Tiesas spriedums 1997. gada 23.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-160/94.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1993. gada 22. jūnijā. # The Queen pret Secretary of State for Health, ex parte Gallaher Ltd, Imperial Tobacco Ltd un Rothmans International Tobacco (UK) Ltd. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Lieta C-11/92.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 13.oktobrī.#Parking Brixen GmbH pret Gemeinde Brixen un Stadtwerke Brixen AG.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen - Itālija.#Valsts pakalpojumu līgumi - Procedūras valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai - Pakalpojumu koncesija - Publisko maksas stāvvietu apsaimniekošana.#Lieta C-458/03.

text:
      Lieta C‑458/03
      Parking Brixen GmbH
      pret
      Gemeinde Brixen  un Stadtwerke Brixen AG
      [Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Publiskie iepirkumi – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Pakalpojumu koncesija – Publisko maksas autostāvvietu apsaimniekošana
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 1. martā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 13. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesību aktu tuvināšana — Publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras — Direktīva 92/50 — Piemērošanas
            joma — Sabiedrisko pakalpojumu koncesija saistībā ar publiskās maksas autostāvvietas apsaimniekošanu — Izslēgšana
      (Padomes Direktīva 92/50)
      2.     Kopienu tiesības — Principi — Vienlīdzīga attieksme — Diskriminācija pilsonības dēļ — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu
            sniegšanas brīvība — Līguma normas — Piemērošanas joma — Sabiedrisko pakalpojumu koncesijas līgumi — Iekļaušana — Ierobežojumi
            — Konkrēts gadījums
      (EKL 12., 43. un 49. pants)
      1.     Publiskās maksas autostāvvietas apsaimniekošanas tiesības, ko valsts iestāde piešķīra pakalpojumu sniedzējam, kurš atlīdzību
         par tās apsaimniekošanu saņem ar trešo personu, kuras izmanto šo autostāvvietu, maksājumiem, ir sabiedrisko pakalpojumu koncesija,
         attiecībā uz kuru nav piemērojama Direktīva 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [publisko
         pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai].

      (sal. ar 43. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.     Sabiedrisko pakalpojumu koncesijas līgumus slēdzošām valsts iestādēm vispārīgi ir jāievēro EK līguma pamata noteikumi un it
         īpaši EKL 43. pants un 49. pants, kā arī EKL 12. pantā minētais nediskriminācijas princips pilsonības dēļ, kas ir īpašs vienlīdzīgas
         attieksmes principa izpaudums. Vienlīdzīgas attieksmes princips un nediskriminācijas princips pilsonības dēļ tostarp nozīmē
         pārskatāmības pienākumu, kas nozīmē nodrošināt atbilstošu publicitāti jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot organizēt
         konkursu attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, kā arī piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli.

      Tomēr EKL 12., 43. un 49. pantā paredzētās normas, kā arī tajos ietvertie vispārējie principi to īpašajā izteiksmes veidā
         nav piemērojami, ja vienlaikus koncedenta – valsts iestādes – veiktā kontrole pār koncesionāru – [tiesību] subjektu – ir tāda
         pati kā tā, ko šī valsts iestāde veic pār saviem dienestiem, un ja šis [tiesību] subjekts īsteno savas galvenās darbības [kopā]
         ar to iegūstošo iestādi.

      Iepriekš minētās normas un principi šajā ziņā nepieļauj, ka valsts iestāde, nerīkojot konkursu, piešķir sabiedrisko pakalpojumu
         koncesiju akciju sabiedrībai, kas izveidota šīs valsts iestādes speciālā uzņēmuma pārveidošanas rezultātā, kuras darbību veidu
         loks ir paplašināts attiecībā uz jaunām svarīgām nozarēm, kuras kapitāls īstermiņā noteikti jādara pieejams trešo personu
         līdzdalībai, kuras darbību teritoriālā joma ir paplašināta, attiecinot tās uz visu valsti un ārvalstīm, un kuras valdei ir
         ļoti plašas vadības pilnvaras, kuras tā var īstenot neatkarīgi.

      (sal. ar 46.–49., 62., 72. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 13. oktobrī (*)

      Publiskie iepirkumi – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Pakalpojumu koncesija – Publisko maksas autostāvvietu apsaimniekošana
      Lieta C‑458/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 23. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 30. oktobrī, tiesvedībā

      Parking Brixen GmbH
      pret
      Gemeinde Brixen,

      Stadtwerke Brixen AG.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts] un E. Juhāss [E. Juhász],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre M. F. Kontē [M.-F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 13. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Parking Brixen GmbH vārdā – K. Cellers [K. Zeller] un S. Turīns [S. Thurin], advokāti,

      –       Gemeinde Brixen vārdā – N. de Nigro [N. De Nigro], Rechtsanwalt,

      –       Stadtwerke Brixen AG vārdā – A. Mulzers [A. Mulser], Rechtsanwalt,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kuram palīdz Dž. Fjengo [G. Fiengo], avvocato dello Stato,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels], pārstāve,

      –       Austrijas valdības vārdā – M. Frūmans [M. Fruhmann], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Vīdners [K. Wiedner], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 1. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/50/EEK par procedūru
         koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai] (OV L 209,
         1. lpp.), EKL 43., 49. un 86. pantu, kā arī nediskriminācijas, pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principu.

      2       Šis lūgums tika iesniegts prāvas starp sabiedrību Parking Brixen GmbH (turpmāk tekstā – Parking Brixen) pret Gemeinde Brixen (Briksenes [Brixen] pašvaldība) un sabiedrību Stadtwerke Brixen AG ietvaros par apsaimniekošanas tiesību piešķiršanu Brixen AG attiecībā uz divām autostāvvietām, kas atrodas šīs pašvaldības teritorijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3       EKL 43. pantā noteikts:
      “Ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus, aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību
         citā dalībvalstī. [..].

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt
         uzņēmumus, it īpaši sabiedrības, kas definētas 48. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem
         paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība, ņemot vērā šā Līguma nodaļu par kapitālu.”

      4       EKL 49. panta pirmajā daļā noteikts:
      “Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu
         pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.”

      5       Direktīvas 92/50 astotajā apsvērumā precizēts:
      “[..] šī direktīva attiecas tikai uz pakalpojumu sniegšanu, kas pamatota ar līgumiem; [..] neattiecas uz pakalpojumu sniegšanu
         ar citu pamatojumu, piemēram, normatīviem aktiem vai darba līgumiem”.

      6       Minētās direktīvas 1. pantā noteikts:
      “Šajā direktīvā:
      a)      “valsts pakalpojumu līgumi” [publiskie pakalpojumu līgumi] ir līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp pakalpojumu sniedzēju un līgumslēdzēju
         iestādi [..];

      [..]
      b)      “līgumslēdzējas iestādes” ir valsts, reģionālas vai vietējas iestādes, publisko tiesību subjekti vai apvienības, ko izveidojusi viena vai vairākas
         šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti.

      [..]”
       Valsts tiesības
      7       Itālijas 1990. gada 8. jūnija Likuma Nr. 142 par vietējo pašpārvaldi (kārtējais papildinājums pie 1990. gada 12. jūnija GURI  Nr. 135, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 142/1990”) 22. panta 3. punktā noteikts, ka pašvaldības un provinces var šādā veidā
         pārvaldīt vietējos publiskos pakalpojumus, kuri saskaņā ar Likumu ietilpst to kompetencē:

      “a)      [vietējās] pašvaldības kontrolē, ja pamatojoties uz pakalpojumu nelielo apjomu vai tam raksturīgajām īpašībām nav lietderīgi
         izveidot jaunu iestādi vai uzņēmumu;

      b)      nododot koncesijā trešām personām, kad pastāv tehniski, ekonomiski vai sociāla rakstura iemesli;
      c)      ar speciāliem uzņēmumiem, kas paredzēti vairāku uz ekonomisku un komerciālu ieinteresētību balstītu pakalpojumu pārvaldīšanai;
      d)      ar iestādēm, lai sniegtu sociālos pakalpojumus bez komerciālas ieinteresētības;
      e)      ar akciju sabiedrībām, kuru kapitāls pārsvarā ir uzkrāts no apvienībām, kuru darbība ir teritoriāli ierobežota, kad citu valsts
         tiesību subjektu vai privātpersonu dalība šķiet lietderīga atkarībā no sniegtā pakalpojuma būtības.”

      8       1993. gada 4. janvāra Reģionālā likuma Nr. 1 44. pantā tā sākotnējā redakcijā lielā mērā ir pārņemts Likuma Nr. 142/1990 22. pants.
         Vēlāk šo 44. pantu grozīja ar 1998. gada 23. oktobra Reģionālo likumu Nr. 10.

      9       44. pantā Reģionālajā likumā Nr. 1, kas grozīts ar Reģionālo likumu Nr. 10, noteikts:
      “[..]
      6.      Pašvaldības izdod noteikumus par procedūrām un atlases kritērijus attiecībā uz tādu sabiedrisko pakalpojumu pārvaldības formu
         izvēli, kam ir saimnieciska un komerciāla nozīme, proti:

      a)      speciālu uzņēmumu izveidošana;
      b)      akciju sabiedrību vai sabiedrību ar ierobežotu atbildību izveidošana, izveidošana vai dalība ar dominējošu ietekmi vietējā
         sabiedrībā;

      c)      sabiedrisko pakalpojumu pārvaldīšanas uzticēšana trešām personām, ievērojot piemērotas konkursa procedūras to izvēlē. Neskarot
         citus likumīgus noteikumus, šīs attiecības nevar ilgt vairāk nekā divdesmit gadus, un tās var atjaunot attiecībā uz to pašu
         priekšmetu tikai saskaņā ar šajā pantā minētajiem noteikumiem. Kooperatīviem un apvienībām, kuras saskaņā ar Likumu pārstāv
         invalīdus, kā arī brīvprātīgām apvienībām un bezpeļņas uzņēmumiem ir jādod priekšroka nosacījumu vienlīdzībai.

      [..]
      18.      Vietējās iestādes, kas ir sabiedrības dalībnieki/akcionāri, jebkurā brīdī var ar valdes lēmumu, ar kuru vienlaicīgi apstiprina
         attiecīgo līgumu par pakalpojumu sniegšanu, uzticēt sabiedrībām, kuras izveidotas 6. punkta nozīmē un sabiedrībām, kas minētas
         17. punktā, citu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu, kuri ir saderīgi ar sabiedrības mērķiem.”

      10     44. panta 6. un 18. punkta noteikumos Reģionālajā likumā Nr. 1, kas grozīts ar Reģionālo likumu Nr. 10, vārds vārdā jeb burtiski
         tiek atkārtots 88. panta 6. un 18. punkta teksts, kas ir saskaņots ar Trentīno-Alto Adidže [Trentino-Alto Adige] autonomā reģiona pašvaldību organizācijas noteikumiem.

      11     Ar 2000. gada 18. augusta Dekrēta-likuma Nr. 267 115. pantu, kas ir likumu par vietējo iestāžu organizāciju apkopojums (kārtējais
         papildinājums pie 2000. gada 28. septembra GURI Nr. 227, turpmāk tekstā – “Dekrēts-likums Nr. 267/2000”) pašvaldībām tiek ļauts savus speciālos uzņēmumus pārveidot par akciju
         sabiedrībām un tajās palikt par vienīgo akcionāru uz laika periodu, kas nepārsniedz divus gadus, sākot skaitīt no šīs pārveidošanas
         dienas.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12     Noteiktu Briksenes pašvaldības kompetencē ietilpstošu vietējo sabiedrisko pakalpojumu pārvaldīšanai šī pašvaldība saskaņā
         ar Likuma Nr. 142/1990 22. pantu vērsās pie speciālā uzņēmuma Stadtwerke Brixen, kas bija šīs pašvaldības īpašums.

      13     Atbilstoši Stadtwerke Brixen statūtu 1. punktam kopš 1999. gada 1. janvāra tai ir juridiskās personas statuss, kā arī uzņēmējdarbības veikšanas brīvība,
         un tā bija pašvaldības iestāde, izveidota ar īpašu mērķi sniegt vienotus un savstarpēji saistītus vietējos sabiedriskos pakalpojumus.

      14     Saskaņā ar šo pašu statūtu 2. punktu Stadtwerke Brixen [darbība] it īpaši ir [paredzēta]:

      “f)      autostāvvietu un daudzstāvu autostāvvietu apsaimniekošanai, ieskaitot visu citu ar tām saistīto darbību izpildi”.
      15     Saskaņā ar Dekrēta-likuma Nr. 267/2000 115. pantu Briksenes pašvaldība ar 2001. gada 25. oktobra Lēmumu Nr. 97 pārveidoja
         speciālo uzņēmumu Stadtwerke Brixen par akciju sabiedrību ar nosaukumu “Stadtwerke Brixen AG”.

      16     Atbilstoši Stadtwerke Brixen AG statūtu 1. punkta 3. apakšpunktam “visas speciālā uzņēmuma [Stadtwerke Brixen] iepriekš pastāvošās tiesības un pienākumi tiek saglabātas arī pēc [uzņēmuma] pārveidošanas un sabiedrība [Stadtwerke Brixen AG] attiecīgi pārņem [speciālā] uzņēmuma Stadtwerke Brixen visus aktīvos un pasīvos tiesiskos darījumus”.

      17     Stadtwerke Brixen AG atbilstoši tās statūtu 4. punktam var vietējā, valsts un starptautiskā mērogā veikt šādas darbības, it īpaši:

      “g)      autostāvvietu un garāžu apsaimniekošanu, kā arī ar tām saistītas darbības”.
      18     Stadtwerke Brixen AG statūtu 18. punktā noteikts, ka tās valdei ir piešķirtas šādas pilnvaras:

      “1)      valdei ir plašas pilnvaras sabiedrības ikdienas vadībā ar tiesībām veikt jebkādu darbību, kuru tā uzskata par vajadzīgu sabiedrības
         mērķu sasniegšanai;

      2)      bez apvienības kopsapulces atļaujas valdei ir aizliegts piešķirt nodrošinājumu, kura summa ir lielāka par 5 (pieciem) miljoniem
         euro, kā arī parakstīt pārvedu vekseļus un apstiprināt līgumus, kas pārsniedz šo summu;

      3)      dalības pirkšana un cesija citās sabiedrībās, pirkšana un cesija, kā arī uzņēmumu vai uzņēmumu [darbības] nozaru pārņemšana
         un transportlīdzekļu pirkšana un pārdošana līdz noteiktai summai 5 (piecu) miljonu euro apmērā par darījumu ir uzskatāmas
         par valdei veicamām ikdienas darbībām;

      4)      Itālijas civilkodeksa 2389. panta otrās daļas nozīmē valdes ekskluzīvā kompetencē ietilpst pieņemt lēmumus, kuru mērķis ir
         noteikt un/vai grozīt samaksu par noteiktiem uzdevumiem.”

      19     Atbilstoši Stadtwerke Brixen AG statūtu 5. punkta 2. apakšpunkta noteikumiem “Briksenes pašvaldības dalība sākotnējā pamatkapitālā nevienā gadījumā nav zemāka
         par absolūto akciju vairākumu”. Turklāt Briksenes pašvaldībai ir tiesības iecelt vairumu no šīs pašas sabiedrības uzraudzības
         padomes locekļiem. Uzraudzības padome sastāv no trīs pastāvīgiem un diviem aizstājējiem locekļiem, un minētā pašvaldība ieceļ
         vismaz divus pastāvīgos un vienu aizstājēju šīs valdes locekli.

      20     Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli speciālā uzņēmuma pārveidošana par akciju sabiedrību acīmredzami sekmē lielu tās neatkarību.
         Stadtwerke Brixen AG darbības sfēra ir ievērojami paplašināta salīdzinājumā ar Stadtwerke Brixen, jo tā var veikt darbības vietējā, valsts un starptautiskā līmenī, turpretim speciālā uzņēmuma Stadtwerke Brixen darbības aptver tikai Briksenes pašvaldības teritoriju. Turklāt speciālais uzņēmums Stadtwerke Brixen bija pakļauts pilsētas domes kontrolei un tiešai ietekmei, turpretī attiecībā uz Stadtwerke Brixen AG minētā pašvaldības veiktā kontrole aprobežojās ar rīcības brīvību, kāda atbilstoši tiesību [normām] par sabiedrībām ir sabiedrības
         dalībnieku/akcionāru vairākumam.

      21     Ar 2000. gada 23. marta Lēmumu Nr. 37 Briksenes pašvaldības padome Stadtwerke Brixen uzticēja publiskā baseina celtniecību un apsaimniekošanu. Laikā, kad šo sabiedrību pārveidoja par akciju sabiedrību – 2001. gada
         25. oktobrī – Stadtwerke Brixen AG pārņēma no šī lēmuma izrietošās tiesības un pienākumus.

      22     Ar 2001. gada 18. decembra Lēmumu Nr. 118 Briksenes pašvaldības padome piešķīra Stadtwerke Brixen AG tiesības uz baseinam paredzētā zemes gabala virszemes un pazemes platību, jo īpaši uz Briksenes pašvaldības teritorijā atrodošos
         zemes gabalu ar kadastra Nr. 491/11, pazemes autostāvvietas celšanai.

      23     Līdz pazemes autostāvvietas projekta [pilnīgai] izpildei tika ierīkota pagaidu virszemes autostāvvieta. Šajā nolūkā parcelē
         491/11, kuru iepriekš izmantoja par futbola laukumu, izklāja pagaidu bruģa segumu, lai to izveidotu par virszemes autostāvvietu
         ar apmēram 200 vietu ietilpību. Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto par parceles 491/11 kā virszemes autostāvvietas izmantošanu
         netika noslēgta nekāda vienošanās.

      24     Lai ierīkotu papildu stāvvietas, virszemes autostāvvietu, kura izvietota blakus esošajā zemes gabalā, proti, parcelē ar kadastra
         Nr. 491/6, kas arī atradās Briksenes pašvaldības teritorijā, kurā bija apmēram 200 vietas un kuru vairāk nekā 10 gadus tieši
         apsaimniekoja Briksenes pašvaldība, ar minētās pašvaldības padomes 2002. gada 28. novembra Lēmumu Nr. 107 piešķīra Stadtwerke Brixen AG  apsaimniekošanai. Šajā lēmumā tika precizēts, ka “Stadtwerke Brixen AG peldēšanas nodarbībām jau ir uzcēlusi pagaidu autostāvvietu, kas atrodas pavisam netālu no pašvaldībai [piederošā] zemes
         gabala”, un ka “tātad šķiet vajadzīgi un lietderīgi uzticēt Stadtwerke Brixen AG apsaimniekot arī šo blakus esošo zemes gabalu, ko veido parcele 491/6, [..] ar kopējo platību 5 137m², ko faktiski tieši
         apsaimnieko pašvaldība”.

      25     2002. gada 19. decembrī Briksenes pašvaldība, piemērojot Lēmumu Nr. 107, noslēdza vienošanos ar Stadtwerke Brixen AG, saskaņā ar kuru Stadtwerke Brixen AG tika uzticēta autostāvvietas, kas atradās parcelē 491/6, apsaimniekošana uz deviņiem gadiem.

      26     Kā atlīdzību par šīs autostāvvietas apsaimniekošanu Stadtwerke Brixen AG iekasēja maksu par [automašīnu] novietošanu [maksas] autostāvvietā. Tomēr tā samaksāja Briksenes pašvaldībai ikgadējo atlīdzību
         151 700 euro apmērā, kuru indeksēja pēc autostāvvietas biļešu cenas, tā, ka to cenu pieauguma rezultātā palielinātos pašvaldībai
         samaksātā atlīdzība. Turklāt, apsaimniekojot autostāvvietu, Stadtwerke Brixen AG uzņēmās atbildību par divriteņu bezmaksas iznomāšanas pakalpojumiem un piekrita, ka attiecīgajā teritorijā tiek rīkots iknedēļas
         tirgus. Stadtwerke Brixen AG arī pārņēma Briksenes pašvaldības iepriekš šajā teritorijā nodarbināto personālu. Visbeidzot, teritorijas parastā un ārkārtas
         uzturēšana gulstas uz minēto sabiedrību, kura šajā sakarā uzņemas jebkādu atbildību.

      27     Atbilstoši 1992. gada 19. jūnijā noslēgtajam koncesijas līgumam ar Briksenes pašvaldību Parking Brixen uzņēmās autostāvvietas, kas arī atradās šīs pašvaldības teritorijā, celtniecību un apsaimniekošanu, kas ir cita, nevis tā,
         kura ir pamata lietas priekšmets. Parking Brixen apstrīdēja Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen [Administratīvā tiesa, Bolcāno provinces neatkarīgā nodaļa] parcelēs 491/6 un 491/11 ierīkoto autostāvvietu apsaimniekošanas
         tiesību piešķiršanu Stadtwerke Brixen AG. Saskaņā ar tās viedokli Briksenes pašvaldībai bija jāpiemēro noteikumi, kas ir saistoši jautājumā par publiskiem konkursiem.

      28     Atbildētāji pamata lietā, proti, Stadtwerke Brixen AG un Briksenes pašvaldība, apstrīdēja jebkādu pienākumu [izziņot] uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskajam konkursam.
         Šajā sakarā Briksenes pašvaldība norādīja, ka tā pilnībā kontrolē Stadtwerke Brixen AG un ka tātad nav notikusi nekāda līgumu piešķiršana trešām personām.

      29     Pastāvot šādiem apstākļiem, Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai attiecīgo publisko maksas autostāvvietu apsaimniekošanas [tiesību] piešķiršana ir publiskais pakalpojumu līgums Direktīvas 92/50/EEK
         nozīmē vai arī tā ir sabiedrisko pakalpojumu koncesija, uz kuru attiecas Eiropas Kopienu konkurences tiesību normas un it
         īpaši vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības pienākums?

      2)      Gadījumā, ja minētais līgums saistībā ar pašvaldības sniegtajiem sabiedriskajiem pakalpojumiem ir pakalpojumu koncesija, vai
         publisko maksas autostāvvietu apsaimniekošanas tiesību piešķiršana, kas saskaņā ar 44. panta 6. punkta b) apakšpunktu 1993. gada
         4. janvāra Reģionālajā likumā Nr. 1, kas grozīts ar 1998. gada 23. oktobra Reģionālā likuma Nr. 10 10. pantu, un atbilstoši
         saskaņoto pašvaldību organizācijas noteikumu 88. panta 6. punkta a) un b) apakšpunktam var notikt bez uzaicinājuma iesniegt
         piedāvājumu publiskā konkursā, ir saderīga ar Kopienu tiesībām un it īpaši ar principu par pakalpojumu sniegšanas brīvību,
         brīvu konkurenci un nediskrimināciju un no tā izrietošo pienākumu par vienlīdzīgu attieksmi un pārskatāmību, kā arī ar samērīguma
         principu, ja tā ir akciju sabiedrība, kas izveidota atbilstoši Dekrēta-likuma Nr. 267/2000 115. pantam pašvaldības speciālā
         uzņēmuma pārveidošanas rezultātā un kuras pamatkapitālu brīdī, kad tiek piešķirtas [tiesības], pilnībā iegūst pašvaldība,
         bet kuras valdei ir plašas ikdienas vadības pilnvaras, kas sniedzas līdz noteiktai summai 5 miljonu euro apmērā par darījumu?”

      30     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 25. maija rīkojumu Energy Service Srl pieteikums par iestāšanos lietā tika noraidīts kā nepieņemams.

       Par pirmo jautājumu
      31     Iesniedzējtiesa ar pirmo jautājumu vaicā, vai attiecīgā publisko maksas autostāvvietu apsaimniekošanas tiesību piešķiršana
         pēc būtības ir publiskais pakalpojumu līgums Direktīvas 92/50 nozīmē vai arī tā ir sabiedrisko pakalpojumu koncesija.

      32     Uzreiz ir jāprecizē, ka Tiesas kompetencē neietilpst attiecīgo darbību konkrēta kvalifikācija pamata lietā. Šāda kvalifikācija
         ir tikai valsts tiesas kompetencē. Tiesas loma aprobežojas ar to, ka tā šai valsts tiesai sniedz interpretāciju par Kopienu
         tiesībām, kas ir noderīga lēmuma pieņemšanai prāvā, ko tā izskata.

      33     Tādēļ Tiesa attiecībā uz Kopienu tiesību interpretāciju var izdarīt secinājumus par no pamata lietas materiāliem atbilstošiem
         faktiem.

      34     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka pamata lieta attiecas uz apsaimniekošanas [tiesību] piešķiršanu attiecībā uz divām dažādām autostāvvietām,
         pirmkārt, par autostāvvietu, kas atrodas parcelē 491/11, un, otrkārt, par to, kura atrodas parcelē 491/6.

      35     Attiecībā uz virszemes autostāvvietu, kas atrodas parcelē 491/11, iesniedzējtiesas lēmumā ir norādīts tikai tas, ka par tās
         izmantošanu nav tikusi noslēgta nekāda vienošanās. It īpaši šajā lēmumā nav ietverta nekāda informācija par šīs autostāvvietas
         izmantošanas atlīdzības nosacījumiem.

      36     Pastāvot šādiem apstākļiem, Tiesa var tikai konstatēt, ka tās rīcībā nav pietiekamas informācijas, lai, atbildot uz šo jautājuma
         daļu, sniegtu noderīgu Kopienu tiesību interpretāciju.

      37     Attiecībā uz parcelē 491/6 atrodošos autostāvvietu, no iesniedzējtiesas lēmuma, kā tas arī ir norādīts šī sprieduma 24.–26. punktā,
         izriet, ka šo autostāvvietu vairāk nekā desmit gadus tieši apsaimniekoja Briksenes pašvaldība līdz brīdim, kad tās apsaimniekošanu
         uz deviņiem gadiem uzticēja Stadtwerke Brixen AG saskaņā ar 2002. gada decembrī noslēgto vienošanos starp šo sabiedrību un minēto pašvaldību. Kā atlīdzību par šīs autostāvvietas
         apsaimniekošanu Stadtwerke Brixen AG iekasēja maksu par autostāvvietas izmantošanu, kura izmaksāja Briksenes pašvaldībai ikgadējo atlīdzību. Turklāt Stadtwerke Brixen AG piekrita tam, ka attiecīgajā teritorijā notiek iknedēļas tirgus un tiek nodrošināti divriteņu bezmaksas iznomāšanas pakalpojumi,
         un uzņēmās uzturēt šo teritoriju.

      38     Ņemot vērā šos faktus, ir jāsaprot, ka iesniedzējtiesa ar savu pirmo jautājumu pēc būtības vaicā, vai valsts iestādes piešķirtās
         publiskās maksas autostāvvietas apsaimniekošanas [tiesības] pakalpojumu sniedzējam, kurš atlīdzību par tās apsaimniekošanu
         saņem ar trešo personu, kuras izmanto šo autostāvvietu, maksājumiem, ir publiskais pakalpojumu līgums Direktīvas 92/50 nozīmē
         vai arī tā ir sabiedrisko pakalpojumu koncesija, attiecībā uz kuru šī direktīva nav piemērojama.

      39     Kā tas arī izriet no Direktīvas 92/50 astotā apsvēruma, tā attiecas uz “publiskiem pakalpojumu līgumiem”, kuri tās 1. panta
         a) apakšpunktā ir definēti kā “līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp pakalpojumu sniedzēju un līgumslēdzēju
         iestādi”. No šīs definīcijas izriet, ka publiskais pakalpojumu līgums šīs direktīvas nozīmē ietver atlīdzību, kuru līgumslēdzēja
         iestāde tieši izmaksā pakalpojumu sniedzējam.

      40     Savukārt pirmajā jautājumā minētajā situācijā atlīdzības izcelsme pakalpojumu sniedzējam ir nevis no attiecīgās valsts iestādes,
         bet gan no trešo personu maksām par attiecīgās autostāvvietas izmantošanu. Šis atlīdzības veids nozīmē, ka [pakalpojumu] sniedzējs
         uzņemas risku par attiecīgajiem pakalpojumiem, un tātad norāda uz sabiedrisko pakalpojumu koncesiju. Tādējādi tādā situācijā,
         kāda tā ir pamata lietā, runa nav par publisko pakalpojumu līgumu, bet gan par sabiedrisko pakalpojumu koncesiju.

      41     Šajā sakarā ir atbilstoši atzīmēt, ka šī interpretācija ir nostiprināta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta
         Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu [publisko būvdarbu līgumu], piegādes valsts līgumu [publisko
         piegādes līgumu] un pakalpojumu valsts līgumu [publisko pakalpojumu līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134,
         114. lpp.), pat ja tā nebija piemērojama pamata lietas faktu laikā. Atbilstoši šīs direktīvas 1. panta 4. punktam “pakalpojumu
         koncesija ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu valsts līgums [publiskais pakalpojumu līgums], izņemot to, ka atlīdzība
         par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu konkrētā pakalpojuma izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa”.

      42     Nav strīda par to, ka sabiedrisko pakalpojumu koncesijas ir izslēgtas no Direktīvas 92/50 piemērošanas jomas (skatīt 2002. gada
         30. maija rīkojumu lietā C‑358/00 Buchhändler-Vereinigung, Recueil, I‑4685. lpp., 28. punkts).

      43     Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka publiskās maksas autostāvvietas apsaimniekošanas tiesības, ko valsts
         iestāde piešķīra pakalpojumu sniedzējam, kurš atlīdzību par tās apsaimniekošanu saņem ar trešo personu, kuras izmanto šo autostāvvietu,
         maksājumiem, ir sabiedrisko pakalpojumu koncesija, attiecībā uz kuru Direktīva 92/50 nav piemērojama.

       Par otro jautājumu
      44     Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai sabiedrisko pakalpojumu koncesijas piešķiršana, nerīkojot konkursu,
         ir saderīga ar Kopienu tiesībām gadījumā, kad uzņēmums, kas ieguvis koncesiju [koncesionārs], ir akciju sabiedrība, kas izveidota
         valsts iestādes speciālā uzņēmuma pārveidošanas rezultātā, sabiedrība, kuras pamatkapitālu [tiesību] piešķiršanas brīdī pilnībā
         iegūst valsts iestāde, kas noslēgusi koncesijas līgumu [koncedents], bet kuras valdei ir plašas ikdienas vadības pilnvaras
         un kura var, rīkojoties neatkarīgi, bez dalībnieku kopsapulces piekrišanas veikt noteiktus darījumus līdz noteiktai summai
         5 miljonu euro apmērā.

      45     Pirmkārt, šis jautājums attiecas uz koncedenta rīcību attiecībā uz specifiskās koncesijas piešķiršanu un, otrkārt, uz valsts
         tiesību aktu [normām], ar kurām tiek atļauta šādu koncesiju piešķiršana, [neizziņojot] uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu konkursā.

      46     Neskatoties uz to, ka uz sabiedrisko pakalpojumu koncesijas līgumiem pašreizējā Kopienu tiesību [attīstības] stadijā neattiecas
         Direktīvas 92/50 piemērošanas joma, tomēr tos slēdzošajām valsts iestādēm vispārīgi ir jāievēro EK Līguma pamata noteikumi
         un it īpaši nediskriminācijas princips pilsonības dēļ (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑324/98
         Teleaustria un Telefonadress, Recueil, I‑10745, 60. punkts, un Tiesas 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-231/03 Coname, Krājums, I–7287. lpp., 16. punkts).

      47     Jebkādas diskriminācijas aizliegums pilsonības dēļ ir noteikts EKL 12. pantā. Līguma normas, kas jo īpaši ir piemērojamas
         sabiedrisko pakalpojumu koncesijām, ir ietvertas EKL 43. panta pirmajā daļā, kurā noteikts, ka ir aizliegti ierobežojumi kādas
         dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, un EKL 49. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka Kopienā
         ir aizliegti pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas
         valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.

      48     Saskaņā ar Tiesas judikatūru EKL 43. un 49. pants ir īpašs vienlīdzīgas attieksmes principa izpaudums (skat. Tiesas 1989. gada
         5. decembra spriedumu lietā C‑3/88 Komisija/Itālija, Recueil, 4035. lpp., 8. punkts). Diskriminācijas aizliegums pilsonības dēļ arī ir īpašs vienlīdzīgas attieksmes vipārējā principa
         izpaudums (skat. Tiesas 1980. gada 8. oktobra spriedumu lietā 810/79 Überschär, Recueil, 2747. lpp., 16. punkts). Tiesa savā judikatūrā par Kopienu direktīvām jautājumā par sabiedrisko [pakalpojumu] līgumiem ir
         precizējusi, ka pretendentiem piemērojamais vienlīdzīgas attieksmes princips noteic, ka visiem pretendentiem ir vienādas iespējas
         savu piedāvājumu noteikumu izteikšanā neatkarīgi no to pilsonības (šajā sakarā skat. Tiesas 1996. gada 25. aprīļa spriedumu
         lietā C‑87/94 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑2043. lpp., 33. un 54. punkts). No tā izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes princips starp pretendentiem ir piemērojams sabiedrisko
         pakalpojumu koncesijām pat tad, ja nepastāv diskriminācija pilsonības dēļ.

      49     Vienlīdzīgas attieksmes princips un nediskriminācijas princips pilsonības dēļ tostarp nozīmē pārskatāmību, kas ļauj koncedējošajai
         valsts iestādei nodrošināt šo principu ievērošanu. Šis minētajai iestādei saistošais pārskatāmības pienākums nozīmē garantēt
         atbilstošu publicitāti jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot organizēt konkursu attiecībā uz pakalpojumu koncesijām,
         kā arī piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Teleaustria un Telefonadress, 61. un 62. punkts).

      50     Vērtējums par konkursa noteikumu atbilstību attiecīgās sabiedrisko pakalpojumu koncesijas specifiskajām īpatnībām, ir jāveic
         koncedējošajai valsts iestādei, un tām ir jābūt pakļautām kompetento tiesu kontrolei. Tomēr pilnīga konkursa neīstenošana
         sabiedrisko pakalpojumu koncesijas piešķiršanas gadījumā pamata lietā nav atbilstoša EKL 43. un 49. panta prasībām un vēl
         jo vairāk – vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principam.

      51     Turklāt EKL 86.panta 1. punktā noteikts, ka attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kuriem dalībvalstis piešķīrušas
         īpašas vai ekskluzīvas tiesības, tās nedz ievieš, nedz arī uztur spēkā tādus pasākumus, kādi ir pretrunā šim Līgumam, it īpaši
         ar noteikumiem, kas ietverti [Līguma] 12. pantā un 81.–89. pantā.

      52     No tā izriet, ka dalībvalstis nevar atstāt spēkā tādas valsts tiesību aktu [normas], ar kurām tiek atļauts [piešķirt] sabiedrisko
         pakalpojumu koncesijas, neorganizējot konkursu, jo ar šādu piešķiršanu tiek pārkāpts EKL 43. vai 49. pants vai vienlīdzīgas
         attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības princips.

      53     Ir izvirzīti divi argumenti apgalvojumam, ka Līguma noteikumi un šī sprieduma 46.–52. punktā minētie vispārīgie principi neattiecas
         uz sabiedrisko pakalpojumu koncesiju, kas piešķirta tādos apstākļos, kādi tie ir pamata lietā, atbalstam.

      54     Pirmkārt, Stadtwerke Brixen AG norāda, ka EKL 43.–55. pants nav piemērojami situācijai pamata lietā, jo runa ir par pilnīgi iekšēju situāciju vienā dalībvalstī,
         ņemot vērā to, ka Parking Brixen, Stadtwerke Brixen AG un Briksenes pašvaldības juridiskā adrese ir Itālijā.

      55     Šim argumentam nevar piekrist. Nevar izslēgt to, ka pamata lietā uzņēmumi, kas dibināti citās dalībvalstīs, nevis Itālijā,
         varētu būt ieinteresēti sniegt attiecīgos pakalpojumus (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija,
         33. punkts). Tomēr, nenodrošinot tādas sabiedrisko pakalpojumu koncesijas, kāda tā attiecīgi ir pamata lietā, publicitāti
         un nerīkojot konkursu, notiekoša diskriminācija – vismaz potenciāla – nenāk par labu citu dalībvalstu uzņēmumiem, kuriem tādējādi
         tiek traucēta Līgumā noteiktā pakalpojumu sniegšana un uzņēmējdarbības veikšana (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Coname, 17. punkts).

      56     Otrkārt, Itālijas Republika, Stadtwerke Brixen AG un Briksenes pašvaldība norāda, ka Līguma normu un Kopienu tiesību vispārējo principu piemērošana pamata lietas situācijai
         nav iespējama, jo Stadtwerken Brixen AG nav no minētā pašvaldības [kontroles] neatkarīgs [tiesību] subjekts. Šī argumenta atbalstam tie atsaucas uz Tiesas 1999. gada
         18. novembra spriedumu lietā C–107/98 Teckal, Recueil, I‑8121. lpp., 49.–51. punkts).

      57     Šajā ziņā ir jāatgādina, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Teckal Tiesa ir nospriedusi, ka Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas
         procedūras [publisko piegādes līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199, 1. lpp.), ir piemērojama, kad līgumslēdzēja
         iestāde, tāda kā reģionāla vai vietēja iestāde, paredz peļņas nolūkos rakstiski noslēgt līgumu par produktu piegādi ar [tiesību]
         subjektu, kurš salīdzinājumā ar to ir formāli atšķirīgs un ir neatkarīgs lēmumu pieņemšanas līmenī.

      58     Attiecībā uz šāda līguma esamību Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Teckal 50. punktā precizējusi, ka saskaņā ar Direktīvas 93/36 1. panta a) apakšpunktu faktiski ir pietiekami, ka līgums ir ticis
         noslēgts starp, no vienas puses, reģionālo vai vietējo iestādi un, no otras puses, citu juridisku personu. Tas ir iespējams
         tikai tad, ja reģionālā vai vietējā iestāde veic kontroli pār attiecīgo juridisko personu, kas ir tāda pati, kādu tā veic
         pār saviem dienestiem, un ja šī persona veic savas galvenās darbības [kopā] ar to iegūstošo iestādi vai iestādēm.

      59     Tiesa apstiprināja, ka šie paši apsvērumi attiecas uz Direktīvu 92/50 par [publiskajiem] valsts pakalpojumu līgumiem un Padomes
         1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [publisko būvdarbu
         līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199, 54. lpp.) (skat. attiecīgi Tiesas 2005. gada 11. janvāra spriedumu
         lietā C‑26/03 Stadt Halle un RPL Lochau, 2005. g. Krājums, I‑1. lpp., 48., 49. un 52. punkts, kā arī Tiesas 2005. gada 13. janvāra spriedumu lietā C‑84/03 Komisija/Spānija,
         2005. g. Krājums, I‑139. lpp., 39. punkts).

      60     Šie apsvērumi izriet no premisas, saskaņā ar kuru Direktīvas 92/50, Direktīvas 93/36 un Direktīvas 93/37 piemērošana ir atkarīga
         no līguma, kas noslēgts starp divām dažādām personām, esamības [fakta] (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Teckal, 46. un 49. punkts). Tomēr EKL 12., 43. un 49. pantu, kā arī ar to saistīto vienlīdzības, nediskriminācijas un pārskatāmības
         principu piemērošana nav atkarīga no līguma pastāvēšanas [fakta]. Tādējādi šī sprieduma 56.–59. pantā minētās judikatūras
         attīstītie apsvērumi automātiski neattiecas ne uz šiem Līguma noteikumiem, ne arī uz šiem principiem.

      61     Tomēr ir jāatzīst, ka minētos apsvērumus var transponēt Līguma normās un principos attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu koncesiju,
         uz ko neattiecas Direktīvu piemērošanas joma jautājumā par publiskajiem [pakalpojumu] līgumiem. Publisko [pakalpojumu] līgumu
         un sabiedrisko pakalpojumu koncesiju nozarē vienlīdzīgas attieksmes princips un tā specifiskie izteiksmes veidi, kas ir diskriminācijas
         aizliegums pilsonības dēļ, kā arī EKL 43. un 49. pants ir piemērojami gadījumā, kad valsts iestāde uztic trešām personām ekonomiska
         rakstura pakalpojumu sniegšanu. Savukārt Kopienu tiesību normas jautājumā par publiskajiem [pakalpojuma] līgumiem vai sabiedrisko
         pakalpojumu koncesiju nav jāpiemēro gadījumā, kad valsts iestāde veic tai uzlikto uzdevumu sabiedrības interesēs ar saviem
         administratīviem, tehniskiem un cita veida līdzekļiem, nepieaicinot [citus tiesību] subjektus no ārpuses (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Stadt Halle un RPL Lochau, 48. punkts).

      62     Tādējādi sabiedrisko pakalpojumu koncesiju nozarē EKL 12., 43. un 49. pantā paredzētās normas, kā arī tajā ietvertie vispārējie
         principi to specifiskajā izteiksmes veidā nav piemērojami, ja vienlaikus koncedenta – valsts iestādes – veiktā kontrole pār
         koncesionāru – [tiesību] subjektu – ir tāda pati kā tā, ko šī valsts iestāde veic pār saviem dienestiem, un ja šis [tiesību]
         subjekts īsteno savas galvenās darbības [kopā] ar to iegūstošo iestādi.

      63     Attiecībā uz atkāpi no vispārējām Kopienu tiesību normām, divi iepriekšējā punktā minētie nosacījumi ir jāinterpretē šauri,
         un tam, kas paredz uz tiem atsaukties, ir jāpierāda, ka patiešām pastāv ārkārtēji apstākļi, kas pamato šo atkāpi (skatīt iepriekš
         minēto spriedumu lietā Stadt Halle un RPL Lochau, 46. punkts).

      64     Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai koncedents (valsts iestāde) veic tādu pašu kontroli pār koncesionāru (tiesību subjekts), kādu
         tā veic pati pār saviem dienestiem.

      65     Šajā izvērtējumā ir jāņem vērā tiesību aktu noteikumu un atbilstošo apstākļu kopums. No šīs pārbaudes jāizriet, ka uz attiecīgo
         koncesionāru (tiesību subjektu) attiecas kontrole, ar kuras palīdzību koncedents (valsts iestāde) var ietekmēt minētā [tiesību]
         subjekta lēmumus. Ir jāpastāv noteicošai ietekmei gan attiecībā uz tā stratēģiskajiem mērķiem, gan svarīgiem lēmumiem.

      66     No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka atbilstoši speciālā uzņēmuma Stadtwerke Brixen  statūtu 1. punktam tas ir pašvaldības [tiesību] subjekts (organizācija), kas izveidota ar specifisku funkciju – sniegt vienotus
         un integrētus vietējos sabiedriskos pakalpojumus. Pašvaldības dome nosaka vispārējos virzienus, piešķir dotāciju kapitālu,
         nodrošina iespējamo sociālo izmaksu segšanu, pārbauda apsaimniekošanas rezultātus un veic stratēģisku kontroli, vienlaicīgi
         uzņēmumam nodrošinot vajadzīgo neatkarību.

      67     Savukārt Stadtwerke Brixen AG ir ieguvusi noteiktu tirgus orientāciju, kas apgrūtina pašvaldības kontroli. Šajā ziņā tā ietver:

      a)      Stadtwerke Brixen – Briksenes pašvaldības speciālā uzņēmuma un šī sabiedrības veida pārveidošanu par akciju sabiedrību (Stadtwerke Brixen AG) un [ar] šim sabiedrības veidam [piemītošo] raksturu;

      b)      veicamās uzņēmējdarbības veidu loka paplašināšanu, tā kā sabiedrība uzsāka darbību divās svarīgās nozarēs, it īpaši personu
         un preču transportēšanā, kā arī informātikas un telekomunikāciju nozarē. Ir jāatgādina, ka sabiedrība ir saglabājusi plašu
         speciālā uzņēmuma agrāk veikto darbību spektru, tātad tostarp tās darbības, kas attiecas uz ūdens pievadīšanu un izlietototā
         ūdens attīrīšanu, apkures un elektroenerģijas piegādi, atkritumu likvidēšanu un ceļu celtniecību;

      c)      pienākumu īstermiņā darīt sabiedrības kapitāla pieejamu trešo personu līdzdalībai;
      d)      sabiedrības darbību teritoriālās jomas paplašināšanu, attiecinot tās uz visu Itāliju un ārvalstīm;
      e)      valdei piešķirtās nozīmīgās pilnvaras un tas, ka pašvaldība faktiski neveic nekādu apsaimniekošanas kontroli.
      68     Konkrēti attiecībā uz minētajai valdei piešķirtām pilnvarām no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Stadtwerke Brixen AG statūti, it īpaši to 18. punkts, piešķir šai izpildinstitūcijai ļoti plašas šīs sabiedrības vadības pilnvaras, jo tā var
         veikt jebkādu darbību, ko tā uzskata par vajadzīgu šīs sabiedrības mērķu sasniegšanai. Turklāt minētajā 18. punktā noteiktās
         pilnvaras piešķirt nodrošinājumus līdz noteiktai summai piecu miljonu euro apmērā vai veikt citas darbības bez iepriekšējas
         dalībnieku/akcionāru kopsapulces piekrišanas norāda uz to, ka šī sabiedrība lielā mērā ir neatkarīga no saviem akcionāriem.

      69     Iesniedzējtiesas lēmums arī norāda uz to, ka Briksenes pašvaldībai ir tiesības iecelt lielāko daļu Stadtwerke Brixen AG valdes locekļu. Tomēr iesniedzējtiesa uzsver, ka šī pašvaldības veiktā kontrole pār Stadtwerke Brixen AG nepārsniedz to rīcības brīvību, kāda atbilstoši sabiedrību tiesībām ir dalībnieku/akcionāru vairākumam, kas ievērojami vājina
         saikni, kas pastāv starp minēto pašvaldību un Stadtwerke Brixen speciālo uzņēmumu, galvenokārt no Stadtwerke Brixen AG valdei esošo plašo pilnvaru viedokļa.

      70     Kad šim koncesionāram (tiesību subjektam) ir tāda neatkarība, ko raksturo šī sprieduma 67.–69. punktā minētie fakti, ir izslēgta
         iespēja, ka kontrole, ko koncedents (valsts iestāde) veic pār koncesionāru (tiesību subjektu), ir tāda pati kā tā, ko šī valsts
         iestāde pati veic pār saviem dienestiem.

      71     Pastāvot šādiem nosacījumiem un ciktāl nav jāpārbauda apskatāmais jautājums, vai koncesionārs (tiesību subjekts) galvenokārt
         savas darbības veic kopā ar koncedentu (valsts iestādi), valsts iestādes piešķirto sabiedrisko pakalpojumu koncesiju šādam
         [tiesību] subjektam nevar uzskatīt par minētās valsts iestādes iekšēju darījumu, attiecībā uz kuru nav piemērojami Kopienu
         tiesību noteikumi.

      72     No minētā izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild šādi:
      EKL 43. un 49. pants, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principi ir jāinterpretē tādā nozīmē,
         ka tie nepieļauj, ka valsts iestāde, nerīkojot konkursu, piešķir sabiedrisko pakalpojumu koncesiju akciju sabiedrībai, kas
         izveidota šīs valsts iestādes speciālā uzņēmuma pārveidošanas rezultātā, kuras darbību veidu loks ir paplašināts attiecībā
         uz jaunām svarīgām nozarēm, kuras kapitāls īstermiņā noteikti jādara pieejams trešo personu līdzdalībai, kuras darbību teritoriālā
         joma ir paplašināta, attiecinot tās uz visu valsti un ārvalstīm, un kuras valdei ir ļoti plašas vadības pilnvaras, kuras tā
         var īstenot neatkarīgi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      73     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumud Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      publiskās maksas autostāvvietas apsaimniekošanas tiesības, ko valsts iestāde piešķīra pakalpojumu sniedzējam, kurš atlīdzību
            par tās apsaimniekošanu saņem ar trešo personu, kuras izmanto šo autostāvvietu, maksājumiem, ir sabiedrisko pakalpojumu koncesija,
            attiecībā uz kuru nav piemērojama Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu
            līgumu piešķiršanai [publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai];
      2)      EKL 43. un 49. pants, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principi ir jāinterpretē tādā nozīmē,
            ka tie nepieļauj, ka valsts iestāde, nerīkojot konkursu, piešķir sabiedrisko pakalpojumu koncesiju akciju sabiedrībai, kas
            izveidota šīs valsts iestādes speciālā uzņēmuma pārveidošanas rezultātā, kuras darbību veidu loks ir paplašināts attiecībā
            uz jaunām svarīgām nozarēm, kuras kapitāls īstermiņā noteikti jādara pieejams trešo personu līdzdalībai, kuras darbību teritoriālā
            joma ir paplašināta, attiecinot tās uz visu valsti un ārvalstīm, un kuras valdei ir ļoti plašas vadības pilnvaras, kuras tā
            var īstenot neatkarīgi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1999. gada 28.septembrī. # Bernard Yasse pret Eiropas Investīciju banku. # Ierēdņi - Atsaukšana. # Lieta T-141/97.


EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta) 2013. gada 23. oktobrī.#Ulrik Solberg pret Eiropas Narkotiku un narkomānijas uzraudzības centru (EMCDDA).#Civildienests – Bijušais pagaidu darbinieks – Novērtējuma ziņojums – Interese celt prasību – Pienākums norādīt pamatojumu – Rīcības brīvības apjoms.#Lieta F‑148/12.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 16.maijā. # Land Baden-Württemberg pret Günther Schilling un Bezirksregierung Lüneburg pret Hans-Otto Nehring. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija. # Lieta C-63/00.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1999. gada 28.janvārī. # Österreichische Unilever GmbH pret Smithkline Beecham Markenartikel GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Handelsgericht Wien - Austrija. # Lieta C-77/97.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2005. gada 13. aprīlī. # Inge-Lise Nielsen pret Eiropas Savienības Padomi. # Ierēdņi - Pieņemamība. # Lieta T-353/03.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 7.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 28. un 30. pants - Importa kvantitatīvie ierobežojumi - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Automātiskas ugunsgrēka signalizācijas sistēmas ar punktveida detektoriem - Prasība par atbilstību valsts standartam - Valsts apstiprināšanas procedūra. # Lieta C-254/05.

text:
      Lieta C‑254/05
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Beļģijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. un 30. pants – Importa kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Automātiskas ugunsgrēka signalizācijas sistēmas ar punktveida detektoriem – Prasība par atbilstību valsts standartam – Valsts apstiprināšanas procedūra
      Ģenerāladvokāta Jana Mazaka [Ján Mazák] secinājumi, sniegti 2007. gada 8. februārī

      Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 7. jūnija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību
      (EKL 28. un 30. pants)
      Dalībvalsts neizpilda pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 28. pantu, ja tā pieprasa, lai automātiskās ugunsgrēka signalizācijas
         sistēmas ar punktveida detektoriem, kas tiek likumīgi ražotas vai tirgotas citā dalībvalstī un kurām nav CE marķējuma:

      – atbilstu valsts standartam, kurā ietvertas tehniskās prasības, kurām jāatbilst noteiktām šo sistēmu sastāvdaļām;
      – tiktu pakļautas sertifikācijas iestādes apstiprinājumam, kas ir ierobežojums, ko pastiprina apstiprināšanas procedūras nesamērīgās
         izmaksas, un

      – tiktu pakļautas sakarā ar šo apstiprinājumu veicamām pārbaudēm un testiem, kas būtībā ir tādi paši kā jau citā dalībvalstī
         citu procedūru ietvaros veiktās pārbaudes.

      Lai arī piemērojama visām precēm bez izņēmuma, prasība par atbilstību valsts standartam – tiktāl, ciktāl tā var piespiest
         citu dalībvalstu uzņēmējus savas ierīces un iekārtas pielāgot importa dalībvalsts standartu vai tehnisko noteikumu prasībām
         un segt ar šo pielāgošanu saistītas papildizmaksas, pat atturēties tirgot attiecīgās preces šajā dalībvalstī – ierobežo tirdzniecību
         Kopienā un ir ar EKL 28. pantu aizliegts pasākums ar importa kvantitatīvajam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību.

      Turklāt prasība preci iepriekš atzīt par atbilstošu, apliecinot tās piemērotību noteiktam izmantošanas veidam, ierobežo pieeju
         importa dalībvalsts tirgum un tādējādi ir jāuzskata par pasākumu ar importa kvantitatīvajam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību
         EKL 28. panta izpratnē. Šī prasība nav samērīga, jo sertifikācijas iestāde, nepastāvot divpusējam nolīgumam ar preces izcelsmes
         dalībvalsts sertifikācijas iestādi, neņem vērā šajā citā dalībvalstī veiktās pārbaudes. Šīs apstiprinājuma procedūras radītie
         ar testiem un pārbaudēm saistītie izdevumi – tiktāl, ciktāl šī procedūra neizslēdz attiecīgās preces izcelsmes dalībvalstī
         jau veiktu testu un pārbaužu veikšanu – ir uzskatāmi par nesamērīgiem.

      Lai arī, ja noteikumi nav saskaņoti, dalībvalstis lemj par līmeni, kādā tās plāno nodrošināt cilvēku veselības un dzīvības
         aizsardzību, tomēr preču brīvas aprites principa izņēmumu saskaņā ar EKL 30. pantu var pamatot vienīgi tad, ja valsts iestādes
         pierāda, ka šis izņēmums ir nepieciešams viena vai vairāku šajā normā minēto mērķu sasniegšanai un atbilst samērīguma principam.
         Šajā sakarā pamatojoši apsvērumi, uz ko dalībvalsts var atsaukties, ir jāpapildina ar atbilstošiem pierādījumiem vai šīs valsts
         veiktā ierobežojošā pasākuma piemērotības un samērīguma analīzi, kā arī precīziem elementiem, kas ļauj pamatot dalībvalsts
         argumentāciju.

      (sal. ar 29., 30., 32., 35., 36., 41., 42. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)

TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 7. jūnijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. un 30. pants – Importa kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Automātiskas ugunsgrēka signalizācijas sistēmas ar punktveida detektoriem – Prasība par atbilstību valsts standartam – Valsts apstiprināšanas procedūra
      Lieta C‑254/05
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2005. gada 16. jūnijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv B. Stromskis [B. Stromsky], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Beļģijas Karalisti, ko pārstāv M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvis,

      atbildētāju.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 8. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieprasot, lai uz automātiskām ugunsgrēka signalizācijas
         sistēmām ar punktveida detektoriem, kas tiek likumīgi ražotas vai tirgotas citā dalībvalstī un kurām nav CE marķējuma:

      –       attiektos Beļģijas 1986. gada septembra standarts NBN S 21‑100 par vispārēju automātisku ugunsgrēka signalizācijas sistēmu
         ar punktveida detektoriem konstrukciju, kas grozīts ar tā 1996. gada augusta pielikumu Nr. 2 (turpmāk tekstā – “standarts
         NBN S 21‑100”),

      –       attiektos apstiprināšanas procedūra, ko īsteno BOSEC (Belgian Organisation for Security Certification [Beļģijas Drošības sertifikācijas organizācija]) un kas ir šķērslis, ko pastiprina apstiprināšanas procedūras nesamērīgās
         izmaksas, un

      –       attiektos pārbaudes un testi sakarā ar šo apstiprināšanu, kas būtībā ir tādi paši kā jau citā dalībvalstī citu procedūru ietvaros
         veiktās pārbaudes,

      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 28. pantu uzliktos pienākumus.
       Atbilstošās tiesību normas
      2       Franču kopienas vadības 1990. gada 24. decembra lēmuma, kas paredz detalizētus noteikumus un procedūru, saskaņā ar kuru 1991. gada
         1. janvārī pastāvošas iestādes, kuras piedāvā naktsmītnes, var saņemt drošības sertifikātu, un noteic ugunsdrošības standartus,
         kas ir specifiski iestādēm, kuras piedāvā naktsmītnes (1991. gada 21. jūnija Moniteur belge, 13999. lpp.; turpmāk tekstā – “1990. gada 24. decembra lēmums”), 2. pantā noteikts:

      “Iestāde var sākt piedāvāt nakstsmītnes tikai pēc tam, kad tai ir ticis izsniegts drošības sertifikāts.”
      3       Saskaņā ar šī lēmuma 3. pantu šo sertifikātu izsniedz tad, ja ir tikuši apmierināti ugunsdrošības standarti, kas ir specifiski
         iestādēm, kuras piedāvā naktsmītnes, kā noteikts minētā lēmuma 1. pielikumā.

      4       Saskaņā ar šī pielikuma 7.4.4. punktu ugunsgrēka signalizācijas iekārtu ar punktveida detektoriem vispārēja uzstādīšana un
         pārbaude ir jāveic saskaņā ar standartu NBN S 21‑100 un attiecībā uz šīm iekārtām ir jāsaņem sertifikāts par to, ka tās atbilst
         šim standartam.

      5       Attiecībā uz Valonijas reģionu 1990. gada 24. decembra lēmums tika atcelts saskaņā ar Valonijas reģiona 2003. gada 18. decembra
         Dekrēta par iestādēm, kuras piedāvā naktsmītnes tūristiem (2004. gada 11. marta Moniteur belge, 13669. lpp.), 158. pantu. Minētā lēmuma noteikumi vēl joprojām ir piemērojami attiecībā uz Briseles reģionu.

      6       Valonijas valdības 1998. gada 3. decembra lēmuma, ar ko ievieš 1997. gada 5. jūnija dekrētu, kas attiecas uz veco ļaužu rehabilitācijas
         centriem, aprūpētām dzīvesvietām un aprūpes centriem, un saskaņā ar ko izveido Valonijas Pensiju padomi (1999. gada 27. janvāra
         Moniteur belge, 2221. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada 3. decembra lēmums”), 27. pantā paredzēts:

      “I pielikumā noteiktie ugunsdrošības un panikas novēršanas standarti ir piemērojami attiecībā uz veco ļaužu rehabilitācijas
         centriem, aprūpētām dzīvesvietām un aprūpes centriem.

      [..]”
      7       Saskaņā ar 1998. gada 3. decembra lēmuma I pielikuma 0.5. punktu:
      “Ja ar apliecinošu dokumentu palīdzību tiek konstatēts, ka prece atbilst šī lēmuma prasībām saskaņā ar līdzvērtīgām testu
         un klasifikācijas metodēm, kas ir spēkā citā Eiropas Ekonomikas kopienas dalībvalstī, šī prece tiek uzskatīta par atbilstīgu
         šajā pielikumā noteiktajām tehniskajām specifikācijām.”

      8       Šī pielikuma 7.7.1. punktā noteikts:
      “Vispārējās automātiskās signalizācijas sistēmas ir jāpārbauda saskaņā ar Beļģijas standartu NBN S 21‑100 “Automātisku ugunsgrēka
         signalizācijas sistēmu ar punktveida detektoriem konstrukcija”. Tomēr pārbaudes jāveic attiecībā uz visām sistēmas daļām (detektoriem,
         centrālēm, signālu indikācijas paneļiem, servoierīcēm u.c.).”

      9       Beļģijas standarts NBN S 21‑100 ietver noteikumus par vispārēju automātisku ugunsgrēka signalizācijas sistēmu ar punktveida
         detektoriem konstrukciju.

      10     Šī standarta 4.2. punktā ar virsrakstu “Apraksts” noteikts:
      “Automātiska ugunsgrēka signalizācijas sistēma galvenokārt sastāv no:
      –       sensoriem, kas ir jūtīgi pret vienu no degšanas raksturīgajām iezīmēm, kuri tiek dēvēti par detektoriem,
      –       vadu un elektrības kabeļu tīkla,
      –       kontroles paneļa, kas saceļ trauksmi un norāda zonu, kurā atklāta problēma, un šīs problēmas raksturu,
      –       elektrības piegādēm.
      Šādām iekārtām jāatbilst Eiropas CEN vai Beļģijas standartiem, un gan sistēma, gan tās uzstādītājs jāsertificē BOSEC. Visām vienā sistēmā ietilpstošajām sastāvdaļām jābūt savstarpēji savietojamām.

      Sistēmai var pievienot indikatorus, ar roku darbināmas signālierīces vai jebkādas citas servoierīces, ar noteikumu, ka tās
         atbilst šī standarta prasībām.

      Detektora pamats vai savienojums ir jāaprīko ar optisku brīdinājuma signālu.”
      11     Saskaņā ar šī standarta 4.3.1. punktu ar virsrakstu “Detektoru tipi”:
      “Visiem detektoru tipiem ir jāatbilst Beļģijas standartu prasībām.”
      12     Standarta NBN S 21‑100 4.4.6. un 4.4.8.2. punktā attiecīgi ar virsrakstiem “Elektrības piegādes” un “Kabeļi” noteiktas prasības
         rezerves elektrības piegādei un kabeļiem, ko izmanto automātiskās ugunsgrēka signalizācijas sistēmās ar punktveida detektoriem.

       Prāvas fakti un pirmstiesas procedūra
      13     Saņēmusi informāciju par Apvienotās Karalistes uzņēmuma grūtībām, Beļģijā tirgojot noteikta veida ugunsgrēka signalizācijas
         sistēmu, Komisija 2003. gada 21. janvārī Beļģijas valdībai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, lūdzot sniegt paskaidrojumus par
         ugunsgrēka signalizācijas sistēmu ar punktveida detektoriem importa un tirdzniecības noteikumiem Beļģijā.

      14     Beļģijas iestādes savus paskaidrojumus izklāstīja 2003. gada 9. septembrī nosūtītā vēstulē.
      15     Uzskatot, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 28. pantu uzliktos pienākumus, Komisija 2004. gada 9. jūlijā izdeva
         argumentētu atzinumu, kurā tā aicināja Beļģiju veikt vajadzīgos pasākumus šī atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā pēc tā
         paziņošanas.

      16     Beļģijas iestādes uz šo argumentēto atzinumu atbildēja ar 2004. gada 9. septembra vēstuli.
      17     Tā kā Komisija nebija apmierināta ar atbildi, ko tā saņēma no Beļģijas iestādēm, tā nolēma celt šo prasību.
       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      18     Komisija norāda, ka 1990. gada 24. decembra un 1998. gada 3. decembra lēmumi ierobežo automātisku ugunsgrēka signalizācijas
         sistēmu ar punktveida detektoriem, kurām nav CE marķējuma, bet kas tiek likumīgi ražotas un tirgotas citā dalībvalstī, brīvu apriti.

      19     Pieprasot atbilstību standartam NBN S 21‑100, Beļģijas tiesiskais regulējums no vienas Beļģijas tirgus daļas izslēdz to, ka
         iestādes, kuras piedāvā naktsmītnes, un veco ļaužu mītnes izmanto attiecīgās sistēmas, kas neatbilst minētajam standartam.
         Līdz ar to uzņēmēji, kas šos produktus ražo vai tirgo, var atturēties šos produktus laist Beļģijas tirgū vai būt spiesti tos
         pielāgot, lai iegūtu pieeju šim tirgum.

      20     Līdzīgi ir arī ar pašvaldību tiesību aktiem par ugunsdrošību, kas saskaņā ar Beļģijas iestāžu norādēm pieprasa ugunsgrēka
         detektoru atbilstību standartam NBN S 21‑100, kā arī ar ugunsdzēsības dienestu administratīvo praksi, kas, nosakot ugunsgrēka
         novēršanas pasākumus, atsaucas uz šo pašu standartu.

      21     Tāpat Komisija apgalvo, ka atbilstības standartam NBN S 21‑100 pienākums, kas noteikts Beļģijas tiesiskajā regulējumā, pakļauj
         šīs sistēmas BOSEC apstiprināšanas procedūrai.

      22     Šāda apstiprināšanas procedūra pati par sevi ir ne tikai pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību,
         ko aizliedz EKL 28. pants, bet šo ierobežojumu vēl pastiprina šīs procedūras radītās nesamērīgās aiztures un izmaksas, kā
         arī fakts, ka BOSEC neņem vērā citā dalībvalstī citu procedūru ietvaros jau veiktās pārbaudes un testus.

      23     Neapstrīdot, ka standarta NBN S 21‑100 ievērošana noteikta gan Komisijas minētajā tiesiskajā regulējumā, gan ugunsdzēsības
         dienestu praksē, Beļģijas Karaliste uzskata, ka, ņemot vērā grozījumu priekšlikumus, kas no 2005. gada 30. marta līdz 30. septembrim
         iesniegti sabiedriskai apspriešanai, it īpaši priekšlikumu svītrot atsauci uz BOSEC kā sertifikācijas iestādi, standarts NBN S 21‑100 atbilst EKL 28. pantam un nerada šķērsli automātisku ugunsgrēka signalizācijas
         sistēmu ar punktveida detektoriem, kurām nav CE marķējuma, bet kas tiek likumīgi ražotas un tirgotas citā dalībvalstī, brīvai apritei.

      24     Turklāt Beļģijas iestādes norāda, ka šis standarts atbilst Eiropas standartiem un neietver nekādas papildu prasības, kuru
         rezultātā būtu jāpielāgo vai jāpārveido produkti, no kuriem sastāv automātiskās ugunsgrēka signalizācijas sistēmas. Faktiski
         pārbaudes, kuras jāveic saskaņā ar šo standartu, neattiecas uz šo sistēmu sastāvdaļām, bet gan tikai uz visas sistēmas darbību
         kopumā.

      25     Katrā ziņā šāda pārbaude ir attaisnojama, pamatojoties uz sabiedrības drošības un cilvēku un dzīvnieku veselības un dzīvības
         aizsardzības apsvērumiem.

      26     Šajā sakarā Beļģijas iestādes apgalvo, ka standarta NBN S 21‑100 noteikumi ir piemērojami bez atšķirības un ka tajā noteiktās
         pārbaudes, kas attiecas uz ugunsgrēka signalizācijas sistēmām, ir nepieciešamas un samērīgas ar sasniedzamo mērķi.

       Tiesas vērtējums
      27     Pirmkārt, runājot par atbilstības standartam NBN S 21‑100 prasību, kas noteikta Beļģijas tiesiskajā regulējumā un konkrētu
         Beļģijas valsts dienestu administratīvajā praksē, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jebkurš dalībvalstu tiesiskais
         regulējums par tirdzniecību, kas var tieši vai netieši, pašreiz vai potenciāli ierobežot tirdzniecību Kopienā, ir uzskatāms
         par pasākumu ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, ko aizliedz EKL 28. pants (1974. gada 11. jūlija spriedums
         lietā 8/74 Dassonville, Recueil, 837. lpp., 5. punkts, un 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C‑270/02 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1559. lpp., 18. punkts).

      28     Tādējādi, ja tiesību akti nav tikuši saskaņoti, preču brīvas aprites šķēršļi, kas rodas, precēm no citām dalībvalstīm, kur
         tās ir likumīgi ražotas vai tirgotas, piemērojot noteikumus par prasībām, kurām šīm precēm jāatbilst, pat ja šie noteikumi
         attiecas uz visiem produktiem bez izņēmuma, ir pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību, ko aizliedz EKL 28. pants (1993. gada 24. novembra
         spriedums apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91 Keck un Mithouard, Recueil, I‑6097. lpp., 15. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑217/99 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑10251. lpp., 16. punkts).

      29     Tomēr šajā gadījumā no paša standarta NBN S 21‑100 4.2., 4.3.1., 4.4.6. un 4.4.8.2. punkta formulējuma izriet, ka šajā standartā
         ietverti ne tikai noteikumi par visu automātisku ugunsgrēka signalizācijas sistēmu ar punktveida detektoriem darbības pārbaudi,
         bet arī tehniskās prasības, kurām jāatbilst noteiktām šo sistēmu sastāvdaļām.

      30     Līdz ar to, runājot par tādu produktu vai to sastāvdaļu tirgošanu dalībvalstī, kas likumīgi ražotas un tirgotas citā dalībvalstī,
         nepastāvot Kopienas saskaņošanai, atbilstības standartam NBN S 21‑100 prasība, kas noteikta Beļģijas tiesiskajā regulējumā,
         var piespiest citu dalībvalstu uzņēmējus savas ierīces un iekārtas pielāgot importa dalībvalsts standartu vai tehnisko noteikumu
         prasībām un segt papildizmaksas, kas saistītas ar šo pielāgošanu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 17. punkts;
         2003. gada 8. maija spriedums lietā C‑14/02 ATRAL, Recueil, I‑4431. lpp., 63. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 19. punkts), pat atturēties tirgot attiecīgos
         produktus Beļģijā (1988. gada 22. septembra spriedums lietā 45/87 Komisija/Īrija, Recueil, 4929. lpp., 19. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 18. punkts).

      31     Šajā sakarā Beļģijas Karalistes arguments, ka nav nekādas vajadzības Beļģijas tirgum pielāgot citās dalībvalstīs likumīgi
         ražotus vai tirgotus produktus, jo standarts NBN S 21‑100 tikai pārņem tehniskās prasības, kas noteiktas EN‑54 sērijas Eiropas
         standartos, nevar tikt akceptēts, jo, kā nepārprotami izriet gan no argumentētā atzinuma, gan Komisijas prasības pieteikuma,
         šī prasība attiecas vienīgi uz automātiskām ugunsgrēka signalizācijas sistēmām ar punktveida detektoriem, kurām nav CE marķējuma.

      32     Līdz ar to, lai arī piemērojama visiem produktiem bez izņēmuma, prasība par atbilstību tādam valsts standartam kā NBN S 21‑100
         ierobežo tirdzniecību Kopienā un ir pasākums ar importa kvantitatīvajam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību, ko aizliedz EKL
         28. pants.

      33     Šādu pasākumu var pamatot tikai ar EKL 30. pantā uzskatītajiem vispārējo interešu apsvērumiem vai ar Tiesas judikatūrā nostiprinātām
         imperatīvajām prasībām ar sevišķu nosacījumu, ka vienā vai otrā gadījumā šis pasākums ir piemērots izvirzītā mērķa īstenošanai
         un nepārsniedz to, kas vajadzīgs tā sasniegšanai (iepriekš minētais spriedums lietā ATRAL, 64. punkts, un 2005. gada 10. novembra spriedums lietā C‑432/03 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑9665. lpp., 42. punkts).

      34     Beļģijas Karaliste apgalvo, ka atbilstības standartam NBN S 21‑100 pienākumu pamato sabiedrības drošības, kā arī cilvēku un
         dzīvnieku veselības un dzīvības aizsardzības apsvērumi.

      35     Kaut arī šie apsvērumi nepārprotami ir apsvērumi, uz kuriem saskaņā ar EKL 30. pantu var atsaukties dalībvalsts, lai pamatotu
         šādu pienākumu, un, ja noteikumi nav saskaņoti, dalībvalstis lemj par līmeni, kādā tās plāno nodrošināt cilvēku veselības
         un dzīvības aizsardzību (1996. gada 27. jūnija spriedums lietā C‑293/94 Brandsma, Recueil, I‑3159. lpp., 11. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, 44. punkts), tomēr izņēmumu no preču
         brīvas aprites principa, atsaucoties uz šo pantu, var pamatot vienīgi tad, ja valsts iestādes pierāda, ka šis izņēmums ir
         nepieciešams viena vai vairāku minēto mērķu īstenošanai un atbilst samērīguma principam (1983. gada 30. novembra spriedums
         lietā 227/82 Van Bennekom, Recueil, 3883. lpp., 40. punkts; 1997. gada 13. marta spriedums lietā C‑358/95 Morellato, Recueil, I‑1431. lpp., 14. punkts; iepriekš minētie spriedumi lietā ATRAL, 67. punkts, un lietā Komisija/Itālija, 22. punkts).

      36     Pamatojošiem apsvērumiem, uz ko dalībvalsts var atsaukties, ir jāpievieno pierādījumi par šīs valsts veiktā ierobežojošā pasākuma
         adekvātumu un tā piemērotības un samērīguma analīze, kā arī elementi, kas ļauj pamatot dalībvalsts argumentāciju (2003. gada
         13. novembra spriedums lietā C‑42/02 Lindman, Recueil, I‑13519. lpp., 25. punkts; 2004. gada 18. marta spriedums lietā C‑8/02 Leichtle, Recueil, I‑2641. lpp., 45. punkts; 2005. gada 7. jūlija spriedums lietā C‑147/03 Komisija/Austrija, Krājums, I‑5969. lpp., 63. punkts;
         2006. gada 16. februāra spriedums lietā C‑137/04 Rockler, Krājums, I‑1441. lpp., 25. punkts, un 2006. gada 16. februāra spriedums lietā C‑185/04 Öberg, Krājums, I‑1453. lpp., 22. punkts).

      37     Šajā gadījumā jāatzīst, ka šādi pierādījumi netika sniegti. Beļģijas iestādes tikai apstiprināja, ka attiecīgais pienākums
         ir piemērojams visiem valsts un importētajiem produktiem bez izņēmuma un ka tas atbilst iepriekš minētajiem nepieciešamības
         un samērīguma nosacījumiem, kā arī apgalvoja, ka standarta NBN S 21‑100 mērķis ir pārliecināties par pareizu sistēmas konstrukciju
         un garantēt pareizu sistēmas darbību.

      38     Otrkārt, runājot par automātisku ugunsgrēka signalizācijas sistēmu ar punktveida detektoriem pakļaušanu BOSEC apstiprināšanas procedūrai, Beļģijas Karaliste atsaucas uz priekšlikumu grozīt standartu NBN S 21‑100, kurā paredzēts svītrot
         atsauci uz šo iestādi.

      39     Šajā sakarā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas
         dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar
         ņemt vērā (skat. inter alia 2002. gada 17. janvāra spriedumu lietā C‑423/00 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑593. lpp., 14. punkts, un 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6985. lpp., 32. punkts).

      40     Šajā gadījumā, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, Beļģijas Karaliste pilnīgi noteikti nav pieņēmusi priekšlikumu
         grozīt standartu NBN S 21‑100, svītrojot atsauci uz BOSEC kā automātisku ugunsgrēka signalizācijas sistēmu ar punktveida detektoriem sertifikācijas iestādi.

      41     Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka prasība preci iepriekš atzīt par atbilstošu, apliecinot tās piemērotību noteiktam izmantošanas
         veidam, ierobežo pieeju importa dalībvalsts tirgum un tādējādi ir jāuzskata par pasākumu ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem
         līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, 41. punkts).

      42     Runājot par šīs prasības nesamērīgumu, jāatzīst, ka pirmstiesas procedūras laikā Beļģijas Karaliste atzina, ka vismaz ar šo
         prasību saistīto notikumu laikā saskaņā ar standartu NBN S 21‑100 izsniegtā apstiprinājuma procedūras ietvaros, nepastāvot
         divpusējam nolīgumam ar produkta izcelsmes dalībvalsts sertifikācijas iestādi, BOSEC neņēma vērā šajā citā dalībvalstī veiktās pārbaudes. Kā atzīmē Komisija, Beļģijas Karaliste nav sniegusi pierādījumus, kas
         ļautu secināt, ka šī prakse vairs netiek piekopta.

      43     Attiecībā uz šīs apstiprinājuma procedūras radītajiem izdevumiem pietiek norādīt, ka tiktāl, ciktāl šī procedūra neizslēdz
         attiecīgā produkta izcelsmes dalībvalstī jau veiktu testu un pārbaužu veikšanu, ar šiem testiem un pārbaudēm saistītie izdevumi
         uzskatāmi par nesamērīgiem.

      44     Līdz ar to Komisijas celtā prasība uzskatāma par pamatotu.
      45     Tādējādi jāatzīst, ka, pieprasot, lai uz automātiskām ugunsgrēka signalizācijas sistēmām ar punktveida detektoriem, kas tiek
         likumīgi ražotas vai tirgotas citā dalībvalstī un kurām nav CE marķējuma:

      –       attiektos standarts NBN S 21‑100,
      –       attiektos apstiprināšanas procedūra, ko īsteno BOSEC un kas ir šķērslis, ko pastiprina apstiprināšanas procedūras nesamērīgās izmaksas, un

      –       attiektos pārbaudes un testi sakarā ar šo apstiprināšanu, kas būtībā ir tādi paši kā jau citā dalībvalstī citu procedūru ietvaros
         veiktās pārbaudes,

      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 28. pantu uzliktos pienākumus.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Beļģijas Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      pieprasot, lai uz automātiskām ugunsgrēka signalizācijas sistēmām ar punktveida detektoriem, kas tiek likumīgi ražotas vai
            tirgotas citā dalībvalstī un kurām nav CE marķējuma:
      –       attiektos Beļģijas 1986. gada septembra standarts NBN S 21‑100 par vispārēju automātisku ugunsgrēka signalizācijas sistēmu
            ar punktveida detektoriem konstrukciju, kas grozīts ar tā 1996. gada augusta pielikumu Nr. 2,
      –       attiektos apstiprināšanas procedūra, ko īsteno BOSEC (Belgian Organisation for Security Certification) un kas ir šķērslis, ko pastiprina apstiprināšanas procedūras nesamērīgās izmaksas, un
      –       attiektos pārbaudes un testi sakarā ar šo apstiprināšanu, kas būtībā ir tādi paši kā jau citā dalībvalstī citu procedūru ietvaros
            veiktās pārbaudes,
      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 28. pantu uzliktos pienākumus;
      2)      Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.