title: Tiesas (devītā palāta) 2013. gada 20. jūnija spriedums.#Impacto Azul Lda pret BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA u.c.#Tribunal Judicial de Braga lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi – Mātesuzņēmuma solidārā atbildība attiecībā pret meitasuzņēmuma kreditoriem – Mātesuzņēmumu ar juridisko adresi citā dalībvalstī izslēgšana – Ierobežojums – Neesamība.#Lieta C‑186/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-186/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal Judicial de Braga  (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 14. martā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 23. aprīlī, tiesvedībā
            Impacto Azul Lda
            pret
            BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA ,
            Bouygues Imobiliária – SGPS Lda ,
            Bouygues Immobilier SA ,
            Aniceto Fernandes Viegas ,
            Óscar Cabanez Rodriguez .
            TIESA (devītā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Malenovskis [ J. Malenovský ], tiesneši U. Lehmuss [ U. Lõhmus ] (referents) un A. Prehala [ A. Prechal ],
            ģenerāladvokāts M. Vatelē [ M. Wathelet ,]
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Impacto Azul Lda  vārdā – B. Faria  un A. Coelho Rocha , advogados ,
            – BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA  vārdā – M. Marques Mendes , P. Vilarinho Pires  un A. Dias Henriques , advogados ,
            – Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes  un C. Antunes , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – P. Guerra e Andrade  un I. Rogalski , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 49. panta interpretāciju.
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Impacto Azul Lda  (turpmāk tekstā – “ Impacto Azul ”), no vienas puses, un BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA  (turpmāk tekstā – “ BPSA 9 ”), Bouygues Immobiliária – SGPS Lda  (turpmāk tekstā – “ SGPS ”) un Bouygues Immobilier SA  (turpmāk tekstā – “ Bouygues Immobilier ”), kā arī pakārtoti A. Fernandes Viegas  un Ó. Cabanez Rodriguez , no otras puses, saistībā ar to, ka BPSA 9  nav izpildījis ar Impacto Azul  noslēgto līgumu.
            Portugāles tiesības
            3. Komercsabiedrību kodeksa ( Código das sociedades comerciais , turpmāk tekstā – “ CSC ”) VI iedaļas 481. pantā ir paredzēts:
            “Šī panta piemērošanas joma
            1. Šis pants ir piemērojams attiecībām starp sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, akciju sabiedrībām un komandītsabiedrībām.
            2. Šis pants ir piemērojams tikai sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir Portugālē [..].
            [..]”
            4. CSC  482. panta redakcija ir šāda:
            “Saskaņā ar šo likumu par saistītām sabiedrībām tiek uzskatītas:
            [..]
            c) sabiedrības kontroles attiecībās;
            d) sabiedrības grupas attiecībās.”
            5. No CSC  488., 489., 492. un 493. panta izriet, ka divas sabiedrības ir grupas attiecībās, ja viena sabiedrība veic pilnīgu (iepriekš pastāvošu vai pēc tam izveidotu) kontroli pār otru – šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka viena no tām ir izveidota pirms otras vai otrādi, – vai ja kā neatkarīgas sabiedrības tās ir nolēmušas pakļaut sevi vienotai vai kopīgai vadībai (vienlīdzīgu [sabiedrību] grupa), vai arī ja, neraugoties uz to, vai sabiedrība ir atkarīga vai neatkarīga, tā uztic citai sabiedrībai savu darbību pārvaldi (pakļautības attiecības).
            6. CSC  491. pantā ir paredzēts:
            “501.–504. panta tiesību normas un tiesību normas, kas piemērojamas saskaņā ar šiem pantiem, ir piemērojamas grupām, kas izveidotas, nosakot pilnīgu kontroli.”
            7. Atbilstoši CSC  501. pantam:
            “1. Mātesuzņēmums uzņemas meitasuzņēmuma pienākumus, kas radušies pirms vai pēc nolīguma par pilnīgu kontroli noslēgšanas, līdz nolīguma beigām.
            2. Pienākumu uzņemšanos no mātesuzņēmuma nevar prasīt pirms 30 dienu termiņa beigām, sākot no meitasuzņēmuma parāda rašanās dienas.
            3. Pret meitasuzņēmumu vērsts izpildraksts nevar tikt attiecināts uz mātesuzņēmumu.”
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            8. Impacto Azul  ir Portugāles sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kuras saimniecisko darbību veido tostarp nekustamo īpašumu pirkšana un pārdošana. BPSA 9 , SGPS  un Bouygues Immobilier  bija daudznacionālas nekustamo īpašumu attīstības grupas Bouygues  daļa un de facto  veidoja grupu ar pilnīgas kontroles attiecībām CSC  488. un 489. panta izpratnē. Portugāles sabiedrība BPSA 9  pilnībā bija starpnieka SGPS , kura juridiskā adrese arī bija Portugālē un kuru savukārt pilnībā kontrolēja Francijas sabiedrība Bouygues Immobilier –  mātesuzņēmums, kurš vadīja visas grupu veidojošās sabiedrības –, turējumā.
            9. 2006. gada 28. jūlijā Impacto Azul  un BPSA 9  noslēdza pirkšanas un pārdošanas cerību līgumu (turpmāk tekstā – “līgums”), saskaņā ar kuru Impacto Azul  apsolīja BPSA 9  pārdot jaunu ēku un pēdējā minētā apņēmās to nopirkt. Saskaņā ar Impacto Azul  teikto BPSA 9  nav ievērojis savas līgumsaistības. Ekonomiskās krīzes un nelabvēlīgās konjunktūras dēļ Bouygues Immobilier  esot nolēmusi atteikties no projekta un tādējādi likusi Impacto Azul  segt zaudējumus, kas radušies šīs atteikšanās dēļ.
            10. Pēc mēģinājuma panākt šajā strīdā izlīgumu ar BPSA 9 Impacto Azul  pret šo sabiedrību Tribunal Judicial de Braga  [Bragas Apgabaltiesā] cēla prasību par zaudējumu atlīdzību ar to noslēgtā līguma neizpildes dēļ.
            11. Šajā prasībā Impacto Azul  tostarp norādīja, ka līguma neizpildē principā bija vainojamas SGPS  un Bouygues Immobilier  kā mātesuzņēmumi atbilstoši mātesuzņēmumu solidārajai atbildībai par savu meitasuzņēmumu pienākumiem, kas paredzēta CSC  501. pantā, lasot to kopā ar šī paša kodeksa 491. pantu.
            12. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka atbildētājas pamatlietā apgalvoja, no vienas puses, ka Bouygues Immobilier pilnībā nekontrolē sabiedrības BPSA 9  un SGPS , kas ir būtisks pamatkritērijs tam, lai tiktu piemērots CSC  491. pantā paredzētais tiesību noteikums par sabiedrību grupas atbildību, un, no otras puses, ka CSC  501. pantā ieviestie tiesību noteikumi izskatāmajā lietā nav piemērojami, jo šī paša kodeksa 481. panta 2. punktā ir izslēgta minēto tiesību noteikumu piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī. Tā kā sabiedrības Bouygues Immobilier  juridiskā adrese ir Francijā, to nevarot uzskatīt par atbildīgu attiecībā pret BPSA 9  kreditoriem.
            13. Tā kā minētā izslēgšana izraisa atšķirīgu attieksmi pret mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir Portugālē, un mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, Impacto Azul  izvirza LESD 49. panta noteikumu pārkāpumu.
            14. Iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par attiecīgā Portugāles tiesiskā regulējuma atbilstību Savienības tiesībām, un tā uzskata, ka tajā izskatāmā strīda izlemšana ir atkarīga no šo tiesību interpretācijas.
            15. Šādos apstākļos Tribunal Judicial de Braga  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai CSC  501. pantā paredzēto noteikumu nepiemērošana sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, atbilstoši CSC  481. panta 2. punkta nosacījumiem ir pretrunā [Savienības] tiesībām, īpaši LESD 49. pantam, atbilstoši tam, kā to ir interpretējusi Eiropas [Savienības] Tiesa?”
            Par Tiesas kompetenci un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
            16. Vispirms BPSA 9  izvirza jautājumu par Tiesas kompetenci lemt par LESD 49. pantu, jo pamatlieta attiecas uz tīri iekšzemes situāciju, kā arī par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, tostarp tādēļ, ka nav saskatāms jautājuma nozīmīgums šī strīda atrisināšanai.
            17. Runājot par argumentu, saskaņā ar kuru pamatlieta attiecoties uz tīri iekšzemes situāciju, Tiesai ir jāpārbauda sava kompetence lemt par minēto noteikumu interpretāciju (šajā ziņā skat. 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-380/05 Centro Europa 7 , Krājums, I-349. lpp., 64. punkts; 2010. gada 11. marta spriedumu lietā C-384/08 Attanasio Group , Krājums, I-2055. lpp., 22. punkts, kā arī 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-245/09 Omalet , Krājums, I-13771. lpp., 10. punkts).
            18. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa ir izslēgusi savu kompetenci gadījumā, kad ir acīmredzams, ka Savienības tiesību norma, kas Tiesai jāinterpretē, nevar būt piemērojama (2009. gada 1. oktobra spriedums lietā C-567/07 Woningstichting Sint Servatius , Krājums, I-9021. lpp., 43. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Omalet , 11. punkts).
            19. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību nav piemērojami situācijās, kurās visi apstākļi skar tikai vienas dalībvalsts teritoriju (šajā ziņā skat. 1990. gada 3. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-54/88, C-91/88 un C-14/89 Nino  u.c., Recueil , I-3537. lpp., 11. punkts; 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C-134/94 Esso Española , Recueil , I-4223. lpp., 17. punkts, kā arī 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-389/05 Komisija/Francija, Krājums, I-5397. lpp., 49. punkts).
            20. Ir skaidrs, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Impacto Azul , BPSA 9  un SGPS  juridiskās adreses ir Portugālē un ka attiecīgā pamatlietas tiesiskā regulējuma piemērošana ir ierobežota ar šo dalībvalsti. Tomēr tas, ka Bouygues Immobilier  ir mātesuzņēmums, kas reģistrēts Francijā, ļauj principā identificēt pārrobežu apstākli un tādējādi arī priekšnoteikumu Līguma garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izvirzīšanai. Līdz ar to nevar tikt uzskatīts, ka jautājums, kā to apgalvo BPSA 9 , attiecas uz tīri iekšēju situāciju.
            21. Tādējādi Tiesa ir kompetenta izvērtēt šo jautājumu.
            22. Runājot par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, BPSA 9  apgalvo, ka uzdotais jautājums nav nozīmīgs vai pat ir hipotētiska rakstura un ka iesniedzējtiesa nav norādījusi pietiekamus faktiskos un tiesiskos apstākļus, lai pārbaudītu, vai pamatlietas atrisināšanai ir nepieciešama LESD 49. panta interpretācija.
            23. No vienas puses, BPSA 9  apgalvo, ka ir nelietderīgi noskaidrot, vai CSC  501. pants atbilst LESD 49. pantam, ciktāl, ņemot vērā izskatāmajā lietā piemērojamās Portugāles tiesības, visas trīs attiecīgās sabiedrības neveido grupu, kas izveidota, nosakot pilnīgu kontroli. Valsts tiesa šajā ziņā savu nolēmumu vēl neesot pasludinājusi.
            24. No otras puses, BPSA 9  norāda, ka no kopīgas CSC  491. panta un 501. panta 2. punkta piemērošanas izriet, ka tas, lai mātesuzņēmums uzņemtos sava meitasuzņēmuma pienākumus, nevar tikt prasīts pirms 30 dienu termiņa beigām, sākot no meitasuzņēmuma parāda rašanās dienas, taču šis termiņš nav ticis ievērots.
            25. No tā izrieto t, ka neatkarīgi no tā, kur ir tās juridiskā adrese, Bouygues Immobilier  pamatlietā nevarot tikt uzskatīta par atbildīgu.
            26. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir instruments Tiesas sadarbībai ar valstu tiesām, ar kura palīdzību Tiesa valstu tiesām sniedz Savienības tiesību interpretāciju, kas tām ir vajadzīga, lai izspriestu tajās izskatāmo lietu (skat. tostarp 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-83/91 Meilicke , Recueil , I-4871. lpp., 22. punkts; 2009. gada 24. marta spriedumu lietā C-445/06 Danske Slagterier , Krājums, I-2119. lpp., 65. punkts, un 2012. gada 19. jūnija spriedumu lietā C-307/10 Chartered Institute of Patent Attorneys , 31. punkts).
            27. Šīs sadarbības kontekstā uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības prezumpcija. Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. tostarp 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla  u.c., Krājums, I-11421. lpp., 25. punkts; 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 Blanco Pérez  un Chao Gómez , Krājums, I-4629. lpp., 36. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Chartered Institute of Patent Attorneys , 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
            28. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Lai gan ir taisnība, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu faktiskie vai tiesiskie apstākļi Tiesai ir sniegti tikai kopsavilkuma veidā, tomēr šie apstākļi apliecina acīmredzamu saikni ar pamatlietas priekšmetu un, kā tas izriet no šī sprieduma 8.–13. punkta, ļauj noteikt prejudiciālā jautājuma apjomu un kontekstu, kurā tas ir uzdots. Tāpat minētajā nolēmumā ir skaidri norādīti iemesli, kas iesniedzējtiesai likuši uzskatīt, ka, lai tā pasludinātu savu spriedumu, ir vajadzīga LESD 49. panta interpretācija.
            29. Turklāt nešķiet, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nebūtu nekādas saiknes ar jautājumu, kas radies pamatlietā un ir par to, vai Francijas sabiedrība Bouygues Immobilier  var vai nevar tikt uzskatīta par atbildīgu attiecībā pret sabiedrības BPSA 9  kreditoriem.
            30. No iepriekš izklāstītā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
            Par prejudiciālo jautājumu
            31. Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 49. pants ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir izslēgta mātesuzņēmumu solidārās atbildības attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem principa piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā.
            32. Vispirms ir jāatgādina, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Eiropas Savienībā, ietver tiesības veikt savu darbību citās dalībvalstīs ar meitasuzņēmuma, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (2006. gada 23. februāra spriedums lietā C-471/04 Keller Holding , Krājums, I-2107. lpp., 29. punkts; 2008. gada 15. maija spriedums lietā C-414/06 Lidl Belgium , Krājums, I-3601. lpp., 18. punkts, un 2008. gada 27. novembra spriedums lietā C-418/07 Papillon , Krājums, I-8947. lpp., 15. punkts).
            33. LESD 49. pantā ir noteikts pienākums atcelt ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Atbilstoši Līguma normu par brīvību veikt uzņēmējdarbību formulējumam to mērķis ir nodrošināt uzņemošajā dalībvalstī vienādu tiesību piešķiršanu. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 49. pantā ir aizliegti jebkādi valsts pasākumi, kas Savienības pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja tie tiek piemēroti, nešķirojot pilsonības dēļ (šajā ziņā skat. 2011. gada 29. novembra spriedumu lietā C-371/10 National Grid Indus , Krājums, I-12273. lpp., 35. un 36. punkts, kā arī 2012. gada 21. jūnija spriedumu lietā C-84/11 Susisalo  u.c., 31. punkts).
            34. Atbilstoši pamatlietā aplūkotajam Portugāles tiesiskajam regulējumam mātesuzņēmumu solidārās atbildības par savu Portugāles meitasuzņēmumu parādiem noteikumi nav piemērojami mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šāds tiesiskais regulējums rada ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē.
            35. Jānorāda, ka, tā kā Savienības līmenī tiesību normas sabiedrību grupu jomā nav saskaņotas, principā dalībvalstu kompetencē ir noteikt saistītās sabiedrības parādam piemērojamās tiesības. Tādējādi Portugāles tiesībās ir paredzēta mātesuzņēmumu solidārā atbildība attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem tikai saistībā ar mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir Portugālē. Kā pamatoti norāda Komisija, tādos apstākļos kā pamatlietā LESD 49. pants nav pret to, ka dalībvalsts var leģitīmi uzlabot tās teritorijā esošo [sabiedrību] grupu prasību iznākumu (pēc analoģijas skat. 1984. gada 7. februāra spriedumu lietā 237/82 Jongeneel Kaas  u.c., Recueil , 483. lpp., 20. punkts).
            36. Tāda tiesiskā regulējuma kā CSC  501. pants nepiemērojamība uzņēmumiem, kas reģistrēti citā dalībvalstī, saskaņā ar CSC  481. panta 2. punktā paredzēto tiesisko regulējumu nepadara mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu.
            37. Katrā ziņā ir jāuzsver, ka mātesuzņēmumi, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis Portugāles Republikā, var izvēlēties, noslēdzot līgumu, paredzēt solidārās atbildības par meitasuzņēmumu parādiem sistēmu.
            38. Līdz ar to ir jāsecina, ka attiecībā uz mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis Portugāles Republikā, piešķirtajām tiesībām tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā izskatāmais nerada brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē.
            39. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nav pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir izslēgta mātesuzņēmumu solidārās atbildības attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem principa piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            40. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
            LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nav pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir izslēgta mātesuzņēmumu solidārās atbildības attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem principa piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā.

    ---documentbreak---

         TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
      2013. gada 20. jūnijā (
            *1
         )
      “Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Ierobežojumi — Mātesuzņēmuma solidārā atbildība attiecībā pret meitasuzņēmuma kreditoriem — Mātesuzņēmumu ar juridisko adresi citā dalībvalstī izslēgšana — Ierobežojums — Neesamība”
      Lieta C-186/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal Judicial de Braga (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 14. martā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 23. aprīlī, tiesvedībā

            Impacto Azul Lda

      pret

            BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA ,

            Bouygues Imobiliária – SGPS Lda ,

            Bouygues Immobilier SA ,

            Aniceto Fernandes Viegas ,

            Óscar Cabanez Rodriguez .

      TIESA (devītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet,]
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Impacto Azul Lda vārdā – B. Faria un A. Coelho Rocha, advogados,

               —

                  BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA vārdā – M. Marques Mendes, P. Vilarinho Pires un A. Dias Henriques, advogados,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un C. Antunes, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Guerra e Andrade un I. Rogalski, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 49. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Impacto Azul Lda (turpmāk tekstā – “Impacto Azul”), no vienas puses, un BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (turpmāk tekstā – “BPSA 9”), Bouygues Immobiliária – SGPS Lda (turpmāk tekstā – “SGPS”) un Bouygues Immobilier SA (turpmāk tekstā – “Bouygues Immobilier”), kā arī pakārtoti A. Fernandes Viegas un Ó. Cabanez Rodriguez, no otras puses, saistībā ar to, ka BPSA 9 nav izpildījis ar Impacto Azul noslēgto līgumu.

         Portugāles tiesības

               3

               Komercsabiedrību kodeksa (Código das sociedades comerciais, turpmāk tekstā – “CSC”) VI iedaļas 481. pantā ir paredzēts:
               “Šī panta piemērošanas joma
               1.   Šis pants ir piemērojams attiecībām starp sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, akciju sabiedrībām un komandītsabiedrībām.
               2.   Šis pants ir piemērojams tikai sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir Portugālē [..].
               [..]”

               4

                  CSC 482. panta redakcija ir šāda:
               “Saskaņā ar šo likumu par saistītām sabiedrībām tiek uzskatītas:
               [..]

                        c)

                        sabiedrības kontroles attiecībās;

                        d)

                        sabiedrības grupas attiecībās.”

               5

               No CSC 488., 489., 492. un 493. panta izriet, ka divas sabiedrības ir grupas attiecībās, ja viena sabiedrība veic pilnīgu (iepriekš pastāvošu vai pēc tam izveidotu) kontroli pār otru – šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka viena no tām ir izveidota pirms otras vai otrādi, – vai ja kā neatkarīgas sabiedrības tās ir nolēmušas pakļaut sevi vienotai vai kopīgai vadībai (vienlīdzīgu [sabiedrību] grupa), vai arī ja, neraugoties uz to, vai sabiedrība ir atkarīga vai neatkarīga, tā uztic citai sabiedrībai savu darbību pārvaldi (pakļautības attiecības).

               6

                  CSC 491. pantā ir paredzēts:
               “501.–504. panta tiesību normas un tiesību normas, kas piemērojamas saskaņā ar šiem pantiem, ir piemērojamas grupām, kas izveidotas, nosakot pilnīgu kontroli.”

               7

               Atbilstoši CSC 501. pantam:
               “1.   Mātesuzņēmums uzņemas meitasuzņēmuma pienākumus, kas radušies pirms vai pēc nolīguma par pilnīgu kontroli noslēgšanas, līdz nolīguma beigām.
               2.   Pienākumu uzņemšanos no mātesuzņēmuma nevar prasīt pirms 30 dienu termiņa beigām, sākot no meitasuzņēmuma parāda rašanās dienas.
               3.   Pret meitasuzņēmumu vērsts izpildraksts nevar tikt attiecināts uz mātesuzņēmumu.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               8

                  Impacto Azul ir Portugāles sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kuras saimniecisko darbību veido tostarp nekustamo īpašumu pirkšana un pārdošana. BPSA 9, SGPS un Bouygues Immobilier bija daudznacionālas nekustamo īpašumu attīstības grupas Bouygues daļa un de facto veidoja grupu ar pilnīgas kontroles attiecībām CSC 488. un 489. panta izpratnē. Portugāles sabiedrība BPSA 9 pilnībā bija starpnieka SGPS, kura juridiskā adrese arī bija Portugālē un kuru savukārt pilnībā kontrolēja Francijas sabiedrība Bouygues Immobilier – mātesuzņēmums, kurš vadīja visas grupu veidojošās sabiedrības –, turējumā.

               9

               2006. gada 28. jūlijāImpacto Azul un BPSA 9 noslēdza pirkšanas un pārdošanas cerību līgumu (turpmāk tekstā – “līgums”), saskaņā ar kuru Impacto Azul apsolīja BPSA 9 pārdot jaunu ēku un pēdējā minētā apņēmās to nopirkt. Saskaņā ar Impacto Azul teikto BPSA 9 nav ievērojis savas līgumsaistības. Ekonomiskās krīzes un nelabvēlīgās konjunktūras dēļ Bouygues Immobilier esot nolēmusi atteikties no projekta un tādējādi likusi Impacto Azul segt zaudējumus, kas radušies šīs atteikšanās dēļ.

               10

               Pēc mēģinājuma panākt šajā strīdā izlīgumu ar BPSA 9 Impacto Azul pret šo sabiedrību Tribunal Judicial de Braga [Bragas Apgabaltiesā] cēla prasību par zaudējumu atlīdzību ar to noslēgtā līguma neizpildes dēļ.

               11

               Šajā prasībā Impacto Azul tostarp norādīja, ka līguma neizpildē principā bija vainojamas SGPS un Bouygues Immobilier kā mātesuzņēmumi atbilstoši mātesuzņēmumu solidārajai atbildībai par savu meitasuzņēmumu pienākumiem, kas paredzēta CSC 501. pantā, lasot to kopā ar šī paša kodeksa 491. pantu.

               12

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka atbildētājas pamatlietā apgalvoja, no vienas puses, ka Bouygues Immobilier pilnībā nekontrolē sabiedrības BPSA 9 un SGPS, kas ir būtisks pamatkritērijs tam, lai tiktu piemērots CSC 491. pantā paredzētais tiesību noteikums par sabiedrību grupas atbildību, un, no otras puses, ka CSC 501. pantā ieviestie tiesību noteikumi izskatāmajā lietā nav piemērojami, jo šī paša kodeksa 481. panta 2. punktā ir izslēgta minēto tiesību noteikumu piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī. Tā kā sabiedrības Bouygues Immobilier juridiskā adrese ir Francijā, to nevarot uzskatīt par atbildīgu attiecībā pret BPSA 9 kreditoriem.

               13

               Tā kā minētā izslēgšana izraisa atšķirīgu attieksmi pret mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir Portugālē, un mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, Impacto Azul izvirza LESD 49. panta noteikumu pārkāpumu.

               14

               Iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par attiecīgā Portugāles tiesiskā regulējuma atbilstību Savienības tiesībām, un tā uzskata, ka tajā izskatāmā strīda izlemšana ir atkarīga no šo tiesību interpretācijas.

               15

               Šādos apstākļos Tribunal Judicial de Braga nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai CSC 501. pantā paredzēto noteikumu nepiemērošana sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, atbilstoši CSC 481. panta 2. punkta nosacījumiem ir pretrunā [Savienības] tiesībām, īpaši LESD 49. pantam, atbilstoši tam, kā to ir interpretējusi Eiropas [Savienības] Tiesa?”

         Par Tiesas kompetenci un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

               16

               Vispirms BPSA 9 izvirza jautājumu par Tiesas kompetenci lemt par LESD 49. pantu, jo pamatlieta attiecas uz tīri iekšzemes situāciju, kā arī par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, tostarp tādēļ, ka nav saskatāms jautājuma nozīmīgums šī strīda atrisināšanai.

               17

               Runājot par argumentu, saskaņā ar kuru pamatlieta attiecoties uz tīri iekšzemes situāciju, Tiesai ir jāpārbauda sava kompetence lemt par minēto noteikumu interpretāciju (šajā ziņā skat. 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-380/05 Centro Europa 7, Krājums, I-349. lpp., 64. punkts; 2010. gada 11. marta spriedumu lietā C-384/08 Attanasio Group, Krājums, I-2055. lpp., 22. punkts, kā arī 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-245/09 Omalet, Krājums, I-13771. lpp., 10. punkts).

               18

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa ir izslēgusi savu kompetenci gadījumā, kad ir acīmredzams, ka Savienības tiesību norma, kas Tiesai jāinterpretē, nevar būt piemērojama (2009. gada 1. oktobra spriedums lietā C-567/07 Woningstichting Sint Servatius, Krājums, I-9021. lpp., 43. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Omalet, 11. punkts).

               19

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību nav piemērojami situācijās, kurās visi apstākļi skar tikai vienas dalībvalsts teritoriju (šajā ziņā skat. 1990. gada 3. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-54/88, C-91/88 un C-14/89 Nino u.c., Recueil, I-3537. lpp., 11. punkts; 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C-134/94 Esso Española, Recueil, I-4223. lpp., 17. punkts, kā arī 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-389/05 Komisija/Francija, Krājums, I-5397. lpp., 49. punkts).

               20

               Ir skaidrs, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Impacto Azul, BPSA 9 un SGPS juridiskās adreses ir Portugālē un ka attiecīgā pamatlietas tiesiskā regulējuma piemērošana ir ierobežota ar šo dalībvalsti. Tomēr tas, ka Bouygues Immobilier ir mātesuzņēmums, kas reģistrēts Francijā, ļauj principā identificēt pārrobežu apstākli un tādējādi arī priekšnoteikumu Līguma garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izvirzīšanai. Līdz ar to nevar tikt uzskatīts, ka jautājums, kā to apgalvo BPSA 9, attiecas uz tīri iekšēju situāciju.

               21

               Tādējādi Tiesa ir kompetenta izvērtēt šo jautājumu.

               22

               Runājot par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, BPSA 9 apgalvo, ka uzdotais jautājums nav nozīmīgs vai pat ir hipotētiska rakstura un ka iesniedzējtiesa nav norādījusi pietiekamus faktiskos un tiesiskos apstākļus, lai pārbaudītu, vai pamatlietas atrisināšanai ir nepieciešama LESD 49. panta interpretācija.

               23

               No vienas puses, BPSA 9 apgalvo, ka ir nelietderīgi noskaidrot, vai CSC 501. pants atbilst LESD 49. pantam, ciktāl, ņemot vērā izskatāmajā lietā piemērojamās Portugāles tiesības, visas trīs attiecīgās sabiedrības neveido grupu, kas izveidota, nosakot pilnīgu kontroli. Valsts tiesa šajā ziņā savu nolēmumu vēl neesot pasludinājusi.

               24

               No otras puses, BPSA 9 norāda, ka no kopīgas CSC 491. panta un 501. panta 2. punkta piemērošanas izriet, ka tas, lai mātesuzņēmums uzņemtos sava meitasuzņēmuma pienākumus, nevar tikt prasīts pirms 30 dienu termiņa beigām, sākot no meitasuzņēmuma parāda rašanās dienas, taču šis termiņš nav ticis ievērots.

               25

               No tā izrietot, ka neatkarīgi no tā, kur ir tās juridiskā adrese, Bouygues Immobilier pamatlietā nevarot tikt uzskatīta par atbildīgu.

               26

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir instruments Tiesas sadarbībai ar valstu tiesām, ar kura palīdzību Tiesa valstu tiesām sniedz Savienības tiesību interpretāciju, kas tām ir vajadzīga, lai izspriestu tajās izskatāmo lietu (skat. tostarp 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-83/91 Meilicke, Recueil, I-4871. lpp., 22. punkts; 2009. gada 24. marta spriedumu lietā C-445/06 Danske Slagterier, Krājums, I-2119. lpp., 65. punkts, un 2012. gada 19. jūnija spriedumu lietā C-307/10 Chartered Institute of Patent Attorneys, 31. punkts).

               27

               Šīs sadarbības kontekstā uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības prezumpcija. Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. tostarp 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c., Krājums, I-11421. lpp., 25. punkts; 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez, Krājums, I-4629. lpp., 36. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Chartered Institute of Patent Attorneys, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Lai gan ir taisnība, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu faktiskie vai tiesiskie apstākļi Tiesai ir sniegti tikai kopsavilkuma veidā, tomēr šie apstākļi apliecina acīmredzamu saikni ar pamatlietas priekšmetu un, kā tas izriet no šī sprieduma 8.–13. punkta, ļauj noteikt prejudiciālā jautājuma apjomu un kontekstu, kurā tas ir uzdots. Tāpat minētajā nolēmumā ir skaidri norādīti iemesli, kas iesniedzējtiesai likuši uzskatīt, ka, lai tā pasludinātu savu spriedumu, ir vajadzīga LESD 49. panta interpretācija.

               29

               Turklāt nešķiet, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nebūtu nekādas saiknes ar jautājumu, kas radies pamatlietā un ir par to, vai Francijas sabiedrība Bouygues Immobilier var vai nevar tikt uzskatīta par atbildīgu attiecībā pret sabiedrības BPSA 9 kreditoriem.

               30

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

         Par prejudiciālo jautājumu

               31

               Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 49. pants ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir izslēgta mātesuzņēmumu solidārās atbildības attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem principa piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā.

               32

               Vispirms ir jāatgādina, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Eiropas Savienībā, ietver tiesības veikt savu darbību citās dalībvalstīs ar meitasuzņēmuma, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (2006. gada 23. februāra spriedums lietā C-471/04 Keller Holding, Krājums, I-2107. lpp., 29. punkts; 2008. gada 15. maija spriedums lietā C-414/06 Lidl Belgium, Krājums, I-3601. lpp., 18. punkts, un 2008. gada 27. novembra spriedums lietā C-418/07 Papillon, Krājums, I-8947. lpp., 15. punkts).

               33

               LESD 49. pantā ir noteikts pienākums atcelt ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Atbilstoši Līguma normu par brīvību veikt uzņēmējdarbību formulējumam to mērķis ir nodrošināt uzņemošajā dalībvalstī vienādu tiesību piešķiršanu. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 49. pantā ir aizliegti jebkādi valsts pasākumi, kas Savienības pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja tie tiek piemēroti, nešķirojot pilsonības dēļ (šajā ziņā skat. 2011. gada 29. novembra spriedumu lietā C-371/10 National Grid Indus, Krājums, I-12273. lpp., 35. un 36. punkts, kā arī 2012. gada 21. jūnija spriedumu lietā C-84/11 Susisalo u.c., 31. punkts).

               34

               Atbilstoši pamatlietā aplūkotajam Portugāles tiesiskajam regulējumam mātesuzņēmumu solidārās atbildības par savu Portugāles meitasuzņēmumu parādiem noteikumi nav piemērojami mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šāds tiesiskais regulējums rada ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē.

               35

               Jānorāda, ka, tā kā Savienības līmenī tiesību normas sabiedrību grupu jomā nav saskaņotas, principā dalībvalstu kompetencē ir noteikt saistītās sabiedrības parādam piemērojamās tiesības. Tādējādi Portugāles tiesībās ir paredzēta mātesuzņēmumu solidārā atbildība attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem tikai saistībā ar mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir Portugālē. Kā pamatoti norāda Komisija, tādos apstākļos kā pamatlietā LESD 49. pants nav pret to, ka dalībvalsts var leģitīmi uzlabot tās teritorijā esošo [sabiedrību] grupu prasību iznākumu (pēc analoģijas skat. 1984. gada 7. februāra spriedumu lietā 237/82 Jongeneel Kaas u.c., Recueil, 483. lpp., 20. punkts).

               36

               Tāda tiesiskā regulējuma kā CSC 501. pants nepiemērojamība uzņēmumiem, kas reģistrēti citā dalībvalstī, saskaņā ar CSC 481. panta 2. punktā paredzēto tiesisko regulējumu nepadara mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu.

               37

               Katrā ziņā ir jāuzsver, ka mātesuzņēmumi, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis Portugāles Republikā, var izvēlēties, noslēdzot līgumu, paredzēt solidārās atbildības par meitasuzņēmumu parādiem sistēmu.

               38

               Līdz ar to ir jāsecina, ka attiecībā uz mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis Portugāles Republikā, piešķirtajām tiesībām tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā izskatāmais nerada brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē.

               39

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nav pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir izslēgta mātesuzņēmumu solidārās atbildības attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem principa piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

                     LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nav pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir izslēgta mātesuzņēmumu solidārās atbildības attiecībā pret savu meitasuzņēmumu kreditoriem principa piemērošana mātesuzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2000. gada 13.jūlijā. # Centrosteel Srl pret Adipol GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretore di Brescia - Itālija. # Direktīva 86/653/EEK. # Lieta C-456/98.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1984. gada 12. jūlijā. # Sophie Moussis pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 227/83.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 19.oktobrī. # Hans Sommer GmbH & Co. KG pret Hauptzollamt Bremen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Bremen - Vācija. # Kopējais muitas tarifs - Deklarētā muitas vērtība. # Lieta C-15/99.


Tiesas spriedums 1987. gada 17. jūnijā. # Coöperatieve Melkproducentenbedrijven Noord-Nederland BA ("Frico") un citi pret Voedselvoorzienings In- en Verkoopbureau. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # Apvienotās lietas 424/85 un 425/85.


Tiesas spriedums 1980. gada 5. martā. # H. Ferwerda BV pret Produktschap voor Vee en Vlees. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # Lieta 265/78.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1997. gada 9. janvārī. # S. Agri SNC un Agricola Veneta Sas pret Regione Veneto. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Consiglio di Stato - Itālija. # Lieta C-255/95.


Tiesas spriedums 1987. gada 21. maijā. # Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta 97/85.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 5.decembrī. # Overland Footwear Ltd pret Commissioners of Customs & Excise. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: VAT and Duties Tribunal, London - Apvienotā Karaliste. # Lieta C-379/00.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1991. gada 7. martā. # Baywa AG pret Hauptzollamt Weiden. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Lieta C-116/89.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2007. gada 12.jūnijā. # Budějovický Budvar, národní podnik pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "BUD" reģistrācijas pieteikums - Cilmes vietas nosaukums, kas ir reģistrēts saskaņā ar Lisabonas vienošanos - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 4. punkts - Iebildumu noraidījums. # Apvienotās lietas T-60/04 līdz T-64/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2007. gada 12. jūnija spriedums – Budĕjovický Budvar/ITSB – Anheuser-Busch (“BUD”)
      (apvienotās lietas no T-60/04 līdz T‑64/04)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “BUD” reģistrācijas pieteikums – Cilmes vietas nosaukums, kas ir reģistrēts saskaņā ar Lisabonas vienošanos – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 4. punkts – Iebildumu noraidījums
      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana  – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Nereģistrētas preču zīmes
            vai cita apzīmējuma, ko izmanto komercdarbībā, īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkts) (sal. ar
            68.–72. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana  – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Nereģistrētas preču zīmes
            vai cita apzīmējuma, ko izmanto komercdarbībā, īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkts) (sal. ar
            197. punktu)
      Priekšmets

         Piecu ITSB Apelāciju otrās padomes 2003. gada 3. decembra lēmumu (lietas R 107/2003‑2, R 111/2003‑2, R 114/2003‑2, R 115/2003‑2
                  un R 122/2003‑2) attiecībā uz iebildumu procesiem starp

               Budějovický Budvar
               ,
               národní podnik
                un
               Anheuser-Busch
               ,
                Inc
               . atcelšana
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Anheuser-Busch, Inc.

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “BUD” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9., 14., 16., 21., 25., 29. un 30. klasē, – reģistrācijas pieteikumi
                  Nr. 739102, 24729, 24737, 24695 un 24679

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Budĕjovický Budvar, národní podnik

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               cilmes vietu nosaukumi “BUD”

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  prasības apvienotajās lietās no T‑60/04 līdz T‑64/04 noraidīt;

                  Budějovický Budvar, národní podnik atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 1991. gada 17. oktobris.#Henri de Compte pret Eiropas Parlaments.#Lieta T-26/89.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 22.novembrī.#Alfredo Nieto Nuño pret Leonci Monlleó Franquet.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona - Spānija.#Preču zīmes - Direktīva 89/104/EEK - 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts - Dalībvalstī "plaši pazīstamas preču zīmes" Parīzes Konvencijas 6. bis panta nozīmē - Preču zīmes pazīstamība - Ģeogrāfiskais apjoms.#Lieta C-328/06.

text:
      Lieta C‑328/06
      Alfredo Nieto Nuño
      pret
      Leonci Monlleó Franquet
      (Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Dalībvalstī “plaši pazīstamas” preču zīmes Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē – Preču zīmes pazīstamība – Ģeogrāfiskais apjoms
      Ģenerāladvokāta Paolo Mengoci [Paolo Mengozzi] secinājumi, sniegti 2007. gada 13. septembrī

      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 22. novembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Reģistrācijas atteikums vai spēkā neesamība – Konflikts ar agrāku
            preču zīmi, kas ir plaši pazīstama dalībvalstī
      (Padomes Direktīvas 89/104 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts)
      Pirmās Direktīvas 89/104 par preču zīmēm 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka agrākai preču zīmei
         jābūt plaši pazīstamai visā reģistrācijas dalībvalsts teritorijā vai nozīmīgā tās daļā.

      Ja šajā jautājumā nav interpretējoša skaidrojuma, ir skaidrs, ka nevar prasīt, lai pazīstamība pastāvētu “visā” dalībvalsts
         teritorijā, un pietiek ar to, ka pazīstamība pastāv nozīmīgā tās daļā. Tomēr vārdu salikumā “dalībvalstī” lietoto vārdu parastā
         nozīme nepieļauj, ka šo vārdu salikumu attiecina uz pazīstamību tikai pilsētas un tās apkārtnes robežās, kas kopumā neveido
         nozīmīgu dalībvalsts daļu.

      (sal. ar 17., 18. un 20. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 22. novembrī (*)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Dalībvalstī “plaši pazīstamas” preču zīmes Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē – Preču zīmes pazīstamība – Ģeogrāfiskais apjoms
      Lieta C‑328/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 17. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 27. jūlijā, tiesvedībā

      Alfredo      Nieto      Nuño
      pret
      Leonci      Monlleó      Franquet.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       M. Monljeo Franketa [M. Monlleó Franquet] vārdā – K. Arkass Ernandess [C. Arcas Hernández], procurador, un K. Kardeluss de Balje [C. Cardelús de Balle], abogado,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Niolē [J.‑C. Niollet], pārstāvji,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 13. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK,
         ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV L 40, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”) 4. pantu.

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kurā Njeto Nunjo [Nieto Nuño], reģistrētas preču zīmes “FINCAS TARRAGONA”, kas aptver dažādas darbības nekustamo īpašumu jomā, īpašnieks, vērsies pret
         Monljeo Franketa, nekustamo īpašumu aģentu Taragonā [Tarragone] (Spānija) saistībā ar to, ka Monljeo Franketa savā profesionālajā darbībā izmanto agrāku nereģistrētu preču zīmi “FINCAS
         TARRAGONA” kastīliešu valodā vai “FINQUES TARRAGONA” kataloniešu valodā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Direktīvas 4. pantā ar nosaukumu “Precīzāki iemesli atteikumam vai spēkā neesamībai, kas attiecas uz konfliktiem ar agrākām
         tiesībām”, ir noteikts:

      “1. Preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu:
      a)      ja tā ir identiska ar agrāku preču zīmi, un preces vai pakalpojumi, kam preču zīmi piemēro vai reģistrē, ir identiski ar precēm
         vai pakalpojumiem, kuriem tiek aizsargāta agrākā preču zīme;

      b)      ja preču zīmes identitātes vai līdzības ar agrāko preču zīmi vai preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas šīs preču zīmes, identitātes
         vai līdzības dēļ iespējamas asociācijas ar agrāko preču zīmi.

      2.      “Agrākas preču zīmes” 1. punkta nozīmē ir:
      [..]
      d)      preču zīmes, kas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma dienā vai, vajadzības gadījumā, preču zīmes reģistrācijas pieteikumam
         prasītās prioritātes dēļ ir plaši pazīstamas dalībvalstī nozīmē, kādā vārdi “plaši pazīstams” ir lietoti Parīzes Konvencijas
         6. bis pantā;

      [..]
      4.      Ikviena dalībvalsts turklāt var paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu šādos
         gadījumos:

      [..]
      b)      ja tiesības uz nereģistrētu preču zīmi vai citu tirdzniecībā izmantotu apzīmējumu iegūtas pirms sekojošās preču zīmes reģistrācijas
         pieteikuma [iesniegšanas] datuma vai pirms datuma, kad pieprasīta prioritāte sekojošās preču zīmes reģistrācijas pieteikumam,
         un šī nereģistrētā preču zīme vai cits apzīmējums piešķir tās īpašniekam tiesības aizsargāt sekojošās preču zīmes lietošanu
         [izmantošanu];

      [..].”
      4       Direktīvas 6. panta ar nosaukumu “Preču zīmes darbības ierobežojumi” 2. punktā ir noteikts:
      “Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai izmantot komercdarbībā agrākas tiesības, kas ir spēkā konkrētā
         apvidū, ja attiecīgās dalībvalsts tiesību akti atzīst šīs tiesības un tās ir spēkā teritorijā, kurā tiek atzītas.”

       Parīzes konvencija
      5       Parīzes Konvencijas par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, kas ir parakstīta 1883. gada 20. martā Parīzē, pēdējo reizi pārskatīta
         1967. gada 14. jūlijā Stokholmā un grozīta 1979. gada 28. septembrī [Apvienoto Nāciju līgumu krājums (Recueil des traités des Nations unies), 828. sējums, Nr. 11851, 305. lpp.; turpmāk tekstā – “Parīzes konvencija”], kas ir saistoša visām Eiropas Kopienas dalībvalstīm,
         6. bis pantā ir noteikts:

      “Preču zīmes: plaši pazīstamas preču zīmes
      1)      Savienības dalībvalstis apņemas administratīvā kārtībā, ja to pieļauj attiecīgās valsts likumi, vai pēc ieinteresētās puses
         pieprasījuma, noraidīt vai dzēst reģistrāciju un aizliegt lietošanu tādai preču zīmei, kas ir sajaukšanu izraisīt spējīgs
         tādas citas zīmes atveidojums, imitācija vai tulkojums, kuru tās valsts kompetenta institūcija, kurā preču zīme reģistrēta
         vai tiek lietota, atzinusi par šai valstī plaši pazīstamu kā zīmi, kas jau pieder personai, kurai ir tiesības uz šīs Konvencijas
         piešķirtajām priekšrocībām, un kas tiek lietota identiskām vai līdzīgām precēm. Šie noteikumi ir piemērojami arī gadījumos,
         kad zīmes būtiska daļa ir jebkuras tādas plaši pazīstamas zīmes atveidojums vai imitācija, kas spēj izraisīt sajaukšanu ar
         šādu zīmi.

      2)      Šādas zīmes dzēšanas prasības iesniegšanai atļautais termiņš ir ne mazāks kā pieci gadi, skaitot no reģistrācijas datuma.
         Savienības dalībvalstis var noteikt termiņu, kura laikā drīkst pieprasīt lietošanas aizliegumu.

      3)      Prasības iesniegšanai par negodprātīgi reģistrētas vai lietotas zīmes dzēšanu vai lietošanas aizliegumu netiek noteikts termiņa
         ierobežojums.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6       Spānijas 2001. gada 7. decembra likuma Par preču zīmēm Nr. 17/2001 (Ley de Marcas Española 17/2001) 6. pantā noteikts:

      “1.      Kā preču zīmi nereģistrē apzīmējumus:
      a)      kas ir identiski ar agrāku preču zīmi, ar ko apzīmē identiskas preces vai pakalpojumus;
      b)      kas identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un ar to apzīmēto preču vai pakalpojumu identiskuma vai līdzības dēļ
         sabiedrības apziņā rada to sajaukšanas iespēju; sajaukšanas iespēja ietver asociācijas ar agrāko preču zīmi iespēju;

      2.      “Agrākas preču zīmes” 1. punkta nozīmē ir:
      [..]
      d)      nereģistrētas preču zīmes, kas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prioritātes [pirmtiesību] dienā ir “plaši
         pazīstamas” Spānijā Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      7       Njeto Nunjo ir preču zīmes “FINCAS TARRAGONA”, kas reģistrēta Spānijā attiecībā uz tādiem pakalpojumiem kā īpašumu un kopīpašumu
         pārvaldīšana, nekustamo īpašumu izīrēšana, nekustamo īpašumu pārdošana, juridiskā palīdzība un nekustamo īpašumu attīstīšana,
         kas ietilpst 36. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu
         starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, īpašnieks.

      8       Monljeo Franketa, kas ir nekustamo īpašumu aģents Taragonā, publiski un ilgstoši izmanto vārdu “FINCAS TARRAGONA” kastīliešu
         valodā vai “FINQUES TARRAGONA” kataloniešu valodā, lai identificētu savu profesionālo darbību.

      9       Njeto Nunjo, pamatojoties uz Spānijas tiesību aktiem par preču zīmēm, cēla pret Monljeo Franketa prasību Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona (Barselonas trešajā tirdzniecības tiesā), lai konstatētu, ka atbildētājs pamata lietā pārkāpis reģistrētās preču zīmes “FINCAS
         TARRAGONA” [tiesības].

      10     Monljeo Franketa savai aizstāvībai apgalvo, ka vārds, kuru viņš izmanto savai darbībai, ir agrāka nereģistrēta pazīstama preču
         zīme, kuru tas izmanto vismaz kopš 1978. gada. Viņš cēla pretprasību par prasītāja pamata lietā preču zīmes reģistrācijas
         atcelšanu.

      11     Iesniedzējtiesa norāda, ka atbildētājs pamata lietā izmanto savu nereģistrēto preču zīmi vienīgi Taragonas pilsētā un tās
         apkārtnē tādējādi, ka konkrētā sabiedrības, klientu, patērētāju un konkurentu daļa nav ne visa Spānijas sabiedrība, ne arī
         nozīmīga tās daļa.

      12     Šādos apstākļos Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai dalībvalstī “plaši pazīstamas” preču zīmes jēdziens, kas iekļauts [Direktīvas] 4. pantā, attiecas tikai un vienīgi uz
         pazīstamības un ieviešanās pakāpi Eiropas Savienības dalībvalstī vai nozīmīgā tās teritorijas daļā, vai arī preču zīmes pazīstamība
         var būt saistīta ar teritorijas daļu, kas atbilst nevis valsts teritorijai, bet autonomā novada, apgabala, apriņķa vai pilsētas
         teritorijai atkarībā no ar preču zīmi aptvertās preces vai pakalpojuma un no preču zīmes faktiskās mērķa sabiedrības, proti,
         atkarībā no konkrētā tirgus?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      13     Uzdotais jautājums skar agrākas preču zīmes pazīstamības ģeogrāfisko apjomu un nevis pazīstamības kā tādas, aplūkotas saistībā
         ar preču zīmes pazīstamības pakāpi sabiedrībā, novērtēšanas kritērijus.

      14     Attiecībā uz pazīstamības ģeogrāfisko apjomu ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 4. panta 2. punkta d) apakšpunktu, “plaši
         pazīstamu preču zīmju” esamība Parīzes konvencijas 6. bis panta nozīmē ir jānovērtē “dalībvalstī.”

      15     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas precizēt vārdu salikuma “dalībvalstī” piemērošanas apjomu.
      16     Ievērojot pamata lietas apstākļus, būtībā tā jautā, vai Direktīvas 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka agrākai preču zīmei jābūt plaši pazīstamai visā reģistrācijas dalībvalsts teritorijā vai nozīmīgā tās daļā, vai arī ar
         šo normu piešķirtā aizsardzība aptver arī situāciju, kurā agrākai preču zīmei piemīt pazīstamība pilsētas un tās apkārtnes
         robežās.

      17     Ievērojot to, ka šajā jautājumā nav Kopienas normas interpretējoša skaidrojuma, ir skaidrs, ka nevar prasīt, lai pazīstamība
         pastāvētu “visā” dalībvalsts teritorijā, un pietiek ar to, ka pazīstamība pastāv nozīmīgā tās daļā (pēc analoģijas skat. 1999. gada
         14. septembra spriedumu lietā C‑375/97 General Motors, Recueil, I‑5421. lpp., 28. punkts, attiecībā uz līdzīgu jēdzienu preču zīmes “reputācija”, saistībā ar kuru Direktīvas 5. panta 2. punktā
         arī ir norāde uz vērtējumu “dalībvalstī”).

      18     Tomēr vārdu salikumā “dalībvalstī” lietoto vārdu parastā nozīme nepieļauj, ka šo vārdu salikumu attiecina uz pazīstamību tikai
         pilsētas un tās apkārtnes robežās, kas kopumā neveido nozīmīgu dalībvalsts daļu.

      19     Katrā ziņā ir jākonstatē, ka agrāka nereģistrēta preču zīme var attiecīgā gadījumā it īpaši būt ietverta:
      –       Direktīvas 4. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kas atļauj dalībvalstij noteikt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta,
         pasludina par spēkā neesošu, ja tiesības uz nereģistrētu preču zīmi iegūtas agrāk un ja šī nereģistrētā preču zīme dod tās
         īpašniekam tiesības aizliegt vēlākas preču zīmes izmantošanu;

      –       Direktīvas 6. panta 2. punktā, kas piešķir dalībvalstij iespēju atļaut izmantot agrākās tiesības, kas ir spēkā konkrētā apvidū,
         kurā tās ir atzītas.

      20     Tādēļ, neskarot abu šo normu piemērošanas jomu, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 4. panta 2. punkta d) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka agrākai preču zīmei jābūt plaši pazīstamai visā reģistrācijas dalībvalsts teritorijā vai nozīmīgā
         tās daļā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      21     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            4. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka agrākai preču zīmei jābūt plaši pazīstamai visā reģistrācijas
            dalībvalsts teritorijā vai nozīmīgā tās daļā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 17.decembrī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Eiropas Sociālais fonds (ESF) - Finanšu atbalsta samazināšana - Regulas (EEK) Nr. 4253/88 24. pants - Attiecīgā gadījuma atbilstīga izskatīšana, ko veic Komisija - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-154/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 17. decembra spriedums – Itālija/Komisija
      (lieta T‑154/06)
      Eiropas Sociālais fonds (ESF) – Finanšu atbalsta samazināšana – Regulas (EEK) Nr. 4253/88 24. pants – Attiecīgā gadījuma atbilstīga izskatīšana, ko veic Komisija – Prasība atcelt tiesību aktu
      Ekonomiskā un sociālā kohēzija – Strukturālā palīdzība – Kopienas finansējums – Padziļināta valsts iestāžu kontrole attiecībā uz atbalsta saņēmēju finansiālo saistību izpildi – Apjoms – No izpilddienesta neatkarīgas struktūrvienības sagatavotā deklarācija par izdevumu atbilstību – Deklarācija, kas ir galvenais un uzticams pierādījums – Komisijas pienākums no jauna veikt izmeklēšanu – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 4253/88 23. un 24. pants; Komisijas Regulas Nr. 2064/97 8. pants) (sal. ar 38.–43., 50.–52., 66.–69., 77., 78. un 91. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2006. gada 23. marta Lēmumu C(2006) 1171 par finanšu atbalsta samazināšanu, kas no Eiropas Sociālā
                  fonda (ESF) piešķirts Sicīlijas reģiona operatīvajai programmai, kura ir daļa no Kopienas atbalsta Kopienas strukturālajiem
                  pasākumiem “Mērķa Nr. 1” ietvaros Itālijā (laika periodā no 1994. līdz 1999. gadam)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1991. gada 5. februārī. # Deltakabel BV pret Staatssecretaris van Financiën. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Lieta C-15/89.


Tiesas spriedums 1975. gada 18. martā. # Marie-Louise Acton un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas 44, 46 un 49-74.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1982. gada 23. septembrī. # G.F. Koks pret Raad van Arbeid. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 275/81.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1994. gada 10. februārī. # George John White pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Nepamatotu maksājumu atgūšana. # Lieta T-107/92.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 4.jūnijā.#Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste pret Pometon SpA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Commissione tributaria regionale di Trieste - Itālija.#Kopienas Muitas kodekss - Regula (EK) Nr. 384/96 - Aizsardzība pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis - Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 - Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība - Pārstrāde atbilstoši procedūrai "ievešana pārstrādei" - Ļaunprātīgu paņēmienu izmantošana.#Lieta C-158/08.

text:
      Lieta C‑158/08
      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      pret
      Pometon SpA
      (Commissione tributaria regionale di Trieste lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas Muitas kodekss — Regula (EK) Nr. 384/96 — Aizsardzība pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95
         – Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība – Pārstrāde atbilstoši procedūrai ievešana pārstrādei – Nelikumīgu paņēmienu
         izmantošana

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Apiešana
      (Padomes Regulas Nr. 384/96, 13. pants)
      2.        Preču brīva aprite – Tirdzniecība ar trešām valstīm – Ievešanas pārstrādei režīms – Piemērojamība
      (Komisijas Regulas Nr. 2454/93, 551. panta 1. punkts)
      1.        Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis,
         13. pants nav piemērojams gadījumā, ja Padome pēc Komisijas ierosinājuma nav pieņēmusi lēmumu par antidempinga nodevas piemērošanas
         paplašināšanu uz līdzīgu preču vai uz daļu no tām importu no trešām valstīm.

      (sal. ar 17.–20. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Uz darbību, ar kuru tiek veikta tikai produktu pārvešana pāri robežai pēc to pārstrādes tādā izstrādājumā, kurš nav pakļauts
         antidempinga nodevām, bez patiesa nolūka to atkal izvest un pēc neilga laika to atpakaļ ievest, nevar likumīgi attiecināt
         ievešanas pārstrādei procedūru. Šajā sakarā no noteikumu kopuma, ar kuru tiek regulētas pārstrādes procedūras, izriet, ka
         ievešanas pārstrādei mērķis ir atbrīvot no muitas nodokļa vienīgi tādus izstrādājumus, kas Kopienas muitas teritorijā ir ievesti
         tikai uz laiku, lai tos apstrādātu, salabotu vai pārstrādātu un pēc tam atkal izvestu, lai tādējādi izvairītos no Kopienas
         valstu ekonomiskās darbības neizdevīgāka stāvokļa radīšanas. Līdz ar to tāda prakse kā iepriekš aprakstītā būtu pretēja pašam
         ievešanas pārstrādei procedūras mērķim un nelabvēlīgi ietekmētu Kopienu tiesiskā regulējuma efektivitāti.

      Tādējādi importētājam, kas nelikumīgi izmantojis šo procedūru un no tās guvis labumu, ir pienākums samaksāt uz konkrētajiem
         izstrādājumiem attiecināmās nodevas, neskarot atbilstošā gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās administratīvās,
         civilās vai kriminālās sankcijas. Kompetentajai valsts tiesai ir jānovērtē, vai darbības lietā ir jāuzskata par nelikumīgām
         attiecībā uz Kopienu tiesībām.

      (sal. ar 23.–30. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 4. jūnijā (*)

      Kopienas Muitas kodekss – Regula (EK) Nr. 384/96 – Aizsardzība pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība – Pārstrāde atbilstoši procedūrai “ievešana pārstrādei” – Nelikumīgu paņēmienu izmantošana
      Lieta C‑158/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Commissione tributaria regionale di Trieste (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 13. martā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 16. aprīlī, tiesvedībā

      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      pret
      Pometon SpA.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 19. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –        Pometon SpA vārdā – E. Volli [E. Volli] un F. Trevisāns [F. Trevisan], advokāti,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz Dž. Albencio [G. Albenzio], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. van Vlīts [H. van Vliet], E. Rigīni [E. Righini] un S. Šēnbergs [S. Schønberg], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prejudiciālais jautājums ir par Padomes 1995. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga
         cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 1996, L 56, 1. lpp.), 13. panta, kā arī Padomes 1992. gada 12. oktobra
         Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Kopienas Muitas kodekss”)
         4. panta, 114. un turpmāko pantu, kā arī 202., 204., 212. un 214. panta interpretāciju.

      2        Šis jautājums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste (Triestes muitas birojs) un Pometon SpA par neapstrādātu magnija lietņu, kas ražoti un ievesti no Ķīnas un kas deklarēti ievešanas pārstrādei procedūrai, importu.

       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Regulas Nr. 384/96 13. pantā, tādā versijā, kāda bija spēkā pamata lietas faktu iestāšanās laikā, noteikts:

      “1.      Antidempinga nodevas, kas ieviestas, ievērojot šo regulu, var attiecināt uz līdzīgu preci vai tās daļu importu no trešām valstīm,
         ja notiek spēkā esošo pasākumu apiešana. Pasākumu apiešanu definē kā izmaiņas tirdzniecības modelī starp trešām valstīm un
         Kopienu, kas izriet no prakses, procesa vai darba, kam bez nodevas uzlikšanas nav cita pietiekama cēloņa vai ekonomiskā pamatojuma,
         un ja ir pierādījumi, ka nodevas korektīvo ietekmi mazina līdzīgo preču cenas un/vai daudzumi, un ir pierādījumi par dempingu
         attiecībā uz agrāk noteiktajām līdzīgo vai pielīdzināmo preču normālajām vērtībām.

      2. Uzskata, ka montāžas operācija Kopienā vai trešā valstī apiet spēkā esošos pasākumus, ja:
      a)      operācija ir sākusies vai ir ievērojami pieaudzis tās apmērs pēc vai īsi pirms antidempinga izmeklēšanas uzsākšanas, un attiecīgās
         detaļas nāk no valsts, uz kuru attiecas pasākumi; un

      b)      detaļas veido 60 % vai vairāk no kopējās samontētā izstrādājuma detaļu vērtības, bet neuzskata, ka notiek pasākumu apiešana,
         ja montāžas vai nobeiguma apstrādes laikā ievestajām detaļām pievienotā vērtība par 25 % pārsniedz ražošanas izmaksas; un

      c)      nodevas korektīvo ietekmi mazina līdzīgo samontēto preču cenas un/vai daudzumi, un ir pierādījumi par dempingu attiecībā uz
         agrāk noteiktajām līdzīgo vai pielīdzināmo preču normālajām vērtībām.

      3.      Ievērojot šo pantu, uzsāk izmeklēšanu, ja pieprasījumā ir sniegti pietiekami pierādījumi par 1. punktā minēto faktoru esamību.
         Pēc konsultēšanās ar Konsultatīvo komiteju izmeklēšanu sāk ar Komisijas regulu, kurā dota arī norāde muitas iestādēm pakļaut
         importu reģistrēšanai saskaņā ar 14. panta 5. punktu vai pieprasīt garantijas. Izmeklēšanu veic Komisija, kura var izmantot
         muitas iestāžu palīdzību, un izmeklēšanu pabeidz deviņu mēnešu laikā. Ja nobeigumā iegūtie fakti pamato pasākumu loka paplašināšanu,
         tos ievieš Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar vienkāršu balsu vairākumu, sākot no datuma, kurā, ievērojot 14. panta 5. punktu,
         tika ieviesta reģistrācija, vai kurā tika pieprasītas garantijas. Ievērojot šo pantu, izmeklēšanas uzsākšanai un vadīšanai
         piemēro šīs regulas attiecīgos procesuālos noteikumus.

      [..]”
      4        Atbilstoši Kopienas Muitas kodeksa 114. pantam:

      “1.      Neskarot 115. pantu, procedūra “ievešana pārstrādei” ļauj Kopienas muitas teritorijā vienai vai vairākām pārstrādes darbībām
         izmantot šādas preces:

      a)      ārpuskopienas preces, kas paredzētas atkalizvešanai no Kopienas muitas teritorijas kompensācijas produktu veidā, neattiecinot
         uz tām ievedmuitas nodokļus vai tirdzniecības politikas pasākumus;

      b)      preces, kas laistas brīvā apgrozībā, atmaksājot vai atlaižot par tām ievedmuitas nodokļus, ko par tām uzliek, ja tās izved
         no Kopienas muitas teritorijas kompensācijas produktu veidā.

      2.      Sekojošiem jēdzieniem ir šāda nozīme:
      a)      neuzlikšanas sistēma: atvieglojumu režīms ievešanai pārstrādei atbilstoši 1. punkta a) apakšpunktam;
      [..].”
      5        Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
         par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.), 551. panta 1. punktā, tādā versijā, kāda bija spēkā pamata lietas
         faktu iestāšanās laikā, turklāt noteikts:

      “Atļauju izmantot neuzlikšanas sistēmu piešķir tikai tad, ja pretendentam tiešām ir nolūks galvenos kompensācijas produktus
         atkal izvest no Kopienas muitas teritorijas. Tādā gadījumā neuzlikšanas sistēmu var ļaut izmantot attiecībā uz visām precēm,
         ko paredzēts apstrādāt.”

      6        Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312,
         1. lpp.) 4. panta 3. punktā paredzēts:

      “Ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu mērķiem,
         labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus radot mākslīgi, šo labumu atbilstoši gadījumam nepiešķir vai atsauc.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      7        Atbilstoši lūgumā sniegt prejudiciālo nolēmumu norādītajam, Pometon SpA laika posmā no 1998. gada beigām līdz 2001. gadam no saistītās sabiedrības Pometon doo, kas izveidota 1998. gadā Sezanā [Sezana] (Slovēnija), iegādājās neapstrādātus magnija lietņus, kuri ražoti un ievesti no Ķīnas, kuru imports Kopienā bija pakļauts
         antidempinga nodevai atbilstoši Padomes 1998. gada 3. novembra Regulai (EK) Nr. 2402/98, ar ko nosaka galīgās antidempinga
         nodevas nekausētu magnija lietņu, kas ražoti Ķīnas Tautas Republikā, importam un galīgi iekasējot noteikto pagaidu nodevu
         (OV L 298, 1. lpp.). Attiecīgo preci importēja pārstrādes līguma ietvaros Pometon doo – trešās valsts klienta – uzdevumā. Uz preci, kā lūdza Pometon SpA, tika attiecināta ievešanas pārstrādei procedūra ar neuzlikšanas termiņu pēc sešiem mēnešiem. Pometon SpA pārveidoja preci magnija granulās, kam nav piemērojams antidempinga maksājums, un izveda to atpakaļ caur Ferneti [Fernetti] muitas robežpunktu.

      8        Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir precizēts, ka pamata lietā apskatītās preces – nenonākot Slovēnijā esošā uzņēmuma
         rīcībā – tika tikai novietotas kravas terminālā un pēc tam no jauna ievestas Itālijā, jo Pometon doo to bija pārdevusi Pometon SpA. Kā norādīts šajā lēmumā, veiktās izmeklēšanas liecina, ka aptuveni 87 % no Pometon SpA eksportētajām precēm nekavējoties tika ievestas atpakaļ Itālijā un tika laistas apgrozībā Eiropas tirgū.

      9        Ievērojot šos apstākļus, Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste uzskatīja, ka Ķīnas izcelsmes neapstrādātā magnija lietņu pagaidu ievešana, kas tika deklarēta kā ievešana pārstrādes procedūrai,
         faktiski ir uzskatāma par šīs preces galīgo ievešanu. Tādējādi Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste izdeva paziņojumu par papildu maksājamā nodokļa apmēru un par maksājamā nodokļa apmēra labojumu, par ko Pometon SpA iesniedza prasību, kuru atbalstīja Commissione tributaria provinciale di Trieste [Triestes Provinces nodokļu tiesa].

      10      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu, par kuru Pometon SpA bija cēlusi pretapelācijas sūdzību. Šajos apstākļos Commissione tributaria regionale di Trieste nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai var pamatoti uzskatīt, ka tāda ievešanas pārstrādei procedūra, kā Pometon SpA izmantotā, ir pretēja Kopienas muitas politikas principiem un it īpaši vispārējā un speciālā antidempinga tiesiskā regulējuma
         principiem, kā arī Kopienas Muitas kodeksa [..] principiem? Iesniedzējtiesa it īpaši vēlas uzzināt, vai Regulas (EEK) Nr. 384/[96]
         13. pants ir uzskatāms par vispārpiemērojamu principu, kurš ir piemērojams kā vispārējs Kopienu tiesību sistēmas noteikums,
         kas ir tieši piemērojams arī attiecībās starp valsts iestādēm un nodokļu maksātājiem, kā arī antidempinga maksājuma piemērošanas
         procedūrā; piemēram, vai saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa [..] 4. panta 14. punktā ietverto jēdzienu šo principu var piemērot,
         īstenojot muitas dienestu kontroli[?]

      2)      Vai Regulas (EK) Nr. 384/[96] 13. pantu attiecībā uz antidempinga regulējuma apiešanu apvienojumā ar Kopienas Muitas kodeksa
         [..] 114. pantu un turpmākajiem pantiem attiecībā uz ievešanu pārstrādei un 202., 204., 212. un 214. pantu attiecībā uz muitas
         parāda rašanos var interpretēt tādā nozīmē, ka no antidempinga maksājuma nav atbrīvota tāda prece, ko persona no tādas izcelsmes
         valsts, uz kuru netiek attiecināts antidempinga maksājums, iepriekš iegādājusies no personas, kura ir no tādas izcelsmes valsts,
         uz kuru šis pasākums tiek attiecināts, un kas nekādā veidā nav tikusi izmainīta un kas no sākuma uz pagaidu laiku tiek ievesta
         Kopienā, izmantojot ievešanas pārstrādei procedūru, lai pēc tam attiecīgi pārstrādāto preci atkal ievestu, bet uz pagaidu
         laiku, proti, uz dažām stundām, un tad to nekavējoties pārdotu tai pašai Kopienu dalībvalsts sabiedrībai, kura veica ievešanu
         pārstrādei[?]

      3)      [..] Vai, nepastāvot sodu uzliekošām Kopienu tiesību normām, – tā kā iesniedzējtiesa šādas normas nav atradusi – dalībvalsts
         tiesa var [pati] piemērot tādus attiecīgās valsts tiesību sistēmas noteikumus, saskaņā ar kuriem noteiktos apstākļos līgumus
         par ievešanas pārstrādei procedūras izmantošanu un līgumus par kompensējošā produkta pārdošanu var atzīt par spēkā neesošiem
         saskaņā ar codice civile italiano [Itālijas Civilkodeksu] 1343. pantu (nelikumīga rīcība), 1344. pantu (līgums, kas noslēgts ļaunprātīgi izmantojot likumu)
         un 1345. pantu (prettiesisks mērķis), kā arī 1414. un turpmākajiem pantiem attiecībā uz fiktīviem darījumiem, ja ir atklāts
         un pierādīts iepriekš minēto Kopienu principu pārkāpums[?]

      4)      [..] Vai Tiesa var norādīt arī uz citiem iemesliem vai interpretācijas kritērijiem attiecībā uz to, vai šī darbība, ja tā
         tiek veikta, lai izvairītos no antidempinga maksājuma, ir saderīga ar ievešanas pārstrādei režīmu, vai arī Tiesa var norādīt,
         ka ar šo darbību faktiski tiek pārkāpti muitas tiesību principi, kas ir piemērojami attiecībā uz antidempinga maksājumu[?]

      5)      [..] Vai Tiesa var norādīt arī uz citiem iemesliem vai interpretācijas kritērijiem saistībā ar šo darbību, lai varētu noteikt,
         vai attiecīgā darbība ir uzskatāma par preču, kurām ir piemērojams antidempinga maksājums, galīgo ievešanu[?]”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      11      Pometon SpA pēc būtības norāda, ka uzdotie prejudiciālie jautājumi nav pieņemami izskatīšanai, jo ar tiem no Tiesas cenšas iegūt juridisku
         konsultāciju un nevis Kopienu tiesību interpretāciju, ka šos jautājumus ir uzdevusi tiesa, kas nav kompetenta to darīt un
         ka valsts tiesa neesot norādījusi ne to, kādas Kopienu tiesību normas tā lūdz interpretēt, ne arī to, uz kādiem vispārīgajiem
         principiem tā atsaucas.

      12      Šī argumentācija nav atbalstāma.

      13      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai uz jautājumiem par Kopienu tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajos
         tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums.
         Valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Kopienu
         tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos,
         kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu
         noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā sakarā skat. Tiesas 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
         no C‑222/05 līdz C‑225/05 van der Weerd u.c., Krājums, I‑4233. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

      14      Šajā gadījumā nešķiet, ka lūgtā interpretācija nekādi neskar Kopienu tiesību interpretāciju, kā rezultātā Tiesai nebūtu kompetences
         to sniegt vai arī ka lūgtajai interpretācijai acīmredzami nebūtu nekāda sakara ar pamata lietā pastāvošajiem faktiskajiem
         apstākļiem vai tās priekšmetu. Nepieciešamie faktu un tiesību elementi, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi uz tai
         uzdotajiem jautājumiem, turklāt ir atrodami lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu. Tajā ir arī ietverti teksti, par kuriem
         šī tiesa lūdz sniegt interpretāciju.

      15      No tā izriet, ka prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.

       Par pirmo un otro jautājumu
      16      Ar savu pirmo un otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai jautā, cik lielā mērā strīdam, kuru tā izskata, ir piemērojamas
         Regulas Nr. 384/96 13. panta normas.

      17      Regulas Nr. 384/96 13. panta 3. punkts paredz, ka gadījumos, kad iegūti pietiekoši pierādījumu elementi par antidempinga nodevas
         apiešanu, Komisijas lēmums uzsākt izmeklēšanu tiek pieņemts regulas formā. Ja šī izmeklēšana ļauj galīgi konstatēt faktus,
         kas attaisno antidempinga nodevas piemērošanas paplašināšanu, to attiecinot uz šīm precēm līdzīgu preču vai daļas no tām importu
         no trešām valstīm, par šādu paplašināšanu pēc Komisijas ierosinājuma lemj Padome, lēmumu pieņemot ar vienkāršu balsu vairākumu.

      18      Šajā gadījumā pietiek ar konstatāciju, ka nav ne Komisijas regulas, ar kuru tiktu nolemts uzsākt izmeklēšanu, ne arī Padomes
         lēmuma par antidempinga pasākumu piemērošanas paplašināšanu.

      19      No tā izriet, ka Regulas Nr. 384/96 13. panta normas katrā ziņā nav piemērojamas pamata lietai un nav jāspriež par jautājumu,
         vai šī 13. panta 1. punkts tādā redakcijā, kāda bija spēkā pamata lietas faktu norises laikā, paredzēja Pometon SpA veiktās darbības.

      20      Tādēļ uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 384/96 13. pants nav piemērojams gadījumā, kad nav Padomes lēmuma,
         kas būtu pieņemts pēc Komisijas ierosinājuma par antidempinga nodevas piemērošanas paplašināšanu uz šīm precēm līdzīgu preču
         vai daļas no tām, kas ievestas no trešām valstīm, importu.

       Par trešo, ceturto un piekto jautājumu
      21      Trešais, ceturtais un piektais jautājums pēc būtības ir par to, vai par galīgu importu Kopienas muitas teritorijā ir jāuzskata
         tāda darbība, ar kuru sabiedrība atbilstoši ievešanas pārstrādei procedūrai importē izstrādājumus, kuriem ir piemērojamas
         antidempinga nodevas, tad tos pārstrādā precēs, kurām nav piemērojamas šādas nodevas un tās atkal izved ar to saistītai sabiedrībai,
         kas atrodas trešā kaimiņvalstī, kura savukārt šos izstrādājumus atkal izved uz Kopienu, tos pārdodot pirmajai sabiedrībai.

      22      Atbilstoši Kopienas Muitas kodeksa 114. pantam – ievešanas pārstrādei procedūra ļauj izmantot Kopienas muitas teritorijā ārpuskopienas
         preces, kas paredzētas atkal izvešanai no Kopienas muitas teritorijas. Izmantošana nozīmē šo produktu pakļaušanu “pārstrādes”
         procesam, proti, tostarp transformācijai. Atkal izvedamie produkti iegūst nosaukumu “kompensācijas produkti”.

      23      Produktu atkal izvešana kompensācijas produktu veidā no Kopienas muitas teritorijas ir nosacījums ievešanas pārstrādei procedūras
         piemērošanai. No tā izriet, ka to nevar likumīgi piemērot, kā vienīgi tad, ja produkti patiešām ir paredzēti atkal izvešanai
         no Kopienas muitas teritorijas, kā tas atgādināts iepriekš minētajās Regulas Nr. 2454/93 551. panta 1. punkta normās, atbilstoši
         kurām tam, kas lūdz šīs priekšrocības, ir “tiešām [jābūt] nolūkam [..] atkal izvest” attiecīgos produktus.

      24      Faktiski no noteikumu, kas izveido procedūras juridisko režīmu, kopuma izriet, ka ievešanas pārstrādei mērķis ir atbrīvot
         no muitas nodokļa vienīgi tādus izstrādājumus, kas Kopienas muitas teritorijā ir ievesti tikai uz laiku, lai tos apstrādātu,
         salabotu vai pārstrādātu un pēc tam atkal izvestu, lai tādējādi izvairītos no Kopienas valstu ekonomiskās darbības nostādīšanas
         neizdevīgākā stāvoklī.

      25      No minētā noteikti izriet, ka tāda prakse, kā aprakstīts šī sprieduma 8. punktā, kas ierobežota ar produktu pārvešanu pāri
         robežai bez patiesa nolūka tos atkal izvest un pēc neilga laika tos atpakaļ ievest, būtu pretēja pašam ievešanas pārstrādei
         procedūras mērķim un nelabvēlīgi ietekmētu Kopienu tiesiskā regulējuma efektivitāti.

      26      Vienīgi pati iesniedzējtiesa var pārbaudīt, vai fakti, kas bijuši pamata lietā, ietver šādus pārkāpumus.

      27      Saistībā ar sekām šāda pārkāpuma gadījumā Regulas Nr. 2988/95 4. panta 3. punkts, kas ir vispārēji piemērojams, paredz, ka
         gadījumos, “ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu
         mērķiem, labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus radot mākslīgi, šo labumu atbilstoši gadījumam nepiešķir vai atsauc”.

      28      Tiesa jau ir nospriedusi, ka pienākums atmaksāt ar ļaunprātīgu paņēmienu izmantošanas palīdzību nelikumīgi iegūto labumu nepārkāpj
         likumības principu. Faktiski šis pienākums nav sods, bet vienkārši sekas konstatācijai, ka nosacījumi, kas vajadzīgi, lai
         iegūtu no Kopienu tiesiskā regulējuma izrietošo labumu, ir mākslīgi radīti, līdz ar to padarot piešķirto priekšrocību par
         nepamatotu un tādējādi attaisnojot pienākumu to atmaksāt (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā
         C‑110/99 Emsland‑Stärke, I‑11569. lpp., 56. punkts).

      29      Tāpat importētājam, kas ir nelikumīgi izmantojis ievešanas pārstrādei procedūru un guvis labumu no tās piemērošanai vajadzīgo
         apstākļu mākslīgas radīšanas, ir pienākums samaksāt uz konkrētajiem izstrādājumiem attiecināmās nodevas, neskarot atbilstošā
         gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās administratīvās, civilās vai kriminālās sankcijas.

      30      Tādēļ uz trešo, ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild tā, ka uz darbību, kas bija ierobežota ar produktu pārvešanu pāri
         robežai pēc to pārstrādes izstrādājumā, kurš nav pakļauts antidempinga nodevām, bez patiesa nolūka to atkal izvest un pēc
         neilga laika to atpakaļ ievest, nevar likumīgi attiecināt ievešanas pārstrādei procedūru. Importētājam, kas būtu nelikumīgi
         izmantojis šo procedūru un no tās guvis labumu, ir pienākums samaksāt uz konkrētajiem izstrādājumiem attiecināmās nodevas,
         neskarot atbilstošā gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās administratīvās, civilās vai kriminālās sankcijas. Kompetentajai
         valsts tiesai ir jānovērtē, vai darbības pamata lietā – ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus – ir jāuzskata par nelikumīgām
         attiecībā uz Kopienu tiesībām vai nē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      31      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1995. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav
            Eiropas Kopienas dalībvalstis, 13. pants nav piemērojams gadījumā, kad nav Eiropas Savienības Padomes lēmuma, kas būtu pieņemts
            pēc Eiropas Kopienu Komisijas ierosinājuma par antidempinga nodevas piemērošanas paplašināšanu uz šīm precēm līdzīgu preču
            vai daļas no tām, kas ievestas no trešām valstīm, importu;
      2)      uz darbību, kas bija ierobežota ar produktu pārvešanu pāri robežai pēc to pārstrādes izstrādājumā, kurš nav pakļauts antidempinga
            nodevām, bez patiesa nolūka to atkal izvest un pēc neilga laika to atpakaļ ievest, nevar likumīgi attiecināt ievešanas pārstrādei
            procedūru. Importētājam, kas būtu nelikumīgi izmantojis šo procedūru un no tās guvis labumu, ir pienākums samaksāt uz konkrētajiem
            izstrādājumiem attiecināmās nodevas, neskarot atbilstošā gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās administratīvās,
            civilās vai kriminālās sankcijas. Kompetentajai valsts tiesai ir jānovērtē, vai darbības pamata lietā ir jāuzskata par nelikumīgām
            attiecībā uz Kopienu tiesībām vai nē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1994. gada 14. jūlijā. # Milchwerke Köln/Wuppertal eG pret Hauptzollamt Köln-Rheinau. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Düsseldorf - Vācija. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-352/92.