title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 30. novembrī. # Autosalone Ispra Snc pret Eiropas Atomenerģijas kopienu. # EAEK Līgums - Ārpuslīgumiskā atbildība - Notekūdeņu krātuves applūde. # Lieta T-250/02.

text:
      Lieta T-250/02
      Autosalone Ispra Snc
      pret
      Eiropas Atomenerģijas kopienu
      EAEK līgums – Ārpuslīgumiskā atbildība – Notekūdeņu krātuves applūde
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2005. gada 30. novembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Zaudējumi – Cēloņsakarība saistībā ar Kopienu iestādes vai organizatoriskas
            apvienības rīcību – Viena no nosacījumiem neesamība – Prasības par zaudējumu atlīdzību pilnīga noraidīšana
      (EAKL 188. panta otrā daļa)
      Komisijas ārpuslīgumiskā atbildība EAKL 188. panta otrās daļas izpratnē un tiesību uz ciesto zaudējumu atlīdzību īstenošana
         ir pakļauta virknei nosacījumu, kas attiecas uz Kopienu iestādēm pārmestās rīcības nelikumību, zaudējumu esamību un cēloņsakarību
         starp iestādes rīcību un minētajiem zaudējumiem. Šajā sakarā tikai akti vai Kopienu iestādei vai organizatoriskai apvienībai
         piedēvējama rīcība var būt Kopienas atbildības pamats. Ja nav izpildīts kāds no nosacījumiem, prasība jānoraida kopumā, nepārbaudot
         pārējos nosacījumus.

      (sal. ar 41.–43. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 30. novembrī (*)

      EAEK līgums – Ārpuslīgumiskā atbildība – Notekūdeņu krātuves applūde
      Lieta T‑250/02
      Autosalone Ispra Snc, Ispra (Itālija), ko pārstāv B. Kazu [B. Casu], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Atomenerģijas kopienu, ko pārstāv Eiropas Kopienu Komisija, kuru pārstāv E. di Maršs [E. de March], pārstāvis, kam palīdz A. dal Fero [A. Dal Ferro], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      par prasību noteikt Eiropas Atomenerģijas kopienas ārpuslīgumisko atbildību EAKL 188. panta otrās daļas izpratnē par nodarītajiem
         zaudējumiem noplūdes dēļ notekūdeņu krātuvē un tā rezultātā piespriest Kopienai atlīdzināt minētos zaudējumus.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA(otrā palāta)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un I. Pelikānova [I. Pelikánová],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 26. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1       EAKL 151. pants paredz:
      “Tiesas kompetencē ir izskatīt lietas par kaitējuma novēršanu, ko paredz [EAKL] 188. panta otrā daļa.”
      2       EAKL 188. panta otrā daļa noteic:
      “Ja pastāv tādas saistības, kas nav līgumsaistības, Kopiena saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu
         tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Kopienas iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.”

      3       Starp Itālijas Republiku un Eiropas Atomenerģijas kopienu 1959. gada 22. jūlijā Romā noslēgtā un Itālijā ar 1960. gada 1. augusta
         likumu Nr. 906 (1960. gada 31. augusta GURI Nr. 212, 3330. lpp.) ieviestā līguma (turpmāk tekstā – “KPC līgums”) par Kopējā nukleāro pētījumu centra vispārējo kompetenci
         (turpmāk tekstā – “Centrs”) 1. pants noteic:

      “Itālijas valdība Eiropas Atomenerģijas kopienas rīcībā uz deviņdesmit deviņiem gadiem nodod Ispras Nukleārās pētniecības
         centru, kā arī zemi ap to 160 hektāru platībā, uz kuras tas ir uzbūvēts, par simbolisku gada nomas maksu 1 (vienas) Eiropas
         valūtas vienības (ECU) apmērā.” [Neoficiāls tulkojums]

      4       KPC līguma F pielikuma 1. pantā noteikts:
      “1. Centrs ir neaizskarams, uz to neattiecas kratīšana, rekvizīcija, konfiskācija vai ekspropriācija, kā arī attiecas jebkāda
         cita veida imunitāte pret administratīvu vai tiesisku piespiedu izpildi, ja vien tam atļauju nav devusi Eiropas Kopienu Tiesa.
         [..]” [Neoficiāls tulkojums]

      5       KPC līguma F pielikuma 3. pants paredz:
      “1. Pamatojoties uz Komisijas pieprasījumu, Itālijas kompetentās iestādes realizē savas pilnvaras, lai Centrā nodrošinātu
         visus vajadzīgos sabiedriski derīgos pakalpojumus. Ja tiek pārtraukta kāda no iepriekš minētajiem pakalpojumiem sniegšana,
         Itālijas iestādes veic visu nepieciešamo, lai apmierinātu Centra vajadzības, neradot traucējumus tā darbībā.

      2. Tā kā pakalpojumus sniedz Itālijas iestādes vai to kontrolētās iestādes, Centram tiek piemēroti īpaši tarifi [..]. Ja minētos
         pakalpojumus sniedz privātas sabiedrības vai organizācijas, Itālijas iestādes pieliek pūles, lai nosacījumi, ar kādiem tie
         tiek piedāvāti, būtu vislabākie.

      3. Komisija veic visus vajadzīgos pasākumus, lai ieinteresētie sabiedriski derīgo [pakalpojumu] dienestu kvalificētie pārstāvji,
         ko tā atbilstoši apstiprinājusi, varētu pārbaudīt, labot vai uzturēt tiem uzticētās iekārtas Centrā.”

      [Neoficiāls tulkojums]
      6       KPC līguma F pielikuma 16. panta 1. punkts it īpaši noteic:
      “Valdība var pieprasīt [..], lai to informētu par Centrā veiktajiem pasākumiem drošības un sabiedrības veselības aizsardzības
         jomā attiecībā uz nodrošināšanos pret negadījumiem un draudiem, kas izriet no jonizētā starojuma.” [Neoficiāls tulkojums]

      7       Komisijas 1996. gada 10. aprīļa Lēmuma Nr. 96/282/Euratom par Centra reorganizāciju (OV L 107, 12. lpp.) 9. panta 3. punkts nosaka:

      “[Centra] ģenerāldirektors Komisijas vārdā veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu personu un iekārtu, par kurām
         viņš ir atbildīgs, drošību.” [Neoficiāls tulkojums]

       Prāvas priekšvēsture
      8       No lietas materiāliem izriet, ka prasītājas īpašums atrodas Ispras (Itālija) komūnā un ka šis īpašums robežojas ar notekūdeņu
         krātuvi, kas šajā vietā sastāv no divām kanalizācijas caurulēm, katru 80 cm diametrā, kas ierīkotas zem publiska ceļa (turpmāk
         tekstā – “krātuves pirmā daļa”).

      9       Atrodoties blakus prasītājas īpašumam, krātuve turpinās tālāk, zemē, kas pieder Ferrovie dello Stato (Itālijas dzelzceļi). Šī krātuves daļa (turpmāk tekstā – “otrā krātuves daļa”) sastāv no pazemes velves, kurā saplūst krātuves
         pirmās daļas ūdeņi – kā tas arī izriet no krātuves vertikālā nodalījuma grafiskā zīmējuma (turpmāk tekstā – “grafiskais zīmējums”),
         ko prasītāja pievienojusi prasības pieteikuma pielikumā un kuru Komisija nav apstrīdējusi par to, vai tas atspoguļo reālo
         situāciju. Tāpat no grafiskā zīmējuma izriet, ka šo otro daļu no publiska ceļa, zem kura atrodas pirmā daļa, nošķir tikai
         žogs.

      10     Vēl no grafiskā zīmējuma izriet, ka aiz otrās daļas krātuve turpinās virszemē, kura saskaņā ar KPC līguma 1. pantu ir nodota
         Kopienas rīcībā (turpmāk tekstā – “krātuves trešā daļa”) un ka tā virszemē sastāv no vienas kanalizācijas caurules 100 cm
         diametrā.

      11     Grafiskais apzīmējums tāpat ilustrē to, ka Centra rīcībā nodotajā zemē ir neliela nogāze tās zemes pusē, kas pieder Ferrovie dello Stato, kur savukārt atrodas krātuves otrā daļa. Tas arī izriet no norādītajiem malējiem paaugstinājumiem vietas plānā, ko savu
         procesuālo rakstu pielikumos iekļāvusi kā Komisija, tā arī prasītāja.

      12     Tomēr tiesas sēdes laikā Komisijas eksperts pēc būtības norādīja, ka zemes reljefs neietekmē krātuves vispārējo slīpumu, jo
         tā ir ierīkota pazemē. Vienlaikus viņš arī norādīja, ka krātuves ūdeņi no pirmās daļas ieplūst otrajā daļā un no otrās daļas
         – trešajā. Prasītāja pati šo apgalvojumu apstiprināja, tiesas sēdes laikā skaidri pastāvot uz to, ka krātuves trešajai daļai
         nav pietiekamas kapacitātes, lai uzņemtu visus krātuves otrās daļas ūdeņus. Tādējādi lietas dalībnieku starpā pastāv vienprātība
         par to, ka pirmā daļa ir otrās daļas augštece un otrā daļa – trešās daļas augštece.

      13     Tāpat lietas dalībnieku starpā pastāv vienprātība par to, ka līdz 1990. gadam – gadam, kad Centra tehniskie dienesti veica
         darbus krātuves trešajā daļā, šī daļa pret straumi sastāvēja no atvērtas kanalizācijas caurules (turpmāk tekstā – “krātuves
         trešās daļas pirmais nodalījums”) un – pa straumei – no slēgtas kanalizācijas caurules 100 cm diametrā (turpmāk tekstā – “krātuves
         trešās daļas otrais nodalījums”). 1990. gadā veikto darbu laikā atvērtā trešās daļas pirmā nodalījuma kanalizācijas caurule
         tika aizstāta ar slēgtu kanalizācijas cauruli 100 cm diametrā. Tā rezultātā krātuves trešā daļa pilnībā sastāvēja no slēgtas
         kanalizācijas caurules 100 cm diametrā.

      14     Attiecīgā krātuve uzņem daļu no notekūdeņiem, kas plūst pa Ispras pilsētas un zemes, uz kuras atrodas Centrs, notekām.
      15     1992. gada jūnijā Ispras pilsēta cieta spēcīgā vētrā, kas izraisīja virkni plūdu, tajā skaitā, plūdus uz prasītājas zemes.
      16     1992. gadā Ispras komūna savā teritorijā veica izmaiņas noteku tīklā. Tāpat arī tas izriet no 1992. gada 7. oktobra vēstules,
         ko Ispras mērs nosūtīja Centra infrastruktūras dienestam par to, ka Ispras komūnas pārvalde ir nolēmusi novirzīt daļu no notekūdeņiem,
         kas no komūnas teritorijas ieplūst attiecīgajā krātuvē. Lai īstenotu darbus zemē, uz kuras ir uzbūvēts Centrs, Ispras komūna
         minētajam dienestam lūdza tā rīcībā nodot ekskavatoru un operatoru. Šajā pašā vēstulē Ispras mērs precizēja, ka šī iesaistīšanās
         ir komūnas pārvaldes autonoma iniciatīva, un tā uzņemsies attiecīgu atbildību.

      17     2002. gada 3. maijā Ispras pilsētu skāra spēcīga vētra ar lietusgāzēm, un krātuves noplūdes rezultātā tika applūdināts prasītājas
         īpašums. Tajā pašā dienā Andžeras [Angera] posteņa karabinieri, vairāki Ispras komūnas tehnisko dienestu ierēdņi un Centra ierēdņi, ieskaitot tā direktoru, sapulcējās
         uz vietas un konstatēja plūdu apjomu un lielumu, kā arī to nodarītos redzamos bojājumus.

      18     Ar 2002. gada 19. maija vēstuli prasītāja aicināja Ispras komūnas pārvaldi, Ferrovie dello Stato pārstāvjus un Komisiju veikt apmeklējumu uz vietas un/vai veikt ekspertīzi, lai mierīgā ceļā noteiktu 2002. gada 3. maija
         plūdu iemeslus un savstarpējo atbildību. Atbildē uz šo vēstuli Komisijas padome nosūtīja prasītājas padomei 2002. gada 17. jūnija
         vēstuli, informējot, ka Komisija apstrīd Kopienas atbildību un atsakās veikt jebkādu pārbaudi uz Centra zemes.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      19     Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 20. augustā, prasītāja cēla šo prasību.
      20     Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Pirmās
         instances tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu nolūkā rakstveidā lietas dalībniekiem uzdeva
         jautājumus, aicinot tos sniegt atbildes tiesas sēdē. Lietas dalībnieki atbildēja uz šiem jautājumiem noteiktajos termiņos.

      21     Pirmās instances tiesa 2004. gada 26. oktobra sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz Pirmās
         instances tiesas jautājumiem.

      22     Tiesas sēdē Pirmās instances tiesa aicināja Komisiju iesniegt visus dokumentus, kas apliecina tās vienības, pamatojoties uz
         kuras lūgumu Centra tehniskie dienesti 1990. gadā veica darbus trešās daļas pirmajā nodalījumā, identitāti. Komisija noteiktajos
         termiņos iesniedza dažus dokumentus. Atbildot uz Pirmās instances tiesas aicinājumu iesniegt iespējamos apsvērumus par Komisijas
         iesniegtajiem dokumentiem, prasītāja savus apsvērumus iesniedza noteiktajos termiņos.

      23     Mutvārdu process tika izbeigts 2005. gada 19. aprīlī.
      24     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noteikt Eiropas Atomenerģijas kopienas ārpuslīgumisko ekskluzīvo un/vai dalīto un/vai solidāro atbildību;
      –       piespriest šai Kopienai atlīdzināt nodarītos zaudējumus, kuru apmērs tiks noteikts tiesas procesa laikā un jebkurā gadījumā
         būs taisnīgs;

      –       noteikt šādus pierādījumu savākšanas pasākumus:
      –       ievākt ziņas no Centra direktora un darbiniekiem un, iespējams, arī no Itālijas iestādēm, kas iesaistītas uz vietas;
      –       savākt pierādījumus no lieciniekiem, skaidri norādot liecinieku uzvārdus;
      –       apmeklējumu uz vietas un/vai ekspertīzi, kā arī citus pierādījumu savākšanas līdzekļus, kas tiks atzīti par vajadzīgiem, lai
         noteiktu prasītājas apgalvojumu patiesumu, ieskaitot mantiska vai nemantiska rakstura zaudējumus [keitējumu], kas ir vai tiks
         nodarīti strīdīgo faktu rezultātā;

      –       piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      25     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasītājas prasījumus attiecībā uz pierādījumu savākšanas pasākumiem;
      –       prasību noraidīt kā nepieņemamu vai nepamatotu;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      26     Atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, prasītāja tiesas sēdes laikā norādīja, ka ar savu pirmo prasījumu daļu tā faktiski
         ir gribējusi Pirmās instances tiesai lūgt noteikt tikai Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

       Par pieņemamību
      27     Ar atsevišķu dokumentu nenorādot izņēmumu par nepieņemamību, Komisija apstrīd, ka prasība ir pieņemama, pamatojot, ka šis
         prasības pieteikums neatbilst Reglamenta 44. panta 1. punktā minētajām prasībām, atbilstoši kurām prasības pieteikumam ir
         jāsatur strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem.

      28     Atbilstoši Komisijas teiktajam no judikatūras izriet, ka prasības pieteikumā ietvertajām norādēm jābūt pietiekami skaidrām
         un precīzām, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Pirmās instances tiesa varētu lemt par prasību, ja iespējams,
         bez papildu informācijas iesniegšanas. Tāpat judikatūrā ir precizēts, ka, lai atzītu prasību par pieņemamu, pamata faktiskajiem
         un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem prasība pamatota, jāizriet – vismaz kopsavilkuma veidā un tomēr saskaņotā un saprotamā
         veidā – no paša prasības pieteikuma teksta (skat. Pirmās instances tiesas 1996. gada 21. novembra rīkojumu lietā T‑53/96 Syndicat des producteurs de viande bovine u.c./Komisija, Recueil, II‑1579. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumam par Kopienas iestādes
         iespējamo nodarīto kaitējumu ir jāsatur elementi, ar kuru palīdzību var noteikt rīcību, ko prasītāja pārmet iestādei, iemeslus,
         kuru dēļ tā uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp rīcību un iespējamiem nodarītajiem zaudējumiem, kā arī šo zaudējumu raksturs
         un saturs (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 8. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑79/96, T‑260/97 un T‑117/98
         Camar  un Tico/Komisija un Padome, Recueil, II‑2193. lpp., 181. punkts un tajā minētā judikatūra).

      29     Šajā gadījumā prasītājas dokumentos absolūti trūkst nepieciešamās precizitātes un skaidrības. Šajā sakarā Komisija uzsver,
         ka no prasītājas rakstītā neizriet Centram pārmestā rīcība. Šī neprecizitāte un “robi” neļauj ne Komisijai pilnīgi sagatavot
         atbildes rakstu, ne arī Pirmās instances tiesai spriest par attiecīgajiem faktiem.

      30     Turklāt Komisija pēc būtības uzskata, ka prasītājas dokumenti nesatur nevienu pierādījumu par apgalvoto zaudējumu esamību,
         ne arī iespējamo to novērtējumu.

      31     Visbeidzot, prasītāja vispārīgā veidā plūdus savā ēkā skaidro ar attiecīgās krātuves applūšanu, nesniedzot pat vismazākos
         paskaidrojumus par to, kā šis atgadījums ir norisinājies, un nesniedzot informāciju par iemesliem, kas to mudināja konstatēt,
         ka applūde notikusi krātuves trešajā daļā.

      32     Komisija piebilst, ka prasītājas lūgtie pierādījumu savākšanas pasākumi nav attaisnojums tam, ka prasītājas dokumenti ir neprecīzi.
      33     Prasītāja pēc būtības uzskata, ka tās dokumentos strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem ir pienācīgi
         norādīts un ka tādējādi prasība atbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem. Tā piebilst,
         ka tai nav bijis jāiesniedz tehniska rakstura skaidrojumi saistībā ar atgadījumu, kurā tā bija cietusi. Turklāt tā pēc būtības
         uzsver, ka ar Pirmās instances tiesai lūgto pierādījumu savākšanas pasākumu palīdzību var noteikt, vai apgalvojumi ir patiesi.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      34     Atbilstoši Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam jebkuram prasības pieteikumam ir jāsatur strīda priekšmets un kopsavilkums
         par izvirzītajiem pamatiem.

      35     Šī prasība tika precizēta Komisijas minētajā judikatūrā šī sprieduma 28. punktā.
      36     Šajā gadījumā no prasības pieteikuma pietiekami skaidri izriet, ka prasītāja pēc būtības Komisijai pārmet, no vienas puses,
         ka tā atteikusi piekļuvi krātuves trešajai daļai, lai noteiktu tās stāvokli un krātuves applūdes iemeslus, un, no otras puses,
         ka tā ir atturējusies krātuves trešajā daļā veikt darbus, lai izsargātos no applūdes.

      37     Tomēr, pirmkārt, attiecībā uz piekļuves atteikumu krātuves trešajai daļai, nepastāvot nekādiem apgalvojumiem par zaudējumiem
         un atlīdzību šajā sakarā, ar šo atteikumu saistītais iebildums ir jāpielīdzina lūgumam par pierādījumu savākšanas pasākumiem
         attiecībā uz apmeklējumu uz vietas. Tātad šis apgalvojums ir jāizvērtē minēto pierādījumu savākšanas pasākumu ietvaros (skat.
         turpmāk 99. un 100. punktu).

      38     Otrkārt, attiecībā uz iespējamo krātuves trešās daļas neatbilstošo uzturēšanu un darbu neveikšanu tajā prasītāja savā prasības
         pieteikumā norāda, ka šīs atturēšanās iemesls bija plūdi tās īpašumā, un prasa dažādām personām atlīdzināt nodarītos zaudējumus
         ēkām un lietām, ko tā īsi norāda savā prasības pieteikumā. Tādējādi ir jāuzskata, ka attiecībā uz šiem norādītajiem zaudējumiem,
         kas radušies tādēļ, ka krātuves trešā daļa netika atbilstoši uzturēta un tajā netika veikti darbi, prasība atbilst Reglamenta
         44. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajām prasībām.

      39     Vēlreiz jāatgādina, ka prasītāja prasa arī atlīdzināt gan iespējamos mantiskos zaudējumus, gan arī nodarīto vai iespējamo
         nemantisko kaitējumu, nesniedzot kaut vismazāko informāciju, ar kuras palīdzību varētu noteikt to veidu un apmēru. Šī zaudējumu
         daļa tāpēc neatbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajām prasībām, kā tas precizēts šī sprieduma 28. punktā
         minētajā judikatūrā.

      40     Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka prasība ir pieņemama tiktāl, ciktāl ar to vēlas saņemt atlīdzību par iespējami radītajiem
         zaudējumiem dažādām lietām, kas īsi uzskaitītas prasības pieteikumā, sakarā ar to, ka krātuves trešā daļa atbilstoši netika
         uzturēta un tajā netika veikti atbilstoši darbi.

       Par lietas būtību
       Ievada apsvērumi
      41     Ir jāatgādina – kā tas izriet no judikatūras – Komisijas ārpuslīgumiskā atbildība EAKL 188. panta otrās daļas izpratnē un
         nodarīto zaudējumu atlīdzināšanas tiesību īstenošana ir pakļauta vairākiem nosacījumiem, proti, iestādēm pārmestajai rīcībai
         jābūt nelikumīgai, zaudējumiem ir patiesi jāpastāv un ir jāpastāv cēloņsakarībai starp attiecīgo rīcību un zaudējumiem (skat.
         it īpaši Tiesas 1990. gada 27. marta spriedumu lietā C‑308/87 Grifoni/EAEK, Recueil, I‑1203. lpp., 6. punkts un tajā minētā judikatūru).

      42     Šajā sakarā tikai akti vai Kopienu iestādei vai organizatoriskai apvienībai piedēvējama rīcība var būt Kopienas atbildības
         pamats (šajā sakarā skat. Tiesas 1985. gada 10. jūlija spriedumu lietā 118/83 CMC  u.c./Komisija, Recueil, 2325. lpp., 31. punkts, un 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑234/02 Ombuds/Lamberts, Recueil, I‑2803. lpp., 59. punkts).

      43     Ja nav izpildīts kāds no nosacījumiem, prasība jānoraida kopumā, nepārbaudot pārējos nosacījumus, no kuriem atkarīga atbildības
         iestāšanās (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. februāra spriedumu lietā T‑170/00 Förde-Reederei/Padome un Komisija, Recueil, II‑515. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

      44     Tādējādi lietas dalībnieku argumenti, kas attiecas uz Kopienas atbildību, ir jāizvērtē minēto apsvērumu kontekstā.
       Lietas dalībnieku argumenti
      45     Prasītāja pārmet Komisijai un/vai Centram, ka tie nav atbilstoši uzturējuši krātuves trešo daļu un tajā nav veikuši vajadzīgos
         darbus, lai attiecīgajā krātuvē nodrošinātos un izvairītos no atkārtotiem plūdiem, neskatoties uz bīstamību, kas saistīta
         ar tās nepietiekamo hidraulisko kapacitāti, par ko Kopienai bija zināms kopš krātuves applūdes 1992. gadā. Faktiski zaudējumu
         būtība slēpjas faktā, ka krātuves trešajai daļai nebija pietiekamas kapacitātes, lai uzkrātu visu no otrās daļas ieplūstošo
         ūdeni (skat. iepriekš 12. punktu).

      46     Tas, ka šādu rīcību var piedēvēt Komisijai un/vai Centram, izriet no vairākiem faktoriem.
      47     Vispirms, krātuves trešā daļa atrodas virszemē, uz kuras ir uzbūvēts Centrs, un tā ir tikai Centra rīcībā; trešām personām
         piekļuve ir liegta, pamatojoties uz to, ka atbilstoši KPC līguma F pielikuma 1. pantam minētā zeme ir neaizskarama, uz tās
         nav veicama kratīšana, konfiskācija un jebkāda cita veida administratīvi vai tiesiska piespiedu izpildes rakstura pasākumi.

      48     Turklāt jāatzīmē, ka par sadales iekārtu uzturēšanu un bojājumu novēršanu krātuves trešajā daļā, kas atrodas Centra teritorijā,
         vienmēr ir atbildīgs centrs ar savu ierēdņu un tehniķu starpniecību, un Komisijai ir jāpierāda pretējais.

      49     Visbeidzot, prasītāja min Ufficio tecnico comunale (Komūnas tehniskais dienests, turpmāk tekstā – “Ispras UTC”) paziņojumu, kas datēts ar 1999. gada 16. martu, atbilstoši kuram komūnas pārvalde nav atbildīga par krātuves trešās daļas
         uzturēšanas darbiem un uzraudzību, jo tas atrodas teritorijā, kas ir Centra īpašums.

      50     Pirmkārt, pārmestā rīcības nelikumība balstās uz faktu, ka ar to pārkāpj Lēmuma 96/282 9. panta 3. punktā paredzēto pienākumu,
         atbilstoši kuram Centra ģenerāldirektors Komisijas vārdā veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu personu un iekārtu,
         par kurām viņš ir atbildīgs, drošību. Pretēji Komisijas uzskatam, šis noteikums šajā gadījumā ir piemērojams, jo notekūdeņu
         savākšanai domātās Centra iekārtas ir saistītas ar struktūrām, ko tas īpaši uzrauga, un tādējādi arī ar tā kā iestādes lomu
         un aktivitātēm. Turklāt Kopienas atbildība jau tika noteikta sakarā ar pienākumu, kas tai uzlikts ar 10. panta 3. punktu Komisijas
         1971. gada 13. janvāra Lēmumā 71/57/Euratom par Centra reorganizāciju (OV L 16, 14. lpp.), kura saturs ir identisks Lēmuma 96/282 9. panta 3. punktam (Tiesas 1994. gada
         3. februāra spriedums lietā C‑308/87 Grifoni/EAEK, Recueil, I‑341. lpp.).

      51     Otrkārt, attiecīgās rīcības nelikumība izriet no apstākļa, kas ir pretrunā KPC līgumā iecerētajam, proti, Centra iekārtu tuvumā
         dzīvojošo iedzīvotāju sabiedrības drošības saglabāšana un aizsardzība.

      52     Treškārt, pārmestā rīcības nelikumība izriet no Itālijas Civilkodeksa 2043. un 2051. panta, kas šajā gadījumā ir piemērojami,
         jo ar EAKL 188. panta otro daļu, neskatoties uz tā atsaucēm uz dalībvalstu kopīgiem vispārējiem principiem, neizslēdz iespēju
         minēt to, ka ir pārkāptas Itālijas tiesību īpašās normas (šajā sakarā skat. ģenerāladvokāta Tezauro [Tesauro] secinājumus saistībā ar 1990. gada 27. marta spriedumu lietā Grifoni/EAK, 41. punkts supra, Recueil, I‑1212. lpp., 17. punkts).

      53     Tā, no vienas puses, Itālijas Civilkodeksa 2043. pantā iedibināts princips neminem laedere, kas ir kopīgs visās dalībvalstīs un šajā gadījumā ir piemērojams tāpēc, ka Komisija un/vai Centrs ir pārkāpuši vispārējo
         principu rūpēties kā gādīgiem saimniekiem.

      54     No otras puses, pārmestā rīcība rada Kopienai atbildību, piemērojot Itālijas Civilkodeksa 2051. pantu, ar ko iedibināta vienkārša
         personas, kas uzrauga lietu, vainas prezumpcija. Tomēr šajā gadījumā Centrs uzraudzīja krātuves trešo daļu tādēļ, ka aksesuārs
         zemei, kuras īpašnieks bija Centrs un kam bija piešķirta imunitāte, bija Centra ekskluzīvā rīcībā.

      55     Prasītāja piebilst, ka Corte suprema di cassazione (Itālijas Kasācijas tiesa) judikatūrā norādīts, ka Itālijas Civilkodeksa 2051. pants administratīvās pārvaldes kontekstā ir
         piemērojams privātām un publiskām lietām, kas nav domātas sabiedrības vispārējai un tiešai lietošanai – kā šajā gadījumā –
         notekūdeņu krātuvei –, kā rezultātā tās teritoriālā apjoma ierobežojuma dēļ ir veicama atbilstoša uzraudzība un kontrole,
         ko īsteno šim nolūkam izraudzīta iestāde.

      56     Komisija uzskata, ka, pirmkārt, Centrs ne mazākā mērā nav atbildīgs par krātuves trešo daļu; atbilstoša uzturēšana vai darbi
         trešajā daļā Komisijai vai Centram nav jāveic.

      57     Šajā sakarā tā uzsver, ka KCP līguma F pielikuma 3. pants noteic, ka, pamatojoties uz Komisijas pieprasījumu, Itālijas iestādes
         var realizēt savas pilnvaras, lai Centrā nodrošinātu visus sabiedriski derīgos pakalpojumus. Šajā pantā vēl precizēts, ka
         Komisija veic visus vajadzīgos pasākumus, lai ieinteresētie sabiedriski derīgo dienestu kvalificētie pārstāvji, ko tā atbilstoši
         apstiprinājusi, varētu pārbaudīt, labot vai uzturēt uzticētās iekārtas Centrā. Pamatojoties uz šo pantu, var secināt, ka “zemes,
         [uz kuras Centrs ir ierīkots], eksteritorialitāte zaudē spēku”, lai atbilstoši tehniķi varētu veikt uzturēšanas vai remonta
         darbus iekārtās, ar kuru palīdzību tiek sniegti sabiedriski derīgi pakalpojumi.

      58     Kā uzskata Komisija, KPC līguma noteikumi nav ne “pārsniegti”, ne arī atcelti vai grozīti Ispras UTC direktora paziņojuma, ar kuru apstiprināts, ka komūnas pārvalde nav atbildīga ne par krātuves, kas atrodas uz Centram piederošās
         zemes, uzturēšanu, ne pārraudzību, satura dēļ. Pirmkārt, izdodot šādu paziņojumu, Ispras UTC direktors ir pārsniedzis savas pilnvaras, jo, tā kā viņš bija komūnas pārvaldes sastāvā, viņš nebija tiesīgs paust savu viedokli
         par tās civiltiesisko atbildību. Turklāt šis paziņojums acīmredzami ir pretrunā iepriekš teiktajam šī sprieduma 16. punktā
         minētajā 1992. gada 7. oktobra vēstulē, kurā precizēts, ka komūnas iesaistīšanās bija komūnas pārvaldes autonoma iniciatīva,
         kura arī par visu ir atbildīga. Visbeidzot, Ispras UTC direktora paziņojuma mērķis nav bijis paredzēt Centra atbildību par neatbilstošu krātuves uzturēšanu.

      59     Atbilstošos KPC līguma noteikumus turklāt nevar apšaubīt tādēļ, ka Centrs reizēm pats ir uzskatījis par lietderīgu veikt noteiktus
         iekārtu [remont]darbus, jo iesaistīšanās vienmēr ir notikusi, pamatojoties uz vietējās pārvaldes lūgumu. It īpaši kas attiecas
         uz Centra teritorijā atrodošās krātuves trešajā daļā veiktajiem darbiem 1990. gadā, tad tie norisinājās, pamatojoties uz Ferrovie dello Stato un Ispras komūnas pārvaldes lūgumu.

      60     Otrkārt, attiecībā uz norādīto nelikumību par to, ka trešajā daļā netika veikta atbilstoša uzraudzība un darbi, Komisija uzsver,
         ka prasības pieteikumā prasītāja tikai pārmet šo bezdarbību, neprecizējot ne to, kādiem šiem darbiem un uzturēšanas pasākumiem,
         par kuru neesamību tā runā, bija jābūt, ne arī to, kāda tieši ir Kopienas nelikumīgā rīcība.

      61     Tā piebilst, ka nav pārkāpts neviens no prasītājas pieminētajiem noteikumiem.
      62     Vispirms tā uzskata, ka pretēji prasītājas piedāvātajai Lēmuma 96/282 9. panta interpretācijai Centra direktora pienākums
         veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu personu un iekārtu, par kurām viņš ir atbildīgs, drošību, attiecas tikai
         uz Centram raksturīgām darbībām, pateicoties kurām Kopiena sniedz ieguldījumu Kopienu pētniecisko programmu īstenošanā. Par
         Centram raksturīgām darbībām nevar atzīt notekūdeņu krātuves pārraudzību un uzturēšanu. Tā apstrīd, ka no sprieduma lietā
         Grifoni/EAEK 41. un 50. punkta supra izriet, ka EAEK atbildība ir apstiprinājusies atbilstoši Lēmuma 71/57 10. pantam, kura redakcija ir identiska Lēmuma 96/282
         9. pantam.

      63     Komisija uzsver, ka, pat ja ar KPC līguma F pielikuma 16. pantu būtu uzlikts pienākums veikt īpašus pasākumus sabiedrības
         drošības un veselības jomā, šie noteikumi, tos lasot KPC līguma preambulas un citu noteikumu kontekstā, attiecas vienīgi uz
         negadījuma risku un draudiem, kas izriet no jonizētā starojuma, par kuriem šajā gadījumā nav runa.

      64     Otrkārt, tā uzskata, ka, ja nevienai Kopienu iestādei vai organizatoriskai apvienībai nav saistību rūpēties par notekūdeņu
         krātuvi, Kopienas atbildība neiestājas tādēļ, ka šīs iestādes vai organizatoriskās apvienības ir pārkāpušas viselementārākos
         noteikumus par parastu gādību. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa jau ir spriedusi, ka ārpuslīgumiskā atbildība neiestājas,
         ja nav notikusi nelikumīga rīcība (Pirmās instances tiesas 2000. gada 29. novembra spriedums lietā T‑213/97 Eurocoton  u.c./Padome, Recueil, II‑3727. lpp.).

      65     Atbilstoši Komisijas teiktajam nav piemēroti tas, ka prasītāja atsaucas uz Itālijas Civilkodeksa noteikumiem. EAKL 188. panta
         otrajā daļā ir norāde tikai uz kopējiem dalībvalstu vispārējiem tiesību principiem, nevis uz īpašām dažādu valstu tiesību
         sistēmām (1994. gada 3. februāra spriedums lietā Grifoni/EAEK, 50. punkts supra, 8. punkts). Prasītājas minētie argumenti pretēja viedokļa atbalstam nav guvuši nekādu atsaucību ģenerāladvokāta Tezauro
         [Tesauro] secinājumos par 1990. gada 27. marta spriedumu lietā Grifoni/EAEK, 52. punkts supra. Jebkurā gadījumā kā iepriekš minētajā 1994. gada 3. februāra spriedumā lietā Grifoni/EAEK, tā arī ģenerāladvokāta Tezauro [Tesauro] secinājumos šim spriedumam (Recueil, I‑343. lpp.) nepārprotami tika izslēgta iespēja, ka ciestos zaudējumus var pierādīt un atlīdzināt atbilstoši tikai un vienīgi
         Itālijas tiesiskajam regulējumam par ārpuslīgumisko atbildību.

      66     Tā apstrīd, ka Itālijas Civilkodeksa 2051. pantā esošais noteikums, atbilstoši kuram “ikviens ir atbildīgs par viņa uzraudzībā
         esošajai lietai nodarītajiem zaudējumiem, izņemot gadījumus, kad viņš rīkojies nejauši”, ir ticis ietverts normatīvā veidā
         Kopienu tiesībās un tās judikatūrā. Gluži otrādi – šis noteikums, ar kuru paredz atbildību personai, kas nav tiešais zaudējumu
         radītājs, nav saderīgs ar pašlaik judikatūrā attīstītajiem iestāžu ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās priekšnosacījumiem.

      67     Jebkurā gadījumā Itālijas Civilkodeksa 2051. pantā paredzētie noteikumi neattiecas uz šo gadījumu. No vienas puses, neviena
         Kopienu iestāde nav krātuves uzraugs, un tādējādi Kopienu nevar saukt pie atbildības par iespējamiem tās nodarītiem zaudējumiem.
         No otras puses, prasītāja nav pierādījusi nekādu cēloņsakarību starp šķietami pārraugāmo lietu un zaudējumiem. Faktiski nav
         pierādīts, ka plūdi prasītājas ēkā faktiski radās tādēļ, ka applūda atsevišķā krātuves trešā daļa, kas atrodas uz Centra zemes.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      68     Vispirms ir jāizvērtē, vai atbilstoši šī sprieduma 42. punktā minētajai judikatūrai pārmestā rīcība, proti, neatbilstoša uzturēšana
         un/vai darbu neveikšana krātuves trešajā daļā, ir piedēvējama Kopienu iestādei vai organizatoriskai apvienībai.

      69     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, pirmkārt, pretēji prasītājas teiktajam (skat. iepriekš 47. punktu) no KPC līguma nekādā gadījumā
         neizriet, ka par krātuves trešo daļu ir atbildīga Kopiena.

      70     Vispirms, nav pamatots arguments, atbilstoši kuram par krātuves trešo daļu ir atbildīga Kopiena tādēļ, ka no KPC līguma izriet,
         ka tam nevar piekļūt trešās personas.

      71     Kā to norāda prasītāja, ir skaidrs, ka atbilstoši KPC līguma F pielikuma 1. pantam Centrs un zeme, uz kuras tas iekārtots,
         ir neaizskarami, uz tiem neattiecas kratīšana, rekvizīcija, konfiskācija vai ekspropriācija, kā arī attiecas jebkāda cita
         veida imunitāte pret administratīvu vai tiesisku piespiedu izpildi. Tomēr no šī paša F pielikuma 3. panta izriet, ka, neskatoties
         uz šīm imunitātēm, Komisijai ir jāļauj, lai ieinteresētie sabiedriski derīgo [pakalpojumu] dienestu kvalificētie pārstāvji,
         ko tā atbilstoši apstiprinājusi, varētu pārbaudīt, labot vai uzturēt tiem uzticētās iekārtas Centrā.

      72     Taču lietas dalībnieku starpā pastāv vienprātība par to, ka notekūdeņu savākšanas pakalpojums Centram ar attiecīgās krātuves
         starpniecību ir sabiedriski derīgs pakalpojums KPC līguma F pielikuma 3. panta izpratnē. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka uz
         Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdoto jautājumu Komisija rakstveidā atbildēja apstiprinoši, un tas sakrīt ar prasītājas
         viedokli, ka Ispras komūna ir apvienība, kas atbild par sabiedriski derīgu pakalpojumu sniegšanu Centram saistībā ar notekūdeņu
         savākšanu. Tādējādi šīs procedūras vajadzībām ir jāuzskata, ka pārbaudes, labošanas un uzturēšanas darbi krātuves trešajā
         daļā ir jāveic Ispras komūnas pārvaldei, kuras kvalificētie, Komisijas apstiprinātie pārstāvji var piekļūt krātuves trešajai
         daļai.

      73     Tālāk ir jāatgādina, ka neviens no KPC līguma noteikumiem nevar būt atbildības saistībā ar Kopienai pārmesto rīcību pamats.
         Skaidrs, ka KPC līguma 1. pants, ko prasītāja pati nav pieminējusi, pēc būtības paredz, ka Itālijas valdība Kopienas rīcībā
         nodod Centru un zemi, uz kuras tas ir uzbūvēts, par to saņemot gada nomas maksu. Tomēr ar šajā pantā paredzēto nodošanu Kopienai
         nekādā gadījumā netiek uzlikta atbildība par krātuves trešo daļu. Faktiski šis pants ir jālasa kopā ar citiem KPC līguma noteikumiem,
         proti, ar F pielikuma 3. pantu, no kura izriet – kā tas tika minēts šī sprieduma 72. punktā –, ka krātuves trešās daļas pārbaudi,
         labošanu vai uzturēšanu veic uzņēmums, kas ir atbildīgs par notekūdeņu savākšanas pakalpojumu sniegšanu. Šādos apstākļos KPC
         līguma 1. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka uz tā pamata Kopienai tiek uzlikta atbildība par krātuves trešo daļu.

      74     Tādējādi KPC līgums nav pamats, lai Centram vai jebkurai citai Kopienu iestādei vai organizatoriskai apvienībai piedēvētu
         pārmestās rīcības nelikumību.

      75     Otrkārt, ir jāatgādina, ka pretēji tam, ko īsi min prasītāja (skat. iepriekš 47. punktu), pārmestās rīcības nelikumības piedēvējamība
         nevar izrietēt no tā, ka krātuves trešā daļa ir tikai un vienīgi Centra rīcībā. Faktiski ir jākonstatē – kā tas tika atgādināts
         iepriekš 12. un 14. punktā –, ka krātuvē visā tās kopumā saplūst gan notekūdeņi, kas tek no Ispras komūnas teritorijas, gan
         arī notekūdeņi, kas tek no tās teritorijas, kurā ir ierīkots Centrs. Turklāt no 72. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet,
         ka par iesaistīšanos darbos krātuves trešajā daļā ir atbildīga Ispras komūnas pārvalde. Tā kā krātuves trešā daļa nav vienīgi
         Centra rīcībā, tad apgalvojums par eskluzivitāti nav pamats, lai Kopienai piedēvētu pārmesto rīcību.

      76     Treškārt, ir jāizvērtē – kā to pēc būtības uzskata prasītāja –, vai, pēc pašas vārdiem, atbilstoša neuzturēšana un darbu neveikšana
         krātuves trešajā daļā Kopienai ir piedēvējama sakarā ar Centra ierēdņu un tehniķu nepārprotamo izturēšanos.

      77     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka ir skaidrs, ka Centrs 1990. gadā veica atvērtās trešās daļas pirmā nodalījuma kanalizācijas
         caurules aizstāšanu ar slēgtu kanalizācijas cauruli 100 cm diametrā.

      78     Skaidrs, ka Komisija uzskata, ka Centrs darbus veica, pamatojoties uz Ferrovie dello Stato vai Ispras komūnas pārvaldes lūgumu. Tomēr pēc Pirmās instances tiesas aicinājuma iesniegt jebkādus dokumentus par apgalvoto
         lūgumu izteikšanas faktu Komisija neiesniedza pierādījumus par to, ka šādi lūgumi tik tiešām tika izteikti. Šādos apstākļos
         šīs procedūras mērķa labā ir jāuzskata, ka Centrs krātuves trešās daļas pirmajā nodalījumā darbus veica pēc savas iniciatīvas.

      79     Turklāt tiesas sēdes laikā Komisijas eksperts norādīja, ka Centra dienesti diezgan regulāri krātuves trešajā daļā veica pārbaudes
         un uzturēšanas [darbus].

      80     Šī Centra tehnisko dienestu iejaukšanās norisinājās uz pašu iniciatīvas pamata un neietilpa nevienā no Kopienas iestādēm vai
         organizatoriskām apvienībām uzliktajiem pienākumiem saskaņā ar KPC līgumu. Faktiski – kā tas tika atgādināts iepriekš 72. punktā
         – pārbaudes, labošanas vai uzturēšanas darbi krātuves trešajā daļā atbilstoši KPC līgumam bija jāveic uzņēmumam, kas ir atbildīgs
         par notekūdeņu savākšanas pakalpojumu sniegšanu Centram. Tādējādi ir jāuzskata, ka, šādi iesaistoties, Centrs ir bijis atbildīgs
         par citu [personu] uzdevumiem.

      81     Tajā pat laikā atsevišķos gadījumos Centra tehnisko dienestu darbība uz paša iniciatīvas pamata, pārraugot [personu] uzdevumus
         krātuves trešajā daļā, nekādā gadījumā nerada pamatu tam, ka jebkādu darbu vai atbilstošas uzturēšanas [darbu] neveikšana
         krātuvē turpmāk ir piedēvējama Centram un tādējādi arī Kopienai.

      82     Šāda veida iejaukšanās uzliek Centram pienākumu atbilstoši veikt tādas pārraudzības funkcijas, par kurām tas atbild. Tā pārraudzība,
         par kuru ir atbildīgs Centrs, 1990. gadā krātuves trešās daļas pirmajā nodalījumā uzstādot slēgta tipa cauruli, neattiecas
         uz to darbu veikšanu, lai 2002. gadā krātuves trešajā daļā nodrošinātu pietiekamu uzkrājumu vietu, un vismazāk tieši tāpēc
         – kā to tiesas sēdē norādīja Komisija un ko neapstrīdēja arī prasītāja –, ka Kopiena nekādā mērā nekontrolē notekūdeņu daudzumu,
         kas ieplūst trešajā daļā.

      83     Turklāt pārraudzība, par kuru ir atbildīgs Centrs, pēkšņi regulāri uzraugot un veicot uzturēšanas [darbus], attiecas tikai
         un vienīgi uz tā reāli paveikto un nekādi neattiecas uz apgalvoto pārraudzības vai uzturēšanas trūkumu, par ko nemainīgi ir
         atbildīgs uzņēmums, kas Centram sniedz notekūdeņu savākšanas pakalpojumus.

      84     Otrkārt, šajā gadījumā nav noteikts un arī netiek apgalvots, ka pārmestā rīcība, proti, neatbilstoša uzturēšana un darbu neveikšana
         krātuves trešajā daļā, ir neapmierinoša to Centra darbību izpilde, par kurām tas ir atbildīgs.

      85     Pat atzīstot, ka, apgalvojot, ka krātuves trešās daļas hidrauliskā kapacitāte nav pietiekama, prasītāja netieši uzskata, ka
         Centra veiktie darbi 1990. gadā ir neapmierinošs Centra citu [personu] uzdevumu pārraudzības izpildījums, tomēr ir jāatzīst,
         ka slēgta tipa caurules 100 cm diametrā uzstādīšana krātuves trešās daļas pirmajā nodalījumā nav uzskatāma par neapmierinošu
         pārraudzības, par kuru Centrs ir atbildīgs, izpildījumu.

      86     Faktiski ir jākonstatē, ka Centra ievietotās caurules diametrs krātuves trešās daļas pirmajā nodalījumā ir identisks slēgtā
         tipa caurules, kāda pirms tam bija krātuves trešās daļas otrajā nodalījumā, diametram. Tādējādi Centra veiktie darbi 1990. gadā
         nekādi neietekmēja krātuves trešās daļas hidraulisko kapacitāti. Šādos apstākļos Centrs nekādi nav vainojams par, iespējams,
         nepietiekamo krātuves trešās daļas hidraulisko kapacitāti.

      87     No iepriekš minētā izriet, ka Kopienai pārmestās nelikumīgās rīcības piedēvēšana nekādā gadījumā nevar izrietēt no Centra
         tehnisko dienestu pēkšņās iesaistīšanās.

      88     Ceturtkārt, ir jāizvērtē, vai Kopienai pārmestās nelikumīgās rīcības piedēvēšana izriet no Ispras UTC direktora paziņojuma, ar ko viņš informēja, ka komūnas pārvalde, kuru viņš pārstāv, nav atbildīga par krātuves trešo daļu.

      89     Šajā sakarā neatkarīgi no jautājuma par to, vai šī komūnas dienesta direktors ir tiesīgs paust savu viedokli par jautājumiem,
         kas saistīti ar komūnas pārvaldes, kuru viņš pārstāv, atbildību, ir jāatgādina, ka ar viņa paziņojumu tiek izslēgta komūnas
         pārvaldes atbildība par krātuves trešo daļu, pamatojoties vienīgi uz to, ka šī daļa atrodas uz Kopienai piederošas zemes.
         Tomēr no KPC līguma 1. panta izriet, ka Kopiena nav attiecīgās zemes īpašniece. Faktiski ar šo noteikumu paredzēts, ka Centru
         un zemi ap to Kopienas rīcībā ir nodevusi Itālijas valdība, par to saņemot gada nomas maksu. Turklāt prasītāja nedz nenorāda,
         nedz arī apgalvo, ka ar Ispras UTC direktora paziņojumu ir grozīts KPC līgums. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka šis paziņojums nav pamats tam, lai uzskatītu,
         ka pārmestā rīcība ir piedēvējama kādai no Kopienas iestādēm vai organizatoriskām apvienībām.

      90     Piektkārt, vēl ir jāizvērtē, vai pārmestā rīcība ir piedēvējama Kopienai sakarā ar prasītājas minēto noteikumu pārkāpumiem.
      91     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka Lēmuma 96/282 9. panta 3. punktā, par kuru tiek apgalvots, ka tas ir pārkāpts, ir tikai
         noteikts, ka Centra ģenerāldirektoram ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu personu un iekārtu, par kurām viņš
         ir atbildīgs, drošību. Ar šo pašu noteikumu tādējādi nevar pamatot norādīto darbu neveikšanu un/vai neatbilstošu uzturēšanu
         krātuves trešajā daļā, izņemot gadījumu, ja ir skaidrs, ka attiecīgā daļa ir iekārta, par kuru ir atbildīgs Centra ģenerāldirektors.
         Tomēr prasītāja nav iesniegusi nekādu informāciju, pamatojoties uz kuru varētu uzskatīt, ka krātuves trešā daļa ir iekārta,
         par kuru Centra direktors ir atbildīgs. Gluži otrādi – kā tas tika minēts iepriekš, 72. punktā – no KPC līguma F pielikuma
         3. punkta izriet, ka Ispras komūna atbild par notekūdeņu savākšanas pakalpojumu sniegšanu Centram, kas izpaužas tādējādi,
         ka krātuves trešo daļu nevar pielīdzināt iekārtai, par kuru Centrs ir atbildīgs. Šādos apstākļos ar Lēmuma 96/282 9. panta
         3. punktu nevar pamatot pārmestās rīcības piedēvēšanu Kopienai.

      92     Tālāk prasītāja apgalvo, ka ir pārkāpts KPC līgums, kas atbilstoši tās teiktajam paredz, ka Centram ir jāsaglabā un jāaizsargā
         sabiedriskā drošība. Kā to pamatoti uzsver Komisija, KPC līguma F pielikuma 16. panta 1. punkts ir šī līguma vienīgais noteikums,
         kas attiecas uz sabiedrības veselības drošību un aizsardzību. Tomēr sabiedrības veselības drošības un aizsardzības jomā šim
         noteikumam nav nozīmes, jo tas skar nodrošināšanos pret negadījumiem un draudiem, kas izriet no jonizētā starojuma. Tomēr
         šajā gadījumā prasītāja nesniedz ne mazāko argumentāciju, pamatojoties uz kuru varētu uzskatīt, ka pārmestā rīcība skar nodrošināšanos
         pret negadījumiem un draudiem, kas izriet no jonizētā starojuma. Šādos apstākļos ir jāsecina, ka Kopienai pārmestās rīcības
         piedēvēšana nevar izrietēt no Centra pienākuma uzraudzīt sabiedrības drošības un veselības aizsardzību, kā to nosaka KPC līguma
         F pielikuma 16. panta 1. punkts.

      93     Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka pārmestā rīcība rada Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, ko nosaka Itālijas Civilkodeksa
         2043. un 2051. pantā paredzētie noteikumi.

      94     Runājot par Itālijas Civilkodeksa 2043. pantu – pat kopā ar prasītāju pieņemot, ka šajā noteikumā ir pausts princips neminem laedere un ka šis princips ir kopīgs visām dalībvalstu tiesībām un ir piemērojams šajā gadījumā tādēļ, ka Komisija un/vai Centrs
         ir pārkāpis vispārējo principu rūpēties kā gādīgam saimniekam, tomēr ir jākonstatē, ka prasītāja nenorāda ne vismazāko iemeslu,
         kādēļ Komisijai un/vai Centram būtu jāievēro gādīga saimnieka rūpības pienākums attiecībā uz krātuves trešo daļu. Šādos apstākļos
         ir jāuzskata, ka pats minētais noteikums neļauj piedēvēt Kopienai pārmesto rīcību.

      95     Attiecībā uz Itālijas Civilkodeksa 2051. pantu, pat atzīstot, ka šī Itālijas tiesību norma ir kopīgs visu dalībvalstu tiesību
         princips, ir jākonstatē, ka prasītāja nepierāda, ka krātuves trešās daļas pārraudzība ir jāveic Kopienu iestādei vai organizatoriskai
         apvienībai. Faktiski, pretēji prasītājas teiktajam, krātuves pārraudzība no Kopienu iestādes vai organizatoriskas apvienības
         puses nevar izrietēt no zemes, uz kuras Centrs ir uzbūvēts, īpašuma tiesībām, jo – kā tas tika iepriekš minēts 89. punktā
         – neviena Kopienu iestāde vai organizatoriska apvienība nav šīs zemes īpašnieks. Tādējādi, pat atzīstot, ka krātuves trešā
         daļa ir zemes, uz kuras tā atrodas, sastāvdaļa, no tā neizriet, ka tā pieder Kopienai. Tādēļ šis arguments ir noraidāms.

      96     Tāpat ir jānoraida arguments, atbilstoši kuram par krātuves trešās daļas pārraudzību ir atbildīga vai nu Komisija, vai arī
         Centrs, tādēļ, ka saskaņā ar KPC līguma F pielikuma 1. pantu trešām personām tai ir liegta piekļuve. Faktiski – kā tas tika
         minēts 71. punktā – Komisijai atbilstoši KPC līguma F pielikuma 3. pantam ir jāatceļ KPC līguma F pielikuma 1. pantā paredzētā
         imunitāte, lai sabiedriski derīgo pakalpojumu dienesti varētu pārbaudīt, labot vai uzturēt tiem uzticētās iekārtas Centrā.
         Šādos apstākļos nav pamata piesaukt norādīto zemes, uz kuras ir uzcelts Centrs, imunitāti, lai norādītu, ka Komisija un/vai
         Centrs pārrauga krātuves trešo daļu.

      97     Krātuves trešās daļas pārraudzība Komisijai un/vai Centram turklāt nav piedēvējama tādēļ, ka šī daļa ir bijusi tikai Centra
         rīcībā. Turklāt faktiski papildus iepriekšējā punktā minētajiem apsvērumiem – kā tika atgādināts iepriekš 75. punktā –, ja
         krātuve, ieskaitot tās trešo daļu, uzņem no Ispras komūnas teritorijas un Centra plūstošos notekūdeņus, tad trešo daļu nevar
         uzskatīt par tādu, kas ir tikai Komisijas un/vai Centra rīcībā.

      98     No visa iepriekš minētā izriet, ka norādītais atbilstošas uzturēšanas un/vai darbu trūkums krātuves trešajā daļā nav Kopienu
         iestādei vai organizatoriskai apvienībai piedēvējama rīcība. Šādos apstākļos un ciktāl nepieciešams, nepastāvot vajadzībai
         izvērtēt citus Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās priekšnosacījumus, kas šajā gadījumā pieminēti, prasība ir noraidāma
         kā nepamatota.

       Par lūgumiem noteikt izmeklēšanas pasākumus
      99     Prasītāja prasa Pirmās instances tiesai veikt izmeklēšanas pasākumus, lai pierādītu pašas formulētos apgalvojumus. It īpaši
         tā uzsver, ka ir jāiegūst informācija no Centra direktora un darbiniekiem, kā arī no Itālijas iestādēm, kas plūdu laikā uz
         vietas bija iesaistītas šajā lietā. Tā uzskata, ka ir jāuzklausa liecinieku liecības, un šajā sakarā tā patur tiesības vēlāk
         norādīt uzklausāmo liecinieku vārdus. Viņa uzsver, ka, lai pierādītu apgalvojumus, ieskaitot varbūt norādītos vai iespējamos
         zaudējumus, ir jāveic apmeklējums un/vai ekspertīze uz vietas.

      100   Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasītāja neidentificē nedz precīzos faktus, kam tie domāti, nedz arī to, ka šādi pasākumi varētu
         kalpot attiecībā uz Kopienu iestādei vai organizatoriskai apvienībai pārmestas rīcības piedēvējamību. Šādos apstākļos lūgumi
         noteikt izmeklēšanas pasākumus ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      101   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

      102   Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai, ieskaitot savus tiesāšanās izdevumus, ir jāsedz arī Komisijas tiesāšanās izdevumi
         atbilstoši tās prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz lūgumu atlīdzināt nenoteiktus iespējamos mantiskos zaudējumus
            un nenoteiktu nodarīto vai iespējamo nemantisko kaitējumu;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt kā nepamatotu;
      3)      lūgumu par pierādījumu savākšanas pasākumiem noraidīt;
      4)      prasītāja sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 30. novembrī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 22.maijā.#citiworks AG.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Dresden - Vācija.#Iekšējais elektroenerģijas tirgus - Direktīva 2003/54/EK - 20. panta 1. punkts - Trešo personu brīva pieeja elektroenerģijas pārvades un sadales tīklam.#Lieta C-439/06.

text:
      Lieta C‑439/06
      Tiesvedība par enerģijas pārvaldi
      Citiworks AG
      (Oberlandesgericht Dresden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Iekšējais elektroenerģijas tirgus – Direktīva 2003/54/EK – 20. panta 1. punkts – Trešo personu brīva pieeja elektroenerģijas pārvades un sadales tīklam
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Ierobežojumi
      (EKL 234. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Pasākumi, lai izveidotu un nodrošinātu iekšējā elektroenerģijas tirgus darbību
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/54 2. panta 5. punkts un 20. panta 1. punkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Pasākumi, lai izveidotu un nodrošinātu iekšējā elektroenerģijas tirgus darbību
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkts)
      1.        Prejudiciālais jautājums nav hipotētisks, ir atbilstīgs un tādējādi ir pieņemams, ar kuru iesniedzējtiesa prāvas, kurā elektrības
         piegādātājs apstrīd piešķirto atbrīvojumu saskaņā ar valsts tiesību normu noteiktiem energoapgādes tīklu operatoriem nodrošināt
         trešām personām pieeju šiem tīkliem, ietvaros jautā, vai ar direktīvas noteikumiem netiek pieļauts šāds atkāpes ietverošs
         režīms, saskaņā ar kuru šāds atbrīvojums tiek piešķirts, neņemot vērā šo tīklu tehnisko jaudu.

      (sal. ar 33., 35. un 36. punktu)
      2.        Brīvas pieejas princips, kas ir viens būtiskākajiem pasākumiem, kuri dalībvalstīm ir jāīsteno, lai pabeigtu iekšējā elektroenerģijas
         tirgus izveidi, saskaņā ar Direktīvas 2003/54 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu 20. panta
         1. punktu ir piemērojams elektroenerģijas pārvades un sadales tīkliem.

      Tādējādi šīs tiesību normas tvērumā ietilpst un kā elektrības sadales tīkls Direktīvas 2003/54 2. panta 5. punkta nozīmē tiek
         analizēts tīkls, kas atrodas vienotā ekspluatācijas zonā un galvenokārt kalpo enerģijas pārvadei uzņēmuma iekšienē un uz saistītiem
         uzņēmumiem, un pa kuru tiek pārvadīta elektrība, kas nav ļoti augsta vai augstsprieguma, lai to piegādātu patērētājiem, neatkarīgi
         no transportētās elektrības daudzuma minētajā tīklā un neatkarīgi no fakta, ka minētā tīkla ekspluatācija ir tikai pakārtota
         darbība salīdzinājumā ar uzņēmuma galveno ekspluatācijas darbību.

      (sal. ar 44.–48. un 54. punktu)
      3.        Direktīvas 2003/54 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru noteiktiem energoapgādes tīklu operatoriem
         nav pienākuma nodrošināt trešām personām brīvu pieeju šiem tīkliem tādēļ, ka šie tīkli atrodas vienotā ekspluatācijas zonā
         un galvenokārt kalpo enerģijas pārvadei uzņēmuma iekšienē un uz saistītiem uzņēmumiem.

      Faktiski tā kā saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir ļauts pašām veikt vajadzīgos pasākumus, lai ieviestu sistēmu par
         trešo personu brīvu pieeju pārvades vai sadales tīklam, un tādējādi dalībvalstu kompetencē saskaņā ar EKL 249. pantu ietilpst
         izvēlēties formu un līdzekļus šai ieviešanai, tad vēl jo vairāk, ņemot vērā principa par brīvu pieeju pārvades vai sadales
         tīklam svarīgumu, šī rīcības brīvība ļauj šo principu neņemt vērā tikai gadījumos, kuros ir paredzēti izņēmumi un atkāpes.

      Tā tas nav attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kas neietilpst nevienā no paredzētajiem izņēmumiem vai atkāpēm no brīvas
         pieejas pārvades vai sadales tīkliem principa, ja runa ir par,

      – pirmkārt, 20. panta 2. punktā noteikto atkāpi, saskaņā ar kuru, lai sadales tīkla operators varētu atteikt pieeju, ja tam
         nav vajadzīgās jaudas, šis atteikums katrā konkrētā gadījumā ir pienācīgi jāpamato un nerada dalībvalstīm tiesības izņēmumus
         paredzēt vispārīgā veidā, katrā konkrētā gadījumā neizvērtējot šo jaudu, vai

      – otrkārt, Direktīvas 3. panta 8. punktā paredzēto atkāpi, jo, no vienas puses, attiecīgajā tiesiskajā regulējumā paredzēto
         atkāpi nevar pamatot ar risku, ka tīklu operatori šīs brīvās pieejas dēļ tiktu kavēti izpildīt sabiedrisko pakalpojumu saistības
         un, no otras puses, minētā atkāpe var pamatot tikai ar zonas ģeogrāfisko vai juridisko konfigurāciju, kurā minētie tīkli tiek
         ekspluatēti, vai

      – visbeidzot, piemērojot Direktīvas 26. panta 1. punktu, kurā ir paredzētas atkāpes no tās 20. panta, atkāpēm, kas pamatotas
         ar būtiskām problēmām mazo, izolēto sistēmu darbībā tiktāl, ciktāl vajadzīgo Komisijas piekrišanu, kas konkrēti tiek pausta
         Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētā lēmumā, dalībvalsts, kurā ir spēkā attiecīgais tiesiskais regulējums, nav nedz lūgusi, nedz saņēmusi.

      (sal. ar 55., 57., 58. un 60.–65. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 22. maijā (*)

      Iekšējais elektroenerģijas tirgus – Direktīva 2003/54/EK – 20. panta 1. punkts – Trešo personu brīva pieeja elektroenerģijas pārvades un sadales tīklam
      Lieta C‑439/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Oberlandesgericht Dresden (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 17. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 24. oktobrī, tiesvedībā
         par enerģijas pārvaldi

      citiworks AG
      piedaloties
      Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde,

      Flughafen Leipzig/Halle GmbH,

      Bundesnetzagentur.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], J. Klučka [J. Klučka], P. Linda [P. Lindh] (referente) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs J. Svēdenbrogs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 20. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        citiworks AG vārdā – K. Helmiks [C. Haellmigk], Rechtsanwalt,

      –        Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde vārdā – R. Hubers [R. Huber], pārstāvis,

      –        Flughafen Leipzig/Halle GmbH vārdā – R. Vāgners [R. Wagner] un J. Kloss [J. Kloos], Rechtsanwälte,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], un J. Mellers [J. Möller] pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – E. Osņecka‑Tamecka [E. Ośniecka Tamecka], pārstāve,

      –        Apvienotās Karalistes vārdā – V. Džeksone [V. Jackson], pārstāve, kurai palīdz A. Henšovs [A. Henshaw], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Šima [B. Schima], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 13. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 20. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada
         26. jūnija Direktīvā 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK
         atcelšanu (OV L 176, 37. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar citiworks AG (turpmāk tekstā – “citiworks”) celtu prasību pret lēmumu, ar kuru Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde (Saksijas federālās zemes Ekonomikas un darba lietu ministrija kā kompetentā regulējošā iestāde federālās zemes līmenī, turpmāk
         tekstā – “regulators”) kā “objekta tīklu” 2005. gada 7. jūlija Likuma par elektroenerģijas un gāzes piegādi, saukta “Energosaimniecības
         likuma” (Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschafstsgesetz)), BGBl. 2005 I, 1970. lpp., turpmāk tekstā – “EnWG”], 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkta izpratnē ir klasificējusi Flughafen Leipzig/Halle GmbH (turpmāk tekstā – “FLH”) pārvaldītu enerģijas apgādes tīklu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Direktīvas 2003/54 1. pantu:

      “Ar šo direktīvu nosaka kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei un piegādei. Ar to nosaka normas,
         kas attiecas uz elektroenerģijas nozares organizāciju un darbību, pieeju tirgum, kritērijiem un procedūrām, kuras piemēro
         konkursiem un atļauju piešķiršanai, kā arī uz sistēmu ekspluatāciju.”

      4        Direktīvas 2003/54 ceturtā, piektā, sestā, septītā un divdesmit sestā apsvēruma redakcija ir šāda:

      “(4)      Līgumā garantētās brīvības Eiropas iedzīvotājiem – brīva preču aprite, pakalpojumu sniegšanas brīvība un brīvība veikt uzņēmējdarbību
         – ir iespējamas vienīgi pilnībā atvērtā tirgū, kas visiem patērētājiem ļauj brīvi izvēlēties piegādātājus un visiem piegādātājiem
         ļauj brīvi veikt piegādes patērētājiem.

      (5)      Galvenie šķēršļi pilnībā funkcionējoša un konkurētspējīga iekšējā tirgus izveidei, cita starpā, ir saistīti ar pieeju tīklam,
         tarifikāciju un dažādām tirgus atvērtības pakāpēm dalībvalstu starpā.

      (6)      Lai darbotos konkurence, pieeja tīklam nedrīkst būt diskriminējoša, tai jābūt pārredzamai un cenām jābūt taisnīgi noteiktām.
      (7)      Lai pabeigtu elektroenerģijas iekšējā tirgus veidošanu, sevišķi svarīga ir nediskriminējoša pieeja pārvades tīkla vai sadales
         sistēmu operatoriem. Pārvades vai sadales sistēmu operatoru var veidot viens vai vairāki uzņēmumi.

      [..]
      (26)      Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību ievērošana ir šīs direktīvas pamatprasība, un šajā direktīvā ir svarīgi precizēt
         kopīgos minimālos standartus, kurus ievēro visas dalībvalstis un kuros ņemti vērā patērētāju aizsardzības mērķi, piegāžu drošība,
         vides aizsardzība un līdzvērtīga konkurence visās dalībvalstīs. Svarīgi, lai sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības
         varētu interpretēt katrā valstī, ņemot vērā apstākļus valstī un ievērojot Kopienas tiesību aktus.”

      5        Direktīvas 2003/54 2. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir noteikts:

      “Šajā direktīvā:
      [..]
      3)      “pārvade” ir elektroenerģijas transportēšana apvienotajā ļoti augsta sprieguma un augsta sprieguma pārvades tīklā, lai to
         piegādātu gala patērētājiem vai izplatītājiem, bet neietverot piegādi;

      4)      “pārvades sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par pārvades sistēmas darbību, uzturēšanas
         nodrošināšanu un vajadzības gadījumā attīstību noteiktā teritorijā, un attiecīgā gadījumā – par tās savstarpēju savienošanu
         ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām prasībām attiecībā uz elektroenerģijas pārvadi;

      5)      “sadale” ir elektroenerģijas transportēšana augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma sadales sistēmās, lai to piegādātu
         patērētājiem, bet neietverot piegādi;

      6)      “sadales sistēmas operators” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par sadales sistēmas darbību, uzturēšanas
         nodrošināšanu un vajadzības gadījumā attīstību noteiktā teritorijā, un attiecīgā gadījumā – par tās savstarpēju savienošanu
         ar citām sistēmām un par sistēmas spēju ilgtermiņā atbilst pamatotām prasībām attiecībā uz elektroenerģijas sadali;

      7)      “patērētāji” ir elektrības vairumtirgotāji un gala patērētāji;
      8)      “vairumtirgotāji” ir visas fiziskas vai juridiskas personas, kas pērk elektroenerģiju tālākas pārdošanas nolūkā tās tīklu
         sistēmas iekšpusē vai ārpusē, kurā tās pastāvīgi darbojas;

      9)      “gala patērētāji” ir patērētāji, kas pērk elektroenerģiju pašu patēriņam;
      [..]
      19)      “piegāde” ir elektroenerģijas pārdošana patērētājiem, tostarp tālāka pārdošana;
      [..]
      26)      “maza, izolēta sistēma” ir jebkura sistēma, kuras patēriņš 1996. gadā bija mazāks par 3000 GWh un kurā mazāk nekā 5 % gada
         patēriņa iegūst no starpsavienojuma ar citām sistēmām;

      27)      “izolēta mikrosistēma” ir sistēma, kuras patēriņš 1996. gadā bija mazāks par 500 GWh un kurai nav savienojumu ar citām sistēmām;
      [..].”
      6        Direktīvas 2003/54 3. panta 8. punktā ar nosaukumu “Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un patērētāju aizsardzība”
         ir noteikts:

      “Dalībvalstis var nepiemērot 6., 7., 20. un 22. panta noteikumus, ciktāl to piemērošana būtu šķērslis elektroenerģijas uzņēmumiem
         uzlikto saistību izpildei juridiski vai faktiski vispārējās ekonomiskās interesēs un ciktāl tas neietekmētu tirdzniecības
         attīstību tādā mērā, ka ir pretrunā Kopienas interesēm. Kopienas interesēs, cita starpā, ir konkurence attiecībā uz tiesīgiem
         patērētājiem saskaņā ar šo direktīvu un Līguma 86. pantu.”

      7        Minētās direktīvas 20. panta ar nosaukumu “Trešo personu pieeja” redakcija ir šāda:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina tādas sistēmas ieviešanu, kas trešām personām dod pieeju pārvades un sadales sistēmām, pamatojoties
         uz publicētiem tarifiem, ko piemēro visiem tiesīgiem patērētājiem un piemēro objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas.
         Dalībvalstis nodrošina to, ka šos tarifus vai metodiku, ko izmanto tarifu aprēķināšanā, pirms to stāšanās spēkā apstiprina
         saskaņā ar 23. panta noteikumiem, un ka šie tarifi un metodika, ja apstiprina vienīgi metodiku, tiek publicēti pirms to stāšanās
         spēkā.

      2.      Attiecīgais pārvades vai sadales sistēmas operators var atteikt pieeju, ja tam nav vajadzīgās jaudas. Šāds atteikums attiecīgi
         jāpamato, jo īpaši, ņemot vērā 3. pantu. Dalībvalstis attiecīgā gadījumā un tad, ja pieeju atsaka, nodrošina to, ka pārvades
         vai sadales sistēmas operators sniedz attiecīgu informāciju par pasākumiem, kas būtu vajadzīgi tīkla pastiprināšanai. Personai,
         kam šādu informāciju pieprasa, var likt maksāt saprātīgu samaksu, kas atspoguļo šādas informācijas sniegšanas izmaksas.”

      8        Tās pašas direktīvas 26. pantā ar nosaukumu “Atkāpes” ir paredzēts:

      1.      Tās dalībvalstis, kas var pierādīt, ka pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā ir būtiskas problēmas tajās esošo mazo, izolēto sistēmu
         darbībā, var lūgt atkāpes no attiecīgajiem IV, V, VI, VII nodaļas noteikumiem, kā arī III nodaļas noteikumiem attiecībā uz
         izolētām mikrosistēmām, ciktāl tas attiecas uz esošo jaudu renovāciju, modernizāciju un paplašināšanu, kuras tām var piešķirt
         Komisija. Ievērojot konfidencialitāti, tā informē dalībvalstis par minētajiem lūgumiem pirms lēmuma pieņemšanas. Šo lēmumu
         publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. [..]

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9        EnWG tika pieņemts, lai transponētu Direktīvu 2003/54.

      10      Šī likuma 3. panta 16. un 17. punktā enerģijas apgādes tīkli ir definēti kā “elektroenerģijas vai gāzes piegādes sistēma,
         kas norit vienā vai vairākos sprieguma līmeņos vai spiediena pakāpēs”, un vispārēja piegādes sistēma savukārt ir definēta
         kā “energopiegādes sistēma, kuras funkcija ir sadalīt enerģiju trešām personām un kas, ņemot vērā tās apjomu, jau no paša
         sākuma nav paredzēta, lai sniegtu piegādi vienīgi zināmiem, sistēmas projektēšanas laikā jau pastāvošiem vai identificējamiem
         galapatērētājiem, bet kas principā ir domāta piegādei visiem galapatērētājiem”.

      11      Tā paša likuma 3. panta 18. punktā energosistēmas piegādes tīkla operators ir definēts kā jebkura fiziska vai juridiska persona,
         kas ekspluatē energopiegādes tīklu.

      12      EnWG trešajā daļā savukārt ir ietverti 20. un 21. pants. Minētā 20. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka energopiegādes
         tīkla operatoriem “ir jānodrošina pieeja ikvienam saskaņā ar objektīvi pamatotiem kritērijiem un bez diskriminācijas; tiem
         tāpat internetā ir jāpublicē nosacījumi pieejai tīklam, ieskaitot līgumu paraugus un maksu par pieeju”.

      13      EnWG 21. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Sistēmas pieejas nosacījumiem un maksai ir jābūt atbilstošai, nediskriminējošai, pārskatāmai un tikpat labvēlīgai kā nosacījumiem
         un maksai, ko salīdzināmos gadījumos energoapgādes sistēmas operators saistībā ar pakalpojumu sniegšanu praksē vai aprēķinot
         izmaksas piemēro un pieprasa savam uzņēmumam vai ar to saistītiem uzņēmumiem, vai partneruzņēmumiem.”

      14      EnWG 110. panta 1. punktā nosacījumi objektu tīkla statusa saņemšanai un šī statusa juridiskās sekas ir noteikti šādi:

      “Šī likuma otro un trešo daļu, kā arī 4., 52. un 92. pantu nepiemēro tādu energopiegādes sistēmu ekspluatācijai, kas
      1)      atrodas ģeogrāfiski saistītā ekspluatācijas zonā un kas pārsvarā kalpo, lai piegādātu vajadzīgo enerģiju pašam uzņēmumam vai
         ar to saistītiem uzņēmumiem šī likuma 3. panta 38. punkta izpratnē;

      2)      atrodas ģeogrāfiski saistītā privātā zonā un kas nodrošina sistēmas operatora vai viņa pilnvarotā pārstāvja darbību pārsvarā
         vispārējiem komerciāliem mērķiem,

      a)      kas pārsniedz vienkāršu nomas vai iznomāšanas pasākumus un
      b)      kas šī teikuma ievaddaļā minēto noteikumu piemērošanas gadījumā tiktu nepamatoti traucēta,
      vai
      3)      atrodas cieši ģeogrāfiski saistītā zonā un kalpo pārsvarā pašapgādes mērķiem,
      ar noteikumu, ka energopiegādes sistēma netiek izmantota, lai sniegtu vispārēju piegādi šī likuma 3. panta 17. punkta izpratnē,
         un ka objektu tīkla operatora vai viņa pilnvarotā pārstāvja rīcībā ir personāla, tehniskie un saimnieciskie resursi, lai nodrošinātu
         sistēmas ilgtermiņa ekspluatāciju saskaņā ar šī likuma noteikumiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      15      Citiworks ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas nodarbojas ar energoapgādi. Kopš 2004. gada tā piegādā elektroenerģiju
         DFS Deutsche Flugsicherung GmbH antenai, kas atrodas Leipcigas/Halles lidostas teritorijā. Šī pēdējā minētā sabiedrība 100 % pieder federālajai zemei un
         tā ir atbildīga par gaisa satiksmes kontroli Vācijā.

      16      FLH ir sabiedrība, kas izmanto Leipcigas/Halles lidostu. Šajā sakarā tā pārvalda energoapgādes tīklu, no kura tā apmierina pati
         ar elektroenerģiju saistītās savas vajadzības, kā arī to 93 citu uzņēmumu vajadzības, kas atrodas lidostas teritorijā (turpmāk
         tekstā – “attiecīgais tīkls”). 2004. gada laikā ar šī tīkla palīdzību kopumā tika piegādāti apmēram 22 200 MWh, no kuriem
         85,4 % patērēja pati FLH.

      17      FLH lūdza, lai attiecīgais tīkls tiktu atzīts par objektu tīklu EnWG 110. panta izpratnē. Šī lūguma sakarā aizsāktās procedūras ietvaros regulators 2006. gada 20. janvārī aicināja citiworks iestāties lietā.

      18      Ar 2006. gada 12. jūlija lēmumu regulators apmierināja FLH lūgumu. Citiworks pret šo lēmumu cēla prasību Oberlandesgericht Dresden [Drēsdenes federālās zemes Augstākajā tiesā].

      19      Šajā tiesā citiworks uzsvēra, ka EnWG 110. pants nav saderīgs ar Direktīvas 2003/54 20. pantu.

      20      Šajos apstākļos Oberlandesgericht Dresden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [EnWG] 110. panta 1. punkts ir saderīgs ar [..] Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktu, ja, pastāvot EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem, vispārējie noteikumi par pieeju tīklam (EnWG 20.–28.a pants) tā sauktajiem “ekspluatācijas tīkliem” nav piemērojami pat tad, ja līdz ar šādu pieeju tīklam nerastos pārmērīgi
         apgrūtinājumi?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      21      Vispirms ir jāatgādina, ka, lai gan prejudicialās tiesvedības ietvaros Tiesas kompetencē nav lemt par valsts tiesību pasākuma
         saderīgumu ar Kopienu tiesībām, tā tomēr var sniegt Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas ļautu iesniedzējtiesai
         atrisināt tajā ierosināto lietu (skat. 2000. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑124/99 Borawitz, Recueil, I‑7293. lpp., 17. punkts; 2006. gada 8. jūnija spriedumu lietā WWF Italia u.c. C‑60/05, Krājums, I‑5083. lpp., 18. punkts, un 2008. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑257/06 Roby Profumi, Krājums, I‑189. lpp., 11. punkts).

      22      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar
         to nepieļauj tādu normu, kā EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, saskaņā ar kuru noteiktiem energoapgādes tīklu operatoriem nav pienākuma nodrošināt trešām
         personām pieeju šiem tīkliem tādēļ, ka šie tīkli atrodas vienotā ekspluatācijas zonā un galvenokārt kalpo enerģijas pārvadei
         uzņēmuma iekšienē un uz saistītiem uzņēmumiem, ja nav pierādījumu, ka šāda pieeja minētajiem tīkliem radītu pārmērīgu apgrūtinājumu.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      23      Citiworks uzskata, ka Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktam pretrunā ir EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts. Faktiski viens no šīs direktīvas galvenajiem principiem ir ļaut enerģijas piegādātājiem
         brīvi piekļūt energoapgādes tīkliem, lai patērētāji varētu brīvi izvēlēties savu piegādātāju.

      24      Valsts tiesību norma, kurā ir ietverta atkāpe no šāda principa par trešo personu brīvu pieeju energoapgādes tīklam, ir pretrunā
         šim mērķim. Nevienā no Direktīvas 2003/54 tiesību normām dalībvalstīm nav ļauts brīvi noteikt gadījumus, kuros tās var atkāpties
         no šī principa.

      25      Citiworks uzsver, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ir piemērojams automātiski, tiklīdz ir izpildīti tajā minētie nosacījumi.

      26      FLH pirmām kārtām uzskata, ka jautājums nav pieņemams un ir hipotētisks. Faktiski šī jautājuma pamatā esot EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkta teksts, kura vienkārši nav, jo šajā tiesību normā nav atsauces uz “pārmērīgu apgrūtinājumu”.
         Tāpat šim jautājumam nav nozīmes pamata prāvas iztiesāšanā.

      27      Pamatojoties uz iepriekš teikto, FLH, regulators un Vācijas un Apvienotās Karalistes valdības uzskata, ka tāds kā pamata lietā minētais pārvades, ne arī sadales
         tīkls neietilpst Direktīvas 2003/54 tvērumā. Šāds tīkls esot iekšējs tīkls, ko uzņēmumi esot radījuši savām enerģijas apgādes
         vajadzībām, kas ir raksturojamas kā nelielas un tādas, kas neietekmē konkurenci. EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktā esot ietverta tikai frāze par diskrecionāro varu, ar kuru Direktīvas 2003/54 transponēšanas
         laikā ir apveltīts valsts likumdevējs. Turklāt elektrības piegāde ir FLH galvenajai darbībai – lidostas ekspluatācijai – pakārtota darbība.

      28      Vācijas valdība uzskata, ka tāds kā pamata lietā minētais tīkls ir “patērētāja iekārta”, ar kuras palīdzību enerģija tiek
         sadalīta slēgtā iekārtā. Uzņēmumam, kas to ekspluatē, nav jāievēro Direktīvā 2003/54 sadales sistēmas operatoriem noteiktie
         pienākumi.

      29      Polijas valdība uzskata, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts nav saderīgs ar Direktīvu 2003/54. Šajā direktīvā ir īpašu izņēmuma apstākļu sistēma,
         kas izslēdz vispārējus izņēmuma apstākļus.

      30      Komisija uzskata, ka ar Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktu nepieļauj EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu. Faktiski tāds kā pamata lietā minētais tīkls ir sadales tīkls šīs direktīvas nozīmē un
         tādējādi tam būtu jānodrošina brīva pieeja. Komisija atgādina, ka princips par trešo personu brīvu pieeju energoapgādes tīklam
         ir būtisks un ka atkāpes no šī principa būtu pieņemamas tikai skaidri definētos apstākļos. Šajā sakarā tīkla lielumu var ņemt
         vērā tikai jautājumos par sadales tīkla operatoru juridisku nošķiršanu, kā tas izriet no Direktīvas 2003/54 15. panta 2. punkta
         pēdējā teikuma.

       Tiesas atbilde
       Par pieņemamību
      31      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru principā tikai valsts tiesai, kas izskata lietu un kurai jāuzņemas atbildība par tiesiska
         lēmuma pieņemšanu, ņemot vērā lietas apstākļus, jānovērtē gan nepieciešamība uzdot prejudiciālu jautājumu, lai pasludinātu
         spriedumu, gan tās Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība (skat. 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts, un 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑466/04 Acereda Herrera, Krājums, I‑5341. lpp., 47. punkts).

      32      Tiesa nevar noraidīt valsts tiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Kopienu tiesību normas spēkā esamības interpretācijai
         vai vērtējumam, ko lūgusi sniegt valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvā esošo situāciju vai tās priekšmetu, ja problēma
         ir hipotētiska (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Bosman, 61. punkts, un lietā Acereda Herrera, 48. punkts).

      33      Pamata prāvā valsts tiesa izskata elektrības piegādātāja prasību, kurš uzsver, ka ar Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktu
         netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru noteiktiem energoapgādes tīklu ekspluatētājiem nav pienākuma nodrošināt
         trešām personām pieeju šiem tīkliem.

      34      Tiesa uzskata, ka apskatāmajā valsts tiesību normā ir paredzēts, ka atkāpi piemēro energoapgādes tīkliem neatkarīgi no tā,
         vai pastāv pārmērīgi apgrūtinājumi, lai gan šāds nosacījums ir izvirzīts pakalpojumu tīkliem EnWG 110. panta 1. punkta 2) apakšpunkta nozīmē.

      35      Tādējādi iesniedzējtiesa jautā, vai ar Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktu netiek pieļauts šāds atkāpes ietverošs režīms,
         saskaņā ar kuru noteiktiem energoapgādes tīklu ekspluatētājiem nav pienākuma nodrošināt trešām personām pieeju šiem tīkliem,
         neņemot vērā šo tīklu tehnisko jaudu.

      36      No tā izriet, ka uzdotais jautājums ir atbilstīgs, nav hipotētisks un tādējādi ir pieņemams.

       Par lietas būtību
      37      Atbildot uz uzdoto jautājumu, Direktīvas 2003/54 20. pants ir jāinterpretē šīs direktīvas mērķu un tās noteikumu kontekstā,
         lai noteiktu, vai tāds kā pamata lietā minētais tīkls ietilpst šīs direktīvas tvērumā un vai ar minēto 20. pantu nepieļauj
         tādu tiesību normu kā EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, saskaņā ar kuru nav pienākuma nodrošināt trešām personām pieeju noteiktiem energoapgādes
         tīkliem.

      38      Jāatgādina, ka ar Direktīvu 2003/54 tika atcelta un aizstāta Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīva
         96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV 1997, L 27, 20. lpp.) No Direktīvas 2003/54
         pirmā un otrā apsvēruma izriet, ka tā ir tikusi pieņemta, jo pēc Direktīvas 96/92 ieviešanas pastāvēja trūkumi elektroenerģijas
         iekšējā tirgus izveidē. Tātad Direktīvas 2003/54 mērķis ir uzlabot šī tirgus darbību.

      39      Saskaņā ar Direktīvas 2003/54 piekto apsvērumu galvenie šķēršļi pilnībā funkcionējoša un konkurētspējīga iekšējā tirgus izveidei,
         cita starpā, ir saistīti ar pieeju tīklam, tarifikāciju un dažādām tirgus atvērtības pakāpēm dalībvalstu starpā.

      40      Minētās direktīvas sestajā un septītajā apsvērumā ir precizēts, ka, lai darbotos konkurence, pieeja tīklam nedrīkst būt diskriminējoša,
         tai jābūt pārredzamai un cenām jābūt taisnīgi noteiktām, kam ir īpaša nozīme elektroenerģijas iekšējā tirgus veidošanas pabeigšanai.

      41      Direktīvas 96/92 16.–20. pantā elektroenerģijas pārvadei un sadalei bija paredzēta pieejas sistēma uz līguma pamata. Kopienu
         likumdevējs nolēma šādu sistēmu atcelt, lai turpinātu atvērt elektroenerģijas iekšējo tirgu, kā tas izriet Komisijas 2001. gada
         13. martā iesniegtā direktīvas priekšlikuma (COM(2001), 125 galīgā redakcija, OV C 240 E, 60. lpp.).

      42      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa Direktīvas 96/92 7. panta 5. punkta un 16. panta interpretācijas ietvaros norādīja uz
         tīklu lietotāju nediskriminācijas principa vispārīgo raksturu (šajā sakarā skat. 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03
         VEMW u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 42.–46. punkts).

      43      Direktīvas 2003/54 ceturtajā apsvērumā ir atgādināts, ka pilnībā atvērts tirgus visiem patērētājiem ļauj brīvi izvēlēties
         piegādātājus un visiem piegādātājiem ļauj brīvi veikt piegādes patērētājiem. Kā to savu secinājumu 72. punktā ir norādījis
         ģenerāladvokāts, šīs abas tiesības ir noteikti saistītas. Faktiski, lai patērētāji brīvi varētu izvēlēties piegādātājus, tiem
         ir jābūt pieejai dažādiem pārvades un sadales tīkliem, kas elektrību nogādā līdz patērētājam.

      44      No šiem apsvērumiem izriet, ka trešo personu brīva pieeja pārvades un sadales tīkliem ir viens būtiskākajiem pasākumiem, kuri
         dalībvalstīm ir jāīsteno, lai pabeigtu iekšējā elektroenerģijas tirgus izveidi.

      45      Brīvas pieejas principu saskaņā ar Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktu piemēro pārvades un sadales tīkliem. Tās pašas direktīvas
         2. panta 3. un 5. punktā ir ietvertas jēdzienu “pārvade” un “sadale” definīcijas. Pārvade ir definēta kā elektroenerģijas
         transportēšana apvienotajā ļoti augsta sprieguma vai augsta sprieguma pārvades tīklā, lai to piegādātu gala patērētājiem vai
         izplatītājiem. Sadale ir elektroenerģijas transportēšana augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma sadales sistēmās,
         lai to piegādātu patērētājiem. Pārvadē un sadalē neietilpst piegāde. Jēdziens “piegāde” Direktīvas 2003/54 2. panta 19. punktā
         ir definēts kā elektroenerģijas pārdošana patērētājiem.

      46      Pirmkārt, no šīm definīcijām izriet, ka pārvades tīkls ir apvienots tīkls, kas kalpo ļoti augsta sprieguma un augsta sprieguma
         elektroenerģijas, lai to pārdotu gala patērētājiem vai izplatītājiem, nogādāšanai, un, otrkārt, ka sadales tīkls ir tīkls,
         kas kalpo, lai novadītu augstsprieguma, vidēja sprieguma un zemsprieguma elektroenerģiju, lai to pārdotu vairumtirgotājiem
         vai gala patērētājiem.

      47      Saskaņā ar Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem tāds ka pamata lietā minētais tīkls nav nedz pārvades, nedz sadales tīkls un tādējādi
         tas neietilpst Direktīvas 2003/54 tvērumā. Faktiski, pirmkārt, tas ir iekšējs objekta tīkls un neietekmē konkurenci tā zemā
         patēriņa dēļ un, otrkārt, šī tīkla ekspluatācija ir tikai pakārtota darbība salīdzinājumā ar galveno darbību, kas ir lidostas
         ekspluatācija.

      48      Pirmkārt, attiecībā uz pārvades un sadales tīkla Direktīvas 2003/54 izpratnē būtību un pa šiem tīkliem pārvadītās elektroenerģijas
         daudzumu ir jānorāda, ka tikai šīs elektroenerģijas spriegums ir kritērijs, lai pārvadi nošķirtu no sadales.

      49      Faktiski tās pašas direktīvas 2. panta 3. un 5. punkta izpratnē pārvades tīkls attiecas uz ļoti augsta sprieguma un augsta
         sprieguma elektroenerģiju un sadales tīkls nodrošina augstsprieguma, vidēja sprieguma vai zemsprieguma elektroenerģijas pārvadi.
         Direktīvā 2003/54 atsauce uz elektroenerģijas patēriņu ir tikai, lai definētu jēdzienus “maza, izolēta sistēma” un “izolēta
         mikrosistēma”, kas pamato izņēmumu no noteiktiem, šajā direktīvā paredzētiem pienākumiem. Tādēļ Kopienu likumdevējs vēlējies
         no Direktīvas 2003/54 tvēruma nošķirt noteiktus pārvades vai sadales tīklus to lieluma vai patēriņa dēļ.

      50      Jānorāda, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktā nav definēti tīkli, kas ietilpst tā tvērumā atkarībā no to elektroenerģijas patēriņa.
         Faktiski šī tiesību norma attiecas uz tīkliem, kas “atrodas ģeogrāfiski saistītā ekspluatācijas zonā un kas pārsvarā kalpo,
         lai piegādātu vajadzīgo enerģiju pašam uzņēmumam vai ar to saistītiem uzņēmumiem”.

      51      Otrkārt, attiecībā uz pārvades un sadales tīklu pārvaldi un mērķi Direktīvā 2003/54 par diviem tīklu veidiem ir precizēts,
         ka elektroenerģija tiek pārvadīta piegādes vajadzībām, tajā neietverot pašu piegādi, un ka operators ir atbildīgs par tīkla
         darbību, uzturēšanas nodrošināšanu un attīstību noteiktajā zonā, lai ilgtermiņā garantētu tīkla jaudu.

      52      Tāpat Direktīvas 2003/54 13. pantā ir noteikta prasība, lai uzņēmumi, kam pieder sadales sistēmas, vai par tīklu atbildīgās
         personas šiem tīkliem izraugās operatorus. Ne no šīs tiesību normas, ne arī kādas citas šīs pašas direktīvas tiesību normas
         neizriet, ka tikai uzņēmumiem, kas galvenokārt ir tīkla operatori, ir pienākums nodrošināt trešo personu brīvu pieeju tīkliem.

      53      Šajā sakarā ir jānorāda, ka EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktā, lai definētu tīklu, kas ietilpst tā tvērumā, attiecībā uz operatoru nav precizēts par
         energoapgādes tīkla pārvaldi kā tā galveno vai pakārtota rakstura darbību.

      54      No iesniedzējtiesas lēmuma un Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka ar tādu kā pamata lietā minētā tīkla palīdzību ar
         elektroenerģiju tiek apgādāta pati FLH un 93 citi uzņēmumi, kas visi atrodas Leipcigas/Halles lidostas teritorijā. Šī tīkla patēriņš 2004. gadā bija 22 200 MWh,
         no kuriem 3800 MWh patērēja citi uzņēmumi, nevis FLH. Saskaņā ar prejudiciālo nolēmumu bija paredzēts, ka šie uzņēmumi 2007. gadā patērēs 8000 MWh. No tā izriet, ka FLH neekspluatē pārvades tīklu, jo pārvadītā elektroenerģija nav bijusi ļoti augsta vai augsta sprieguma, bet tā ekspluatē tīklu,
         pa kuru tiek pārvadīta elektroenerģija, lai to piegādātu patērētājiem, un tādējādi tas ir kvalificējams kā elektroenerģijas
         sadales tīkls Direktīvas 2003/54 2. panta 5. punkta izpratnē.

      55      Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punktā dalībvalstīm ir ļauts pašām veikt vajadzīgos pasākumus, lai ieviestu sistēmu par trešo
         personu brīvu pieeju pārvades vai sadales tīklam. No tā saskaņā ar EKL 249. pantu izriet, ka dalībvalstu kompetencē ietilpst
         izvēlēties formu un līdzekļus šai ieviešanai. Ņemot vērā principa par brīvu pieeju pārvades vai sadales tīklam svarīgumu,
         šī rīcības brīvība tai pat laikā tām ļauj šo principu neņemt vērā tikai gadījumos, kuros Direktīvā 2003/54 ir paredzēti izņēmumi
         un atkāpes.

      56      Tādēļ tāds kā EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ar Direktīvu 2003/54 būtu saderīgs tikai tad, ja tas ietilptu izņēmumu vai atkāpju tvērumā.

      57      Pirmkārt, Direktīvas 2003/54 20. panta 2. punktā ir paredzēts, ka sadales tīkla operators var atteikt pieeju, ja tam nav vajadzīgās
         jaudas, šo atteikumu pamatojot. Šī iespēja atteikt pieeju tīklam ir reducēta līdz konkrētiem gadījumiem un nerada dalībvalstīm
         tiesības šos izņēmumus paredzēt vispārīgā veidā, katrā konkrētā gadījumā neizvērtējot katra operatora tīkla tehnisko jaudu,
         lai apmierinātu lūgumu par trešo personu pieeju.

      58      Otrkārt, ar Direktīvas 2003/54 3. panta 8. punktu dalībvalstīm tiek ļauts nepiemērot tās pašas direktīvas 20. pantu tiktāl,
         ciktāl tā piemērošana būtu šķērslis elektroenerģijas uzņēmumiem uzlikto saistību izpildei juridiski vai faktiski vispārējās
         ekonomiskās interesēs un ciktāl tas neietekmētu tirdzniecības attīstību tādā mērā, ka tas nonāktu pretrunā Kopienas interesēm.

      59      Jāprecizē, ka Direktīvas 2003/54 3. panta 2. un 3. punkts faktiski attiecas uz sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām,
         ko dalībvalstis var noteikt energouzņēmumiem vispārējo ekonomisko interešu labā. No šīs direktīvas divdesmit sestā apsvēruma
         izriet, ka sabiedrisko pakalpojumu saistības tiek interpretētas nacionālos ietvaros.

      60      No Direktīvas 2003/54 3. panta 8. punkta izriet, ka dalībvalstis var pieņemt lēmumu ierobežot trešo personu brīvas pieejas
         tiesības pārvades un sadales tīkliem, lai nodrošinātu ar elektroenerģijas piegādi saistītu sabiedrisku pakalpojumu sniegšanu.
         Tai pat laikā dalībvalstīm, no vienas puses, ir jāizvērtē, vai neierobežotas pieejas tiesības tīkliem tīklu operatoriem var
         būt šķērslis to sabiedrisko pakalpojumu saistību izpildei un, no otras puses, jāpārbauda, vai šo izpildi nevar īstenot ar
         citiem līdzekļiem, kas neierobežo tiesības uz tīkla pieeju, kuras ir piešķirtas ar Direktīvu 2003/54.

      61      Jānorāda, ka atkāpi no EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktā ietvertā principa par trešo personu brīvu pieeju energoapgādes tīkliem nevar pamatot ar
         risku, ka tīklu operatori, kuri ietilpst šīs tiesību normas tvērumā, šīs brīvās pieejas dēļ tiktu kavēti izpildīt sabiedrisko
         pakalpojumu saistības. Faktiski šo atkāpi var pamatot tikai ar zonas ģeogrāfisko vai juridisko konfigurāciju, kurā minētie
         tīkli tiek ekspluatēti. Vācijas valdība turklāt arī nav minējusi, ka Vācijas Federālā Republika ir pieņēmusi EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunktu, lai ieviestu Direktīvas 2003/54 3. panta 8. punktu.

      62      Treškārt, minētās direktīvas 26. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis, kas var pierādīt, ka ir būtiskas problēmas
         tajās esošo mazo, izolēto sistēmu darbībā, var lūgt atkāpes no attiecīgajiem Direktīvas 2003/54 noteikumiem, proti, tās 20. panta
         noteikumiem.

      63      Tomēr šīm atkāpēm ir nepieciešama Komisijas piekrišana, kura pieņem lēmumu un to publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī. Šādas atkāpes ar 2006. gada 25. septembra lēmumu ir tikušas piešķirtas Kipras Republikai (OV L 270, 72. lpp.) un ar 2006. gada
         28. novembra lēmumu – Maltas Republikai (OV L 332, 32. lpp.). Jāatzīst, ka Vācijas Federatīvā Republika nav nedz pieprasījusi,
         nedz arī no Komisijas saņēmusi nekādas atkāpes saskaņā ar Direktīvas 2003/54 26. panta 1. punktu.

      64      No tā izriet, ka tāda tiesību norma kā EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts neietilpst nevienā no Direktīvā 2003/54 paredzētajiem izņēmumiem vai atkāpēm no brīvas
         pieejas pārvades vai sadales tīkliem principa.

      65      No visu iepriekš minēto apsvērumu kopuma izriet, ka Direktīvas 2003/54 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar
         to netiek pieļauta tāda tiesību norma kā EnWG 110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, saskaņā ar kuru noteiktiem energoapgādes tīklu ekspluatētājiem nav pienākuma nodrošināt
         trešām personām pieeju šiem tīkliem tādēļ, ka šie tīkli atrodas vienotā ekspluatācijas zonā un galvenokārt kalpo enerģijas
         pārvadei uzņēmuma iekšienē un uz saistītiem uzņēmumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      66      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      20. panta 1. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvā 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā
            uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta
            tāda tiesību norma kā 2005. gada 7. jūlija Likuma par elektroenerģijas un gāzes piegādi, saukta “Energosaimniecības likuma”
            (Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschafstsgesetz)),110. panta 1. punkta 1) apakšpunkts, saskaņā ar kuru noteiktiem energoapgādes tīklu operatoriem nav pienākuma nodrošināt trešām
            personām pieeju šiem tīkliem tādēļ, ka šie tīkli atrodas vienotā ekspluatācijas zonā un galvenokārt kalpo enerģijas pārvadei
            uzņēmuma iekšienē un uz saistītiem uzņēmumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1985. gada 15. janvārī. # Jan Amesz un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Korekcijas koeficients. # Apvienotās lietas 532, 534, 567, 600, 618, 660/79 un 543/79.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1976. gada 24. jūnijā. # Raymond Elz pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 56-75.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 13.aprīlī. # Sociedad Agricola Requingua Ltda pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "TORO DE PIEDRA" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "D. ORIGEN TORO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Apzīmējumu līdzība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Tiesības tikt uzklausītam - Pienākums norādīt pamatojumu - Regulas Nr. 207/2009 75. pants. # Lieta T-358/09.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2011. gada 13. aprīļa spriedums – Sociedad Agricola Requingua/ITSB – Consejo Regulador de la Denominación de Origen Toro (“TORO DE PIEDRA”)
      (lieta T‑358/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “TORO DE PIEDRA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “D. ORIGEN TORO” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Apzīmējumu līdzība – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Tiesības tikt uzklausītam – Pienākums norādīt pamatojumu – Regulas Nr. 207/2009 75. pants

      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 27., 29., 40. un
            42. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Biroja lēmumi – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Principa piemērojamība (Regulas
            Nr. 207/2009 75. pants) (sal. ar 51. un 52. punktu)
      3.                     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Lēmumu pamatojums – Regulas Nr. 207/2009 75. panta pirmais teikums – Piemērojamība,
            kas ir identiska EKL 253. panta piemērojamībai (EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 207/2009 75. panta pirmais teikums) (sal.
            ar 57. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2009. gada 18. jūnija lēmumu lietā R 1117/2008‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Consejo Regulador de la Denominación de Origen Toro
                un
               Sociedad Agricola Requingua Ltda

      Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Sociedad Agricola Requingua Ltda

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “TORO DE PIEDRA” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 4000501

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Consejo Regulador de la Denominación de Origen Toro

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Kopienas grafiska preču zīme “D. ORIGEN TORO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē; Spānijas grafiska preču zīme “Denominación
                  de Origen TORO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Sociedad Agricola Requingua Ltda atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 27. septembris.#Satkirit Holdings Ltd pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “luvo” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “luvo” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Preču un pakalpojumu līdzība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-449/15.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 12.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Parthenon AE Oikodomikon - Technikon - Touristikon - Viomichanikon - Emporikon kai Exagogikon Ergasion. # Šķīrējklauzula - Ceturtā pamatprogramma pētniecībai, tehnoloģiju attīstībai un demonstrējumu pasākumiem - Avansā izmaksāto summu atgūšana. # Lieta T-7/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2006. gada 12. decembra spriedums – Komisija/Parthenon
      (lieta T‑7/05)
      Šķīrējklauzula – Ceturtā pamatprogramma pētniecībai, tehnoloģiju attīstībai un demonstrējumu pasākumiem – Avansā izmaksāto summu atgūšana
      Tiesvedība – Vēršanās Pirmās instances tiesā, pamatojoties uz šķīrējtiesas klauzulu (EKL 238. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums
         Nr. 1110/94) (sal. ar 73.–92. un 94.–107. punktu)

      Priekšmets

               Prasība, kas celta atbilstoši EKL 238. pantam, lai atgūtu summas, kuras izmaksātas avansā atbilstoši līgumam FAIR‑CT98‑9544,
                  ko Komisija lauzusi, jo atbildētāja nav izpildījusi savus līgumā paredzētos pienākumus

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  atbildētājai, ParthenonAEOikodomikon – Technikon – Touristikon – Viomichanikon – EmporikonkaiExagogikonErgasion, jāmaksā Komisijai
                     summa EUR 154 383,53 apmērā, kam atbilstoši likmei, kuru Eiropas Centrālā banka ir noteikusi galvenajiem refinansēšanas darījumiem,
                     ir pieskaitīti procenti, kas palielināti par pusotru punktu par laika posmu no 2002. gada 31. jūlija līdz 31. decembrim un
                     par diviem punktiem par laika posmu, sākot no 2003. gada 1. janvāra līdz pilnīgai samaksai;

                  2)

                  prasību pārējā daļā noraidīt;

                  3)

                  Komisija sedz trešdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina trešdaļu no atbildētājas tiesāšanās izdevumiem, bet atbildētāja
                     sedz divas trešdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina divas trešdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta), 2016. gada 10. marts.#credentis AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “Curodont” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “Eurodont” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-53/15.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta) 2014. gada 8. oktobrī. # Laboratoires Polive pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apvienotās lietas T-122/13 un T-123/13.


Civildienesta tiesas spriedums 2015. gada 24. martā.#Carola Maggiulli pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Paaugstināšana amatā – 2013. gada paaugstināšana amatā – Lēmums par nepaaugstināšanu amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums.#Lieta F-61/14.