title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 16.jūlijā. # The Queen, ko lūdza Mark Horvath pret Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Apvienotā Karaliste. # Kopējā lauksaimniecības politika - Tiešā atbalsta shēmas - Regula (EK) Nr. 1782/2003 - 5. pants un IV pielikums - Obligātās prasības labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem - Ar servitūtiem apgrūtinātu ceļu uzturēšana - Īstenošana dalībvalstī - Kompetences nodošana dalībvalsts reģionālajām pārvaldes iestādēm - Kopienu tiesībās aizliegta diskriminācija. # Lieta C-428/07.

text:
      Lieta C‑428/07
      The Queen, pēc
      Mark Horvath lūguma,
      pret
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopējā lauksaimniecības politika – Tiešā atbalsta shēmas – Regula (EK) Nr. 1782/2003 – 5. pants un IV pielikums – Obligātās prasības labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem – Ar ceļa servitūtiem apgrūtinātu ceļu uzturēšana – Īstenošana dalībvalstī – Kompetences nodošana dalībvalsts reģionālajām pārvaldes iestādēm – Kopienu tiesībām pretrunā esoša diskriminācija
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Tiešā atbalsta shēmas – Kopīgi noteikumi
      (Padomes Regulas Nr. 1782/2003 5. pants un IV pielikums)
      2.        Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika  – Tiešā atbalsta shēmas – Kopīgi noteikumi
      (Padomes Regulas Nr. 1782/2003 5. pants un IV pielikums)
      1.        Dalībvalsts obligātajās prasībās labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem, kas paredzētas Regulā Nr. 1782/2003, ar ko izveido
         kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem,
         5. pantā un IV pielikumā, var iekļaut prasības par redzamu ceļu, kuri apgrūtināti ar publisko ceļu servitūtu, kā ainavas īpašību
         uzturēšanu vai attiecīgā gadījumā, lai izvairītos no biotopu pasliktināšanās.

      Pienākums uzturēt redzamos ceļus, kas apgrūtināti ar publiskā ceļa servitūtu, ja tas ietilpst Regulas Nr. 1782/2003 IV pielikuma
         normu par topogrāfijas saglabāšanu ietvaros, var būt obligātā prasība labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem, pat ja
         tam nav lauksaimniecības mērķa un tam ir vides [aizsardzības pasākuma] īpašības.

      (sal. ar 32. un 46. punktu)
      2.        Ja dalībvalsts iekšējā konstitucionālā iekārta noteic, ka dažādām reģionālajām pārvaldes iestādēm ir likumdošanas tiesības,
         tad tikai tas, ka minētās pārvaldes iestādes ir pieņēmušas atšķirīgas normas labu lauksaimniecības un vides apstākļu jomā
         Regulas Nr. 1782/2003 5. panta un IV pielikuma izpratnē, nav diskriminācija, kas aizliegta Kopienu tiesībās.

      Katra dalībvalsts var brīvi sadalīt kompetences savā iekšienē un Kopienu tiesību aktus, kuri nav tieši piemērojami, īstenot
         ar reģionālo iestāžu veiktiem pasākumiem, kamēr vien ar šo kompetenču sadali tiek pareizi īstenoti attiecīgie Kopienu tiesību
         akti.

      (sal. ar 50. un 58. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 16. jūlijā (*)

      Kopējā lauksaimniecības politika – Tiešā atbalsta shēmas – Regula (EK) Nr. 1782/2003 – 5. pants un IV pielikums – Obligātās prasības labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem – Ar ceļa servitūtiem apgrūtinātu ceļu uzturēšana – Īstenošana dalībvalstī – Kompetences nodošana dalībvalsts reģionālajām pārvaldes iestādēm – Kopienu tiesībām pretrunā esoša diskriminācija
      Lieta C‑428/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 21. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 14. septembrī,
         tiesvedībā

      The Queen pēc

      Mark Horvath
      lūguma
      pret
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 26. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Marka Horvata [Mark Horvath] vārdā – M. Šeridans [M. Sheridan], barrister, un R. Bārkers [R. Barker], solicitor, kā arī A. Staniča [A. Stanič], solicitor advocate,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Gibsa [C. Gibbs] un A. Rao [I. Rao], pārstāves, kurām palīdz Glenklovas lords Deividsons [Lord Davidson of Glen Clova], QC, un D. Vaijats [D. Wyatt], QC,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], pārstāvis,

      –        Īrijas vārdā – N. Traverss [N. Travers], BL,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Benksa [K. Banks] un F. Erlbahers [F. Erlbacher], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 3. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. pantu un IV pielikumu Padomes 2003. gada 29. septembra Regulā
         (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido
         dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001,
         (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV
         L 270, 1. lpp.).

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp M. Horvatu un Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (Apvienotās Karalistes vides, pārtikas un lauku ministrs, turpmāk tekstā – “Secretary of State”) par tiesisko regulējumu, kas pieņemts piemērošanai Anglijas teritorijā, ar kuru nosaka obligātās prasības labiem lauksaimniecības
         un vides apstākļiem (turpmāk tekstā – “LLVA”), kuri paredzēti Regulas Nr. 1782/2003 5. pantā un IV pielikumā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Regula Nr. 1782/2003 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 36. un 37. pantu, kā arī EKL 299. panta 2. punktu.

      4        Atbilstoši šīs regulas preambulas pirmajam apsvērumam ir jāparedz kopīgi nosacījumi tiešajiem maksājumiem saskaņā ar dažādajām
         ienākumu atbalsta shēmām kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros.

      5        Saskaņā ar tās 1. pantu Regulā Nr. 1782/2003 paredzēti kopīgi noteikumi par tiem tiešajiem maksājumiem saskaņā ar ienākumu
         atbalsta shēmām kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros, ko finansē Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda
         (ELVGF) Garantiju nodaļa, kā arī par ieņēmumu atbalstu lauksaimniekiem (turpmāk tekstā – “vienreizējo maksājumu shēma”).

      6        Regulas Nr. 1782/2003 2. panta d) punktā tiešais maksājums ir definēts kā maksājums, ko lauksaimniekiem piešķir tieši saskaņā
         ar I pielikumā uzskaitīto ieņēmumu atbalsta shēmu. Minētajā pielikumā ir ietverta arī vienreizējo maksājumu shēma.

      7        Regulas Nr. 1782/2003 II sadaļā ir ietverta 1. nodaļa ar nosaukumu “Savstarpēja atbilstība”, kurā ietilpst 3.–9. pants. Minētās
         regulas 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka “lauksaimnieks, kurš saņem tiešos maksājumus, ievēro III pielikumā minētās likumā
         noteiktās pārvaldības prasības atbilstīgi minētajā pielikumā noteiktajam grafikam, kā arī nodrošina [LLVA], kas noteikti saskaņā
         ar 5. pantu”.

      8        Atbilstoši Regulas Nr. 1782/2003 4. panta 1. punktam likumā noteiktās pārvaldības prasības, kas minētas šīs regulas III pielikumā,
         dažādās jomās, tostarp vides jomā, nosaka ar Kopienas tiesību aktiem.

      9        Regulas Nr. 1782/2003 5. panta ar nosaukumu “Labi lauksaimniecības un vides apstākļi” 1. punkts ir šāds:

      “Dalībvalstis nodrošina to, lai visās lauksaimniecības zemēs, jo īpaši zemē, ko vairs neizmanto ražošanai, tiktu saglabāti
         labi lauksaimniecības un vides apstākļi. Dalībvalstis valsts vai reģionālā līmenī nosaka obligātās prasības attiecībā uz labiem
         lauksaimniecības un vides apstākļiem, pamatojoties uz IV pielikumā izklāstīto sistēmu, ņemot vērā attiecīgo apgabalu specifiskās
         īpašības, tostarp augsnes un klimatiskos apstākļus, esošās lauksaimniecības sistēmas, zemes izmantošanu, augseku, lauksaimniecības
         praksi un lauksaimniecības struktūras. Tas neierobežo standartus, kuri reglamentē labu lauksaimniecības praksi, ko piemēro
         Regulas (EK) Nr. 1257/1999 nozīmē, un lauksaimniecības un vides pasākumus, kurus piemēro augstākā līmenī nekā labas lauksaimniecības
         prakses pamatlīmenis.”

      10      Saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 6. pantu, ja tādas darbības vai bezdarbības rezultātā, kuru var tieši attiecināt uz atsevišķu
         lauksaimnieku, netiek ievērotas šīs regulas 3. panta 1. punktā paredzētie LLVA vai citas prasības, to tiešo maksājumu kopējo
         summu, kas jāpiešķir kalendārajā gadā, kurā konstatēta neatbilstība, samazina vai nepiešķir.

      11      Regulas Nr. 1782/2003 IV pielikums ar nosaukumu “Labi lauksaimniecības un vides apstākļi, kas minēti 5. pantā” ir šāds:

               Problēma

               Standarti

               Augsnes erozija:
               Aizsargāt augsni, veicot atbilstošus pasākumus

               – minimāls augsnes pārklājums
               – minimāla tādas zemes pārvaldība, kurā tiek atspoguļoti vietai specifiskie apstākļi
               – terašu saglabāšana

               Augsnes organiskā viela:
               Saglabāt augsnes organiskās vielas līmeņus, izmantojot atbilstošu praksi

               – attiecīgā gadījumā – augsekas standarti
               – aramās rugaines pārvaldība

               Augsnes struktūra:
               Saglabāt augsnes struktūru, izmantojot atbilstošus pasākumus

               – atbilstošu iekārtu izmantošana

               Minimālais saglabāšanas līmenis:
               Nodrošināt obligāto saglabāšanas līmeni un novērst biotopa pasliktināšanos

               – obligātais ganāmpulka blīvums vai/un atbilstoši režīmi
               – pastāvīgo ganību aizsardzība
               – ainavas īpašību saglabāšana
               – nevēlamas veģetācijas izplatības novēršana lauksaimniecības zemēs

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      1998. gadā Apvienotās Karalistes Parlaments pieņēma tiesību aktu, paredzot kompetenču noteiktās jomās nodošanu (“devolution”)
         Velsai, Ziemeļīrijai un Skotijai. Attiecīgajās jomās Apvienotās Karalistes valdība parasti rīkojas tikai attiecībā uz Angliju.
         Saskaņā ar minēto tiesību aktu, kā arī Devolution Memorandum of Understanding, kurš kā politisks nodomu protokols noslēdz iepriekš minēto tiesību aktu, attiecīgajās kompetenču jomās reģionālajām pārvaldes
         iestādēm ir jāpilda pienākumi, kuri izriet no Kopienu tiesībām, un šīs pārvaldes iestādes nevar rīkoties vai pieņemt tiesību
         aktus, kas būtu pretrunā šīm tiesībām. Ar tiesību aktiem par šo kompetenču nodošanu Apvienotās Karalistes ministriem tiek
         piešķirta papildu kompetence iejaukties, lai nodrošinātu šo pienākumu izpildi.

      13      Kopējā lauksaimniecības politika kopumā un Regulas Nr. 1782/2003 īstenošana konkrēti ir viena no jomām, uz kuru attiecas minētā
         kompetenču nodošana, un ietilpst katras reģionālās pārvaldes iestādes atbildības sfērā.

      14      Lai tiktu izpildītas Regulas Nr. 1782/2003 5. panta prasības, Secretary of State attiecībā tikai uz Angliju un visas reģionālās pārvaldes iestādes pieņēma savus noteikumus, kuros attiecībā uz LLVA paredzēja
         obligātās prasības, kuras daļēji atšķiras.

      15      Anglijā atbilstošās tiesību normas ir 2004. gadā pieņemtie noteikumi par vienreizējo maksājumu shēmām un atbalstu kopējās
         lauksaimniecības politikas ietvaros (savstarpējā atbilstība) (The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross Compliance) (England) Regulations 2004 (SI 2004/3196, turpmāk tekstā – “Anglijas noteikumi”)). LLVA normas ir definētas Anglijas noteikumu (“Schedule”) pielikumā, kura 26.–29. punktā ar nosaukumu “Publisko ceļu servitūti” (turpmāk tekstā – “pamata lietā piemērojamie noteikumi”)
         ir paredzēts šādi:

      “26.      Lauksaimnieks nedrīkst:
      a)      bez likumīgas atļaujas vai iemesla izjaukt redzamo zemes taku virspusi, redzamo izjādes ceļu vai ikvienu citu redzamo lielceļu,
         kas sastāv no brauktuves vai kurā ietilpst tāda brauktuve, kam nav seguma, tā, lai to padarītu neērtu publiskā ceļa tiesību
         izmantošanai, vai

      b)      bez likumīgas atļaujas vai iemesla jebkādā veidā ar nodomu kavēt brīvu pārvietošanos pa redzamo lielceļu.
      27.      Lauksaimniekam visi pakāpieni, vārti vai līdzīgas ietaises, uz kurām neattiecas 1980. gada Lielceļu likuma [Highways Act 1980] 146. panta 5. punkts, pāri redzamajām takām vai izjādes ceļiem jāuztur drošā stāvoklī un saskaņā ar uzlabojumu standartiem,
         lai nepieļautu nepamatotu to personu tiesību aizskārumu, kas izmanto taku vai izjādes ceļu.

      28.      1) Ja lauksaimnieks ir izjaucis redzamo zemes taku virspusi vai izjādes ceļu (kas nav lauka apmales ceļš), kas saskaņā ar
         1980. gada Lielceļu likuma 134. pantu ir atļauts, viņam minētā likuma 134. panta 7. punktā noteiktajā laikā vai minētā likuma
         134. panta 8. punktā noteiktajā termiņa pagarinājuma laikā ir pienākums:

      a)      tā izlabot takas vai zirgu izjādes ceļa virsmu, lai tā nebūtu šaurāka par minimālo platumu un lai tā būtu saprātīgi piemērota
         ceļa tiesību īstenošanai, un

      b)      uz zemes tā apzīmēt takas vai izjādes ceļa līniju, lai tā nebūtu šaurāka par tās minimālo platumu un lai tas būtu redzams
         sabiedrības locekļiem, kas vēlas to izmantot.

      2)      Šajā pantā “minimālajam platumam” attiecībā uz lielceļu ir tāda pati nozīme kā 1980. gada Lielceļu likuma 12.A pielikumā.
      29.      Šī pielikuma 26., 27. un 28. punktā:
      “izjādes ceļam”, “brauktuvei, “lauka apmales ceļam”, “takai” [footpath] un “brauktuvei ar segumu” ir 1980. gada Lielceļu likuma 329. panta 1. punktā noteiktā nozīme; “lielceļam” ir 1980. gada
         Lielceļu likuma 328. pantā noteiktā nozīme un “redzams” nozīmē redzamu ceļu personai ar normālu redzi, kas pati iet vai jāj.”

      16      Skotijas, Velsas un Ziemeļīrijas reģionālo iestāžu pieņemtajos noteikumos par LLVA nav ietvertas prasības, kuras būtu pielīdzināmas
         pamata lietā piemērojamo noteikumu prasībām.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      17      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Horvatam, kurš ir Anglijas lauksaimnieks, ir tiesības uz maksājumu, pamatojoties uz
         vienreizējo maksājumu shēmu. Viņa īpašumā esošie zemesgabali ir apgrūtināti ar publisko ceļu servitūtiem, kas paredzēti pamata
         lietā piemērojamajos noteikumos.

      18      Šis lauksaimnieks iesniedzējtiesā cēla prasību par minēto noteikumu tiesiskuma pārbaudi (“judicial review”). Viņš norāda,
         ka, pirmkārt, Secretary of State nebija tiesību noteikumus par publisko ceļu servitūtiem iekļaut LLVA obligātajās prasībās, kuru neizpildes gadījumā atbilstoši
         Regulas Nr. 1782/2003 6. pantam var tikt samazināti maksājumi no vienreizējo maksājumu shēmas. Otrkārt, prasītājs pamata lietā
         uzskata, ka šādu normu iekļaušana Anglijas noteikumos – jo Skotijas, Velsas un Ziemeļīrijas noteikumos ir paredzētas līdzīgas
         prasības – ir uzskatāma par diskrimināciju, kuras dēļ pamata lietā piemērojamie noteikumi nav spēkā.

      19      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai divus jautājumus par katru no šiem diviem tajā izskatāmās lietas aspektiem. Secretary of State par otro jautājumu iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kura to noraidīja. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) tādējādi Tiesai ir uzdevusi šādus prejudiciālus jautājumus:

      “Ja dalībvalstī ir izveidota decentralizētās pārvaldības sistēma, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu dalībvalsts pienākumu izpildi
         atbilstoši Kopienu tiesībām, centrālās valsts institūcijas saglabā tiesības rīkoties attiecībā uz visu dalībvalsts teritoriju,
         saistībā ar [Regulu Nr. 1782/2003]:

      1)      Vai saskaņā ar [Regulas Nr. 1782/2003] 5. pantu un IV pielikumu dalībvalsts var savos standartos par [LLVA] iekļaut prasības
         saistībā ar redzama publiskā ceļa servitūtu uzturēšanu?

      2)      Ja dalībvalsts iekšējā konstitucionālā iekārta noteic, ka dažādām reģionālajām pārvaldes iestādēm ir likumdošanas tiesības
         attiecībā uz dažādām dalībvalsts sastāvdaļām, vai var radīt nepieļaujamu diskrimināciju tas, ka šīs valsts sastāvā ietilpstošie
         subjekti nosaka atšķirīgus standartus [LLVA] saistībā ar [Regulas Nr. 1782/2003] 5. pantu un IV pielikumu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      20      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts LLVA normās, kas paredzētas Regulas Nr. 1782/2003
         5. pantā un IV pielikumā, var iekļaut prasības par redzamu ceļu, kuri apgrūtināti ar publisko ceļu servitūtu, uzturēšanu.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      21      Prasītājs pamata prāvā uz šo jautājumu iesaka atbildēt noliedzoši. Viņš uzskata, ka Regulas Nr. 1782/2003 pirmajā apsvērumā
         ietvertā atsauce uz kopīgiem nosacījumiem tiešajiem maksājumiem saskaņā ar atbalsta shēmām kopējās lauksaimniecības politikas
         ietvaros nozīmē, ka šajā jomā ir jāpastāv pamatnoteikumu kopumam, kurā iekļautas visas pamatnormas, tostarp LLVA, kuriem principā
         būtu jābūt vienādiem visiem visā Eiropas Kopienu teritorijā lietotajiem. Šīs pašas regulas 5. pantā paredzētās LLVA obligātās
         prasības, kas jāizpilda, lai saņemtu ikgadējos tiešos maksājumus, ir izsmeltas, nosakot obligātās prasības, un dalībvalstīm
         nav tiesību paredzēt papildu nosacījumus vienai vai vairākām to teritorijas daļām. Pamata prāvā piemērojamie noteikumi nav
         uzskatāmi par obligātajām prasībām, jo tajos lauksaimniekiem ir paredzēti ievērojami papildu pienākumi.

      22      Horvats uzskata, ka pat tad, ja pamata prāvā piemērojamos noteikumus varētu uzskatīt par vides noteikumiem, tie nebūtu standarti
         LLVA jomā. Tā kā Regulas Nr. 1782/2003 juridiskais pamats ir EKL panti par lauksaimniecību, LLVA vides komponente būtu jāizprot
         nevis kā autonoms noteikums, kurā ietvertas vienīgi vides jomas normas, bet, tieši pretēji, kā noteikums, kurš paredz tikai
         lauksaimniecības jomai atbilstošas normas. Saskaņā ar šīs regulas 4. panta 1. punktu tikai Kopienu iestādes var paredzēt ar
         vienreizējo maksājumu shēmu saistītās vides prasības, kas ietvertas šīs regulas III pielikumā. Prasītājs pamata prāvā norāda,
         ka pamata prāvā piemērojamie noteikumi ir lauksaimniecības vides pasākumi, kuru piemērošana pārsniedz labas lauksaimniecības
         prakses līmeni un kuri tādēļ neietilpst LLVA atbilstoši šīs regulas 5. panta 1. punkta otrā teikuma pēdējai daļai.

      23      Visbeidzot, viņš apgalvo, ka tādi ar publiskā ceļa servitūtu apgrūtināti ceļi, kādi paredzēti pamata lietā piemērojamajos
         noteikumos, nav kvalificējami kā ainavas īpašības Regulas Nr. 1782/2003 IV pielikuma izpratnē, jo tiem trūkst stabilitātes
         un pastāvības, tādēļ ka, ja arī tie ir obligāti jāatjauno, lauksaimnieki tos tomēr var iznīcināt katrā ražas ciklā. Turklāt
         šādu ceļu apgrūtināšana ar servitūtiem nepalīdzēs novērst biotopa pasliktināšanos minētā pielikuma izpratnē.

      24      Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka minētie ceļi ir ainavas īpašības un ka to uzturēšana
         tādējādi var būt viena no Regulas Nr. 1782/2003 5. pantā paredzētajām LLVA obligātajām prasībām.

       Tiesas atbilde
      25      Vispirms ir jāuzsver, ka no paša Regulas Nr. 1782/2003 5. panta 1. punkta teksta izriet, ka dalībvalstīm ir uzdevums uzraudzīt,
         lai visās lauksaimniecības zemēs tiktu saglabāti labi lauksaimniecības un vides apstākļi. Šim mērķim tās valsts vai reģionālā
         līmenī, “pamatojoties uz [šīs regulas] IV pielikumā izklāstīto sistēmu”, nosaka obligātās prasības, ņemot vērā attiecīgo apgabalu
         specifiskās īpašības.

      26      Kaut arī dalībvalstīm tādējādi, definējot šīs prasības, ir jāievēro minētajā pielikumā noteiktais, tajā tomēr, izmantojot
         vispārīgus jēdzienus un frāzes, dalībvalstīm ir paredzēta zināma rīcības brīvība attiecībā uz šo prasību konkretizēšanu.

      27      Turklāt jau no frāzes “labi lauksaimniecības un vides apstākļi” teksta vien izriet, ka dalībvalstis var noteikt LLVA vides
         mērķiem.

      28      Šādu secinājumu neatspēko nedz tas, ka Regulas Nr. 1782/2003 juridiskais pamats cita starpā ir EKL 36. un 37. pants, kuri
         ietilpst Līguma trešās daļas II sadaļā ar nosaukumu “Lauksaimniecība”, nedz arī šajā pašā daļā ietilpstošajā XIX sadaļā “Vide”
         esošie panti.

      29      Tā kā saskaņā ar EKL 6. pantu, “nosakot un īstenojot Kopienas politiku un darbības”, ir jāparedz vides aizsardzības prasības,
         kas ir viens no Kopienas būtiskajiem mērķiem, tad šāda aizsardzība ir uzskatāma par mērķi, kurš ietilpst arī kopējā lauksaimniecības
         politikā. Līdz ar to Kopienu likumdevējs, pamatojoties uz EKL 36. un 37. pantu, var nolemt veicināt vides aizsardzību (pēc
         analoģijas skat. 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑440/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑9097. lpp., 60. punkts). Šādi
         aizsardzības pasākumi, kas ieviesti ar Kopienu tiesību aktu, kura juridiskais pamats ir EKL 36. un 37. pants, tādējādi nav
         ierobežoti ar pasākumiem, kuru pamatā ir lauksaimniecības apsvērumi.

      30      Turklāt tas, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 4. panta 1. punktu likumā noteiktās pārvaldības prasības nosaka ar Kopienas
         tiesību aktiem vides jomā, nekādi nenorāda uz to, ka dalībvalstu saskaņā ar šīs regulas 5. panta 1. punktu paredzētās LLVA
         obligātās prasības nevar attiekties arī uz vides jomu.

      31      No Regulas Nr. 1782/2003 5. panta 1. punkta otrā teikuma izriet, ka fakts, ka LLVA obligātās prasības nosaka dalībvalstis,
         nekādi neietekmē to, vai šos pasākumus var kvalificēt par lauksaimniecības vides pasākumiem vai nē.

      32      No iepriekš minētā izriet, ka pienākums uzturēt redzamos ceļus, kas apgrūtināti ar publiskā ceļa servitūtu, kāds paredzēts
         pamata lietā piemērojamajos noteikumos, ja tas ietilpst Regulas Nr. 1782/2003 IV pielikuma ietvaros, var būt LLVA obligātā
         prasība, pat ja tam nav lauksaimniecības [pasākuma] mērķa un tam ir vides [aizsardzības pasākuma] īpašības.

      33      Turpinot, ir jāpārbauda, vai šādi ceļi, kā uzskata Apvienotās Karalistes valdība un Komisija, var būt ainavas īpašības, kuru
         saglabāšana ir viens no Regulas Nr. 1782/2003 IV pielikumā paredzētajiem standartiem.

      34      Tā kā jēdziens “ainavas īpašības” Regulā Nr. 1782/2003 nav definēts, tad, gluži kā to darījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu
         62. punktā, tas ir jāinterpretē, ņemot vērā tā parasto nozīmi, kā arī kontekstu, kādā tas parasti tiek lietots.

      35      Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienu tiesību normu vienveidīgas piemērošanas un līdz ar to vienveidīgas interpretācijas
         nepieciešamība izslēdz iespēju šaubu gadījumā aplūkot tiesību normas tekstu izolēti tikai vienā no tās versijām, bet gluži
         pretēji – prasa, lai tas tiktu interpretēts un piemērots, ievērojot tekstus citās oficiālajās valodās (1998. gada 17. jūnija
         spriedums lietā C‑321/96 Mecklenburg, Recueil, I‑3809. lpp., 29. punkts, un 2009. gada 29. janvāra spriedums lietā C‑311/06 Consiglio Nazionale degli Ingegneri, Krājums, I‑415. lpp., 53. punkts). Frāze “particularités topographiques” Regulas Nr. 1782/2003 franču valodas redakcijā
         tādējādi, piemēram, būtu jākonfrontē ar frāzi “landscape features” (ainavas īpatnības), kas izmantota šīs regulas angļu valodas
         redakcijā.

      36      Ņemot vērā šo, nekas neliecina par to, ka tādus ceļus, kas apgrūtināti ar publiskā ceļa servitūtu, kādi paredzēti pamata lietā
         piemērojamajos noteikumos, nevarētu uzskatīt par ainavas īpašībām, jo minētajos noteikumos ir minēti tikai redzamie ceļi.

      37      Vēl jo vairāk tā tas ir tādēļ, ka jēdziena “ainavas īpašības” sašaurināta interpretācija, izslēdzot cilvēka darbības rezultātā
         radušos elementus, būtu pretrunā dalībvalstīm piešķirtajai rīcības brīvībai, nosakot LLVA obligātās prasības.

      38      Ainavas īpašību pagaidu izjaukšana, kaut arī zināmos apstākļos tā šķiet iespējama, to ceļu gadījumā, par ko ir runa pamata
         lietā, tomēr nevar ietekmēt šo ceļu pastāvīgo raksturu. Dabas elementus, kā, piemēram, augus vai ūdenskrātuves, var ietekmēt
         gadalaiku nestās pārmaiņas, tomēr tie tādēļ nebeidz būt ainavas sastāvdaļa. Tas pats attiecas arī uz minētajiem ceļiem, jo
         no Anglijas noteikumu pielikuma 28. panta 1. punkta izriet, ka lauksaimniekam, kurš ir likumīgi izjaucis redzamo zemes taku
         virspusi vai izjādes ceļu, tie ir jāatjauno attiecīgajos tiesību aktos paredzētajos termiņos.

      39      Tādējādi ir jāpārbauda, cik lielā mērā šādu ceļu uzturēšanas pienākumu var uzskatīt par Regulas Nr. 1782/2003 IV pielikumā
         paredzētā standarta saglabāt ainavas īpašības īstenošanas pasākumu.

      40      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka minētais standarts varētu ietvert divkāršu vides aspektu.

      41      Pirmkārt, ainavas īpašības ir vides fiziskās sastāvdaļas. Šajā sakarā šo īpašību saglabāšanas prasībām ir jāveicina to kā
         fizisku sastāvdaļu saglabāšana.

      42      Uzturēšanas pienākumi var palīdzēt saglabāt šādus ceļus kā vides fiziskās sastāvdaļas.

      43      Otrkārt, Regulas Nr. 1782/2003 IV pielikumā ietvertie ainavas īpašību saglabāšanas standarti šajā pielikumā ir piesaistīti
         problēmai “Minimālais saglabāšanas līmenis: nodrošināt obligāto saglabāšanas līmeni un novērst biotopa pasliktināšanos”. No
         tā izriet, ka no šiem standartiem atvasināts pienākums var būt ar vides aizsardzības mērķi, proti, novērst biotopa pasliktināšanos,
         un, kā savos apsvērumos uzsvērusi Apvienotās Karalistes valdība, valsts pasākumiem, kuros paredzēta ainavas īpašību saglabāšana
         un minimālais uzturēšanas līmenis, nemaz nav jābūt ar šādu mērķi.

      44      Kā norādījusi iesniedzējtiesa un savu secinājumu 80. punktā arī ģenerāladvokāte, tādi ceļi, kas paredzēti pamata lietā piemērojamajos
         noteikumos, var veicināt biotopu aizsardzību.

      45      Šajā gadījumā ar minēto ceļu uzturēšanu saistītajām prasībām ir jāpalīdz novērst biotopa pasliktināšanos. Izrādās, ka no pamata
         lietā piemērojamo noteikumu mērķa izrietošie pienākumi nodrošināt publiskās piekļuves tiesību īstenošanu ir piemēroti iepriekšminētā
         realizēšanai.

      46      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalsts LLVA obligātajās prasībās, kas
         paredzētas Regulas Nr. 1782/2003 5. pantā un IV pielikumā, var iekļaut prasības par redzamu ceļu, kuri apgrūtināti ar publisko
         ceļu servitūtu, kā ainavas īpašību uzturēšanu vai attiecīgā gadījumā, lai izvairītos no biotopu pasliktināšanās.

       Par otro jautājumu
      47      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai, ja dalībvalsts iekšējā konstitucionālā iekārta noteic, ka dažādām
         reģionālajām pārvaldes iestādēm ir likumdošanas tiesības, vai saskaņā ar Kopienu tiesībām nepieļaujamu diskrimināciju var
         radīt tas, ka šīs pārvaldes iestādes nosaka atšķirīgas LLVA obligātās prasības Regulas Nr. 1782/2003 5. panta un IV pielikuma
         izpratnē.

      48      Vispirms ir jānorāda, ka, uzticēdams dalībvalstīm uzdevumu paredzēt LLVA obligātās prasības, Kopienu likumdevējs tām ir devis
         iespēju ņemt vērā to teritorijā pastāvošās atšķirības.

      49      Ir jāatgādina, ka, ja Līguma vai regulu normās ir atzītas dalībvalstu pilnvaras vai tām ir paredzēti pienākumi sakarā ar Kopienu
         tiesību piemērošanu, tad atbilde uz jautājumu par to, kādā veidā šo pilnvaru izmantošanu un pienākumu izpildi dalībvalstis
         var uzticēt noteiktām valsts struktūrām, ir rodama tikai un vienīgi katras valsts konstitucionālajā sistēmā (1971. gada 15. decembra
         spriedums apvienotajās lietās no 51/71 līdz 54/71 International Fruit Company u.c., Recueil, 1107. lpp., 4. punkts).

      50      Tādējādi pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka katra dalībvalsts var brīvi sadalīt kompetences savā iekšienē un Kopienu tiesību
         aktus, kuri nav tieši piemērojami, īstenot ar reģionālo iestāžu veiktiem pasākumiem, kamēr vien ar šo kompetenču sadali tiek
         pareizi īstenoti attiecīgie Kopienu tiesību akti (skat. 1992. gada 10. novembra spriedumu lietā C‑156/91 Hansa Fleisch Ernst Mundt, Recueil, I‑5567. lpp., 23. punkts).

      51      Turklāt Tiesai ir bijusi izdevība atzīt, ka, ja regulā dalībvalstij ir paredzētas tiesības veikt īstenošanas pasākumus, tad
         šo pilnvaru īstenošana ir regulēta attiecīgās dalībvalsts publiskajās tiesībās (skat. 1979. gada 27. septembra spriedumu lietā 230/78
         Eridania-Zuccherifici nazionali un Società italiana per l’industria degli zuccheri, Recueil, 2749. lpp., 34. punkts, kā arī 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā C‑313/99 Mulligan u.c., Recueil, I‑5719. lpp., 48. punkts).

      52      Dalībvalstu iespēja to konstitucionālās sistēmas vai publisko tiesību ietvaros reģionālajām vai vietējām pārvaldes iestādēm
         atļaut īstenot Kopienu tiesības turklāt ir skaidri paredzēta Regulas Nr. 1782/2003 5. panta 1. punktā. Minētajā normā ir norādīts,
         ka “dalībvalstis valsts vai reģionālā līmenī nosaka obligātās prasības attiecībā uz LLVA, pamatojoties uz IV pielikumā izklāstīto
         sistēmu”.

      53      Ņemot vērā dalībvalstij šādi esošo brīvību nodot kompetenci reģionālajām pārvaldes iestādēm, lai noteiktu LLVA obligātās prasības
         Regulas Nr. 1782/2003 5. panta 1. punkta izpratnē, to pieņemtie noteikumi var dažādos reģionos atšķirties, jo, kā tika norādīts
         šī sprieduma 26. punktā, dalībvalstīm ir rīcības brīvība, nosakot šīs prasības.

      54      Katrā gadījumā ir jāpārbauda, vai šādos apstākļos vienīgā atšķirība LLVA noteikumos, kurus pieņēmušas dalībvalsts reģionālās
         pārvaldes iestādes, ir diskriminācija, kas aizliegta Kopienu tiesībās.

      55      Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka diskriminācijas aizliegums nenozīmē iespējamās atšķirības attieksmē, kuras
         vienā vai otrā dalībvalstī var rasties dažādu dalībvalstu tiesiskā regulējuma atšķirību dēļ, ja šie tiesiskie regulējumi vienādi
         skar visas personas, kurām tie ir piemērojami (šajā sakarā skat. 1979. gada 3. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no 185/78
         līdz 204/78 van Dam u.c., Recueil, 2345. lpp., 10. punkts; 1996. gada 1. februāra spriedumu lietā C‑177/94 Perfili, Recueil, I‑161. lpp., 17. punkts, kā arī 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑403/03 Schempp, Krājums, I‑6421. lpp., 34. punkts).

      56      Attiecībā uz pēdējo iepriekšējā punktā minēto nosacījumu ir jānorāda, ka 1986. gada 25. novembra spriedumā apvienotajās lietās
         201/85 un 202/85 Klensch u.c. (Recueil, 3477. lpp.), uz kuru ir atsaucies prasītājs pamata lietā, tieši tika apskatīts jautājums par nevienlīdzīgu attieksmi pret
         dalībvalsts ražotājiem šīs pašas dalībvalsts pieņemta pasākuma dēļ, ar ko tika īstenots Kopienu tiesībās paredzēts pienākums,
         kurš attiecās uz šiem ražotājiem. Šajos apstākļos Tiesa minētā sprieduma 11. punktā atzina, ka, ja pastāv izvēles iespēja
         starp vairākiem attiecīgā Kopienu tiesiskā regulējuma īstenošanas scenārijiem, tad dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā iespēju,
         kuras piemērošana to teritorijā tieši vai netieši starp minētajiem ražotājiem var radīt diskrimināciju EEK līguma 40. panta
         3. punkta (jaunajā redakcijā – EKL 34. panta 2. punkts) nozīmē.

      57      Ja, kā tas ir pamata lietā, par LLVA obligāto prasību Regulas Nr. 1782/2003 5. panta un IV pielikuma nozīmē noteikšanu atbildīgas
         ir dalībvalsts reģionālās pārvaldes iestādes, tad iespējamās atšķirības šo dažādo iestāžu īstenoto pasākumu starpā tādēļ vien
         nevar veidot diskrimināciju. Kā izriet no šī sprieduma 50. punkta, šiem pasākumiem ir jābūt saderīgiem ar dalībvalstij no
         minētās regulas izrietošajiem pienākumiem.

      58      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka, ja dalībvalsts iekšējā konstitucionālā iekārta noteic, ka dažādām
         reģionālajām pārvaldes iestādēm ir likumdošanas tiesības, tad tikai tas, ka minētās pārvaldes iestādes ir pieņēmušas atšķirīgas
         normas LLVA jomā Regulas Nr. 1782/2003 5. panta un IV pielikuma izpratnē, nav diskriminācija, kas aizliegta Kopienu tiesībās.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      59      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      dalībvalsts LLVA obligātajās prasībās, kas paredzētas Padomes 2003. gada 29. septembra Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido
            kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem,
            un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999,
            (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001, 5. pantā un IV pielikumā, var iekļaut prasības
            par redzamu ceļu, kuri apgrūtināti ar publisko ceļu servitūtu, kā ainavas īpašību uzturēšanu vai attiecīgā gadījumā, lai izvairītos
            no biotopu pasliktināšanās;
      2)      ja dalībvalsts iekšējā konstitucionālā iekārta noteic, ka dažādām reģionālajām pārvaldes iestādēm ir likumdošanas tiesības,
            tad tikai tas, ka minētās pārvaldes iestādes ir pieņēmušas atšķirīgas normas labu lauksaimniecības un vides apstākļu jomā
            Regulas Nr. 1782/2003 5. panta un IV pielikuma izpratnē, nav diskriminācija, kas aizliegta Kopienu tiesībās.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1971. gada 13. maijā. # NV International Fruit Company un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas 41 līdz 44-70.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1993. gada 24. novembrī. # Etablissements Armand Mondiet SA pret Armement Islais SARL. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Francija. # Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta C-405/92.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2003. gada 13.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 98/81/EK. # Lieta C-333/01.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2012. gada 14. novembrī. # Vincent Bouillez pret Eiropas Savienības Padome. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta F-75/11.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 9.jūlijā. # Archer Daniels Midland Company un Archer Daniels Midland Ingredients Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-224/00.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 27.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Dalībvalsts noteikumi, kuri ir zaudējuši spēku pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa izbeigšanās - Prasības nepieņemamība. # Lieta C-525/03.

text:
      Lieta C‑525/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Itālijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Valsts tiesību normas, kuras ir zaudējušas spēku pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa izbeigšanās – Prasības nepieņemamība
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 2. jūnijā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 27. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Valsts pienākumu neizpilde, kas novērsta pirms argumentētajā atzinumā noteiktā
            termiņa – Nepieņemamība
      (EKL 226. panta 2. daļa)
      Saskaņā ar EKL 226. panta otro daļu Komisija prasību par valsts pienākumu neizpildi Tiesā var iesniegt tikai tad, ja attiecīgā
         dalībvalsts argumentētajā atzinumā izvirzītās prasības nav izpildījusi tajā noteiktajā termiņā.

      Turklāt valsts pienākumu neizpildes fakts ir novērtējams, ņemot vērā stāvokli, kāds dalībvalstī bija argumentētajā atzinumā
         noteiktā termiņa beigās.

      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir nepieņemama, jo valsts tiesību aktam, pret ko ir vērsta šī prasība, nebija
         vairs nekādas atbilstošās iedarbības jau pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa izbeigšanās un pat pirms brīdinājuma
         vēstules nosūtīšanas.

      (sal. ar 13., 14., 16. un 17. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 27. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Valsts tiesību normas, kuras ir zaudējušas spēku pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa izbeigšanās – Prasības nepieņemamība
      Lieta C‑525/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 16. decembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Lūiss [X. Lewis], K. Lodži [C. Loggi] un K. Vīdners [K. Wiedner], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Fjengo [G. Fiengo], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši J. Makarčiks [J. Makarczyk] (referents), K. Gulmans [C. Gulmann], R. Šintgens [R. Schintgen] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 6. aprīlī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 2. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieņemot 1. panta 2. punktu un 2. panta 1.–3. punktu 2002. gada
         24. jūlija Ministru padomes prezidenta rīkojumā Nr. 3231 par steidzamiem pasākumiem cīņai ar meža ugunsgrēkiem no gaisa (2002. gada
         24. jūlija GURI Nr. 177, 42. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”), saskaņā ar kuriem tiek atļauta līgumu piešķiršana, tieši vienojoties,
         tādējādi atkāpjoties no Kopienas direktīvām par publiskajiem piegādes un pakalpojumu līgumiem un jo īpaši no vispārīgajiem
         noteikumiem par izsludināšanu un dalību, kas paredzēti III un IV sadaļā Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/36/EEK,
         ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [publisko piegādes līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras]
         (OV L 199, 1. lpp.), kuru groza ar Komisijas 2001. gada 13. septembra Direktīvu 2001/78/EK (OV L 285, 1. lpp., turpmāk tekstā
         – Direktīva 93/36), un III un V sadaļā Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts
         pakalpojumu līgumu piešķiršanai [publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai] (OV L 209, 1. lpp.), kurā grozījumi
         izdarīti ar Direktīvu 2001/78 (turpmāk tekstā – Direktīva 92/50), lai iepirktu lidaparātus cīņai ar meža ugunsgrēkiem no gaisa
         un ugunsdzēšanas pakalpojumus, un noteikumus, kas arī ļauj atsaukties uz minēto procedūru, iepērkot tehnoloģisko un informātikas
         aprīkojumu un radioviļņu pārraides un uztveršanas iekārtas, nepastāvot apstākļiem, kādos ir pieļaujama atkāpšanās no minētajiem
         Kopienu noteikumiem un, jebkurā gadījumā, nekādā veidā to nepublicējot, lai nodrošinātu konkurenci potenciālo piegādātāju
         starpā, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar minētajām direktīvām, kā arī ar EKL 43. un 49. pantu.

       Fakti
      2       Apstrīdētais rīkojums tika izdots saskaņā ar Ministru padomes prezidenta 2002. gada 28. jūnija dekrētu, ar ko mežu ugunsgrēku
         apkarošanas nolūkā visā Itālijā līdz 2002. gada 31. oktobrim tika izsludināts ārkārtas stāvoklis (2002. gada 11. jūlija GURI Nr. 161, 4. lpp.).

      3       Ar šo rīkojumu Corpo forestale dello Stato (Valsts mežu pārvaldei) tika atļauts, pirmkārt, iepirkt mežu ugunsgrēku apkarošanai nepieciešamos lidaparātus “tieši vienojoties,
         atkāpjoties no [šī rīkojuma] 4. pantā minētajām tiesību normām”, t.i., valsts tiesību aktiem, ar ko īsteno Direktīvu 92/50
         un Direktīvu 93/36, un, otrkārt, arī tieši vienojoties, iepirkt radioviļņu raidīšanas un uztveršanas iekārtas, lai sazinātos
         ar mežu ugunsgrēku apkarošanā iesaistītajiem lidaparātiem. Turklāt Dipartiamento della protezione civile (Civilās aizsardzības departaments) drīkstēja noslēgt tiešu vienošanos par aprīkojuma, kas nepieciešams tehnoloģisko un informātikas
         iekārtu uzlabošanai, iegādi, kā arī par mežu ugunsgrēku dzēšanas pakalpojumu iegādi un sniegšanu.

      4       Pamatojoties uz apstrīdēto rīkojumu, Ministero delle Politiche agricole e forestali (Lauksaimniecības un mežsaimniecības politikas ministrija) 2002. gada 28. oktobrī pieņēma Dekrētu Nr. 1619/2002, ar ko apstiprina
         un ļauj izpildīt līgumu, kas kā tieša vienošanās minētā rīkojuma izpratnē tika noslēgts ar Agusta SpA par divu helikopteru, to aprīkojuma, tehniskā atbalsta, rezerves daļu un visa, kas nepieciešams šo lidaparātu darbībai, piegādi.

       Pirmstiesas procedūra
      5       Komisija, uzskatot, ka apstrīdētā rīkojuma noteikumi, kas ļauj brīvi piešķirt tiesības slēgt publiskos piegādes līgumus gadījumos,
         kuri nav paredzēti Direktīvā 95/50 un Direktīvā 93/36, nav saderīgi ar šīm direktīvām, kā arī ar EKL 43. un 49. pantu, ar
         2002. gada 19. decembra brīdinājuma vēstuli lūdza Itālijas Republiku mēneša laikā iesniegt apsvērumus par pārmetumiem par
         valsts pienākumu neizpildi.

      6       Komisija, kuru nepārliecināja Itālijas valdības atbildei uz minēto vēstuli iesniegtie paskaidrojumi, 2003. gada 3. aprīlī
         Itālijas Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā tā aicināja veikt atzinuma izpildei vajadzīgos pasākumus viena mēneša
         laikā pēc tā paziņošanas un, jo īpaši, atcelt noteiktus apstrīdētā rīkojuma noteikumus vai grozīt tos, kā arī atcelt un pasludināt
         par spēkā neesošiem visus aktus un pasākumus, kas pieņemti sakarā ar publisko līgumu piešķiršanu uz šo noteikumu pamata, kā
         arī gadījumos, kad līgumi jau ir noslēgti, apturēt to izpildi.

      7       Tā kā Itālijas Republikas atbildes uz argumentēto atzinumu Komisiju nepārliecināja, tā nolēma celt šo prasību.
       Par prasības pieņemamību
      8       Jānorāda, ka saskaņā ar savu judikatūru Tiesa var pēc savas ierosmes pārbaudīt, vai EKL 226. pantā paredzētie nosacījumi prasības
         par valsts pienākumu neizpildi iesniegšanai ir izpildīti (1992. gada 31. marta spriedums lietā C‑362/90 Komisija/Itālija,
         Recueil, I‑2353. lpp., 8. punkts, un 2002. gada 15. janvāra spriedums lietā C‑439/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑305. lpp., 8. punkts).

      9       Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka, atbildot uz tiesas sēdē uzdoto jautājumu, Itālijas Republika prasību uzskatīja par pieņemamu,
         lai gan savā iebildumu rakstā tā apgalvoja, ka šai prasībai nav priekšmeta, jo apstrīdētais rīkojums bija beidzis radīt jebkādas
         sekas, jau pirms Komisija to bija apstrīdējusi vai pieprasījusi tā atcelšanu.

      10     Tāpat nav nozīmes arī tam, ka Itālijas Republika nav atzinusi tai pārmesto pienākumu neizpildi, ko Komisija savas prasības
         pieņemamības atbalstam minējusi arī mutvārdu procesā, jo prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir atkarīga no pienākumu
         neizpildes, ko dalībvalstij uzliek Līgums vai atvasināto tiesību akti, objektīvas konstatācijas (skat. it īpaši 1998. gada
         1. oktobra spriedumu lietā C‑71/97 Komisija/Spānija, Recueil, I‑5991. lpp., 14. punkts, un 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑83/99 Komisija/Spānija, Recueil, I‑445. lpp., 23. punkts).

      11     Jāatzīst, ka, pirmkārt, kā izriet arī no pieteikuma par lietas ierosināšanu, šī prasība par valsts pienākumu neizpildi aprobežojas
         ar apstrīdētā rīkojuma 1. panta 2. punktu un 2. panta 1.–3. punktu un nav vērsta pret aktiem, kas pieņemti, piemērojot šo
         rīkojumu, un kas tomēr tieši minēti argumentētajā atzinumā.

      12     Otrkārt, ir jāatgādina, ka Komisijai, saskaņā ar tiesībām, kas tai izriet no EKL 226. panta otrās daļas, pēc savas ierosmes
         un Kopienas vispārējās interesēs ir jāraugās, lai dalībvalstis ievērotu Līguma noteikumus, kā arī uz tā pamata iestāžu pieņemtos
         tiesību aktus, lai izbeigtu iespējamos pārkāpumus, kas radušies šajos aktos noteikto pienākumu neizpildes rezultātā (skat.
         šajā sakarā 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑431/92 Komisija/Vācija, Recueil, I‑2189. lpp., 21. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3609. lpp., 29. punkts).

      13     Šajā sakarā no EKL 226. panta otrās daļas izriet, ka Komisija prasību par valsts pienākumu neizpildi Tiesā var iesniegt tikai
         tad, ja attiecīgā dalībvalsts argumentētajā atzinumā izvirzītās prasības nav izpildījusi tajā noteiktajā termiņā (iepriekš
         minētais 1992. gada 31. marta spriedums lietā Komisija/Itālija, 9. punkts).

      14     Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts pienākumu neizpildes fakts ir novērtējams, ņemot vērā stāvokli, kāds dalībvalstī
         bija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (skat. it īpaši iepriekš minēto 1992. gada 31. marta spriedumu lietā Komisija/Itālija,
         10. punkts, 2002. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑173/01 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑6129. lpp., 7. punkts, un 2003. gada 9. aprīļa spriedumu lietā C‑114/02 Komisija/Francija, Recueil, I‑3783. lpp., 9. punkts).

      15     Jāatzīst, ka apstrīdētais rīkojums zaudējis spēku pēc ārkārtas stāvokļa, kas ar Ministru padomes prezidenta 2002. gada 28. jūnija
         dekrētu bija izsludināts valstī līdz 2002. gada 31. oktobrim, beigu datuma, jo tā piemērošanas ilgums bija ierobežots ar šajā
         dekrētā noteikto datumu.

      16     Tādēļ apstrīdētajam rīkojumam, kas vairs nebija spēkā 2002. gada 1. novembrī, pirms bija izbeidzies argumentētajā atzinumā
         noteiktais termiņš, un pat pirms tā nosūtīšanas vairs nebija nekādas atbilstošās iedarbības. Tā kā prasībā minētā Itālijas
         Republikas pienākumu neizpilde ir saistīta tikai ar šo rīkojumu, pat pieņemot ka tā bija notikusi, katrā gadījumā šā termiņa
         izbeigšanās brīdī tā vairs nevarēja pastāvēt.

      17     No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir noraidāma kā nepieņemama.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      18     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Jāatzīmē, ka Itālijas Republika nav prasījusi
         piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tādējādi katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija un Itālijas Republika katra sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 18. jūnijā.#Martin Meat kft pret Géza Simonfay un Ulrich Salburg.#Pesti Központi Kerületi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ‒ Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Direktīva 96/71/EK – 1. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkts – Darba ņēmēju norīkošana darbā – Darbaspēka nodrošināšana – 2003. gada Pievienošanās akts – X pielikuma 1. nodaļas 2. un 13. punkts – Pārejas pasākumi – Ungārijas pilsoņu piekļuve to dalībvalstu darba tirgum, kas jau bija Eiropas Savienības dalībnieces Ungārijas Republikas pievienošanās dienā – Prasība pēc darba atļaujas darbaspēka nodrošināšanai – Jomas, kas nav jūtīgas.#Lieta C-586/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 18. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Direktīva 96/71/EK — 1. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkts — Darba ņēmēju norīkošana darbā — Darbaspēka nodrošināšana — 2003. gada Pievienošanās akts — X pielikuma 1. nodaļas 2. un 13. punkts — Pārejas pasākumi — Ungārijas pilsoņu piekļuve to dalībvalstu darba tirgum, kas jau bija Eiropas Savienības dalībnieces Ungārijas Republikas pievienošanās dienā — Prasība pēc darba atļaujas darbaspēka nodrošināšanai — Jomas, kas nav jūtīgas”
      Lieta C‑586/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Pesti Központi Kerületi Bírόság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 22. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 20. novembrī, tiesvedībā

            Martin Meat kft

      pret

            Géza Simonfay ,

            Ulrich Salburg .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 9. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Martin Meat kft vārdā – R. Zuberecz, ügyvéd,

               —

                  Géza Simonfay un Ulrich Salburg vārdā – V. Nagy, ügyvéd,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér un A. M. Pálfy, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Möller, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – G. Hesse, pārstāvis,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un D. Lutostańska, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Enegren un A. Sipos, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 15. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “2003. gada Pievienošanās akts”), X pielikuma 1. nodaļas 2. un 13. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (OV 1997, L 18, 1. lpp.) 1. panta 3. punkta c) apakšpunktu sprieduma Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64) gaismā.

               2

               Šis lūgums radās tiesvedībā starp Martin Meat kft (turpmāk tekstā – “Martin Meat”) un Simonfay un Salburg, juridiskajiem konsultantiem, par Martin Meat atlīdzību saistībā ar naudas sodu, kas jāmaksā par Ungārijas darba ņēmēju nosūtīšanu darbā uz Austriju bez darba atļaujas.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      2003. gada Pievienošanās akts

               3

               2003. gada Pievienošanās akta 24. pantā ir paredzēts:
               “Šā Akta V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII un XIV pielikumā uzskaitītos pasākumus jaunajās dalībvalstīs piemēro atbilstīgi minētajos pielikumos paredzētajiem nosacījumiem.”

               4

               2003. gada Pievienošanās akta X pielikuma nosaukums ir “Pievienošanās akta 24. pantā minētais saraksts: Ungārija”. Šī pielikuma 1. nodaļas “Personu pārvietošanās brīvība” 1., 2., 5. un 13. punktā ir noteikts:
               “1.   Attiecībā uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas saistīta ar darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos, kā tā definēta [Direktīvas 96/71] 1. pantā, [LESD 45. pantu un 56. panta pirmo daļu] Ungārijas attiecībās ar Beļģiju, Čehijas Republiku, Dāniju, Vāciju, Igauniju, Grieķiju, Spāniju, Franciju, Īriju, Itāliju, Latviju, Lietuvu, Luksemburgu, Nīderlandi, Austriju, Poliju, Portugāli, Slovēniju, Slovākiju, Somiju, Zviedriju un Apvienoto Karalisti pilnībā piemēro, ievērojot 2. līdz 14. punktā paredzētos pārejas noteikumus.
               2.   Atkāpjoties no [Padomes 1968. gada 15. oktobra] Regulas (EEK) Nr. 1612/68 [par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.)] 1. līdz 6. panta, pašreizējās dalībvalstis divus gadus pēc pievienošanās dienas piemēros attiecīgo valstu pasākumus vai pasākumus, kas izriet no divpusējiem nolīgumiem, kuri reglamentē Polijas pilsoņu pieeju šo valstu darba tirgiem. Pašreizējās dalībvalstis var turpināt šo pasākumu īstenošanu piecus gadus pēc pievienošanās dienas.
               [..]
               5.   Dalībvalstis, kuras turpina īstenot attiecīgos valsts pasākumus vai pasākumus, kas izriet no divpusējiem nolīgumiem, 2. punktā minētā piecu gadu laikposma beigās var – ja pastāv nopietni darba tirgus traucējumi vai to rašanās iespēja un iepriekš paziņojot Komisijai – septiņus gadus pēc pievienošanās dienas turpināt īstenot minētos pasākumus. Ja šāds paziņojums netiek sniegts, piemēro Regulas [Nr. 1612/68] 1. līdz 6. pantu.
               [..]
               13.   Lai atsevišķās jutīgās pakalpojumu jomās darba tirgū novērstu nopietnus traucējumus vai šādu traucējumu rašanās iespēju, ko dažos reģionos var izraisīt transnacionāla pakalpojumu sniegšana, kā tā definēta Direktīvas [96/71] 1. pantā, un tiktāl, ciktāl tās atbilstīgi iepriekš izklāstītajiem pārejas noteikumiem attiecībā uz Ungārijas darba ņēmējiem īsteno savas valsts pasākumus vai pasākumus, kas izriet no divpusējiem nolīgumiem, Vācija un Austrija var – iepriekš par to informējot Komisiju – atkāpties no [LESD 56. panta pirmās daļas], lai saistībā ar pakalpojumiem, kurus sniedz sabiedrības, kas veic uzņēmējdarbību Ungārijā, ierobežotu tādu darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos, kuru tiesībām strādāt Vācijā un Austrijā piemērojami šo valstu iekšējie pasākumi.
               Pakalpojumu jomas, uz kurām var attiecināt minēto atkāpi, ir šādas:
               [..]

                        —

                        Austrijā:

                  [dārzkopības pakalpojumi, akmens sadalīšana, apstrāde un apdare metāla būvkonstrukciju un to daļu ražošana, būvniecība, tostarp saistītās nozares, apsardzes darbība, ēku tīrīšana un uzkopšana, mājas aprūpe, sociālā palīdzība bez izmitināšanas.
               [..]”

               5

               2003. gada pievienošanās akta XII pielikuma nosaukums ir “Pievienošanās akta 24. pantā minētais saraksts: Polija.” Tajā attiecībā uz Polijas Republiku ietvertie noteikumi būtībā ir identiski noteikumiem par Ungārijas Republiku.

         Direktīva 96/71

               6

               Direktīvas 96/71 1. panta redakcija ir šāda:
               “1.   Šo direktīvu piemēro dalībvalstī reģistrētiem uzņēmumiem, kuri saistībā ar starptautisku pakalpojumu sniegšanu norīko darba ņēmējus darbā kādā dalībvalstī saskaņā ar 3. punktu.
               [..]
               3.   Šo direktīvu piemēro, ciktāl 1. punktā minētie uzņēmumi veic vienu no šādiem starptautiskiem pasākumiem:

                        a)

                        norīko darbā darba ņēmējus dalībvalstī uz to atbildību un to vadībā saskaņā ar līgumu, kas noslēgts starp uzņēmumu, kas veic norīkojumu, un pusi, kam pakalpojumi domāti un kas darbojas minētajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka starp uzņēmumu, kas veic norīkojumu, un darba ņēmējiem norīkojuma laikā ir darba attiecības, vai
                        [..]

                        c)

                        kā pagaidu darbavieta vai darbā iekārtošanas aģentūra izīrē darba ņēmēju uzņēmumam, kas ir reģistrēts vai darbojas dalībvalstī, ar noteikumu, ka starp pagaidu darbavietu vai darbā iekārtošanas aģentūru un darba ņēmēju norīkojuma laikā ir darba attiecības.
                        [..]”

         Austrijas tiesības

               7

               Saskaņā ar Likuma par darba ņēmēju izīrēšanu (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, turpmāk tekstā – “AÜG”) 3. panta 1. punktu darba ņēmēju izīrēšana sastāv no darba ņēmēju nodošanas trešās personas rīcībā darba veikšanai.

                  8

                  AÜG 4. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Lai noteiktu, vai ir vērojama darbaspēka izīrēšana, jāņem vērā esošās situācijas patiesā ekonomiskā būtība, nevis tās ārējā forma.
               2.   Darbaspēka izīrēšana ir arī tad, ja minētais darbaspēks savu darbu veic pasūtītājā uzņēmumā, izpildot uzņēmuma līgumus, bet,

                        1)

                        ja tie neražo vai nepiedalās preču ražošanā vai pakalpojumu sniegšanā, kas ir piedēvējami uzņēmumam un ir atšķirīgi vai nošķirami no pasūtītāja uzņēmuma precēm, pakalpojumiem vai starppakalpojumiem,
                        vai

                        2)

                        ja tie darbu neveic, galvenokārt izmantojot uzņēmuma līdzekļus un rīkus,
                        vai

                        3)

                        ja tie no loģistikas viedokļa ir integrēti pasūtītājā uzņēmumā un ir pakļauti hierarhijas un tehniskai kontrolei
                        vai

                        4)

                        uzņēmums nav atbildīgs par darba vai sniegtā pakalpojuma rezultātu.”

               9

               Likuma par ārvalstnieku nodarbināšanu (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975, turpmāk tekstā – “AuslBG”) 18. panta 1.–11. punktā tā redakcijā faktu pamatlietā norises laikā ir paredzēti gadījumi, kuros ārvalstnieks var saņemt darba atļauju vai darbā nosūtīšanas atļauju.

                  10

                  AuslBG 18. panta 12. punktā ir noteikts:
               “Ārvalstniekiem, kurus uzņēmums ar uzņēmējdarbības vietu citā EEZ dalībvalstī nosūta darbā Austrijā, lai tie veiktu pagaidu darbu, nav nepieciešama darba atļauja vai darbā nosūtīšanas atļauja, ja:

                        1)

                        viņiem visu darbā nosūtīšanas laiku Austrijā ir likumīgi atļauts strādāt valstī, kurā ir uzņēmējdarbības vieta, un uzņēmums, kas nosūta darbā, viņus nodarbina likumīgi un

                        2)

                        tiek ievēroti Austrijas darba samaksas un nodarbinātības noteikumi atbilstoši Likuma par darba līguma pielāgošanu (Arbeitsvertragsrechts‑Anpassungsgesetz, BGBl. Nr. 459/1993) 7.b panta pirmās daļas 1.–3. punktam un otrajai daļai, kā arī sociālās nodrošināšanas noteikumi.”

                  11

                  AuslBG 32.a panta 6. punkts ir pārejas noteikums par dalībvalstīm, kuras Eiropas Savienībai pievienojās 2004. gada 1. maijā. Tajā ir paredzēts šādi:
               “18. panta 1.–11. punktu piemēro [Savienības] pilsoņiem 1. punkta izpratnē vai trešo valstu pilsoņiem, kurus Austrijā darbā nosūtījis darba devējs ar uzņēmējdarbības vietu Čehijas Republikā, Igaunijas Republikā, Latvijas Republikā, Lietuvas Republikā, Ungārijas Republikā, Polijas Republikā, Slovēnijas Republikā vai Slovākijas Republikā, lai pakalpojumus veiktu uz laiku un jomās, kurās [LESD 56. pantā] paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus var noteikt, piemērojot pievienošanās līguma personu brīvas pārvietošanās brīvībai veltītās nodaļas 13. punktu (V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII un XIV pielikumā atrodamais saraksts, kas minēts pievienošanās akta 24. pantā”).

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

               2007. gadā Alpenrind GmbH (turpmāk tekstā – “Alpenrind”), saskaņā ar Austrijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas specializējusies gaļas izciršanā pārstrādātas gaļas tirdzniecībā, noslēdza līgumu ar Martin Meat, Ungārijā dibinātu sabiedrību. Saskaņā ar šo līgumu Martin Meat bija jāveic 25 liellopu gaļas pusliemeņu pārstrāde nedēļā un šī gaļa jāfasē tirgošanas nolūkos.

               13

               Pārstrādes un fasēšanas darbības notika Alpenrind lopu kautuves telpās, kas atrodas Zalcburgā (Austrija). Šīs telpas un šīm darbībām nepieciešamās iekārtas nomāja Martin Meat, kura Alpenrind maksāja fiksētu nomas maksu. Otrā minētā veica telpu komunālos maksājumus. Minētajās darbībās izmantotie piederumi – kā naži, zāģi un aizsargapģērbs – piederēja Martin Meat.

               14

               Šīs darbības veica Martin Meat Ungārijas darba ņēmēji. Alpenrind komandas vadītājs sniedza norādes Martin Meat komandas vadītājam saistībā ar pārstrādājamiem liemeņiem, kā arī par to, kā tos pārstrādāt. Tālāk Martin Meat komandas vadītājs organizēja savu darbinieku darbu, sniedzot atbilstošas norādes. Alpenrind veica veiktā darba kontroli.

               15

               Samaksa par Martin Meat veiktajiem pakalpojumiem bija atkarīga no pārstrādātās gaļas daudzuma. Šī maksa tika samazināta, ja gaļa nebija pietiekamas kvalitātes.

               16

               Pēc Martin Meat Austrijas iestādēs iesniegtā pieprasījuma apstiprināt norīkošanu darbā šīs iestādes paziņoja, ka to skatījumā pirmās minētās līgumiskās attiecības ar Alpenrind nav papildu darbaspēka nodrošināšana pakalpojumu sniegšanai, kurai ir nepieciešams vien apstiprinājums par darbaspēka nodrošināšanu atbilstoši AuslBG 18. panta 12. punktam, bet gan darbaspēka nodošana rīcībā AÜG 4. panta izpratnē, kam ir nepieciešama darba atļauja saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta pārejas noteikumiem par piekļuvi darba tirgum, kas transponēti AuslBG 32.a panta 6. punktā.

               17

               Tādējādi Alpenrind tika noteikts naudas sods vairāk nekā EUR 700000 apmērā. Saskaņā ar līgumu starp Alpenrind un Martin Meat otrā minētā bija tā, kurai šis naudas sods bija jāmaksā.

                  18

                  Martin Meat nolēma aizsākt tiesvedību par atbildību iesniedzējtiesā pret saviem juridiskajiem konsultantiem Simonfay un Salburg. Viņi pirms minētā līguma noslēgšanas bija norādījuši, ka šī līguma izpildē, kurā bija paredzēts pieņemt darbā Ungārijas darbiniekus lopu kautuvē Austrijā, darba atļauja nav nepieciešama. Viņi arī uzskatīja, ka pamatlietā aplūkojamā darbība neietilpst pakalpojumu jomās, kas 2003. gada Pievienošanas aktā ir noteiktas kā jūtīgas un ka aplūkotās līgumiskās attiecības nenozīmē darbaspēka nodrošināšanu.

               19

               Šajos apstākļos Pesti Központi Kerületi Bírόság (Peštas apgabala centrālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un Tiesai uzdot šādus prejudiciālos jautājumus:

                        “1)

                        Vai Saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām un it īpaši – spriedumā apvienotajās lietās Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64) izmantoto darbaspēka nodrošināšanas definīciju var runāt par darbaspēka nodrošināšanu, ja darbuzņēmējs uzņemas pienākumu ar savu darbinieku palīdzību klienta lopu kautuvē no viņa īrētās telpās pārstrādāt liellopu pusliemeņus un tos fasēt tirdzniecībai gatavos gaļas iepakojumos, ja darbuzņēmējs saņem samaksu atkarībā no pārstrādātās gaļas kilogramiem un darbuzņēmējam jāakceptē tas, ka par gaļas pārstrādāšanu norunātā samaksa tiek samazināta gaļas pārstrādes nepietiekamas kvalitātes gadījumos, ņemot vērā arī to, ka darbuzņēmējs šo pakalpojumu uzņemošajā dalībvalstī sniedz tikai un vienīgi vienam klientam un ka šis pēdējais minētais veic arī gaļas pārstrādes darba kvalitātes pārbaudi?

                        2)

                        Vai spriedumā Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64) noteiktais pamatprincips, saskaņā ar kuru darbaspēka nodrošināšana var tikt ierobežota laikā, kad ir spēkā pārejas noteikumi attiecībā uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, kas ietverti 2003. gada Pievienošanās aktā, ir piemērojams arī tādai darba ņēmēju norīkošanai darbā, kas tiek veikta darbaspēka nodrošināšanas ietvaros, ar kuru uzņēmums, kura juridiskā adrese ir tādā dalībvalstī, kura pievienojusies Savienībai 2004. gada 1. maijā, norīko darba ņēmējus darbā Austrijā, ja šī norīkošana notiek jomā, kas nav aizsargāta joma 2003. gada Pievienošanās akta izpratnē?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par otro jautājumu

               20

               Uzdodama otro jautājumu, kas jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai 2003. gada Pievienošanās akta X pielikuma 1. nodaļas 2. un 13. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Austrijas Republika savā teritorijā ir tiesīga ierobežot darbaspēka nodrošināšanu atbilstoši šī pielikuma 1. nodaļas 2. punktam, lai arī šī nodrošināšana neattiecas uz jūtīgo jomu minētā pielikuma 1. nodaļas 13. punkta izpratnē.

               21

               Šai sakarā ir jāatgādina, ka 2003. gada Pievienošanās akta X pielikuma 1. nodaļas 2. punktā ir atkāpe no darba ņēmēju pārvietošanās brīvības, uz laiku atkāpjoties no Regulas Nr. 1612/68 1.–6. panta piemērošanas Ungārijas pilsoņiem. Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka sākot no 2004. gada 1. maija dalībvalstis divus gadus var piemērot valstu pasākumus vai pasākumus, kas izriet no divpusējiem nolīgumiem, kuri reglamentē Ungārijas pilsoņu pieeju šo valstu darba tirgiem. Tāpat minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka dalībvalstis var turpināt šo pasākumu piemērošanu piecus gadus pēc Ungārijas Republikas pievienošanās Savienībai dienas.

               22

               Minētā X pielikuma 1. nodaļas 13. punktā ir atkāpe no pakalpojumu sniegšanas brīvības, jo tajā ir noteikta darba ņēmēju pagaidu pārvietošanās. To piemēro tikai Vācijas Federatīvajai Republikai un Austrijas Republikai, un tas ir rezultāts šo dalībvalstu aizsāktajām sarunām, lai paredzētu pārejas periodu visu Direktīvas 96/71 1. panta 3. punktā minēto pakalpojumu sniegšanai (skat. pēc analoģijas spriedumu Vicoplus u.c., no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64, 40. punkts). Tajā ir uzskaitītas jūtīgās jomas, kurās šīs divas dalībvalstis ir tiesīgas ierobežot pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas saistīta ar darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos. Darbaspēka nodrošināšana Direktīvas 96/71 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir šāda pakalpojumu sniegšana.

               23

               Spriedumā Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64, 32. punkts) Tiesa saistībā ar pasākumiem, ko Nīderlandes Karaliste bija pieņēmusi par Polijas darba ņēmējiem, nosprieda, ka dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ārvalsts darbaspēka nodrošināšana tiek pakārtota darba atļaujas saņemšanai, ir jāuzskata par pasākumu, ar kuru tiek reglamentēta Polijas pilsoņu pieeja minētās valsts darba tirgum 2003. gada Pievienošanās akta XII pielikuma 2. nodaļas 2. punkta izpratnē, kurš attiecībā uz Polijas Republiku būtībā ir identisks šajā lietā piemērojamam šī akta X pielikuma 1. nodaļas 2. punktam.

               24

               No šī secinājuma izrietēja, ka tiesības ierobežot darba ņēmēju nodrošināšanu Direktīvas 96/71 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē Vācijas Federatīvajai Republikai un Austrijas Republikai nebija piešķirtas, jo tās šai sakarā veda sarunas par šo atkāpi, bet bija attiecināmas arī uz visām pārējām Savienības dalībvalstīm dienā, kad Polijas Republika pievienojās Savienībai (šajā ziņā skat. spriedumu Vicoplus u.c., no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64, 40. punkts).

               25

               Tā kā 2003. gada Pievienošanās akta X pielikuma 2. nodaļas 2. un 13. punkts būtībā ir identiski šī akta X pielikuma 1. nodaļas 2. un 13. punktam, attīstība, kas ir minēta spriedumā Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64), pēc analoģijas ir piemērojama Ungārijas Republikai.

               26

               No tā izriet, ka valstis, kuras Ungārijas pievienošanās dienā bija Savienības dalībnieces, ir tiesīgas ierobežot darbaspēka nodrošināšanu Direktīvas 96/71 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē atbilstoši 2003. gada Pievienošanās akta X pielikuma 1. nodaļas 2. punktam.

               27

               Tas, ka Vācijas Federatīvā Republika un Austrijas Republika ir vedušas sarunas par īpašu atkāpi, kas ietverta šī akta X pielikuma 1. nodaļas 13. punktā, saistībā ar īpašām jomām, kurās šīm dalībvalstīm ir tiesības ierobežot pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas sev nes līdzi darba ņēmēju pārvietošanos, nekādā ziņā neatņem tiesības ierobežot darbaspēka nodrošināšanu saskaņā ar minētā akta X pielikuma 1. nodaļas 2. punktu, kas atšķirībā no šī paša akta X pielikuma 1. nodaļas 13. punkta attiecas ne tikai uz noteiktām jūtīgām jomām.

               28

               Šāds secinājums atbilst minētā X pielikuma 1. nodaļas 2. punktam, kura mērķis ir nepieļaut, ka pēc jauno dalībvalstu pievienošanās Savienībai rodas traucējumi veco dalībvalstu darba tirgū saistībā ar tūlītēju un skaitliski paaugstinātu minēto jauno valstu pilsoņu ierašanos (skat. pēc analoģijas spriedumu Vicoplus u.c., no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64, 34. punkts).

               29

               Tāpat – kā to savu secinājumu 34. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte – nevar uzskatīt, ka atkāpe, par kuru veda sarunas Vācijas Federatīvā Republika un Austrijas Republika, kuras bija vienas no pirmajām dalībvalstīm, kas atbalstīja pārejas pasākumus, lai aizsargātu darba tirgus no sagaidāmā darba ņēmēju pieplūduma no jaunajām dalībvalstīm pēc pēdējo minēto pievienošanās Eiropas Savienībai, atstātu mazākas izvēles iespējas nekā pārējām vecajām dalībvalstīm regulēt Ungārijas darba ņēmēju pieplūdumu savās teritorijās.

               30

               Ņemot vērā iepriekš minētos secinājumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka 2003. gada Pievienošanās akta X pielikuma 1. nodaļas 2. un 13. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Austrijas Republika savā teritorijā ir tiesīga ierobežot darbaspēka nodrošināšanu atbilstoši šī pielikuma 1. nodaļas 2. punktam, lai arī šī nodrošināšana neattiecas uz jūtīgo jomu minētā pielikuma 1. nodaļas 13. punkta izpratnē.

         Par pirmo jautājumu

               31

               Vispirms ir jāatgādina, ka, tā kā Tiesai ir lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu, tās uzdevums ir paskaidrot valsts tiesai Savienības tiesību normu saturu, lai tā varētu pareizi piemērot šīs normas lietā, ko šī tiesa izskata, nevis pašai veikt šādu piemērošanu, it īpaši tāpēc, ka Tiesas rīcībā nav visu tam nepieciešamo līdzekļu (spriedums Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, 15. punkts).

               32

               Šajos apstākļos pirmais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka, to uzdodama, iesniedzējtiesa būtībā jautā, kuri tādās kā pamatlietā minētajās līgumiskajās attiecībās ir būtiski, vērā ņemami elementi, lai noteiktu, vai līgumiskās attiecības ir jākvalificē kā darbaspēka nodrošināšana Direktīvas 96/71 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

               33

               Šai sakarā no sprieduma Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64, 51. punkts) izriet, ka runa ir par darbaspēka nodrošināšanu Direktīvas 96/71 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja ir izpildīti trīs nosacījumi. Pirmkārt, darbaspēka nodrošināšana ir pakalpojumu sniegšana pret atlīdzību, saistībā ar kuru darba ņēmējs paliek pakalpojumu sniedzošā uzņēmuma rīcībā un neslēdz darba līgumu ar pasūtītājuzņēmumu. Otrkārt, šai darbaspēka nodrošināšanai raksturīgs ir tas, ka darba ņēmēja pārvietošana uz uzņemošo dalībvalsti ir pats pakalpojumu sniedzošā uzņēmuma pakalpojumu sniegšanas mērķis. Treškārt, saistībā ar šādu darbaspēka nodrošināšanu darba ņēmējs pilda savus pienākumus minētā lietotājuzņēmuma kontrolē un vadībā.

               34

               Pirmkārt, attiecībā uz otro nosacījumu, kas prasa tāda pakalpojumu sniedzošā uzņēmuma pakalpojumu sniegšanas mērķa analīzi, ir jāņem vērā ikviens elements, kas norāda uz to, ka darba ņēmēja pārvietošana uz uzņemošo valsti ir vai nav minētā pakalpojuma mērķis.

               35

               Šai sakarā ir jāatgādina, ka pakalpojumu sniedzējam principā ir jāsniedz pakalpojums, kas atbilst tam, par ko ir notikusi vienošanās līgumā, un atbildība par sekām, kas rodas, veicot pakalpojumu neatbilstīgi līgumam, ir jāuzņemas šim pakalpojuma sniedzējam. No tā izriet, ka, lai noteiktu, vai pakalpojumu sniegšanas mērķis pats ir darba ņēmēja pārvietošana uz uzņemošo dalībvalsti, ir jāņem vērā tostarp ikviens elements, kas norāda uz to, ka pakalpojumu sniedzējs nenes atbildību par sekām, ja pakalpojums nav sniegts atbilstoši līgumā noteiktajam.

               36

               Tā, ja no šī līguma noteikumiem izriet, ka pakalpojumu sniedzējam ir pienācīgi jāizpilda šajā līgumā noteiktais pakalpojums, tad visdrīzāk pastāv maza iespēja, ka runa ir par darbaspēka nodrošināšanu, jo tam jāuzņemas atbildība par sekām, kas izriet no līgumam neatbilstīga pakalpojuma sniegšanas.

               37

               Šajā gadījumā valsts tiesai piekrīt pārbaudīt līgumslēdzēju pušu atbilstošo saistību apjomu, lai galu galā identificētu to līgumslēdzēju pusi, kurai ir jānes atbildība par sekām, kas saistītas ar šim līgumam neatbilstīgi sniegto pakalpojumu, ievērojot, ka tas, ka pakalpojumu sniedzēja atlīdzība mainās atkarībā ne tikai no pārstrādātās gaļas daudzuma, bet arī šīs gaļas kvalitātes, nozīmē to, ka šim pakalpojumu sniedzējam šis pakalpojums ir jāsniedz pienācīgi.

               38

               Turklāt fakts, ka pakalpojumu sniedzējs var brīvi noteikt darba ņēmēju skaitu, ko tas uzskata par vajadzīgu nosūtīt uz uzņemošo valsti, kā tāds pamatlietā liecina par to – kā to arī tiesas sēdē minēja atbildētāji –, ka aplūkotā pakalpojuma mērķis nav darba ņēmēju nosūtīšana uz uzņemošo dalībvalsti, bet ka šī pārvietošana ir pakārtota aplūkotajā līgumā noteiktā pakalpojuma sniegšanai, un tādēļ runa nav par darba ņēmēju nosūtīšanu Direktīvas 96/71 1. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

               39

               Savukārt pamatlietā nedz tas, ka pakalpojumu sniedzējs uzņemošajā dalībvalstī ir bijis vienīgais klients, nedz tas, ka šis pakalpojumu sniedzējs nomā telpas, kurās viņš šos pakalpojumus sniedz, kā arī iekārtas, nesniedz lietderīgu norādi atbildei uz jautājumu par to, vai aplūkotā sniegtā pakalpojuma faktiskais mērķis ir darba ņēmēju pārvietošana uz šo dalībvalsti.

               40

               Otrkārt, runājot par trešo nosacījumu, ko Tiesa ir izšķīrusi spriedumā Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64, 51. punkts), ir jāprecizē – kā to savu secinājumu 55. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte –, ka izšķiršana ir jāveic starp kontroli un vadību, kas tiek veikta attiecībā uz pašiem darba ņēmējiem, un klienta veiktu kontroli pār to, ka līgums par pakalpojumu sniegšanu ir ticis izpildīts atbilstoši nolīgtajam. Faktiski pakalpojumu sniegšanā ierasti ir tas, ka klients pārbauda, ka sniegtais pakalpojums atbilst līgumam. Turklāt pakalpojumu sniegšanas procesā klients var sniegt dažas vispārīgas norādes darba ņēmējiem, ko nodarbina pakalpojumu sniedzējs, un tas nenozīmē vadības pilnvaru un kontroles īstenošanu pār šiem darba ņēmējiem trešā nosacījuma, kas pausts spriedumā Vicoplus u.c. (no C‑307/09 līdz C‑309/09, EU:C:2011:64, 51. punkts), izpratnē, ar nosacījumu, ka pakalpojumu sniedzējs tiem sniedz precīzas un individuālas norādes, ko tas uzskata par lietderīgām aplūkotā pakalpojuma sniegšanā.

               41

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka, pastāvot tādām līgumiskajām attiecībām kā pamatlietā minētajām, lai noteiktu, vai šīs līgumiskās attiecības ir jākvalificē kā darbaspēka nodrošināšana Direktīvas 96/71 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ir jāņem vērā visi apstākļi, kas norāda uz to, ka darba ņēmēja nosūtīšanai uz uzņemošo dalībvalsti ir vai nav tas pats mērķis, kas to pakalpojumu sniegšanai, uz ko attiecas līgumiskās attiecības. Principā par norādēm uz to, ka šai nosūtīšanai nav tāds pats mērķis kā pakalpojumu sniegšanai, tostarp var uzskatīt faktu, ka pakalpojumu sniedzējs uzņemas atbildību par sekām, kas rodas, ja pakalpojums nav sniegts atbilstoši līgumā nolīgtajam, kā arī to, ka šis pakalpojumu sniedzējs var brīvi noteikt darba ņēmēju skaitu, ko tas uzskata par vajadzīgu nosūtīt uz uzņemošo dalībvalsti. Savukārt fakts, ka šo pakalpojumu saņemošais uzņēmums kontrolē minētā pakalpojuma saderīgumu ar līgumu vai ka tas var sniegt vispārīgas norādes darba ņēmējiem, ko nodarbina minētais pakalpojumu sniedzējs, kā tāds neļauj secināt, ka runa ir par darbaspēka nodrošināšanu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, X pielikuma 1. nodaļas 2. un 13. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Austrijas Republika savā teritorijā ir tiesīga ierobežot darbaspēka nodrošināšanu atbilstoši šī pielikuma 1. nodaļas 2. punktam, lai arī šī nodrošināšana neattiecas uz jūtīgo jomu minētā pielikuma 1. nodaļas 13. punkta izpratnē;

                           2)

                           pastāvot tādām līgumiskajām attiecībām kā pamatlietā minētajām, lai noteiktu, vai šīs līgumiskās attiecības ir jākvalificē kā darbaspēka nodrošināšana Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā Direktīvas96/71 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ir jāņem vērā visi apstākļi, kas norāda uz to, ka darba ņēmēja nosūtīšanai uz uzņemošo dalībvalsti ir vai nav tas pats mērķis, kas to pakalpojumu sniegšanai, uz ko attiecas līgumiskās attiecības. Principā par norādēm uz to, ka šai nosūtīšanai nav tāds pats mērķis kā pakalpojumu sniegšanai, tostarp var uzskatīt faktu, ka pakalpojumu sniedzējs uzņemas atbildību par sekām, kas rodas, ja pakalpojums nav sniegts atbilstoši līgumā nolīgtajam, kā arī to, ka šis pakalpojumu sniedzējs var brīvi noteikt darba ņēmēju skaitu, ko tas uzskata par vajadzīgu nosūtīt uz uzņemošo dalībvalsti. Savukārt fakts, ka šo pakalpojumu saņemošais uzņēmums kontrolē minētā pakalpojuma saderīgumu ar līgumu vai ka tas var sniegt vispārīgas norādes darba ņēmējiem, ko nodarbina minētais pakalpojumu sniedzējs, kā tāds neļauj secināt, ka runa ir par darbaspēka nodrošināšanu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1988. gada 20. aprīlī. # Kriminālprocess pret Guy Bekaert. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Rennes - Francija. # Brīvība veikt uzņēmējdarbību. # Lieta 204/87.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2013. gada 16. oktobrī. # Itālijas Republika pret Eiropas Komisiju. # Lieta T-248/10.


title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 9.septembrī. # Grieķijas Republika pret Eiropas Komisiju. # ELVGF - Garantiju nodaļa - Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma - Liellopu gaļa - Ekstensifikācijas maksājums - Laukaugi - Augļi un dārzeņi - Atbalsts atsevišķu citrusaugu pārstrādei - Nosacījumi, ar kādiem piemēro finanšu korekciju pēc vienotas likmes 100 % apmērā - Samērīgums. # Lieta T-344/05.

text:
      Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2011. gada 9. septembra spriedums – Grieķija/Komisija
      (lieta T‑344/05)
      ELVGF – Garantiju nodaļa – Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma – Liellopu gaļa – Ekstensifikācijas maksājums – Laukaugi – Augļi un dārzeņi – Atbalsts atsevišķu citrusaugu pārstrādei – Nosacījumi, ar kādiem piemēro finanšu korekciju pēc vienotas likmes 100 % apmērā – Samērīgums
      1.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Atbalsta un piemaksu piešķiršana – Dalībvalstu pienākums izveidot efektīvu administratīvās pārbaudes
            un pārbaudes uz vietas sistēmu – Apjoms – Neuzticamas pārbaudes – Atteikums segt izdevumus no fonda līdzekļiem (Padomes Regulas
            Nr. 1258/1999 8. panta 1. punkts) (sal. ar 74., 75., 269. un 270. punktu)
      2.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Grāmatojumu noskaidrošana – Atteikums segt izdevumus, kas radušies sakarā ar Kopienu tiesiskā regulējuma
            piemērošanas pārkāpumu – Attiecīgās dalībvalsts iebildumi – Pierādīšanas pienākums – Sadale starp Komisiju un dalībvalsti
            (Padomes Regula Nr. 1258/1999) (sal. ar 76., 77. un 313. punktu)
      3.                     Iestāžu akti – Vispārpiemērojamas administratīvās prakses normas – Akts, kas rada uz āru vērstas sekas – Piemērojamība (sal.
            ar 192. punktu)
      4.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Lēmums par grāmatojumu noskaidrošanu ELVGF finansēto izdevumu ietvaros (LESD
            296. pants) (sal. ar 251. un 252. punktu)
      5.                     Savienības tiesības – Principi – Samērīgums – Piemērojamība – Savienības likumdevēja rīcības brīvība kopējās lauksaimniecības
            politikas jomā – Pārbaude tiesā – Robežas (LESD 40. un 43. pants; Komisijas Regulas Nr. 1169/97 20. panta 5. punkta pirmā
            daļa) (sal. ar 289.–295. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 15. jūlija Lēmumu 2005/555/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz atsevišķus
                  dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju
                  nodaļu (OV L 188, 36. lpp.), tiktāl, ciktāl ar to ir izslēgti atsevišķi Grieķijas Republikas izdevumi liellopu gaļas, laukaugu
                  un augļu un dārzeņu nozarēs

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas 2005. gada 15. jūlija Lēmumu 2005/555/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus,
                     kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, tiktāl, ciktāl
                     ar to no Kopienas finansējuma ir izslēgti Grieķijas Republikas izdevumi ekstensifikācijas maksājumiem par 2000. un 2001. gadu;

                  2)

                  	prasību pārējā daļā noraidīt;

                  3)

                  	Grieķijas Republika sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina divas trešdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās
                     izdevumu;

                  4)

                  	Komisija sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina vienu trešdaļu Grieķijas Republikas tiesāšanās izdevumu.