title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 12.maijā.#Luksemburgas Lielhercogiste pret Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padome.#Prasība atcelt tiesību aktu - Direktīva 2009/12/EK - Lidostas maksas - Piemērošanas joma - Lidostas, kuru gada apgrozījums pārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un lidostas, kam ir lielākais pasažieru skaits gadā katrā dalībvalstī - Spēkā esamība - Vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un subsidiaritātes princips.#Lieta C-176/09.

text:
      Lieta C‑176/09
      Luksemburgas Lielhercogiste
      pret
      Eiropas Parlamentu
      un
      Eiropas Savienības Padomi
      Prasība atcelt tiesību aktu – Direktīva 2009/12/EK – Lidostas maksas – Piemērošanas joma – Lidostas, kuru gada apgrozījums pārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un lidostas, kam ir lielākais pasažieru skaits gadā
         katrā dalībvalstī – Spēkā esamība – Vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un subsidiaritātes principi

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Transports – Gaisa transports – Direktīva 2009/12 – Lidostas maksas – Piemērošanas joma – Vienlīdzīgas attieksmes principa
            pārkāpums – Neesamība
      (EKL 80. panta 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/12)
      2.        Transports – Gaisa transports – Direktīva 2009/12 – Lidostas maksas – Piemērošanas joma – Samērīguma principa pārkāpums –
            Neesamība
      (EKL 5. panta trešā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/12)
      3.        Kopienu tiesības – Principi – Subsidiaritātes princips – Piemērošana gaisa transporta nozarē
      (EKL 5. panta otrā daļa un 80. pants)
      1.        Atšķirīgo situāciju salīdzināmais raksturs tiek novērtēts, ņemot vērā visus situācijas raksturojošos elementus. Šie elementi
         ir jānosaka un jānovērtē, ņemot vērā Savienības tiesību akta, ar ko tiek ieviesta attiecīgā atšķirība, priekšmetu un mērķi.
         Turklāt ir jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā attiecīgais akts ietilpst.

      Direktīva 2009/12 par lidostas maksām ir pamatota ar EKL 80. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka Padome var nolemt, vai,
         ciktāl un saskaņā ar kādu procedūru var pieņemt attiecīgus noteikumus par jūras transportu un gaisa transportu. Tādējādi,
         pilnvarojot Padomi lemt gan par brīdi, kad īstenojama tās iejaukšanās jūras transporta un gaisa transporta jomā, gan par šīs
         iejaukšanās saturu un apmēru, ar Līgumu tai ir piešķirtas plašas likumdošanas pilnvaras, lai pieņemtu attiecīgus kopējus noteikumus.
         Kontrolējot šādas kompetences īstenošanu, Savienības tiesa nedrīkst Savienības likumdevēja novērtējumu aizstāt ar savu novērtējumu,
         bet tai vienīgi jāpārbauda, vai šajā novērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda vai arī pilnvaras nav izmantotas nepareizi,
         vai arī attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savu likumdošanas pilnvaru robežas.

      Katrā ziņā minētais likumdevējs drīkst veikt iedalījumu kategorijās atbilstoši objektīviem kritērijiem un pamatojoties uz
         vispārīgiem secinājumiem, lai varētu ieviest vispārēju un abstraktu tiesisko regulējumu. Tā tas vēl jo vairāk ir gadījumā,
         ja kopējās politikas īstenošana, ko veic Savienības likumdevējs, ir saistīta ar vajadzību novērtēt sarežģītu ekonomisko situāciju,
         kā tas parasti ir gaisa transporta jomā.

      Ņemot vērā šos principus, Savienības likumdevējam īstenojot savu kompetenci Direktīvas 2009/12 pieņemšanā, nav pieļauta acīmredzama
         kļūda vai nepareiza pilnvaru izmantošana, un šis likumdevējs nav acīmredzami pārsniedzis gaisa transporta jomā tam piešķirto
         plašo likumdošanas pilnvaru robežas, uzskatot, ka dalībvalstu sekundāras nozīmes lidostas nav tādā pašā situācijā attiecībā
         pret lidostu lietotājiem kā galvenās lidostas. Dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz minimālo Direktīvā 2009/12 paredzēto
         robežu, lidostas ar vislielāko pasažieru skaitu gadā ir jāuzskata par iebraukšanas punktu attiecīgajā dalībvalstī, kas tai
         piešķir privileģētu stāvokli attiecībā pret lidostu lietotājiem. Savukārt lidostas, kas neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas
         jomā, neatkarīgi no konkrēta pasažieru skaita gadā nevar uzskatīt par galvenajām lidostām dalībvalstīs, kurās tās ir izveidotas.
         Šādas lidostas var uzskatīt par dalībvalstu sekundāras nozīmes lidostām, kurām no aviosabiedrību viedokļa principā ir atšķirīga
         stratēģiska nozīme salīdzinājumā ar galvenajām lidostām, kas tās nostāda atšķirīgās situācijās attiecībā pret lidostu lietotājiem
         lidostas maksu noteikšanas jautājumā.

      (sal. ar 32.–35., 47., 48. un 50. punktu)
      2.        Attiecībā uz tiesu kontroli pār nosacījumu, kas izriet no samērīguma principa, ievērošanu jomās, kurās Savienības likumdevējam
         ir plašas likumdošanas pilnvaras, piemēram, gaisa transporta jomā, tikai kādā no šīm jomām veiktā pasākuma acīmredzami neatbilstošais
         raksturs attiecībā pret mērķi, ko kompetentās iestādes ir paredzējušas sasniegt, var ietekmēt šāda pasākuma likumību. Tomēr
         pat šādu pilnvaru esamības gadījumā Savienības likumdevējam sava izvēle ir jābalsta uz objektīviem kritērijiem. Turklāt, izvērtējot
         ar dažādiem iespējamiem pasākumiem saistītos ierobežojumus, ir jāpārbauda, vai ar veikto pasākumu sasniegtie mērķi var pamatot
         saimnieciski negatīvas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem operatoriem.

      Ar Direktīvu 2009/12 par lidostas maksām, iekļaujot tās piemērošanas jomā lidostas, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena
         lidosta nesasniedz šajā direktīvā paredzēto minimālo robežu, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā neatkarīgi no konkrēta
         šo pasažieru skaita, nav pārkāpts samērīguma princips.

      Runājot par to, vai tāda regulējuma pieņemšana, kurā paredzēta kopēju principu ievērošana lidostas maksu noteikšanai valsts
         līmenī un kāds ir ietverts Direktīvā 2009/12, spēj sasniegt minētās direktīvas mērķi, ja pastāv risks, ka lidostu administrācijas
         ir privileģētā stāvoklī attiecībā uz lidostu lietotājiem, un tādējādi ļaunprātīgas šī stāvokļa izmantošanas risks, attiecībā
         uz lidostas maksu noteikšanu šāds tiesiskais regulējums principā spēj novērst šāda riska iestāšanos.

      Runājot par minētās direktīvas samērīgo raksturu, nekas neļauj konstatēt, ka izmaksas, ko attiecīgajām lidostām vai dalībvalstīm
         rada ar to ieviestais režīms, būtu acīmredzami nesamērīgas salīdzinājumā ar no tā izrietošajām priekšrocībām.

      (sal. ar 62.–64., 66., 68. un 69. punktu)
      3.        Ja Savienības likumdevējs EKL 80. pantu izmanto kā juridisko pamatu, subsidiaritātes princips ir piemērojams tiktāl, ciktāl
         šī tiesību norma tam nepiešķir ekskluzīvu kompetenci pieņemt noteikumus gaisa transporta jomā.

      (sal. ar 79. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 12. maijā (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Direktīva 2009/12/EK – Lidostas maksas – Piemērošanas joma – Lidostas, kuru gada apgrozījums pārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un lidostas, kam ir lielākais pasažieru skaits gadā
         katrā dalībvalstī – Spēkā esamība – Vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un subsidiaritātes principi

      Lieta C‑176/09
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. panta pirmajai daļai, ko 2009. gada 15. maijā cēla
      Luksemburgas Lielhercogiste, ko pārstāv K. Šilcs [C. Schiltz], pārstāvis, kam palīdz P. Kinšs [P. Kinsch], avocat,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Slovākijas Republika, ko pārstāv B. Ričova [B. Ricziová], pārstāve,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Eiropas Parlamentu, ko pārstāv A. Trupiots [A. Troupiotis] un A. Nērgords [A. Neergaard], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā, un

      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv E. Karlsone [E. Karlsson] un M. Mūrs [M. Moore], pārstāvji,

      atbildētāji,
      ko atbalsta
      Eiropas Komisija, ko pārstāv K. Simonsons [K. Simonsson] un S. Vriņona [C. Vrignon], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 21. oktobra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 16. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasībā Luksemburgas Lielhercogiste lūdz Tiesu atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 11. marta Direktīvu 2009/12/EK
         par lidostas maksām (OV L 70, 11. lpp.), jo ar to tiekot pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un subsidiaritātes principi.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Direktīva 2009/12 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu.

      3        Saskaņā ar šīs pašas direktīvas preambulas 1. apsvēruma trešo teikumu “lidostas administrācijām, kas nodrošina aprīkojumu
         un pakalpojumus, par kuriem tiek noteiktas lidostas maksas, būtu jācenšas darboties rentabli”.

      4        Minētās direktīvas preambulas 2. apsvēruma pirmajā teikumā ir noteikts, ka “ir jāizveido kopēja regulējuma sistēma attiecībā
         uz lidostas maksu pamatiezīmēm un maksu noteikšanas veidu, jo, šādam regulējumam iztrūkstot, pamatprasības attiecībās starp
         lidostas administrāciju un lidostas lietotājiem var netikt izpildītas”.

      5        Attiecībā uz Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomu tās preambulas 3. un 4. apsvērumā ir precizēts:

      “(3) Šī direktīva būtu jāpiemēro tām lidostām [..], kuru lielums pārsniedz minimālo, jo attiecībā uz mazu lidostu vadību un finansējumu
         nav nepieciešams piemērot Kopienas regulējumu.

      (4)   Turklāt dalībvalstī, kur nevienas lidostas lielums nepārsniedz minimāli nepieciešamo šīs direktīvas piemērošanai, ir viena
         lidosta ar vislielāko pasažieru skaitu, un šāds privileģēts stāvoklis ļauj to uzskatīt par iebraukšanas punktu šajā dalībvalstī,
         tāpēc uz šo lidostu attiecināma šī direktīva, lai tādējādi nodrošinātu svarīgākos pamatprincipus attiecībās starp lidostas
         administrāciju un lidostas izmantotājiem, jo īpaši maksu pārredzamības un lidostas izmantotāju nediskriminācijas ziņā.”

      6        Direktīvas 2009/12 preambulas 15. apsvērums ir formulēts šādi:

      “Lidostu administrācijām būtu jādod iespēja piemērot tādas lidostas maksas, kas atbilst infrastruktūrai un/vai sniegto pakalpojumu
         līmenim, jo gaisa pārvadātāju likumīgās interesēs ir pieprasīt no lidostas administrācijas tādus pakalpojumus, kas ir atbilstīgi
         cenas un kvalitātes attiecībai. Tomēr diferencētai infrastruktūrai vai pakalpojumiem bez diskriminācijas jābūt pieejamiem
         visiem pārvadātājiem, kas tos vēlas izmantot. Ja pieprasījums pārsniedz piedāvājumu, piekļuve būtu jānosaka pēc objektīviem
         un nediskriminējošiem kritērijiem, kurus izstrādā lidostas administrācija. Jebkādai lidostas maksu diferenciācijai jābūt pārredzamai,
         objektīvai un pamatotai ar skaidriem kritērijiem.”

      7        Saskaņā ar minētās direktīvas preambulas 19. apsvērumu:

      “Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi, proti, noteikt kopējus principus lidostas maksu iekasēšanai Kopienas lidostās, nevar
         pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, jo to līmenī lidostas maksu sistēmu nevar vienoti ieviest visā Kopienā,
         un to, ka minētās rīcības mēroga vai iedarbības dēļ šos mērķus var labāk sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus
         saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu
         šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šā mērķa sasniegšanai.”

      8        Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 1. panta 1. un 2. punktu tā “nosaka kopējus principus lidostas maksu iekasēšanai Kopienas
         lidostās” un to piemēro “visām lidostām, kuras atrodas teritorijā, uz ko attiecas [EK] līgums, un kuras ir atvērtas komerciālai
         satiksmei, un kuru gada apgrozījums pārsniedz piecus miljonus pasažieru, kā arī uz lidostu ar lielāko pasažieru skaitu katrā
         dalībvalstī”.

      9        Saskaņā ar Direktīvas 2009/12 2. panta 4. punktu lidostas maksa ir “maksājums, ko iekasē par labu lidostas administrācijai
         un ko maksā lidostas lietotāji par tāda aprīkojuma un tādu pakalpojumu izmantojumu, kurus nodrošina vienīgi lidostas administrācija
         un kuri ir saistīti ar gaisakuģa nolaišanos, pacelšanos, apgaismojumu un novietošanu, kā arī ar pasažieru un kravu apkalpošanu”.

      10      Tās pašas direktīvas 3. panta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka lidostas maksas nav diskriminējošas
         pret lidostas lietotājiem”.

      11      Šajā ziņā Direktīvā 2009/12 ir paredzēts ieviest obligātu konsultāciju procedūru starp attiecīgās lidostas administrāciju
         un lidostas lietotājiem vai to pārstāvjiem vai asociācijām un tiesiskās aizsardzības procedūru. Attiecībā uz šīm procedūrām
         šīs direktīvas 6. pantā ir noteikts:

      “1.   Dalībvalstis nodrošina, ka katrā lidostā tiek noteikta obligāta regulāru konsultāciju procedūra starp lidostas administrāciju
         un lidostas lietotājiem vai to pārstāvjiem vai asociācijām par lidostas maksu sistēmas darbību un lidostas maksu lielumu,
         kā arī atbilstīgā gadījumā par sniegto pakalpojumu kvalitāti. Šādas konsultācijas notiek ne retāk kā vienu reizi gadā, ja
         vien iepriekšējās konsultēšanās laikā par to nav panākta cita vienošanās. Ja pastāv lidostas pārvaldības iestādes un lidostu
         lietotāju daudzgadu vienošanās, tad konsultācijas notiek tā, kā to paredz šī vienošanās. Dalībvalstīm ir tiesības prasīt biežākas
         konsultācijas.

      2.     Dalībvalstis nodrošina, ka izmaiņas sistēmā vai lidostas maksu lielumā pēc iespējas tiek veiktas, vienojoties lidostas administrācijai
         un lidostas lietotājiem. Šajā nolūkā lidostas administrācija iesniedz lidostas lietotājiem jebkuru priekšlikumu par izmaiņām
         sistēmā vai lidostas maksu lielumā ne vēlāk kā četrus mēnešus pirms to stāšanās spēkā, norādot arī ierosināto izmaiņu iemeslus,
         ja vien nepastāv kādi ārkārtēji apstākļi, kuri jāpamato lidostas lietotājiem. Lidostas administrācija apspriežas ar lidostas
         lietotājiem par ierosinātajām izmaiņām un pirms lēmuma pieņemšanas ņem vērā viņu viedokli. Lidostas administrācija parasti
         publicē savu lēmumu vai ieteikumu ne vēlāk kā divus mēnešus pirms tā stāšanās spēkā. Lidostas administrācija pamato savu lēmumu
         attiecībā uz lidostas lietotāju viedokli, ja par ierosinātajām izmaiņām netiek panākta vienošanās starp lidostas administrāciju
         un lidostas lietotājiem.

      3.     Dalībvalstis nodrošina, ka domstarpību gadījumā saistībā ar lēmumu par lidostas maksām, ko pieņēmusi lidostas administrācija,
         katra no pusēm, kā noteikts 11. pantā, var lūgt neatkarīgas uzraudzības iestādes iejaukšanos, kura izskata sistēmas vai lidostas
         maksu lieluma izmaiņu pamatojumu.

      4.     Ja lidostas maksu sistēmas vai lieluma izmaiņas, kuras nolēmusi veikt lidostas administrācija, izskata neatkarīgā uzraudzības
         iestāde, tās nepiemēro līdz brīdim, kamēr šī uzraudzības iestāde nav izskatījusi attiecīgo lietu. Neatkarīgā uzraudzības iestāde
         četru nedēļu laikā pēc attiecīgā lūguma saņemšanas pieņem pagaidu lēmumu attiecībā uz lidostas maksu izmaiņu stāšanos spēkā,
         ja vien šādā pašā termiņā nevar pieņemt jau galīgo lēmumu.

      5.     Dalībvalsts var nolemt nepiemērot 3. un 4. punktu attiecībā uz lidostas maksu lieluma vai struktūras izmaiņām tajās lidostās,
         kurās:

      a)     atbilstoši valstu tiesību aktiem ir spēkā obligāta procedūra, saskaņā ar kuru lidostu maksas vai to maksimālo līmeni nosaka
         vai apstiprina neatkarīga uzraudzības iestāde; vai

      b)     atbilstoši valstu tiesību aktiem ir spēkā obligāta procedūra, saskaņā ar kuru neatkarīgā uzraudzības iestāde regulāri vai
         pēc ieinteresēto personu pieprasījuma pārbauda to, vai šādas lidostas ir pakļautas efektīvai konkurencei. Ja šādas pārbaudes
         rezultāti to pieļauj, dalībvalsts pieņem lēmumu, ka lidostu maksas vai to maksimālo līmeni nosaka vai apstiprina neatkarīgā
         uzraudzības iestāde. Šis lēmums ir spēkā tik ilgi, cik nepieciešams, pamatojoties uz šīs iestādes veikto pārbaudi.

      [..]”
      12      Katru reizi, kad ir jānotiek konsultācijām, lidostas administrācija saskaņā ar Direktīvas 2009/12 7. panta 1. punktu katram
         lidostas lietotājam vai lidostas lietotāju pārstāvjiem vai asociācijām sniedz informāciju par komponentiem, pamatojoties uz
         kuriem tiek noteikta visu to maksu sistēma vai lielums, ko katrā lidostā iekasē lidostas administrācija.

      13      Attiecībā uz neatkarīgas uzraudzības iestādes izveidi un darbību Direktīvas 2009/12 11. panta 1.–3. un 5. punktā ir paredzēts:

      “1.   Dalībvalstis ieceļ vai izveido neatkarīgu iestādi kā valsts neatkarīgu uzraudzības iestādi, lai nodrošinātu to pasākumu pareizu
         piemērošanu, kas paredzēti atbilstīgi šai direktīvai, un uzņemtos vismaz 6. pantā noteiktos uzdevumus. Šī iestāde var būt
         tā pati iestāde, kurai dalībvalsts uztic piemērot papildu reglamentējošos pasākumus, kas minēti 1. panta 5. punktā, tostarp
         maksu sistēmas un/vai lidostas maksu lieluma apstiprināšanu, ja tā atbilst šā panta 3. punktā minētajām prasībām.

      2.     Šī direktīva nekavē neatkarīgu uzraudzības iestādi atbilstoši valsts tiesību aktiem deleģēt šīs direktīvas īstenošanu citām
         neatkarīgām uzraudzības iestādēm, ja tiek nodrošināta pārraudzība un iestāde uzņemas pilnu atbildību, kā arī ar noteikumu,
         ka īstenošana notiek atbilstoši tādiem pašiem standartiem.

      3.     Dalībvalstis garantē neatkarīgās uzraudzības iestādes neatkarību, nodrošinot, ka tā ir juridiski nošķirta un funkcionāli neatkarīga
         no jebkuras lidostas administrācijas un jebkura gaisa pārvadātāja. Dalībvalstis, kuras saglabā īpašumtiesības uz lidostām,
         lidostas administrācijām vai gaisa pārvadātājiem vai saglabā kontroli pār tiem, nodrošina, ka funkcijas saistībā ar šīm īpašumtiesībām
         vai kontroli nepiešķir neatkarīgajai uzraudzības iestādei. Dalībvalstis nodrošina, ka neatkarīgā uzraudzības iestāde īsteno
         savas pilnvaras objektīvi un pārredzami.

      [..]
      5.     Dalībvalstis var izveidot neatkarīgās uzraudzības iestādes finansēšanas mehānismu, kas var ietvert maksu iekasēšanu no lidostas
         lietotājiem vai lidostas administrācijām.”

      14      Saskaņā ar Direktīvas 2009/12 12. panta 1. punktu Eiropas Komisija līdz 2013. gada 15. martam iesniedz Eiropas Parlamentam
         un Eiropas Savienības Padomei ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu, novērtējot gūtos panākumus direktīvas mērķa sasniegšanā.

      15      Saskaņā ar minētās direktīvas 13. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstīs līdz 2011. gada 15. martam stājas spēkā normatīvie
         un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
      16      Luksemburgas Lielhercogiste lūdz Tiesu:

      –        prioritāri – atcelt Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punktu tiktāl, ciktāl tajā ir noteikts, ka tas ir piemērojams lidostai
         ar vislielāko pasažieru skaitu katrā dalībvalstī;

      –        pakārtoti – atcelt Direktīvu 2009/12 kopumā un
      –        piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      17      Parlaments un Padome lūdz Tiesu:

      –        prioritāri – prasību noraidīt kā nepamatotu;
      –        piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
      –        pakārtoti – ja Tiesa atceltu Direktīvu 2009/12, saglabāt tās sekas līdz jauna tiesību akta pieņemšanai.
      18      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 14. oktobra rīkojumu Slovākijas Republikai un Komisijai tika atļauts iestāties lietā attiecīgi
         Luksemburgas Lielhercogistes un Parlamenta, kā arī Padomes prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Par pirmo pamatu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      19      Pirmajam prasības pamatam par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir divas dažādas daļas. Pirmajā šī pamata daļā Luksemburgas
         Lielhercogiste, ko atbalsta Slovākijas Republika, norāda, ka tai tiek piemēroti noteikumi, kas atšķiras no tiem, kādi tiek
         piemēroti dalībvalstīm, kurās lielās reģionālās lidostas ar 1–5 miljoniem pasažieru gadā neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas
         jomā, kaut gan tās ir tādā pašā situācijā kā vienīgā Luksemburgas komerciālā lidosta, proti, Luxembourg‑Findel lidosta, kuras pasažieru skaits gadā sasniedz 1,7 miljonus pasažieru. Runa esot par Hahn [Hānas] (Vācija) un Charleroi [Šarleruā] (Beļģija) lidostām, kuru pasažieru skaits attiecīgi esot apmēram 4 miljoni un 2,9 miljoni un kuras atrodas tajā
         pašā iespējamo klientu zonā kā Luksemburgas lidosta, proti, mazāk kā 200 km attālumā, un kas ir tiešas tās konkurentes. Turklāt
         runa esot par lielām reģionālām lidostām, kas atrodas tuvu noteikta lieluma pilsētai vai ko raksturo zināms uzņēmējdarbības
         līmenis, piemēram, Turīnas (Itālija) vai Bordo (Francija) lidostu attiecīgi ar 3,5 un 3,4 miljoniem pasažieru.

      20      Pirmā pamata otrajā daļā Luksemburgas Lielhercogiste apgalvo, ka attieksme pret to ir tāda pati kā pret dalībvalstīm, kuru
         teritorijā ir izveidotas lidostas, kuru pasažieru skaits gadā pārsniedz 5 miljonus, piemēram, Vācijas Federatīvo Republiku
         un Beļģijas Karalisti.

      21      Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka šajā situācijā ir jāatsaucas uz iedalījumu kategorijās, kas izriet no Komisijas 2005. gada
         9. decembra paziņojuma, kurš attiecas uz Kopienas vadlīnijām par lidostu finansēšanu un valsts atbalstu darbības uzsākšanai
         aviosabiedrībām, kas veic lidojumus no reģionālām lidostām (OV C 312, 1. lpp.), un jāierobežo Direktīvas 2009/12 piemērošanas
         joma, iekļaujot tajā tikai tādu lidostu kategorijas, kuru pasažieru skaits gadā pārsniedz 5 miljonus.

      22      Neesot pamatota ne atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar lielajām reģionālajām lidostām, kas neietilpst Direktīvas 2009/12
         piemērošanas jomā, ne identiska attieksme pret Luxembourg‑Findel lidostu un lidostām, kuru pasažieru skaits gadā pārsniedz 5 miljonus. Attiecībā uz mazu vai vidēja lieluma lidostu, kuru pasažieru
         skaits nepārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā, vadību un finansējumu, kā tas attiecīgi izrietot no šīs direktīvas preambulas
         3. apsvēruma, neesot jāpiemēro “Kopienas regulējums”. Savukārt, ņemot vērā Direktīvas 2009/12 mērķi, proti, novērst ļaunprātīgu
         atsevišķu lidostu dominējošā stāvokļa izmantošanu, neesot nekādas nozīmes tās preambulas 4. apsvērumā iekļautajam apgalvojumam,
         ka lidostai “ar vislielāko pasažieru skaitu [ir] šāds privileģēts stāvoklis[, kas] ļauj to uzskatīt par iebraukšanas punktu
         šajā dalībvalstī, tāpēc uz šo lidostu attiecināma [Direktīva 2009/12]”. “Privileģētam stāvoklim” varētu būt nozīme tikai tad,
         ja tas attiecībā pret operatoriem patiešām radītu tāda paša veida priekšrocību kā tā, kādu veido fakts, ka tiek apkalpoti
         vairāk nekā 5 miljoni pasažieru gadā. Tā tas automātiski neesot katras dalībvalsts lielākās lidostas gadījumā.

      23      Īpaši runājot par Luxembourg‑Findel lidostu, tai neesot šāda stāvokļa kā privileģētam iebraukšanas punktam Luksemburgā, un, ņemot vērā konkurences situāciju,
         kādā ir šī lidosta salīdzinājumā ar vairākām lidostām, kas apkalpo sabiedrības, kuras veic zemo cenu lidojumus, un kas atrodas
         tās tuvumā, kā arī lidostām, kuras ir centrālie punkti (“hubs”), piemēram, Frankfurte (Vācija) vai Brisele (Beļģija), neesot
         nekāda ļaunprātīgas dominējošā stāvokļa izmantošanas riska attiecībā pret operatoriem. Turklāt no ekonomikas viedokļa Luksemburgas
         lidostu nevarot iekļaut kategorijā, kas līdzīga tādu lidostu kategorijai, kurās ir vairāk nekā 5 miljoni pasažieru gadā, pat
         ja tā pārdod vairāk darījumu klases biļešu nekā šīs lidostas. Tādējādi tās administrācijas varas pozīciju nevarot uzskatīt
         par līdzvērtīgu tai, kāda ir tādas lidostas administrācijai, kura apkalpo vairāk nekā 5 miljonus pasažieru.

      24      Savukārt ļaunprātīgas dominējošā stāvokļa izmantošanas risks esot iespējamāks attiecībā uz citām lielākām reģionālajām lidostām,
         kas neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā un kas atrodas tuvu noteikta lieluma pilsētai vai ko raksturo zināms uzņēmējdarbības
         līmenis, piemēram, Turīnas un Bordo lidostām.

      25      Esot skaidrs, ka jomās, kurās Savienības likumdevējam ir jāveic sarežģīts ekonomisks vērtējums, tikai tā acīmredzama kļūda
         vērtējumā var ietekmēt tā darbības likumību. Tomēr šis princips paredzot, ka šis likumdevējs strīdīgajā gadījumā faktiski
         ir veicis sarežģītu vērtējumu, kā tas neesot šajā gadījumā. Pat ja būtu jāuzskata, ka likumdevējs atsevišķos jautājumos ir
         veicis sarežģītu situācijas vērtējumu, vērtējums par Luxembourg‑Findel lidostu, kuras iespējamo klientu zona ir ļoti maza, neesot sarežģīts. Tādējādi esot acīmredzams, ka, iekļaujot šo lidostu,
         kuras pasažieru skaits gadā tik tikko sasniedz trešo daļu no tā, kuru pārsniedzot tiek uzskatīts, ka parasti ir jāpiemēro
         Kopienas regulējums, minētais likumdevējs ir pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      26      Slovākijas Republika piebilst, ka informācija par situāciju, kādā ir Bratislavas (Slovākija) lidosta, kura atrodas tajā pašā
         ģeogrāfiskajā zonā kā Vīnes (Austrija) lidosta, liekot apšaubīt apgalvojumu, ka vislielākā dalībvalsts lidosta ir “iebraukšanas
         punkts”, ko vienmēr izmanto liela daļa ceļotāju. Tas, ka lidosta ir vislielākā kādā dalībvalstī, līdz ar to nevarot būt noteicošs
         elements, lai novērtētu šīs lidostas konkurējošo stāvokli konkrētajā tirgū.

      27      Padome uzskata, ka, ņemot vērā Direktīvas 2009/12 mērķi, Savienības likumdevējs faktiski par acīmredzamu ir uzskatījis, ka
         galvenās lidostas, proti, tās, kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā dalībvalstī, piemēram, Luxembourg‑Findel lidosta, ir privileģētā stāvoklī dalībvalstī, kuras teritorijā tās ir izveidotas, līdz ar to tās ir pielīdzināmas lidostām,
         kuru pasažieru skaits pārsniedz minimālo robežu – 5 miljonus pasažieru gadā.

      28      Tomēr tādām lielām reģionālajām lidostām kā Charleroi un Hahn lidostas neesot tāda privileģēta stāvokļa, kāds ir galvenajām lidostām to attiecīgajā dalībvalstī. Šīs lidostas neesot galvenais
         iebraukšanas punkts to attiecīgajā valstī, kā tas ir tādas lidostas gadījumā, kurai ir vislielākais pasažieru skaits gadā
         savā dalībvalstī, piemēram, Luxembourg‑Findel lidostai.

      29      Parlaments uzskata, ka Direktīvas 2009/12 mērķi, kā izriet no tās preambulas 1. un 2. apsvēruma, ir panākt, lai lidostu administrācijas
         censtos darboties rentabli, un izveidot kopēja regulējuma sistēmu attiecībā uz lidostas maksu pamatiezīmēm. Tādējādi ar minēto
         direktīvu esot paredzēts nodrošināt, ka lietotāji lidostu pakalpojumiem var piekļūt par samaksu, kas atbilst šajā direktīvā
         paredzētajiem nosacījumiem, tādējādi nodrošinot nediskrimināciju un pārskatāmību.

      30      Atsaucoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 24. janvāra direktīvas par lidostas maksām priekšlikumu (COM(2006) 820,
         galīgā redakcija, turpmāk tekstā – “direktīvas priekšlikums”), Komisija apgalvo, ka minētā kopējā regulējuma mērķis ir atvieglot
         sarunas par lidostas maksām lidostu un aviosabiedrību starpā. Ar Direktīvu 2009/12 esot paredzēts novērst, ka lidostas administrācija,
         ņemot vērā lidostas “privileģēto stāvokli”, ir varas pozīcijā salīdzinājumā ar gaisa pārvadātājiem saistībā ar lidostas maksu
         noteikšanu. Šādā stāvoklī varētu atrasties divas lidostu kategorijas, proti, katras dalībvalsts galvenās lidostas, kas parasti
         atrodas tuvu galvaspilsētām un kas ir “iebraukšanas punkti” tajās, kā arī lidostas, kuras to izmēra dēļ ir situācijā, kas
         līdzīga tai, kādā ir pirmās kategorijas lidostas. Šīs pirmās kategorijas lidostas acīmredzami gūst labumu īpaši tāpēc, ka
         tās atrodas pavisam netālu no ļoti apdzīvotām pilsētām, tām ir kvalitatīva infrastruktūra un ir darījumu klienti, kurus būtiski
         neietekmē lidmašīnas biļešu cenas izmaiņas, bet kuri savukārt nevēlas zaudēt laiku, lai ierastos lidostās, kas atrodas vairāk
         nekā simts kilometrus no šīm pilsētām.

       Tiesas vērtējums
      31      Vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips kā vispārējais Savienības tiesību princips nosaka, ka līdzīgas situācijas nevar
         aplūkot atšķirīgi un dažādas situācijas nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (it īpaši skat.
         1984. gada 13. decembra spriedumu lietā 106/83 Sermide, Recueil, 4209. lpp., 28. punkts; 1994. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑133/93, C‑300/93 un C‑362/93 Crispoltoni u.c., Recueil, I‑4863. lpp., 50. un 51. punkts; 2006. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑313/04 Franz Egenberger, Krājums, I‑6331. lpp., 33. punkts, kā arī 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑127/07 Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., Krājums, I‑9895. lpp., 23. punkts).

      32      Atšķirīgo situāciju salīdzināmais raksturs tiek novērtēts, ņemot vērā visus to raksturojošos elementus. Šie elementi ir jānosaka
         un jānovērtē, ņemot vērā Savienības tiesību akta, ar ko tiek ieviesta attiecīgā atšķirība, priekšmetu un mērķi. Turklāt ir
         jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā attiecīgais akts ietilpst (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., 25. un 26. punkts un tajos minētā judikatūra).

      33      Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīva 2009/12 ir pamatota ar EKL 80. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka Padome var nolemt,
         vai, ciktāl un saskaņā ar kādu procedūru var pieņemt attiecīgus noteikumus par jūras transportu un gaisa transportu.

      34      Tādējādi, pilnvarojot Padomi lemt gan par brīdi, kad īstenojama tās iejaukšanās jūras transporta un gaisa transporta jomā,
         gan par šīs iejaukšanās saturu un apmēru, ar Līgumu tai ir piešķirtas plašas likumdošanas pilnvaras, lai pieņemtu attiecīgus
         kopējus noteikumus (šajā ziņā skat. 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑440/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑9097. lpp.,
         58. punkts; attiecībā uz Padomes likumdošanas pilnvarām kopējās transporta politikas jomā skat. arī 1978. gada 28. novembra
         spriedumu lietā 97/78 Schumalla, Recueil, 2311. lpp., 4. punkts, kā arī 1997. gada 17. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑248/95 un C‑249/95 SAM Schiffahrt un Stapf, Recueil, I‑4475. lpp., 23. punkts).

      35      Kontrolējot šādas kompetences īstenošanu, Savienības tiesa nedrīkst Savienības likumdevēja novērtējumu aizstāt ar savu novērtējumu,
         bet tai vienīgi jāpārbauda, vai šajā novērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda vai arī pilnvaras nav izmantotas nepareizi,
         vai arī attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savu likumdošanas pilnvaru robežas (šajā ziņā it īpaši skat. 1996. gada
         29. februāra spriedumu lietā C‑122/94 Komisija/Padome, Recueil, I‑881. lpp., 18. punkts; 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, I‑5755. lpp., 58. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās SAM Schiffahrt un Stapf, 24. punkts, kā arī 2002. gada 12. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑27/00 un C‑122/00 Omega Air u.c., Recueil, I‑2569. lpp., 64. punkts).

      36      Ņemot vērā šī sprieduma 31.–35. punktā minētos kritērijus, ir jāpārbauda pirmais pamats, ko ir izvirzījusi Luksemburgas Lielhercogiste,
         kura šī pamata pirmajā daļā apgalvo, ka līdzīgās situācijās ir izrādīta atšķirīga attieksme, bet minētā pamata otrajā daļā
         – ka atšķirīgās situācijās ir izrādīta vienāda attieksme.

       Par pirmā pamata pirmo daļu – atšķirīgu attieksmi līdzīgās situācijās
      37      Attiecībā uz atšķirīgu attieksmi līdzīgās situācijās Luksemburgas Lielhercogiste būtībā apgalvo, ka pret Luxembourg‑Findel lidostu tiek izrādīta atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar to, kāda tiek izrādīta pret lidostām, kas neietilpst Direktīvas 2009/12
         piemērošanas jomā un kuru ikgadējais pasažieru apgrozījums pārsniedz 1 miljonu, bet nepārsniedz 5 miljonus pasažieru gadā,
         un kas, tāpat kā Luksemburgas lidosta, ir iekļautas lielo reģionālo lidostu kategorijā atbilstoši vadlīnijām, kas ir noteiktas
         Komisijas 2005. gada 9. decembra paziņojumā. Runa esot par atšķirīgu attieksmi salīdzinājumā ar Charleroi un Hahn lidostām, kā arī salīdzinājumā ar tām, kas atrodas tuvu noteikta lieluma pilsētai vai ko raksturo zināms uzņēmējdarbības
         līmenis, piemēram, Turīnas vai Bordo lidostām.

      38      Šajā ziņā no Direktīvas 2009/12 preambulas 3. un 4. apsvēruma izriet, ka, to pieņemot, Savienības likumdevējs uzskatīja, ka
         šīs direktīvas piemērošanas jomā nav jāiekļauj visas Savienības lidostas, bet ka minētajai direktīvai jāattiecas tikai uz
         divām lidostu kategorijām, proti, tām, kas pārsniedz konkrētu minimālo lielumu, un tām, kurām ir vislielākais pasažieru skaits
         gadā dalībvalstīs, kur neviena lidosta nesasniedz šo minimālo lielumu, piemēram, Luxembourg‑Findel lidosta.

      39      Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu tā “nosaka kopējus principus lidostas maksu iekasēšanai” lidostās. Tādējādi tās
         mērķis ir reglamentēt attiecības starp lidostu administrācijām un to lietotājiem attiecībā uz lidostas maksu noteikšanu.

      40      Kā tas izriet no Direktīvas 2009/12 preambulas 2., 4. un 15. apsvēruma, Savienības likumdevējs, pieņemot kopēju regulējumu,
         ir centies uzlabot attiecības starp lidostu administrācijām un to lietotājiem un novērst, ka netiek ievērotas atsevišķas ar
         šīm attiecībām saistītas pamatprasības, piemēram, maksu pārskatāmība, konsultēšanās ar lidostas lietotājiem un to nediskriminācija.

      41      Šī sprieduma 37. punktā norādīto lidostu salīdzināmība tādējādi ir jānovērtē, īpaši ņemot vērā to situāciju saistībā ar šo
         lidostu lietotājiem, proti, aviosabiedrībām.

      42      Kā tas izriet no Direktīvas 2009/12 preambulas 4. apsvēruma, minētais likumdevējs uzskatīja, ka lidostas, kas atrodas dalībvalstīs,
         kurās neviena lidosta nesasniedz šajā direktīvā paredzēto minimālo robežu, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā, kā
         tas ir Luxembourg‑Findel lidostas gadījumā, ir privileģēts stāvoklis attiecībā pret lidostu lietotājiem, jo tās ir iebraukšanas punkts šajās dalībvalstīs.
         Tādējādi tas uzskatīja, kā to īpaši ir norādījusi Padome un Komisija, ka šo lidostu gadījumā pastāv risks, ka to administrācijas
         varētu nonākt varas pozīcijā attiecībā pret lietotājiem, un tādējādi – ļaunprātīgas šīs pozīcijas izmantošanas risks saistībā
         ar maksu noteikšanu.

      43      Minētās lidostas var uzskatīt par galvenajām lidostām dalībvalstīs, kur tās attiecīgi ir izveidotas. Šīs lidostas parasti,
         kā to ir norādījusi Komisija, atrodas tuvu lieliem dalībvalstu politiskiem un/vai ekonomikas centriem un vairākumā gadījumu
         piesaista darījumu klientus, kuriem biļešu cena ir tikai viens no kritērijiem un kuriem var būt īpaši nozīmīga lidostas atrašanās
         vieta, iespējamie savienojumi ar citiem transporta līdzekļiem, kā arī sniegto pakalpojumu kvalitāte.

      44      Kā secinājumu 64. punktā to ir norādījis ģenerāladvokāts, īpaši saistībā ar darījumu klientiem, kā arī vidējas vai augstas
         klases tirgus segmentu, dalībvalstu, tāpat kā trešo valstu aviosabiedrības ir būtiski stratēģiski ieinteresētas piedāvāt lidojumus
         no tādas galvenās lidostas un uz tādu galveno lidostu kā Luxembourg‑Findel lidosta un lidostu maksas apmēru vai arī konkrētu pasažieru skaitu gadā nevar uzskatīt par šīm sabiedrībām izšķirošiem kritērijiem.

      45      Turklāt, ja aviosabiedrība ir stratēģiski ieinteresēta piedāvāt lidojumus no konkrētas dalībvalsts un uz konkrētu dalībvalsti,
         galvenā lidosta ir vienīgā vieta, kurā tā var sniegt savus pakalpojumus dalībvalstīs, kurās ir tikai viena lidosta, kā tas
         ir Luksemburgas Lielhercogistes gadījumā. Turklāt šķiet saprātīgi uzskatīt, ka dalībvalstīs, kurās ir vairākas lidostas, aviosabiedrība,
         kura ir ieinteresēta nodrošināt tikai vienu gaisa satiksmes pakalpojumu dalībvalstī, priekšroku dod lidostai ar vislielāko
         pasažieru skaitu gadā.

      46      Pat ja konkrēts pasažieru skaits gadā, kā arī lidostas maksu apmērs noteikti var būt būtiski kritēriji aviosabiedrībām, kas
         piedāvā lidojumus no konkrētas lidostas vai uz konkrētu lidostu dalībvalstī, parasti šīs aviosabiedrības ir stratēģiski ieinteresētas
         piedāvāt šādus lidojumus, līdz ar to šos kritērijus nevar uzskatīt par izšķirošiem šīm sabiedrībām, kad tās izvēlas lidostas,
         no kurām tās veic lidojumus.

      47      Šajos apstākļos, ņemot vērā plašās likumdošanas pilnvaras, kādas Savienības likumdevējam ir gaisa transporta jomā, nevar apšaubīt
         tā vērtējumu, saskaņā ar kuru dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz minimālo Direktīvā 2009/12 paredzēto robežu,
         lidostas ar vislielāko pasažieru skaitu gadā ir jāuzskata par iebraukšanas punktu attiecīgajā dalībvalstī, kas tai piešķir
         privileģētu stāvokli attiecībā pret lidostu lietotājiem.

      48      Savukārt lidostas, kas neietilpst Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā, neatkarīgi no konkrēta pasažieru skaita gadā nevar
         uzskatīt par galvenajām lidostām dalībvalstīs, kurās tās ir izveidotas. Kā secinājumu 65., 74. un 77. punktā to ir norādījis
         arī ģenerāladvokāts, šādas lidostas var uzskatīt par dalībvalstu sekundāras nozīmes lidostām, kurām no aviosabiedrību viedokļa
         principā ir atšķirīga stratēģiska nozīme salīdzinājumā ar galvenajām lidostām, kas tās nostāda atšķirīgās situācijās attiecībā
         pret lidostu lietotājiem lidostas maksu noteikšanas jautājumā.

      49      Ņemot vērā šī sprieduma 45. punktā konstatēto, sekundāras nozīmes lidostu principā minētās direktīvas nozīmē nevar uzskatīt
         par iebraukšanas punktu dalībvalstī, kurā tā ir izveidota, pat ja runa ir par lielu reģionālu lidostu, kas atrodas tuvu pilsētai,
         kā tas ir Bordo vai Turīnas lidostu gadījumā. Turklāt šīs sekundārās nozīmes lidostas, tostarp tās, kas neatrodas tuvu pilsētai,
         var izrādīties pievilcīgākas tā sauktajām “zemo cenu” sabiedrībām. Patiesībā šīs aviosabiedrības orientējas uz klientiem,
         kuru prasības principā atšķiras no darījumu klientu prasībām un kam nozīmīgākas ir biļešu cenas, un kas ir ar mieru pavadīt
         ilgāku laiku pārbraucienos starp pilsētu un lidostu. Šādas sabiedrības, kurām lidostas maksu apmērs ir izšķirošs, var uzskatīt
         par tādām, kam ir zināma spēja izdarīt spiedienu, kas tām ļauj ietekmēt šo maksu apmēra noteikšanu.

      50      Šajos apstākļos, Savienības likumdevējam īstenojot savu kompetenci, nav pieļauta acīmredzama kļūda vai ļaunprātīga pilnvaru
         izmantošana un šis likumdevējs nav acīmredzami pārsniedzis attiecīgajā jomā tam piešķirto plašo likumdošanas pilnvaru robežas,
         uzskatot, ka dalībvalstu sekundāras nozīmes lidostas nav tādā pašā situācijā attiecībā pret lidostu lietotājiem kā galvenās
         lidostas. Katrā ziņā minētais likumdevējs drīkst veikt iedalījumu kategorijās atbilstoši objektīviem kritērijiem un pamatojoties
         uz vispārīgiem secinājumiem, lai varētu ieviest vispārēju un abstraktu tiesisko regulējumu (šajā ziņā skat. 2010. gada 15. aprīļa
         spriedumu lietā C‑485/08 P Gualtieri/Komisija, Krājums, I‑3009. lpp., 81. punkts). Tā tas vēl jo vairāk ir gadījumā, ja kopējās politikas īstenošana, ko veic
         Savienības likumdevējs, ir saistīta ar vajadzību novērtēt sarežģītu ekonomisko situāciju, kā tas parasti ir gaisa transporta
         jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās SAM Schiffahrt un Stapf, 25. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī apvienotajās lietās Omega Air u.c., 65. punkts).

      51      Šādos apstākļos pirmā pamata pirmā daļa par atšķirīgu attieksmi līdzīgās situācijās ir jānoraida.

       Par pirmā pamata otro daļu – vienlīdzīgu attieksmi atšķirīgās situācijās
      52      Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu par vienlīdzīgu attieksmi atšķirīgās situācijās Luksemburgas Lielhercogiste būtībā norāda,
         ka lidostai ar vislielāko pasažieru skaitu gadā dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz minimālo robežu – 5 miljonus
         pasažieru gadā, tiek piemēroti tādi paši noteikumi kā lidostām, kuras apkalpo vairāk nekā 5 miljonus pasažieru gadā, kaut
         gan pirmajām nav ne tādas pašas varas pozīcijas attiecībā pret lidostu lietotājiem, ne tāda pati ekonomiskā ietekme kā pēdējām
         minētajām lidostām.

      53      Šajā ziņā lietas dalībniekiem ir skaidrs, ka lidostas, kuru ikgadējais pasažieru apgrozījums pārsniedz 5 miljonus pasažieru
         gadā, tieši šī pasažieru skaita dēļ ir privileģētā stāvoklī attiecībā pret lietotājiem un ka šīs lidostu kategorijas iekļaušana
         Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā, ņemot vērā gan tās priekšmetu, gan mērķi, ir bijusi pamatota.

      54      Tas, ka šo lidostu situācija nav identiska tai, kādā ir lidostas ar vislielāko pasažieru skaitu gadā dalībvalstīs, kurās neviena
         lidosta nesasniedz 5 miljonus pasažieru gadā, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 82. punktā, nenozīmē, ka šo lidostu
         iekļaušana Direktīvas 2009/12 piemērošanas jomā ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam. Pamatoti tiek uzskatīts, ka
         šīm divām lidostu kategorijām, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 47. un 53. punktā, ir privileģēts stāvoklis attiecībā pret
         šo lidostu lietotājiem un tādējādi tās ir līdzīgās situācijās. Tas, ka šo stāvokli vienā gadījumā rada attiecīgo lidostu stratēģiskā
         atrašanās vieta, bet otrā gadījumā – ikgadējā pasažieru apgrozījuma lielums, ņemot vērā minētās direktīvas priekšmetu un mērķi,
         Savienības likumdevēja veikto vērtējumu nevar padarīt prettiesisku.

      55      Šajos apstākļos pirmā pamata otrā daļa par vienlīdzīgu attieksmi atšķirīgās situācijās ir jānoraida, un tādējādi šis pamats
         ir jānoraida kopumā.

       Par otro pamatu – samērīguma principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      56      Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punkts, ņemot vērā, ka kritērijam, kas nosaka šīs direktīvas
         piemērošanas jomu, ņemot vērā tās mērķus, nav nozīmes, veido samērīguma principa pārkāpumu. Turklāt, kaut arī saiknes ar izmaksām,
         nediskriminācijas un pārskatāmības principu piemērošana Luxembourg‑Findel lidostai nerada problēmas, administratīvās procedūras un izmaksas, kā arī formālie mehānismi, kas izriet no šīs direktīvas,
         savukārt esot pārmērīgi un nesamērīgi ar šīs lidostas izmēru. Konsultāciju un uzraudzības mehānismi radot izmaksas Luxembourg‑Findel lidostai, kā arī Luksemburgas valstij. Tādējādi izmaksas, ko rada minētās direktīvas piemērošana lidostas maksām, esot EUR 839 500,
         kas pēc to novirzīšanas uz pasažieriem pakalpojumiem, kas saistīti ar pasažieriem, izraisot pašreizējās maksas palielinājumu
         par 16 %.

      57      Slovākijas Republika uzskata, ka Parlaments un Padome nav ar objektīviem un ar Direktīvā 2009/12 izvirzīto mērķi samērīgiem
         kritērijiem pamatojušas tādu lidostu iekļaušanu tās piemērošanas jomā, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena lidosta nesasniedz
         minimālo robežu – 5 miljonus pasažieru gadā, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā attiecīgajā dalībvalstī. Tas, ka
         šīs direktīvas piemērošanas jomā šāda lidosta ir iekļauta tikai tāpēc, ka runa ir par visnozīmīgāko šīs dalībvalsts lidostu,
         nesekmējot tās galvenā mērķa sasniegšanu, proti, uzlabot lidostu konkurenci un ierobežot ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu.
         Šī mērķa sasniegšanu nesekmējot arī garantija, ka katrā dalībvalstī minētā direktīva ir piemērojama vismaz vienai lidostai
         neatkarīgi no tā, vai šai lidostai ir dominējošs stāvoklis tirgū vai tās stāvoklis ir pilnībā nebūtisks.

      58      Padome atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru tikai pasākuma acīmredzami neatbilstošais raksturs attiecībā pret mērķi, ko
         kompetentā iestāde ir paredzējusi sasniegt, var ietekmēt šāda pasākuma likumību. Tā uzskata, ka prasības pieteikumā nav parādīts,
         ka Direktīva 2009/12, ņemot vērā tajā izvirzīto mērķi, ir acīmredzami neatbilstoša.

      59      Parlaments uzskata, ka ir jāņem vērā, ka Savienības likumdevējs esot pieņēmis tikai minimālos noteikumus un ka tas dalībvalstīm
         esot sniedzis līdzekļus elastīgai šo noteikumu piemērošanai. Turklāt tas, ka Direktīva 2009/12 ir piemērojama ne visām lidostām,
         nepierādot, ka ar šo direktīvu izveidotā sistēma nav vajadzīga.

      60      Komisija precizē, ka, izstrādājot Direktīvu 2009/12, tika paredzētas vairākas iespējas. Gan no direktīvas priekšlikuma, gan
         no ietekmes analīzes (SEC(2006) 1688) izrietot, ka visierobežojošākā no aplūkotajām iespējām tikusi noraidīta, īpaši tāpēc,
         ka tā būtu izraisījusi būtisku administratīvo izmaksu palielināšanos. Iespējai, kas beigās tika izvēlēta un kurā bija noteikti
         tikai kopējie principi, neraugoties uz tās mazāko efektivitāti, tika dota priekšroka tās mazākās finansiālās ietekmes dēļ.

       Tiesas vērtējums
      61      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka samērīguma princips ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, kas prasa,
         lai ar Savienības tiesību normu ieviestie līdzekļi būtu atbilstoši attiecīgā tiesiskā regulējuma leģitīmo mērķu īstenošanai
         un nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai tos sasniegtu (2010. gada 8. jūnija spriedums lietā C‑58/08 Vodafone u.c., Krājums, I‑4999. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

      62      Attiecībā uz tiesu kontroli pār šo nosacījumu ievērošanu jomās, kurās Savienības likumdevējam ir plašas likumdošanas pilnvaras,
         piemēram, gaisa transporta jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome, 58. punkts), tikai kādā no šīm jomām
         veiktā pasākuma acīmredzami neatbilstošais raksturs attiecībā pret mērķi, ko kompetentās iestādes ir paredzējušas sasniegt,
         var ietekmēt šāda pasākuma likumību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Omega Air u.c., 64. punkts).

      63      Tomēr pat šādu pilnvaru esamības gadījumā Savienības likumdevējam sava izvēle ir jābalsta uz objektīviem kritērijiem. Turklāt,
         izvērtējot ar dažādiem iespējamiem pasākumiem saistītos ierobežojumus, ir jāpārbauda, vai ar veikto pasākumu sasniegtie mērķi
         var pamatot saimnieciski negatīvas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem operatoriem (iepriekš minētie spriedumi lietā
         Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., 58. punkts, kā arī lietā Vodafone u.c., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

      64      Tādējādi Tiesai, pamatojoties uz iepriekšējos trīs punktos minētajiem kritērijiem, ir jāpārbauda, vai, kā to īpaši norāda
         Luksemburgas Lielhercogiste, ar Direktīvu 2009/12, iekļaujot tās piemērošanas jomā lidostas, kas atrodas dalībvalstīs, kurās
         neviena lidosta nesasniedz šajā direktīvā paredzēto minimālo robežu, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā neatkarīgi
         no konkrēta šo pasažieru skaita, ir pārkāpts samērīguma princips.

      65      Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka Komisija pirms direktīvas priekšlikuma izstrādes veica ietekmes analīzi, kurā aplūkotās
         iespējas arī ir īsumā izklāstītas šajā priekšlikumā. No tā izriet, ka tā ir aplūkojusi dažādas iespējas šajā jomā, kuru vidū
         ir brīvprātīgu pašregulācijas pasākumu izstrāde un veikšana, ko īsteno gaisa nozares operatori, tāda tiesiskā regulējuma pieņemšana,
         kurā ir paredzēts ievērot kopējus principus lidostas maksu noteikšanai valsts līmenī, kā arī tāda tiesiskā regulējuma ieviešana,
         kurā maksu paredzēts iekasēt un noteikt, pamatojoties uz vienotu aprēķina metodi.

      66      Attiecībā uz to, vai tāda regulējuma pieņemšana, kurā paredzēta kopēju principu ievērošana lidostas maksu noteikšanai valsts
         līmenī, proti, risinājums, kas beigās tika izvēlēts Direktīvā 2009/12, spēj sasniegt minētās direktīvas mērķi, lietas dalībniekiem
         ir skaidrs, ka tad, ja pastāv risks, ka lidostu administrācijas ir privileģētā stāvoklī attiecībā uz lidostu lietotājiem,
         un tādējādi ļaunprātīgas šī stāvokļa izmantošanas risks, attiecībā uz lidostas maksu noteikšanu šāds tiesiskais regulējums
         principā spēj novērst šāda riska iestāšanos. Šis secinājums ir spēkā arī attiecībā uz lidostām, kas atrodas dalībvalstīs,
         kurās neviena lidosta nesasniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un kam ir vislielākais pasažieru skaits gadā.

      67      Attiecībā uz nepieciešamību pēc šāda regulējuma ir jākonstatē, ka Luksemburgas Lielhercogiste nav paredzējusi mazāk ierobežojošus
         pasākumus, kas ļauj šo mērķi sasniegt tikpat efektīvi kā regulējums, kurā paredzēti kopēji principi lidostas maksu jomā.

      68      Runājot par Direktīvas 2009/12 samērīgo raksturu, tas tiek apstrīdēts tāpēc, ka šajā direktīvā ir paredzētas pārmērīgas un
         nesamērīgas administratīvās procedūras un izmaksas salīdzinājumā ar to lidostu izmēru, kas atrodas dalībvalstīs, kurās neviena
         lidosta nesasniedz 5 miljonus pasažieru gadā, un kam ir vislielākais pasažieru skaits, kā tas ir Luxembourg‑Findel lidostas gadījumā.

      69      Šajā ziņā nekas neļauj konstatēt, ka izmaksas, ko attiecīgajām lidostām vai dalībvalstīm rada ar Direktīvu 2009/12 ieviestais
         režīms, būtu acīmredzami nesamērīgas salīdzinājumā ar no tā izrietošajām priekšrocībām.

      70      Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2009/12 ietekmi uz attiecīgo lidostu darbību, ir jāuzskata, ka tās 6. pantā tikai ir paredzēts,
         ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka lidostu administrācijas ievieš regulāru konsultāciju procedūru ar lidostas lietotājiem,
         kas principā norisinās tikai vienu reizi gadā, un šajā pantā nav precizēti konkrēti šīs konsultāciju procedūras noteikumi.
         Tādējādi šīs lidostas principā var brīvi organizēt šo procedūru atkarībā no to izmēra un finanšu līdzekļiem un no to rīcībā
         esošā personāla. Tā paša panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalsts, ievērojot atsevišķus nosacījumus, var nolemt, ka nenotiks
         atbilstoši minētās direktīvas 11. pantam izraudzītas, neatkarīgas valsts uzraudzības iestādes iejaukšanās.

      71      Otrkārt, attiecībā uz šo iestādi minētajā 11. pantā tikai ir paredzēts dalībvalstu pienākums iecelt vai izveidot šādu iestādi
         un nav likts tām paredzēt īpašus organizatoriskus pasākumus, kas noteiktu, ka tai ir jābūt konkrēta lieluma iestādei. Jāpiebilst
         vēl, ka saskaņā ar tā paša panta 2. punktu ir iespējama šīs direktīvas īstenošanas deleģēšana citām neatkarīgām uzraudzības
         iestādēm. Visbeidzot, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 103. punktā, nešķiet, ka izmaksas, kas varētu rasties
         no Direktīvas ieviešanas, varētu izraisīt aviosabiedrību aiziešanu no tādas lidostas kā Luxembourg‑Findel lidosta.

      72      No iepriekš izklāstītā izriet, ka otrais pamats, ko Luksemburgas Lielhercogiste izvirzījusi savas prasības pamatojumam un
         kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots.

       Par trešo pamatu – subsidiaritātes principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      73      Savā trešajā pamatā Luksemburgas Lielhercogiste apgalvo, ka tas, ka Savienības mērogā ir risināta situācija, kas varētu tikt
         risināta valsts mērogā, ja minimālā robeža – 5 miljoni pasažieru gadā – nav sasniegta, nav saderīgi ar subsidiaritātes principu.
         Šo nesaderību pierādot tas, ka lidostām, kuru izmērs tomēr pārsniedz Luxembourg‑Findel lidostas izmēru, nav jāievēro pienākumi, kas izriet no Direktīvas 2009/12.

      74      Šajā ziņā Padome norāda, ka prasības pieteikumā nav paskaidrots, kas veido iespējamo subsidiaritātes principa pārkāpumu. Tā
         uzskata, ka ir jāpārbauda, vai Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punktā izvirzīto mērķi varēja vieglāk īstenot Savienības līmenī.
         Šīs direktīvas būtiskākie principi, proti, pārskatāmība, nediskriminācija un konsultācijas ar lidostu lietotājiem, tieši atvieglojot
         aviosabiedrību darbības veikšanu. Tas pats attiecoties uz lidostām, kuru stāvoklis tiktu nostiprināts attiecībās ar lielākām
         aviosabiedrībām, jo tām vairs nebūtu iespējas pieprasīt tām paredzētus preferenciālus tarifus. Ņemot vērā šos apstākļus, kā
         arī aviācijas tirgum piemītošo starptautisko raksturu, Padome uzskata, ka minētās direktīvas mērķus var sasniegt tikai Savienības
         līmenī.

      75      Parlaments uzskata, ka prasības pieteikumā, šķiet, nav kritizēta pati Savienības likumdevēja iejaukšanās esamība. Tādējādi
         esot grūti saprast, ar ko subsidiaritātes principa pārkāpums varētu būt pamatots. Savukārt, ja Luksemburgas Lielhercogiste
         ar subsidiaritāti ir domājusi dalībvalstīm atstāto rīcības brīvību, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā, ka Direktīvā 2009/12 nav
         paredzēts maksu aprēķināšanas modelis un arī nav noteikts, kādi ieņēmumi ir jāņem vērā, šī brīvība lielā mērā ir aizsargāta.
         Turklāt prasības attiecībā uz uzraudzības iestādes organizāciju esot salīdzinoši ierobežotas.

       Tiesas vērtējums
      76      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka subsidiaritātes princips ir noteikts EKL 5. panta otrajā daļā un konkretizēts Līgumam pievienotajā
         protokolā par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu, un saskaņā ar to jomās, kas nav ekskluzīvā
         Kopienas kompetencē, tā rīkojas vienīgi tad, ja dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt paredzētās darbības mērķus un ja paredzētās
         darbības apjoma vai rezultātu dēļ tos var vieglāk sasniegt Kopienas līmenī. Šī protokola 5. punktā ir paredzētas arī vadlīnijas
         šo nosacījumu izpildes konstatēšanai (iepriekš minētais spriedums lietā Vodafone u.c., 72. punkts).

      77      Attiecībā uz leģislatīvajiem aktiem minētā protokola 6. un 7. punktā ir precizēts, ka Kopiena kā likumdevējs darbojas tikai
         tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs, un ka Kopienas pasākumos būtu iespējami plašas iespējas jāparedz valstu lēmumiem atbilstīgi
         pasākuma mērķim un ievērojot Līguma prasības (iepriekš minētais spriedums lietā Vodafone u.c., 73. punkts).

      78      Tā 3. punktā turklāt ir precizēts, ka subsidiaritātes princips neliek apšaubīt pilnvaras, ko Kopienai piešķir Līgums, kā tās
         interpretējusi Tiesa.

      79      Subsidiaritātes princips ir piemērojams tad, kad Savienības likumdevējs EKL 80. pantu izmanto kā juridisko pamatu, tiktāl,
         ciktāl šī tiesību norma tam nepiešķir ekskluzīvu kompetenci pieņemt noteikumus gaisa transporta jomā.

      80      Šajā gadījumā Luksemburgas Lielhercogiste nav sīki izskaidrojusi savu trešo pamatu, lai būtu iespējams veikt tiesas kontroli
         par to, kādā mērā ar valsts tiesisko regulējumu dalībvalstī, kurā galvenā lidosta nesasniedz minimālo robežu, kas ir paredzēta
         Direktīvas 2009/12 1. panta 2. punktā, varētu pietiekamā mērā tikt īstenots šajā direktīvā izvirzītais mērķis.

      81      Turklāt, īpaši ņemot vērā to, kas konstatēts šī sprieduma 47., 48. un 53.–55. punktā, nevar piekrist argumentam, ko šī dalībvalsts
         paudusi, lai pamatotu savu trešo pamatu, saskaņā ar kuru kopējs regulējums nav vajadzīgs attiecībā uz lidostām, kurās pasažieru
         skaits ir mazāks par 5 miljoniem gadā. No šiem punktiem izriet, ka ne tikai lidostas, kurās ir vairāk nekā 5 miljoni pasažieru
         gadā, bet arī lidostas, kas ir attiecīgās dalībvalsts galvenā lidosta, neatkarīgi no konkrēta pasažieru skaita gadā var iegūt
         privileģētu stāvokli.

      82      Uz apstākli, ka daļa lidostu, kurās ikgadējais pasažieru apgrozījums ir mazāks kā 5 miljoni pasažieru gadā, neietilpst Direktīvas 2009/12
         piemērošanas jomā, savukārt nevar pienācīgi atsaukties, lai pierādītu subsidiaritātes principa pārkāpumu, jo šāds apstāklis
         tikai var pierādīt, ka, pamatoti ņemot vērā to, kas ir konstatēts šī sprieduma 38. un 48. punktā, Savienības likumdevējs ir
         uzskatījis, ka šajā piemērošanas jomā nav jāiekļauj šādas lidostas, ja tās nav attiecīgās dalībvalsts galvenā lidosta.

      83      Šajos apstākļos trešais pamats, ko Luksemburgas Lielhercogiste izvirzījusi, lai pamatotu savu prasību, un kas attiecas uz
         subsidiaritātes principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots.

      84      Tā kā nevienu no pamatiem, ko Luksemburgas Lielhercogiste ir izvirzījusi savas prasības pamatojumam, nevar apmierināt, tā
         ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      85      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments un Padome ir prasījuši piespriest
         Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Piemērojot šī paša panta 4. punkta pirmo daļu, personas, kas iestājušās šajā lietā, sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Slovākijas Republika un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1999. gada 19.maijā. # Bernard Connolly pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Atsaukšana. # Apvienotās lietas T-34/96 un T-163/96.


Tiesas spriedums 1961. gada 15. decembrī. # Société Fives Lille Cail un citi pret EOTK Augsto iestādi. # Apvienotās lietas 19-60, 21-60, 2-61 un 3-61.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1993. gada 23. novembrī. # Henrik Schumacher pret Bezirksregierung Hannover. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Hannover - Vācija. # Lieta C-365/92.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 5. decembrī. # Romuald Stevens pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-277/01.


title: Tiesas (piektā palāta) 2013. gada 30. maija spriedums.#Doux Élevage SNC un Coopérative agricole UKL-ARREE pret Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire un Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF).#Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#LESD 107. panta 1. punkts – Valsts atbalsts – “Valsts līdzekļu” jēdziens – “Valsts vainojamības” jēdziens – Lauksaimniecības nozares starpprofesiju organizācijas – Atzītas organizācijas – Kopīgi pasākumi, ko šīs organizācijas noteikušas profesijas interesēs – Finansējums no iemaksām, ko brīvprātīgi noteikušas minētās organizācijas – Administratīvs akts, kurā ir noteikts, ka šīs iemaksas ir obligātas visiem attiecīgās lauksaimniecības nozares speciālistiem.#Lieta C‑677/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2013. gada 30. maijā (
            *1
         )
      “LESD 107. panta 1. punkts — Valsts atbalsts — “Valsts līdzekļu” jēdziens — “Valsts vainojamības” jēdziens — Lauksaimniecības nozares starpprofesiju organizācijas — Atzītas organizācijas — Kopīgi pasākumi, ko šīs organizācijas noteikušas profesijas interesēs — Finansējums no iemaksām, ko brīvprātīgi noteikušas minētās organizācijas — Administratīvs akts, kurā ir noteikts, ka šīs iemaksas ir obligātas visiem attiecīgās lauksaimniecības nozares speciālistiem”
      Lieta C-677/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 28. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 29. decembrī, tiesvedībā

            Doux Élevage SNC ,

            Coopérative agricole UKL-ARREE

      pret

            Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire ,

            Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF) .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), D. Švābi [D. Šváby] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 15. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Doux Élevage SNC vārdā – P. Spinosi, M. Massart un D. Lechat, advokāti,

               —

                  Coopérative agricole UKL-ARREE vārdā – P. Spinosi, advokāts,

               —

                  Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF) vārdā – H. Calvet, Y. Trifounovitch, C. Rexha un M. Louvet, advokāti,

               —

               Francijas valdības vārdā – E. Belliard, kā arī G. de Bergues, J. Gstalter un J. Rossi, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – B. Stromsky un S. Thomas, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 31. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 107. panta 1. punktu, kurš attiecas uz valsts atbalstu, un it īpaši “valsts līdzekļu” jēdzienu šajā tiesību normā.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Doux Élevage SNC un Coopérative agricole UKL-ARREE, sabiedrībām, kas darbojas tītaru ražošanas un audzēšanas lauksaimniecības nozarē, un kompetentajām valsts iestādēm par to, vai ir likumīgs šo iestāžu lēmums, ar kuru par obligātu visiem šīs nozares speciālistiem noteikts nolīgums, kas noslēgts minēto nozari pārstāvošas starpprofesiju organizācijas ietvaros, kurā noteiktas iemaksas kopējo pasākumu, ko noteikusi šī organizācija, finansēšanai.

         Francijas tiesības

               3

               Ar 1975. gada 10. jūlija Likumu Nr. 75–600 par lauksaimniecības starpprofesiju organizācijām (loi no 75–600 relative à l’organisation interprofessionnelle agricole, 1975. gada 11. jūlijaJORF, 7124. lpp.) tika panākta starpprofesiju vienotība šajā nozarē tādā nozīmē, ka dažādas profesionālas organizācijas, kopā sauktas “amatu saimes”, kas visvairāk pārstāv lauksaimniecības nozari, var apvienoties starpprofesiju grupā. Šī likuma noteikumi ir kodificēti Lauku un jūras zivsaimniecības kodeksā [Code rural et de la pêche maritime] (turpmāk tekstā – “Lauku kodekss”), kura atbilstošie noteikumi – redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktiem, – ir minēti tālāk.

               4

               L. 611.–1. pantā ir paredzēts:
               “Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire [Augstākā lauksaimniecības un pārtikas ekonomijas vadības un koordinācijas padome], kas sastāv no ieinteresēto ministriju, lauksaimniecības produktu ražošanas, lauksamniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības nozaru, pārtikas produktu amatniecības un tirdzniecības, patērētāju un apkārtējās vides aizsardzības pilnvaroto asociāciju, lauksaimniecības īpašumu, lauksaimniecībā un pārtikas ražošanā nodarbināto arodbiedrību pārstāvjiem, piedalās tirgu organizācijas un produkcijas orientēšanas politikas noteikšanā, īstenošanā, koordinācijā, ieviešanā un izvērtēšanā.
               Tās kompetencē ir visi jautājumi par lauksaimniecības ražošanu, agropārtiku, agrorūpniecību un mežiem.
               [..]”

               5

               L. 632.–1. pantā ir noteikts:

                        “I. –

                        Pēc savas iniciatīvas starpprofesiju organizācijās izveidoto lielāko lauksaimniecības produktu ražošanas – un attiecīgā gadījumā – pārstrādes, tirdzniecības un izplatīšanas starpprofesiju organizāciju grupu kvalitāti var izvērtēt kompetentās valsts iestādes pēc tam, kad saņemts Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire atzinums vai nu par valsti, vai ražošanas apgabalu, pēc noteikta produkta vai produktu grupas, it īpaši paredzot starpprofesiju nolīgumu noslēgšanu, vienlaikus:

                                 —

                                 lai starp tām īstenotu un veicinātu līgumsaistības;

                                 —

                                 lai ieguldītu tirgus pārvaldībā tirgum proporcionālu uzraudzību, labāk pielāgojot produktus kvantitatīvi un kvalitatīvi un tos popularizējot;

                                 —

                                 lai lietotāju un patērētāju interesēs stiprinātu pārtikas drošību, it īpaši produktu izsekojamību.

                           Starpprofesiju organizācijas var īstenot arī citus mērķus, it īpaši:

                                 —

                                 lai veicinātu sektora ekonomiskā potenciāla saglabāšanu un attīstību;

                                 —

                                 lai veicinātu nepārtikas produktu reģenerācijas attīstību;

                                 —

                                 lai piedalītos starptautiskos attīstības pasākumos;

                           [..]

                        II. –

                        Starpprofesiju organizācija var tikt atzīta vienīgi atbilstoši produktiem vai produktu grupām. Kad valsts starpprofesiju organizācija tiek atzīta, reģionālas starpprofesiju organizācijas izveido šīs valsts starpprofesiju organizācijas komitejas un tiek tajā pārstāvētas.

                  [..]”

               6

               L. 632.–2.-I pantā ir noteikts:
               “Var tikt atzītas tikai starpprofesiju organizācijas, kuru statūtos ir paredzēta samierināšanas iestādes iecelšana iespējamo strīdu starp profesionālo organizāciju biedriem izskatīšanai saistībā ar starpprofesiju nolīgumu piemērošanu [..].
               Atzītas starpprofesiju organizācijas var sniegt konsultācijas par uz tām attiecināmo nozaru politikas pamatnostādnēm un pasākumiem.
               Tās piedalās valstu un Kopienas ekonomikas politikas īstenošanā un var saņemt prioritātes valsts atbalsta piešķiršanā.
               Tās var apvienot patērētāju un nozares uzņēmumu darbinieku pārstāvniecības organizācijas pienācīgai savu uzdevumu izpildei.
               Starpprofesiju organizācijas atzīšanas un tās atņemšanas nosacījumi tiek noteikti Conseil d’État [Valsts padomes] dekrētā.”

               7

               Pēc 2010. gada 27. jūlija Likuma Nr. 2010–874 par lauksaimniecības un zvejas modernizēšanu (loi no 2010–874 de modernisation de l’agriculture et de la pêche, 2010. gada 28. jūlijaJORF, 13925. lpp.) pieņemšanas, kas notika pēc faktiem pamatlietā, L. 632.–2.-I panta trešā daļa tika svītrota.

               8

               Saskaņā ar L. 632.–2.-II pantu:
               “Nolīgumi, ko noslēgusi kāda no konkrētām attiecīgajam produktam atzītām starpprofesiju organizācijām [..] un kas ir paredzēti piedāvājuma pielāgošanai pieprasījumam, nevar ietvert konkurences ierobežojumus [..].
               Šos nolīgumus pieņem vienbalsīgi visi starpprofesiju organizāciju locekļi saskaņā ar L. 632.–4. panta pirmās daļas noteikumiem [..].
               Par šiem nolīgumiem pēc to noslēgšanas un pirms to stāšanās spēkā paziņo lauksamniecības ministram un ekonomikas un konkurences lietu ministram. Ziņojums ar šo iestāžu secinājumiem tiek publicēts Bulletin officiel de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes [Oficiālajā konkurences, patēriņa un krāpšanas apkarošanas biļetenā].
               [..]”

               9

               L. 632.–3. panta teksts ir šāds:
               “Visus nolīgumus vai to daļu, ko noslēgusi kāda no atzītām starpprofesiju organizācijām, uz noteiktu laiku var pagarināt kompetenta valsts iestāde, ja tajos ar tipveida līgumiem tiek uzsāktas kampaņas vai kopīgi pasākumi vai tie attiecas uz kopējām interesēm, kas atbilst vispārējām interesēm un ir saderīgi ar kopējiem lauksaimniecības politikas noteikumiem, it īpaši, lai veicinātu:

                        1)

                        zināšanas par piedāvājumu un pieprasījumu;

                        2)

                        piedāvājuma pielāgošanu un koriģēšanu;

                        3)

                        valsts kontrolētu tirdzniecības, cenu un maksāšanas noteikumu ieviešanu. Šī tiesību norma nav piemērojama mežkopības produktiem;

                        4)

                        produktu kvalitāti: šim nolūkam nolīgumos tostarp var paredzēt izstrādes un ieviešanas noteikumus par kvalitātes kontroli un noteikšanas, iesaiņošanas, pārvadāšanas un noformēšanas noteikumiem, ja nepieciešams, – līdz preču mazumtirdzniecības posmam; cilmes vietas nosaukumiem šajos nolīgumos tostarp var paredzēt kvalitātes kontroles procedūru īstenošanu;

                        5)

                        starpprofesiju attiecības attiecīgajā nozarē, tostarp ieviešot tehniskos standartus, piemērotā pētījuma, eksperimentēšanas un attīstības programmas un veicot ieguldījumus šo programmu ietvaros;

                        6)

                        informāciju par nozari un produktiem, kā arī to popularizēšanu iekšējā un ārējā tirgū;

                        7)

                        kopējus pasākumus, lai cīnītos ar riskiem un neskaidrībām, kas saistītas ar lauksaimniecības un pārtikas produktu ražošanu, pārstrādi, tirdzniecību un izplatīšanu;

                        8)

                        cīņu ar kaitīgiem organismiem L. 251.–3. panta izpratnē;

                        9)

                        nepārtikas produktu reģenerācijas attīstību;

                        10)

                        dalību starptautiskos attīstības pasākumos;

                        11)

                        līgumattiecību veidošanu starp profesiju locekļiem, ko pārstāv starpprofesiju organizācija, tostarp ieviešot standarta nolīgumos standarta klauzulas par saistībām, cenu noteikšanas kārtību, piegāžu grafiku, līgumu spēkā esamības termiņu, apakšējās cenu robežas principu, tirdzniecības nosacījumu pārskatīšanas kārtību lauksaimniecības izejvielu cenu būtisku svārstību gadījumos, kā arī par apjoma regulēšanas pasākumiem, lai piedāvājumu pielāgotu pieprasījumam.”

               10

               Kopš 2010. gada 27. jūlija Likuma Nr. 2010–874 pieņemšanas šis L. 632.–3. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Visus nolīgumus vai to daļu, ko noslēgusi kāda no atzītām starpprofesiju organizācijām, uz noteiktu laiku var pagarināt kompetenta valsts iestāde, ja tajos ir paredzēti kopīgi pasākumi vai tie attiecas uz kopējām interesēm, kas atbilst vispārējām interesēm un ir saderīgas ar Eiropas Savienības tiesību aktiem.”
               Pārējais šī panta teksts, kurš tajā bija iekļauts pirms tam, ir ticis svītrots.

               11

               L. 632.–4. pantā ir paredzēts:
               “Šādus nolīgumus var padarīt vispārpiemērojamus ar nosacījumu, ka starpprofesiju organizācijā pārstāvēto profesiju pārstāvji ar vienbalsīgu lēmumu pieņem to noteikumus. Tomēr nolīgumiem, kas attiecas tikai uz minētajā organizācijā pārstāvēto profesiju daļu, pietiek tikai ar šo profesiju pārstāvju vienbalsīgu lēmumu ar nosacījumu, ka neviena cita profesija pret to neiebilst.
               [..]
               Ja tiek nolemts tos padarīt vispārpiemērojamus, visiem šīs starpprofesiju organizācijas profesiju pārstāvjiem attiecīgajā ražošanas apgabalā paredzētie pasākumi ir obligāti.
               No brīža, kad kompetentā iestāde ir saņēmusi starpprofesiju organizācijas lūgumu lemt par vispārpiemērojamību, tās rīcībā ir divi mēneši. Ja šā termiņa beigās tā nav paziņojusi savu lēmumu, tad lūgums uzskatāms par pieņemtu.
               Lēmumi par lūgumu lemt par vispārpiemērojamību noraidīšanu ir jāpamato.”

               12

               L. 632.–6. pantā ir noteikts:
               “L. 632.–1. un L. 632.–2. pantā minētajām atzītajām starpprofesiju organizācijām ir tiesības iekasēt no visiem to sastāvā esošo profesiju pārstāvjiem iemaksas, kas paredzētas nolīgumos, kuri atzīti par vispārpiemērojamiem atbilstoši L. 632.–3. un L. 632.–4. pantā noteiktajai procedūrai, kas, neraugoties uz to obligāto raksturu, paliek privāto tiesību saistības.
               [..]
               Iemaksas var piemērot arī importētajām precēm dekrētā noteiktajā kārtībā. Pēc saņēmējas starpprofesiju organizācijas pieprasījuma šīs iemaksas iekasē muitā par viņu pašu līdzekļiem.
               Šīs iemaksas nav atbrīvotas no nodevām pielīdzināmiem maksājumiem.”

               13

               Saskaņā ar L. 632.–8.-I pantu:
               “Atzītas starpprofesiju organizācijas katru gadu par savu darbību atskaitās kompetentajām pārvaldes iestādēm un iesniedz:

                        —

                        finanšu pārskatus;

                        —

                        darbības pārskatu un pilnsapulču protokolus;

                        —

                        bilanci par katra vispārpiemērojamā nolīguma īstenošanu.

                  Tās kompetentajām pārvaldes iestādēm iesniedz visus dokumentus, kurus tās pieprasa, īstenojot savas kontroles pilnvaras.”

               14

               Ar 1976. gada 24. jūnija dekrētu (1976. gada 26. augustaJORF, 5143. lpp.) kompetentā administratīvā iestāde atzina privāto tiesību bezpeļņas organizāciju Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF) [Francijas Tītaru starpprofesiju organizāciju] kā lauksaimniecības starpprofesiju organizāciju saskaņā ar Likumu Nr. 75–600. CIDEF ir apvienotas četras amatu saimes, proti, “ražošana”, “perēšanai paredzēto olu mākslīga perēšana un importēšana, kā arī cilmes šūnas”, “kaušana – pārstrāde” un “dzīvnieku pārtika”.

               15

               Saskaņā ar CIDEF Statūtu 2. pantu:
               “[CIDEF] mērķis ir:

                        —

                        konsolidēt visas profesijas iniciatīvas ar mērķi organizēt un stabilizēt tītaru tirgu;

                        —

                        šajā saistībā ieviest statistiskās informācijas sistēmu, kas speciālistiem ļautu nepārtraukti uzzināt par ganāmpulka izveidošanu, kautuvēm, krājumiem, ārējo tirdzniecību, saimniecību un pašvaldību patēriņu;

                        —

                        stabilizēt tītaru ražošanu un tirgu ar pasākumiem attiecībā uz piedāvājuma un pieprasījuma apjomiem;

                        —

                        piesaistīt nepieciešamos finanšu līdzekļus;

                        —

                        panākt katras amata saimes ražoto vai tirgoto preču noteikto standartu apstiprinājumu;

                        —

                        noteikt kā obligātu rakstisku līgumu noslēgšanu starp speciālistiem par produktu piegādi un pakalpojumu sniegšanu. (Komiteja piedāvā ietvarlīgumu paraugus);

                        —

                        pildīt kontaktpersonas lomu starp valsts un Kopienas iestādēm attiecībā uz amata saimēm kopējām problēmām saistībā ar tītariem;

                        —

                        [Eiropas Ekonomikas kopienā] izveidot pēc iespējas ciešāku sadarbību ar speciālistiem tītaru nozarē partnervalstīs;

                        —

                        uzņemties jebkādu lietderīgu iniciatīvu tehnisko un tehnoloģisko problēmu risināšanai un tostarp veikt vajadzīgās pārbaudes;

                        —

                        nodrošināt, lai visām visa veida putnu gaļas ražošanas nozares amata saimēm vai to daļai būtu pieejami pakalpojumi kopējo interešu jomās. Šo pakalpojumu sniegšana tiek uzticēta Komitejai, rakstiski noslēdzot vienošanos. Par to finansēšanu tiek veikta atsevišķa uzskaite, un to saistībā CIDEF nevar atskaitīt līdzekļus no iemaksām, kas saskaņā ar Lauku kodeksa L. 632.–6. pantu ir kļuvušas obligātas.”

         Pamatlieta, tās priekšvēsture un prejudiciālais jautājums

               16

               Ar 2007. gada 18. oktobrī parakstīto starpprofesiju nolīgumu CIDEF ieviesa starpprofesiju iemaksas, ko maksā katrs tajā pārstāvēto profesiju loceklis. Šis nolīgums tika noslēgts uz trim gadiem. Ar šajā pašā dienā noslēgtu papildlīgumu 2008. gadam šī iemaksa tika noteikta EUR 14 par 1000 tītariem. Ar diviem 2008. gada 13. marta dekrētiem (2008. gada 27. martaJORF, 5229. lpp., un 2008. gada 1. aprīļaJORF, 5412. lpp.) kompetentie ministri saskaņā ar Lauku kodeksa L. 632.–3. pantu pagarināja starpprofesiju nolīgumu uz trim gadiem un papildlīgumu – uz vienu gadu. Ar jaunu iepriekš minētā starpprofesiju nolīguma papildlīgumu, kas tika noslēgts 2008. gada 5. novembrī, CIDEF nolēma saglabāt tādu pašu starpprofesiju iemaksu arī 2009. gadam. Saskaņā ar Lauku kodeksa L. 632.–4. panta ceturto daļu šis papildlīgums tika pagarināts ar kompetentās iestādes 2009. gada 29. augustā netieši izteiktu pieņemšanas lēmumu, kas tika publiskots ar kompetentās ministrijas atzinumu, kurš publicēts 2009. gada 30. septembrī (2009. gada 30. septembraJORF, 15881. lpp.).

               17

                  Doux Élevage SNC, Doux grupas meitassabiedrība, kas ir pirmā Eiropas putnu gaļas ražotāja, un Coopérative agricole UKL-ARREE lūdza Conseil d’État atcelt netieši izteikto lēmumu par 2008. gada 5. novembra papildlīguma pagarināšanu, kurš radās 2009. gada 29. augustā tādēļ, ka administrācija nebija sniegusi atbildi par lūgumu pagarināt šo papildlīgumu, kā arī atcelt atzinumu, ar kuru šis lēmums publiskots. Tās norādīja, ka ar 2008. gada 5. novembra papildlīgumu noteiktās starpprofesiju iemaksas, kas ar minēto lēmumu bija noteiktas par vispārpiemērojamām un obligātām visiem starpprofesiju organizācijas speciālistiem, tiek uzskatītas par valsts atbalstu un tādēļ saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu par šo pašu lēmumu iepriekš esot bijusi jāinformē Eiropas Komisija.

               18

               Pēc 2004. gada 15. jūlija sprieduma pasludināšanas lietā C-345/02 Pearle u.c. (Krājums, I-7139. lpp.) valsts tiesa, kas izskata lietu, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai uzskatīja, ka atzīto starpprofesiju organizāciju noteiktās iemaksas, kas parasti tiek sauktas par “brīvprātīgi obligātām iemaksām” (turpmāk tekstā – “BOI”), lai finansētu šo organizāciju noteiktos kopīgos pasākumus, kā arī administratīvie akti, ar kuriem šīs iemaksas noteiktas kā obligātas visiem attiecīgās nozares speciālistiem, neietilpst valsts atbalsta jēdzienā.

               19

               Tomēr pēc tam, ņemot vērā dažus Revīzijas palātas apsvērumus, Francijas valdība tiesiskās noteiktības labad paziņoja Komisijai to pasākumu pamatprogrammu, ko varētu īstenot starpprofesiju organizācijas, un pievienoja tai lielāko starpprofesiju organizāciju desmit noslēgtos nolīgumus. Ar 2008. gada 10. decembra lēmumu “Valsts atbalsts Nr. 561/2008 (C(2008) 7846, galīgā redakcija)” Komisija, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Pearle u.c., uzskatīja, ka attiecīgie pasākumi ietilpst valsts atbalsta jēdzienā. Tomēr tā konstatēja, ka šo pasākumu finansēšana nerada iebildumus par tirgus kopīgo organizāciju un nepastāv risks, ka tie varētu ietekmēt tirdzniecības nosacījumus, kas būtu pretrunā kopīgām interesēm, un no tā secināja, ka tiem varētu tikt piemērota LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā atkāpe. Komisija analoģisku secinājumu izdarīja arī divos vēlākos lēmumos. Par visiem šiem lēmumiem gan Francijas Republika, gan noteiktas attiecīgās starpprofesiju organizācijas Vispārējā tiesā cēla prasības to atcelšanai, kas šobrīd tiek izskatītas Vispārējā tiesā.

               20

                  Conseil d’État vispirms norāda, ka 2007. gada 18. oktobra starpprofesiju nolīgumu vienbalsīgi pieņēma četras starpprofesiju organizācijā pārstāvētas amatu saimes un ka arī lēmumu 2009. gadā saglabāt starpprofesiju iemaksas ar nemainīgu likmi šīs četras amatu saimes pieņēma vienbalsīgi. Tad tā konstatē, ka papildlīgumā, kas tika parakstīts 2008. gada 5. novembrī, izsmeļoši ir uzskaitītas darbības, kuras var tikt finansētas no CIDEF 2009. gadā iekasētajām starpprofesiju iemaksām, kas ir īpaši tītara gaļai raksturīgas paziņošanas darbības “nolūkā uzlabot tēlu un veicināt pārdošanu”, kopīgas putnu gaļas reklāmas darbības, ārējo attiecību darbības, pārstāvības darbības Francijas un Eiropas administratīvajās iestādēs un dalība Eiropas putnu gaļas apvienībā, pētījumu veikšanas un patērētāju diskusiju izraisīšana nolūkā noteikt pirkšanas līmeņus, izpētes un kvalitātes nodrošināšanas atbalsta darbības un nozares interešu aizsardzības darbības.

               21

               Turklāt Conseil d’État uzsver, pirmkārt, ka šajā papildlīgumā nav atļauts finansēt darbības, ar kurām tiek īstenota iejaukšanās tītara gaļas tirgū, un, otrkārt, ka šajā papildlīgumā minētās paziņošanas darbības nav nošķirtas atkarībā no preču izcelsmes, un ka no lietas materiāliem neizriet, ka 2009. gadā iekasēto iemaksu daļa būtu paredzēta tikai “Francijas tītara gaļas” reklāmai gan Francijā, gan ārvalstīs.

               22

               Ņemot vērā šos apstākļus un konstatējumus, kā arī Komisijas iepriekš izklāstīto nostāju, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [LESD] 107. pants, ko lasa kopā ar [iepriekš minēto] spriedumu lietā Pearle u.c., ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts iestādes lēmums, ar kuru attiecībā uz visām vienas nozares speciālistiem tiek attiecināts tāds nolīgums, ar kuru – tāpat kā ar [CIDEF] ietvaros noslēgto nolīgumu – tiek ieviesta iemaksa valsts iestādes atzītas starpprofesiju organizācijas ietvaros, tādējādi to padarot par obligātu, lai būtu iespējams īstenot paziņošanas, reklāmas, ārējo sakaru, kvalitātes nodrošināšanas, izpētes un nozares interešu aizsardzības darbības, kā arī veikt pētījumus un veicināt patērētāju diskusijas, ņemot vērā šo darbību raksturu, to finansēšanas kārtību un īstenošanas nosacījumus, ir saistīts ar valsts atbalstu?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               23

               Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai valsts iestādes lēmumam, ar kuru uz visiem lauksaimniecības nozares profesijas pārstāvjiem tiek attiecināts starpprofesiju nolīgums, kurā ir noteiktas obligātas iemaksas, lai varētu veikt paziņošanas, reklāmas, ārējo sakaru, kvalitātes nodrošināšanas, izpētes un nozares interešu aizsardzības darbības, piemīt valsts atbalsta aspekts.

               24

               Vispirms ir jāatgādina, ka LESD 107. panta 1. punktā ir atzīts, ka ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai kas jebkādā citā veidā tiek piešķirts no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

               25

               LESD 107. panta 1. punktā konstatējums, ka šāds atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu, ir pakļauts četriem nosacījumiem. Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai vismaz ar valsts līdzekļu izmantošanu. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to jātiek radītai priekšrocībai tā saņēmējam. Ceturtkārt, ar to jātiek izkropļotai konkurencei vai radītiem draudiem to izkropļot (iepriekš minētais spriedums lietā Pearle u.c., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               26

               Attiecībā uz pirmo no šiem nosacījumiem no Tiesas judikatūras izriet, ka par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ir atzīstamas tikai tādas priekšrocības, kas tieši vai netieši tiek piešķirtas no valsts līdzekļiem. Proti, šajā noteikumā paredzētā atšķirība starp “valsts piešķirtu atbalstu” un atbalstu, kas piešķirts “no valsts līdzekļiem”, nenozīmē, ka visas valsts piešķirtas priekšrocības ir atbalsts neatkarīgi no tā, vai tās tiek finansētas no valsts līdzekļiem vai nē, bet tās mērķis ir vienīgi iekļaut šajā jēdzienā priekšrocības, ko tieši piešķir valsts, kā arī tās, ko piešķir valsts izveidotas vai valsts noteiktas publisko vai privāto tiesību struktūras (2001. gada 13. marta spriedums lietā C-379/98 PreussenElektra, Recueil, I-2099. lpp., 58. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi LESD 107. panta 1. punktā paredzētais aizliegums principā var ietvert arī atbalstus, ko piešķir atbalsta pārvaldībai valsts izveidotas vai valsts noteiktas publisko vai privāto tiesību struktūras (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pearle u.c., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Tomēr, lai priekšrocības varētu tikt kvalificētas kā atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tām jābūt, pirmkārt, tieši vai netieši piešķirtām no valsts līdzekļiem un, otrkārt, jābūt piedēvējamām valstij (iepriekš minētais spriedums lietā Pearle u.c., 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Kā savu secinājumu 37. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ir jānorāda, ka finansēšana no valsts līdzekļiem ir viena no “valsts atbalsta” sastāvdaļām.

               29

               Šajā ziņā Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā PreussenElektra 59. un 61. punktā jau ir konstatējusi, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, ieviešot pienākumu iegādāties noteiktas preces par minimālām cenām, tiek sniegtas priekšrocības noteiktiem uzņēmumiem, bet citi uzņēmumi tiek nostādīti neizdevīgā stāvoklī, nav saistīts ar tiešu vai netiešu valsts līdzekļu nodošanu uzņēmumiem, kas ražo šīs preces, un ka šāds pienākums šim tiesiskajam regulējumam nepiešķir valsts atbalsta raksturu.

               30

               Iepriekš minētā sprieduma lietā Pearle u.c. 36. punktā Tiesa, izvērtējot profesionālas organizācijas saviem locekļiem noteiktās iemaksas reklāmas kampaņu finansēšanai, nonāca pie tāda paša secinājuma, tostarp konstatējot, ka, ņemot vērā, ka izdevumi minētās kampaņas sakarā pilnībā tika segti no uzņēmumu, kuri guva labumu no šīs kampaņas, maksājumiem, tās iejaukšanās mērķis nebija radīt priekšrocību, kas varētu izpausties kā papildu nasta valstij vai šai organizācijai.

               31

               Tāpat minētā sprieduma 37. punktā Tiesa atzina, ka reklāmas kampaņas, par kādu ir runa pamatlietā, organizēšanas un veikšanas iniciatīva piederēja privātai optiķu apvienībai, nevis publisko tiesību iestādei, kura bija tikai instruments piesaistāmo līdzekļu iekasēšanai un izlietošanai vienīgi komerciāla mērķa labā, kuru iepriekš noteikuši attiecīgās nozares speciālisti un kurš nekādā ziņā nebija valsts iestāžu noteiktās politikas daļa.

               32

               Attiecībā uz iemaksām pamatlietā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka tās maksā privāto tiesību saimnieciskās darbības subjekti – iesaistītās starpprofesiju organizācijas biedri vai nebiedri, kas tomēr veic saimniecisko darbību attiecīgajos tirgos. Šis mehānisms nav saistīts ar valsts līdzekļu tiešu vai netiešu nodošanu, jo līdzekļi, ko veido šīs iemaksas, pat neiet caur valsts vai citas publisko tiesību vienības budžetu un valsts neatsakās no tādiem līdzekļiem kā nodokļi, maksājumi vai citi līdzekļi, kuriem saskaņā ar valsts tiesību aktiem būtu jābūt ieskaitītiem valsts budžetā. Šīs iemaksas saglabā privāttiesisku raksturu visas to virzības laikā un nesamaksāšanas gadījumā starpprofesiju organizācijai to iekasēšanai ir jāievēro normāla civillietu vai komerclietu tiesvedības kārtība, jo tai nav nekādu valstij raksturīgu prerogatīvu.

               33

               Nav nekādu šaubu, ka starpprofesiju organizācijas ir privāto tiesību apvienības un nav valsts pārvaldes daļa.

               34

               Tomēr no Tiesas judikatūras tāpat izriet, ka visos gadījumos nav jānosaka, vai nav notikusi valsts līdzekļu nodošana, lai vienam vai vairākiem uzņēmumiem piešķirta priekšrocība varētu tikt uzskatīta par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (skat. 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C-482/99 Francija/Komisija, Recueil, I-4397. lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Tādējādi Tiesa skaidri ir atzinusi, ka valsts resursu jēdziens LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ietver visus finanšu līdzekļus, kurus valsts pārvalde var faktiski izmantot savu uzņēmumu atbalstam, neatkarīgi no tā, vai tie ietilpst valsts pastāvīgajos līdzekļos. Līdz ar to, pat ja summas, kas atbilst attiecīgajam pasākumam, pastāvīgi nav Valsts kases rīcībā, ar to, ka tās pastāvīgi ir valsts uzraudzībā un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā, ir pietiekami, lai tās tiktu kvalificētas par valsts resursiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Francija/Komisija, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Tomēr pamatlietā Tiesas iepriekš minētā sprieduma lietā Francija/Komisija 37. punktā noteiktie kritēriji nav izpildīti. Ir skaidrs, ka valsts iestādes nevar faktiski izmantot līdzekļus no attiecīgajām iemaksām pamatlietā, lai atbalstītu noteiktus uzņēmumus. Tieši attiecīgā starpprofesiju organizācija ir tā, kas izlemj, kā izmantot šos līdzekļus, kuri pilnībā tiek veltīti pašas noteikto mērķu sasniegšanai. Tāpat šie līdzekļi nav pastāvīgā valsts uzraudzībā un nav valsts iestāžu rīcībā.

               37

               Tas, kā dalībvalsts, pieņemot lēmumu attiecināt uz visiem nozares profesijas pārstāvjiem starpprofesiju nolīgumu, var ietekmēt starpprofesiju organizācijas darbību, nevar mainīt šā sprieduma 36. punktā izdarītos konstatējumus.

               38

               Proti, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka attiecīgajā tiesiskajā regulējumā pamatlietā kompetentajām iestādēm nav piešķirtas pilnvaras pārvaldīt vai ietekmēt līdzekļu administrēšanu. Turklāt, kā savu secinājumu 71. punktā norādījis ģenerāladvokāts, saskaņā ar valsts kompetento tiesu judikatūru Lauku kodeksa noteikumi, kas reglamentē nolīguma, ar ko tiek ieviestas iemaksas, attiecināšanu uz visu starpprofesiju organizāciju, neļauj valsts iestādēm pakļaut BOI citai kontrolei kā vien likumības un saderības ar likumu kontrolei.

               39

               Attiecībā uz minēto kontroli ir jānorāda, ka Lauku kodeksa L. 632.–3. pantā nav atļauts nolīguma paplašināšanu padarīt atkarīgu no tādu noteiktu valsts mērķu sasniegšanas, ko paredz un definē valsts iestādes, jo šajā pantā neizsmeļoši ir norādīti ļoti vispārīgi un dažādi mērķi, kuri ir jāveicina starpprofesiju nolīgumam, lai kompetentā administratīvā iestāde to varētu noteikt par vispārpiemērojamu. Šo secinājumu neliek apšaubīt Lauku kodeksa L. 632.–8.-I pantā paredzētais pienākums ex post informēt šīs iestādes par BOI izmantošanu.

               40

               Turklāt Tiesai iesniegtajos lietas materiālos nav nekādu norāžu par to, ka ierosinājums veikt BOI nāktu nevis no pašas starpprofesiju organizācijas, bet no valsts iestādēm. Kā savu secinājumu 90. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ir jāuzsver, ka valsts iestādes ir rīkojušās tikai kā “instruments”, lai padarītu obligātas iemaksas, ko iedibinājušas starpprofesiju organizācijas pašu noteikto mērķu sasniegšanai.

               41

               Tādējādi ne valsts pilnvaras atzīt starpprofesiju organizāciju saskaņā ar Lauku kodeksa L. 632.–1. pantu, ne šīs valsts pilnvaras attiecināt uz visiem nozares profesijas pārstāvjiem starpprofesiju nolīgumu saskaņā ar Lauku kodeksa L. 632.–3. un L. 632.–4. pantu neļauj secināt, ka starpprofesiju organizācijas veiktās darbības ir piedēvējamas valstij.

               42

               Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka starpprofesiju organizāciju pasākumi daļēji tiek finansēti no valsts līdzekļiem un ka, ņemot vērā, ka nav atsevišķas valsts un privāto līdzekļu uzskaites, visi starpprofesiju līdzekļi ir “valsts līdzekļi”.

               43

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka prejudiciālais jautājums attiecas tikai uz iemaksām, kas veiktas starpprofesiju organizācijas ietvaros, nevis uz citiem iespējamiem līdzekļiem no valsts budžeta.

               44

               Turklāt, kā savu secinājumu 57. punktā uzsvēris ģenerāladvokāts, privātie līdzekļi, ko izmanto starpprofesiju organizācijas, nekļūst par “valsts līdzekļiem” tikai tāpēc, ka tie tiek izmantoti kopā ar summām no valsts budžeta.

               45

               Pamatojoties uz iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 107. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts iestādes lēmumam, ar kuru uz visiem lauksaimniecības nozares profesijas pārstāvjiem tiek attiecināts nolīgums, kurā – kā starpprofesiju nolīgumā pamatlietā – ir noteiktas iemaksas, kas veicamas valsts iestādes atzītās starpprofesiju organizācijas ietvaros un kas tādējādi padarītas obligātas, lai varētu veikt paziņošanas, reklāmas, ārējo sakaru, kvalitātes nodrošināšanas, izpētes un nozares interešu aizsardzības darbības, nepiemīt valsts atbalsta aspekts.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               46

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     LESD 107. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts iestādes lēmumam, ar kuru uz visiem lauksaimniecības nozares profesijas pārstāvjiem tiek attiecināts nolīgums, kurā – kā starpprofesiju nolīgumā pamatlietā – ir noteiktas iemaksas, kas veicamas valsts iestādes atzītās starpprofesiju organizācijas ietvaros un kas tādējādi padarītas obligātas, lai varētu veikt paziņošanas, reklāmas, ārējo sakaru, kvalitātes nodrošināšanas, izpētes un nozares interešu aizsardzības darbības, nepiemīt valsts atbalsta aspekts.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.