title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 13.jūlijā.#Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd un Mark Sadja pret Pharmaceutical Society of Ireland un citi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supreme Court - Īrija.#Direktīva 85/433/EEK - Diplomu savstarpēja atzīšana - Farmaceiti - Farmaceitu, kas strādā jaunās publiskās aptiekās, diplomu atzīšana - Dalībvalstu diskrecionārās varas apjoms.#Lieta C-221/05.

text:
      Lieta C-221/05
      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
      un
      Mark Sadja
      pret
      Pharmaceutical Society of Ireland u.c.
      (Supreme Court lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 85/433/EEK – Diplomu savstarpēja atzīšana – Farmaceiti – Farmaceitu, kas strādā jaunās publiskās aptiekās, diplomu atzīšana – Dalībvalstu diskrecionārās varas apjoms
      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 13. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Darbības farmācijas jomā
      (Padomes Direktīvas 85/433 2. pants)
      2. panta 1. punkts Direktīvā 85/433 par farmācijas diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju
         atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz noteiktām darbībām
         farmācijas jomā, katrai dalībvalstij uzliek pienākumu atzīt tās 4. pantā minētos diplomus, ko dalībvalstis piešķīrušas citu
         dalībvalstu pilsoņiem saskaņā ar 2. pantu Direktīvā 85/432 par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz
         noteiktām darbībām farmācijas jomā, piešķirot šiem diplomiem tādu pašu statusu savā teritorijā kā 4. pantā uzskaitītajiem
         diplomiem, ko tā pati piešķir. Tomēr Direktīvas 85/433 2. panta 2. punkta pirmā daļa noteic, ka dalībvalstīm nav jāsaista
         šī panta 1. punktā minētie diplomi ar jaunu publisku aptieku dibināšanu, ar to par jaunām uzskatot arī aptiekas, kas darbojušās
         mazāk nekā trīs gadus.

      No minētā izriet, ka šis 2. pants savstarpējas atzīšanas pienākumu uzliek tikai saistībā ar aptiekām, kas darbojas vismaz
         trīs gadus. Tādēļ dalībvalsts, kas tikai izpilda šajā direktīvā paredzēto diplomu atzīšanas minimumu, neizmanto ar direktīvu
         piešķirto rīcības brīvību.

      (sal. ar 27., 28., 33. un 34. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 13. jūlijā (*)

      Direktīva 85/433/EEK – Diplomu savstarpēja atzīšana – Farmaceiti – Farmaceitu, kas strādā jaunās publiskās aptiekās, diplomu atzīšana – Dalībvalstu diskrecionārās varas apjoms
      Lieta C‑221/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Supreme Court (Īrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 11. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 19. maijā, tiesvedībā

      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd,

      Mark Sadja
      pret
      Pharmaceutical Society of Ireland,

      Minister for Health and Children,

      Īriju,

      Attorney General.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), S. fon Bārs [S. von Bahr], A. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Slawiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 16. martā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Sam Mc Cauley Chemists(Blackpool)Ltd un M. Sadjas [M. Sadja] vārdā – Dž. Hogans [G. Hogan] un M. Heidens [M. Hayden], SC, kā arī K. Magvaira [C. Maguire], BL,

      –       Minister for Health and Children [Veselības un bērnu lietu ministrs], Īrijas un Attorney General vārdā – D. O'Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz P. Srīnens [P. Sreenan], SC, un Dž. Heslina [J. Heslin], BL, kā arī E. Nīrija [E. Neary], solicitor,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk] un M. Šoters [M. Shotter], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 2. panta interpretāciju Padomes 1985. gada 16. septembra Direktīvā 85/433/EEK
         par farmācijas diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem,
         kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz noteiktām darbībām farmācijas jomā (OV L 253, 37. lpp.).

      2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool)Ltd (turpmāk tekstā – “Sam Mc Cauley Chemists”), kā arī Sadju un Pharmaceutical Society of Ireland [Īrijas Farmaceitu biedrība], Minister for Health and Children (turpmāk tekstā – “Ministrs”), Īriju, kā arī Attorney General par tiesību akta, ar ko Īrijas tiesību sistēmā transponē Direktīvas 85/433 2. pantu, spēkā esamību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Direktīvas 85/433 septītais apsvērums ir formulēts šādi:
      “tā kā saskaņā ar valstu politiku veselības aizsardzības jomā, kas inter alia tiecas visā to teritorijā nodrošināt medikamentu apmierinošu sadali, dažas dalībvalstis ierobežo jaundibināmo aptieku skaitu,
         kamēr citās šādi noteikumi nav pieņemti; tā kā šādos apstākļos ir pāragri noteikt, ka diplomu, sertifikātu vai citu kvalifikāciju
         apliecinošu dokumentu savstarpēja atzīšana farmācijā jāattiecina arī uz farmaceita darbību aptiekas pārrauga amatā, kas ilgusi
         mazāk nekā trīs gadus; tā kā Komisijai un Padomei šī problēma noteiktā laikā jāpārskata.”

      4       Minētās direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
      “1.      Katra dalībvalsts atzīst 4. pantā uzskaitītos diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, ko dalībvalstis
         piešķīrušas citu dalībvalstu pilsoņiem saskaņā ar Direktīvas 85/432/EEK 2. pantu, piešķirot šai kvalifikācijai attiecībā uz
         tiesībām sākt un veikt 1. pantā minētās darbības tādu pašu statusu savā teritorijā kā 4. pantā uzskaitītajiem diplomiem, sertifikātiem
         un citiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, ko tā pati piešķir.

      2.      Tomēr dalībvalstīm nav jāsaista 1. punktā minētie diplomi, sertifikāti un citi kvalifikāciju apliecinoši dokumenti ar jaunu
         publisku aptieku dibināšanu. Šajā direktīvā par jaunām uzskata arī aptiekas, kas darbojušās mazāk nekā trīs gadus.

      Piecus gadus pēc 19. panta 1. punktā noteiktā datuma Komisija iesniedz Padomei ziņojumu par to, kādā veidā dalībvalstis ir
         īstenojušas iepriekšējo daļu un par iespēju paplašināt 1. punktā minētās diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu
         dokumentu savstarpējās atzīšanas pielietojumu. Tā iesniedz jebkādus piemērotus priekšlikumus.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5       Īrijas Konstitūcijas 15. panta 2. punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts:
      “Izņēmuma tiesības pieņemt likumus valsts vārdā piekrīt Oireachtas [Īrijas Parlamentam]; citai likumdevējai iestādei nav tiesību pieņemt likumus valsts vārdā.”

      6       Atbilstoši minētās konstitūcijas 29. panta 4. punkta 10. apakšpunktam:
      “Neviena šīs konstitūcijas norma nepadara par spēkā neesošiem valsts pieņemtos likumus vai aktus, vai veiktos pasākumus, kas
         nepieciešami, lai izpildītu pienākumus, kas saistīti ar piederību Eiropas Savienībai vai Kopienām [..]”.

      7       1972. gada likums par Eiropas Kopienām (European Communities Act 1972) tika pieņemts, lai īstenotu minēto konstitucionālo normu. Pirmkārt, šī likuma 2. nodaļā ir noteikts, ka “Eiropas Kopienas
         reglamentējošie līgumi un minēto Kopienu iestāžu pastāvošie tiesību akti un tiesību akti, kurus tās vēl pieņems, ir saistoši
         valstij un ir neatņemama valsts tiesību daļa atbilstoši šajos līgumos paredzētajiem nosacījumiem”. Otrkārt, minētā likuma
         3. nodaļa Minister of State  piešķir pilnvaras “pieņemt noteikumus, lai pilnībā īstenotu šī likuma 2. nodaļu”. Šajos noteikumos drīkst ietvert “normas,
         ar ko atceļ, groza vai ar grozījumiem vai bez tiem piemēro citu likumu [..]”.

      8       Atbilstoši 1962. gada Farmācijas likuma (Pharmacy Act 1962) 2. nodaļai:

      “1.      Persona var uzturēt aptieku zāļu izplatīšanai vai izgatavošanai tikai tad, ja:
      a)      tā ir saņēmusi šādas tiesības un aptieku, kā arī zāļu izplatīšanu un sagatavošanu tajā pārrauga šī persona vai tam pilnvarota
         persona [..].

      [..]
      3.      Šajā nodaļā minētā “pilnvarotā persona” nozīmē atzītu farmaceitu (“reģistrētu farmācijas ķīmiķi”) [..].
      3.A      Šajā nodaļā minētie jēdzieni “pilnvarotā persona” un “atzīts farmaceits” neietver personas, kas atzītas, piemērojot 22.A nodaļu
         1875. gada Farmācijas likumā [Pharmacy Act (Īrija) 1875], kas uztur aptieku zāļu izplatīšanai vai izgatavošanai, vai lai pārdotu indīgas vielas, ja šī aptieka darbojas mazāk nekā
         trīs gadus.

      [..]”
      9       1875. gada Farmācijas likuma 22.A nodaļā ir paredzēts, ka par farmaceitu atzīst personu, kurai ir diploms, sertifikāts vai
         cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, ko cita dalībvalsts ir izsniegusi atbilstoši 2. pantam Padomes 1985. gada 16. septembra
         Direktīvā 85/432/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz noteiktām darbībām farmācijas jomā (OV
         L 253, 34. lpp.).

      10     Gan 1962. gada Farmācijas likuma 2. nodaļas 3.A punkts, gan 1875. gada Farmācijas likuma 22.A nodaļa redakcijā, kas piemērojama
         apstākļiem pamata prāvā, tika ieviesta Īrijas tiesību sistēmā ar 1991. gada noteikumiem par kvalifikācijas atzīšanu farmācijā
         [European Communities (Recognition of Qualifications in Pharmacy) Regulations 1991, turpmāk tekstā – “1991. gada noteikumi”], kurus pieņēmis ministrs, lai Īrijas tiesībās transponētu Direktīvu 85/433. Šie
         noteikumi ir balstīti uz 1972. gada likuma par Eiropas Kopienām 3. nodaļu.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      11     Sam Mc Cauley Chemists pieder aptieka Korkā [Cork] (Īrija), kas tika atvērta 2000. gada oktobrī un pamata prāvā aplūkotajā laika posmā bija aptieka, kas darbojās mazāk nekā
         trīs gadus.

      12     Sadja ieguva farmācijas diplomu Apvienotajā Karalistē. Viņš tika iecelts par “pilnvaroto personu”, kas vadītu minēto aptieku.
         Kad Pharmaceutical Society of Ireland, kas reģistrē farmaceitus Īrijā un kas šajā dalībvalstī ir arī farmaceitu uzraudzības iestāde, pēc pārbaudes kļuva zināms
         par šo iecelšanu, tā norādīja, ka Sadja atbilstoši 1962. gada Farmācijas likuma 2. nodaļas 3.A punkta normām nav pilnvarota
         persona šī likuma nozīmē un ka viņam nav tiesību pārraudzīt minēto aptieku. Pharmaceutical Society of Ireland pieprasīja atrisināt šo situāciju, jo farmaceita darbības veikšana bez atļaujas Īrijā ir likuma pārkāpums.

      13     Lai apstrīdētu šo interpretāciju Sam Mc Cauley Chemists un Sadja cēla prasību High Court, kas to noraidīja. Tad tie iesniedza sūdzību Supreme Court, lūdzot tai, atsaucoties uz pamatiem, kas izriet no Īrijas konstitucionālajām tiesībām, atzīt par spēkā neesošiem 1991. gada
         noteikumus, ciktāl 2. nodaļas 3.A punkts ar tiem ietverts 1962. gada Farmācijas likumā.

      14     Iesniedzējtiesā nav apstrīdēts, ka valsts tikai tad valsts tiesībās var transponēt direktīvas ar noteikumiem, kas groza valsts
         tiesību aktus, ja tas vajadzīgs dalībai Eiropas Kopienās. Tiesību aktu grozījumu, kas pārsniedz direktīvas izpildei nepieciešamās
         robežas, var veikt tikai Oireachtas.

      15     Šajā sakarā Sam Mc Cauley Chemists un Sadja norādīja, ka ciktāl 1991. gada noteikumos ir paredzēts tos nepiemērot atzītam farmaceitam, kas profesionālo darbību
         veic aptiekā, kas darbojas mazāk nekā trīs gadus, valsts izmanto diskrecionāro varu, kas dalībvalstīm piešķirta ar Direktīvu
         85/433. Ņemot vērā direktīvas kontekstu, no tās skaidri izriet, ka šī diskrecionārā vara ir saistīta tikai ar valsts tiesību
         apsvērumiem.

      16     Valsts tādējādi ir izmantojusi 1972. gada likuma par Eiropas Kopienām 3. nodaļā paredzēto iespēju. Tā bija paredzējusi transponēt
         minēto direktīvu ar tiesību aktu, ar ko izdara grozījumus Oireachtas pieņemtajā likumā. Tomēr tai nebija tiesību to darīt, jo minētās diskrecionārās varas īstenošana nebija nepieciešama, lai
         izpildītu Kopienu tiesībās noteiktu pienākumu Īrijas Konstitūcijas 29. panta 4. punkta 10. apakšpunkta nozīmē.

      17     Līdz ar to izņēmuma tiesības pieņemt likumus valsts vārdā, kuras ar šīs konstitūcijas 15. panta 2. punkta 1. apakšpunktu piešķirtas
         Oireachtas, ir izmantotas nelikumīgi. Tikai Oireachtas ir tiesības izdarīt grozījumus paša pieņemtā likumā.

      18     Ministrs turpretī apgalvo, ka 1991. gada noteikumi bija jāpieņem, lai izpildītu pienākumus, kas saistīti ar Īrijas dalību
         Kopienās minētās konstitūcijas 29. panta 4. punkta 10. apakšpunkta nozīmē. Ar šiem noteikumiem, pievienojot 2. nodaļas 3.A punktu,
         valsts nav izmantojusi savu diskrecionāro varu. Minētā pievienošana atspoguļo Direktīvā 85/433 noteiktā dalībvalsts pienākuma
         ierobežoto apjomu.

      19     Iesniedzējtiesa uzskata – pamatojoties uz varbūtību, ka tiesību akts, ar kuru transponēta Direktīva 85/433, ciktāl to nepiemēro
         atsevišķu farmaceitu darbībai, ir pieņemts, izmantojot diskrecionāro varu, tai būtu jānospriež, ka, ņemot vērā Īrijas Konstitūcijas
         15. pantu, 1962. gada Farmācijas likumā nedrīkstēja izdarīt grozījumus ar tiesību aktu. Tādējādi 1991. gada noteikumi ir spēkā
         neesoši.

      20     Šādos apstākļos Supreme Court nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai 2. pants Direktīvā [85/433]:
      a)      nosaka dalībvalstīm tikai vienu pienākumu, proti, atzīt Direktīvas 2. panta 1. punktā minēto kvalifikāciju, ko neattiecina
         uz jaunu aptieku dibināšanu saskaņā ar [minētās direktīvas] 2. panta 2. punktu, vai

      b)      tas skaidri nosaka dalībvalstīm pienākumu atzīt 2. panta 1. punktā minēto kvalifikāciju, bet papildus piešķir dalībvalstij
         diskrecionāru varu atzīt arī personas ar šādu kvalifikāciju, kas dibina jaunas publiskas aptiekas saskaņā ar 2. panta 2. punktu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      21     Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2. pants tikai uzliek dalībvalstīm pienākumu atzīt
         diplomus, sertifikātus vai citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus (turpmāk tekstā – “diplomi”) darbībai aptiekās, kas
         darbojas vismaz trīs gadus, vai arī tas turklāt tām piešķir diskrecionāro varu atzīt diplomus saistībā ar tādu jaunu publisku
         aptieku atvēršanu, kas definētas minētās direktīvas 2. panta 2. punktā.

      22     Atbilstoši EKL 43. pantam saistībā ar EK līguma noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi kādas dalībvalsts
         pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī ir aizliegti.

      23     Minēto noteikumu vidū ir EKL 47. pants, kas Padomei dod tiesības pieņemt direktīvas, kas nosaka diplomu savstarpēju atzīšanu,
         tai skaitā arī farmācijas profesijās.

      24     Dalībvalsts iestādēm, ja tās izskata citas dalībvalsts pilsoņa lūgumu atļaut darboties reglamentētā profesijā, ir jāņem vērā
         arī ieinteresētās personas profesionālā kvalifikācija, salīdzinot viņa diplomos norādīto kvalifikāciju, kā arī attiecīgo profesionālo
         pieredzi, no vienas puses, ar valsts tiesību aktos noteikto profesionālo kvalifikāciju, kas nepieciešama darbībai attiecīgajā
         profesijā, no otras puses, neatkarīgi no tā, vai ir pieņemta direktīva, ar kuru paredz attiecīgo diplomu savstarpējās atzīšanas
         īpašu kārtību (šajā sakarā skat. 2000. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑238/98 Hocsman, Recueil, I‑6623. lpp., 23. un 31. punkts, un 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑313/01 Morgenbesser, Recueil, I‑13467. lpp., 57. un 58. punkts).

      25     Kā izriet no EKL 47. panta 1. punkta, minēto direktīvu mērķis ir atvieglot diplomu savstarpējo atzīšanu, pieņemot normas un
         kopējus kritērijus, saskaņā ar kuriem, ciktāl vien tas ir iespējams, attiecīgos diplomus atzīst automātiski (2002. gada 22. janvāra
         spriedums lietā C‑31/00 Dreessen, Recueil, I‑663. lpp., 26. punkts).

      26     Attiecībā uz minēto direktīvu piemērojamību ir jānorāda, ka EKL 47. pants Kopienu likumdevējam piešķir tiesības vajadzības
         gadījumā veikt attiecīgo diplomu pilnīgu saskaņošanu, atstājot tam iespēju izvēlēties veidu, kādā saskaņošanu veic, lai sasniegtu
         šo mērķi. Tādēļ likumdevējs var saskaņošanu veikt posmos, ņemot vērā, ka parasti ir grūti īstenot saskaņošanas pasākumus,
         jo kompetentām Kopienu iestādēm, pamatojoties uz dažādiem un sarežģītiem valstu noteikumiem, ir jāizstrādā kopējas normas,
         kas atbilst Līgumā noteiktajiem mērķiem un kuras apstiprinājuši Padomes locekļi ar kvalificētu balsu vairākumu vai pat vienbalsīgi
         (šajā sakarā skat. 1997. gada 13. maija spriedumu lietā C‑233/94 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑2405. lpp., 43. punkts, un 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑166/98 Socridis, Recueil, I‑3791. lpp., 26. punkts).

      27     Šajā gadījumā Direktīvas 85/433 2. panta 1. punkts dalībvalstij uzliek pienākumu atzīt tās 4. pantā minētos diplomus, ko dalībvalstis
         piešķīrušas citu dalībvalstu pilsoņiem saskaņā ar Direktīvas 85/432/EEK 2. pantu, piešķirot šiem diplomiem tādu pašu statusu
         savā teritorijā kā 4. pantā uzskaitītajiem diplomiem, ko tā pati piešķir.

      28     Tomēr Direktīvas 85/433 2. panta 2. punkta pirmā daļa noteic, ka dalībvalstīm nav jāsaista šī panta 1. punktā minētie diplomi
         ar jaunu publisku aptieku dibināšanu, ar to par jaunām uzskatot arī aptiekas, kas darbojušās mazāk nekā trīs gadus.

      29     Šis noteikums tādējādi ierobežo Direktīvas 85/433 2. panta 1. punktā dalībvalstij paredzēto pienākumu tā iemesla dēļ, kas
         minēts tās septītajā apsvērumā, saskaņā ar kuru dažas dalībvalstis valsts veselības jomā ierobežo jaundibināmo aptieku skaitu,
         kamēr citās šādi noteikumi nav pieņemti, un ka šādos apstākļos ir pāragri noteikt, ka diplomu savstarpēja atzīšana farmācijā
         jāattiecina arī uz farmaceita darbību jaunas aptiekas pārrauga amatā.

      30     Turklāt atbilstoši šim apsvērumam Komisijai un Padomei šī problēma noteiktā laikā jāpārskata. Šajā sakarā Direktīvas 85/433
         2. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka Komisijai ir jāiesniedz Padomei ziņojums par iespēju paplašināt šī panta 1. punktā
         minētās diplomu savstarpējās atzīšanas pielietojumu, lai izveidotu jaunas aptiekas, un tas uzliek tai pienākumu vajadzības
         gadījumā iesniegt atbilstošus priekšlikumus.

      31     No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka attiecībā uz farmācijas diplomu atzīšanu Kopienu likumdevējs, pieņemot Direktīvu 85/433,
         ir paredzējis veikt tikai daļēju saskaņošanu, nodrošinot minēto diplomu atzīšanas minimumu, proti, tādu atzīšanu, kas ļauj
         strādāt aptiekās, kuras atvērtas vismaz trīs gadus, paredzot dalībvalstīm iespēju veikt plašāku atzīšanu, kas pārsniedz Direktīvā
         noteiktās minimālās prasības.

      32     Ņemot vērā EKL 249. panta trešās daļas formulējumu, dalībvalstīm ir jāpanāk šis minimālais diplomu atzīšanas līmenis, to paredzot
         it īpaši valsts tiesību noteikumos, un tām nav tiesību grozīt šo mērķi. Kopienu likumdevējs, izmantojot Līgumā noteiktās tiesības,
         ir pieņēmis precīzu un beznosacījumu lēmumu par to, uz kuriem farmācijas diplomiem attiecina Direktīvā 85/433 paredzēto savstarpējās
         atzīšanas kārtību.

      33     No Direktīvas 85/433 2. panta kopumā izriet, ka šis noteikums savstarpējas atzīšanas pienākumu uzliek tikai saistībā ar aptiekām,
         kas darbojas vismaz trīs gadus. Tādēļ tad, kad dalībvalsts izpilda diplomu atzīšanas minimumu, tā neizmanto Direktīvas 85/433
         2. pantā paredzēto rīcības brīvību.

      34     Tādēļ uz uzdoto jautājumu ir jāatbild – Direktīvas 85/433 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas tikai izpilda
         šajā direktīvā paredzēto diplomu atzīšanas minimumu, neizmanto tai piešķirto rīcības brīvību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      35     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      2. pants Padomes 1985. gada 16. septembra Direktīvā 85/433/EEK par farmācijas diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu
            dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību attiecībā
            uz noteiktām darbībām farmācijas jomā, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas tikai izpilda šajā direktīvā paredzēto
            diplomu atzīšanas minimumu, neizmanto tai piešķirto rīcības brīvību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 13. decembrī. # El Corte Inglés, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Grafiska preču zīme "EMILIO PUCCI" - Valsts grafisku preču zīmju "EMIDIO TUCCI" īpašnieka iebildumi - Daļējs reģistrācijas atteikums. # Lieta T-8/03.

text:
          PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 13. decembrī (
            *1
         )
      Lieta T-8/03

         El Corte Inglés, SA, Madride (Spānija), ko pārstāv H. Rivass Zurdo [J. Rivas Zurdo], advokāts,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv P. Buloks [P. Bullock] un O. Montalto [O. Montalto], pārstāvji,
      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā, -

         Emilio Pucci Sri, Florence (Itālija), ko pārstāv P. L. Ronsalja [P. L Roncaglia], Dž. Lazereti [G. Lazzeretti] un M. Boleto [M. Boletto], advokāti,
      par prasību atcelt ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2002. gada 3. oktobra lēmumu apvienotajās lietas R 700/2000-4 un R 746/2000-4 attiecībā uz valsts grafisko preču zīmju “EMIDIO TUCCI” īpašnieka iebildumiem pret grafiskās preču zīmes “EMILIO PUCCI” reģistrāciju kā Kopienas preču zīmi.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Pirungs [ƒ. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A W. H. Meij] un N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood],

      sekretārs H. Palacio Gonsaless [ƒ. Palacio González], galvenais administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 9. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      Prāvas priekšvēsture

               1

               1996. gada 1. aprīlī persona, kas iestājusies lietā, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

               2

               Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir grafisks apzīmējums “EMILIO PUCCI”, kas attēlots šādi:

               3

               Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 3., 8., 24. un 25. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        3. klase: “Balināšanas līdzekļi un citi mazgāšanas līdzekļi; tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi; ziepes; parfimērijas izstrādājumi, ēteriskās eļļas, kosmētiskie līdzekļi, matu losjoni; zobu pastas”;

                        —

                        18. klase: “Āda un ādas imitācijas, izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; dzīvnieku ādas; ceļasomas un čemodāni; lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas un zirglietas”;

                        —

                        24. klase: “Audumi un tekstilpreces, kas nav ietvertas citās klasēs; gultas un galda pārklāji”;

                        —

                        25. klase: “Apģērbi, apavi, galvassegas”.

               4

               1998. gada 6. aprīlī preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 25/1998.

               5

               1998. gada 3. jūlijā prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām reģistrācijas pieteikumā minētajām precēm.

               6

               Pirmkārt, prasītāja, pamatojot savus iebildumus, atsaucās uz sajaukšanas iespēju, ko paredz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, ar vairākām valsts preču zīmēm, kuru īpašniece ir prasītāja, it īpaši ar divām preču zīmēm, ko veido grafisks apzīmējums “EMIDIO TUCCI”, kas ir attēlots šādi:

               Šīs divas preču zīmes ir reģistrētas Spānijā:

                        —

                        1994. gada 5. decembrī ar reģistrācijas Nr. 1908876 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. klasē (“Balināšanas līdzekļi un citi mazgāšanas līdzekļi; tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi; ziepes; parfimērijas izstrādājumi, ēteriskās eļļas, kosmētiskie līdzekļi, matu losjoni; zobu pastas”);

                        —

                        1984. gada 30. maijā ar reģistrācijas Nr. 855782 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē (“Apģērbi, tajā skaitā, zābaki, kurpes un čības”).

               7

               Otrkārt, prasītāja apgalvoja, ka minētajām preču zīmēm Spānijā ir reputācija un ka, izmantojot reģistrācijai pieteikto preču zīmi, bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no šo preču zīmju atšķirtspējas vai to reputācijas vai kaitēt tām Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta izpratnē.

               8

               Ar 2000. gada 20.aprīļa lēmumu ITSB Iebildumu nodaļa, pamatojoties tikai uz iepriekš 6. punktā norādītajām divām Spānijas preču zīmēm:

                        —

                        daļēji apmierināja iebildumus un šajā daļā atteica pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām 3. un 25. klasē ietilpstošajām precēm, kā arī attiecībā uz daļu no 18. klasē ietilpstošajām precēm (“Āda un ādas imitācijas, izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; dzīvnieku ādas; ceļasomas un čemodāni”);

                        —

                        noraidīja iebildumus un šajā daļā atļāva pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz 18. klasē ietilpstošajām precēm: “Lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas un zirglietas”, kā arī attiecībā uz visām 24. klasē ietilpstošajām precēm.

               9

               Gan persona, kas iestājusies lietā, ciktāl to skar pieteiktās preču zīmes reģistrācijas daļējs atteikums, gan prasītāja, ciktāl to skar iebildumu daļējs noraidījums, saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.-62. pantu par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelāciju [apelācijas sūdzību] ITSB.

               10

               Izskatot abas apelācijas sūdzības apvienoti saskaņā ar 7. panta 1. punktu Komisijas 1996. gada 5. februāra Regulā (EK) Nr. 216/96, ar ko paredz Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja Apelāciju padomes procesuālos noteikumus (OV L 28, 11. lpp.), ITSB Apelāciju ceturtā padome ar 2002. gada 3. oktobra lēmumu apvienotajās lietās R 700/2000-4 un R 746/2000-4 (turpmāk tekstā - “apstrīdētais lēmums”), kas prasītājai paziņots 2002. gada 7. novembrī:

                        —

                        atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu daļā, ar kuru tika apmierināti iebildumi un attiecīgi, atteikta preču zīmes reģistrācija attiecībā uz precēm: “Āda un ādas imitācija, izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; dzīvnieku ādas; ceļasomas un čemodāni”, kas ietilpst 18. klasē;

                        —

                        noraidīja apelācijas sūdzību un apstiprināja Iebildumu nodaļas lēmumu daļā, kas attiecas uz 3., 24. un 25. klasē ietilpstošajām precēm, kā arī uz 18. klasē ietilpstošajām precēm: “Lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas un zirglietas”.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               11

               Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, ar kuru ir daļēji apmierināta personas, kas iestājusies lietā, apelācijas sūdzība, noraidīta prasītājas apelācijas sūdzība un atzīta Kopienas preču zīmes reģistrācija attiecībā uz 18. un 24. klasē ietilpstošajām precēm;

                        —

                        atteikt pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām šajā reģistrācijas pieteikumā minētajām precēm, kas ietilpst 18. un 24. klasē;

                        —

                        piespriest ITSB un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               12

               ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               13

               Pamatojot savus prasījumus, prasītāja pēc būtības kā galveno pamatu izvirza Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu un kā pakārtotu pamatu — šīs regulas 8. panta 5. punkta pārkāpumu.

         Par galveno izvirzīto pamatu — Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
      Lietas dalībnieku argumenti

               14

               Prasītāja apgalvo, ka pretēji tam, kā Apelāciju padome nolēma apstrīdētajā lēmumā, šajā gadījumā pastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               15

               Pirmkārt, pastāv cieša, identiskumam tuva konfliktējošo apzīmējumu līdzība.

               16

               Otrkārt, pastāv acīmredzama un ļoti cieša saikne starp precēm, ko apzīmē agrākās preču zīmes un kas ietilpst 3. un, galvenokārt, 25. klasē, un 18. un 24. klasē ietilpstošajām precēm, kuras aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme. Prasītāja uzsver, ka visas šīs klases ir piederīgas modes un tekstilrūpniecības nozarēm, vai tie būtu paši apģērbi vai audumi, kas paredzēti to izgatavošanai, vai aksesuāri, vai kosmētikas preces. Tās ir nesaraujami saistītas ar skaistumu, ar ķermeņa kopšanu, ar ārējo izskatu un personisko tēlu. Attiecīgās preces tirgū izplata, izmantojot vienus un tos pašus kanālus tā, ka patērētāji tās neizbēgami saista, piedēvējot tām kopīgu komerciālu izcelsmi. Savā 2000. gada 20. aprīļa lēmumā Iebildumu nodaļa tostarp ir atzinusi, ka starp 18. un 25. klasi varētu konstatēt saikni, ja būtu izpildītas noteiktas prasības, tādas kā preču zīmes “EMIDIO TUCCI”“augsta atšķirtspēja”.

               17

               Treškārt, prasītāja atgādina — lai piemērotu Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jebkurā gadījumā ir nepieciešams veikt sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu (Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedums lietā C-251/95, SABEL, Recueil, I-6191. 1pp., 22. punkts), vienlaikus ņemot vērā agrākas preču zīmes augsto atšķirtspēju un savstarpējās saistības principu.

               18

               Attiecībā uz pirmo no šiem aspektiem prasītāja atgādina — tā kā sajaukšanas iespēja ir jo lielāka, jo nozīmīgāka izrādās agrākās preču zīmes atšķirtspēja, tad preču zīmes, kurām piemīt augsta atšķirtspēja gan raksturīguma, gan to atpazīstamas dēļ tirgū, saņem augstākas pakāpes aizsardzību nekā tās preču zīmes, kuru atšķirtspēja ir mazāka (Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I-3819. 1pp., 20. punkts).

               19

               Attiecībā uz otro no šiem aspektiem prasītāja atgādina — sajaukšanas iespējas visaptverošs vērtējums paredz, ka starp faktoriem, kas tiek ņemti vērā, it īpaši starp preču zīmēm un to aptverto preču vai pakalpojumu līdzību, pastāv noteikta savstarpēja saistība. Tādējādi nenozīmīgu līdzības pakāpi starp aptvertajām precēm vai pakalpojumiem var kompensēt preču zīmju augstā līdzības pakāpe un otrādi (Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedums lietā C-39/97 Canon, Recueil, I-5507. lpp., 17. punkts, un iepriekš 18. punktā minētais spriedums Lloyd Schuhfabrik Meyer, 19. punkts).

               20

               Šajā gadījumā prasītāja uzsver — ņemot vērā, pirmkārt, agrāko preču zīmju augsto atšķirtspēju un, otrkārt, to, ka konfliktējošie apzīmējumi ir gandrīz identiski, kādēļ iespējams ņemt vērā visniecīgāko līdzību starp precēm, piemērojot šos principus, ir jāatsaka pieteiktās preču zīmes reģistrācija attiecībā uz visām precēm, kas ietilpst 18. un 24. klasē.

               21

               Ne ITSB, ne persona, kas iestājusies lietā, neapstrīd to, ka konfliktējošie apzīmējumi ir ļoti līdzīgi.

               22

               Kas attiecas uz attiecīgo preču līdzību, ITSB uzskata, ka starp precēm, ko aptver pieteiktā preču zīme, pastāv atšķirības — proti, ir jānošķir 18. klases preces: “Āda un ādas imitācijas, dzīvnieku ādas; ceļasomas un čemodāni; lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas un zirglietas”, kā arī 24. klases preces (turpmāk tekstā — “pirmās grupas preces”), no vienas puses, un 18. klases preces: “Ādas izstrādājumi un ādas imitācijas, kas neietilpst citās klasēs” (turpmāk tekstā — “otrās grupas preces”), no otras puses.

               23

               Attiecībā uz pirmās grupas precēm ITSB piekrīt Apelāciju padomes viedoklim, saskaņā ar ko parastos apstākļos nepastāv līdzība starp šīm precēm un precēm, kas ietilpst 3. un 25. klasē un ko aptver prasītājas agrākās preču zīmes.

               24

               Attiecībā uz otrās grupas precēm ITSB atzīmē, ka, vērtējot līdzību starp šīm precēm un precēm, kas ietilpst 25. klasē un ko aptver prasītājas agrākās preču zīmes, Apelāciju padome, šķiet, ir ņēmusi vērā tikai to atšķirīgo dabu un izmantošanas mērķi, bet nav lēmusi par iespējamo papildinošo saikni starp tām.

               25

               Šīs otrās grupas preces ietver ādas un ādas imitācijas aksesuārus, proti, dažādu veidu somas un rokassomas, naudas makus, portfeļus u.c., ko saskaņā ar ITSB viedokli sabiedrība uztver kā tādus, kam ir cieša papildinoša saikne ar apģērbu un apaviem, kas ietilpst 25. klasē. Tā ir labi zināms, ka galvenokārt sievietes veltī lielu uzmanību somas vai rokassomas izvēlei un raugās, lai tās būtu pieskaņotas noteikta veida apģērbam un/vai apaviem.

               26

               Šajā sakarā ITSB atsaucas uz Iebildumu nodaļas lēmumu pieņemšanas praksi, it īpaši uz diviem lēmumiem, kuros tā ir atzinusi, ka “rokassomas”, no vienas puses, un “ādas un ādas imitācijas izstrādājumi un somas”, no otras puses, ir papildinoši attiecībā uz “apģērbu un apaviem” tāpēc, ka patērētāji šīs 18. klases preces pamatā uztver kā 25. klasē ietilpstošo apģērbu un apavu aksesuārus. Šī lēmumu pieņemšanas prakse ir pārņemta direktīvās par iebildumu procesu, ko ITSB priekšsēdētājs pieņēma 2004. gada 10. maijā.

               27

               Attiecībā uz iepriekš minēto ITSB atzīst, ka paļaujas uz Pirmās instances tiesas spriedumu jautājumā par to, vai starp attiecīgajām precēm pastāv papildinoša saikne.

               28

               Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka šajā gadījumā, gluži pretēji, ir jāpiemēro vispārējs noteikums, ko ir atgādinājusi Apelāciju padome, proti, ka 18. un 24. klases preces, no vienas puses, un 3. un 25. klases preces, no otras puses, parasti jāuzskata par tādām, kas nav līdzīgas to atšķirīgās dabas, to atšķirīgo izmantošanas mērķu, atšķirīgo lietošanas, izplatīšanas un pārdošanas veidu dēļ.

               29

               Šim noteikumam var pieļaut izņēmumu tikai dažos īpašos gadījumos, piemēram, kad tekstilpreču uzņēmums ir ieguvis zināmu reputāciju ar saviem audumiem un nolemj gūt labumu no šī panākuma, piesakot savu darbību apģērbu ražošanas nozarē. Tādā gadījumā patērētājiem šīs preces saistīsies ar to vienīgo ražotāju.

               30

               Šajā gadījumā tādas īpašas saiknes nav, jo prasītāja nekad nebija izmantojusi preču zīmi “EMIDIO TUCCI” ārpus specifikās vīriešu apģērbu nozares.

               31

               Attiecībā uz sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu, pirmkārt, runājot par agrāko preču zīmju šķietami augstās atšķirtspējas ņemšanu vērā, ITSB un persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka Apelāciju padome pamatoti atzina prasītājas iesniegtos pierādījumus par nepietiekamiem.

               32

               Otrkārt, attiecībā uz savstarpējās saistības principa ņemšanu vērā, ITSB, neskarot iepriekš 24.-27. punktā formulēto atrunu attiecībā uz otrās grupas precēm, uzskata, ka Apelāciju padome pamatoti konstatēja, ka nepastāv pat niecīga objektīva saikne starp preču zīmes reģistrācijas pieteikumā minētajām 18. un 24. klases precēm, un agrāko preču zīmju aptvertajām 3. klases un, galvenokārt, 25. klases precēm.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               33

               Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ņemot vērā agrākas preču zīmes īpašnieka iebildumus, pieprasīto preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja] tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrāka preču zīme.

               34

               Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktā, paskaidrojot šī noteikuma nozīmi, tiek precizēts, ka agrākās preču zīmes šajā gadījumā ir dalībvalstī reģistrētas preču zīmes — tādas, kuru pieteikumu iesniegšanas datumi ir agrāki par Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu.

               35

               Šajā gadījumā prasītāja pamatoja savus iebildumus ar četrām valsts preču zīmēm, proti, divām Spānijas preču zīmēm, kas minētas iepriekš 6. punktā, un divām citām preču zīmēm, kas ir reģistrētas Spānijā attiecīgi 1996. gada 5. decembrī ar Nr. 2027132 attiecībā uz 18. klasē ietilpstošajām precēm, un 1997. gada 20. novembrī ar Nr. 2092894 attiecībā uz 24. klasē ietilpstošajām precēm. Tiesas sēdē prasītāja lūdza, lai šīs prasības ietvaros tiktu ņemtas vērā šīs divas pēdējās minētās preču zīmes. Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, tāpat kā to darīja Iebildumu nodaļa, ka minētās preču zīmes reģistrēšanai tika iesniegtas, attiecīgi, 1996. gada 6. maijā un 1997. gada 19. maijā, turpretī Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika iesniegts 1996. gada 1. aprīlī. Tādējādi tikai divas preču zīmes, kas minētas iepriekš 6. punktā, var kvalificēt kā agrākās preču zīmes iepriekšējā punktā citētās normas izpratnē, un attiecīgi tās var ņemt vērā, piemērojot Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Šīs divas agrākās preču zīmes ir reģistrētas Spānijā, kas tātad ir attiecīgā teritorija, piemērojot šo pašu noteikumu. Ņemot vērā ar šim preču zīmēm aptverto preču raksturu, konkrēto sabiedrības daļu veido gala patērētāji.

               36

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja ir iespēja, ka sabiedrība var domāt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ir no viena un tā paša uzņēmuma vai, attiecīgā gadījumā, no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.

               37

               Šī judikatūra arī nosaka, ka sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, it īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību un preču vai pakalpojumu, kurus šie apzīmējumi aptver, līdzību (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T-162/01, Laboratorios RTB/YTSB — Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), Recueil, II-2821.1pp., 31.-33. punkts, un tajā minēto judikatūru).

               38

               Šajā gadījumā ne ITSB, ne persona, kas iestājusies lietā, neapstrīdēja Apelāciju padomes vērtējumu, saskaņā ar ko konfliktējošie apzīmējumi ir līdzīgi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               39

               Tātad ir jāpārbauda, vai attiecīgo preču, proti, 3. un 25. klasē ietilpstošo preču, ko aptver agrākās preču zīmes, no vienas puses, un 18. un 24. klasē ietilpstošo preču, ko aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme, no otras puses, līdzības pakāpe ir pietiekami liela, lai varētu uzskatīt, ka pastāv preču zīmju sajaukšanas iespēja.

               40

               Šajā kontekstā vispirms ir jāatzīmē, ka 2. noteikuma 4. punkts Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulā (EK) Nr. 2868/95, ar kuru tiek ieviesta Regula Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.), atgādina, ka preču un pakalpojumu klasifikācija, ko veic Nicas Nolīgums, kalpo tikai administratīviem nolūkiem. Tādēļ preces nevar uzskatīt par atšķirīgam tikai tā iemesla dēļ, ka tās — kā tas ir šajā gadījumā — parādās dažādās šīs klasifikācijas klasēs.

               41

               Pēc tam ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu attiecīgo preču līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp šīm precēm, un ka šie faktori it īpaši ietver preču raksturu, to izmantošanas mērķi, to lietošanu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu (19. punktā minētais spriedums Canon, 23. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 4. novembra spriedums lietā T-85/02, Díaz/ITSB — Granjas Castellò (CASTILLO), Recueil, II-4835. 1pp., 32. punkts).

               42

               Tātad šajā gadījumā apstāklis, uz ko atsaucas prasītāja, saskaņā ar ko visas attiecīgās preces ir saistītas ar skaistumu, ar ķermeņa kopšanu, ar ārējo izskatu un personisko tēlu — pat ja tas tiktu pierādīts — nav pietiekams, lai tās varētu uzskatīt par līdzīgām, jo tās ievērojami atšķiras, turklāt attiecībā uz visiem atbilstošajiem faktoriem, kas raksturo saikni starp tām.

               43

               Šajā sakarā ITSB pamatoti atzina, ka 18. klases preču raksturs un izmantošanas mērķis ir atšķirīgi, salīdzinot ar tiem pašiem faktoriem 3. un 25. klases precēm, ko aptver prasītājas agrākās preču zīmes. Prasītāja nopietni neapstrīdēja šīs atšķirības attiecībā uz 3. klases precēm. Kas attiecas uz 25. klases precēm, tās kalpo cilvēka ķermeņa daļu ietērpšanai un apģērbšanai, turpretim 18. klases preces kalpo priekšmetu pārvietošanai, vietu dekorēšanai vai izejvielu piegādei ādas un ādas imitāciju izstrādājumu ražotājiem. Tos parasti ražo dažādi ražotāji un pārdod, izmantojot dažādus izplatīšanas kanālus. Tam apstāklim, ka tādas preces kā ceļasomas un lietussargus, no vienas puses, un apģērbus un apavus, no otras puses, var pārdot vienos un tajos pašos tirdzniecības uzņēmumos, tādos kā Iielveikali, šajā sakarā nav būtiskas nozīmes tāpēc, ka šajās tirdzniecības vietās var atrasties ļoti atšķirīga rakstura preces, tomēr patērētāji tām automātiski nepiedēvē vienu un to pašu izcelsmi.

               44

               Tādā pašā veidā 24. klasē ietilpstošie audumi un tekstilpreču izstrādājumi, no vienas puses, un 25. klasē ietilpstošie apģērbi un apavi, no otras puses, atšķiras vairākos aspektos, tādos kā to raksturs, to izmantošanas mērķis, to izcelsme un to izplatīšanas kanāli. Tātad Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 31. punktā pamatoti atzina, ka tikai īpašos gadījumos, proti, kad tekstilpreču uzņēmums iegūst zināmu reputāciju ar savu paša preču zīmi un nolemj pieteikt savu darbību apģērbu ražošanas nozarē, tā pati preču zīme tiek izmantota gatavās produkcijas (apģērba) un pusfabrikātu (audumi apģērbiem) apzīmēšanai. No prasītājas iesniegtajiem dokumentiem neizriet, ka tā būtu šajā gadījumā.

               45

               Ir jāsecina, ka ne tuvu nepastāvot “acīmredzamai un ļoti ciešai saiknei” starp tām, 18. un 24. klasē ietilpstošās preces parasti nav tik līdzīgas 3. un 25. klasē ietilpstošajām precēm, lai attiecīgās sabiedrības daļas apziņā, pat pastāvot apzīmējumu līdzībai, rastos sajaukšanas iespēja attiecībā uz to komerciālo izcelsmi.

               46

               Tomēr ir nepieciešams detalizētāk pārbaudīt ITSB tēzi, saskaņā ar kuru 18. klases precēm, sauktām par otro grupu, tādām kā somas, rokassomas, portfeļi, naudas maki un citi šī veida aksesuāri, ir cieša papildinoša saikne ar 25. klases precēm — apģērbu un apaviem — tā, ka šīs preces eventuāli varētu uzskatīt par līdzīgām 19. punktā minētā sprieduma Canon nozīmē.

               47

               Saskaņā ar definīciju, ko ITSB sniedz 2.6.1. punktā direktīvās par iebildumu procesiem, kas minētas iepriekš 26. punktā, papildinošas preces ir tādas, starp kurām pastāv cieša saikne tādā nozīmē, ka viena ir nepieciešama vai svarīga, lai lietotu otru tādējādi, ka patērētāji var uzskatīt, ka viens un tas pats uzņēmums ir atbildīgs par abu preču ražošanu.

               48

               Tomēr šajā gadījumā ITSB nekādi nebija ne konstatējis, ne atsaucies uz tādas papildinošas saiknes esamību starp otrās grupas precēm un 25. klases precēm. ITSB drīzāk aplūko papildinošo raksturu no estētiskā viedokļa, kas tātad ir subjektīvs un ko nosaka patērētāju paradumi vai izvēle, ko var noteikt ražotāju mārketings vai mode. Vēl ir jāatzīmē, ka ITSB versijā šāda papildinoša īpašība nešķita sasniegusi reālas estētiskas “vajadzības” stadiju tādā nozīmē, ka patērētāji uzskatītu par neparastu vai šokējošu viņu apģērbam vai viņu apaviem nepieskaņotas somas nēsāšanu.

               49

               Šajā gadījumā ne tikai konkrēti, vērā ņemami elementi, kas ļautu novērtēt ITSB versiju kā labi pamatotu, nav apspriesti jebkādās pretrunīgās debatēs procesā Apelāciju padomē, bet ITSB tos nav arī izvirzījis izskatāmās lietas ietvaros.

               50

               ITSB vienīgi apgalvo, ka ir “iespējams”, ka patērētāji, un galvenokārt patērētājas, uzskatīs otrās grupas preces, it īpaši rokassomas, par ārējā apģērba un pat apavu “aksesuāriem”. ITSB ieskatā ir tiešām “normāli”, ka ievērojama sabiedrības daļa uzskata šīs preces par “papildinošiem aksesuāriem”, jo tās ir cieši saskaņotas ar ārējo apģērbu un apaviem un tās “var nevainojami” izplatīt vieni un tie paši vai saistīti ražotāji.

               51

               Vispirms ir jāatzīst, ka šie izskaidrojumi, ja to pamatā nav vienkārši postulāti, ir formulēti zināmā mērā spekulatīvi vai hipotētiski.

               52

               Turklāt gan direktīvās par iebildumu procesu, gan divos Iebildumu nodaļas lēmumos, uz kuriem atsaucas ITSB, ir atzīts — nav parasti tas, ka vieni un tie paši vai saistīti ražotāji izplata gan rokassomas, gan apģērbus un apavus.

               53

               Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa, ņemot vērā ITSB secinājumus, kas ir vienīgi pieņēmumu, nevis detalizētā formā, neatzīst par vajadzīgu apšaubīt preču līdzības novērtējumu, ko veica Apelāciju padome.

               54

               Prasītāja vēl atsaucās kā uz vienu no elementiem, kas būtu jāņem vērā, veicot sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu, uz viņas agrākās preču zīmes atšķirtspēju, kas ir augstāka par parasto (skat. iepriekš 17., 18. un 20. punktu).

               55

               Kā to juridiski pamatoti ir atzinusi Iebildumu nodaļa (skat. tās 2000. gada 20. aprīļa lēmuma III.B.4. punktu), agrākās preču zīmes atšķirtspēja, kas ir augstāka par parasto, gan tās raksturīgo īpašību dēļ, gan tāpēc, ka tā ir pazīstama tirgū, tiešām ir viens no īpašajiem apstākļiem, kuros papildinošu estētisku saistību, kas var pastāvēt starp otrās grupas precēm un 25. klases precēm tām eventuāli piemītošā aksesuāru rakstura dēļ, var uzskatīt par noteicošo, novērtējot sajaukšanas iespēju.

               56

               Tomēr, pirmkārt, prasītāja neizvirzīja nevienu pierādījumu vai argumentu, lai pamatotu apgalvojumu par to, ka viņas agrākās preču zīmes būtu raksturīgi atšķirīgas. Pastāvot šiem apstākļiem, šādu apgalvojumu var vienīgi noraidīt.

               57

               Otrkārt, ja Iebildumu nodaļa atzina šo preču zīmju atšķirtspēju tādēļ, ka tās ir pazīstamas tirgū, tad ir pamatoti, ka Apelāciju padome to noraidīja, ņemot vērā prasītājas iesniegtos pierādījumus, kā arī to, kas norādīts 67. punktā un turpmāk.

               58

               Tāpēc prasītāja nevar atsaukties uz tās agrāko preču zīmju augsto atšķirtspēju.

               59

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Apelāciju padome nepieļāva nekādu kļūdu tiesību jautājumos, konstatējot, ka sakarā ar attiecīgo preču līdzības neesamību šajā lietā var izslēgt sajaukšanas iespēju. Attiecīgi ir jānoraida galvenais izvirzītais pamats — Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.

         Par pakārtoti izvirzīto pamatu — Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta pārkāpumu
      Lietas dalībnieku argumenti

               60

               Pat pieļaujot, ka nepastāv nekāda saikne starp 3. un, galvenokārt, 25. klases precēm, ko aptver prasītājas agrākās preču zīmes, un 18. un 24. klases precēm, ko aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme, prasītāja apgalvo, ka ITSB vajadzēja atteikt pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktu.

               61

               Šajā gadījumā netiek apstrīdēts tas, ka agrākajām valsts preču zīmēm “EMIDIO TUCO” attiecīgajā dalībvalstī piemīt reputācija, jo tās pazīst nozīmīga attiecīgās sabiedrības daļa un tām piemīt augsta atšķirtspēja, it īpaši vīriešu modes nozarē, ko, starp citu, atzina pati Iebildumu nodaļa savā 2000. gada 20. aprīļa lēmumā.

               62

               Šajā sakarā prasītāja atsaucas uz pierādījumiem, ko tā iesniedza procesā ITSB.

               63

               Turklāt prasītāja paziņo, ka tā iesniedz jaunus pierādījumus, tādus kā dokumentus un liecības, tostarp Spānijas Patentu un preču zīmju birojam adresētu pieprasījumu sniegt informāciju par preču zīmēm, kas reģistrētas uz prasītājas vārda attiecībā uz precēm, kuras ietilpst dažādās klasēs atbilstoši starptautiskai klasifikācijai, kā arī jaunas fotogrāfijas, brošūras, rakstveida deklarācijas, sludinājumus, žurnālus un jaunas publikācijas.

               64

               Prasītāja uzskata, ka pieteiktās preču zīmes reģistrācija attiecībā uz precēm, kas ietilpst 18. un 24. klasē, nozīmētu viņas agrākajām preču zīmēm piemītošās, īpaši atzītās atšķirtspējas nepamatotu izmantošanu.

               65

               ITSB un persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka Apelāciju padome pamatoti novērtēja, ka prasītājas pierādījumi, kas iesniegti, pamatojot viņas iebildumus, ir nepietiekami, lai pierādītu gan preču zīmju “EMIDIO TUCCI” augsto atšķirtspēju, lai novērtētu sajaukšanas iespēju, gan šo preču zīmju reputāciju Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta nozīmē.

               66

               Attiecībā uz jauniem pierādījumiem, uz ko atsaucas prasītāja, pamatojot savu prasību, ITSB uzskata, ka tos nevar pirmo reizi iesniegt procesā Pirmās instances tiesā.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               67

               No Pirmās instances tiesas judikatūras par to, kā interpretēt 5. panta 2. punktu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā, ar ko tuvina dalībvalstu likumdošanu par preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kura normatīvais saturs pēc būtības ir identisks Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktam, izriet — lai izpildītu nosacījumu attiecībā uz preču zīmes reputāciju, valsts agrākajai preču zīmei jābūt pazīstamai nozīmīgā sabiedrības daļā, kas iesaistīta preču zīmes aptverto preču lietošanā. Pārbaudot šo nosacījumu, ir jāņem vērā visi atbilstošie elementi, proti, it īpaši preču zīmes tirgus daļa, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskā platība un ilgums, kā arī uzņēmuma šīs preču zīmes popularizēšanai ieguldīto investīciju apjoms (Tiesas 1999. gada 14. septembra spriedums lietā C-375/97, General Motors, Recueil, I-5421. lpp., 26. un 27. punkts).

               68

               Šajā gadījumā Iebildumu nodaļa konstatēja, ka pastāv atšķirība starp preču zīmes reputāciju un tās atšķirtspēju, kas ir augstāka par parasto, tādēļ, ka preču zīme ir pazīstama tirgū. Nelemjot, vai šī atšķirība ir pieņemama, ir jāatzīmē, ka preču zīmei, lai tā iegūtu augstāku atšķirtspēju par parasto tādēļ, ka tā ir pazīstama tirgū, ir jābūt pazīstamai vismaz nozīmīgā attiecīgās sabiedrības daļā.

               69

               Tiktāl, ciktāl preču zīmei ir reputācija tikai tad, ja tā ir vismaz pazīstama tirgū, turpmākie apsvērumi attiecas gan uz prasītājas agrāko preču zīmju iespējamās reputācijas novērtējumu Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta nozīmē, gan uz to, ka, novērtējot sajaukšanas iespēju šīs regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, tiek ņemta vērā šo preču zīmju atšķirtspēja, kas ir augstāka par parasto tādēļ, ka tās ir pazīstamas tirgū (skat. iepriekš 54. punktu un turpmākos punktus).

               70

               Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja procesā Iebildumu nodaļā un vēlāk Apelāciju padomē iesniedza šādus pierādījumus, lai konstatētu gan savu agrāko preču zīmju reputāciju, gan tām piemītošu “atšķirtspēju, kas ir augstāka par parasto” tādēļ, ka tās ir pazīstamas tirgū:

                        —

                        trīspadsmit preču zīmes “EMIDIO TUCCI” apģērbu reklāmas, kas bija publicētas 1998. gadā dažādos spāņu laikrakstos un žurnālos (Tribuna, Tiempo, Epoca, El País un El Mundo) fotokopijas;

                        —

                        septiņas dažādu plašsaziņas līdzekļu (Grupo Zeta, El País, Diario ABC, RTVE, El Mundo, Tribuna un PCM) izdevēju vēstules, kas sastādītas 1999. gadā un apliecina, ka preču zīmes “EMIDIO TUCCI” apģērbi tikuši reklamēti attiecīgajos plašsaziņas līdzekļos “pēdējo piecu gadu laikā” vai vismaz laikā no 1994. līdz 1998. gadam;

                        —

                        videokaseti, kas satur vairākus reklāmas videoklipus, ar apliecinājumu, ka tie ir demonstrēti televīzijā (TeleCinco)“no 1994. līdz 1999. gadam.”

               71

               Pārbaudot šos pierādījumus, Apelāciju padome secināja, ka:

                        —

                        to reklāmu fotokopijas, kas izdotas spāņu presē 1998. gadā, ir datētas pēc attiecīgās Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datuma (iesniegts 1996. gada 1. aprīlī) un tātad nav atbilstošas, lai novērtētu, vai valsts agrākā preču zīme šajā datumā bija ieguvusi augstu atšķirtspēju tādēļ, ka bija pazīstama tirgū;

                        —

                        lielākā daļa apliecinājumu, ko sniedza dažādu plašsaziņas līdzekļu direktori, ir sastādīti tādā veidā, kas neļauj noskaidrot, vai un kādā mērā agrākās preču zīmes tika reklamētas pirms izšķirošā datuma 1996. gada 1. aprīlī; tikai divās no tām, attiecīgi no žurnāliem Epoca un Tribuna, norādīti atbilstoši datumi, kas ietver periodu no 1994. līdz 1995. gadam, kurā tika publicēta šo preču zīmju reklāma;

                        —

                        tādi paši iebildumi attiecas uz videokaseti;

                        —

                        prasītāja neiesniedza nekādu informāciju par apgrozījumu, kas realizēts, pārdodot ar šīm preču zīmēm apzīmētas preces, vai investīcijām, kas attiecīgajā periodā tika ieguldītas, lai veicinātu to pārdošanu.

               72

               Ņemot vērā lietas materiālus, ir jāpiekrīt šiem secinājumiem.

               73

               Tātad ITSB un persona, kas iestājusies lietā, līdzīgi kā Apelāciju padome, pamatoti uzskata, ka prasītājas agrāko preču zīmju iespējamā augstā atšķirtspēja, ko rada to pazīstamība tirgū, un, attiecīgi, šo preču zīmju iespējamā reputācija, nebija pietiekami konstatēta ar pierādījumiem, ko prasītāja iesniedza administratīvajā procesā, tāpēc, ka tie nesaturēja objektīvus pierādījumus, kas bija pietiekami detalizēti vai viegli pārbaudāmi, lai ļautu novērtēt tirgus daļu, ko Spānijā aptver preču zīmes “EMIDIO TUCCI”, to lietošanas ilgumu, intensitāti un ģeogrāfisko apjomu vai investīciju, ko uzņēmums ir ieguldījis to veicināšanai, nozīmīgumu (skat. pēc analoģijas Tiesas 1999. gada 4. maija spriedumu lietā C-108/97 un C-109/97 Windsurfing Chiemsee, Recueil, I-2779. lpp., 51. punkts).

               74

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jaunie pierādījumi, ko prasītāja pirmo reizi iesniedza procesā Pirmās instances tiesā (skat. iepriekš 63. punktu), ir jānoraida kā nepieņemami (Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. decembra spriedums lietā T-247/01 eCopy/ITSB (ECOPY), Recueil, II-5301. lpp., 49. punkts; 2003. gada 6. marta spriedums lietā T-128/01 DaimlerChrysler /ITSB (Calandre), Recueil, II-701. lpp., 18. punkts, un 2003. gada 3. jūlija spriedums lietā T-129/01 Alejandro/ ITSB — Anheuser-Busch (BUDMEN), Recueil, II-2251. lpp., 67. punkts).

               75

               Jāpiebilst, ka prasītāja neizvirzīja nekādu pierādījumu vai argumentu, ar ko varētu pierādīt, ka, izmantojot reģistrācijai pieteikto preču zīmi, bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no agrāko preču zīmju atšķirtspējas vai reputācijas vai kaitēt tām tādējādi, lai jebkurā gadījumā būtu īstenojušies Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta piemērošanas nosacījumi.

               76

               Pie šiem apstākļiem pakārtoti izvirzītais pamats — Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta pārkāpums — nav pamatots un tāpēc ir jānoraida.

               77

               Līdz ar to prasība kopumā ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               78

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                        1)

                        prasību noraidīt;

                        2)

                        prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburga 2004. gada 13. decembrī.

                           Sekretārs
                           H. Jung

                           Priekšsēdētājs
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — itāļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 1. decembrī. # Fleisch-Winter GmbH & Co. KG pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Eksporta kompensācijas - Piešķiršanas nosacījumi - Liellopu un teļa gaļa - Regula (EEK) Nr. 3665/87 - Govju sūkļveida encefalopātija - Eksporta aizliegums - Pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte - Eksporta deklarācija - Maksājuma valsts pieteikums - Sankcija. # Lieta C-309/04.

text:
      Lieta C‑309/04
      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      pret
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Eksporta kompensācijas – Piešķiršanas nosacījums – Liellopu un teļa gaļa – Regula (EEK) Nr. 3665/87 – Govju sūkļveida encefalopātija – Eksporta aizliegums – Pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte – Eksporta deklarācija – Maksājuma valsts pieteikums – Sankcija
      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 1. decembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eksporta kompensācijas – Piešķiršanas nosacījumi – Produkti, kuriem ir pienācīgi
            laba tirdzniecības kvalitāte – Jēdziens – Gaļa, ko nevar tirgot parastos apstākļos – Izslēgšana – Gaļa, ko aizliegts eksportēt
            no konkrētas dalībvalsts – Valsts pārvalde, kurai ir ziņas par produkta izcelsmi no šīs valsts – Eksportētāja pierādīšanas
            pienākumi
      (Komisijas Regulas Nr. 3665/87 13. pants)
      2.     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eksporta kompensācijas – Informācija, kas sniegta saskaņā ar noteikumiem par
            pieprasītās kompensācijas aprēķināšanu un saskaņā ar dokumentu, kas tiek izmantots, lai saņemtu kompensāciju – Pienācīgi labas
            tirdzniecības kvalitātes apliecinājums maksājuma pieteikumā – Izslēgšana – Šāda apliecinājuma nozīme valsts tiesā
      (Komisijas Regulas Nr. 3665/87 3. pants, 11. panta 1. punkta otrā daļa un 13. panta pirmais teikums)
      1.     13. pants Regulā Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai
         lauksaimniecības produktiem, kas grozīta ar Regulu Nr. 2945/94, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas nepieļauj to, ka liellopu
         un teļa gaļu, uz kuru attiecas Kopienu tiesībās noteikts aizliegums to eksportēt no konkrētas dalībvalsts uz citām dalībvalstīm
         un trešām valstīm, varētu tikt uzskatīta par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes”, un tas paredz, ka kompensāciju piešķiršanas
         nolūkā eksportētājam ir jāpierāda, ka eksportētais produkts nav no dalībvalsts, no kuras eksports ir aizliegts, ja valsts
         iestādei ir ziņas par to, ka uz attiecīgo produktu attiecas eksporta aizliegums.

      Pirmkārt, tāda gaļa, ko nevar tirgot Kopienas teritorijā parastos apstākļos, neatbilst šīm kvalitātes prasībām. Otrkārt, ja
         eksportētājs, iesniedzot kompensācijas pieteikumu, tieši izteiktā vai neizteiktā veidā tomēr apliecina, ka kompensācijas piešķiršanas
         nosacījumi, tostarp “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, ir izpildīti, viņam ir pienākums saskaņā ar valsts tiesībām
         par pierādījumiem pierādīt šī nosacījuma izpildi gadījumā, ja valsts iestādēm ir radušās šaubas par deklarāciju.

      (sal. ar 20., 25., 32., 35., 37., 38. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.     Regulas Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības
         produktiem, kas grozīta ar Regulu Nr. 2945/94, 47. pantā paredzētais maksājuma valsts pieteikumā norādītais apliecinājums
         par produkta “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti” minētās regulas 13. panta pirmā teikuma nozīmē nav informācija, kas
         sniegta saskaņā ar minētās regulas 11. panta 1. punkta otrās daļas un 3. panta noteikumiem, kuri attiecīgi reglamentē pieprasītās
         kompensācijas aprēķināšanu un kompensācijas saņemšanai izmantoto dokumentu. Tomēr valsts tiesa to var uzskatīt par pierādījumu,
         lai novērtētu eksportētāja situāciju.

      Vispirms, kompensācijas pieteikums Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta izpratnē tādēļ netiek izdarīts, iesniedzot minētās
         regulas 47. pantā paredzēto maksājuma pieteikumu, jo šāds pieteikums nav juridisks pamats tiesībām uz šādu kompensāciju. Turklāt
         minētās regulas 3. panta 5. punktā norādītie dokumenti, proti, eksporta deklarācija vai jebkurš cits dokuments, ko izmanto
         eksportam, pirmkārt, var veidot kompensācijas juridisko pamatu un, otrkārt, būt par iemeslu kompensācijas pieteikuma pārbaudes
         sistēmas piemērošanai, kas var novest pie sankcijas piemērošanas saskaņā ar minēto 11. panta 1. punktu.

      (sal. ar 40., 41., 43. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 1. decembrī (*)

      Eksporta kompensācijas – Piešķiršanas nosacījums – Liellopu un teļa gaļa – Regula (EEK) Nr. 3665/87 – Govju sūkļveida encefalopātija – Eksporta aizliegums – Pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte – Eksporta deklarācija – Maksājuma valsts pieteikums – Sankcija
      Lieta C‑309/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 20. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 21. jūlijā, tiesvedībā

      Fleisch‑Winter GmbH & Co. KG
      pret
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], E. Juhāss [E. Juhász] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 7. jūlijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Fleisch‑Winter GmbH & Co. KG vārdā – U. Šrembgess [U. Schrömbges] un J. Fagts [J. Vagt], Rechtsanwälte,

      –       Hauptzollamt Hamburg‑Jonas vārdā – G. Zēbere [G. Seber], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – T. van Reins [T. van Rijn] un F. Erlbahers [F. Erlbacher], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prejudiciālu nolēmumu lūdz par to, kā interpretēt 3., 11. un 13. pantu Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulā (EEK) Nr. 3665/87,
         ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem
         (OV L 351, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1994. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 2945/94 (OV L 310, 57. lpp., turpmāk
         tekstā – “Regula Nr. 3665/87”).

      2       Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Fleisch‑Winter GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Fleisch‑Winter”) un Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (Hamburgas‑Jonasas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par lūgumu atmaksāt eksporta kompensācijas avansu kopā ar naudas sodu, kā arī par pieprasītās kompensācijas atteikumu.

       Atbilstošās Kopienu tiesību normas
      3       Regulas Nr. 3665/87 preambulas devītajā un sešpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
      “produktiem būtu jābūt tādas kvalitātes, lai tos varētu tirgot parastos apstākļos;
      [..]
      [..] lai dotu iespēju eksportētājiem vieglāk finansēt savus darījumus, dalībvalstīm būtu jāļauj izmaksāt avansā visu summu
         vai tās daļu, tiklīdz ir pieņemta eksporta deklarācija vai maksājuma deklarācija, ar noteikumu, ka ir iesniegta garantijas
         ķīla, kas garantē avansa atmaksu, ja vēlāk atklātos, ka kompensācija nebija jāmaksā”.

      4       Šīs regulas 3. pantā ir noteikts:
      “1. “Eksporta diena” nozīmē datumu, kad muitas dienests pieņem eksporta deklarāciju, kurā ir teikts, ka tiks prasīta kompensācija.
      2. Datums, kad pieņemta eksporta deklarācija, nosaka:
      a)      piemērojamo kompensācijas likmi, ja kompensācija nav noteikta iepriekš;
      b)      jebkurus pielāgojumus, kas vajadzības gadījumā ir jāizdara kompensācijas likmei, ja tā ir noteikta iepriekš.
      3. Jebkura cita darbība, kam ir tāds pats likumīgais spēks kā eksporta deklarācijas pieņemšanai, tiek uzskatīta par līdzvērtīgu
         šādai pieņemšanai.

      4. Eksporta dienu izmanto, lai noteiktu eksportētā produkta daudzumu, veidu un īpašības.
      5. Dokumentam, ko pievieno eksportam, lai pretendētu uz kompensāciju, ir jāietver visa informācija, kas vajadzīga, lai aprēķinātu
         kompensāciju, proti:

      a)      produktu apraksts, kas veidots saskaņā ar eksporta kompensācijām piemērojamo nomenklatūru;
      b)      produktu neto svars vai, vajadzības gadījumā, daudzums, izteikts mērvienībās, ko izmanto, aprēķinot kompensāciju;
      c)      ja tas ir vajadzīgs, lai aprēķinātu kompensāciju, attiecīgo produktu sastāvs vai atsauce uz to.
      Gadījumā, ja šajā punktā minētais dokuments ir eksporta deklarācija, tai tāpat jāsatur šīs norādes, kā arī norāde “kompensācijas
         kods”.

      6. Šīs pieņemšanas vai šīs darbības brīdī produktus nodod muitas uzraudzībā līdz to izvešanai no Kopienas muitas teritorijas.”
      5       Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punktā ir paredzētas sankcijas gadījumā, ja eksportētājs iesniedzis pieteikumu par lielāku
         kompensāciju nekā pienāktos. Šī punkta otrajā daļā ir noteikts, ka kompensācija, par kuru ir iesniegts pieteikums, ir summa,
         kas aprēķināta, pamatojoties uz informāciju, kas iesniegta, ievērojot šīs regulas 3. pantu vai 25. panta 2. punktu.

      6       Regulas Nr. 3665/87 13. pantā ir noteikts:
      “Kompensāciju nepiešķir, ja produktiem nepiemīt pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte un tad, kad šie produkti paredzēti
         lietošanai uzturā, ja to izmantošana šim nolūkam ir izslēgta vai būtiski samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.”

      7       Šīs regulas 47. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
      “1. Kompensāciju maksā tikai pēc eksportētāja īpaša pieteikuma, un to dara tā dalībvalsts, kuras teritorijā eksporta deklarācija
         tika pieņemta.

      Kompensācijas pieteikumus iesniedz:
      a)      rakstveidā, un dalībvalstis šim nolūkam var paredzēt speciālu veidlapu;
      b)      elektroniski, izmantojot datoru, saskaņā ar noteikumiem, ko izstrādājušas kompetentās iestādes pēc vienošanās ar Komisiju.
      [..]
      2. Izņemot nepārvaramas varas gadījumus, dokumenti, kas attiecas uz kompensācijas samaksu vai garantijas ķīlas atmaksu, ir
         iesniedzami 12 mēnešu laikā no eksporta deklarācija pieņemšanas datuma.”

      8       Regulas Nr. 2945/94 preambulas trešais apsvērums ir izteikts šādi:
      “tā kā, ja eksportētājs iesniedz kļūdainu informāciju, tas šīs kļūdas neatklāšanas gadījumā var izraisīt nepamatotu kompensāciju
         izmaksu; tā kā, atklājot kļūdu, pilnībā [pamatoti] ir eksportētājam piemērot sankciju, kuras apmērs ir proporcionāls naudas
         summai, ko tas būtu nepamatoti saņēmis kļūdas neatklāšanas gadījumā un ja kļūdainā informācija ir sniegta apzināti, tad būtu
         [pamatoti] piemērot stingrāku sankciju”.

      9       21. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulā (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus
         sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.),
         ir noteikts:

      “1. Kompensāciju nepiešķir produktiem, kam nav pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte tajā datumā, kad pieņem eksporta deklarāciju.
      Produktus uzskata par atbilstošiem pirmajā daļā noteiktajām prasībām, ja tos var tirgot Kopienas teritorijā parastos apstākļos
         ar aprakstu, kas norādīts kompensācijas pieteikumā, kā arī, ja šādi produkti ir paredzēti lietošanai pārtikā un to izmantošanas
         iespēja tādam nolūkam nav izslēgta vai ievērojami samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.”

      10     5. panta 1. punkta trešajā daļā Komisijas 1995. gada 20. septembra Regulā (EK) Nr. 2221/95, kas paredz sīki izstrādātas normas
         Padomes Regulas (EEK) Nr. 386/90 piemērošanai attiecībā uz fiziskām pārbaudēm, ko eksporta laikā veic lauksaimniecības produktiem,
         kuri pretendē uz kompensācijām (OV L 224, 13. lpp.), ir noteikts:

      “Eksporta muitas iestādei jāņem vērā Regulas (EEK) Nr. 3665/87 13. panta noteikumi.”
      11     13. panta 6., 9. un 10. punktā Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulā (EEK) Nr. 805/68 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo
         organizāciju (OV L 148, 24. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1994. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3290/94 par pielāgojumiem
         un pārejas pasākumiem, kas vajadzīgi lauksaimniecības nozarē, lai īstenotu daudzpusējo tirdzniecības sarunu Urugvajas kārtā
         noslēgtos nolīgumus (OV L 349, 105. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 805/68”), ir noteikts:

      “6. Kompensācijas piešķir tikai pēc pieprasījuma un pēc attiecīgās eksporta licences uzrādīšanas.
      [..]
      9. Kompensāciju izmaksā, saņemot apliecinājumu tam, ka:
      –       produktu izcelsmes vieta ir Kopiena, izņemot gadījumus, kad piemērojams 10. punkts,
      –       produkti izvesti no Kopienas,
      [..].
      10. Ja nav piešķirts izņēmuma statuss saskaņā ar 27. pantā izklāstīto procedūru, nekādu kompensāciju nepiešķir par produktiem,
         kurus izved no trešām valstīm un atkal ieved trešās valstīs.”

      12     Komisijas 1996. gada 27. marta Lēmuma 96/239/EK par ārkārtas pasākumiem aizsardzībai pret govju sūkļveida encefalopātiju (OV L 78,
         47. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1996. gada 11. jūnija Lēmumu 96/362/EK (OV L 139, 17. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums 96/239”),
         1. pantā ir paredzēts:

      “[..] Apvienotā Karaliste no tās teritorijas uz citām dalībvalstīm un trešām valstīm nenosūta:
      [..]
      –       Apvienotajā Karalistē nokautu liellopu gaļu,
      –       produktus, kas iegūti no Apvienotajā Karalistē nokautiem liellopiem un kas var nonākt pārtikas ķēdē [..].” [Neoficiāls tulkojums]
      13     Lēmuma 96/239 1.a pantā ir noteikts:
      “1. Apvienotā Karaliste nenosūta:
      –       gaļu izmantošanai pārtikā,
      [..]
      kas iegūta no liellopiem, kuri nav nokauti Apvienotajā Karalistē, ja vien tā nav iegūta Apvienotajā Karalistē no apstiprinātiem
         uzņēmumiem, kuri ir pakļauti oficiālai veterinārai kontrolei un kuros darbojas izejmateriālu izcelsmes izsekošanas sistēma,
         kas garantē materiāla izcelsmes noteikšanu visā ražošanas ciklā.

      2. Apvienotā Karaliste nosūta Komisijai un citām dalībvalstīm to uzņēmumu sarakstu, kas atbilst 1. punktā minētajiem nosacījumiem.
      3. Apvienotā Karaliste nodrošina, ka 1. punktā minēto produktu sūtījumiem uz citām dalībvalstīm pievieno valsts pilnvarota
         veterinārārsta izsniegtu veselības sertifikātu, kurā norādīts, ka tie atbilst 1. punktā minētajiem nosacījumiem.”

       Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
      14     Fleisch‑Winter no 1997. gada maija līdz jūnijam deklarēja piecas saldētas liellopu un teļa gaļas partijas, ko saskaņā ar eksporta deklarāciju
         bija paredzēts nosūtīt uz Krieviju. Šo liellopu un teļa gaļu tā bija nopirkusi no Francijas sabiedrības, kas savukārt to bija
         ieguvusi no Beļģijas sabiedrības. Vācijas muitas un kontrabandas apkarošanas dienesta veiktajā izmeklēšanā atklājās, ka gaļas
         izcelsme var būt no Apvienotās Karalistes un ka tā ievesta Beļģijā, pārkāpjot Lēmumu 96/239.

      15     Hauptzollamt pieprasīja atmaksāt eksporta kompensācijas avansu un vienā gadījumā atteica izmaksāt pieprasīto kompensāciju. Pēc neveiksmīgas
         sūdzības Fleisch‑Winter cēla prasību par attiecīgajiem lēmumiem, kas arī tika noraidīta.

      16     Hauptzollamt 1997. gada 24. novembra lēmumā atbilstoši tā lēmuma redakcijai, kas par sūdzību pieņemts 1999. gada 10. septembrī, saskaņā
         ar Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu uzlika Fleisch‑Winter  sodu par iepriekš minētajām piecām kravas partijām par kopējo summu DEM 104 312,90 ar pamatojumu, ka tai pretēji sniegtajai
         informācijai nebija tiesību saņemt eksporta kompensāciju.

      17     Fleisch‑Winter iesniedza prasību kompetentajā Finanzgericht (Finanšu tiesa), kas atzina, ka Hauptzollamt sodu uzlikusi pamatoti. Atbilstoši Finanzgericht nospriestajam prasītāja pamata lietā nespēja kliedēt aizdomas, ka uz minēto Krievijas eksportam paredzēto gaļu attiecās Kopienas
         eksporta aizliegums. Tādējādi tā nevarēja pretendēt uz minēto kompensāciju, jo gaļai, uz kuru attiecās aizliegums, nebija
         “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” Regulas Nr. 3665/87 13. panta nozīmē.

      18     Šādos apstākļos Fleisch‑Winter iesniedza kasācijas sūdzību (Revision) par noraidījuma lēmumu Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa), kas tiesvedību nolēma apturēt un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai fakts, ka, pamatojoties uz muitas iestāžu veikto izmeklēšanu, pastāv aizdomas, ka uz produktu attiecas Kopienas aizliegums,
         saskaņā ar kuru ir aizliegts kompensējamā produkta eksports no vienas konkrētas dalībvalsts uz citām dalībvalstīm un trešām
         valstīm, ir pietiekams, lai konstatētu, ka nepastāv pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte Regulas Nr. 3665/87 13. panta pirmā
         teikuma nozīmē, tā ka šī produkta faktiskā kvalitāte vai piemērotība tirdzniecībai nav svarīga?

      2)      Vai maksājuma valsts pieteikumā norādītais apliecinājums par produkta pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti Regulas Nr. 3665/87
         13. panta pirmā teikuma nozīmē ir informācija, kas sniegta saskaņā ar Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta otrās daļas
         un 3. panta noteikumiem?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      19     Ar šo jautājumu, ko var sadalīt divās daļās, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas, pirmkārt, nepieļauj to, ka liellopu un teļa gaļu, uz kuru attiecas Kopienu tiesībās noteikts aizliegums
         to eksportēt no vienas konkrētas dalībvalsts uz citām dalībvalstīm un trešām valstīm, var uzskatīt par “pienācīgi labas tirdzniecības
         kvalitātes”, un, otrkārt, kompensāciju izmaksāšanas nolūkā paredz, ka eksportētājam jāpierāda, ka eksportētais produkts nav
         iegūts dalībvalstī, no kuras eksports ir aizliegts, ja valsts iestādei ir ziņas par to, ka uz attiecīgo produktu attiecas
         eksporta aizliegums.

       Par pirmā jautājuma pirmo daļu
      20     Saistībā ar Komisijas 1967. gada 21. decembra Regulu Nr. 1041/67/EEK par eksporta kompensāciju piemērošanas noteikumiem produktu
         [nozarē], uz kuriem attiecas vienotas cenas sistēma (OV 1967, 314, 9. lpp.), Tiesa ir lēmusi, ka “pienācīgi labas tirdzniecības
         kvalitātes” prasība ir kompensācijas piešķiršanas vispārējs un objektīvs nosacījums un ka produkts, ko nevar tirgot Kopienas
         teritorijā parastos apstākļos un atbilstoši aprakstam, kas norādīts kompensācijas pieteikumā, neatbilst šīm kvalitātes prasībām
         (šajā sakarā skat. 1973. gada 9. oktobra spriedumu lietā 12/73 Muras, Recueil, 963. lpp., 12. punkts, un 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑409/03 SEPA, Krājums, I‑4321. lpp., 22. punkts).

      21     Fakts, ka produkta derīgums pārdošanai “parastos apstākļos” ir “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienam piemītošs
         elements, starp citu, skaidri izriet no tiesiskā regulējuma par lauksaimniecības produktu eksporta kompensācijām, ciktāl kopš
         Regulas Nr. 1041/67 pieņemšanas visas attiecīgās regulas, lai produktam varētu piešķirt eksporta kompensāciju, ir pārņēmušas
         gan “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienu, gan produkta pārdošanas derīguma kritēriju “parastos apstākļos”.
         Runājot par Regulu Nr. 3665/87, tieši tās preambulas devītajā apsvērumā ir atsauce uz šo prasību (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā SEPA, 23. un 26. punkts).

      22     Jānorāda, ka liellopu un teļa gaļas eksports no Apvienotās Karalistes pamata lietas faktu rašanās laikā bija aizliegts ar
         Lēmumu 96/239.

      23     Tomēr tādu gaļu, kuras izplatīšana Kopienā ir būtiski ierobežota, nevar uzskatīt par tādu, kas ir derīga pārdošanai “parastos
         apstākļos” (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SEPA, 30. punkts).

      24     No tā izriet, ka liellopu un teļa gaļai, kas eksportēta, neievērojot Kopienas aizliegumu, nepiemīt “pienācīgi laba tirdzniecības
         kvalitāte” Regulas Nr. 3665/87 13. panta nozīmē, un ka tās eksports nav pamats kompensācijas piešķiršanai.

      25     Tādējādi uz pirmā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj
         to, ka liellopu un teļa gaļu, uz kuru attiecas Kopienu tiesībās noteikts aizliegums to eksportēt no vienas konkrētas dalībvalsts
         uz citām dalībvalstīm un trešām valstīm, var uzskatīt par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes”.

       Par pirmā jautājuma otro daļu
      26     Atbilstoši Regulas Nr. 805/68 13. panta 9. punktam liellopu un teļa gaļas nozarē eksporta kompensāciju izmaksā, ja tiek iesniegti
         pierādījumi, ka produktu izcelsme ir Kopienā, izņemot minētā panta 10. punkta piemērošanas gadījumā. Lietas materiālos nav
         informācijas par to, ka varētu piemērot 13. panta 10. punktā paredzēto izņēmumu. Nav nekādu šaubu, ka šāds pierādījums ir
         jāiesniedz eksportētājam.

      27     Ja rodas šaubas par viena vai vairāku produktu izcelsmi, tad Kopienas izcelsmi var apliecināt tikai ar pierādījumu, ka minētā
         produkta vai minēto produktu izcelsme ir vienā konkrētā dalībvalstī vai vairākās konkrētās dalībvalstīs. Ar šādu pierādījumu
         tiek skaidri konstatēts, vai produkts, par kuru tiek iesniegts kompensācijas pieteikums, ir no dalībvalsts, no kuras eksports
         ir aizliegts.

      28     Runājot par “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti”, vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 3665/87 13. pants atrodas šīs regulas
         2. sadaļas, kuras nosaukums ir “Eksports uz trešām valstīm”, 1. nodaļā ar nosaukumu “Kompensācijas tiesības”, kas pierāda
         to, ka eksportējamā produkta “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” ir būtisks nosacījums, kas prasīts kompensācijas piešķiršanai.

      29     Faktu, ka “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” ir būtisks nosacījums kompensācijas piešķiršanai, nemaina Regulas Nr. 3665/87
         3. panta 5. punkts, kā to apgalvo Fleisch‑Winter, jo tajā minētā informācija nav izsmeļošs saraksts.

      30     Pretēji Fleisch‑Winter apgalvotajam šo faktu nemaina arī Regula Nr. 800/1999. Pirmkārt, šī regula, kas atceļ un aizstāj Regulu Nr. 3665/87, ir pieņemta
         pēc pamata lietas faktu rašanās datuma un tādējādi nav piemērojama ratione temporis. Otrkārt, Regulas Nr. 800/1999 21. pants atrodas šīs regulas 2. sadaļas 1. nodaļā, kuras nosaukums ir “Kompensācijas tiesības”,
         tāpat kā 13. pants Regulā Nr. 3665/87, kā tas ir norādīts šī sprieduma 28. punktā. Tādēļ tā ir tieši 1. nodaļa, kurā ir noteikti
         tiesību uz kompensāciju būtiskie nosacījumi.

      31     Eksporta kompensāciju sistēmas pamatiezīme ir tā, ka, pirmkārt, Kopienas atbalsts tiek piešķirts tikai ar nosacījumu, ka eksportētājs
         iesniedz pieteikumu, un, otrkārt, – šī sistēma tiek finansēta no Kopienas budžeta. Sistēma, kas balstīta uz šādām fakultatīvām
         deklarācijām, paredz – kad eksportētājs pēc savas iniciatīvas ir nolēmis gūt tās priekšrocības, tam ir jāiesniedz atbilstoši
         vajadzīgā informācija, lai pierādītu tiesības uz kompensāciju un noteiktu tās apmēru. Šajā sakarā Tiesa saistībā ar Regulu
         Nr. 3665/87 un tās sankciju sistēmu ir lēmusi, ka attiecībā uz Kopienas atbalsta sistēmu atbalsta piešķiršana ir pakļauta
         nosacījumam, ka tā saņēmējs uzrāda visas godīguma un uzticamības garantijas (šajā sakarā skat. Tiesas 2002. gada 11. jūlija
         spriedumu lietā C‑210/00 Käserei Champignon Hofmeister, Recueil, I‑6453. lpp., 41. punkts).

      32     Eksportētājs, kas eksporta kompensācijas procedūras ietvaros deklarē produktu, netieši norāda, ka šis produkts atbilst visiem
         nosacījumiem, kuri ir vajadzīgi kompensācijai. Regula Nr. 3665/87 eksportētājam neuzliek pienākumu aizpildīt tiešu deklarāciju
         par “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti”, bet, tā kā eksportētājs neaizpilda šādu deklarāciju, tad arī viņa kompensācijas
         pieteikums vienmēr nozīmē to, ka viņš netiešā veidā apliecina šī nosacījuma ievērošanu. Fleisch‑Winter apgalvojums, saskaņā ar kuru “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” ir tiesiski prezumēta, nav atbalstāms.

      33     Komisija ir noteikusi kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem,
         un dalībvalstu iestādēm Kopienu tiesiskais regulējums ir jāpiemēro un jāievēro savā teritorijā. Kompensācijas nosacījumu pārbaudīšanas
         pienākums ir paplašinājies pamata lietas kontekstā, kad gaļas eksportam no vienas dalībvalsts piemēro aizliegumu, motivējot
         to ar sabiedrības veselības aizsardzību pret nopietnām slimībām un epidēmijām. Saistībā ar šo ir jānorāda, ka Tiesa vairākkārt
         ir norādījusi uz risku realitāti un nopietnību, kas saistīti ar govju sūkļveida encefalopātiju, un aizsardzības pasākumu piemēroto
         raksturu, kas pamato cilvēku veselības aizsardzību pret šo slimību (skat. Tiesas 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑180/96
         Apvienotā Karaliste/Komisija, Recueil, I‑2265. lpp.; 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑365/99 Portugāle/Komisija, Recueil, I‑5645. lpp., un 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑393/01 Francija/Komisija, Recueil, I‑5405. lpp., 42. punkts).

      34     Attiecībā uz jautājuma pārbaudi, vai ir izpildītas “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” prasības, ir jānoraida Fleisch‑Winter arguments, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 2221/95 5. panta 1. punkta trešās daļas noteikums, kas paredz, ka eksporta muitas
         iestādei jāuzrauga, lai Regulas Nr. 3665/87 13. pants tiktu ievērots, pilnībā uzliek valsts iestādēm pienākumu konstatēt,
         vai pastāv “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”. Regulas Nr. 2221/95 priekšmets ir produktu fiziskas pārbaudes, bet pārbaudēs
         pamata lietā atsaucas uz to juridisku iezīmi, ko neļauj konstatēt fiziska pārbaude.

      35     Turpretī, ja eksportētājs, iesniedzot kompensācijas pieteikumu, tieši izteiktā vai neizteiktā veidā tomēr apliecina “pienācīgi
         labu tirdzniecības kvalitāti”, viņam ir pienākums saskaņā ar valsts tiesībām par pierādījumiem apstiprināt šī nosacījuma izpildi
         gadījumā, ja valsts iestādēm ir radušās šaubas par deklarāciju.

      36     Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka pēc noteiktu faktu atklāšanas, ka eksportētā liellopu un teļa gaļa varēja būt no
         Apvienotās Karalistes un ka uz to attiecās eksporta aizliegums, tika pieprasīta kompensācijas avansa atmaksa un noraidīts
         viens kompensācijas pieteikums, kā rezultātā tika uzsākts administratīvais process un pēc tam tiesvedība. Šo procedūru laikā
         Fleisch‑Winter neiesniedza informāciju par gaļas izcelsmi un tiesas sēdē paziņoja, ka tā nezina attiecīgā produkta izcelsmi. Pēc visu atbilstošo
         lietas materiālu izvērtēšanas valsts tiesai ir jāpieņem galīgs lēmums.

      37     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3665/87 13. pants paredz,
         ka kompensāciju piešķiršanas nolūkā eksportētājam ir jāpierāda, ka eksportētais produkts nav iegūts dalībvalstī, no kuras
         eksports ir aizliegts, ja valsts iestādei ir ziņas par to, ka uz attiecīgo produktu attiecas eksporta aizliegums.

      38     Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē – tas nepieļauj
         to, ka liellopu un teļa gaļa, uz kuru attiecas Kopienu tiesībās noteikts aizliegums to eksportēt no vienas konkrētas dalībvalsts
         uz citām dalībvalstīm un trešām valstīm, varētu tikt uzskatīta par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes”, un tas paredz,
         ka kompensāciju piešķiršanas nolūkā eksportētājam ir jāpierāda, ka eksportētais produkts nav iegūts dalībvalstī, no kuras
         eksports ir aizliegts, ja valsts iestādei ir ziņas par to, ka uz attiecīgo produktu attiecas eksporta aizliegums.

       Par otro jautājumu
      39     Šajā jautājumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai maksājuma valsts pieteikumā norādītais apliecinājums par produkta pienācīgi
         labu tirdzniecības kvalitāti Regulas Nr. 3665/87 13. panta pirmā teikuma nozīmē ir daļa no informācijas, kas sniegta saskaņā
         ar Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta otrās daļas un 3. panta noteikumiem.

      40     Par Regulas Nr. 3665/87 47. panta 1. punktā noteikto maksājuma pieteikumu Tiesa jau ir lēmusi, ka tas ir tikai tehniska rakstura
         un procesuāls dokuments. Šis pieteikums, ko var iesniegt divpadsmit mēnešu laikā no deklarācijas pieņemšanas datuma, tas ir,
         labu laiku pēc eksporta darījuma, nenoliedzami būdams kompensācijas izmaksāšanas priekšnosacījums, tomēr nav juridiskais pamats
         tiesībām uz šādu maksājumu. Kompensācijas pieteikums minētās regulas 11. panta 1. punkta izpratnē tādēļ netiek izdarīts, iesniedzot
         minētās regulas 47. pantā paredzēto maksājuma pieteikumu (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑385/03
         Käserei Champignon Hofmeister, Krājums, I‑2997. lpp., 26. un 27. punkts).

      41     Tāpat no judikatūras izriet, ka tieši Regulas Nr. 3665/87 3. panta 5. punktā norādītie dokumenti, proti, eksporta deklarācija
         vai jebkurš cits dokuments, ko izmanto eksportam, no vienas puses, var veidot kompensācijas juridisko pamatu un, no otras
         puses, būt par iemeslu kompensācijas pieteikuma pārbaudes sistēmas piemērošanai, kas var izraisīt sankciju piemērošanu saskaņā
         ar minētās regulas 11. panta 1. punktu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto Tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā Käserei Champignon Hofmeister, 23., 29. un 36. punkts).

      42     Kā jau tas ir norādīts šī sprieduma 32. un 35. punktā, kompensācijas pieteikuma iesniegšana tieši izteiktā vai neizteiktā
         veidā vienmēr apliecina kompensācijas piešķiršanas nosacījumu ievērošanu, tostarp produkta “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti”.
         Šajā gadījumā maksājuma pieteikums, kas paredzēts Regulas Nr. 3665/87 47. pantā, nav uzskatāms par noteicošo, lai atzītu materiālās
         tiesības uz kompensāciju.

      43     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka maksājuma valsts pieteikumā norādītais
         apliecinājums par produkta “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti” Regulas Nr. 3665/87 13. panta pirmā teikuma nozīmē nav
         daļa no informācijas, kas sniegta saskaņā ar minētās regulas 11. panta 1. punkta otrās daļas un 3. panta noteikumiem. Tomēr
         valsts tiesa to var uzskatīt par pierādījumu, lai novērtētu eksportētāja situāciju.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      13. pants Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulā Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta
            kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem, kas grozīta ar Komisijas 1994. gada 2. decembra Regulu (EK)
            Nr. 2945/94, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas nepieļauj to, ka liellopu un teļa gaļa, uz kuru attiecas Kopienu tiesībās
            noteikts aizliegums to eksportēt no vienas konkrētas dalībvalsts uz citām dalībvalstīm un trešām valstīm, varētu tikt uzskatīta
            par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes”, un tas paredz, ka kompensāciju piešķiršanas nolūkā eksportētājam ir jāpierāda,
            ka eksportētais produkts nav iegūts dalībvalstī, no kuras eksports ir aizliegts, ja valsts iestādei ir ziņas par to, ka uz
            attiecīgo produktu attiecas eksporta aizliegums;
      2)      maksājuma valsts pieteikumā norādītais apliecinājums par produkta “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti” Regulas Nr. 3665/87,
            kas ir grozīta ar Regulu Nr. 2945/94, 13. panta pirmā teikuma nozīmē nav daļa no informācijas, kas sniegta saskaņā ar minētās
            regulas 11. panta 1. punkta otrās daļas un 3. panta noteikumiem. Tomēr valsts tiesa to var uzskatīt par pierādījumu, lai novērtētu
            eksportētāja situāciju.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2002. gada 30.aprīlī. # Government of Gibraltar pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Apvienotās lietas T-195/01 un T-207/01.


Tiesas spriedums (septītā palāta) 2013. gada 10. oktobrī. # Eiropas Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Valsts atbalsts - Atbalsts Ixfin SpA - Nelikumīgs un ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts - Atgūšana - Neizpilde. # Lieta C-353/12.