title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2014. gada 16. janvārī. # UAB "Juvelta" pret VĮ "Lietuvos prabavimo rūmai". # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas - Lietuva. # Preču brīva aprite - LESD 34. pants - Importa kvantitatīvie ierobežojumi - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Dārgmetālu izstrādājumu tirdzniecība - Zīmogs - Ar importa dalībvalsts tiesisko regulējumu noteiktas prasības. # Lieta C-481/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2014. gada 16. janvārī (
            *1
         )
      “Preču brīva aprite — LESD 34. pants — Importa kvantitatīvie ierobežojumi — Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību — Dārgmetālu izstrādājumu tirdzniecība — Zīmogs — Ar importa dalībvalsts tiesisko regulējumu noteiktas prasības”
      Lieta C‑481/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuva) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 27. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 25. oktobrī, tiesvedībā

            UAB “Juvelta”

      pret

            VĮ “Lietuvos prabavimo rūmai” .

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], Dž. Arestis [G. Arestis], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un A. Arabdžijevs [A. Arabadjiev],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  UAB “Juvelta” vārdā – A. Astauskienė, advokatė,

               —

               Lietuvas valdības vārdā – D. Kriaučiūnas un R. Krasuckaitė, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Steiblytė un G. Wilms, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 34. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp UAB “Juvelta” (turpmāk tekstā – “Juvelta”) un VĮ Lietuvos prabavimo rūmai (Lietuvas Proves biroju) par tā lēmumu, ar kuru Juvelta tika noteikts pienākums apzīmogot tās tirgotos zelta izstrādājumus ar zīmogiem, kuri atbilst Lietuvas Republikas tiesiskajam regulējumam.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Saskaņā ar Lietuvas Republikas Likuma par dārgmetālu un dārgakmeņu valsts uzraudzību (Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymas) (turpmāk tekstā – “Likums par uzraudzību”) 3. panta 21. punktu VĮ Lietuvos prabavimo rūmai zīmogs ir zīmogs, ko uzliek Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstis un Turcija un kas apstiprina, ka ar to apzīmogotais izstrādājums ir kontrolēts un apzīmogots neatkarīgā attiecīgās valsts sertificētā proves birojā un tas ir atbilstošs proves standartam, kas izteikts zīmogā ar arābu cipariem, kuri rāda tīra dārgmetāla masas īpatsvaru kausējumā tūkstošdaļās.

               4

               Saskaņā ar šī likuma 17. panta 1. punktu Lietuvas Republikā importētiem dārgmetāliem un dārgakmeņiem ir jābūt apzīmogotiem ar VĮ Lietuvos prabavimo rūmai valsts zīmogu.

               5

               Iepriekš minētā likuma 17. panta 2. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts, ka dārgmetālu un dārgakmeņu izstrādājumu imports vai to laišana tirgū no citas valsts, proti, no EEZ vai Turcijas Republikas, ir atļauta un tos var tirgot bez VĮ Lietuvos prabavimo rūmai zīmoga vai kvalitātes sertifikāta, ja tie ir kontrolēti un apzīmogoti ar attiecīgās valsts sertificēta un neatkarīga proves biroja proves zīmi un ja izstrādājumi ir apzīmogoti ar obligāto garantijas zīmi, kas ir reģistrēta šajā pašā valstī un uzlikta to izstrādāšanas laikā.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               6

                  Juvelta ir sabiedrība, kas tostarp nodarbojas ar bižutērijas, kas izgatavota no dārgmetāliem, mazumtirdzniecību.

               7

               Pēc VĮ Lietuvos prabavimo rūmai veiktas pārbaudes tā amatpersonas konstatēja, ka daļa (355 izstrādājumi) no pārbaudītajiem zelta izstrādājumiem, kurus tirgoja prasītāja, neatbilda Likuma par uzraudzību 17. panta 2. punkta 2. apakšpunkta prasībām.

               8

               2011. gada 15. marta pārbaudes protokolā Nr. 04–13‑41, kurā tika atzīmēti iepriekš minētās pārbaudes rezultāti, VĮ Lietuvos prabavimo rūmai noteica pienākumu Juvelta apzīmogot tās tirgotos zelta izstrādājumus valsts sertificētā neatkarīgā provju birojā ar zīmogiem, kuri atbilst Lietuvas Republikas spēkā esošā tiesiskā regulējuma prasībām.

               9

               No šī protokola izriet, ka attiecīgie izstrādājumi bija apzīmogoti ar Polijas Republikas pilnvarota un neatkarīga proves biroja valsts zīmogu, tomēr VĮ Lietuvos prabavimo rūmai apgalvo, ka šis zīmogs neatbilst Likuma par uzraudzību 17. panta 2. punkta 2. apakšpunktam, to lasot kopsakarā ar šī paša likuma 3. panta 21. punktu, jo uz šī zīmoga attēlotais arābu cipars “3” nenorāda dārgmetāla saturu miligramos attiecībā pret sakausējuma masu.

               10

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka netiek apstrīdēts tas, ka Polijas Republikā cipara “3” atzīme uz šāda zīmoga ir domāta, lai apzīmogotu tādus dārgmetālus, kuru prove, izsakot miligramos attiecībā pret sakausējuma masu, ir 585.

               11

               Turklāt šī tiesa norāda, ka Juvelta ir veikusi papildu apzīmogošanu šiem izstrādājumiem, uzliekot uz tiem atzīmi “585”, kas ir domāta, lai Lietuvas patērētājiem saprotamā veidā norādītu šo izstrādājumu provi.

               12

               Pēc tam, kad Juvelta apstrīdēja pārbaudes protokolu pie VĮ Lietuvos prabavimo rūmai direktora, kurš ar 2011. gada 15. aprīļa Lēmumu Nr. 1.5‑264 atteica apmierināt prasītājas sūdzību un apstiprināja minētā protokola spēkā esamību, tā cēla prasību atcelt šo lēmumu Vilniaus apygardos administracinis teismas [Viļņas apgabala Administratīvajā tiesā], kura šo prasību noraidīja ar 2011. gada 18. augusta nolēmumu.

               13

                  Juvelta minēto nolēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā.

               14

               Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas [Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ja Eiropas Savienības dalībvalsts tirgū vēlas tirgot zelta izstrādājumus, kas ir importēti no citas (eksporta) dalībvalsts, kuras tirgū šo izstrādājumu pārdošana ir atļauta, šiem izstrādājumiem ir jābūt apzīmogotiem ar dalībvalsts sertificēta un neatkarīga proves biroja zīmogu, ar kuru apstiprina, ka izstrādājums, uz kura ir uzlikts zīmogs, ir ticis kontrolēts šajā birojā un ka šajā zīmogā ir precizēta importa dalībvalsts patērētajiem saprotama informācija attiecībā uz izstrādājuma provi, gadījumā ja informācija attiecībā uz provi ir sniegta ar atšķirīgu un papildu zīmogu vai apzīmējumu, kas ir uzlikts uz šī paša zelta izstrādājuma?

                        2)

                        Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, ir svarīgi tas, ja, kā pamatlietā, papildu zīmogs attiecībā uz zelta izstrādājumu provi, kas ir uzlikts uz šiem izstrādājumiem un saprotams importa dalībvalsts patērētājiem (piemēram, zīmogs ar trīs arābu cipariem “585”), nav uzlikts Eiropas Savienības dalībvalsts sertificētā un neatkarīgā proves birojā, taču informācija, kas ir ietverta attiecīgajā zīmogā, satura ziņā atbilst tai, kura ir ietverta zīmogā uz šī paša izstrādājuma, ko ir uzlicis eksportētājas dalībvalsts sertificēts un neatkarīgs proves birojs (piemēram, eksporta dalībvalsts zīmogs ar arābu ciparu “3”, kas atbilstoši šīs valsts tiesiskajam regulējumam tieši apzīmē provi 585)?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               15

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, saskaņā ar kuru, lai Eiropas Savienības dalībvalsts tirgū varētu tirgot dārgmetālu izstrādājumus, kas ir importēti no citas dalībvalsts, kurā šo izstrādājumu tirgošana ir atļauta, un kas ir apzīmogoti atbilstoši šīs otras dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, šie izstrādājumi, ja ziņas par šo izstrādājumu provi, kuras ir ietvertas zīmogā, neatbilst pirmās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā noteiktajām prasībām, ir no jauna jāapzīmogo ar dalībvalsts sertificēta un neatkarīga proves biroja zīmogu, ar kuru apstiprina, ka iepriekš minētie izstrādājumi ir tikuši kontrolēti, un uz tiem jānorāda prove atbilstoši iepriekš minētajām prasībām.

               16

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ikviens dalībvalsts tiesiskais regulējums attiecībā uz tirdzniecību, kas var tieši vai netieši, pašlaik vai potenciāli traucēt tirdzniecību Savienības ietvaros, ir jāuzskata par pasākumu ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta izpratnē (tostarp skat. 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74 Dassonville, Recueil, 837. lpp., 5. punkts, un 2010. gada 2. decembra spriedumu lietā C-108/09 Ker-Optika, Krājums, I-12213. lpp., 47. punkts).

               17

               Tādējādi, ja valstu tiesību akti nav tikuši saskaņoti, preču brīvas aprites šķēršļi, kas rodas, precēm no citām dalībvalstīm, kurās tās ir likumīgi ražotas vai tirgotas, piemērojot noteikumus par prasībām, kurām šīm precēm jāatbilst, pat ja šie noteikumi vienādi attiecas uz visām precēm, ir pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību, ja vien to piemērošana nav pamatota ar vispārējām interesēm atbilstošu mērķi, kas ir pārāks par preču brīvas aprites prasībām (skat. 1982. gada 22. jūnija spriedumu lietā 220/81 Robertson u.c., Recueil, 2349. lpp., 9. punkts; 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā C-293/93 Houtwipper, Recueil, I-4249. lpp., 11. punkts, kā arī 2001. gada 21. jūnija spriedumu lietā C-30/99 Komisija/Īrija, Recueil, I-4619. lpp., 26. punkts).

               18

               Šajā ziņā Tiesa jau ir lēmusi, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek prasīts, lai dārgmetālu izstrādājumus, kas ir importēti no citām dalībvalstīm, kurās tie tiek likumīgi tirgoti un apzīmogoti atbilstoši šo valstu tiesiskajam regulējumam, no jauna tiktu apzīmogoti importa dalībvalstī, rada tādas sekas, ka to imports rada lielākas grūtības un kļūst dārgāks (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Robertson u.c., 10. punkts, lietā Houtwipper, 13. punkts, kā arī lietā Komisija/Īrija, 27. punkts).

               19

               Tas tā ir šajā lietā apskatāmā tiesiskā regulējuma gadījumā. Saskaņā ar šo regulējumu dārgmetālu un dārgakmeņu izstrādājumi, kuri ir apzīmogoti ar tādu zīmogu, kurā ietvertās norādes neatbilst minētā tiesiskā regulējuma prasībām, var tikt tirgoti Lietuvā tikai pēc tam, kad šajā dalībvalstī tiem ir uzspiests jauns zīmogs.

               20

               Līdz ar to šāds tiesiskais regulējums ir LESD 34. pantā aizliegtais pasākums ar importa kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību.

               21

               Attiecībā uz iespēju attaisnot šādu pasākumu Tiesa jau ir lēmusi, ka importētājam noteikts pienākums apzīmogot dārgmetālu izstrādājumus ar zīmogu, uz kura ir norādīta prove, principā ir tāds, ar kuru var nodrošināt patērētāju efektīvu aizsardzību un godīgu tirdzniecību (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Robertson u.c., 11. punkts, lietā Houtwipper, 14. punkts, kā arī lietā Komisija/Īrija, 29. punkts).

               22

               Tomēr šajā ziņā Tiesa ir arī lēmusi, ka dalībvalsts nevar noteikt pienākumu uzspiest jaunu zīmogu importētām precēm no citas dalībvalsts, kurā tās tiek likumīgi tirgotas un ir apzīmogotas atbilstoši šīs valsts tiesiskajam regulējumam, ja norāde, kas ir ietverta sākotnējā zīmogā, lai arī kāda būtu tās forma, ir līdzvērtīga tai norādei, kura ir noteikta importa dalībvalstī un ir saprotama šīs valsts patērētājiem (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Robertson u.c., 12. punkts, lietā Houtwipper, 15. punkts, kā arī lietā Komisija/Īrija, 30. un 69. punkts).

               23

               Lai noteiktu, vai norāde par provi, kas ir noteikta dalībvalsts tiesiskajā regulējumā sniedz līdzvērtīgu un saprotamu informāciju šīs valsts patērētājiem, ir jāņem vērā tas, ko, domājams, sagaida samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 32. punkts).

               24

               Saistībā ar strīdu, ko izskata iesniedzējtiesa, ir jānorāda, ka ir pierādīts, ka attiecīgie izstrādājumi bija apzīmogoti ar Polijas Republikas pilnvarota un neatkarīga proves biroja valsts zīmogu atbilstoši šīs valsts tiesiskajam regulējumam.

               25

               Tāpat iesniedzējtiesa norāda, ka netiek apstrīdēts, ka uz minētajiem izstrādājumiem uzspiestais zīmogs norāda uz to provi ar cipara “3” atzīmi un ka Polijā šī norāde ir paredzēta, lai apzīmogotu tādu dārgmetālu izstrādājumus, kuru prove, izsakot miligramos attiecībā pret sakausējuma masu, ir 585.

               26

               No tā izriet, ka norāde, kuru sniedz ar iepriekš minēto atzīmi attiecībā uz Polijā apzīmogotiem dārgmetālu izstrādājumiem, ir līdzvērtīga tai, kuru sniedz ar norādi “585”, kas ir attēlota uz zīmoga, kuru ir uzspiedis neatkarīgs Lietuvā sertificēts proves birojs atbilstoši šīs pēdējās valsts tiesiskajam regulējumam.

               27

               Tomēr ir jāpārbauda arī tas, vai skaitļa “3” atzīme, kas ir ietverta zīmogos, kuri ir uzspiesti attiecīgajiem izstrādājumiem pamatlietā, sniedz saprotamu norādi samērā informētam, uzmanīgam un apdomīgam vidusmēra Lietuvas patērētājam.

               28

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka ir ticams, ka šāda norāde nav saprotama šādam patērētājam, jo principā tam nav jābūt pazīstamam ar Polijas kārtību dārgmetālu provju norādīšanai.

               29

               Tomēr, kaut arī attiecīgā tiesiskā regulējuma ierobežojošas sekas varētu šādi attaisnot ar mērķi nodrošināt efektīvu Lietuvas patērētāju aizsardzību, tiem sniedzot tādu informāciju par Lietuvā importēto dārgmetālu izstrādājumu provi, kura tiem ir saprotama, šādu attaisnojumu var pieņemt tikai tad, ja šis tiesiskais regulējums ir samērīgs ar tam izvirzīto mērķi, proti, vai – kaut arī tas ir piemērots šī mērķa īstenošanai – tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai.

               30

               Līdz ar to ir jāpārbauda, vai minēto mērķi var sasniegt ar pasākumiem, kuri ir mazāk ierobežojošāki tirdzniecībai ar dārgmetāliem Savienības iekšienē, nekā pienākuma uzspiest jaunu zīmogu noteikšana importa dalībvalstī, kas ir paredzēta tas tiesiskajā regulējumā.

               31

               Šajā ziņā ir jāatgādina, kā to norāda iesniedzējtiesa, ka Juvelta ir veikusi papildu apzīmogošanu, šiem izstrādājumiem uzliekot atzīmi “585”, kas ir domāta, lai Lietuvas patērētājiem saprotamā formā norādītu šo izstrādājumu provi, jo šis skaitlis atbilst iepriekš minēto izstrādājumu provei, to izsakot miligramos attiecībā pret sakausējuma masu.

               32

               Ir jākonstatē, ka ar šādu atzīmi var sasniegt mērķi, kāds ir paredzēts pamatlietas tiesiskajā regulējumā un ka tas ir mazāk ierobežojošs pasākums dārgmetālu izstrādājumu apritei Savienības iekšienē nekā jauna apzīmogošana, kura ir prasīta šajā tiesiskajā regulējumā, ar nosacījumu, ka norādes, kuras sniedz ar šādu atzīmi, atbilst tām, kuras ir ietvertas zīmogā, kas ir uzspiests attiecīgajiem izstrādājumiem neatkarīgā to eksporta dalībvalsts sertificētā proves birojā.

               33

               Turklāt ir jānorāda, ka bez tādas papildu apzīmogošanas kā pamatlietā arī citi pasākumi kā, piemēram, obligāta klātbūtne citu dalībvalstu izcelsmes izstrādājumu tirdzniecības vietā, atbilstības tabulas, kuras ir apstiprinātas neatkarīgā importa dalībvalsts sertificētā proves birojā, ar kurām informē patērētājus par citu dalībvalstu proves zīmogiem un to līdzvērtību minētajā dalībvalstī, vai pienākums uzlīmēt uz šādiem izstrādājumiem etiķeti, kurā ir minētas visas prasības, kas ir noteiktas šīs pašas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā, varētu būt pietiekami, lai ļautu nodrošināt efektīvu patērētāju aizsardzību.

               34

               Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, saskaņā ar kuru, lai Eiropas Savienības dalībvalsts tirgū varētu tirgot dārgmetālu izstrādājumus, kas ir importēti no citas dalībvalsts, kurā šo izstrādājumu tirgošana ir atļauta un kuri ir apzīmogoti atbilstoši šīs otras dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, šie izstrādājumi, ja ziņas par šo izstrādājumu provi, kuras ir ietvertas zīmogā, neatbilst pirmās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā noteiktajām prasībām, ir no jauna jāapzīmogo ar dalībvalsts sertificēta un neatkarīga proves biroja zīmogu, ar kuru apstiprina, ka iepriekš minētie izstrādājumi ir tikuši kontrolēti, un uz tiem jānorāda prove atbilstoši iepriekš minētajām prasībām.

         Par otro jautājumu

               35

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē apstāklis, ka papildu zīmogs importētu dārgmetālu izstrādājumiem, kas ir paredzēts, lai importa dalībvalsts patērētājiem saprotamā veidā sniegtu norādes par šo izstrādājumu provi, nav uzspiests dalībvalsts sertificētā un neatkarīgā proves birojā.

               36

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, ciktāl izstrādājumiem pamatlietā uzspiestais otrs zīmogs ir tikai kā papildinājums proves zīmogam, kuru ir uzspiedis eksporta dalībvalsts – šajā lietā Polijas Republikas – sertificēts un neatkarīgs proves birojs, šī zīmoga garantijas funkcija ir izpildīta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Houtwipper, 19. punkts).

               37

               Situācija pamatlietā ir jānošķir no tādas situācijas, kurā dārgmetālu izstrādājumus apzīmogo paši ražotāji eksporta dalībvalstī. Šādā situācijā var notikt krāpšanās, pret kurām, nepastāvot Savienības tiesiskajam regulējumam, ir jāvēršas dalībvalstīm, kurām ir plaša rīcības brīvība to darīt, pieņemot pasākumus, kuri to ieskatā ir piemēroti šajā ziņā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Houtwipper, 20.–22. punkts).

               38

               Tomēr norādēm, kuras sniedz ar šādu papildu apzīmogošanu kā pamatlietā, katrā ziņā ir jāatbilst tām, kuras ir ietvertas zīmogā, kas ir uzspiests attiecīgajiem izstrādājumiem neatkarīgā eksporta dalībvalsts sertificētā proves birojā.

               39

               Kā izriet no iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī no šī sprieduma 25. un 26. punkta, tas tā ir pamatlietā apskatītajā gadījumā.

               40

               Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka apstāklis, ka papildu zīmogs importētu dārgmetālu izstrādājumiem, kas ir paredzēts, lai importa dalībvalsts patērētājiem saprotamā veidā sniegtu norādes par šo izstrādājumu provi, nav uzspiests dalībvalsts sertificētā un neatkarīgā proves birojā, neietekmē atbildi, kas ir sniegta uz pirmo jautājumu, ja proves zīmogs minētajiem izstrādājumiem ir ticis iepriekš uzspiests neatkarīgā eksporta dalībvalsts sertificētā proves birojā un ja norādes, kas ir sniegtas ar šo papildu apzīmogošanu, atbilst tām, kuras ir ietvertas šajā zīmogā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               41

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pamatlietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, saskaņā ar kuru, lai Eiropas Savienības dalībvalsts tirgū varētu tirgot dārgmetālu izstrādājumus, kas ir importēti no citas dalībvalsts, kurā šo izstrādājumu tirgošana ir atļauta un kuri ir apzīmogoti atbilstoši šīs otras dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, šie izstrādājumi, ja ziņas par šo izstrādājumu provi, kuras ir ietvertas zīmogā, neatbilst pirmās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā noteiktajām prasībām, ir no jauna jāapzīmogo ar dalībvalsts sertificēta un neatkarīga proves biroja zīmogu, ar kuru apstiprina, ka iepriekš minētie izstrādājumi ir tikuši kontrolēti, un uz tiem jānorāda prove atbilstoši iepriekš minētajām prasībām;

                           2)

                           apstāklis, ka papildu zīmogs importētu dārgmetālu izstrādājumiem, kas ir paredzēts, lai importa dalībvalsts patērētājiem saprotamā veidā sniegtu norādes par šo izstrādājumu provi, nav uzspiests dalībvalsts sertificētā un neatkarīgā proves birojā, neietekmē atbildi, kas ir sniegta uz pirmo jautājumu, ja proves zīmogs minētajiem izstrādājumiem ir ticis iepriekš uzspiests neatkarīgā eksporta dalībvalsts sertificētā proves birojā un ja norādes, kas ir sniegtas ar šo papildu apzīmogošanu, atbilst tām, kuras ir ietvertas šajā zīmogā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – lietuviešu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1989. gada 28. februārī. # Erik van der Stijl un Geoffrey Cullington pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas 341/85, 251, 258, 259, 262 un 266/86, 222 un 232/87.


Tiesas spriedums 1993. gada 6. oktobrī. # Gerardus Cornelis Ten Oever pret Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Kantongerecht Utrecht - Nīderlande. # Lieta C-109/91.


Tiesas spriedums 1970. gada 17. decembrī. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel pret Köster un Berodt & Co. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Vācija. # Lieta 25-70.


title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 27. jūnija spriedums.#Vodafone Malta ltd. un Mobisle Communications ltd. pret Avukat Ġenerali u.c.#Qorti Kostituzzjonali lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi – Direktīva 2002/20/EK – 12. un 13. pants – Administratīvie maksājumi un maksa par izmantošanas tiesībām – Maksa, kas piemērojama mobilo telefonsakaru operatoriem – Valsts tiesību akti – Maksas aprēķināšanas metode – Lietotājiem piemērotā maksas daļa procentos.#Lieta C‑71/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-71/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Qorti Kostituzzjonali  (Malta) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 17. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 10. februārī, tiesvedībā
            Vodafone Malta ltd. ,
            Mobisle Communications ltd.
            pret
            Avukat Ġenerali ,
            Kontrollur tad-Dwana ,
            Ministru tal-Finanzi ,
            Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni .
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [ M. Ilešič ], tiesneši K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks, kas veic trešās palātas tiesneša pienākumus, E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ] (referents), A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ] un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 30. janvāra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Vodafone Malta ltd.  vārdā – I. Refalo , M. Refalo , L. Hurst  un J. Pavia  un M. Borg , avukati , kā arī M. Hall , QC ,
            – Mobisle Communications ltd . vārdā – F. Galea Salomone , pārstāve, kam palīdz I. Gauci  un R. Tufigno , avukati ,
            – Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni  vārdā – L. Cassar Pullicino  un P. Micallef , avukati ,
            – Maltas valdības vārdā – P. Grech , kā arī D. Mangion  un V. Buttigieg , pārstāvji,
            – Spānijas valdības vārdā – N. Díaz Abad , pārstāve,
            – Francijas valdības vārdā – G. de Bergues  un J.-S. Pilczer , pārstāvji,
            – Ungārijas vārdā – M. Z. Fehér , kā arī K . Szíjjártó  un Á. Szílágyi , pārstāves,
            – Eiropas Komisijas vārdā – G. Braun  un K. Mifsud-Bonnici , kā arī L. Nicolae , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 12. un 13. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (turpmāk tekstā – “atļauju izsniegšanas direktīva”) (OV L 108, 21. lpp.).
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Vodafone Malta ltd.  (turpmāk tekstā – “ Vodafone Malta ”) un Mobisle Communications ltd.  (turpmāk tekstā – “ Mobisle Communications ”), piedaloties Avukat Ġenerali  (ģenerālprokurors), Kontrollur tad-Dwana  (muitas kontrolieris), Ministru tal-Finanzi  (finanšu ministrs) un Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni  (Maltas Komunikāciju pārvalde), par akcīzes nodokļa uzlikšanu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 30. un 31. apsvērumā ir noteikts:
            “(30) Elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem var uzlikt administratīvus maksājumus, lai finansētu valsts pārvaldes iestādes darbības, pārvaldot atļauju izsniegšanas sistēmu, un izmantošanas tiesību piešķiršanai. Šād[i] maksājum[i] būtu jāierobežo līdz līmenim, lai segtu minēto darbību faktiskās administratīvās izmaksas. Šajā nolūkā būtu jārada valsts pārvaldes iestāžu ienākumu un izdevumu caurskatāmība, izmantojot gada pārskatus par kopējo ievākto maksājumu summu un radītajām administratīvajām izmaksām. Tas ļaus uzņēmumiem pārbaudīt, ka administratīvie izdevumi un maksājumi ir līdzsvarā.
            (31) Administratīvo maksājumu sistēmām nevajadzētu izkropļot konkurenci vai radīt barjeras ienākšanai tirgū. Ar vispārējo atļauju izsniegšanas sistēmu vairs nebūs iespējams noteikt administratīvās izmaksas un maksājumus individuāliem uzņēmumiem, izņemot gadījumus, kad piešķir tiesības izmantot numurus, radio frekvences un uzstādīt iekārtas. Jebkuriem piemērojamiem administratīviem maksājumiem būtu jābūt saskaņā ar vispārējās atļaujas izsniegšanas sistēmas principiem. Piemērs godīgai, vienkāršai un caurskatāmai alternatīvai šiem maksājumu noteikšanas kritērijiem varētu būt apgrozījums attiecībā uz sadales principu. Ja administratīvie maksājumi ir ļoti mazi, vienotas likmes maksājumi vai maksājumi, kas apvieno vienotu likmi ar elementiem, kas saistīti ar apgrozījumu, arī var būt atbilstīgi.”
            4. Atļauju izsniegšanas direktīvas 1. panta 1. punktā, kura nosaukums ir “Mērķis un piemērošanas joma”, ir paredzēts:
            “1. Šīs direktīvas mērķis ir ieviest iekšējo tirgu elektronisko komunikāciju tīklos un pakalpojumos, saskaņojot un vienkāršojot atļauju izsniegšanas noteikumus un nosacījumus, lai veicinātu to sniegšanu visā Kopienā.
            2. Šī direktīva attiecas uz atļauju izsniegšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.”
            5. Minētās direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir ietverta šāda definīcija:
            ““vispārējā atļauja” ir tiesiskais regulējums, ko saskaņā ar šo direktīvu izveidojusi dalībvalsts, paredzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un nosakot nozarei specifiskus pienākumus, kas var attiekties uz visiem vai uz atsevišķiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem.”
            6. Minētās direktīvas 12. pants ar nosaukumu “Administratīvi maksājumi” ir šāds:
            “1. Jebkuri administratīvi maksājumi, kas uzlikti uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu saskaņā ar vispārējo atļauju izsniegšanu, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas izmantošanas tiesības:
            a) kopumā iekļauj tikai tās administratīvās izmaksas, kas radīsies 6. panta 2. punktā minētās vispārēju atļauju izsniegšanas programmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldē, kontrolē un ieviešanā, kas var iekļaut izmaksas starptautiskai sadarbībai, saskaņošanai un standartizēšanai, tirgus analīzei, izpildes pārraudzībai un citai tirgus kontrolei, kā arī reglamentējošo darbu, kas saistīts ar sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, tādu kā lēmumu par piekļuvi un savstarpēju savienojumu sagatavošanu un ieviešanu; un
            b) tiek uzlikti individuāliem uzņēmumiem objektīvā, caurskatāmā un samērīgā veidā, kas samazina papildu administratīvās izmaksas un saistītus maksājumus.
            2. Ja valsts pārvaldes iestādes uzliek administratīvus maksājumus, tās publicē to administratīvo izmaksu un kopējās ievākto maksājumu summas gada pārskatu. Ņemot vērā atšķirības starp kopējo maksājumu un administratīvo izmaksu summu, veic atbilstīgus koriģējumus.”
            7. Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā ar nosaukumu “Maksas par izmantošanas tiesībām un tiesībām uzstādīt iekārtas” ir noteikts:
            “Dalībvalstis var ļaut attiecīgajai iestādei uzlikt tādu maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma, kas atspoguļo nepieciešamību nodrošināt optimālo šo resursu izmantošanu. Dalībvalstis nodrošina to, ka šādas maksas ir objektīvi pamatotas, caurskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un ņem vērā [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta] Direktīvas 2002/21/EK [par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.)] 8. pantā minētos mērķus.”
            Maltas tiesības
            8. 2005. gada Likuma Nr. II – Likuma dažādu budžeta pasākumu un citu administratīvu pasākumu īstenošanai ( Att Numru II ta’1-2005  – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra ) (2005. gada 1. marta Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta Nr. 17,734; turpmāk tekstā – “2005. gada Likums Nr. II”) – 40. pantā ir paredzēts piemērot akcīzes nodokli ar 3 % likmi mobilo telefonsakaru pakalpojumiem (abonementi un priekšapmaksas kartes), un tā 41. pantā ir paredzēti noteikumi, kas saistīti ar minētajiem pakalpojumiem.
            9. 2005. gada Likuma Nr. II 41. pantā, kas attiecas uz šiem noteikumiem, ir paredzēts:
            “G daļa
            Mobilo telefonsakaru pakalpojumu noteikumi
            1. Šo noteikumu nosaukums ir “Mobilo telefonsakaru pakalpojumu noteikumi”.
            2. Šie noteikumi ir piemērojami visiem ieņēmumiem no mobilo telefonsakaru pakalpojumiem, kā paredzēts 4. punktā.
            3. Mobilo telefonsakaru operatoriem ir jāreģistrējas pie [muitas] kontroliera saskaņā ar Akcīzes nodokļa likumu (turpmāk tekstā – “Likums”).
            4. Akcīzes nodoklis ir jāaprēķina no visiem mobilo telefonsakaru operatoru piemērotajiem maksājumiem par to pakalpojumiem, tostarp par abonēšanu un priekšapmaksas kartēm:
            ar nosacījumu, ka jēdzienam “operators” ir tā pati nozīme, kas paredzēta Elektronisko komunikāciju likuma (noteikumu) 2. pantā;
            ar nosacījumu arī, ka akcīzes nodoklis nav jāmaksā par šādiem pakalpojumiem:
            a) iekšzemes viesabonēšanu;
            b) ieņēmumiem no savstarpējiem savienojumiem;
            c) finansiāliem ziedojumiem, kurus devējs saņēmējam nodod, izmantojot mobilo telefonsakaru operatoru piedāvātos pakalpojumus;
            d) bezmaksas sarunu laiku.
            5. Indivīds, firma, sabiedrība vai uzņēmums, kas ir atbilstoši reģistrēts pie [muitas] kontroliera, ir atbildīgs par akcīzes nodokļa samaksu, kā noteikts Likuma 3. pantā, brīdī, kad akcīzes nodoklis ir jāmaksā.
            6. (1) To ieņēmumu uzskaitei, kas radušies no tādu pakalpojumu sniegšanas, par kuriem saskaņā ar šiem noteikumiem ir jāmaksā akcīzes nodoklis, ir jābūt pieejamai [muitas] kontrolierim jebkādu nepieciešamo pārbaužu veikšanai.
            (2) Periodisks paziņojums, kurā ir iekļauta sīka informācija par ieņēmumiem, kas radušies no tādu pakalpojumu sniegšanas, par kuriem saskaņā ar šiem noteikumiem ir jāmaksā akcīzes nodoklis, ir jāiesniedz [muitas] kontrolierim par jebkuru laika posmu, ko nosaka [muitas] kontrolieris.
            (3) Atskaites laika posma ilgums ir trīs mēneši vai arī ilgāks laika posms, ja to atļauj [muitas] kontrolieris vai ja tas ir kā citādi paredzēts, un informatīvam paziņojumam ir jānonāk pie [muitas] kontroliera 30 dienu laikā pēc tam, kad ticis paziņots par katru atskaites periodu.
            (4) Jebkura persona, kas neizpilda šo noteikumu nosacījumus, ir izdarījusi pārkāpumu, un tai ir piemērojams naudas sods, kas nepārsniedz 500 [Maltas] liru.”
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            10. Vodafone Malta un Mobisle Communications ir Maltas telekomunikāciju tirgus dalībnieki, kur tiem abiem ir piešķirta vispārēja atļauja sniegt publiski pieejamus telefonsakaru pakalpojumus.
            11. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka 2005. gada 19. aprīlī Vodafone Malta  un Mobisle Communications  iesniedza Prim Awla tal-Qorti Civili  (Civiltiesas pirmā palāta) prasību atcelt 2005. gada Likuma Nr. II 40. un 41. pantu, norādot, ka šie panti, ciktāl ar to noteikumiem atsevišķiem mobilo telefonsakaru pakalpojumiem tiek uzlikts akcīzes nodoklis, ir pretrunā atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantam.
            12. Pirmās instances tiesa noraidīja Vodafone Malta  un Mobisle Communications  izvirzītās prasības. Tā uzskatīja, pirmkārt, ka apstrīdētā akcīzes nodokļa uzlikšana nav pretrunā atļauju piešķiršanas direktīvas normām, jo ar tām dalībvalstīm netiek liegts piemērot citus nodokļus telekomunikāciju operatoru sniegtajiem pakalpojumiem papildus tajā noteiktajiem. Otrkārt, pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, tā kā attiecīgais nodoklis netika aprēķināts no operatora apgrozījuma, bet to aprēķināja, tikai ņemot vērā atsevišķu pakalpojumu, ko operators nodrošina lietotājiem, cenu, nodokļa uzlikšanas pamatā nav operatora atļaujas sniegt pakalpojumus, bet šo pakalpojumu izmantošana.
            13. 2008. gada 10. decembrī Vodafone Malta  un Mobisle Communications  iesniedza apelācijas sūdzību Qorti Kostituzzjonali  (Konstitucionālajā tiesā). Tie atkārtoti apgalvoja šajā tiesā, ka izskatāmais akcīzes nodoklis ir jāatceļ, tāpēc ka tas ir pretrunā atļauju izsniegšanas direktīvai, jo dalībvalstis var piemērot tikai tos nodokļus vai nodevas, kas paredzēti šajā direktīvā, un vispārēji piemērojamus nodokļus.
            14. Un tomēr saskaņā ar to apgalvoto izskatāmais akcīzes nodoklis, kas piemērojams mobilo telefonsakaru pakalpojumiem, nav vispārēji piemērojams nodoklis, bet īpašs nodoklis, kas piemērojams tikai mobilo telefonsakaru operatoriem.
            15. Atbildētāji pamatlietā apgalvo, ka 2005. gada Likumā Nr. II paredzētais akcīzes nodoklis ir atšķirīgs un tas nav kāds no atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantā minētajiem administratīvajiem maksājumiem. Tie uzskata, ka ir skaidrs, ka šis nodoklis ir balstīts uz pakalpojumu patēriņu, ko veic to izmantotājs, un ka šo nodokli iekasē attiecīgais uzņēmums, un šis akcīzes nodoklis atšķiras no nodokļiem, kas izskatīti 2003. gada 18. septembra spriedumā apvienotajās lietās C-292/01 un C-293/01 Albacom  un Infostrada ( Recueil , I-9449. lpp.).
            16. Ņemot vērā 2005. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-544/03 un C-545/03 Mobistar  un Belgacom Mobile , Qorti Kostituzzjonali  pauda šaubas par atļauju izsniegšanas direktīvas piemērošanas jomu, un tai radās jautājums, vai šī direktīva izslēdz tiešu nodokļa piemērošanu atsevišķiem vienu un to pašu operatoru sniegtiem pakalpojumiem.
            17. Šādos apstākļos Qorti Kostituzzjonali nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai atļauju izsniegšanas direktīvas noteikumi, un it īpaši tās 12. un 13. panta noteikumi, liedz dalībvalstīm piemērot mobilo telefonsakaru operatoriem finanšu slogu, kas ir:
            a) “akcīzes” nodoklis, ko ievieš ar valsts tiesību aktu starpniecību;
            b) aprēķināts kā procentuāla daļa no maksājumiem, ko mobilo telefonsakaru operatori saņem no lietotājiem, kuri izmanto šo operatoru sniegtos pakalpojumus, izņemot pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir paredzēts izņēmums tiesību aktos;
            c) nodoklis, kuru lietotāji katrs atsevišķi maksā mobilo telefonsakaru operatoriem, un šo apmēru visi operatori, kas piedāvā mobilo telefonsakaru pakalpojumus, vēlāk nodod muitas kontrolierim, – šī naudas summa ir jāmaksā tikai operatoriem, nevis citiem uzņēmumiem, tai skaitā tiem, kas nodrošina citus elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            18. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir pamatlietā izskatāmie, saskaņā ar kuriem mobilo telefonsakaru operatoriem ir piemērojams “akcīzes” nodoklis, kas atbilst noteiktai procentuālai daļai no maksājumiem, ko tie saņem no šo pakalpojumu izmantotājiem.
            19. Vispirms ir jāsecina, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants attiecas uz maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma uzlikšanas noteikumiem. Turpretī, kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, “akcīzes” nodokļa, kas piemērots visiem maksājumiem, ko mobilo telefonsakaru operatori saņem par savu pakalpojumu sniegšanu, jēdziens, kas tiek apskatīts pamatlietā, ir saistīts ar “mobilo telefonsakaru pakalpojumu” nodrošināšanu. Tādējādi atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam nav nozīmes pamatlietā izskatāmajā lietā.
            20. Attiecībā uz atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu ir jānorāda, ka šajā direktīvā ir paredzēti ne tikai noteikumi par vispārējo atļauju izsniegšanu vai noteikumi par maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus un minēto atļauju saturs, bet arī noteikumi par maksājumu, kas saistīti ar šīm procedūrām un kurus dalībvalstis var uzlikt elektronisko pakalpojumu jomā strādājošiem uzņēmumiem, raksturu un apmēru (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Albacom  un Infostrada , 35. un 36. punkts, kā arī 2011. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-284/10 Telefónica de España , Krājums, I-6991. lpp., 18. punkts).
            21. Saistībā ar minēto no atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta formulējuma izriet, ka dalībvalstis uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu atbilstoši vispārējai atļaujai, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas radiofrekvenču vai numuru izmantošanas tiesības, var uzlikt tikai tās administratīvās izmaksas, kas radušās saistībā ar vispārējo atļauju sistēmas pārvaldi, kontroli un ieviešanu, izmantošanas tiesībām un īpašajiem pienākumiem, kas norādīti šīs direktīvas 6. panta 2. punktā.
            22. Tādējādi atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā paredzētie administratīvie maksājumi ir atlīdzība, jo, pirmkārt, tos var piemērot tikai par administratīviem pakalpojumiem, ko valsts pārvaldes iestādes sniegušas elektronisko komunikāciju operatoriem saskaņā ar vispārējo atļauju vai atbilstoši radiofrekvenču vai numuru izmantošanas tiesībām, un, otrkārt, tiem ir jāsedz attiecīgo pakalpojumu radītās administratīvās izmaksas.
            23. Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kas attiecībā uz dalībvalstu noteiktajiem administratīvajiem maksājumiem operatoriem, kuriem ir piešķirta vispārējā atļauja atbilstoši atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantam, nosaka, ka to mērķis var būt tikai četru administratīvo darbību izmaksu segšana, proti, vispārējo atļauju izdošanu un piemērojamās vispārējās atļauju sistēmas vadības, kontroles un ieviešanas segšana (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Telefónica de España , 22. punkts).
            24. No iepriekš minētā izriet, ka nodoklis, kura aprēķināšanas pamats ir saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, ietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā. Dalībvalstīm ir jānodrošina, ka šāds administratīvais maksājums tiek piemērots tikai atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā paredzētajos gadījumos un atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem.
            25. Tomēr tāds nodoklis, kura aprēķināšanas pamats nav saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, bet ar operatoru nodrošināto mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošanu, un ko galu galā maksā to lietotājs, neietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā.
            26. Turklāt ir jānorāda, ka Tiesa 2010. gada 15. decembra rīkojuma lietā C-492/09 Agricola Esposito 35. un 36. punktā ir secinājusi, ka atļauju izsniegšanas direktīvas noteikumi neattiecas uz publiskā zemes mobilo radiokomunikāciju terminālaprīkojuma izmantošanas nodokli, jo tā piemērošana nav balstīta uz elektronisko komunikāciju tīklu nodrošināšanu un pakalpojumu sniegšanu, un privāta mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošana, ko veic abonents, nav tīkla vai elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšana šīs regulas izpratnē.
            27. Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā izskatāmais maksājums ir “akcīzes nodoklis”, ka tas netiek piemērots visiem elektronisko komunikāciju operatoriem, kuriem ir piešķirta vispārējā atļauja, bet tikai tiem operatoriem, kuri sniedz konkrētos mobilo telefonsakaru pakalpojumus, un ka tas atbilst noteiktam procentuālam apmēram no tiem maksājumiem, ko šie operatori saņem no attiecīgo pakalpojumu izmantotājiem. Iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka “šo maksājumu lietotāji katrs atsevišķi maksā mobilo telefonsakaru operatoriem, un šo apmēru visi operatori, kas piedāvā mobilo telefonsakaru pakalpojumus, vēlāk nodod muitas kontrolierim, šī naudas summa ir jāmaksā tikai operatoriem, nevis citiem uzņēmumiem, tai skaitā tiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus”.
            28. Tieši, ņemot vērā šos aspektus, ir redzams, ka pamatlietā izskatāmais maksājums līdzinās patēriņa nodoklim, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja tā tas ir, tad konkrētais maksājums neietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā.
            29. Ņemot vērā visus apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir pamatlietā izskatāmie, saskaņā ar kuriem mobilo telefonsakaru operatoriem ir piemērojams “akcīzes” nodoklis, kas atbilst noteiktai procentuālai daļai no maksājumiem, ko tie saņem no pakalpojumu izmantotājiem, ar nosacījumu, ka tā aprēķināšanas pamats nav saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, bet ir saistīts ar operatoru nodrošināto mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošanu, un ka to galu galā maksā to lietotājs, – fakts, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            30. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir pamatlietā izskatāmie, saskaņā ar kuriem mobilo telefonsakaru operatoriem ir piemērojams “akcīzes” nodoklis, kas atbilst noteiktai procentuālai daļai no maksājumiem, ko tie saņem no pakalpojumu izmantotājiem, ar nosacījumu, ka tā aprēķināšanas pamats nav saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, bet ir saistīts ar operatoru nodrošināto mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošanu, un ka to galu galā maksā to lietotājs, – fakts, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

    ---documentbreak---

         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2013. gada 27. jūnijā (
            *1
         )
      “Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi — Direktīva 2002/20/EK — 12. un 13. pants — Administratīvie maksājumi un maksa par izmantošanas tiesībām — Maksa, kas piemērojama mobilo telefonsakaru operatoriem — Valsts tiesību akti — Maksas aprēķināšanas metode — Lietotājiem piemērotā maksas daļa procentos”
      Lieta C-71/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Qorti Kostituzzjonali (Malta) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 17. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 10. februārī, tiesvedībā

            Vodafone Malta ltd. ,

            Mobisle Communications ltd.

      pret

            Avukat Ġenerali ,

            Kontrollur tad-Dwana ,

            Ministru tal-Finanzi ,

            Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks, kas veic trešās palātas tiesneša pienākumus, E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents), A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 30. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Vodafone Malta ltd. vārdā – I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst un J. Pavia un M. Borg, avukati, kā arī M. Hall, QC,

               —

                  Mobisle Communications ltd. vārdā – F. Galea Salomone, pārstāve, kam palīdz I. Gauci un R. Tufigno, avukati,

               —

                  Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni vārdā – L. Cassar Pullicino un P. Micallef, avukati,

               —

               Maltas valdības vārdā – P. Grech, kā arī D. Mangion un V. Buttigieg, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – N. Díaz Abad, pārstāve,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un J.-S. Pilczer, pārstāvji,

               —

               Ungārijas vārdā – M. Z. Fehér, kā arī K. Szíjjártó un Á. Szílágyi, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. Braun un K. Mifsud-Bonnici, kā arī L. Nicolae, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 12. un 13. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (turpmāk tekstā – “atļauju izsniegšanas direktīva”) (OV L 108, 21. lpp.).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Vodafone Malta ltd. (turpmāk tekstā – “Vodafone Malta”) un Mobisle Communications ltd. (turpmāk tekstā – “Mobisle Communications”), piedaloties Avukat Ġenerali (ģenerālprokurors), Kontrollur tad-Dwana (muitas kontrolieris), Ministru tal-Finanzi (finanšu ministrs) un Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (Maltas Komunikāciju pārvalde), par akcīzes nodokļa uzlikšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 30. un 31. apsvērumā ir noteikts:

                        “(30)

                        Elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem var uzlikt administratīvus maksājumus, lai finansētu valsts pārvaldes iestādes darbības, pārvaldot atļauju izsniegšanas sistēmu, un izmantošanas tiesību piešķiršanai. Šād[i] maksājum[i] būtu jāierobežo līdz līmenim, lai segtu minēto darbību faktiskās administratīvās izmaksas. Šajā nolūkā būtu jārada valsts pārvaldes iestāžu ienākumu un izdevumu caurskatāmība, izmantojot gada pārskatus par kopējo ievākto maksājumu summu un radītajām administratīvajām izmaksām. Tas ļaus uzņēmumiem pārbaudīt, ka administratīvie izdevumi un maksājumi ir līdzsvarā.

                        (31)

                        Administratīvo maksājumu sistēmām nevajadzētu izkropļot konkurenci vai radīt barjeras ienākšanai tirgū. Ar vispārējo atļauju izsniegšanas sistēmu vairs nebūs iespējams noteikt administratīvās izmaksas un maksājumus individuāliem uzņēmumiem, izņemot gadījumus, kad piešķir tiesības izmantot numurus, radio frekvences un uzstādīt iekārtas. Jebkuriem piemērojamiem administratīviem maksājumiem būtu jābūt saskaņā ar vispārējās atļaujas izsniegšanas sistēmas principiem. Piemērs godīgai, vienkāršai un caurskatāmai alternatīvai šiem maksājumu noteikšanas kritērijiem varētu būt apgrozījums attiecībā uz sadales principu. Ja administratīvie maksājumi ir ļoti mazi, vienotas likmes maksājumi vai maksājumi, kas apvieno vienotu likmi ar elementiem, kas saistīti ar apgrozījumu, arī var būt atbilstīgi.”

               4

               Atļauju izsniegšanas direktīvas 1. panta 1. punktā, kura nosaukums ir “Mērķis un piemērošanas joma”, ir paredzēts:
               “1.   Šīs direktīvas mērķis ir ieviest iekšējo tirgu elektronisko komunikāciju tīklos un pakalpojumos, saskaņojot un vienkāršojot atļauju izsniegšanas noteikumus un nosacījumus, lai veicinātu to sniegšanu visā Kopienā.
               2.   Šī direktīva attiecas uz atļauju izsniegšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.”

               5

               Minētās direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir ietverta šāda definīcija:
               ““vispārējā atļauja” ir tiesiskais regulējums, ko saskaņā ar šo direktīvu izveidojusi dalībvalsts, paredzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un nosakot nozarei specifiskus pienākumus, kas var attiekties uz visiem vai uz atsevišķiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem.”

               6

               Minētās direktīvas 12. pants ar nosaukumu “Administratīvi maksājumi” ir šāds:
               “1.   Jebkuri administratīvi maksājumi, kas uzlikti uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu saskaņā ar vispārējo atļauju izsniegšanu, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas izmantošanas tiesības:

                        a)

                        kopumā iekļauj tikai tās administratīvās izmaksas, kas radīsies 6. panta 2. punktā minētās vispārēju atļauju izsniegšanas programmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldē, kontrolē un ieviešanā, kas var iekļaut izmaksas starptautiskai sadarbībai, saskaņošanai un standartizēšanai, tirgus analīzei, izpildes pārraudzībai un citai tirgus kontrolei, kā arī reglamentējošo darbu, kas saistīts ar sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, tādu kā lēmumu par piekļuvi un savstarpēju savienojumu sagatavošanu un ieviešanu; un

                        b)

                        tiek uzlikti individuāliem uzņēmumiem objektīvā, caurskatāmā un samērīgā veidā, kas samazina papildu administratīvās izmaksas un saistītus maksājumus.

                  2.   Ja valsts pārvaldes iestādes uzliek administratīvus maksājumus, tās publicē to administratīvo izmaksu un kopējās ievākto maksājumu summas gada pārskatu. Ņemot vērā atšķirības starp kopējo maksājumu un administratīvo izmaksu summu, veic atbilstīgus koriģējumus.”

               7

               Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā ar nosaukumu “Maksas par izmantošanas tiesībām un tiesībām uzstādīt iekārtas” ir noteikts:
               “Dalībvalstis var ļaut attiecīgajai iestādei uzlikt tādu maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma, kas atspoguļo nepieciešamību nodrošināt optimālo šo resursu izmantošanu. Dalībvalstis nodrošina to, ka šādas maksas ir objektīvi pamatotas, caurskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un ņem vērā [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta] Direktīvas 2002/21/EK [par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.)] 8. pantā minētos mērķus.”

         Maltas tiesības

               8

               2005. gada Likuma Nr. II – Likuma dažādu budžeta pasākumu un citu administratīvu pasākumu īstenošanai (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (2005. gada 1. martaGazzetta tal-Gvern ta’ Malta Nr. 17,734; turpmāk tekstā – “2005. gada Likums Nr. II”) – 40. pantā ir paredzēts piemērot akcīzes nodokli ar 3 % likmi mobilo telefonsakaru pakalpojumiem (abonementi un priekšapmaksas kartes), un tā 41. pantā ir paredzēti noteikumi, kas saistīti ar minētajiem pakalpojumiem.

               9

               2005. gada Likuma Nr. II 41. pantā, kas attiecas uz šiem noteikumiem, ir paredzēts:
               “G daļa
               Mobilo telefonsakaru pakalpojumu noteikumi
               1.   Šo noteikumu nosaukums ir “Mobilo telefonsakaru pakalpojumu noteikumi”.
               2.   Šie noteikumi ir piemērojami visiem ieņēmumiem no mobilo telefonsakaru pakalpojumiem, kā paredzēts 4. punktā.
               3.   Mobilo telefonsakaru operatoriem ir jāreģistrējas pie [muitas] kontroliera saskaņā ar Akcīzes nodokļa likumu (turpmāk tekstā – “Likums”).
               4.   Akcīzes nodoklis ir jāaprēķina no visiem mobilo telefonsakaru operatoru piemērotajiem maksājumiem par to pakalpojumiem, tostarp par abonēšanu un priekšapmaksas kartēm:
               ar nosacījumu, ka jēdzienam “operators” ir tā pati nozīme, kas paredzēta Elektronisko komunikāciju likuma (noteikumu) 2. pantā;
               ar nosacījumu arī, ka akcīzes nodoklis nav jāmaksā par šādiem pakalpojumiem:

                        a)

                        iekšzemes viesabonēšanu;

                        b)

                        ieņēmumiem no savstarpējiem savienojumiem;

                        c)

                        finansiāliem ziedojumiem, kurus devējs saņēmējam nodod, izmantojot mobilo telefonsakaru operatoru piedāvātos pakalpojumus;

                        d)

                        bezmaksas sarunu laiku.

                  5.   Indivīds, firma, sabiedrība vai uzņēmums, kas ir atbilstoši reģistrēts pie [muitas] kontroliera, ir atbildīgs par akcīzes nodokļa samaksu, kā noteikts Likuma 3. pantā, brīdī, kad akcīzes nodoklis ir jāmaksā.

                        (1)

                        To ieņēmumu uzskaitei, kas radušies no tādu pakalpojumu sniegšanas, par kuriem saskaņā ar šiem noteikumiem ir jāmaksā akcīzes nodoklis, ir jābūt pieejamai [muitas] kontrolierim jebkādu nepieciešamo pārbaužu veikšanai.

                        (2)

                        Periodisks paziņojums, kurā ir iekļauta sīka informācija par ieņēmumiem, kas radušies no tādu pakalpojumu sniegšanas, par kuriem saskaņā ar šiem noteikumiem ir jāmaksā akcīzes nodoklis, ir jāiesniedz [muitas] kontrolierim par jebkuru laika posmu, ko nosaka [muitas] kontrolieris.

                        (3)

                        Atskaites laika posma ilgums ir trīs mēneši vai arī ilgāks laika posms, ja to atļauj [muitas] kontrolieris vai ja tas ir kā citādi paredzēts, un informatīvam paziņojumam ir jānonāk pie [muitas] kontroliera 30 dienu laikā pēc tam, kad ticis paziņots par katru atskaites periodu.

                        (4)

                        Jebkura persona, kas neizpilda šo noteikumu nosacījumus, ir izdarījusi pārkāpumu, un tai ir piemērojams naudas sods, kas nepārsniedz 500 [Maltas] liru.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               10

                  Vodafone Malta un Mobisle Communications ir Maltas telekomunikāciju tirgus dalībnieki, kur tiem abiem ir piešķirta vispārēja atļauja sniegt publiski pieejamus telefonsakaru pakalpojumus.

               11

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka 2005. gada 19. aprīlīVodafone Malta un Mobisle Communications iesniedza Prim Awla tal-Qorti Civili (Civiltiesas pirmā palāta) prasību atcelt 2005. gada Likuma Nr. II 40. un 41. pantu, norādot, ka šie panti, ciktāl ar to noteikumiem atsevišķiem mobilo telefonsakaru pakalpojumiem tiek uzlikts akcīzes nodoklis, ir pretrunā atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantam.

               12

               Pirmās instances tiesa noraidīja Vodafone Malta un Mobisle Communications izvirzītās prasības. Tā uzskatīja, pirmkārt, ka apstrīdētā akcīzes nodokļa uzlikšana nav pretrunā atļauju piešķiršanas direktīvas normām, jo ar tām dalībvalstīm netiek liegts piemērot citus nodokļus telekomunikāciju operatoru sniegtajiem pakalpojumiem papildus tajā noteiktajiem. Otrkārt, pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, tā kā attiecīgais nodoklis netika aprēķināts no operatora apgrozījuma, bet to aprēķināja, tikai ņemot vērā atsevišķu pakalpojumu, ko operators nodrošina lietotājiem, cenu, nodokļa uzlikšanas pamatā nav operatora atļaujas sniegt pakalpojumus, bet šo pakalpojumu izmantošana.

               13

               2008. gada 10. decembrīVodafone Malta un Mobisle Communications iesniedza apelācijas sūdzību Qorti Kostituzzjonali (Konstitucionālajā tiesā). Tie atkārtoti apgalvoja šajā tiesā, ka izskatāmais akcīzes nodoklis ir jāatceļ, tāpēc ka tas ir pretrunā atļauju izsniegšanas direktīvai, jo dalībvalstis var piemērot tikai tos nodokļus vai nodevas, kas paredzēti šajā direktīvā, un vispārēji piemērojamus nodokļus.

               14

               Un tomēr saskaņā ar to apgalvoto izskatāmais akcīzes nodoklis, kas piemērojams mobilo telefonsakaru pakalpojumiem, nav vispārēji piemērojams nodoklis, bet īpašs nodoklis, kas piemērojams tikai mobilo telefonsakaru operatoriem.

               15

               Atbildētāji pamatlietā apgalvo, ka 2005. gada Likumā Nr. II paredzētais akcīzes nodoklis ir atšķirīgs un tas nav kāds no atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pantā minētajiem administratīvajiem maksājumiem. Tie uzskata, ka ir skaidrs, ka šis nodoklis ir balstīts uz pakalpojumu patēriņu, ko veic to izmantotājs, un ka šo nodokli iekasē attiecīgais uzņēmums, un šis akcīzes nodoklis atšķiras no nodokļiem, kas izskatīti 2003. gada 18. septembra spriedumā apvienotajās lietās C-292/01 un C-293/01 Albacom un Infostrada (Recueil, I-9449. lpp.).

               16

               Ņemot vērā 2005. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-544/03 un C-545/03 Mobistar un Belgacom Mobile, Qorti Kostituzzjonali pauda šaubas par atļauju izsniegšanas direktīvas piemērošanas jomu, un tai radās jautājums, vai šī direktīva izslēdz tiešu nodokļa piemērošanu atsevišķiem vienu un to pašu operatoru sniegtiem pakalpojumiem.

               17

               Šādos apstākļos Qorti Kostituzzjonali nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai atļauju izsniegšanas direktīvas noteikumi, un it īpaši tās 12. un 13. panta noteikumi, liedz dalībvalstīm piemērot mobilo telefonsakaru operatoriem finanšu slogu, kas ir:

                        a)

                        “akcīzes” nodoklis, ko ievieš ar valsts tiesību aktu starpniecību;

                        b)

                        aprēķināts kā procentuāla daļa no maksājumiem, ko mobilo telefonsakaru operatori saņem no lietotājiem, kuri izmanto šo operatoru sniegtos pakalpojumus, izņemot pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir paredzēts izņēmums tiesību aktos;

                        c)

                        nodoklis, kuru lietotāji katrs atsevišķi maksā mobilo telefonsakaru operatoriem, un šo apmēru visi operatori, kas piedāvā mobilo telefonsakaru pakalpojumus, vēlāk nodod muitas kontrolierim, – šī naudas summa ir jāmaksā tikai operatoriem, nevis citiem uzņēmumiem, tai skaitā tiem, kas nodrošina citus elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               18

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir pamatlietā izskatāmie, saskaņā ar kuriem mobilo telefonsakaru operatoriem ir piemērojams “akcīzes” nodoklis, kas atbilst noteiktai procentuālai daļai no maksājumiem, ko tie saņem no šo pakalpojumu izmantotājiem.

               19

               Vispirms ir jāsecina, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants attiecas uz maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma uzlikšanas noteikumiem. Turpretī, kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, “akcīzes” nodokļa, kas piemērots visiem maksājumiem, ko mobilo telefonsakaru operatori saņem par savu pakalpojumu sniegšanu, jēdziens, kas tiek apskatīts pamatlietā, ir saistīts ar “mobilo telefonsakaru pakalpojumu” nodrošināšanu. Tādējādi atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam nav nozīmes pamatlietā izskatāmajā lietā.

               20

               Attiecībā uz atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu ir jānorāda, ka šajā direktīvā ir paredzēti ne tikai noteikumi par vispārējo atļauju izsniegšanu vai noteikumi par maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus un minēto atļauju saturs, bet arī noteikumi par maksājumu, kas saistīti ar šīm procedūrām un kurus dalībvalstis var uzlikt elektronisko pakalpojumu jomā strādājošiem uzņēmumiem, raksturu un apmēru (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Albacom un Infostrada, 35. un 36. punkts, kā arī 2011. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-284/10 Telefónica de España, Krājums, I-6991. lpp., 18. punkts).

               21

               Saistībā ar minēto no atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta formulējuma izriet, ka dalībvalstis uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu atbilstoši vispārējai atļaujai, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas radiofrekvenču vai numuru izmantošanas tiesības, var uzlikt tikai tās administratīvās izmaksas, kas radušās saistībā ar vispārējo atļauju sistēmas pārvaldi, kontroli un ieviešanu, izmantošanas tiesībām un īpašajiem pienākumiem, kas norādīti šīs direktīvas 6. panta 2. punktā.

               22

               Tādējādi atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā paredzētie administratīvie maksājumi ir atlīdzība, jo, pirmkārt, tos var piemērot tikai par administratīviem pakalpojumiem, ko valsts pārvaldes iestādes sniegušas elektronisko komunikāciju operatoriem saskaņā ar vispārējo atļauju vai atbilstoši radiofrekvenču vai numuru izmantošanas tiesībām, un, otrkārt, tiem ir jāsedz attiecīgo pakalpojumu radītās administratīvās izmaksas.

               23

               Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kas attiecībā uz dalībvalstu noteiktajiem administratīvajiem maksājumiem operatoriem, kuriem ir piešķirta vispārējā atļauja atbilstoši atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantam, nosaka, ka to mērķis var būt tikai četru administratīvo darbību izmaksu segšana, proti, vispārējo atļauju izdošanu un piemērojamās vispārējās atļauju sistēmas vadības, kontroles un ieviešanas segšana (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Telefónica de España, 22. punkts).

               24

               No iepriekš minētā izriet, ka nodoklis, kura aprēķināšanas pamats ir saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, ietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā. Dalībvalstīm ir jānodrošina, ka šāds administratīvais maksājums tiek piemērots tikai atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā paredzētajos gadījumos un atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem.

               25

               Tomēr tāds nodoklis, kura aprēķināšanas pamats nav saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, bet ar operatoru nodrošināto mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošanu, un ko galu galā maksā to lietotājs, neietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā.

               26

               Turklāt ir jānorāda, ka Tiesa 2010. gada 15. decembra rīkojuma lietā C-492/09 Agricola Esposito 35. un 36. punktā ir secinājusi, ka atļauju izsniegšanas direktīvas noteikumi neattiecas uz publiskā zemes mobilo radiokomunikāciju terminālaprīkojuma izmantošanas nodokli, jo tā piemērošana nav balstīta uz elektronisko komunikāciju tīklu nodrošināšanu un pakalpojumu sniegšanu, un privāta mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošana, ko veic abonents, nav tīkla vai elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšana šīs regulas izpratnē.

               27

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā izskatāmais maksājums ir “akcīzes nodoklis”, ka tas netiek piemērots visiem elektronisko komunikāciju operatoriem, kuriem ir piešķirta vispārējā atļauja, bet tikai tiem operatoriem, kuri sniedz konkrētos mobilo telefonsakaru pakalpojumus, un ka tas atbilst noteiktam procentuālam apmēram no tiem maksājumiem, ko šie operatori saņem no attiecīgo pakalpojumu izmantotājiem. Iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka “šo maksājumu lietotāji katrs atsevišķi maksā mobilo telefonsakaru operatoriem, un šo apmēru visi operatori, kas piedāvā mobilo telefonsakaru pakalpojumus, vēlāk nodod muitas kontrolierim, šī naudas summa ir jāmaksā tikai operatoriem, nevis citiem uzņēmumiem, tai skaitā tiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus”.

               28

               Tieši, ņemot vērā šos aspektus, ir redzams, ka pamatlietā izskatāmais maksājums līdzinās patēriņa nodoklim, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja tā tas ir, tad konkrētais maksājums neietilpst atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas jomā.

               29

               Ņemot vērā visus apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir pamatlietā izskatāmie, saskaņā ar kuriem mobilo telefonsakaru operatoriem ir piemērojams “akcīzes” nodoklis, kas atbilst noteiktai procentuālai daļai no maksājumiem, ko tie saņem no pakalpojumu izmantotājiem, ar nosacījumu, ka tā aprēķināšanas pamats nav saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, bet ir saistīts ar operatoru nodrošināto mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošanu, un ka to galu galā maksā to lietotājs, – fakts, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               30

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir pamatlietā izskatāmie, saskaņā ar kuriem mobilo telefonsakaru operatoriem ir piemērojams “akcīzes” nodoklis, kas atbilst noteiktai procentuālai daļai no maksājumiem, ko tie saņem no pakalpojumu izmantotājiem, ar nosacījumu, ka tā aprēķināšanas pamats nav saistīts ar vispārējās atļaujas, kas sniedz iespēju piekļūt elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgum, piešķiršanas procedūru, bet ir saistīts ar operatoru nodrošināto mobilo telefonsakaru pakalpojumu izmantošanu, un ka to galu galā maksā to lietotājs, – fakts, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – maltiešu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 27.oktobrī.#Finanzamt Essen-NordOst pret GFKL Financial Services AG.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#Sestā PVN direktīva - 2. panta 1. punkts un 4. pants - Piemērošanas joma - Jēdzieni "pakalpojumu sniegšana par atlīdzību" un "saimnieciska darbība" - Neatmaksātu parādu pārdošana - Pārdošanas cena, kas ir mazāka par šo parādu nominālvērtību - Pircēja pārņemtas šo parādu piedziņas darbības un parādnieku maksātnespējas risks.#Lieta C-93/10.

text:
      Lieta C‑93/10
      Finanzamt Essen‑NordOst
      pret
      GFKL Financial Services AG
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts un 4. pants – Piemērošanas joma – Jēdzieni “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību” un “saimnieciska darbība” – Neatmaksātu parādu pārdošana – Pārdošanas cena, kas ir mazāka par šo parādu nominālvērtību – Pircēja pārņemtas šo parādu piedziņas darbības un parādnieku maksātnespējas risks
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Pakalpojumu
            sniegšana par atlīdzību – Jēdziens
      (Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts un 4. pants)
      Direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 2. panta 1. punkts un 4. pants
         ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmējs, kas, uzņemoties risku, pērk neatmaksātus parādus par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību,
         nesniedz pakalpojumu par atlīdzību minētā 2. panta 1. punkta izpratnē un neveic šīs direktīvas piemērošanas jomā esošu saimniecisku
         darbību, ja starpība starp šo parādu nominālvērtību un to pirkuma cenu atspoguļo šo parādu faktisko ekonomisko vērtību to
         cesijas brīdī.

      Šādos apstākļos parādu cesionārs nesaņem nekādu pretizpildījumu no cedenta, jo starpība starp cedēto parādu nominālvērtību
         un šo parādu pirkuma cenu atspoguļo šo parādu faktisko ekonomisko vērtību to cesijas brīdī, ko nosaka parādu nedrošais raksturs
         un paaugstinātais parādnieku maksātnespējas risks.

      (sal. ar 22., 25. un 26. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 27. oktobrī (*)

      Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts un 4. pants – Piemērošanas joma – Jēdzieni “pakalpojumu sniegšana par atlīdzību” un “saimnieciska darbība” – Neatmaksātu parādu pārdošana – Pārdošanas cena, kas ir mazāka par šo parādu nominālvērtību – Pircēja pārņemtas šo parādu piedziņas darbības un parādnieku maksātnespējas risks
      Lieta C‑93/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 10. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 17. februārī, tiesvedībā

      Finanzamt Essen-NordOst
      pret
      GFKL Financial Services AG.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), Dž. Arestis [G. Arestis] un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 12. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        GFKL Financial Services AG vārdā – A. Barčs [A. Bartsch] un B. Kellers [B. Keller], Rechtsanwälte,

      –        Vācijas valdības vārdā – T. Hence [T. Henze] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan] un G. Kloesija [G. Clohessy], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 14. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta 1. punktu, 4. pantu, 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktu,
         kā arī 13. panta B daļas d) punkta 2. un 3. apakšpunktu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to,
         kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu
         bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā Finanzamt Essen-NordOst (turpmāk tekstā – “Finanzamt”) pret GFKL Financial Services AG (turpmāk tekstā – “GFKL”) par pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kas šai sabiedrībai jāmaksā tāpēc, ka viena no tās filiālēm
         bija nopirkusi parādus no 70 aizdevuma līgumiem, kas tikuši uzteikti un kuru atmaksāšanas termiņš bija nokavēts.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Sestās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:

      “[PVN] jāmaksā:
      1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas.”

      4        Šīs direktīvas 4. panta 1. un 2. punkts ir formulēti šādi:

      “1.      “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību
         neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.

      2.      Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot
         kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. Ilglaicīga materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana
         nolūkā gūt no tā ienākumus arī uzskatāma par saimniecisku darbību.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      5        GFKL ir viena īpašnieka sabiedrība un mātessabiedrība kādai Vācijā reģistrētai sabiedrībai, kura 2004. gada 26. oktobrī no bankas
         nopirkusi nekustamo īpašumu ķīlas tiesības un parādus saistībā ar 70 aizdevuma līgumiem, kas tikuši uzteikti un kuru atmaksāšanas
         termiņš bija nokavēts.

      6        Atsauces datumā 2004. gada 29. aprīlī šo parādu nominālvērtība bija EUR 15 500 915,16.

      7        Pirkuma līgumā bija arī paredzēts, ka šīs tiesības un parādi kopš šī atsauces datuma tiek uzskatīti par pārvaldītiem vai turētiem
         uz pircēja rēķina un pircējam uzņemoties risku, ka ar tiem saistītos maksājumus saņems pircējs un ka pārdevēja atbildība par
         šo parādu piedziņu būs izslēgta.

      8        Tomēr pēc Federālās Finanšu ministrijas 2004. gada 3. jūnija vēstules par Tiesas 2003. gada 26. jūnija sprieduma lietā C‑305/01
         MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring (Recueil, I‑6729. lpp.) izpildi pirkuma līguma puses uzskatīja, ka, ņemot vērā ievērojamos maksājuma traucējumus, attiecīgo parādu
         atgūstamā daļa esot daudz mazāka par to nominālvērtību, un parādu ekonomisko vērtību noteica EUR 8 956 101 apmērā.

      9        Turklāt uzskatot, ka šo parādu piedziņa būtu jāveic aptuveni trīs gadu laikā, puses, pamatojoties uz savstarpēji nolīgtu procentu
         likmi 5,97 %, vienojās, ka pircējs piešķirs pārdevējam kredītu, kurā iekļauti procenti EUR 556 293 apmērā, kas nozīmēja, ka
         pēc šo procentu atskaitīšanas minēto parādu ekonomiskā vērtība bija EUR 8 399 808.

      10      Attiecīgo parādu galīgā pirkuma cena tika noteikta EUR 8 034 883 apmērā, un pirkuma līgumā nebija paredzēta iespēja šo cenu
         vēlāk pārskatīt.

      11      Turklāt puses uzskatīja, ka pircējs, nopērkot šos parādus, nesniedz pārdevējam ar nodokli apliekamu pakalpojumu. Taču tās
         noteica, ka gadījumā, ja nodokļu iestāde nepiekristu šādai analīzei, EUR 364 925 starpība starp šo parādu ekonomisko vērtību
         bez procentiem un galīgo pirkuma cenu būtu uzskatāma par šī pakalpojuma atlīdzību.

      12      Iesniegusi pagaidu deklarāciju par apgrozījuma nodokli, kurā tā bija norādījusi, ka šī starpība veido atlīdzību par attiecīgo
         parādu pārdevējam sniegto ar nodokli apliekamo pakalpojumu, GFKL iesniedza sūdzību par tās pagaidu deklarāciju, ko Finanzamt noraidīja kā nepamatotu.

      13      Tad GFKL cēla prasību Finanzgericht [Finanšu tiesā], kura to apmierināja, uzskatot, ka atšķirībā no īsta faktoringa neatmaksātu parādu nodošana nav šo parādu
         pārdevējam sniegts pakalpojums, kas ir apliekams ar apgrozījuma nodokli.

      14      Finanzamt par šo Finanzgericht spriedumu iesniedza “Revision” [kasācijas] sūdzību iesniedzējtiesā.

      15      Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai, interpretējot Sestās direktīvas [..] 2. panta 1. punktu un 4. pantu,
      neatmaksātu parādu pārdošanas (pirkšanas) gadījumā sakarā ar neatmaksātu parādu piedziņas un neatmaksāšanas riska pārņemšanu
         parādu pircējs sniedz maksas pakalpojumu un veic saimniecisku darbību, ja pirkuma cena ir novērtēta:

      –        nevis pēc parādu nominālvērtības, vienojoties par atlaidi noteiktas likmes apmērā par neatmaksātu parādu piedziņas un neatmaksāšanas
         riska pārņemšanu, bet gan

      –        pēc riska novērtējuma, ka attiecīgais parāds netiks atmaksāts, un parāda piedziņai salīdzinājumā ar atlaidi par neatmaksāšanas
         risku ir tikai pakārtota nozīme?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai, interpretējot Sestās direktīvas [..] 13. panta B daļas d) punkta 2. un
         3. apakšpunktu:

      a)      pircēja, iegādājoties neatmaksātus parādus, veiktā neatmaksāšanas risku pārņemšana par pirkuma cenu, kas ir ievērojami mazāka
         par parādu nominālvērtību, ir atbrīvota no nodokļa tāpat kā citi nodrošinājumi vai galvojumi;

      b)      ja riska pārņemšana tiek atbrīvota no nodokļa,
      vai parāda piedziņa kā vienota pakalpojuma daļa vai kā blakus pakalpojums ir atbrīvota no nodokļa vai tiek aplikta ar nodokli
         kā pastāvīgs pakalpojums?

      3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un pakalpojums nav atbrīvots no nodokļa, vai, interpretējot Sestās direktīvas
         [..] 11. panta A daļas [1. punkta] a) apakšpunktu,

      atlīdzība par ar nodokli apliekamo pakalpojumu ir nosakāma pēc pušu aplēstajām vai faktiskajām piedziņas izmaksām?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      16      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Sestās direktīvas 2. panta 1. punkts un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka uzņēmējs, kas, uzņemoties risku, pērk neatmaksātus parādus par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību, sniedz pakalpojumu
         par atlīdzību un veic saimniecisku darbību.

      17      Ievadam ir jāatgādina, ka PVN sistēmas ietvaros ar nodokli apliekamo darbību priekšnoteikums ir tāds, ka starp pusēm notiek
         darījums, attiecībā uz kuru tiek noteikta cena vai samaksa. Tādējādi tad, ja pakalpojuma sniedzēja darbību veido vienīgi pakalpojumu
         sniegšana bez tiešas atlīdzības, nepastāv nodokļa bāze, un tādēļ šie pakalpojumi netiek aplikti ar PVN (skat. 2009. gada 29. oktobra
         spriedumu lietā C‑246/08 Komisija/Somija, Krājums, I‑10605. lpp., 43. punkts).

      18      Šādā kontekstā pakalpojums tiek sniegts “par atlīdzību” Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē un līdz ar to ir apliekams
         ar nodokli tikai tad, ja starp pakalpojuma sniedzēju un tā saņēmēju pastāv tiesiskas attiecības, kurās ir savstarpējs izpildījums
         un pakalpojumu sniedzēja saņemtā samaksa ir faktiska atlīdzība par pakalpojuma saņēmējam sniegto pakalpojumu (iepriekš minētais
         spriedums lietā MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, 47. punkts).

      19      Šajā ziņā pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka jēdziens “pakalpojuma sniegšana par atlīdzību” Sestās direktīvas 2. panta
         1. punkta izpratnē nozīmē, ka pastāv tieša saikne starp sniegto pakalpojumu un saņemto atlīdzību (2010. gada 29. jūlija spriedums
         lietā C‑40/09 Astra Zeneca UK, Krājums, I‑7505. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      20      Iepriekš minētajā spriedumā lietā MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring Tiesa ir nospriedusi – tas, ka faktors garantē klientam parādu samaksu, uzņemoties debitoru nesamaksas risku, ir jāuzskata
         par attiecīgās lietas lietošanu, lai gūtu pastāvīga rakstura ienākumus Sestās direktīvas 4. panta 2. punkta izpratnē, ja šis
         darījums par atlīdzību tiek veikts noteiktu laikposmu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, 50. punkts).

      21      Šajā ziņā jāatgādina, ka attiecīgo parādu cesijas darījumu ietvaros lietā, kurā taisīts minētais spriedums, parādu cesionārs
         apņēmās sniegt cedentam faktoringa pakalpojumus, pretī saņemot atlīdzību, proti, faktoringa komisijas maksu un delkrēderi.

      22      Runājot par pašreizējo pamattiesvedību, jānorāda, ka pretēji strīda faktiem, kas bijuši iepriekš minētā sprieduma lietā MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring pamatā, parādu cesionārs nesaņem nekādu pretizpildījumu no cedenta, tāpēc tas neveic saimniecisku darbību Sestās direktīvas
         4. panta izpratnē un nesniedz pakalpojumu šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē.

      23      Protams, starp cedēto parādu nominālvērtību un šo parādu pirkuma cenu ir zināma starpība.

      24      Tomēr pretēji faktoringa komisijas maksai un delkrēderei, ko strīdā, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums lietā MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, iekasēja faktors, šajā pamata lietā šī starpība nav atlīdzība, kas būtu tieša samaksa par pakalpojumu, ko sniedzis cedēto
         parādu pircējs.

      25      Starpība starp cedēto parādu nominālvērtību un šo parādu pirkuma cenu nav šāda pakalpojuma pretizpildījums, bet gan atspoguļo
         šo parādu faktisko ekonomisko vērtību to cesijas brīdī, ko nosaka parādu nedrošais raksturs un paaugstinātais parādnieku maksātnespējas
         risks.

      26      Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 2. panta 1. punkts un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka uzņēmējs, kas, uzņemoties risku, pērk neatmaksātus parādus par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību, nesniedz pakalpojumu
         par atlīdzību minētā 2. panta 1. punkta izpratnē un neveic šīs direktīvas piemērošanas jomā esošu saimniecisku darbību, ja
         starpība starp šo parādu nominālvērtību un to pirkuma cenu atspoguļo šo parādu faktisko ekonomisko vērtību to cesijas brīdī.

       Par otro un trešo jautājumu
      27      Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, atbilde uz otro un trešo jautājumu nav jāsniedz.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 2. panta 1. punkts un 4. pants ir jāinterpretē
            tādējādi, ka uzņēmējs, kas, uzņemoties risku, pērk neatmaksātus parādus par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību, nesniedz
            pakalpojumu par atlīdzību minētā 2. panta 1. punkta izpratnē un neveic šīs direktīvas piemērošanas jomā esošu saimniecisku
            darbību, ja starpība starp šo parādu nominālvērtību un to pirkuma cenu atspoguļo šo parādu faktisko ekonomisko vērtību to
            cesijas brīdī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 2002. gada 19.martā. # H. Lommers pret Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande. # Sociālā politika. # Lieta C-476/99.