedūra, paziņojumu nosūta pa teleksu, ar telegrammu
         vai pa telefaksu.

      Šā panta 1. punktā minēto paziņojumu katra budžeta gada sākumā nosūta pēc iespējas drīz.
      Šā panta 3. punktā minēto paziņojumu nosūta vēlākais 48 dienas pēc attiecīgā līguma piešķiršanas.
      6.      Šā panta 1. un 3. punktā minētos paziņojumus pilnībā publicē Eiropas      Kopienu Oficiālajā Vēstnesī un TED datu bankā Kopienu oficiālajās valodās, autentisks ir tikai teksts oriģinālvalodā.

      7.      Šā panta 2. punktā minēto paziņojumu oriģinālvalodā pilnībā publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī un TED datu bankā. Katra paziņojuma būtiskās informācijas kopsavilkumu publicē pārējās Kopienu oficiālajās valodās, autentisks ir
         tikai teksts oriģinālvalodā.

      8.      Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju birojs publicē paziņojumus vēlākais 12 dienas pēc to nosūtīšanas. Šīs direktīvas 12. pantā
         minētās paātrinātās procedūras gadījumā šo laiku samazina līdz piecām dienām.

      9.      Paziņojumus nepublicē Oficiālajos Vēstnešos vai līgumslēdzējas iestādes valsts presē pirms to nosūtīšanas Eiropas Kopienu
         Oficiālo Publikāciju birojam; šo dienu norāda. Paziņojumos ir tikai tāda informācija, kas publicēta Eiropas      Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.

      10      Līgumslēdzējām iestādēm jāspēj pierādīt nosūtīšanas dien[u].
      11.      Izdevumus par paziņojumu publicēšanu Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī sedz Kopienas. Paziņojums nepārsniedz vienu Vēstneša lapu vai aptuveni 650 vārdus. Katrā Vēstneša izdevumā, kurā ir viens
         vai vairāki paziņojumi, ievieto paziņojuma vai paziņojumu paraugus, uz ko pamatojas publicētais paziņojums vai paziņojumi.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6        Ministra dekrētā noteikts:

      “1.      Policijas un valsts ugunsdzēsības dienesta vajadzībām domātu vieglā tipa helikopteru piegāde ir saistīta ar īpašiem drošības
         pasākumiem, kas ir piemērojami arī iepriekš minētajiem tehniskās novērtēšanas grupas un starpministriju komisijas aktiem.

      2.      Piešķirot šo piegāžu līgumu slēgšanas tiesības, var atkāpties no [1992. gada 24. jūlija] likumdošanas dekrēta Nr. 358, kas
         grozīts ar [1998. gada 20. oktobra] likumdošanas dekrētu Nr. 402 (turpmāk tekstā – “likumdošanas dekrēts Nr. 358/1992”), noteikumiem,
         ja ir izpildīti šā dekrēta 4. panta c) punktā paredzētie nosacījumi.”

      7        Likumdošanas dekrēts Nr. 358/1992, uz kuru ir atsauce ministra dekrētā, ir tiesību akts, ar kuru tiek transponēts Kopienu
         tiesiskais regulējums piegāžu publiskā iepirkuma līgumu jomā.

      8        Likumdošanas dekrēta Nr. 358/1992 4. panta c) punktā atkārtoti Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi.

       Pirmstiesas procedūra
      9        Pēc tam, kad Komisija uzzināja par ministra dekrēta pastāvēšanu, tā, uzskatīdama, ka tas neatbilst Direktīvas 93/36 2. panta
         1. punkta b) apakšpunktam un 6. un 9. pantam, 2004. gada 1. aprīlī Itālijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, uz kuru
         Itālijas Republika atbildēja 2004. gada 30. jūlijā.

      10      Nebūdama apmierināta ar šo atbildi, Komisija 2004. gada 14. decembrī Itālijas Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot
         veikt vajadzīgos pasākumus atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā pēc tā paziņošanas.

      11      Ar 2005. gada 22. marta vēstuli Itālijas Republika informēja Komisiju, ka tā vēl nav detalizēti atbildējusi uz šo argumentēto
         atzinumu, bet “ir sākusi padziļinātu šīs problēmas izpēti”, kuras pirmie rezultāti “liek domāt, ka minētā dekrēta formulējums
         var radīt zināmu apmulsumu par atbilstību spēkā esošajam Kopienu tiesiskajam regulējumam piegāžu publiskā iepirkuma līgumu
         slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā”. Tālāk šajā vēstulē izteikta vēlme uzsākt tehniska rakstura dialogu ar Komisijas dienestiem,
         kas varētu “papildināt attiecīgo izpētes procesu un ļaut pārskatīt iepriekš minēto tiesību aktu, pienācīgi ņemot vērā dažādās
         prasības šajā jomā”.

      12      Lai gan bija divas Komisijas 2005. gada 14. aprīļa un 26. maija vēstules, kurās tā norādīja Itālijas Republikai, ka ir gatava
         uzsākt dialogu ar attiecīgajiem ministrijas dienestiem, šis tehniskais dialogs nenotika. Šādos apstākļos Komisija nolēma celt
         šo prasību.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      13      Komisija Itālijas Republikai pārmet, ka tā ar ministra dekrēta palīdzību no Direktīvas 93/36 piemērošanas jomas nepamatoti
         izslēgusi policijas un valsts ugunsdzēsības dienesta vajadzībām domātu vieglo helikopteru piegādi, jo neviens no šīs direktīvas
         2. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem nav ievērots.

      14      Šajā sakarā tā uzsver, ka šie helikopteri ir domāti policijas un valsts ugunsdzēsības dienesta, proti, civilo dienestu, vajadzībām,
         kam parasti nebūtu jāpiedalās militārās operācijās. Turklāt apstāklis, ka vieglā bruņojuma uzstādīšana ir paredzēta tikai
         kā vienkārša iespēja, apstiprina, ka attiecīgie helikopteri pamatā ir domāti civilajām vajadzībām. Visbeidzot, tas, ka šiem
         helikopteriem jābūt noteiktām īpašībām, kas ir līdzīgas militāro helikopteru īpašībām, nav pietiekami, lai tos pielīdzinātu
         militārām piegādēm. Pēc Komisijas domām, runa ir, augstākais, par lidaparātiem, kas domāti iespējamai dubultai izmantošanai.

      15      Turklāt Komisija uzskata, ka, pat ja runa būtu par militārām piegādēm, Direktīva 93/36 tomēr būtu piemērojama un dalībvalstij,
         kas atsaucas uz atkāpi, jāpierāda, ka pastāv tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētie apstākļi, kas atkāpi pamato.
         Komisija uzskata, ka šajā gadījumā Itālijas Republika nav pierādījusi, ka tā likumīgi izmantojusi šajā noteikumā paredzēto
         atkāpi.

      16      Itālijas Republika apstiprina, ka pašreizējā starptautiskajā situācijā kara un militārā aprīkojuma jēdzienu nozīme, tāpat
         kā būtisku valsts drošības interešu jēdziena nozīme, ir ievērojami mainījusies salīdzinājumā ar to sākotnējo nozīmi. Helikopteru,
         kas ir ministra dekrētā paredzēto piegāžu priekšmets, militārais raksturs nevar tikt apstrīdēts, jo šie helikopteri var tikt
         izmantoti valsts drošības garantēšanas misijās. Saskaņā ar šajā nolūkā izveidotās starpministriju komisijas noteikto šiem
         helikopteriem jābūt noteiktām tehniskām īpašībām, kas tos ļautu izmantot kā ieročus un aizsardzībai, un tiem jāsaņem Aizsardzības
         ministrijas atzinums par atbilstību [šīm prasībām].

      17      Itālijas Republika apgalvo, ka Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi ir izpildīti. Šo apgalvojumu
         tā pamato ar argumentu, saskaņā ar kuru attiecībā uz piegādēm, par kurām ir runa, jāsaglabā pēc iespējas liels diskrētums,
         ņemot vērā, ka tos izmanto kā ieročus un kopā ar citu militāro aprīkojumu. Šī iemesla dēļ atklātā uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus
         procedūrā nevarētu tikt nodrošināta slepenība.

      18      Turklāt Itālijas Republika uzskata, ka, tā kā attiecīgie lidaparāti bez ierobežojumiem var tikt kvalificēti par militāro aprīkojumu,
         pat gadījumā, ja būtu jāuzskata, ka Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi šajā gadījumā
         nav piemērojami, uz strīdīgajām piegādēm tomēr attiecas EKL 296. pantā paredzētā atkāpe un tātad uz tām neattiecas Kopienu
         noteikumi par publisko iepirkumu.

      19      Visbeidzot, Itālijas Republika uzskata, ka šī prasība ir nepieņemama, jo ar to netiek ievērots ne bis in idem princips. Tā apgalvo, ka jautājumu, kas ir strīda priekšmets, Tiesa jau izskatīja un izvērtēja savā 2008. gada 8. aprīļa
         spriedumā lietā C‑337/05 Komisija/Itālija (Krājums, I‑0000. lpp.).

       Tiesas vērtējums
       Par pieņemamību
      20      Šajā sakarā pietiek atzīmēt, ka pastāv būtiska atšķirība starp šo lietu un lietu, kurā tika pieņemts iepriekš minētais spriedums
         Komisija/Itālija. Šajā lietā Itālijas Republika ir rīkojusies saskaņā ar iekšlietu ministra dekrētu, kamēr lieta, kurā tika
         pieņemts iepriekš minētais spriedums, attiecās uz Itālijas iestāžu prakses likumīgumu. Ar šo secinājumu pietiek, lai atzītu,
         ka šajā lietā nevar noderīgi atsaukties uz ne bis in idem principu.

      21      Tādējādi Itālijas Republikas iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par lietas būtību
      22      Ievadam jāatzīmē, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda, ka ministra dekrētā paredzēto publiskā iepirkuma līgumu summas
         pārsniedz Direktīvas 93/36 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikto slieksni un tādēļ tie var ietilpt tās piemērošanas jomā.

      23      Tāpat jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgai judikatūrai jebkuras atkāpes no normām, kas paredzētas, lai garantētu Līgumā atzīto
         tiesību efektivitāti publiskā iepirkuma līgumu jomā, ir interpretējamas šauri (šajā sakarā skat. 1993. gada 17. novembra spriedumu
         lietā C‑71/92 Komisija/Spānija, Recueil, I‑5923. lpp.), 36. punkts) un ka personai, kas atsaucas uz ārkārtējiem apstākļiem, kuri attaisno šo atkāpi, ir jāpierāda,
         ka tie patiešām pastāv (šajā sakarā skat. 1994. gada 3. maija spriedumu lietā C‑328/92 Komisija/Spānija, Recueil, I‑1569. lpp., 15. un 16. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 57. un 58. punkts).

      24      Šajā lietā Itālijas Republika apgalvo, ka ministra dekrēts atbilst EKL 296. pantā un Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā
         paredzētajiem nosacījumiem, jo helikopteri, uz kuriem attiecas šis dekrēts, domāti divējādai izmantošanai, proti, tie var
         kalpot kā civiliem, tā militāriem mērķiem.

      25      Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalstis var veikt pasākumus, ko uzskata
         par vajadzīgiem, lai aizsargātu savas būtiskās drošības intereses, kas saistītas ar ieroču, munīcijas un militārā aprīkojuma
         ražošanu vai tirdzniecību, tomēr ar nosacījumu, ka šie pasākumi kopējā tirgū nelabvēlīgi neietekmē tādu ražojumu konkurenci,
         kuri nav tieši paredzēti militāriem nolūkiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 46. punkts).

      26      No minētās tiesību normas formulējuma izriet, ka attiecīgajiem ražojumiem jābūt tieši paredzētiem militāriem nolūkiem. Tādējādi,
         iepērkot aprīkojumu, kura izmantošana militāriem nolūkiem ir maz iespējama, noteikti jāievēro publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanas noteikumi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 47. punkts).

      27      Nav strīda, kā to atzīst Itālijas Republika, ka ministra dekrēts attiecas uz helikopteriem, kuru izmantošana civiliem mērķiem
         ir skaidra, kamēr to izmantošana militāriem nolūkiem ir tikai iespējama.

      28      Tādējādi Itālijas Republika nevar noderīgi atsaukties uz EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu, uz kuru izdarīta atsauce
         Direktīvas 93/36 3. pantā, lai pamatotu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru šo helikopteru iepirkšanai tiek atļauts izmantot
         sarunu procedūru.

      29      Turklāt šī dalībvalsts atsaucas uz Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      30      Uzreiz jāatgādina, ka nepieciešamība paredzēt konfidencialitātes pienākumu nekādā ziņā neliedz izmantot konkursa procedūru
         iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 52. punkts.

      31      Līdz ar to atsaukšanās uz Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu nolūkā attaisnot attiecīgo helikopteru iegādi,
         izmantojot sarunu procedūru, nav samērīga ar mērķi aizkavēt sensitīvu datu, kas saistīti ar šo helikopteru ražošanu, izpaušanu.
         Itālijas Republika nav pierādījusi, ka šis mērķis nevarēja tikt sasniegts šajā direktīvā noteiktās konkursa procedūras ietvaros
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 53. punkts).

      32      No tā izriet, ka šajā lietā vienkāršs apgalvojums, ka attiecīgās piegādes ir atzītas par slepenām, ka ar tām saistīti īpaši
         drošības pasākumi vai ka, lai aizsargātu būtiskas valsts drošības intereses, tām nav jāpiemēro Kopienu noteikumi, nav pietiekams,
         lai pierādītu, ka patiešām pastāv īpaši apstākļi, kas pamato Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētās
         atkāpes.

      33      Tādējādi Itālijas Republika nevar noderīgi atsaukties uz Direktīvas 93/36 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu, lai pamatotu
         valsts tiesisko regulējumu, ar kuru minēto helikopteru iepirkšanai tiek atļauts izmantot sarunu procedūru.

      34      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāatzīst, ka, pieņemot ministra dekrētu, ar kuru policijas un valsts ugunsdzēsības
         dienesta vajadzībām domātu vieglo helikopteru iegādei tiek atļauta atkāpe no Kopienu tiesiskā regulējuma jautājumā par publisko
         iepirkumu, lai gan nav izpildīts neviens no nosacījumiem šādas atkāpes piešķiršanai, Itālijas Republika nav izpildījusi Direktīvā 93/36
         un it īpaši tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 6. un 9. pantā paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      35      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Itālijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      pieņemot iekšlietu ministra 2003. gada 11. jūlija dekrētu Nr. 558/A/04/03/RR, ar kuru policijas un valsts ugunsdzēsības dienesta
            vajadzībām domātu vieglo helikopteru iegādei tiek atļauta atkāpe no Kopienu tiesiskā regulējuma jautājumā par publisko iepirkumu,
            lai gan nav izpildīts neviens no nosacījumiem šādas atkāpes piešķiršanai, Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes 1993. gada
            14. jūnija Direktīvā 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras, un it īpaši tās 2. panta 1. punkta
            b) apakšpunktā un 6. un 9. pantā paredzētos pienākumus;
      2)      Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.