title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 5.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Kopienu pašu resursi - Nepārbaudītas TIR karnetes - Atbilstošo pašu resursu neizmaksāšana vai novēlota izmaksāšana. # Lieta C-377/03.

text:
      Lieta C‑377/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Beļģijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Nepārbaudītas TIR karnetes – Atbilstošo pašu resursu neizmaksāšana vai novēlota samaksa
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Strīda priekšmets – Konstatēšana pirmstiesas procedūras laikā
      (EKL 226. pants)
      2.        Preču brīva aprite – Kopienas tranzīts – Pārvadājumi, kas veikti, izmantojot TIR karneti
      (Komisijas Regulas Nr. 2454/93 454. panta 2. punkts un 455. panta 2. punkts)
      3.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis
      (Padomes Regulas Nr. 1150/2000 6. pants)
      4.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis
      (Padomes Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkts un 17. pants)
      1.        Kaut arī prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma
         rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi tiesvedībā Komisija tomēr ir
         tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde, kuri tika noteikti Kopienu tiesību akta sākotnējā redakcijā,
         kas vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos noteikumos. Turpretim strīda priekšmetu nevar paplašināt
         attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kas nav ekvivalenti attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā
         gadījumā tas var veidot būtisku pienākumu neizpildes konstatēšanas procedūras formas prasību pārkāpumu.

      (sal. ar 34. punktu)
      2.        Sistēmiski interpretējot Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas
         kodeksa izveidi, 454. panta 2. punktu, 455. panta 1. punktu un Muitas konvencijas par starptautiskajiem preču pārvadājumiem,
         izmantojot TIR karneti, 11. pantu, no šīm normām izriet, ka muitas parāda maksājuma pieprasījums nepabeigtas karnešu procedūras
         gadījumā principā ir jānosūta ne vēlāk kā trīs gadu laikā pēc datuma, kad pieņemta TIR karnete, vai četru gadu laikā, ja procedūras
         pabeigšana panākta krāpnieciski. Tomēr, tā kā Īstenošanas regulas 455. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt vienādu un rūpīgu
         noteikumu piemērošanu jautājumā par muitas parāda piedziņu, lai ātri un efektīvi varētu nodot Kopienu pašu resursus, paziņojums
         par pārkāpumu vai nelikumību katrā ziņā ir jānosūta pēc iespējas ātrāk, proti, tiklīdz muitas iestādēm kļūst zināms par minēto
         pārkāpumu vai nelikumību, tādējādi vajadzības gadījumā – pirms maksimālā termiņa beigām, kas ir attiecīgi viens un – krāpšanas
         gadījumā – divi gadi, ko paredz TIR konvencijas 11. panta 1. punkts. To pašu iemeslu dēļ maksājuma pieprasījums TIR konvencijas
         11. panta 2. punkta izpratnē ir jānosūta, tiklīdz muitas iestādes var to izdarīt, tādējādi vajadzības gadījumā – pirms beidzas
         divu gadu termiņš kopš paziņošanas par pārkāpumu vai nelikumību ieinteresētajām personām.

      (sal. ar 68.–70. punktu)
      3.        Dalībvalstīm ir pienākums noteikt Kopienu pašu resursu prasījumus, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt muitas parāda
         apmēru un noteikt parādnieku, un tādējādi atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728 par Kopienu pašu resursu
         sistēmu, 6. pantam ierakstīt šos prasījumus kontos.

      Dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, citādi nāktos atzīt, ka dalībvalsts
         rīcība izjauc Kopienu finansiālo līdzsvaru.

      Šādos apstākļos dalībvalsts, kas neiegrāmato muitas parādu Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punktā paredzētajā termiņā, skaitot
         no maksājuma pieprasījumu nosūtīšanas dienas saskaņā ar TIR konvencijas 11. panta 2. punktu, ņemot vērā, ka [to nosūtīšana]
         nozīmē, ka muitas iestādes var aprēķināt šī parāda prasījuma summu un noteikt parādnieku, neizpilda pienākumus, ko tai uzliek
         šīs regulas 6. pants.

      (sal. ar 75.–77. punktu)
      4.        Dalībvalsts – kas noteiktos ar TIR pārvadājumiem saistītos prasījumus līdz nodrošinājuma maksimālajai summai, kas ir nolīgta
         TIR sistēmā, vienpusēji nolemj ierakstīt B kontos, nevis A kontos, ņemot vērā, ka attiecīgos prasījumus galvotāja apvienība
         [paredzētajā] termiņā nav apstrīdējusi un ka tie pēc radušos strīdu [izšķiršanas] nevar tikt mainīti, kā arī neatklājot Komisijai
         Kopienu tiesību piemērošanas problēmas un neskatoties uz tās iebildumiem – pārkāpj tai ar Regulas Nr. 1150/2000, ar ko īsteno
         Lēmumu 94/728 par Kopienu pašu resursu sistēmu, 17. panta 1. punktu uzlikto pienākumu veikt vajadzīgos pasākumus, lai atbilstoši
         šai regulai Komisijai nodotu pašu resursus.

      (sal. ar 82., 89., 92., 93., 95. un 105. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 5. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Nepārbaudītas TIR karnetes – Atbilstošo pašu resursu neizmaksāšana vai novēlota izmaksāšana
      Lieta C‑377/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 9. septembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Vilmss [G. Wilms] un K. Džolito [C. Giolito], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Beļģijas Karalisti, ko pārstāv E. Dominkovica [E. Dominkovits], kā arī A. Goldmans [A. Goldman] un M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvji, kam palīdz B. van de Valle de Gelke [B. van de Walle de Ghelcke], avocat,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits,

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 4. maijā,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 26. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:

      –        likumīgi nepabeidzot noteiktu tranzīta dokumentu (TIR karnešu) procedūras, kā rezultātā no tiem izrietošie pašu resursi netika
         ne pareizi iegrāmatoti, ne termiņā nodoti Komisijai,

      –        nepaziņojot Komisijai visus pārējos neapstrīdētos muitas maksājumus, kas noformēti tādā pašā veidā (ierakstīti “B kontos”,
         nevis “A kontos”), attiecībā uz Beļģijas muitas nepabeigtajām TIR karnešu procedūrām, sākot ar 1996. gadu,

      –        atsakoties maksāt ar Komisijai maksājamām summām saistītos nokavējuma procentus,
      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 6., 9., 10. un 11. pants Padomes 2000. gada 22. maija Regulā
         (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.) un kura no 2000. gada 31. maija atceļ un aizstāj Padomes 1989. gada
         29. maija Regulu (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.) un kuras mērķis ir tāds pats.

       Atbilstošās tiesību normas
       TIR konvencija
      2        Muitas konvencija par starptautiskajiem preču pārvadājumiem, izmantojot TIR karneti (turpmāk tekstā – “TIR konvencija”), tika
         parakstīta Ženēvā (Šveicē) 1975. gada 14. novembrī. Beļģijas Karaliste ir šīs konvencijas dalībniece tāpat kā Eiropas Kopiena,
         kas to apstiprināja ar Padomes 1978. gada 25. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2112/78 (OV L 252, 1. lpp.). Šī konvencija attiecībā
         uz Kopienu stājās spēkā 1983. gada 20. jūnijā (OV L 31, 13. lpp.).

      3        TIR konvencija inter alia paredz, ka par precēm, kuras pārvadā saskaņā ar TIR procedūru, muitas iestādēs ceļā nav jāmaksā un jāiesniedz ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodokļi un citi maksājumi.

      4        Lai šīs iespējas varētu īstenot, TIR konvencija paredz, ka precēm visā to pārvadājuma laikā jābūt pievienotam vienveidīgam
         dokumentam, TIR karnetei, kas kalpo pārvadājuma likumības kontrolei. Tāpat tā pieprasa, lai saskaņā ar tās 6. panta noteikumiem
         par pārvadājumiem galvotu līgumslēdzēju pušu apstiprinātas apvienības.

      5        TIR konvencijas 6. panta 1. punkts tādējādi paredz:

      “Katra Līgumslēdzēja puse, ievērojot tās noteiktos nosacījumus un galvojumus, var atļaut iestādēm izdot TIR karnetes vai nu
         tieši, vai ar atbilstošo iestāžu starpniecību un būt galvotājai.”

      6        TIR karnete sastāv no lapu komplekta, kurā ir kupons Nr. 1 un kupons Nr. 2 ar atbilstošiem pasakņiem, uz kuriem norādīta visa
         vajadzīgā informācija. Viens kuponu pāris tiek izmantots katrā šķērsotajā teritorijā. Pārvadājuma sākumā pasaknis Nr. 1 tiek
         iesniegts nosūtītāja muitas iestādē; pārbaude notiek, kad no izvešanas muitas iestādes, kas atrodas tajā pašā muitas teritorijā,
         tiek atdots atpakaļ pasaknis Nr. 2. Šo procedūru atkārto katrā šķērsotajā teritorijā, izmantojot dažādus kuponu pārus, kas
         atrodas vienā un tajā pašā karnetē.

      7        TIR karnetes drukā un izplata Ženēvā izveidotā International Road Transport Union (Starptautiskā Autotransporta savienība; turpmāk tekstā – “IRU”). To izsniegšanu lietotājiem nodrošina katras valsts galvotājas apvienības, ko šim nolūkam ir pilnvarojušas līgumslēdzēju
         pušu pārvaldes iestādes. TIR karneti izsniedz nosūtītāja valsts galvotāja apvienība, un doto galvojumu nodrošina IRU un Šveicē dibināts apdrošinātāju pūls (“pool”) (turpmāk tekstā – “apdrošinātāju pūls”).

      8        TIR konvencijas 8. pantā noteikts:

      “1. Galvotāja apvienība uzņemas samaksāt ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus un citus maksājumus, kā arī soda naudu [nokavējuma
         procentus], kas jāmaksā saskaņā ar tās valsts muitas normatīvajiem aktiem, kurā ir atklāts pārkāpums saistībā ar TIR pārvadājumu.
         Tā ir solidāri atbildīga par to, lai personas, kurām iepriekšminētās summas ir jāmaksā, to izdarītu.

      2. Gadījumos, kad Līgumslēdzējas puses likumi un noteikumi neparedz maksāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus un citus maksājumus,
         kā noteikts iepriekš 1. pantā [punktā], galvotāja apvienība ar tādiem pašiem nosacījumiem uzņemas samaksāt summu, kas ir līdzvērtīga
         ievedmuitas un izvedmuitas nodokļu un citu maksājumu, kā arī soda naudas [nokavējuma procentu] summai.

      3. Katra Līgumslēdzēja puse nosaka maksimālo summu par vienu TIR karneti, ko var prasīt no galvotājas apvienības, pamatojoties
         uz iepriekšminēto 1. un 2. punktu.

      4. Galvotājas apvienības atbildība attiecībā pret tās valsts iestādēm, kurā atrodas nosūtītāja muitas iestāde, iestājas brīdī,
         kad muitas iestāde pieņem TIR karneti. Nākamajās valstīs, caur kurām preces ved saskaņā ar TIR procedūru, šī atbildība iestājas
         brīdī, kad preces ieved [..].

      5. Galvotāja apvienība ir atbildīga ne tikai par precēm, kas ir uzskaitītas TIR karnetē, bet arī par precēm, kuras, lai gan
         tur nav uzskaitītas, drīkst būt autotransporta līdzekļa aizzīmogotajā daļā vai aizzīmogotā konteinerā. Uz citām precēm tas
         neattiecas.

      6. Lai noteiktu šā panta 1. un 2. punktā minētos nodokļus un citus maksājumus, ziņas par precēm, kas ir ierakstītas TIR karnetē,
         uzskata par pareizām, ja nav pierādījumu par pretējo.

      7. Ja ir jāmaksā šā panta 1. un 2. punktā minētās summas, kompetentās iestādes pirms prasības iesniegšanas pret galvotāju
         apvienību pēc iespējas liek maksājumu izdarīt personai vai personām, kas ir tieši atbildīgas.”

      9        Saskaņā ar TIR konvencijas 11. pantu:

      “1. Ja TIR karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, kompetentās iestādes nav tiesīgas likt galvotājām
         apvienībām maksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas, izņemot gadījumus, kad viena gada laikā no TIR karnetes apstiprināšanas
         dienas tās ir rakstiski paziņojušas iestādei par nepabeigšanu vai pabeigšanu ar nosacījumiem. To pašu noteikumu piemēro, ja
         pabeigšanas sertifikāts ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, tikai tad termiņš ir divi gadi.

      2. Prasību samaksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas galvotājai apvienībai iesniedz ne ātrāk kā 3 mēnešus pēc dienas,
         kurā iestāde informēta, ka karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, vai ka pabeigšanas sertifikāts
         ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, un ne vēlāk kā divus gadus pēc šās dienas. Tomēr gadījumos, par kuriem iepriekšminēto
         divu gadu laikā ir iesākta tiesvedība, visas maksājumu prasības jāiesniedz viena gada laikā no dienas, kad stājies spēkā tiesas
         spriedums.

      3. Galvotājai apvienībai trīs mēnešu laikā no dienas, kad pret to ir iesniegta maksājuma prasība, jāsamaksā prasītās summas.
         Samaksātās summas iestādei atmaksā, ja divu gadu laikā no dienas, kurā iesniegta maksājuma prasība, muitas iestādes konstatē,
         ka saistībā ar attiecīgo pārvadājumu pārkāpuma nav bijis.”

       Kopienu tiesiskais regulējums muitas jomā
      10      Saskaņā ar 451. pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes
         Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”) un
         ko piemēro no 1994. gada 1. janvāra:

      “1. Ja saskaņā ar [Kopienas Muitas] kodeksa 91. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktu un 163. panta 2. punkta b) apakšpunktu
         preces pārvadā no vienas vietas Kopienas muitas teritorijā uz citu vietu tajā pašā teritorijā:

      –        saskaņā ar preču starptautisko pārvadājumu procedūru, izmantojot TIR karnetes (TIR konvencija),
      –        izmantojot ATA karnetes (ATA konvencija),
      tad saistībā ar noteikumiem, ar ko reglamentē TIR vai ATA karnešu izmantošanu tādos pārvadājumos, Kopienas muitas teritoriju
         uzskata par vienotu teritoriju.

      [..]”
      11      Saskaņā ar Īstenošanas regulas 454. pantu:

      “1. Šo pantu piemēro, neskarot TIR un ATA konvenciju īpašos noteikumus par galvotāju apvienību saistībām gadījumos, kad izmanto
         TIR vai ATA karnetes.

      2. Ja saistībā ar pārvadājumiem, ko veic ar TIR vai ATA karnetēm, vai tādu pārvadājumu laikā kādā dalībvalstī tiek atklāts
         nodarījums vai pārkāpums, tad iespējamo nodokļu un citu maksājumu piedziņu saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem veic
         minētā dalībvalsts, neskarot kriminālprocesu iespējamību.

      3. Ja nav iespējams noteikt, kurā teritorijā nodarījums vai pārkāpums izdarīts, tad uzskata, ka nodarījums vai pārkāpums izdarīts
         tajā dalībvalstī, kurā tas atklāts, ja vien 455. panta 1. punktā noteiktā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā tām netiek
         sniegti pierādījumi par pārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts.

      [..]”
      12      Šīs regulas 455. panta 1. un 2. punktā noteikts:

      “1. Ja tiek atklāts, ka saistībā ar pārvadājumiem, ko veic ar TIR vai ATA karnetēm, vai tādu pārvadājumu laikā ir izdarīts
         kāds nodarījums vai pārkāpums, tad muitas dienesti par to ziņo ATA vai TIR karnetes turētājam un galvotājai apvienībai termiņā,
         kāds noteikts TIR konvencijas 11. panta 1. punktā vai ATA konvencijas 6. panta 4. punktā.

      2. Pierādījumus par to, ka ar TIR vai ATA karneti veikts pārvadājums ir noticis likumīgi 454. panta 3. punkta 1. daļas nozīmē,
         sniedz termiņā, kāds noteikts TIR konvencijas 11. panta 2. punktā vai ATA konvencijas 7. panta 1. un 2. punktā.”

      13      No 1992. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim bija piemērojamas šādas tiesību normas: pirmkārt, Padomes 1991. gada
         21. marta Regulas (EEK) Nr. 719/91 par TIR karnešu un ATA karnešu kā tranzīta dokumentu izmantošanu Kopienā (OV L 78, 6. lpp.)
         10. panta 1. un 2. punkts, kuru formulējums būtībā ir identisks Īstenošanas regulas 454. panta 1. un 2. punkta formulējumam,
         un, otrkārt, Komisijas 1991. gada 12. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1593/91 par Regulas Nr. 719/91 piemērošanas noteikumiem (OV
         L 148, 11. lpp.) 2. panta 1. un 2. punkts, kuros ietverti tādi paši noteikumi kā Īstenošanas regulas 455. panta 1. un 2. punktā.

      14      Īstenošanas regulas 457. pantā noteikts:

      “Piemērojot TIR konvencijas 8. panta 4. punktu gadījumos, kad sūtījumu ieved Kopienas muitas teritorijā vai to uzsāk nosūtītājā
         muitas iestādē, kura atrodas Kopienas muitas teritorijā, galvotāja apvienība kļūst vai ir atbildīga muitas dienestiem katrā
         dalībvalstī, kuras teritorijā TIR sūtījumu ieved, līdz vietai, kurā sūtījumu no Kopienas muitas teritorijas izved, vai līdz
         galamērķa muitas iestādei minētajā teritorijā.”

       Kopienu pašu resursu sistēma
      15      Regulas Nr. 1552/89 2. pantā, kas ietverts I sadaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir noteikts:

      “1. Lai piemērotu šo regulu, Kopienu pašu resursu prasījumi, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek noteikti, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda
         summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma
         summu, ievērojot visus Kopienu noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.

      [..]” [Neoficiāls tulkojums]
      16      Šī norma kopš 1996. gada 14. jūlija ir grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175, 3. lpp.), un tās saturs ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā, kas paredz:

      “1. Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 94/728/EK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu
         iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram.

      2. Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās
         norēķinu grāmatās. [..]”

      17      Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. punktā un 2. punkta a) un b) apakšpunktā, kas ietverti II sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu
         konti” [tagad – Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punkts un 3. punkta a) un b) apakšpunkts], ir noteikts:

      “1.      Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
      2.      a)     Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos [ko parasti sauc par “A kontiem”]
         vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti;

               b)     noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas
         un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos [ko parasti sauc par “B kontiem”].
         Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var
         tikt mainīti.”

      18      Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 9. pants, kas ietverts III sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu nodošana”, ir formulēts
         šādi:

      “1.      Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
         kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.

      Šo kontu apkalpo par brīvu.
      2.      Komisija kredītā ierakstītās summas konvertē [..] un ieraksta savos kontos [..].”
      19      Saskaņā attiecīgi ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktu, kas ietilpst tajā pašā III sadaļā:

      “Pēc tam, kad, piemērojot [attiecīgi Lēmuma 88/376 un Lēmuma 94/728] 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti
         10 %, [šo lēmumu] 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba
         dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.

      Tomēr [B] kontos uzrādītie prasījumi [saskaņā attiecīgi ar 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu]
         ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums piedzīts.”

      20      Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu, kas arī ietverti III sadaļā:

      “Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
         likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts
         īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
         Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”

      21      Šo pašu regulu 17. panta 1. un 2. punktā, kas ietverti VII sadaļā ar nosaukumu “Noteikumi attiecībā uz kontroli”, ir noteikts:

      “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā
         summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.

      2. Dalībvalstis ir brīvas no pienākuma nodot Komisijas rīcībā noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja
         šīs summas nav iekasētas nepārvaramas varas (force majeure) dēļ. Turklāt dalībvalstis var neievērot šo pienākumu nodot Komisijai šādas summas īpašos gadījumos, kad, pilnīgi izvērtējot
         konkrēta gadījuma attiecīgos apstākļus, ir acīmredzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā
         laika posmā. [..]”

       Pirmstiesas procedūra
      22      Komisijas pārstāvji tradicionālo pašu resursu pārbaudi Beļģijā veica no 1996. gada 18. līdz 22. novembrim, kā arī no 1997. gada
         1. līdz 5. decembrim. No attiecīgajiem pārbaudes ziņojumiem izriet, ka muitas tranzīta procedūrā tika atklātas anomālijas
         saistībā ar pašu resursu noteikšanu, iegrāmatošanu un nodošanu, kā arī TIR procedūras piemērošanu. Šīs anomālijas ir radušās
         sakarā ar pašu resursu nesamaksāšanu vai novēlotu samaksāšanu Komisijai Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punktā paredzēto uzskaites
         noteikumu neievērošanas dēļ.

      23      Runājot par 1996. gada pārbaudi, Komisija 1999. gada 12. maija vēstulē atkārtoti informēja Beļģijas iestādes par pārbaudes
         ziņojumā minētajām anomālijām. Veicot 1997. gada pārbaudi, Komisija konstatēja, ka Beļģijas iestādes nav veikušas nekādus
         kontu ierakstus par pārbaudes ziņojuma 1. un 2. tabulā minētajām lietām attiecībā uz nepārbaudītajām TIR karnetēm saistībā
         ar noteiktajām galvotajām un neapstrīdētajām summām. Pēc Komisijas pārbaudes attiecīgās summas tika ierakstītas B kontos,
         jo galvotāja apvienība bija apstrīdējusi pret to vērstos ierobežojumus.

      24      Uzskatot, ka parādnieks nebija apstrīdējis šos parādus, Komisija 2000. gada 2. februāra vēstulē lūdza, lai iepriekš minētās
         summas tiktu ierakstītas A kontos. Turklāt tā Beļģijas iestādēm par laikposmu no 1995. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 1. decembrim
         pieprasīja sniegt paziņojumu par visām nepārbaudītajām TIR karnetēm ar norādēm par summu noteikšanu un iegrāmatošanu. Tāpat
         Komisija pieprasīja ierakstīt A kontos visas galvotās un neapstrīdētās summas.

      25      Savā 2001. gada 12. februāra atbildē saistībā ar 1996. gada pārbaudi un 2000. gada 31. maija atbildē saistībā ar 1997. gada
         pārbaudi Beļģijas iestādes apstrīdēja Komisijas iebildumus.

      26      Tā kā Beļģijas Karalistes argumenti Komisiju nepārliecināja, tā 2001. gada 23. oktobrī nosūtīja šai dalībvalstij brīdinājuma
         vēstuli, kurā atkārtoti izklāstīja savu nostāju, aicinot Beļģijas iestādes sniegt paskaidrojumus šajā jautājumā. Beļģijas
         iestādes atbildēja ar 2002. gada 17. janvāra vēstuli, atkārtoti apstrīdot Komisijas argumentāciju.

      27      Uzskatot šo atbildi par neapmierinošu, šī iestāde 2002. gada 26. jūnijā nosūtīja Beļģijas Karalistei argumentētu atzinumu,
         aicinot to veikt nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu laikā no tā saņemšanas brīža. Beļģijas
         iestādes atbildi sniedza 2002. gada 6. septembra vēstulē, saglabājot savu nostāju.

      28      Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasības pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      29      Pirmkārt, Beļģijas Karaliste apgalvo, ka Komisija šajā tiesvedībā nevar izvirzīt prasības pamatus, kas balstīti uz Regulas
         Nr. 1150/2000 noteikumu – kas paši pamatoti ar Regulu Nr. 1552/89, ko groza Regula Nr. 1355/96, kas tiek piemērota no 1996. gada
         14. jūlija – pārkāpumu. Šie prasības pamati nav pieņemami tāpēc, ka tie nav balstīti uz Regulas Nr. 1552/89 (tās sākotnējā
         redakcijā) noteikumiem, kuri bija piemērojami šīs lietas faktiem, jo ar attiecīgajām TIR karnetēm saistītie aicinājumi veikt
         maksājumus tika izteikti pirms 1996. gada 14. jūlija.

      30      Otrkārt, prasības pieteikumam ir zudis priekšmets, un tātad tas nav pieņemams, jo tas attiecas uz novēlotu summu ierakstīšanu
         B kontos. Taču patiesībā ierakstīšana tika izdarīta uzreiz pēc tam, kad Komisija paziņoja par savu pārbaudes ziņojumu, proti,
         pirms argumentētā atzinuma nosūtīšanas. Līdz ar to neierakstīšana vairs nevar būt prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi
         priekšmets.

      31      Par pirmo prasības nepieņemamības pamatu: Komisija apgalvo, ka Kopienu prasījuma tiesību uz muitas parādu rašanās nosacījumi
         pirms un pēc Regulas Nr. 1150/2000 veiktās kodifikācijas joprojām ir bijuši tādi paši, bet Regulas Nr. 1552/89, ko groza Regula
         Nr. 1355/96, noteikumi neietekmē ar šo prāvu saistītās tiesību normas. Šādu nostāju pauž arī Beļģijas Karaliste, kas atzīst,
         ka Regulas Nr. 1150/2000 2. pants paredz četrus nosacījumus, kas ir identiski Regulas Nr. 1552/89 2. pantā paredzētajiem nosacījumiem.
         Tāpēc pirmais prasības nepieņemamības pamats nav pamatots.

      32      Jautājumā par iespējamu daļēju prasības nepieņemamību saistībā ar novēlotu summu ierakstīšanu B kontos Komisija norāda – vairumā
         no 33 minētajiem gadījumiem, kas konstatēti 1996. gada novembrī veiktajā pārbaudē, Beļģijas iestādes nebija neko ierakstījušas
         ne B kontos, ne – jo vairāk – A kontos. Strīdīgās summas B kontos parādījās tikai 1997. gada decembrī. Tā kā Beļģijas Karaliste
         nepiekrīt darīt zināmas citas līdzīgas lietas, nevar izslēgt iespēju, ka ir bijuši arī citi neierakstīšanas kontos gadījumi.
         Turklāt nepareizai ierakstīšanai B, nevis A kontos ir novēlotas ierakstīšanas sekas, tāpēc ir maksājami nokavējuma procenti.

       Tiesas vērtējums
      33      Runājot par pirmo prasības nepieņemamības pamatu, ir jāatzīst, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru jautājums, vai pastāv pienākumu
         neizpilde, izskatot atbilstoši EKL 226. pantam celtu prasību, ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību normas, kas ir spēkā
         tā termiņa beigās, kuru Komisija ir noteikusi attiecīgajai dalībvalstij argumentētā atzinuma prasību izpildei (skat. inter alia 1996. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑61/94 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3989. lpp., 42. punkts, un 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑365/97 Komisija/Itālija, Recueil, I‑7773. lpp., 32. punkts).

      34      Kaut arī prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma
         rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, Komisija tomēr ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde,
         kuri tika noteikti Kopienu tiesību akta sākotnējā redakcijā, kas vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos
         noteikumos. Turpretim prāvas priekšmetu nevar paplašināt attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kuri
         nav ekvivalenti attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā gadījumā tas var veidot būtisku pienākumu neizpildes procedūras
         formas prasību pārkāpumu (šajā sakarā skat. 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑5767. lpp., 22. punkts).

      35      Līdz ar to Komisijas prasība atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Regulas Nr. 1150/2000
         6., 9., 10. un 11. pants, ir pieņemama.

      36      Jautājumā par otro prasības nepieņemamības pamatu ir jānorāda, ka pienākums noteikt Kopienu pašu resursus, pienākums noteiktos
         termiņos tos ierakstīt Komisijas kontā un pienākums pārskaitīt nokavējuma procentus nav nodalāmi (skat. inter alia 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑2461. lpp., 38. punkts).

      37      Tādējādi, ja izrādītos, ka Komisijas iebildums par nepareizu muitas parāda iegrāmatošanu un atbilstošo pašu resursu novēlotu
         nodošanu būtu pamatots, nevarētu izslēgt iespēju, ka, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, nebūtu novērstas
         visas pienākumu neizpildes sekas un it īpaši nebūtu ieskaitīti nokavējuma procenti atbilstoši Regulai Nr. 1150/2000. Tāpēc
         attiecīgā gadījumā būtu jāatzīst, ka pastāv norādītā pienākumu neizpilde (šajā sakarā skat. 2005. gada 14. aprīļa spriedumu
         lietā C‑104/02 Komisija/Vācija, Krājums, I‑2689. lpp., 45. un 46. punkts).

      38      Turklāt, kā Tiesa ir norādījusi iepriekš minētā 2003. gada 12. jūnija sprieduma lietā Komisija/Itālija 47. punktā, Kopienu
         tiesību normā noteikta dalībvalsts pienākuma neizpilde per se ir atzīstama par pienākumu neizpildi un apsvērumam, ka šī neizpilde nav izraisījusi negatīvas sekas, tāpat kā apsvērumam,
         ka tā attiecīgajai dalībvalstij nav devusi nekādas priekšrocības, nav nozīmes.

      39      Tādējādi arī šis pamats ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Par pirmo iebildumu attiecībā uz noteikumu pārkāpumiem, kuri ietekmē konkrētu TIR karnešu apstrādi, kā rezultātā pašu resursi
            netika ne pareizi iegrāmatoti, ne savlaicīgi pārskaitīti
       Lietas dalībnieku argumenti
      40      Komisija apgalvo, ka, veicot pārbaudi Beļģijā 1996. gada novembrī un 1997. gada decembrī, Komisijas pārstāvji konstatēja anomālijas
         saistībā ar pašu resursu noteikšanu, iegrāmatošanu un nodošanu, kā arī TIR procedūras piemērošanu attiecībā uz pārvadājumiem,
         kurus Beļģijas muitas iestādes akceptējušas no 1992. līdz 1994. gadam.

      41      Runājot par 1996. gadā konstatētajām anomālijām, tikai vienu gadu pēc Komisijas veiktās pārbaudes no 33 nepārbaudītiem TIR
         pārvadājumiem Beļģijas iestādes [tikai] 20 gadījumos noteiktos prasījumus ierakstījušas B kontos. Turklāt divos gadījumos
         muitas parādam bija iestājies noilgums, jo muitas iestādes savlaicīgi nebija nosūtījušas vajadzīgos paziņojumus, proti, paziņojumu
         par TIR karnetes nepārbaudīšanu – galvotājai apvienībai un maksājuma pieprasījumu – parādniekam un/vai galvotājai apvienībai.
         Runājot par šiem diviem gadījumiem, Beļģijas iestādes ir akceptējušas noteiktas summas un nokavējuma procentu ieskaitīšanu
         Komisijas kontā, taču nav to izdarījušas.

      42      Citos gadījumos, kaut arī par 1993. gadā akceptētajām TIR karnetēm tika galvots, Beļģijas iestādes atbilstošās summas A kontos
         ir ierakstījušas pēc Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā [tagad – Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta
         a) apakšpunkts] noteiktā termiņa beigām – pēc tam, kad 1999. gada augustā tika saņemtas minētās summas no galvotājas apvienības.
         Atbilstoši Īstenošanas regulas 455. pantam un TIR konvencijas 11. pantam Beļģijas iestādēm bija jānosaka attiecīgie pašu resursi
         vēlākais 15 mēnešus pēc TIR karnešu akceptēšanas un jāieraksta tie A kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša –
         kas seko mēnesim, kurā tika noteikti prasījumi – 19. datuma.

      43      Visbeidzot, runājot par vairākām TIR karnetēm, par kurām arī ir galvots un kuras parādnieks nav apstrīdējis, par kopējo summu,
         kas pārsniedz 156 miljonus BEF, Beļģijas iestādes nav ierakstījušas atbilstošās summas A kontos, jo pēc ierobežojošo pasākumu
         veikšanas pret galvotāju apvienību šī apvienība šos pasākumus ir apstrīdējusi. Tāpēc Beļģijas iestādēm tika prasīts, ievērojot
         šī sprieduma 42. punktā minētos nosacījumus, vispārīgāk paust savu nostāju jautājumā par nepārbaudītu TIR karnešu uzskaiti
         un, ievērojot Kopienu tiesiskajā regulējumā paredzētos termiņus, ikvienu galvoto un neapstrīdēto summu ierakstīt A kontos.

      44      Veicot pārbaudi 1997. gadā, Komisijas pārstāvji konstatēja, ka Beļģijas iestādes nav izdarījušas nekādu kontu ierakstu ziņojuma
         1. un 2. tabulā minētajām lietām attiecībā uz nepārbaudītajām TIR karnetēm, kaut arī runa bija par noteiktajām, galvotajām
         un parādnieka neapstrīdētajām summām. Pēc šīs pārbaudes Beļģijas iestādes ierakstīja šīs summas B kontos, atsaucoties uz galvotājas
         apvienības iesniegto sūdzību par tai noteiktajiem ierobežojumiem.

      45      Savā atbildē Komisija precizē, ka šajā tiesvedībā tā pārmet Beļģijas Karalistei, ka tā: ir noteikusi prasījumus tikai vienu
         gadu pēc Komisijas veiktajām pārbaudēm, kaut gan šīs dalībvalsts iestādes zināja par noteikumu pārkāpumiem pirms šīm pārbaudēm;
         nav ierakstījusi attiecīgās summas A kontos, lai gan tās bija galvotas un neapstrīdētas, pirms Regulas Nr. 1150/2000 6. panta
         3. punkta a) apakšpunktā paredzētā obligātas ierakstīšanas termiņa beigām; nav pārskaitījusi šīs summas Komisijai atbilstoši
         šīs regulas 9. pantam un 10. panta 1. punktam; nav pārskaitījusi atbilstošo summu divos šo iestāžu atzītos pārkāpumu gadījumos
         un nav nosūtījusi informāciju par citām līdzīgām lietām.

      46      Komisija noraida Beļģijas valdības sniegtos paskaidrojumus, lai attaisnotu anomālijas un ierakstīšanas kavējumus, kas konstatēti
         abās attiecīgajās pārbaudēs. Šie kavējumi būtiski pārsniedz Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punktā paredzētos termiņus ierakstīšanai
         A kontos, kā arī B kontos. Novēlota ierakstīšana A kontos ir izraisījusi novēlotu attiecīgo pašu resursu nodošanu, un tāpēc
         ir jāmaksā nokavējuma procenti.

      47      Beļģijas iestāžu arguments par iespēju muitas parādu apstrīdēt pēc Regulā Nr. 1150/2000 paredzētā termiņa šī parāda iegrāmatošanai,
         jo ne Kopienu tiesībās, ne Beļģijas tiesībās nav noteikts termiņš, kādā tas apstrīdams, nav atbalstāms. Šāda argumentācija
         pilnībā nonivelētu šīs regulas – kuras mērķis ir nodrošināt pareizu Kopienu pašu resursu sistēmas darbību – 6. panta 3. punkta
         lietderīgo iedarbību. Kā norāda Komisija, minētās regulas 11. pantā paredzētais automātisms attiecībā uz nokavējuma procentu
         maksāšanu ir piemērojams, tiklīdz attiecīgā dalībvalsts ir nokavējusi ierakstīšanu kontos.

      48      Turklāt tikai to vien, ka nav veikti vajadzīgie maksājumi, nevar interpretēt kā “apstrīdēšanu” Regulas Nr. 1150/2000 6. panta
         3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, jo parādnieks, iespējams, nav samaksājis parādu cita iemesla – kļūdas vai aizmāršības –
         dēļ. Beļģijas iestādes nav sniegušas arī nevienu citu pierādījumu par to, ka noteiktie prasījumi tikuši apstrīdēti, kā rezultātā
         parāds varētu tikt atcelts.

      49      Jautājumā, vai 1997. gadā pārbaudītie muitas nodokļi uzskatāmi par vispārnodrošinātiem, Komisija uzskata, ka nodrošinājums
         ir vismaz daļēji pietiekams attiecīgo parādu nodrošināšanai neatkarīgi no nodrošinājuma kvalitātes, kā rezultātā attiecīgās
         summas ar nodrošinājumu ir tāpat ierakstāmas A kontos un paredzētajos termiņos pārskaitāmas Komisijai.

      50      Komisija atsakās atzīt arī, ka tikai tas vien, ka galvotājas apvienības ir apstrīdējušas [ierobežojošos pasākumus], varētu
         attaisnot attiecīgo prasījumu ierakstīšanu B kontos. Runājot par 1996. gada novembra pārbaudes ziņojumā minētajām TIR lietām,
         Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā uzskaitītie nosacījumi netika izpildīti ne attiecībā uz TIR karnetēm,
         par kurām Beļģijas iestādes pa to laiku bija samaksājušas prasījumu summas, ne attiecībā uz TIR karnetēm, kas joprojām ir
         ierakstītas B kontos. Tas pats attiecas arī uz atsevišķām 1997. gada decembra pārbaudes ziņojumā minētajām TIR lietām. Visos
         šajos gadījumos Beļģijas iestādēm saskaņā ar Īstenošanas regulas 455. pantu un TIR konvencijas 11. pantu bija jānosaka konkrētie
         pašu resursi vēlākais 15 (12 + 3) mēnešus pēc attiecīgo TIR karnešu akceptēšanas un tie savlaicīgi jāieraksta A kontos, jo
         tās bija summas ar nodrošinājumu, kuras parādnieks nebija apstrīdējis.

      51      Pēc Komisijas domām, galvotājas apvienības veiktā apstrīdēšana visupirms attiekusies uz parādu akceptēšanu no tās puses, nevis
         uz to spēkā esamību. Šāda apstrīdēšana nekādā gadījumā nav izšķiroša šajā lietā, jo tā veikta pēc datuma, kad attiecīgie prasījumi
         bija jāieraksta A kontos un jānodod Komisijai.

      52      Beļģijas valdība atsaucas vienīgi uz iespējamiem gadījumiem, nepaskaidrojot iemeslus, kādēļ galvotāja apvienība ir apstrīdējusi
         prasījumus, kaut arī pierādīt šos iemeslus ir šīs dalībvalsts iestāžu pienākums. Kā konstatējusi Komisija, atsevišķos gadījumos
         šī apvienība minētos prasījumus ir apstrīdējusi, apstrīdot tikai maksājuma atgādinājumu, kas izsniegts vairākus mēnešus, pat
         gadu pēc maksājuma paziņojuma nosūtīšanas. Komisija norāda, ka neapstrīdētās summas ar TIR galvojumu bija jāieraksta A kontos
         un tātad jāpārskaita Komisijai, pirms apdrošinātāju pūls lauza pārapdrošināšanas līgumu.

      53      Runājot par prasījumiem, kas izriet no 1996. gada pārbaudē izskatītajām lietām, Komisija uzskata, ka izšķirošais ir datums,
         kad sākās TIR procedūra un kad tika nodrošināts galvojums. Tā kā datumā, kurā šie prasījumi bija jānodod Komisijai, minētās
         lietas vēl nebija apstrīdētas, šīs summas bija jāieraksta A kontos. Tas, ka šīs lietas tika iekļautas arbitrāžas procedūrā,
         ko IRU ierosināja pret apdrošinātāju pūlu, nekādā veidā nemaina to, ka šie prasījumi nebija apstrīdēti brīdī, kad par tiem bija
         jāveic maksājumi. Runājot par prasījumiem, kas izriet no 1997. gada pārbaudē izskatītajām lietām, uz to, ka minētais pūls
         lauza apdrošināšanas līgumu, nevar atsaukties, jo galvojums saskaņā ar TIR procedūru tika nodrošināts visām attiecīgajām lietām
         un pārapdrošināšanas līguma izbeigšana šo galvojumu nav ietekmējusi.

      54      Regula Nr. 1150/2000 neiezīmē atšķirību starp “īstiem” un “neīstiem”, “personiskiem” vai “mantiskiem” nodrošinājumiem. Dalībvalstis
         var brīvi noteikt pieprasāmā nodrošinājuma veidu; vienīgais nosacījums – nodrošinājumam jābūt efektīvam un pietiekamam, un
         tā neizpildes gadījumā atbildību par sekām uzņemas dalībvalsts, nevis Kopiena.

      55      Komisija precizē, ka pašu resursu ierakstīšana Regulas Nr. 1150/2000 10. panta izpratnē ir nenodalāmi saistīta ar to noteikšanu,
         tādējādi netiek prezumēts, ka attiecīgās summas ir iekasētas, bet gan, ka tās ir iegrāmatotas. Pienākums summas ierakstīt
         kontos joprojām pastāvētu, pat ja dalībvalstis attiecīgos līdzekļus nebūtu iekasējušas.

      56      Visbeidzot, Komisija atzīmē, ka Beļģijas iestādes, šķiet, apgalvo, ka attiecīgās 72 lietas bija krāpšanas gadījumi. Taču tās
         rīcībā ir informācija vienīgi par 33 gadījumiem, kas aplūkoti 1996. gada pārbaudes ziņojumā. Komisija Beļģijas iestādēm prasīja
         nodot attiecīgās summas par visiem citiem analogiem gadījumiem. Beļģijas iestādes nesniedza visu vajadzīgo informāciju pārbaužu
         laikā un tādējādi ir pārkāpusi savu lojālas sadarbības pienākumu.

      57      Beļģijas iestādes tāpat apgalvo, ka tās nevēlas apdraudēt krāpšanas kriminālizmeklēšanu, ceļot prasību par piedziņu. Tādējādi
         šīs iestādes, balstoties uz TIR konvencijas 11. panta 1. punktu, mēģina pamatot, ka visās lietās paziņojumam par nepārbaudīšanu
         ir jāpiemēro pagarināts divu gadu termiņš. 31 no 33 pārbaudītajām lietām Beļģijas iestādes galvotājai apvienībai paziņoja
         daudz īsākā laikā – no vienas dienas līdz dažiem mēnešiem. Turklāt iespējamā vēlme neapdraudēt kriminālizmeklēšanu neattaisno
         ilgāku Beļģijas iestāžu bezdarbību, veicot piedziņu no [TIR karnetes] turētāja vai galvotājas apvienības. Divu gadu termiņš,
         uz ko atsaucas Beļģijas iestādes, nāk par labu tikai galvotājai apvienībai, kas šādā pagarinātā termiņā var pierādīt, ka TIR
         pārvadājums ir bijis likumīgs, turpretī attiecībā uz parādnieku ir piemērojams viena gada termiņš.

      58      Kā norāda Beļģijas Karaliste, šī strīda avots ir strukturālā krīze, kādu no 1995. līdz 1997. gadam pārcieta pārvadājumu, izmantojot
         TIR karnetes, sistēma, tāpēc ka apdrošinātāju pūls 1994. gada beigās lauza savu apdrošināšanas līgumu ar IRU un galvotājām apvienībām un kopš tā laika atteicās maksāt muitas parādus, kas radušies pirms 1994. gada beigām. Visas šīs
         lietas tika iekļautas arbitrāžas procedūrā, ko IRU ierosināja pret apdrošinātāju pūlu, lai tiesas ceļā panāktu parādsummu samaksu. Arbitrāžas tiesa apmēram trešdaļā no 3000 gadījumiem
         lēma par labu apdrošinātāju pūlam, kas vairs nav atbildīgs par pirms 1994. gada beigām radušos muitas parādu samaksu. IRU [šo lēmumu] pārsūdzēja.

      59      Runājot par nepārbaudītajām TIR karnetēm, ko akceptējušas Beļģijas muitas iestādes, nav bijis iespējams panākt labprātīgu
         maksājumu ne no parādnieka, ne galvotājas apvienības, jo tā iebilda pret visiem no TIR karnetes izrietošiem prasījumiem. Tā
         kā šī situācija var radīt prasījuma summas izmaiņas, strīdīgo summu ierakstīšana B kontos atbilst Kopienu tiesību aktiem.

      60      Atskaitot divas TIR karnetes, attiecībā uz kurām Beļģijas Karaliste ir atzinusi, ka maksājuma pieprasījums ir bijis novēlots,
         Komisija nav apgalvojusi, ka prasījuma noteikšana nav veikta saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu. Šai noteikšanai vajadzīgie
         nosacījumi ir uzskatāmi par izpildītiem tikai no dienas, kad galvotāja apvienība ir aicināta maksāt. Atšķirībā no Komisijas
         Beļģijas Karaliste uzskata, ka TIR konvencijas 11. panta 1. punkts, lasot to kopā ar 2. punktu, nepārprotami noteic, ka dalībvalstij
         jānosūta tās maksājuma pieprasījums galvotājai apvienībai vēlākais trīs gadus (1 + 2) pēc TIR karnetes akceptēšanas, ja vien
         – kā šajā gadījumā – runa nav par krāpnieciski vai nelikumīgi panāktu [TIR karnetes] pārbaudīšanu: tādā gadījumā maksimālais
         termiņš ir 4 gadi (2 + 2). Attiecībā uz visām konkrētajām TIR karnetēm, kuras ir pārbaudītas krāpnieciskā vai nelikumīgā veidā,
         prasījuma noteikšana, kas veikta likumīgā termiņā pēc ilgas izmeklēšanas, lai noteiktu summu un parādnieku identitāti, kas
         nepieciešama šai noteikšanai, notika brīdī, kad bijušais apdrošinātāju pūls vairs nepildīja savus pienākumus.

      61      Arī Beļģijas valdība uzskata, ka: 1) ierakstīšanai A kontos nepietiek ar to, ka nodrošinājums tiek noteikts neatkarīgi no
         tā kvalitātes; 2) ierakstīšana B kontos ir iespējama, pat ja TIR karnetes turētājs formāli neapstrīd muitas parādu.

      62      Tā kā Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta b) apakšpunkta mērķis ir izvairīties no situācijas, ka dalībvalstij pašai jāatbild
         par sekām sakarā ar nepiedzītām prasījumu summām, nodrošinājumam šīs normas izpratnē ir jābūt īstenojamam regulā minētajā
         termiņā. Katrā ziņā piedziņas paziņojums tika nosūtīts galvotājai apvienībai pirms 1996. gada jūlija, un attiecībā uz visām
         attiecīgajām TIR karnetēm termiņš muitas parāda summas iekļaušanai pašu resursu kontos beidzās brīdī, kad bijušais apdrošinātāju
         pūls jau bija lauzis pārapdrošināšanas līgumu. Līdz ar to šo summu iekļaušana B kontos bija pienācīgi pamatota līdz faktiskai
         nodrošinājuma piedziņai, ja tā bija nepieciešama.

      63      Komisijas iezīmētā atšķirība attiecībā uz iekļaušanu B kontos atkarībā no tā, vai maksājuma pieprasījumu ir apstrīdējusi tieši
         atbildīgā persona vai galvotāja apvienība, katrā ziņā nav pamatota. Turklāt ar šīs iestādes nostāju, ka apstrīdēšanai jānotiek
         rakstveidā un termiņā, kas paredzēts pašu resursu iekļaušanai kontos (pirmā diena pēc otrā mēneša – kas seko mēnesim, kurā
         tika noteikti prasījumi – 19. datuma), netiek ievērotas Kopienu tiesības un it īpaši Regula Nr. 1552/89 un TIR konvencija.

       Tiesas vērtējums
      64      Kā savu secinājumu 49.–51. punktā norāda ģenerāladvokāte, prasības pieteikuma pirmajam iebildumam ir vairākas daļas. Pirmkārt,
         tas ir lūgums atzīt, ka Beļģijas iestādes nav nosūtījušas obligātos paziņojumus par muitas parādiem saistībā ar divām šajā
         tiesvedībā aplūkotajām TIR karnetēm (skat. šī sprieduma 41. punktu), un tādējādi – neapstrīdamu Beļģijas Karalistei Regulā
         Nr. 1150/2000 noteikto pienākumu neizpildi. Otrkārt, ņemot vērā divu Komisijas veiktu pašu resursu pārbaužu par citiem preču
         pārvadājumiem, izmantojot no 1992. līdz 1994. gadam akceptētās TIR karnetes, rezultātus, Tiesai tiek prasīts atzīt, ka vismaz
         atsevišķos gadījumos Beļģijas Karaliste ir: 1) novēloti iekļāvusi kontos pašu resursus, kas izriet no likumīgi nepārbaudītām
         TIR karnetēm, un 2) ierakstījusi pašu resursus B kontos nevis – kā tas bija jādara – A kontos, kā rezultātā pašu resursi netika
         nodoti Komisijai vai arī tika nodoti ar novēlošanos. Ar 1992.–1994. gadā akceptētajām un prasības pieteikumā minētajām TIR
         karnetēm saistītie prasījumi nepārprotami tika iekļauti B kontos vienu gadu pēc iepriekš minētajām 1996. un 1997. gadā veiktajām
         pārbaudēm.

      65      Uzreiz jāatzīmē – tā kā Beļģijas valdība atzīst, ka tā paredzētajos termiņos nav nosūtījusi muitas tiesiskajā regulējumā prasītos
         paziņojumus par parādiem, kas saistīti ar divām šajā tiesvedībā aplūkotajām TIR karnetēm, kā rezultātā muitas parādam bija
         iestājies noilgums un tādējādi netika izpildīti no Regulas Nr. 1150/2000 izrietošie pienākumi – šī pirmā iebilduma daļa ir
         pamatota.

      –       Par, iespējams, novēlotu prasījumu iegrāmatošanu
      66      Atbilstoši Īstenošanas regulas 454. panta 2. punktam, ja saistībā ar pārvadājumu, ko veic ar TIR karneti, vai tāda pārvadājuma
         laikā kādā dalībvalstī tiek atklāts nodarījums vai pārkāpums, tad iespējamo nodokļu un citu maksājumu piedziņu saskaņā ar
         Kopienas vai valsts noteikumiem veic minētā dalībvalsts, neskarot kriminālprocesu iespējamību. Tādā gadījumā saskaņā ar šīs
         regulas 455. panta 1. punktu muitas iestādes par to sniedz paziņojumu TIR karnetes turētājam un galvotājai apvienībai termiņā,
         kāds paredzēts TIR konvencijas 11. panta 1. punktā, proti, viena gada laikā, sākot ar datumu, kad šīs iestādes ir pieņēmušas
         TIR karneti, kuras procedūra nav pabeigta. Šis termiņš ir divi gadi, ja karnetes procedūras pabeigšana tikusi panākta nelikumīgi
         vai krāpnieciski.

      67      Saskaņā ar TIR konvencijas 11. panta 2. punktu maksājuma pieprasījums ir jānosūta galvotājai apvienībai ne ātrāk kā pēc trim
         mēnešiem, sākot ar dienu, kad paziņots, ka procedūra nav pabeigta vai ka tās pabeigšana panākta nelikumīgi vai krāpnieciski,
         bet ne vēlāk kā divu gadu laikā, sākot ar šo pašu datumu, izņemot gadījumus, par kuriem šo divu gadu laikā ir iesākta tiesvedība
         – tad maksājuma pieprasījums jāiesniedz viena gada laikā no dienas, kad stājas spēkā tiesas spriedums.

      68      No iepriekš minēto tiesību normu sistēmiskās interpretācijas izriet, ka muitas parāda maksājuma pieprasījums nepabeigtas karnešu
         procedūras gadījumā principā ir jānosūta ne vēlāk kā trīs gadu laikā pēc datuma, kad pieņemta TIR karnete, vai četru gadu
         laikā, ja procedūras pabeigšana panākta krāpnieciski.

      69      Tomēr ir svarīgi precizēt, ka, tā kā Īstenošanas regulas 455. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt rūpīgu un vienādu noteikumu
         piemērošanu jautājumā par muitas parāda piedziņu, lai ātri un efektīvi varētu nodot Kopienu pašu resursus (pēc analoģijas
         skat. inter alia 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑2613. lpp., 60., 63., 69. un 70. punkts),
         paziņojums par pārkāpumu vai nelikumību katrā ziņā ir jānosūta pēc iespējas ātrāk, proti, tiklīdz muitas iestādēm kļūst zināms
         par minēto pārkāpumu vai nelikumību, tādējādi vajadzības gadījumā tāpat kā šajā lietā saistībā ar vismaz 31 gadījumu – pirms
         maksimālā termiņa beigām, kas ir attiecīgi viens un – krāpšanas gadījumā – divi gadi, ko paredz TIR konvencijas 11. panta
         1. punkts.

      70      To pašu iemeslu dēļ maksājuma pieprasījums TIR konvencijas 11. panta 2. punkta izpratnē ir jānosūta, tiklīdz muitas iestādes
         var to izdarīt, tādējādi – vajadzības gadījumā un vairumā to šīs lietas gadījumu saistībā ar 1996. gada pārbaudi, par kuriem
         Komisijai ir vajadzīgā informācija – pirms beidzas divu gadu termiņš kopš paziņošanas par pārkāpumu vai nelikumību ieinteresētajām
         personām, proti – kopš 1995. gada februāra.

      71      Tā kā Komisija prasa atzīt nevis to pienākumu neizpildi, ko nosaka TIR konvencijas un Īstenošanas regulas normas, bet gan
         Regulas Nr. 1150/2000 par pašu resursu iegrāmatošanu 6. panta pārkāpumu, ir jāpārbauda, vai, iegrāmatojot strīdīgās summas
         tikai vienu gadu pēc Komisijas 1996. un 1997. gadā veiktajām pārbaudēm, Beļģijas Karaliste nav pārkāpusi šo tiesību normu.

      72      Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota
         iestāde. Saskaņā ar šī panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu dalībvalstīm ir pienākums “prasījumus, kas noteikti saskaņā ar
         šīs regulas 2. pantu”, vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko mēnesim, kurā prasījumi noteikti,
         ierakstīt vai nu A kontos, vai, ja tiek izpildīti atsevišķi nosacījumi, B kontos.

      73      Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. un 2. punktu Kopienu pašu resursu prasījumus “nosaka”, līdzko ir izpildīti muitas
         noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu summas “iegrāmatošanu” kontos un “paziņošanu” parādniekam. Diena, kas jāņem
         vērā, veicot 1. punktā paredzēto noteikšanu, ir diena, kurā izdara muitas noteikumos paredzēto “iegrāmatošanu”.

      74      Attiecībā uz prasījumu summas “iegrāmatošanu” un “paziņošanu” parādniekam Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā ir ietverta atsauce
         uz muitas noteikumiem, proti – Īstenošanas regulu, TIR konvenciju un Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulu (EEK) Nr. 2913/92
         par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”). Par “paziņošanu” Regulas Nr. 1150/2000
         2. panta izpratnē ir jāuzskata arī maksājuma pieprasījums saskaņā ar TIR konvencijas 11. panta 2. punktu.

      75      Kā Tiesa jau ir atzīmējusi 2005. gada 15. novembra sprieduma lietā C‑392/02 Komisija/Dānija (Krājums, I‑9811. lpp.) 59. punktā,
         no Muitas kodeksa 217., 218. un 221. panta izriet, ka minētie nosacījumi ir izpildīti, ja muitas dienestu rīcībā ir vajadzīgie
         dati un tādējādi tie var aprēķināt muitas parāda summu un noteikt parādnieku (šajā sakarā skat. iepriekš minētos 2005. gada
         14. aprīļa spriedumus lietā Komisija/Nīderlande, 71. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 80. punkts). Dalībvalstis nevar izvairīties
         no parādu noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, citādi nāktos atzīt, ka Kopienu finansiālais līdzsvars tiek izjaukts
         dalībvalsts rīcības rezultātā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 60. punkts).

      76      No tā izriet, ka dalībvalstis nosaka Kopienu pašu resursu prasījumus, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt muitas parāda
         apmēru un noteikt parādnieku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 61. punkts), un tādējādi atbilstoši Regulas
         Nr. 1150/2000 6. pantam ierakstīt šos prasījumus kontos.

      77      Šajā gadījumā Beļģijas iestādes nepārprotami ir iegrāmatojušas muitas parādu tikai vienu gadu pēc Komisijas 1996. un 1997. gadā
         veiktajām pārbaudēm, un attiecīgie maksājumu pieprasījumi, kuru nosūtīšana nozīmē, ka Beļģijas muitas iestādes varēja aprēķināt
         šī parāda summu un noteikt parādnieku, tika nosūtīti pirms šīm pārbaudēm. Šādos apstākļos iegrāmatošana, kurai bija jānotiek
         Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punktā paredzētajā termiņā, šajā gadījumā – skaitot no maksājuma pieprasījumu nosūtīšanas
         dienas, ir bijusi acīmredzami novēlota.

      –       Par, iespējams, nepareizu prasījumu ierakstīšanu B kontos
      78      Kā Tiesa jau ir atgādinājusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Dānija 66. punktā, saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000
         17. panta 1. un 2. punktu dalībvalstīm ir jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai Komisijas rīcībā tiktu nodotas summas,
         kuras atbilst prasījumiem, kas noteikti atbilstoši šīs pašas regulas 2. pantam. Dalībvalstis no šī pienākuma ir atbrīvotas
         tikai tad, ja iekasēšanu nav iespējams veikt nepārvaramas varas dēļ vai ja izrādās, ka no tām neatkarīgu apstākļu dēļ naudas
         piedziņa noteikti nav iespējama.

      79      Runājot par pašu resursu iegrāmatošanu, Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts paredz, ka dalībvalstis
         prasījumus, kas noteikti saskaņā ar šīs regulas 2. pantu, A kontos ieraksta vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma,
         kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti, neierobežojot tiesības tādā pašā termiņā ierakstīt B kontos noteiktus prasījumus,
         kas “vēl nav piedzīti” un kuriem “nav nekāda nodrošinājuma”, kā arī “ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti
         un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti”.

      80      Lai nodotu pašu resursus, Regulas Nr. 1150/2000 9. panta 1. punkts paredz, ka saskaņā ar šīs regulas 10. pantā paredzēto kārtību
         dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, kas šajā nolūkā atvērts Komisijas vārdā. Saskaņā ar 10. panta 1. punktu
         pēc iekasēšanas izmaksu atskaitīšanas pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas
         ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums, izņemot saskaņā ar šīs regulas 6. panta
         3. punkta b) apakšpunktu B kontos ierakstītos pašu resursus, kas ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma,
         kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums “piedzīts”.

      81      Šajā sakarā Beļģijas valdība, pirmkārt, norāda – tā kā šajā tiesvedībā aplūkotie prasījumi tika “apstrīdēti” Regulas Nr. 1150/2000
         6. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, attiecīgās summas varēja likumīgi ierakstīt B kontos.

      82      Kā to pareizi apgalvo Beļģijas valdība, galvotājas apvienības, kurām saskaņā ar TIR konvencijas 8. panta 1. punktu ir pienākums
         kopīgi un solidāri ar TIR karnetes turētāju samaksāt prasītos muitas nodokļus, var – tāpat kā karnetes turētājs – apstrīdēt
         pašus prasījumus (šajā sakarā attiecībā uz nelikumības izdarīšanas vietas pierādījumu skat. 2003. gada 23. septembra spriedumu
         lietā C‑78/01 BGL, Recueil, I‑9543. lpp., 50.–53. punkts). Tomēr Komisija apgalvo, ka Beļģijas valdības norādītie strīdi ir par nodrošinājuma izpildi,
         nevis par strīdīgo prasījumu pastāvēšanu vai apmēru. Beļģijas valdība nav pierādījusi, ka Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta
         b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi šajā lietā ir izpildīti, proti, ka šajā tiesvedībā aplūkotos prasījumus galvotājas apvienības
         ir apstrīdējušas termiņā un ka tie pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti.

      83      Beļģijas valdība apgalvo, ka attiecīgos nepiedzītos prasījumus tik un tā varēja pamatoti ierakstīt B kontos, jo tie faktiski
         nebija nodrošināti Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tā apgalvo, ka, ņemot vērā galvojumu
         sistēmas bankrotu, uz ko kopš 1993. gada balstās tranzīta sistēma, izmantojot TIR karneti, un pēc apdrošinātāju pūla atteikuma
         Beļģijas galvotājām apvienībām izmaksāt atlīdzinājumu šie nodrošinājumi vairs nebija realizējami šo apvienību maksātnespējas
         dēļ, tādējādi attiecīgie prasījumi bija jāieraksta B kontos kā nenodrošināti prasījumi.

      84      Jānorāda, ka galvotājas apvienības tiesības un pienākumus, kas ir paredzēti TIR konvencijā, vienlaicīgi reglamentē minētā
         konvencija, Kopienu tiesības un galvojuma līgums, uz kuru attiecas Beļģijas tiesības un ko šī apvienība bija noslēgusi ar
         Beļģijas Karalisti (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā BGL 45. punktu).

      85      Saskaņā ar Muitas kodeksa 193. pantu nodrošinājums, kas prasīts par muitas parāda samaksu, var būt galvojums, un saskaņā ar
         Muitas kodeksa 195. pantu galvinieks rakstveidā uzņemas saistības solidāri ar parādnieku samaksāt nodrošināto maksājamo muitas
         parāda summu.

      86      Runājot it īpaši par preču pārvadājumiem, izmantojot TIR karnetes, kas ir minēti Muitas kodeksa 91. panta 2. punkta b) apakšpunktā,
         no TIR konvencijas 8. panta 1. punkta izriet, ka ar galvojuma līgumu galvotājas apvienības arī uzņemas samaksāt muitas nodokļus,
         kas jāmaksā parādniekam, un tās ir kopīgi un solidāri ar parādniekiem atbildīgas par šo summu samaksu, pat ja saskaņā ar tā
         paša panta 7. punktu kompetentajām iestādēm pirms prasības iesniegšanas pret galvotāju apvienību pēc iespējas jāliek maksājumu
         izdarīt personai vai personām, kas ir tieši atbildīgas.

      87      Šādos apstākļos nevar apstrīdēt, ka galvotāju apvienību sniegtā garantija TIR pārvadājuma kontekstā atbilst “nodrošinājuma”
         jēdzienam Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

      88      Tomēr jānorāda, ka saskaņā ar TIR konvencijas 8. panta 3. punktu katra dalībvalsts par vienu TIR karneti nosaka maksimālo
         summu, kādu var prasīt no galvotājas apvienības.

      89      Tādēļ, kā to atzīst arī Komisija, noteiktie prasījumi, kas saistīti ar TIR pārvadājumiem, principā ir jāieraksta A kontos
         un saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 10. pantu jānodod Komisijai līdz nodrošinājuma maksimālajai summai, kas ir nolīgta TIR
         sistēmā, pat ja atsevišķos gadījumos muitas parāds pārsniedz šo summu.

      90      Šāda interpretācija ir saderīga ar B kontu ieviešanas mērķiem, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 preambulas vienpadsmito
         apsvērumu ir dot iespēju Komisijai labāk uzraudzīt dalībvalstu darbību pašu resursu iekasēšanā, kā arī ņemt vērā to radīto
         finanšu risku.

      91      Beļģijas valdības argumentācija, ka TIR režīma krīze izraisīja galvojumu sistēmas sabrukumu, uz kuru balstījās šis režīms,
         kā rezultātā kopš 1993. gada strīdīgie prasījumi faktiski vairs nebija nodrošināti un tādējādi attiecīgās summas esot bijis
         jāieraksta B kontos, nav atbalstāma.

      92      Nav jāpārbauda, vai nodrošinājumu sistēma, kas tika ieviesta ar TIR konvenciju, attiecīgajā laikposmā vairs nedarbojās, un
         – kā to norāda Komisija – šķiet, ka ar Beļģijas iestāžu vienpusēju lēmumu prasījumus ierakstīt B kontos katrā ziņā ir pārkāpts
         dalībvalstīm saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 1. punktu uzliktais pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai,
         ievērojot šajā regulā paredzētos nosacījumus, Komisijai nodotu pašu resursus.

      93      Minētais 17. panta 1. punkts konkrēti nosaka lojālas sadarbības prasības, kas izriet no EKL 10. panta un saskaņā ar kurām
         dalībvalstīm, no vienas puses, jāatklāj Komisijai problēmas, kas tām rodas, piemērojot Kopienu tiesības (pēc analoģijas skat.
         inter alia 2002. gada 2. jūlija spriedumu lietā C‑499/99 Komisija/Spānija, Recueil, I‑6031. lpp., 24. punkts), un, no otras puses, tām nav ļauts ieviest valsts aizsardzības pasākumus, atbildot uz iebildumiem,
         atrunām vai nosacījumiem, ko varētu noteikt Komisija (pēc analoģijas skat. 1981. gada 5. maija spriedumu lietā 804/79 Komisija/Apvienotā
         Karaliste, Recueil, 1045. lpp., 32. punkts). Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka Beļģijas Karaliste ir rīkojusies vienpusēji, neatklājot Komisijai
         problēmas Kopienu tiesību piemērošanā pat pēc Komisijas izteiktajiem iebildumiem.

      94      Šāds pienākums vēl jo vairāk ir svarīgs, jo, kā Tiesa norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Dānija 54. punktā,
         pašu resursu ieņēmumu deficīts jākompensē vai nu no citiem pašu resursiem, vai arī veicot pielāgojumus izdevumos.

      95      Turklāt Beļģijas valdība nevar atsaukties uz nepārvaramu varu Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punkta izpratnē. Saskaņā
         ar pastāvīgo judikatūru ar “nepārvaramas varas” jēdzienu saprot neparastus un neparedzamus apstākļus, ko persona, kas uz tiem
         atsaucas, nevar kontrolēt, un kuru sekas, neskatoties uz pienācīgu rūpību, nav novēršamas (skat. inter alia 1987. gada 5. februāra spriedumu lietā 145/85 Denkavit, Recueil, 565. lpp., 11. punkts). Ar vienpusēju lēmumu ierakstot strīdīgos prasījumus B kontos un neatklājot šo problēmu Komisijai,
         neskatoties uz tās iebildumiem, Beļģijas Karaliste acīmredzami nav rīkojusies ar pienācīgu rūpību, lai novērstu apgalvotās
         sekas.

      96      Novēlota un nepareiza prasījumu iekļaušana B kontos izraisa novēlotu attiecīgo pašu resursu ierakstīšanu Komisijas kontā,
         kam atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 9. un 10. pantam ir jānotiek tajā pašā termiņā, kāds ir paredzēts, lai minētos prasījumus
         ierakstītu A kontos saskaņā ar šīs pašas regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktu.

      97      Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, vairākas pirmā iebilduma daļas ir pamatotas.

       Par otro iebildumu attiecībā uz citu B kontos nepareizi ierakstītu summu nepaziņošanu Komisijai
      98      Jāatzīst, pirmkārt, ka ne prasības pieteikumā, ierosinot lietu, ne atbildes rakstā Komisija neizskaidro šo prasījumu daļu
         un, otrkārt, ka Komisijas prasa atzīt to pienākumu neizpildi, kurus uzliek vienīgi Regulas Nr. 1150/2000 6., 9., 10. un 11. pants.

      99      Šādos apstākļos otrais iebildums ir jānoraida.

       Par trešo iebildumu attiecībā uz nokavējuma procentu, kas saistīti ar Komisijai maksājamām summām, nesamaksāšanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      100    Komisija apgalvo – tā kā Beļģijas iestādes vēl nav nodevušas lielu daļu no maksājamām summām un tā kā nodotās summas tika
         nodotas novēloti, saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu ir maksājami nokavējuma procenti. Kā norāda Komisija, šie procenti
         attiecas uz visu galvoto summu, kura bija jāieraksta A kontos.

      101    Beļģijas valdība savukārt uzskata – tā kā attiecībā uz 66 karnetēm, par kurām ir runa šajā tiesvedībā, Beļģijas iestādes vēl
         nav varējušas veikt reālu piedziņu, termiņa šo prasījumu nodošanai Kopienām atskaite vēl nav sākusies un līdz ar to nevar
         būt runa par nokavējuma procentiem. Runājot par 1999. gadā piedzītajiem muitas nodokļiem pēc apdrošinātāju pūla veiktā maksājuma,
         tie tika nodoti Komisijai noteiktajos termiņos. Pakārtoti Beļģijas valdība norāda, ka Komisija šos nokavējuma procentus aprēķina
         nepareizi, jo par sešām attiecīgajām TIR karnetēm, kuru nodrošinājumu minētais pūls izpildīja 1999. gadā, Beļģijas valsts
         faktiski samaksāja vairāk par maksājamo summu, kaut arī Komisija, šķiet, uzskata, ka pamatsumma, kas izmantojama nokavējuma
         procentu aprēķināšanai, ir summa, ko Beļģijas valsts ir samaksājusi, nevis summa, ko tā bija parādā.

       Tiesas vērtējums
      102    Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus šīs regulas 9. panta 1. punktā minētajā
         kontā, attiecīgajai dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti, kurus piemēro visam kavējuma periodam. Šie procenti ir maksājami
         neatkarīgi no iemesla, kādēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar nokavējumu (skat. inter alia iepriekš minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 91. punkts).

      103    Tādējādi pirmajā iebildumā atzītā pašu resursu neiekļaušana un novēlota iekļaušana Komisijas kontā saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000
         11. pantu dod tiesības saņemt nokavējuma procentus, kuru nesamaksāšanu Beļģijas Karaliste neapstrīd; līdz ar to trešais iebildums
         ir pamatots.

      104    Ņemot vērā, ka ar šo prasību Komisija nevēlas panākt, lai tiktu atzīta pienākumu neizpilde attiecībā uz katru no Tiesai uzskaitītajām
         TIR karnetēm, un tā kā nav skaitļos izteikta pieprasījuma, maksājamo nokavējuma procentu summa šajā tiesvedībā nav jānosaka.

      105    Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka:

      –        neiegrāmatojot vai novēloti iegrāmatojot pašu resursus, kas izriet no TIR karnetēm, kuru procedūra nav likumīgi pabeigta,
         kā arī ierakstot tos B kontos, nevis – kā tas bija jādara – A kontos, kā rezultātā attiecīgie pašu resursi netika termiņā
         nodoti Komisijai,

      –        atsakoties maksāt ar Komisijai maksājamām summām saistītos nokavējuma procentus,
      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Regulas Nr. 1150/2000 – kura ar 2000. gada 31. maiju ir atcēlusi
         un aizstājusi Regulu Nr. 1552/89, kuras mērķis ir tāds pats – 6., 9., 10. un 11. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      106    Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir galvenokārt nelabvēlīgs, jāpiespriež Beļģijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      neiegrāmatojot vai novēloti iegrāmatojot pašu resursus, kas izriet no TIR karnetēm, kuru procedūra nav likumīgi pabeigta,
            kā arī ierakstot tos B kontos, nevis – kā tas bija jādara – A kontos, kā rezultātā attiecīgie pašu resursi netika termiņā
            nodoti Eiropas Kopienu Komisijai,
      atsakoties maksāt ar Eiropas Kopienu Komisijai maksājamām summām saistītos nokavējuma procentus,
      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 6., 9., 10. un 11. pants Padomes 2000. gada 22. maija Regulā
            (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu un kura ar 2000. gada 31. maiju ir atcēlusi un aizstājusi Padomes 1989. gada 29. maija Regulu
            (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu un kuras mērķis ir tāds pats;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1992. gada 13. oktobrī. # Portugāles Republika un Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Padomi. # Zivsaimniecība/Zveja. # Apvienotās lietas C-63/90 un C-67/90.


title: Tiesas spriedums 1979. gada 13. decembrī. # Liselotte Hauer pret Land Rheinland-Pfalz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Vācija. # Jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanas aizliegums. # Lieta 44/79.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1979. gada 13. decembrī (*)Jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanas aizliegumsLieta 44/79par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe, lai tiesvedībā starp Liselotte Hauer, kas dzīvo Bāddirkheimā [Bad Durkheim],unLand Rheinland-Pfalzsaņemtu
 prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 2. pantu Padomes
1976. gada 17. maija Regulā (EEK) Nr. 1162/76 par
pasākumiem, kas paredzēti vīnkopības potenciāla pielāgošanai tirgus
prasībām, ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula
(EEK) Nr. 2776/78, attiecībā uz 1. pantu Gesetz über Maßnahmen auf dem Gebiete der Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (Vācijas likums “Par pasākumiem, kas veicami vīnkopības nozarē”).TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kučers [H. Kutscher], palātu priekšsēdētāji A. O’Kīfs [A. O’Keeffe] un Ā. Tufē [A. Touffait], tiesneši Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore], Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], Dž. Bosko [G. Bosco], T. Kopmanss [T. Koopmans] un O. Dūe [O. Due],ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti],sekretārs A. van Houte [A. van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
 1978. gada 14. decembra rīkojumu, kas Tiesā saņemts
1979. gada 20. martā, Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe
 [Neištates pie Veinštrāses Administratīvā tiesa] atbilstoši EEK līguma
177. pantam iesniegusi divus prejudiciālos jautājumus par to, kā
interpretēt 2. pantu Padomes 1976. gada 17. maija Regulā
(EEK) Nr. 1162/76 par pasākumiem, kas paredzēti vīnkopības
potenciāla pielāgošanai tirgus prasībām (OV, L 135, 32. lpp.),
 ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula (EEK)
Nr. 2776/78 (OV L 333, 1. lpp.).2        No
 Tiesā iesniegtās lietas var secināt, ka prasītāja pamata lietā
1975. gada 6. jūnijā Land Rheinland-Pfalz [Reinzemes-Pfalcas
 zemes] kompetentajai iestādei lūdza piešķirt atļauju jaunu vīnogulāju
stādījumu veidošanai uz viņai piederošās zemes Bāddirkheimas reģionā.
Sākotnēji šī atļauja viņai netika piešķirta, jo saskaņā ar minētajā
nozarē piemērojamiem Vācijas tiesību aktiem, proti, 1977. gada
10. marta Vīnkopības likumu (Weinwirtschaftsgesetz)
attiecīgais zemes gabals netika uzskatīts par piemērotu vīnogulāju
audzēšanai. Ieinteresētā persona 1976. gada 22. janvārī
apstrīdēja minēto lēmumu. Kamēr kompetentā iestāde vēl skatīja šo
jautājumu, 1976. gada 17. maijā tika pieņemta Regula
Nr. 1162/76, kuras 2. pants noteica trīs gadus ilgu aizliegumu
 stādīt jebkādus jaunus vīnogulājus. Tā paša gada 21. oktobrī
pārvaldes iestāde noraidīja apstrīdējumu, pamatojoties uz šādiem diviem
iemesliem: pirmkārt – zemes neatbilstība, otrkārt – stādīšanas
aizliegums izriet no minētās Kopienas regulas.3        Ieinteresētā persona iesniedza sūdzību Verwaltungsgericht,
 savukārt iestāde, pamatojoties uz ekspertu ziņojumiem par minētajā
apvidū audzētajām vīnogām un ņemot vērā izlīgumus, kas noslēgti ar
vairākiem citiem pieteikuma iesniedzējas zemei blakus esošu zemes gabalu
 īpašniekiem, atzina, ka pieteikuma iesniedzējas zemi var uzskatīt par
piemērotu vīnogulāju audzēšanai saskaņā ar minimālajām prasībām, kādas
noteiktas valsts tiesību aktos. Līdz ar to iestāde paziņoja par savu
gatavību izsniegt atļauju pēc tam, kad būs beidzies Kopienas tiesību
aktos noteiktais jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanas aizliegums.
Tādējādi ir acīmredzams, ka strīds starp pusēm ir saistīts tikai ar
Kopienas tiesību jautājumiem.4        Prasītāja
 pamata lietā uzskata, ka pieprasītā atļauja ir viņai jāpiešķir,
pamatojoties uz to, ka Regulas Nr. 1162/76 noteikumi nav
piemērojami gadījumā, kad lūgums par atļaujas piešķiršanu ir iesniegts
ilgi pirms minētās regulas stāšanās spēkā. Pat pieņemot, ka minētā
regula ir piemērojama arī attiecībā uz lūgumiem, kas iesniegti pirms
regulas stāšanās spēkā, tās noteikumi tik un tā nav attiecināmi uz
prasītāju tāpēc, ka tie ir pretrunā ar viņas tiesībām uz īpašumu un
tiesībām brīvi strādāt izvēlētajā profesijā, kuras tai garantē Vācijas
Federatīvās Republikas Pamatlikuma 12. un 14. pants.5        Lai izšķirtu šo strīdu, Verwaltungsgericht formulēja šādus divus jautājumus:1)      Vai
 Padomes 1976. gada 17. maija Regula (EEK) Nr. 1162/76,
ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula (EEK)
Nr. 2776/78, jāinterpretē tā, ka tās 2. panta 1. punkts
attiecas arī uz tiem lūgumiem piešķirt atļauju jaunu vīnogulāju
stādījumu veidošanai, kuri iesniegti pirms minētās regulas stāšanās
spēkā?2)      Ja
 atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai Regulas
Nr. 1162/76 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tā, ka
tajā noteiktais aizliegums izsniegt atļaujas jaunu vīnogulāju stādījumu
veidošanai, izņemot minētās regulas 2. panta 2. punktā
paredzētos gadījumus, ir piemērojams vispārīgi, proti, vai tas ir
piemērojams neatkarīgi no tā, vai zeme ir vai nav piemērota vīnogulāju
audzēšanai, kā noteikts Weinwirtschaftsgesetz (Vācijas likums par pasākumiem, kas veicami vīnkopības nozarē) 1. panta 1. punkta otrajā teikumā un 2. punktā? Pirmais jautājums (Regulas Nr. 1162/76 piemērošana laikā) 6        Attiecībā
 uz šo jautājumu prasītāja pamata lietā uzskata, ka lēmums par viņas
lūgumu, kas iesniegts kompetentajai iestādei 1975. gada
6. jūnijā, pirms Kopienas regulas stāšanās spēkā būtu bijis viņai
labvēlīgs, ja administratīvais process būtu norisinājies kā parasti un
ja iestāde uzreiz būtu atzinusi faktu, ka viņai piederošais zemes gabals
 ir piemērots vīnogulāju audzēšanai saskaņā ar valsts tiesību aktos
noteiktajām prasībām. Viņa apgalvo, ka, lemjot par to, no kura brīža ir
piemērojama Kopienas regula, ir jāņem vērā minētā situācija, it īpaši
tāpēc, ka no attiecīgā vīna dārza iegūstamās vīnogas nebūtu ievērojami
ietekmējušas situāciju tirgū, ņemot vērā laika posmu no vīna dārza
izveidošanas līdz pirmajai ražai.7        Argumentiem,
 ko minējusi prasītāja pamata lietā, nevar piekrist. Regulas
Nr. 1162/76 2. panta 1. punkta otrajā daļā tiešām ir
skaidri noteikts, ka “no šīs regulas spēkā stāšanās dienas” dalībvalstis
 vairs nepiešķir atļaujas jaunu stādījumu veidošanai. Attiecībā uz
atļaujas izsniegšanu minētais noteikums pilnībā aizliedz iespēju ņemt
vērā laiku, kad ir iesniegts lūgums. Tajā ir norādīts nolūks nodrošināt
minētās regulas tūlītēju stāšanos spēkā tiktāl, ka pat pirms minētās
regulas stāšanās spēkā iegūtās tiesības veidot jaunus stādījumus vai
veikt pārstādīšanu tiek apturētas uz aizlieguma laiku, pamatojoties uz
minētās regulas 4. pantu.8        Saskaņā
 ar preambulas sesto apsvērumu attiecībā uz pēdējo minēto noteikumu
jaunu stādījumu aizliegums ir vajadzīgs “sabiedrības prioritāro interešu
 dēļ”, pamatojoties uz kurām Kopienā ir jāierobežo vīna pārprodukcija,
no jauna jāizveido tirgus līdzsvars un jānovērš struktūrpārpalikumu
rašanās. Tādējādi ir acīmredzams, ka Regulas Nr. 1162/76 mērķis ir
pašreizējo vīnogulāju platību paplašināšanas tūlītēja novēršana. Tādēļ
nav pieļaujams izņēmums par labu pieteikumam, kas iesniegts pirms
regulas stāšanās spēkā.9        Tāpēc
 atbildei uz pirmo jautājumu ir jābūt tādai, ka Padomes 1976. gada
17. maija Regula Nr. 1162/76, ko grozījusi 1978. gada
23. novembra Regula Nr. 2776/78, jāinterpretē tā, ka tās
2. panta 1. punkts attiecas arī uz tiem lūgumiem piešķirt
atļauju jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanai, kuri iesniegti pirms
Regulas Nr. 1162/76 stāšanās spēkā. Otrais jautājums (Regulas Nr. 1162/76 materiālā piemērošanas joma)10      Otrajā jautājumā Verwaltungsgericht
 lūdz Tiesu noteikt, vai Regulas Nr. 1162/76 2. panta
1. punktā paredzētais aizliegums veidot jaunus stādījumus ir
piemērojams vispārīgi, proti, vai tas attiecas arī uz zemi, kas saskaņā
ar kritērijiem, kurus piemēro ar valsts tiesību aktiem, ir atzīta par
piemērotu vīnogulāju audzēšanai.11      Šajā
 ziņā minētās regulas teksts ir nepārprotams – 2. pants aizliedz
“jebkādus jaunus stādījumus”, nešķirojot attiecīgos zemes gabalus pēc to
 kvalitātes. Ņemot vērā tekstu un Regulas Nr. 1162/76 mērķi, ir
skaidrs, ka aizliegums ir jāattiecina uz jauniem stādījumiem neatkarīgi
no zemes veida un klasifikācijas valsts tiesību aktos. Faktiski minētās
regulas mērķis, kas ir it īpaši nepārprotams, ņemot vērā preambulas otro
 apsvērumu, ir izbeigt pārprodukcijas rašanos Eiropas vīnkopībā un
atkārtoti izveidot tirgus līdzsvaru gan īstermiņā, gan ilgtermiņā.
Vienīgi minētās regulas 2. panta 2. punkts paredz dažus
izņēmumus attiecībā uz tā paša panta 1. punktā noteikto aizliegumu,
 taču neapstrīdami ir tas, ka neviens no šiem izņēmumiem neattiecas uz
konkrēto gadījumu.12      Tāpēc
 atbildei uz otro jautājumu jābūt tādai, ka Regulas Nr. 1162/76
2. panta 1. punkts jāinterpretē tā, ka tajā noteiktais
aizliegums piešķirt atļaujas jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanai,
izņemot minētās regulas 2. panta 2. punktā noteiktos
gadījumus, ir piemērojams vispārīgi, proti, tas piemērojams neatkarīgi
no tā, vai zemes gabals ir vai nav piemērots vīnogulāju audzēšanai vai
citādi saskaņā ar valsts tiesību aktu noteikumiem. Pamattiesību aizsardzība Kopienu tiesību sistēmā13      Verwaltungsgericht savā
 pieteikumā izklāsta, ka tad, ja Regula Nr. 1162/76 ir jāinterpretē
 tā, ka tajā noteikts vispārējs aizliegums, kas attiecas pat uz vīnogu
audzēšanai piemērotu zemi, iespējams, ka minēto noteikumu vajadzēs
uzskatīt par nepiemērojamu Vācijas Federatīvajā Republikā, jo pastāv
šaubas par to, vai tas atbilst pamattiesībām, ko garantē Pamatlikuma
12. un 14. pants, kas reglamentē attiecīgi tiesības uz īpašumu
 un tiesības brīvi strādāt izvēlētajā profesijā.14      Tiesa 1970. gada 17. decembra spriedumā lietā Internationale handelsgesellschaft (Recueil,
 1125. lpp.) paziņoja, ka jautājumu par pamattiesību iespējamo
pārkāpumu, kas izdarīts, Kopienas iestādēm veicot kādu pasākumu, var
vērtēt, tikai ņemot vērā pašas Kopienas tiesības. Tādu īpašu
izvērtēšanas kritēriju ieviešana, kas izriet no konkrētas dalībvalsts
tiesību aktiem vai konstitucionālajām tiesībām, nenovēršami iznīcinātu
kopīgā tirgus vienotību un apdraudētu Kopienas kohēziju, graujot
Kopienas tiesību materiālo vienotību un efektivitāti.15      Tiesa minētajā spriedumā un vēlāk arī 1974. gada 14. maija spriedumā lietā Nold (Recueil,
 491. lpp.) uzsvēra arī to, ka pamattiesības ir vispārējo tiesību
principu sastāvdaļa, kuru ievērošanu tā nodrošina, un ka, nodrošinot
minēto tiesību ievērošanu, Tiesai ir pienākums ievērot dalībvalstu
kopīgās konstitucionālās tradīcijas, lai Kopienā netiktu akceptēti
pasākumi, kas nav saderīgi ar dalībvalstu konstitūcijās atzītajām
pamattiesībām; tāpat arī starptautiskie līgumi cilvēktiesību
aizsardzības jomā, kuru noslēgšanā dalībvalstis ir sadarbojušās vai
kurus tās ir parakstījušas, var sniegt norādes, kas jāņem vērā Kopienas
tiesībās. Šī koncepcija vēlāk tika atzīta Eiropas Parlamenta, Padomes un
 Komisijas kopīgajā 1977. gada 5. aprīļa deklarācijā, kas,
ņemot vērā Tiesas judikatūru, no vienas puses, atsaucas uz tiesībām, ko
garantē dalībvalstu konstitūcijas, un, no otras puses, uz
1950. gada 4. novembra Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
aizsardzības konvenciju (OV 1977, C 103, 1. lpp.).16      Šādos apstākļos šaubas, ko Verwaltungsgericht paudusi
 par Regulas Nr. 1162/76 noteikumu saderību ar noteikumiem par
pamattiesību aizsardzību, jāsaprot tā, ka tiek apšaubīta regulas spēkā
esamība, ņemot vērā Kopienas tiesību aktus. Šajā ziņā ir jānošķir, no
vienas puses, īpašumtiesību iespējamie pārkāpumi un, no otras puses,
iespējamais ierobežojums attiecībā uz tiesībām brīvi strādāt izvēlētajā
profesijā. Jautājums par īpašumtiesībām17      Tiesības
 uz īpašumu ir garantētas Kopienu tiesību sistēmā atbilstoši
koncepcijām, kas ir kopīgas dalībvalstu konstitūcijām un kas ir
atspoguļotas arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencijas pirmajā protokolā.18      Minētā protokola 1. pants paredz, ka:“Jebkurai
 fiziskai vai juridiskai personai ir tiesības uz īpašumu. Nevienam
nedrīkst atņemt viņa īpašumu, izņemot, ja tas notiek sabiedrības
interesēs un apstākļos, kas noteikti ar likumu un atbilst vispārējiem
starptautisko tiesību principiem.Minētie
nosacījumi nekādā veidā nedrīkst ierobežot valsts tiesības izdot tādus
likumus, kādus tā uzskata par nepieciešamiem, lai kontrolētu īpašuma
izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm vai lai nodrošinātu nodokļu
vai citu maksājumu vai sodu samaksu.”19      Pēc
 paziņojuma, ka personām ir tiesības uz īpašumu, minētajā tiesību aktā
ir noteikti divi iespējamie īpašumtiesību ierobežošanas veidi,
atbilstoši kuriem ierobežojumu mērķis ir atņemt īpašniekam viņa tiesības
 vai ierobežot to izmantošanu. Konkrētajā gadījumā neapstrīdams ir
fakts, ka jaunu stādījumu veidošanas aizliegumu nevar uzskatīt par
īpašuma atņemšanu īpašniekam, jo īpašnieks joprojām var brīvi rīkoties
ar savu īpašumu un izmantot to visiem citiem mērķiem, kas nav aizliegti.
 Turpretī nav šaubu, ka minētais aizliegums ierobežo īpašuma
izmantošanas tiesības. Šajā ziņā minētā protokola 1. panta otrajā
daļā ir svarīga norāde, ka tajā ir atzītas valsts tiesības “izdot tādus
likumus, kādus tā uzskata par nepieciešamiem, lai kontrolētu īpašuma
izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm”. Tādējādi minētajā
protokolā faktiski ir atzīta īpašuma izmantošanas ierobežojumu likumība,
 vienlaikus nosakot, ka minētie ierobežojumi pieļaujami tikai tiktāl,
ciktāl to valsts “vispārējo interešu” aizsardzībai uzskata par
“nepieciešamu”. Tomēr, pamatojoties uz minēto noteikumu, nevar rast
pietiekami precīzu atbildi uz jautājumu, ko iesniegusi Verwaltungsgericht.20      Tāpēc,
 lai varētu atbildēt uz minēto jautājumu, jāņem vērā arī deviņu
dalībvalstu konstitucionālie noteikumi un prakse. Pirmais secinājums
šajā ziņā ir tāds, ka minētie noteikumi un prakse ļauj likumdevējam
kontrolēt privātā īpašuma izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm.
Tādējādi dažas konstitūcijas atsaucas uz pienākumiem, kas ir saistīti ar
 īpašumu (Vācijas Pamatlikums, 14. panta 2. daļas pirmais
teikums), uz tā sociālo funkciju (Itālijas Konstitūcija, 42. panta
2. daļa), uz tā izmantošanas pakārtošanu vispārējā labuma prasībām
(Vācijas Pamatlikums, 14. panta 2. daļas otrais teikums un
Īrijas Konstitūcija, 43.2.2. pants) vai uz sociālo taisnīgumu
(Īrijas Konstitūcija, 43.2.1. pants). Visās dalībvalstīs vairākos
tiesību aktos ir ietverta minēto īpašumtiesību sociālo funkciju konkrēta
 izpausme. Tādējādi visās dalībvalstīs ir tiesību akti, kas attiecas uz
lauksaimniecību un mežsaimniecību, ūdensapgādi, vides aizsardzību un
pilsētu un lauku plānošanu, un šie tiesību akti nosaka nekustamā īpašuma
 izmantošanas ierobežojumus, kas dažkārt ir visai lieli.21      Tāpat
 visās Kopienas valstīs, kurās ražo vīnu, ir ierobežojoši tiesību akti
attiecībā uz vīnogulāju stādījumiem, vīnogu šķirņu izvēli un audzēšanas
metodēm, lai gan to noteikto ierobežojumu spēks ir dažāds. Nevienā no
attiecīgajām valstīm minētos noteikumus principā neuzskata par
nesaderīgiem ar īpašumtiesību ievērošanu.22      Tādējādi,
 ņemot vērā dalībvalstu kopīgās konstitucionālās koncepcijas un
pastāvīgo likumdošanas praksi ļoti dažādās jomās, var apgalvot, ka jaunu
 vīnogulāju stādījumu ierobežojumu ieviešanu ar Regulu Nr. 1162/76
principā nevar apstrīdēt. Šāda veida ierobežojums visu dalībvalstu
konstitucionālajā iekārtā tādā pašā vai līdzīgā veidā ir zināms un
atzīts par likumīgu.23      Šis secinājums tomēr pilnīgi neatrisina problēmu, ko ierosinājusi izskatīt Verwaltungsgericht.
 Pat ja nav iespējams principā apstrīdēt Kopienas tiesības ierobežot
īpašumtiesību izmantošanu saistībā ar kopīgu tirgus organizāciju
struktūrpolitikas mērķiem, tomēr ir jāpārliecinās, vai ierobežojumi, kas
 ieviesti saskaņā ar apstrīdētajiem noteikumiem, faktiski atbilst
Kopienas noteiktajiem vispārējo interešu mērķiem un vai attiecībā uz
izvirzīto mērķi šādi ierobežojumi nerada nesamērīgu un nepieņemamu
iejaukšanos īpašnieka tiesību jomā, apdraudot īpašumtiesību būtību. Tāds
 faktiski ir iebildums, ko minējusi prasītāja pamata lietā, kura
uzskata, ka tikai uz kvalitāti vērstas politikas īstenošana ļautu
likumdevējam ierobežot vīnogu audzēšanai paredzētā īpašuma izmantošanu
un iznākumā neapstrīdamas tiesības viņai būtu no brīža, kad tiktu
atzīts, ka viņai piederošā zeme ir piemērota vīnogulāju audzēšanai.
Tāpēc ir jāprecizē apstrīdētās regulas mērķis un jānosaka, vai pastāv
cēloņsakarība starp regulā paredzētajiem pasākumiem un mērķi, ko šajā
gadījumā izvirzījusi Kopiena.24      Regulas
 Nr. 1162/76 noteikumi ir jāskata saistībā ar vīna tirgus kopīgo
organizāciju, kas ir cieši saistīta ar Kopienas iecerēto
struktūrpolitiku attiecīgajā jomā. Šādas politikas mērķi ir noteikti
1970. gada 28. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 816/70, ar ko
nosaka papildu noteikumus attiecībā uz vīna tirgus kopīgo organizāciju
(OV, L 99, 1. lpp.) un uz ko pamatojas apstrīdētā regula, un
1979. gada 5. februāra Regulā Nr. 337/79 par vīna tirgus
kopīgo organizāciju (OV, L 54, 1. lpp.), kurā ir kodificēti visi
noteikumi, kas reglamentē tirgus kopīgo organizāciju. Minētās regulas
3. sadaļa, kurā ir paredzēti “noteikumi par ražošanu un par
stādījumu izveides kontroli”, pašlaik ir minētās jomas tiesiskais
regulējums. Vēl viens tiesību akts, kas palīdz izprast Kopienas politiku
 šajā jomā, ir Padomes 1975. gada 21. aprīļa Rezolūcija par
jaunām pamatnostādnēm galda vīnu tirgus līdzsvarošanai (OV, C 90,
1. lpp.).25      Kopumā
 minētie tiesību akti liecina, ka Kopienas sāktā un daļēji īstenotā
politika ietver tirgus kopīgo organizāciju kopā ar vīna ražošanas
nozares strukturālu uzlabošanu. Saistībā ar pamatnostādnēm, kas
noteiktas EEK līguma 39. pantā, minētā pasākuma mērķis ir divkāršs,
 proti, no vienas puses – radīt ilgstošu līdzsvaru vīna tirgū tādā cenu
līmenī, kas ir izdevīgs ražotājiem un pieņemams patērētājiem, un,
otrkārt, uzlabot vīna kvalitāti. Lai īstenotu šo divkāršo mērķi, proti,
radītu kvantitatīvu līdzsvaru un kvalitatīvu uzlabojumu, Kopienas
noteikumi par vīna tirgu paredz plašu pasākumu klāstu, kas attiecas gan
uz vīna ražošanas posmu, gan tirdzniecības posmu.26      Šajā
 ziņā ir īpaši jāņem vērā Regulas Nr. 816/70 17. panta
noteikumi, kas paplašinātā formā ir ieviesti ar Regulas Nr. 337/79
31. pantu, kurš paredz, ka dalībvalstīm ir jānosaka stādījumu
veidošanai un ražošanai paredzētie līdzekļi, kas apkopoti obligātā
Kopienas plānā. Lai īstenotu minēto plānu, var noteikt pasākumus
attiecībā uz vīnogulāju stādīšanu, pārstādīšanu, izrakšanu vai
audzēšanas pārtraukšanu.27      Šajā
 saistībā tika pieņemta Regula Nr. 1162/76. Ņemot vērā minētās
regulas preambulu un ekonomikas apstākļus, kādos tā pieņemta un kuru
iezīme ir pastāvīgas pārprodukcijas veidošanās, sākot no 1974. gada
 ražas, ir skaidrs, ka minētajai regulai ir divkāršs uzdevums – no
vienas puses, tai jāveicina pārprodukcijas tūlītēja apturēšana, no otras
 puses, tai jānodrošina Kopienas iestādēm laiks, kāds vajadzīgs, lai
īstenotu struktūrpolitiku, kura paredzēta augstas kvalitātes produkcijas
 ražošanas veicināšanai, vienlaikus ievērojot Kopienas dažādo vīna
ražošanas reģionu konkrētās īpatnības un vajadzības – gan izvēloties
vīnogu audzēšanai piemērotu zemi, gan vīnogu šķirnes, gan arī
reglamentējot ražošanas metodes.28      Šā
 divkāršā mērķa sasniegšanai Padome ar Regulu Nr. 1162/76 ieviesa
jaunu vīnogulāju stādījumu vispārēju aizliegumu, kas – neņemot vērā
dažus precīzi definētus izņēmumus – tika attiecināts uz visām platībām
neatkarīgi no zemes kvalitātes. Jānorāda, ka vispārīguma ziņā Padomes
ieviestais pasākums ir tikai pagaidu pasākums. Tas paredzēts, lai uzreiz
 novērstu krīzi saistībā ar pārprodukciju, reizē plānojot pastāvīgus
strukturālus pasākumus.29      Ja
 šo apstrīdēto pasākumu interpretē šādi, tad tas nav uzskatāms par
īpašumtiesību izmantošanas nepamatotu ierobežojumu. Patiešām, jaunu
vīnogulāju audzēšana apstākļos, kad pastāvīgi rodas pārprodukcija, no
ekonomikas viedokļa radītu tikai pārprodukcijas apjoma palielināšanos,
turklāt šāds pieaugums minētajā posmā varētu radīt risku, ka
struktūrpolitikas ieviešana Kopienas līmenī var kļūt sarežģītāka, ja
šāda politika pamatojas uz tādu kritēriju piemērošanu, kas ir stingrāki
nekā spēkā esošie valstu tiesību akti par vīnogulāju audzēšanai
atbilstošas zemes izvēli.30      Tādēļ
 ir jāsecina, ka īpašuma izmantošanas ierobežojums, kas noteikts ar
jaunu vīnogulāju stādījumu aizliegumu un uz noteiktu laiku ieviests ar
Regulu Nr. 1162/76, ir attaisnojams ar Kopienas noteiktajiem
vispārējo interešu mērķiem un pēc būtības neierobežo tiesības uz īpašumu
 tādā veidā, kādā tās ir atzītas un aizsargātas Kopienas tiesību
sistēmā. Jautājums par tiesībām brīvi strādāt izvēlētajā profesijā 31      Prasītāja
 pamata lietā uzskata arī, ka ar Regulu Nr. 1162/76 noteiktais
jaunu vīnogulāju stādījumu aizliegums ierobežo viņas pamattiesības,
ciktāl šāda aizlieguma sekas ir tādas, ka ir ierobežotas viņas kā
vīnkopes tiesības brīvi strādāt izvēlētajā profesijā.32      Tiesa savā iepriekš minētajā 1974. gada 14. maija spriedumā Nold
 lietā ir paziņojusi, ka, lai gan garantijas attiecībā uz tiesībām brīvi
 strādāt izvēlētajā profesijā ir paredzētas vairāku dalībvalstu
konstitucionālajās tiesībās, tajās garantētās tiesības, kas nebūt nav
absolūta prerogatīva, ir jāskata līdzīgi, ņemot vērā saskaņā ar šīm
tiesībām atbalstīto pasākumu sociālo funkciju. Šajā gadījumā jāņem vērā,
 ka apstrīdētais Kopienas pasākums nekādi neietekmē nedz brīvu izvēli
strādāt vīnkopja profesijā, nedz arī brīvību darboties šajā profesijā
laukos, kuros pašlaik audzē vīnogas. Ciktāl jaunu vīnogulāju stādījumu
aizliegums ietekmē tiesības brīvi strādāt vīnkopja profesijā, minētais
ierobežojums ir tikai īpašumtiesību ierobežojuma sekas, un tādējādi abi
šie ierobežojumi apvienojas. Tādējādi ierobežojumu attiecībā uz tiesībām
 brīvi strādāt vīnkopja profesijā – ja pieņem, ka tāds ir, – var
attaisnot ar tiem pašiem iemesliem, ar kuriem ir pamatots īpašuma
izmantošanas ierobežojums.33      Tādējādi
 saskaņā ar iepriekš minēto ir skaidrs, ka, izskatot Regulu
Nr. 1162/76 saistībā ar Verwaltungsgericht paustajām šaubām,
 nav konstatēts neviens tāds faktors, kas varētu ietekmēt minētās
regulas spēkā esamību tādēļ, ka tā būtu pretrunā ar prasībām attiecībā
uz pamattiesību aizsardzību Kopienā. Par tiesāšanās izdevumiemTiesāšanās
 izdevumi, kas radušies Vācijas Federatīvajai Republikai, Padomei un
Eiropas Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas Tiesai savus apsvērumus,
nav atlīdzināmi.Tā kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm ir stadija tiesvedībā, ko izskata Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumuTIESA,atbildot uz jautājumiem, kurus tai ar 1978. gada 14. decembra rīkojumu uzdevusi Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe, nospriež:1)      Padomes
 1976. gada 17. maija Regula (EEK) Nr. 1162/76 par
pasākumiem, kas paredzēti vīnkopības potenciāla pielāgošanai tirgus
prasībām, ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula
(EEK) Nr. 2776/78, kas otru reizi groza Regulu Nr. 1162/76,
jāinterpretē tā, ka tās 2. panta 1. punkts attiecas arī uz
tiem lūgumiem piešķirt atļauju jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanai,
kuri iesniegti pirms minētās regulas stāšanās spēkā;2)      Regulas
 Nr. 1162/76 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tā, ka
tajā noteiktais aizliegums piešķirt atļaujas jaunu stādījumu veidošanai,
 izņemot minētās regulas 2. panta 2. punktā paredzētos
gadījumus, ir piemērojams vispārīgi, proti, tas ir piemērojams
neatkarīgi no tā, vai zemes gabals ir vai nav piemērots vīnogulāju
audzēšanai vai citādi atbilst valsts tiesību aktu noteikumiem.Kutscher   O´Keeffe      Touffait      Mertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBosco      KoopmansDuePasludināts atklātā tiesas sēdē 1979. gada 13. decembrī Luksemburgā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       H. Kutscher* Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 29.aprīlī. # Gemeente Leusden (C-487/01) un Holin Groep BV cs (C-7/02) pret Staatssecretaris van Financiën. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande. # . # Apvienotās lietas C-487/01 un C-7/02.


Tiesas spriedums 1977. gada 3. februārī. # Luigi Benedetti pret Munari F.lli s.a.s. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Cittadella - Itālija. # Lieta 52-76.


Tiesas spriedums 1999. gada 9.februārī. # Regina pret Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith un Laura Perez. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: House of Lords - Apvienotā Karaliste. # Lieta C-167/97.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 17.jūnijā. # Kathleen Hill un Ann Stapleton pret The Revenue Commissioners un Department of Finance. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Labour Court, Dublin - Īrija. # Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm - Ierēdņi. # Lieta C-243/95.