title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 30.aprīlī. # Itālijas Republika (C-393/07) un Beniamino Donnici (C-9/08) pret Eiropas Parlamentu. # Prasība atcelt tiesību aktu - Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija lēmums par Beniamino Donnici pilnvaru pārbaudi - Eiropas Parlamenta deputāts - Parlamenta locekļa pilnvaru pārbaude - Deputāta apstiprināšana kandidātu atteikšanās rezultātā - 1976. gada akta 6. un 12. pants. # Apvienotās lietas C-393/07 un C-9/08.

text:
      Apvienotās lietas C‑393/07 un C‑9/08
      Itālijas Republika
      un
      Beniamino Donnici
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Prasība atcelt tiesību aktu – Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija lēmums par Beniamino Donnici pilnvaru pārbaudi – Eiropas Parlamenta deputāts – Parlamenta locekļa pilnvaru pārbaude – Deputāta apstiprināšana kandidātu atteikšanās rezultātā – 1976. gada akta 6. un 12. pants
      Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 30. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Parlaments – Locekļi – Jēdziens
      (Akta par Eiropas Parlamenta pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās 6. pants)
      2.        Parlaments – Locekļu pilnvaru pārbaude – Ierobežojumi
      (Akta par Eiropas Parlamenta pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās 12. pants)
      1.        No 1976. gada Akta par Eiropas Parlamenta pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās 6. panta izriet, ka tajā ir skaidra
         atsauce uz “Parlamenta locekļiem” un tas attiecas uz Parlamenta deputāta mandāta īstenošanu. Šajā pašā pantā ir runa par minēto
         locekļu vēlēšanu tiesībām – tiesībām, kas pēc savas būtības nav saistītas ar tāda kandidāta kvalifikāciju, kurš, pamatojoties
         uz viņa iegūto vietu sarakstā, oficiāli ir atzīts par ievēlētu. Šo pantu, ņemot vērā tā skaidro tekstu, nepiemēro tādām darbībām,
         kuru pamatā ir ievēlētā kandidāta atsaukšana.

      Nevar atzīt, ka Eiropas Parlamentam, ievērojot 1976. gada akta 6. panta pamatā esošos pamatprincipus, ir vispārēja kompetence
         izvērtēt dalībvalstu vēlēšanu procedūras

      Faktiski šāda minētā 6. panta interpretācija būtu pretrunā lēmuma autoru pieņemtajam lēmumam, šo tiesību normu par deputāta
         mandāta īstenošanu, lai gan tajā precīzi aprakstīts piemērošanas apjoms, pārveidojot par tiesību normu par vēlēšanu procedūru,
         jo šo jomu saskaņā ar 1976. gada akta 8. pantu principā regulē valstu iekšējās tiesību normas.

      (sal. ar 41., 42., 44. un 45. punktu)
      2.        Saskaņā ar 1976. gada Akta par Eiropas Parlamenta pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās 12. panta tekstu locekļu
         pilnvaru pārbaudes kompetences, kuras Eiropas Parlamentam ir saskaņā ar pirmo teikumu, ir atkarīgas no diviem ierobežojumiem,
         kas minēti šī panta otrajā teikumā. Saskaņā ar minētā 12. panta otrā teikuma pirmo daļu Parlaments “ņem vērā dalībvalstu oficiāli
         izziņotos rezultātus”. Tāpat Parlamenta īpašā kompetence lemt par domstarpībām, kas minētas šī panta otrā teikuma otrajā daļā,
         aprobežojas ratione materiae tikai ar strīdiem, “kas varētu rasties [1976. gada akta] noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to
         dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā aktā”.

      Pirmkārt, no paša 1976. gada akta 12. panta teksta izriet, ka ar šo pantu Parlamentam netiek piešķirta kompetence lemt par
         domstarpībām, pamatojoties uz Kopienu tiesībām visā to kopumā. Saskaņā ar skaidru minētā panta tekstu tas attiecas tikai uz
         “domstarpībām, kas varētu rasties šī akta noteikumu dēļ”. Faktiski Parlamentam konkrētajā gadījumā nav vispārējas pilnvaras
         izvērtēt dalībvalstu vēlēšanu procedūru un tās piemērošanas saderīgumu ar Kopienu tiesībām. Parlamenta pilnvaras, pārbaudot
         tā locekļu pilnvaras, aprobežojas ar attiecīgajos 1976. gada akta noteikumos skaidri definētajām tiesībām. Minētā akta 12. panta
         interpretācija, ka ar to Parlamentam ir piešķirtas vispārējas pilnvaras pārbaudīt dalībvalstu iestāžu oficiālos paziņojumus,
         būtu ne vien pretrunā ar šī panta tekstu, bet arī nesaderīga ar EKL 5. un 7. pantā nostiprināto principu, saskaņā ar kuru
         Kopienas un to iestāžu pilnvaras ir balstītas uz kompetenču sadali.

      Otrkārt, frāzes “ņem[ot] vērā” lietošana 1976. gada akta kontekstā būtu jāinterpretē tā, ka Parlamentam šajā jomā vispār nav
         nekādas rīcības brīvības. Parlamenta un valstu iestāžu attiecīgās kompetences, pārbaudot Parlamenta locekļu pilnvaras, ir
         skaidri sadalītas Kopienu iestāžu un valsts iestāžu starpā. Šajā sakarā Parlaments saskaņā ar minētā akta 12. pantu ir tiesīgs
         lemt par domstarpībām, kas varētu rasties šā akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalsts
         noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā aktā, savukārt valstu iestādēm vēlēšanu rezultāti ir jāpaziņo saskaņā ar Kopienu tiesībām
         atbilstošiem valstu iekšējiem noteikumiem. No tā izriet, ka Parlamentam saskaņā ar minēto 12. pantu bija jāpieņem zināšanai
         valsts vēlēšanu biroja paziņojums un tas nevar no šī valsts tiesību akta atkāpties apgalvoto nelikumību dēļ.

      (sal. ar 52.–55., 66., 67., 74. un 75. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 30. aprīlī (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija lēmums par Beniamino Donnici pilnvaru pārbaudi – Eiropas Parlamenta deputāts – Parlamenta locekļa pilnvaru pārbaude – Deputāta apstiprināšana kandidātu atteikšanās rezultātā – 1976. gada akta 6. un 12. pants
      Apvienotās lietas C‑393/07 un C‑9/08
      par prasībām atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam, ko attiecīgi 2007. gada 1. augustā un 2007. gada 22. jūnijā cēla
      Itālijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pēc tam R. Adams [R. Adam], pārstāvji, kuriem palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja lietā C‑393/07,
      ko atbalsta
      Latvijas Republika,

      persona, kas iestājusies lietā,
      Beniamino Donnici, ar dzīvesvietu Kastrolibero [Castrolibero] (Itālija), ko pārstāv M. Sanino [M. Sanino], Dž. M. Roberti [G. M. Roberti], I. Peredžo [I. Perego] un P. Salvatore [P. Salvatore], avvocati,

      prasītājs lietā C‑9/08,
      ko atbalsta
      Itālijas Republika,

      pret
      Eiropas Parlamentu, ko pārstāv H. Krīks [H. Krück], N. Lorencs [N. Lorenz] un L. Vizadžo [L. Visaggio], pārstāvji, kuriem palīdz E. Kannizaro [E. Cannizzaro], profesors, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētājs,
      ko atbalsta
      Achille Occhetto, ar dzīvesvietu Romā (Itālija), ko pārstāv P. De Katerini [P. De Caterini] un F. Paola [F. Paola], avvocati,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 5. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasību Itālijas Republika un Doniči [Donnici] kungs lūdz Tiesu atcelt Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija Lēmumu 2007/2121 (REG) par Benjamīno Doniči [Beniamino Donnici] pilnvaru pārbaudi, ar kuru par spēku zaudējušu atzīts viņa Eiropas Parlamenta deputāta mandāts (turpmāk tekstā – “apstrīdētais
         lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       1976. gada akts
      2        1., 2., 6.–8., 12. un 13. pantā Padomes 1976. gada 20. septembra Aktā par Eiropas Parlamenta pārstāvju ievēlēšanu vispārējās
         tiešās vēlēšanās, kurš pievienots Lēmumam 76/787/EOTK, EEK, Euratom (OV L 278, 1. lpp.) un kas grozīts un pārnumurēts ar Padomes
         2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra Lēmumu 2002/772/EK, Euratom (OV L 283, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “1976. gada
         akts”), paredzēts:

      “1. pants
      [..]
      3.      Vēlēšanas ir vispārējas un tiešas, un balsošana ir brīva un aizklāta.
      2. pants
      Saskaņā ar konkrēto stāvokli valstī katra dalībvalsts var izveidot vēlēšanu apgabalus Eiropas Parlamenta vēlēšanām vai citādi
         sadalīt savu vēlēšanu apgabalu, vispārīgi neietekmējot balsošanas sistēmas proporcionalitātes principu.

      6. pants
      1.      Pārstāvji balso individuāli un personīgi. Viņiem nav saistoši nekādi norādījumi, un viņi nesaņem saistošu mandātu.
      [..]
      7. pants
      1.      Eiropas Parlamenta locekļa amatu nevar apvienot:
      –        ar dalībvalsts valdības locekļa amatu,
      –        Eiropas Kopienu Komisijas locekļa amatu,
      –        ar Eiropas Kopienu Tiesas vai Pirmās instances tiesas tiesneša, ģenerāladvokāta vai Tiesas sekretāra amatu,
      –        ar Eiropas Centrālās bankas Direktoru padomes locekļa amatu,
      –        Eiropas Kopienu Revīzijas palātas locekļa amatu,
      –        ar Eiropas Kopienu ombuda amatu,
      –        ar Eiropas Ekonomikas un Sociālo lietu komitejas un Eiropas Atomenerģijas kopienas locekļa amatu,
      –        ar locekļa amatu komitejās vai citās struktūrās, kas saskaņā ar Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas
         dibināšanas līgumiem izveidotas, lai pārvaldītu Kopienu līdzekļus vai pildītu pastāvīgus, tiešus administratīvus uzdevumus,

      –        ar Eiropas Investīciju bankas Direktoru padomes, Vadības komitejas locekļa vai darbinieka amatu,
      –        ar tāda ierēdņa vai darbinieka statusu, kurš strādā Eiropas Kopienu iestādēs vai tām piesaistītajās specializētajās iestādēs,
         vai Eiropas Centrālajā bankā.

      2.      Kopš Eiropas Parlamenta 2004. gada vēlēšanām Eiropas Parlamenta locekļa amats nav savienojams ar valsts parlamenta locekļa
         amatu.

      [..]
      8. pants
      Ievērojot šā akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē tās valsts noteikumi.
      Tādi valsts noteikumi, kas vajadzības gadījumā var ņemt vērā konkrēto stāvokli dalībvalstīs, neietekmē proporcionalitātes
         principu, kas ir būtisks balsošanas sistēmai.

      12. pants
      Eiropas Parlaments pārbauda Eiropas Parlamenta locekļu mandātus. Šajā nolūkā tas ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus
         un izšķir visas domstarpības, kas varētu rasties šā akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to
         dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā aktā.

      13. pants
      1.      Amata vieta atbrīvojas, kad Eiropas Parlamenta locekļa mandāts beidzas sakarā ar atkāpšanos, nāvi vai mandāta atsaukšanu.
      2.      Ievērojot pārējos šā akta noteikumus, katra dalībvalsts nosaka attiecīgas procedūras, lai uz atlikušo laikposmu aizpildītu
         amata vietas, kas atbrīvojas 3. pantā minētajā amata pilnvaru piecu gadu termiņā.

      3.      Ja kādas dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēta Eiropas Parlamenta locekļa mandāta atsaukšana, tad tāds mandāts beidzas, ievērojot
         minētos juridiskos noteikumus. Kompetentās valsts iestādes par to ziņo Eiropas Parlamentam.

      4.      Ja vieta atbrīvojas sakarā ar atkāpšanos vai nāvi, tad Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs tūlīt par to ziņo attiecīgās dalībvalsts
         kompetentajām iestādēm.”

       Eiropas Parlamenta iekšējais reglaments
      3        Eiropas Parlamenta iekšējā reglamenta (turpmāk tekstā – “iekšējais reglaments”) 3. un 4. panta redakcija ir šāda:

      “3. pants
      Pilnvaru pārbaude
      [..]
      3.      Pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, Parlaments nekavējoties pārbauda pilnvaras un nosaka, vai katra jaunievēlētā
         deputāta mandāts ir derīgs, kā arī izskata iespējamās domstarpības, kas var rasties saistībā ar [1976. gada] akta noteikumiem,
         izņemot tās domstarpības, kuras rodas saistībā ar dalībvalstu vēlēšanu likumiem.

      4.      Atbildīgās komitejas ziņojums ir balstīts uz katras dalībvalsts oficiālu paziņojumu par vēlēšanu rezultātiem, minot ievēlēto
         kandidātu vārdus, kā arī iespējamo aizstājēju vārdus vēlēšanu rezultātu secībā.

      Deputāta mandātu var apstiprināt tikai pēc tam, kad deputāts ir iesniedzis rakstisku deklarāciju saskaņā ar šo pantu un Reglamenta
         I pielikumu

      Parlaments, pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, jebkurā brīdī var izšķirt strīdīgo jautājumu par kāda deputāta
         mandāta derīgumu.

      5.      Ja kādu deputātu pilnvaro tāpēc, ka tajā pašā vēlēšanu sarakstā esošie kandidāti ir atteikušies, komiteja, kurai uzdots pārbaudīt
         pilnvaras, nodrošina, lai atteikšanās noritētu saskaņā ar [1976. gada] akta burtu un garu, kā arī saskaņā ar Reglamenta 4. panta
         3. punktu.

      [..]
      4. pants
      Deputāta pilnvaru laiks
      [..]
      3.      Deputāts paziņo Parlamenta priekšsēdētājam par savu atkāpšanos un norāda dienu, kad tā stājas spēkā, kas nedrīkst būt vēlāk
         kā trīs mēnešus pēc paziņojuma iesniegšanas; iesniegums ir jānoformē kā protokols, ko sastāda ģenerālsekretāra vai viņa pārstāvja
         klātbūtnē, paraksta ģenerālsekretārs vai viņa pārstāvis un attiecīgais deputāts un ko nekavējoties iesniedz atbildīgajai komitejai,
         kura to iekļauj savā darba kārtībā pirmajā sanāksmē pēc šī dokumenta saņemšanas.

      Ja atbildīgā komiteja uzskata, ka atkāpšanās nav savienojama ar [1976. gada] akta burtu vai garu, tā informē Parlamentu, lai
         tas izlemj, vai deputāta vieta ir atbrīvojusies.

      Pretējā gadījumā paziņo, ka vieta ir brīva, sākot ar dienu, kuru deputāts norādījis protokolā par atkāpšanos. Par šo jautājumu
         Parlamentā nebalso.

      [..]
      9.      Parlaments patur sev tiesības izskatīto mandātu pasludināt par nederīgu vai atbrīvojušos deputāta vietu neizsludināt, ja deputāta
         mandāta apstiprināšana vai atkāpšanās ir notikusi būtiskas kļūdas vai maldības dēļ.”

       Eiropas Parlamenta deputātu nolikums
      4        Saskaņā ar Eiropas Parlamenta 2005. gada 28. septembra Lēmuma 2005/684/EK, Euratom, ar ko pieņem Eiropas Parlamenta deputātu
         nolikumu (OV L 262, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “deputātu nolikums”), ceturto apsvērumu “deputātu brīvību un neatkarību, kas
         noteiktas 2. pantā un nav minētas nevienā primāro tiesību aktu tekstā, ir nepieciešams aizsargāt ar tiesību aktiem. Deputātu
         apņemšanās noteiktā laikā atteikties no savām pilnvarām vai tādi paziņojumi par nodomu atteikties no pilnvarām nenoteiktā
         laikā, kurus politiskās partijas var izmantot pēc saviem ieskatiem, nav savienojami ar deputāta brīvības un neatkarības jēdzienu
         un tādēļ nevar būt juridiski saistoši.”

      5        Tāpat minētā nolikuma piektajā apsvērumā ir precizēts, ka 3. panta 1. punktā pilnībā ir pārņemts teksts no 1976. gada akta
         6. panta 1. punkta.

      6        Visbeidzot, deputātu nolikuma 2. un 30. pantā ir noteikts:

      “2. pants
      1.      Deputāti ir brīvi un neatkarīgi.
      2.      Vienošanās par atteikšanos no deputāta pilnvarām pirms vai pilnvaru laika beigās nav spēkā.
      30. pants
      Šis nolikums stājas spēkā tā Eiropas Parlamenta sasaukuma pirmajā dienā, kas sākas 2009. gadā.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      7        1979. gada 24. janvāra Likums Nr. 18 par Itālijas pārstāvju vēlēšanām Eiropas Parlamentā (GURI Nr. 29, 1979. gada 30. janvāris, 947. lpp.; turpmāk tekstā – “1979. gada 24. janvāra likums”) attiecas uz Parlamenta locekļu
         no Itālijas vēlēšanām. Tajā paredzēts, ka parlamentāriešus ievēl vispārējās tiešās vēlēšanās, brīvi un aizklāti balsojot.
         Vietas tiek sadalītas proporcionāli starp sarakstiem, ņemot vērā šajā likumā paredzētos īpašos noteikumus, un vietu skaits
         tiek piešķirts dažādiem vēlēšanu apgabaliem, kopumā pieciem, pamatojoties uz pēdējiem vispārējiem iedzīvotāju uzskaites rezultātiem.

      8        1979. gada 24. janvāra likuma 20. pantā ir paredzēts, ka dažādu vēlēšanu apgabalu vēlēšanu iecirkņu uzdevums ir noteikt katra
         saraksta kandidātu klasifikāciju, pamatojoties uz individuāliem rezultātiem. Rezultāti tiek nosūtīti Ufficio elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Valsts vēlēšanu birojs Eiropas Parlamentam Kasācijas tiesā, turpmāk tekstā – “Itālijas vēlēšanu birojs”). Saskaņā ar šī
         likuma 21. pantu Itālijas vēlēšanu biroja uzdevums ir noteikt saņemto balsu skaitu valsts līmenī attiecībā uz katru sarakstu,
         veikt vietu sadalījumu starp sarakstiem, pamatojoties uz balsu skaitu katram sarakstam, un sadalīt šādi katram sarakstam piešķirtās
         vietas dažādu vēlēšanu apgabalu starpā. Saskaņā ar minētā likuma 23. pantu šis birojs sagatavo protokolu, kas jāpaziņo Parlamenta
         sekretariātam.

      9        1979. gada 24. janvāra likuma 41. pantā ir ietverts arī sīki izstrādāts aizstāšanas regulējums, saskaņā ar kuru vairākos vēlēšanu
         apgabalos ievēlētam kandidātam Itālijas vēlēšanu birojā ir jādeklarē, kuru apgabalu viņš izvēlas. Attiecībā uz neizraudzītajiem
         vēlēšanu apgabaliem šis iecirknis par ievēlētu pasludina kandidātu, kurš ir nākamais aiz ievēlētā. Tāpat atbrīvojušos vietu
         deputāta pilnvaru laikā Itālijas vēlēšanu birojs piešķir tā paša saraksta un vēlēšanu apgabala kandidātam, kurš ir nākamais
         aiz ievēlētā.

      10      Saskaņā ar šī likuma 46. pantu Itālijas vēlēšanu birojs paziņo Parlamenta sekretariātam par notikušo aizstāšanu, pamatojoties
         uz nolēmumiem un spriedumiem, kas galīgi ir pieņemti attiecīgajās prāvās, un vajadzības gadījumā par vēlēšanu rezultātiem
         un aizstāj nelikumīgi apstiprinātos kandidātus ar tiesīgajiem kandidātiem, par to informējot ieinteresētās personas un Parlamenta
         sekretariātu.

       Prāvas rašanās fakti un apstrīdētais lēmums
      11      Parlamenta locekļu vēlēšanu laikā, kas norisinājās 2004. gada 12. un 13. jūnijā, Doniči kandidēja kopējā sarakstā “Società
         Civile – Di Pietro Occhetto”. Šis saraksts ieguva divas vietas, vienu Itālijas dienvidu vēlēšanu apgabalā un otru – Itālijas
         ziemeļrietumu vēlēšanu apgabalā. Di Pjetro [Di Pietro], kurš bija izvirzījies augšgalā divos vēlēšanu apgabalos, izvēlējās Dienviditālijas vēlēšanu apgabalu.

      12      Oketo, ņemot vērā saņemto balsu skaitu divos vēlēšanu apgabalos, kur Dienviditālijas vēlēšanu apgabalā saraksta augšgalā bija
         B. Doniči un savukārt Dž. Kjēza [G. Chiesa] – Itālijas ziemeļrietumu vēlēšanu apgabalā, bija ierindojies vēlēšanu saraksta otrajā pozīcijā. Tā kā Di Pjetro izvēlējās
         Itālijas dienvidu vēlēšanu apgabala vietu, Oketo bija jātiek pasludinātam par ievēlētu Itālijas ziemeļrietumu vēlēšanu apgabalā.
         Tomēr ar 2004. gada 6. jūlija paziņojumu, kas nākamajā dienā tika iesniegts Itālijas vēlēšanu birojā, Oketo, kam bija deputāta
         mandāts Itālijas Senātā, atteicās no mandāta Parlamentā divos vēlēšanu apgabalos.

      13      Šī atteikuma rezultātā Itālijas vēlēšanu birojs 2004. gada 18. jūlijā par ievēlētiem atzina Kjēzu Itālijas ziemeļrietumu vēlēšanu
         apgabalā, kā arī Di Pjetro Itālijas dienvidu vēlēšanu apgabalā un 2004. gada 12. novembrī paziņoja, ka Doniči ir pirmais Di
         Pjetro aizstājēju sarakstā Itālijas dienvidu vēlēšanu apgabalā, bet Oketo, kurš ir atteicies, šajā sarakstā vairs nav.

      14      Parlamenta vēlēšanu laikā Itālijā 2006. gada 9. un 10. aprīlī Di Pjetro tika ievēlēts Itālijas parlamentā un deva priekšroku
         deputāta mandātam valsts līmenī, sākot no 2006. gada 28. aprīļa. Tā kā šis amats saskaņā ar 1976. gada akta 7. panta 2. punktu
         nav savienojams ar Eiropas Parlamenta locekļa statusu, Parlaments konstatēja, ka attiecīgā vieta ir brīva.

      15      Ar Itālijas vēlēšanu birojam adresētu 2006. gada 27. aprīļa paziņojumu Oketo, kas kandidēja vēlēšanās valstī, bet netika atkārtoti
         ievēlēts, atsauca savu 2004. gada 6. jūlija atteikšanos un pieteicās ieņemt Di Pjetro par labu valsts parlamentam izdarītās
         izvēles rezultātā atbrīvojušos vietu.

      16      Šī paziņojuma rezultātā Itālijas vēlēšanu birojs 2006. gada 8. maijā apstiprināja Oketo kā Parlamenta locekļa ievēlēšanu Eiropas
         Parlamentā un tajā pašā datumā Eiropas Parlamentam paziņoja viņa kā Di Pjetro aizstājēja vārdu.

      17      Ar savu 2006. gada 21. jūlija nolēmumu Tribunale amministrativo regionale del Lazio [Lacio Administratīvā tiesa] Doniči celto prasību atcelt tiesību aktu, kas vērsta pret šo paziņojumu, noraidīja kā nepamatotu.

      18      Doniči arī Eiropas Parlamentā apstrīdēja paziņojumu par Oketo kā Eiropas Parlamenta deputātu Di Pjetro vietā. Šo sūdzību 2006. gada
         21. jūnija sēdē izvērtēja Eiropas Parlamenta Juridisko lietu komisija. Atzīdama, ka šī sūdzība saskaņā ar 1976. gada akta
         12. pantu nav pieņemama, jo tā esot pamatota ar Itālijas vēlēšanu likumu, Juridisko lietu komisija piedāvāja Eiropas Parlamentam
         vienbalsīgi apstiprināt Oketo deputāta mandātu. 2006. gada 3. jūlijā Eiropas Parlaments ratificēja Oketo mandātu.

      19      Ar 2006. gada 6. decembra spriedumu Consiglio di Stato [Augstākā administratīvā tiesa] apmierināja Doniči apelācijas sūdzību par Tribunale amministrativo regionale del Lazio nolēmumu, atceļot Oketo apstiprināšanu par Eiropas Parlamenta locekli, ko 2006. gada 8. maijā bija uzsācis Itālijas vēlēšanu
         birojs. Consiglio di Stato īpaši konstatēja, ka “tautas griba [..] nekad nav kavējusi nevienu kandidātu atteikties tikt ievēlētam” un ka “ievēlēto kandidātu
         ranga sadales obligātais raksturs liedz atteikuma paudējam [..] pēc saviem ieskatiem atkārtoti klasificēties”.

      20      Ar Corte suprema di cassazione [Augstākā kasācijas tiesa] 2007. gada 26. marta spriedumu, kurā Oketo prasība tika atzīta par nepieņemamu formas trūkumu dēļ, Consiglio di Stato spriedums ieguva res judicata spēku. Ar 2007. gada 19. aprīļa prasības pieteikumu Oketo Eiropas Cilvēktiesību tiesā iesniedza sūdzību, kas atbilstoši Oketo
         pārstāvja 2009. gada 5. marta tiesas sēdē norādītajam vēl aizvien atrodas izskatīšanā.

      21      2007. gada 29. martā Itālijas vēlēšanu birojs pieņēma zināšanai Consiglio di Stato spriedumu un atzina Doniči par Eiropas Parlamenta locekli, kas ievēlēts no Dienviditālijas vēlēšanu apgabala, atsaucot arī
         Oketo mandātu. Šis paziņojums tika darīts zināms Eiropas Parlamentam, kurš to pieņēma zināšanai mutvārdu procedūrā plenārsēdes
         laikā 2007. gada 23. aprīlī, saskaņā ar kuru Doniči ieņem vietu Eiropas Parlamentā, taču tikai pagaidām un ar nosacījumu,
         ka Parlaments vēlāk pieņems lēmumu par viņa pilnvaru pārbaudi.

      22      Tostarp ar 2007. gada 5. aprīļa vēstuli Oketo iesniedza sūdzību un lūdza Eiropas Parlamentu apstiprināt viņa mandātu, kā arī
         anulēt Doniči mandātu. Šīs sūdzības rezultātā Eiropas Parlaments Doniči mandātu lūdza izvērtēt Juridisko lietu komisijai.

      23      Parlaments 2007. gada 24. maijā pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā noteikts:

      “Eiropas Parlaments,
      –        ņemot vērā [1976. gada] aktu,
      –        ņemot vērā [Eiropas Parlamenta] Reglamenta I pielikuma 3., 4. un 9. pantu,
      –        ņemot vērā Itālijas kompetentās iestādes oficiālo paziņojumu par Benjamīno Doniči ievēlēšanu Eiropas Parlamentā,
      –        ņemot vērā no Ahiles Oketo 2007. gada 25. martā saņemto sūdzību par Benjamīno Doniči ievēlēšanas likumību Eiropas Parlamentā,
      –        ņemot vērā Juridisko lietu komisijas ziņojumu (A6‑0198/2007),
      [..]
      D.      tā kā valsts tiesību normām par Eiropas vēlēšanu procedūru ir jāatbilst Kopienu tiesiskās kārtības pamatprincipiem un it īpaši
         primārajām Kopienu tiesībām, kā arī [1976. gada] akta burtam un garam; tā kā šo iemeslu dēļ valstu kompetentās iestādes –
         likumdošanas, administratīvās un tiesu –, piemērodamas un/vai interpretēdamas savas valstu tiesību normas par Eiropas vēlēšanu
         procedūru, nevar neņemt vērā Kopienu tiesību principus vēlēšanu jomā,

      E.      tā kā Ahiles Oketo atkāpšanās atbilstība [1976. gada] akta burtam un garam ir jāvērtē tā 6. panta kontekstā [..] un tā kā
         deputātu brīvība un neatkarība ir pamatprincips,

      F.      tā kā deputātu nolikuma (spēkā no 2009. gada) 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “deputāti ir brīvi un neatkarīgi”; tā kā
         šī panta 2. punktā, kurš šķiet esam loģisks 1. punkta turpinājums, ir noteikts, ka “vienošanās par atteikšanos no deputāta
         pilnvarām pirms vai pilnvaru laika beigās nav spēkā”,

      G.      tā kā deputātu nolikuma noteikumos ir tikai paskaidroti [1976. gada] aktā ietvertie brīvības un neatkarības principi [..],
      [..]
      K.      tā kā [1976. gada] akta 6. panta juridiskā piemērojamība ir attiecināma arī uz kandidātiem, kas oficiāli ir atrodami vēlēšanu
         sarakstā, kas ir Eiropas Parlamenta interesēs, zinot, ka šādi kandidāti, iespējams, ir minētā parlamenta daļa,

      L.      tā kā Ahiles Oketo paustais atteikums tikt ievēlētam ir no vienošanās izrietošs gribas rezultāts [..] un tā kā tādējādi šī
         atteikšanās ir uzskatāma par nesaderīgu ar [1976. gada] akta burtu un garu un tādējādi spēkā neesošu,

      M.      tā kā Ahiles Oketo atteikšanās spēkā neesamība atspēko faktisku un juridisku argumentu par viņa sekotāja Benjamīno Doniči
         mandātu un tā spēkā esamību,

      [..]
      O.      tā kā [Consiglio di Stato] ar galīgo spriedumu, kas ir galīgi stājies spēkā, ir atcēlusi Ahiles Oketo kā Eiropas Parlamenta deputāta paziņojumu,

      P.      tā kā, pamatojoties uz [1976. gada] akta 12. pantu, Eiropas Parlaments un tikai Eiropas Parlaments ir tas, kurš pārbauda savu
         vispārējās vēlēšanās ievēlēto locekļu pilnvaras; tā kā šī Eiropas Parlamenta prerogatīva nevar tikt apšaubīta un vēl jo vairāk
         – tikt atzīta par nederīgu ar valsts iestāžu veiktu pasākumu, kas ir acīmredzami pretrunā atbilstošajām Kopienu tiesību normām
         un principiem, turklāt gadījumā, kad šo tiesību normu ir galīgi pieņēmusi šīs valsts augstākā tiesu iestāde, kā tas ir attiecīgā
         [Consiglio di Stato] sprieduma gadījumā; [..]

      Q.      tā kā Eiropas Parlaments likumīgi var noraidīt Benjamīno Doniči mandāta spēkā esamību un vienlaikus neņemt vērā [Consiglio di Stato] lēmumu, kurš nav saderīgs ar [1976. gada] akta burtu un garu, kā rezultātā spēkā paliek Ahiles Oketo mandāts,

      1.      par spēkā neesošu atzīst Eiropas Parlamenta deputāta mandātu Benjamīno Doniči, par kura ievēlēšanu ir paziņojusi valsts kompetentā
         iestāde,

      2.      apstiprina Ahiles Oketo mandāta spēkā esamību,
      [..].”
       Tiesvedība Kopienu tiesās un lietas dalībnieku prasījumi
      24      Ar Pirmās instances tiesas kancelejā 2007. gada 22. jūnijā iesniegtu prasības pieteikumu, reģistrētu ar lietas numuru T‑215/07,
         Doniči cēla prasību par tiesību akta, kas tam tika paziņots 2007. gada 29. maijā, atcelšanu. Ar 2007. gada 13. decembra rīkojumu
         lietā T‑215/07 Donnici/Parlaments (Krājums, II‑5239. lpp.) Pirmās instances tiesa par labu Tiesai atteicās izskatīt lietu T‑215/07, lai tā varētu
         lemt lietā par tiesību akta atcelšanu. Tā Tiesā tika reģistrēta ar numuru C‑9/08. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 21. februāra
         rīkojumu Oketo tika atļauts iestāties lietā Parlamenta prasījumu atbalstam un Itālijas Republikai tika atļauts iestāties lietā
         Doniči prasījumu atbalstam.

      25      Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesā iesniegts 2007. gada 14. augustā, Parlaments atsaucās uz izņēmumu saskaņā
         ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu, norādīdams, ka Doniči prasības pieteikuma A 11 pielikumā pievienotais
         Juridiskā dienesta 2007. gada 2. maija atzinums tiek izņemts no lietas materiāliem. Ar 2009. gada 29. janvāra rīkojumu Tiesa
         apmierināja Parlamenta lūgumu un nolēma, ka, pieņemot lēmumu pēc būtības, pēc Doniči pieprasījuma pierādījumu savākšanas pasākumu
         ietvaros tiks pieprasīts iesniegt minēto juridisko atzinumu.

      26      Ar Tiesas kancelejā 2007. gada 1. augustā iesniegto prasības pieteikumu, lietas numurs C‑393/07, arī Itālijas Republika cēla
         prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, kas tai tika paziņots 2007. gada 28. maijā. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 1. februāra
         rīkojumu Latvijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam. Latvijas Republika nav
         piedalījusies nedz rakstveida procedūrā, nedz arī tiesas sēdē.

      27      Ar ceturtās palātas priekšsēdētāja 2009. gada 30. janvāra rīkojumu divas prasības atcelt tiesību aktu mutvārdu procesam un
         sprieduma taisīšanai tika apvienotas vienā.

      28      Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 22. jūnijā, lietas numurs T‑215/07 R, Doniči
         lūdza apturēt apstrīdētā lēmuma izpildi. Pagaidu noregulējuma tiesneši, kas aizvietoja Pirmās instances tiesas priekšsēdētāju,
         šo lūgumu apmierināja un, izdodot 2007. gada 15. novembra rīkojumu lietā T‑215/07 R Donnici/Parlaments (Krājums, II‑4673. lpp.), nolēma apturēt apstrīdētā lēmuma izpildi.

      29      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 13. janvāra rīkojumu apvienotajās lietās C‑512/07 P(R) un C‑15/08 P(R) Occhetto un Parlaments/Donnici (Krājums, I‑0000. lpp.) Oketo un Parlamenta apelācijas sūdzība par nolēmumu pagaidu noregulējuma tiesvedībā tika noraidītas.

      30      Ar savu prasību Itālijas Republika, kā arī Doniči lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Parlamentam atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Doniči lūdz pakārtoti saskaņā ar EKL 241. pantu atzīt, ka iekšējā reglamenta 3. panta 5. punkts ir nelikumīgs,
         un papildus arī lūdz, lai tiktu pieņemts rīkojums šīs tiesvedības materiāliem pievienot Parlamenta Juridiskā dienesta 2007. gada
         2. maija juridisko atzinumu. Parlaments prasa prasību noraidīt un piespriest Itālijas Republikai, kā arī Doniči atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

       Par prasību
      31      Lietā C‑393/07 Itālijas Republika izvirza piecus pamatus: pieņemot apstrīdēto lēmumu, ir tikuši pārkāpti 1976. gada akta 6.,
         8., 12. un 13. pants, kā arī LES 6. pants, deputātu nolikuma 2. pants, EKL 199. pants, kā arī iekšējā reglamenta 3. un 4. pants,
         LES 6. pants un EKL 10. un 230. pants, un, visbeidzot, šajā lēmumā trūkst pamatojuma.

      32      Lietā C‑9/08 Doniči izvirza divus pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar 1976. gada akta 12. panta un iekšējā reglamenta 3. panta
         1. punkta, kā arī neatkarības principa pārkāpumu, saistoša mandāta aizliegumu, kā arī res judicata absolūto spēku un, otrkārt, ar pamatojuma trūkumu apstrīdētajā lēmumā.

       Par pirmo pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      33      Itālijas Republika un Doniči būtībā uzsver, ka Parlamentam saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu bija tikai jāpieņem zināšanai
         Itālijas vēlēšanu biroja pieņemtais paziņojums par Doniči ievēlēšanu. Šis 12. pants neļaujot Parlamentam atstāt bez ievērības
         minēto paziņojumu tā apgalvotā nesaderīguma ar Kopienu tiesībām dēļ. Tāpat Parlaments lēmuma par viņa sūdzību ietvaros varēja
         balstīties tikai uz 1976. gada aktu, izslēdzot citas Kopienu tiesību normas, tostarp to vispārīgos principus.

      34      Attiecībā uz 1976. gada akta 6. pantu tie norāda, ka to piemēro tikai deputātiem, nevis ievēlētajiem kandidātiem un tādējādi
         šis pants neattiecas uz Oketo 2004. gada 6. jūlijā pausto atteikšanos, jo viņš nebija Parlamenta deputāts. Saskaņā ar šī panta
         redakciju tas attiecas tikai uz Parlamenta deputāta mandāta īstenošanu; uz balsošanas procedūras norisi un kandidātu rīcību
         pirms to apstiprināšanas par deputātiem tas neattiecas.

      35      Savukārt Parlaments, ko atbalsta Oketo, uzskata, ka saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu tam ir pienākums uzraudzīt, lai valstu
         iestāžu paustie paziņojumi atbilstu gan Kopienu tiesībām vispār, gan arī 1976. gada aktā ietvertajiem principiem. Šo pilnvaru
         izpratne esot atspoguļota tā iekšējā reglamenta 3. panta 4. un 5. punktā, 4. panta 3. un 9. punktā, kā arī praksē šajā jomā.
         Ja vēlēšanu procedūras rezultātā tiek izveidots Parlaments, ir skaidrs, ka eksistē Kopienu līmeņa regulējums, kurā, lai izvairītos
         no jebkādām, no valstu procedūru atšķirībām izrietošām neatbilstībām, noteikti minimālie standarti, kas jānodrošina Parlamentam.
         Turpretī, ja Parlaments, īstenodams savas pilnvaras, vērtētu tikai nesaderību 1976. gada akta 7. panta izpratnē, tā pilnvarām
         nebūtu nekāda patiesa satura.

      36      Parlaments, ko atbalsta Oketo, uzsver, ka, acīmredzami pārkāpjot 1976. gada akta pamatprincipus – tādus kā šī akta 6. pantā
         nostiprinātais brīva deputāta mandāta princips, kā arī vispārēju un proporcionālu vēlēšanu princips saskaņā ar minētā akta
         1. un 2. pantu –, tam ir tiesības un pat pienākums pārtraukt šo pārkāpumu, pieņemot aktu par valsts līmeņa procedūru; pretējā
         gadījumā tā paša pieņemtais lēmums par spēkā esamību būtu nelikumīgs. Kopienu tiesību pārākums Parlamentam izvirza prasību
         neņemt vērā kandidāta iecelšanu, ko veikušas valsts iestādes, acīmredzami pārkāpjot Kopienu tiesības.

      37      1976. gada akta 6. pants arī aizsargā ievēlēto kandidātu. Citādi ar šo pantu paredzētā garantija netiktu piemērota rīcībai
         – kā tas ir šajā gadījumā ar Oketo pausto atteikšanos, pamatojot to ar vēlēšanu nolīgumu, – tādējādi traucējot vēlētāju gribas
         īstenošanu. Šo minētā 6. panta interpretāciju pamato deputātu nolikuma 3. pants, kā arī 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās
         Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas 1. papildu protokola 3. pants.

      38      Tāpat Parlaments uzsver, ka minētā 6. panta piemērojamība šajā gadījumā jau izriet no fakta, ka Oketo atradās Parlamentā brīdī,
         kad valsts iestādes viņam paziņoja par attiecīgās personas aizstāšanu ar Doniči.

       Tiesas vērtējums
      39      Pirmais pamats rada jautājumu par Parlamenta rīcībā esošo pilnvaru apjomu tā locekļu mandātu pārbaudes laikā saskaņā ar 1976. gada
         akta 12. pantu. Tādēļ, lai pārbaudītu apstrīdētā lēmuma likumību, būtībā būtu jāanalizē Parlamentam piešķirto pilnvaru apjoms.
         Taču šī akta 12. pantā katrā ziņā noteikts, ka Parlamenta lēmums ir pamatots ar šī akta normām, saistībā ar kurām var tikt
         iesniegta sūdzība. Šajā sakarā, tā kā Parlaments principā atsaucas uz 1976. gada akta 6. pantu, vispirms būtu jānosaka, vai
         šī tiesību norma principiāli būtu piemērojama šajā gadījumā.

      –       Par 1976. gada akta piemērojamību
      40      1976. gada akta 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka Parlamenta locekļi balso individuāli un personīgi, viņiem nav saistoši
         nekādi norādījumi un viņi nesaņem saistošu mandātu.

      41      No minētā panta teksta izriet, ka tajā ir skaidra atsauce uz “Parlamenta locekļiem” un tas attiecas uz Parlamenta deputāta
         mandāta īstenošanu. Turklāt šajā pašā pantā ir runa par minēto locekļu vēlēšanu tiesībām – tiesībām, kas pēc savas būtības
         nav saistītas ar tāda kandidāta kvalifikāciju, kurš, pamatojoties uz viņa iegūto vietu sarakstā, oficiāli ir atzīts par ievēlētu
         (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 41. punkts).

      42      Jāatzīst, ka 1976. gada akta 6. pantu, ņemot vērā tā skaidro redakciju, nepiemēro tādām darbībām, kuru pamatā ir ievēlētā
         kandidāta atsaukšana, kā šajā gadījumā Oketo paustā atteikšanās aizstāt Di Pjetro.

      43      Šajā sakarā Parlamenta izvirzītie argumenti nav pamats, lai atkāptos no šīs interpretācijas.

      44      Proti, nevar atzīt, ka Parlamentam, ievērojot 1976. gada akta 6. panta pamatā esošos pamatprincipus, ko ar plašas šī 6. panta
         interpretācijas šo principu kontekstā palīdzību Parlaments it īpaši atvasina no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas
         1. papildu protokola 3. panta, ir vispārēja kompetence izvērtēt dalībvalstu vēlēšanu procedūras (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto rīkojumu lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 43. punkts).

      45      Faktiski šāda minētā 6. panta interpretācija būtu pretrunā lēmuma autoru pieņemtajam lēmumam, šo tiesību normu par deputāta
         mandāta īstenošanu, neraugoties uz tajā precīzi aprakstīto piemērošanas apjomu, pārveidojot par tiesību normu par vēlēšanu
         procedūru, jo šo jomu saskaņā ar 1976. gada akta 8. pantu principā regulē valstu iekšējās tiesību normas.

      46      Attiecībā uz deputātu nolikuma 2. pantu, uz kuru Parlaments atsaucas savas 1976. gada akta 6. panta interpretācijas atbalstam,
         vispirms ir jānorāda, ka šis nolikums šajā lietā minēto faktu norises laikā nebija spēkā. Tāpat deputātu nolikuma ceturtajā
         apsvērumā ir noteikts, ka “ir jānoregulē 2. pantā nostiprinātā deputāta brīvība un neatkarība”, jo tās “nav rodamas nevienā
         primāro tiesību normā”, un tā piektajā apsvērumā ir precizēts, ka nolikuma 3. panta 1. punktā kopumā tiek pārņemti 1976. gada
         akta 6. panta 1. punkta noteikumi. No tā izriet, ka deputātu nolikuma 2. pants nav minētā 6. panta kodifikācija (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 44. punkts).

      47      Tāpat Parlaments 1976. gada akta 6. panta interpretācijai contra legem saskaņā ar tiesību normu hierarhijas principu nevar savu nostāju pamatot ar savu iekšējo reglamentu un apgalvoto praksi šajā
         jomā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 45. punkts).

      48      Faktiski ir jākonstatē, ka iekšējais reglaments ir iekšējās kārtības dokuments, ar ko Parlamentam nevar tikt piešķirta kompetence,
         kas nav tieši noteikta normatīvajā aktā, šajā gadījumā – 1976. gada aktā (skat. 2008. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās
         lietās C‑200/07 un C‑201/07 Marra, Krājums, I‑7929. lpp., 38. punkts). No tā izriet a fortiori, ka iestādes apgalvotā prakse nevar atšķirties no 6. pantā noteiktā.

      49      No iepriekš minētā izriet, ka Oketo paustā atteikšanās no savas vietas aizstājēju sarakstā neietilpst 1976. gada akta 6. panta
         piemērošanas jomā tādējādi, ka šis pants nevar būt pamats sūdzībai Parlamenta locekļu pilnvaru pārbaudes ietvaros saskaņā
         ar šī akta 12. pantu un ka tādējādi Parlaments nevar apstrīdēto lēmumu pamatot ar minētā 6. panta pārkāpumu.

      –       Par 1976. gada akta 12. panta pārkāpumu
      50      Konstatējot, ka 1976. gada akta 6. pants nevar būt apstrīdētā lēmuma pamatojums, rodas jautājums, vai šis lēmums ir balstīts
         uz 1976. gada akta 1. un 2. pantā nostiprinātā vispārējo un universālo vēlēšanu principa pārkāpumu, kā to uzsver Parlaments.
         Atsaukdamies uz minēto principu pārkāpumu, Parlaments ir sev atzinis pilnvaras pārbaudīt, vai oficiālais paziņojums par Doniči
         kā Parlamenta locekli ir noticis, ievērojot minētās prasības. Tādēļ ir jāizvērtē, vai ar šī akta 12. pantu Parlamentam ir
         piešķirtas šādas pilnvaras, pārbaudot savu locekļu mandātus.

      51      1976. gada akta 12. pantā ir noteikts, ka savu locekļu pilnvaru pārbaudes nolūkos Parlaments tādēļ pieņem zināšanai dalībvalstu
         oficiāli paziņotos rezultātus un lemj par strīdiem, kādi varētu rasties, pamatojoties uz šā akta noteikumiem, bet ne dalībvalstu
         noteikumiem, uz kuriem attiecas šis akts.

      52      Saskaņā ar šī 12. panta tekstu pārbaudes pilnvaras, kuras Parlamentam ir saskaņā ar pirmo teikumu, ir atkarīgas no diviem
         ierobežojumiem, kas minēti šī panta otrajā teikumā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Donnici/Parlaments, 71. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 31. un 32. punkts).

      53      Saskaņā ar 1976. gada akta 12. panta otrā teikuma pirmo daļu Parlaments “ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus”.
         Tāpat Parlamenta īpašā kompetence lemt par domstarpībām, kas minētas šī panta otrā teikuma otrajā daļā, aprobežojas ratione materiae tikai ar strīdiem, “kas varētu rasties [1976. gada] akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to
         dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā aktā”.

      54      Pirmkārt, pretēji Parlamenta uzskatam no paša 1976. gada akta 12. panta teksta izriet, ka ar šo pantu Parlamentam netiek piešķirta
         kompetence lemt par domstarpībām, pamatojoties uz Kopienu tiesībām visā to kopumā. Saskaņā ar skaidru minētā panta tekstu
         tas attiecas tikai uz “domstarpībām, kas varētu rasties šī akta noteikumu dēļ” (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu
         lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 32. punkts).

      55      Otrkārt, īstenošana, “ņem[ot] vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus”, nozīmē, ka Parlamentam sava paša lēmuma, pārbaudot
         savu locekļu pilnvaras, mērķiem ir jāpamatojas uz Consiglio di Stato 2006. gada 6. decembra sprieduma rezultātā Itālijas vēlēšanu biroja pausto paziņojumu 2007. gada 29. martā. Faktiski šis paziņojums
         izriet no lēmuma procedūras saskaņā ar valstu procedūrām, ar kuru ar minēto paziņojumu saistītie juridiskie jautājumi tikuši
         izlemti galīgi, un tādējādi tā ir iepriekš bijusi juridiska situācija. Taču Tiesa jau ir nospriedusi, ka frāzes “ņem vērā”
         izmantošana 1976. gada akta kontekstā ir jāinterpretē tā, ka Parlamentam šajā jomā vispār nav nekādas rīcības brīvības (šajā
         sakarā skat. 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑208/03 P Le Pen/Parlaments, Krājums, I‑6051. lpp., 50. punkts).

      56      Šī 1976. gada akta 12. panta 2. punktā esošās frāzes “ņem vērā” tā sākotnējā versijā, saskaņā ar kuru dalībvalstis informē
         Parlamentu par brīvu vietu, kas norisinās saskaņā ar valstu tiesībām, un Parlaments to ņem vērā, interpretācija ir spēkā arī
         attiecībā uz 1976. gada akta 12. pantā esošo frāzi tā pašreizējā redakcijā. Ja ar 1976. gada akta 12. panta 2. punktu tā sākotnējā
         versijā tika izslēgta jebkāda Parlamenta rīcības brīvība pat viena no tā locekļu deputāta mandāta atsaukšanas gadījumā, kas
         izriet no valstu tiesību normu piemērošanas, tādējādi ietekmējot esošo šīs iestādes sastāvu, tad Parlamentam patiešām šo lēmējpilnvaru,
         pārbaudot Parlamenta locekļu mandātus, ko oficiāli pasludinājušas dalībvalstis, nav saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu.
         Šajā kontekstā runa it īpaši ir par valstu iestāžu nākamo Parlamenta locekļu noteikšanu saskaņā ar vēlēšanu procedūru, kuru
         – kā tas skaidri izriet no 1976. gada akta 8. panta – regulē valstu tiesību normas.

      57      No tā izriet, ka Parlamentam nav tiesību apšaubīt pat valsts vēlēšanu biroja veiktās pasludināšanas likumību. Vēl jo vairāk
         – ar 1976. gada akta 12. pantu Parlamentam, ja tas pieņem, ka ir notikusi nelikumība, nav ļauts atteikties ņemt vērā šādu
         paziņojumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2007. gada 15. novembra rīkojumu lietā Donnici/Parlaments, 75. punkts).

      58      Šo 1976. gada akta 12. panta interpretāciju apstiprina tā interpretēšana EK līguma noteikumu kontekstā, kā arī regulējuma,
         kurā minētais pants ietilpst, kopsakarā.

      59      Šajā sakarā jānorāda, ka saskaņā ar EKL 5. panta pirmo daļu, EKL 7. panta 1. punkta otro daļu, kā arī EKL 189. panta pirmo
         daļu Parlaments īsteno savas pilnvaras un darbojas saskaņā ar pilnvarām, kādas tam piešķirtas ar līgumiem.

      60      Tāpat atbilstoši 1976. gada akta 8. pantam “vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī regulē šīs valsts tiesību normas”. Tādējādi
         dalībvalstīm, paredzot īpašus vēlēšanu noteikumus, ir jāievēro 1976. gada akta noteikumi; tas neko nemaina, ja tām vēlēšanas
         ir jāorganizē saskaņā ar iekšējās tiesībās noteikto procedūru un šajos ietvaros jāsaskaita balsis un oficiāli jāpaziņo vēlēšanu
         rezultāti (iepriekš minētais 2007. gada 15. novembra rīkojums lietā Donnici/Parlaments, 74. punkts).

      61      Visbeidzot, 1976. gada akta 13. panta 2. punktā ir noteikts, ka katra dalībvalsts nosaka piemērotu kārtību, lai aizpildītu
         vakantās amata vietas.

      62      Tādējādi saskaņā ar šo tiesisko regulējumu vēlēšanu procedūra Parlamenta locekļu ievēlēšanai, kas norisinājās 2004. gada 12. un
         13. jūnijā, kā arī aizstājēju iecelšana brīvajās vietās katrā dalībvalstī tiek regulēta ar atbilstošu tiesību normu palīdzību,
         šajā gadījumā – 1979. gada 24. janvāra likumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2007. gada 15. novembra rīkojumu lietā Donnici/Parlaments, 66. punkts).

      63      Turklāt, tā kā šajā jomā nav Kopienu tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesībās ir jānosaka kompetentās tiesas un jāpieņem
         procesuālie noteikumi par vēršanos tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt tādu tiesību aizsardzību, kuras personām izriet no Kopienu
         tiesībām, tādējādi, lai, pirmkārt, šie noteikumi nebūtu nelabvēlīgāki par tiem, kas regulē tiesības, kuru izcelsme ir valsts
         tiesiskajā kārtībā (līdzvērtības princips), un, otrkārt, lai tie nepadarītu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Kopienu
         tiesisko kārtību piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (šajā sakarā skat. 2006. gada 12. septembra spriedumu
         lietā C‑300/04 Eman un Sevinger, Krājums, I‑8055. lpp., 67. punkts).

      64      Taču Parlaments nav uzsvēris, ka Itālijas procesuālie noteikumi būtu pretrunā līdzvērtības un efektivitātes principiem. Tāpat,
         pat ja tas tā ir, no tā neizriet, ka Parlaments būtu tiesīgs valstu iestāžu aktus aizstāt ar saviem apsvērumiem.

      65      Savukārt, rūpējoties, lai dalībvalstis ievēro iestāžu uz Līguma pamata pieņemtos noteikumus, it īpaši Komisijai, kurai ir
         attiecīgās pilnvaras, ja tā uzskata, ka dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, saskaņā ar EKL 226. pantu ir jāceļ Tiesā
         prasība par pienākumu neizpildi. Šo noteikumu izpildes kontroli nodrošina arī procedūras saskaņā ar EKL 234. pantu, kas iekļaujas
         valsts mēroga ar vēlēšanām saistītu strīdu kontekstā.

      66      Šis tiesiskais regulējums nav pamats, lai atzītu, ka Parlamentam konkrētajā gadījumā ir vispārējas pilnvaras izvērtēt dalībvalstu
         vēlēšanu procedūru un tās piemērošanas saderīgumu ar Kopienu tiesībām. No tā izriet, ka Parlamenta pilnvaras, pārbaudot tā
         locekļu pilnvaras, aprobežojas ar attiecīgajos 1976. gada akta noteikumos skaidri definētajām tiesībām (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto rīkojumu lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 32. punkts).

      67      Tādējādi tāda 1976. gada akta 12. panta interpretācija, ka ar to Parlamentam ir piešķirtas vispārējas pilnvaras pārbaudīt
         dalībvalstu iestāžu oficiālos paziņojumus, būtu ne vien pretrunā ar šī panta tekstu, bet arī nesaderīga ar EKL 5. un 7. pantā
         nostiprināto principu, saskaņā ar kuru Kopienas un to iestāžu pilnvaras ir balstītas uz kompetenču sadali (šajā sakarā skat.
         2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑376/98 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑8419. lpp., 83. punkts, kā arī 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, Krājums. I‑6351. lpp., 203. punkts un tajā minētā judikatūra).

      68      Ar šī sprieduma 35.–37. punktā atgādinātajiem Parlamenta izvirzītajiem argumentiem, ko atbalsta Oketo, nevar tikt apšaubīta
         1976. gada akta 12. panta interpretācija, ar kuru tiek noliegtas Parlamenta pilnvaras atkāpties no Itālijas vēlēšanu biroja
         paziņojuma.

      69      Ir jānoraida kā pirmais izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru, tā kā Parlaments nav tiesīgs pārbaudīt dalībvalstu paziņoto
         rezultātu atbilstību Kopienu tiesībām, tā pilnvarām saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu nav nozīmes. Faktiski jānorāda, ka
         Parlaments patur tiesības 1976. gada akta 12. panta ietvaros paust savu viedokli par tāda ievēlētā kandidāta situāciju, kura
         raksturojošās iezīmes nav savienojamas ar tādām Parlamenta locekli raksturojošām iezīmēm, kādas tās uzskaitītas 1976. gada
         akta 7. pantā (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Occhetto un Parlaments/Donnici, 33. punkts).

      70      Otrkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Parlamentam minimāla standarta nodrošināšanai savu locekļu apstiprināšanai
         būtu jābūt spējīgam atkāpties no valstu iestāžu paziņojuma, kas acīmredzami ir pretrunā 1976. gada akta pamatprincipiem, ir
         jāatgādina, ka valsts tiesām, attiecīgā gadījumā lūdzot Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu EKL 234. panta izpratnē, ir jālemj
         par valsts vēlēšanu tiesību normu un procesa tiesiskumu (iepriekš minētais 2007. gada 15. novembra rīkojums lietā Donnici/Parlaments, 93. punkts).

      71      Šajā gadījumā šāda kontrole tiesā tik tiešām ir notikusi kompetentās Itālijas tiesās saskaņā ar 1979. gada 24. janvāra likumu.
         Faktiski ar vēlēšanu rezultātu oficiālu paziņošanu saistītie juridiskie jautājumi valsts mērogā ir tikuši galīgi izlemti ar
         Consiglio di Stato par res judicata kļuvušo 2006. gada 6. decembra spriedumu.

      72      Visbeidzot, 1976. gada akta 12. panta skaidrā redakcija un ar to pieņemtā kompetenču sadale ir pretrunā secinājumam, ka pastāv
         likuma robs kandidātu vēlēšanu tiesību Parlamenta vēlēšanās aizsardzības kontekstā.

      73      Šī iemesla dēļ ir jānoraida arī Parlamenta arguments, ka tā lēmums par pilnvaru pārbaudi pats par sevi būtu nelikumīgs, ja
         tas tiktu pamatots ar paša lēmumu par valsts tiesību akta, šajā gadījumā – Itālijas vēlēšanu biroja paziņojumu par Doniči
         ievēlēšanu – nelikumību.

      74      Šajā gadījumā Parlamenta un valstu iestāžu attiecīgās kompetences, pārbaudot Parlamenta locekļu pilnvaras, atšķirībā no tā,
         ko uzskata Parlaments, atsaucoties uz 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C‑64/05 P Zviedrija/Komisija (Krājums, I‑11389. lpp.),
         ir skaidri sadalītas Kopienu iestāžu un valsts iestāžu starpā. Šajā sakarā Parlaments saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu
         ir tiesīgs lemt par domstarpībām, kas varētu rasties šā akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties
         to dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā aktā, savukārt valstu iestādēm vēlēšanu rezultāti ir jāpaziņo saskaņā
         ar Kopienu tiesībām atbilstošiem valstu iekšējiem noteikumiem.

      75      No visa iepriekš minētā izriet, ka Parlamentam saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu bija jāpieņem zināšanai Itālijas vēlēšanu
         biroja paziņojums un tas nevarēja no šī valsts tiesību akta atkāpties apgalvoto nelikumību dēļ. Pretēji šim paziņojumam atzīstot
         par spēkā neesošu Doniči deputāta mandātu un apstiprinot Oketo deputāta mandātu, ar apstrīdēto lēmumu ir ticis pārkāpts šī
         akta 12. pants.

      76      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, apstrīdētais lēmums ir jāatceļ. Šajos apstākļos Tiesai nav jāpauž savs viedoklis par citiem
         Itālijas Republikas un Doniči, kas to atbalsta, izvirzītajiem pamatiem. Tādējādi pakārtoti izvirzītie Doniči prasījumi ir
         zaudējuši nozīmi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      77      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Itālijas Republika un Doniči ir prasījuši piespriest
         Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, un, tā kā tiem spriedums ir labvēlīgs, Parlamentam ir jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši šī paša panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pašas, un saskaņā ar tā paša punkta trešo daļu Tiesa var nolemt, ka personām, kas iestājušās lietā un kas nav iepriekšējās
         daļās minētās personas, savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija Lēmumu 2007/2121 (REG) par Benjamīno Doniči pilnvaru pārbaudi;
      2)      Eiropas Parlaments sedz Doniči tiesāšanās izdevumus, kā arī Itālijas kā personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus;
      3)      Itālijas Republika kā persona, kas iestājusies lietā, Latvijas Republika un Oketo sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1993. gada 21. janvārī. # Advanced Nuclear Fuels GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta C-308/90.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 21.februārī.#Ministero dell’Economia e delle Finanze pret Part Service Srl.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di cassazione - Itālija.#Sestā PVN direktīva - 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts un 13. panta B daļas a) un d) apakšpunkts - Izpirkumnoma - Pakalpojuma mākslīga sadalīšana vairākās daļās - Sekas - Nodokļa bāzes samazināšana - Atbrīvojumi no nodokļa - Ļaunprātīga rīcība - Nosacījumi.#Lieta C-425/06.

text:
      Lieta C‑425/06
      Ministero dell’Economia e delle Finanze, agrāk – Ministero delle Finanze
      pret
      Part Service Srl, likvidējama sabiedrība, agrāk – Italservice Srl
      (Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts un 13. panta B daļas a) un d) apakšpunkts – Izpirkumnoma – Pakalpojuma mākslīga sadalīšana vairākās daļās – Sekas – Nodokļa bāzes samazināšana – Atbrīvojumi no nodokļa – Ļaunprātīga rīcība – Nosacījumi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestā
            direktīva – Ļaunprātīgu rīcību raksturojoši darījumi
      (Padomes Direktīva 77/388)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestā
            direktīva – Ļaunprātīgu rīcību raksturojoši darījumi
      (Padomes Direktīvas 77/388 11. panta A daļas 1. punkts un 13. panta B daļas a) un d) apakšpunkts)
      1.        Sestā direktīva 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ir jāinterpretē tādējādi,
         ka ļaunprātīga rīcība var pastāvēt tad, ja nodokļu priekšrocības iegūšana ir galvenais attiecīgā darījuma vai darījumu mērķis.

      (sal. ar 45. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.        Valsts tiesai ir jānosaka, vai pievienotās vērtības nodokļa piemērošanas nolūkā izpirkumnomas darījumi, kurus raksturo turpmāk
         minētie elementi, ir jāuzskata par ļaunprātīgu rīcību Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību
         akti par apgrozījuma nodokļiem, izpratnē:

      – abas sabiedrības, kas piedalās izpirkumnomas darījumā, pieder vienai grupai;
      – pats izpirkumnomas sabiedrības pakalpojums ir sadalīts un finansēšanu raksturojošais elements ir uzticēts citai sabiedrībai,
         to sadalot aizdevuma, apdrošināšanas un starpniecības pakalpojumos;

      – tādējādi izpirkumnomas sabiedrības pakalpojums ir tikai transportlīdzekļu noma;
      – nomnieka samaksātie nomas maksājumi kopā ir nedaudz lielāki par preces pirkuma izmaksām;
      – šķiet, ka šis pakalpojums, ja to apskata atsevišķi, nav saimnieciski rentabls, jo uzņēmuma dzīvotspēju nevar nodrošināt
         tikai ar nomniekiem noslēgtajiem līgumiem;

      – izpirkumnomas sabiedrība saņem atlīdzību par izpirkumnomas līgumu tikai nomnieka pārskaitīto nomas maksājumu summas un šīs
         pašas grupas citas sabiedrības pārskaitīto summu veidā.

      Valsts tiesai ir arī jāizvērtē, vai tai iesniegtā informācija liecina par viena minētā darījuma pastāvēšanu, neņemot vērā
         darījuma līgumisko struktūru. Šajā kontekstā tai, iespējams, būs jāpaplašina sava analīze, pētot norādes, kas pierāda ļaunprātīgu
         rīcību. Tādēļ tai vispirms jāpārbauda, vai rezultāts ir nodokļu priekšrocība, kuras piešķiršana ir pretēja vienam vai vairākiem
         Sestās direktīvas mērķiem, un pēc tam, vai tas ir galvenais pieņemtā līguma mērķis.

      Runājot par pirmo kritēriju, minētā tiesa var ņemt vērā, ka cerētais rezultāts ir saņemt nodokļu priekšrocību, kas ir saistīta
         ar to pakalpojumu, kas tiek sniegti tai sabiedrībai, kura ir noslēgusi līgumu ar izpirkumnomas sabiedrību, atbrīvošanu no
         nodokļa saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) un d) apakšpunktu. Šāds rezultāts, šķiet, ir pretējs Sestās Direktīvas
         11. panta A daļas 1. punktam, proti, visas tās summas aplikšana ar nodokli, ko veido saņemtā vai saņemamā atlīdzība no nomnieka.
         Tā kā transportlīdzekļu noma saskaņā ar izpirkumnomas līgumiem ir pakalpojuma sniegšana Sestās direktīvas 6. un 9. panta nozīmē,
         šāds darījums parasti ir apliekams ar pievienotās vērtības nodokli, kura bāze ir jānosaka atbilstoši Sestās direktīvas 11. panta
         A daļas 1. punktam.

      Runājot par otro kritēriju, valsts tiesa, veicot vērtējumu, var ņemt vērā darījumu pilnībā mākslīgo raksturu, kā arī juridisko,
         ekonomisko un/vai personisko saistību starp minētajiem uzņēmējiem, jo ar šādiem elementiem var pierādīt, ka nodokļu priekšrocības
         saņemšana ir galvenais izvirzītais mērķis, lai gan iespējami pastāv saimnieciski mērķi, ko ietekmē, piemēram, mārketinga,
         organizācijas un garantijas apsvērumi.

      (sal. ar 54., 55.  57.–63. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 21. februārī (*)

      Sestā PVN direktīva – 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts un 13. panta B daļas a) un d) apakšpunkts – Izpirkumnoma – Pakalpojuma mākslīga sadalīšana vairākās daļās – Sekas – Nodokļa bāzes samazināšana – Atbrīvojumi no nodokļa – Ļaunprātīga rīcība – Nosacījumi
      Lieta C‑425/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Corte suprema di cassazione (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 10. martā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 16. oktobrī, tiesvedībā

      Ministero dell’Economia e delle Finanze, agrāk – Ministero delle Finanze,

      pret
      Part Service Srl, likvidējama sabiedrība, agrāk – Italservice Srl.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 25. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Part Service Srl vārdā – S. Taverna [S. Taverna], avvocato,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Lančia [G. Lancia] un S. Fjorentino [S. Fiorentino], avvocati dello Stato,

      –        Grieķijas valdības vārdā – M. Apesoss [M. Apessos], kā arī M. Papida [M. Papida] un I. Puli [I. Pouli], pārstāvji,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz D. Makdonalds [D.  McDonald], SC un B. Konvejs [B. Conway], BL, kā arī G. Kloesija [G. Clohessy], BL,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes] un K. Lanca [C. Lança], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – T. Harisa [T. Harris], pārstāve, kurai palīdz R. Hils [R. Hill], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [A. Aresu] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sesto Direktīvu 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ekonomikas un Finanšu ministrija) pret Part Service Srl (turpmāk tekstā – “Part Service”), kas agrāk bija Italservice Srl (turpmāk tekstā – “Italservice”), jautājumā par paziņotā pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) apmēra precizēšanu attiecībā uz 1987. finanšu
         gadu saistībā ar izpirkumnomas (līzinga) darījumiem, kuri lielākoties bija par automašīnām.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesību akti
      3        Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkts par PVN bāzi nosaka:

      “Summa, kurai uzliek nodokli, ir:
      a)      preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai, izņemot b), c) un d) apakšpunktā minētos, visa summa, kas veido atlīdzību, kuru
         piegādātājs ir saņēmis vai kura tam jāsaņem no pircēja, klienta vai trešās personas par šādām piegādēm, ieskaitot subsīdijas,
         kas tieši saistītas ar šādu piegāžu cenām;

      [..].”
      4        Sestās direktīvas 13. panta B daļā ir paredzēti citi dažādu darījumu atbrīvojumi atbilstoši šādiem nosacījumiem:

      “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
         ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
         apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:

      a)      apdrošināšanas un pārapdrošināšanas darījumus, ieskaitot saistītus pakalpojumus, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas
         aģenti;

      [..]
      d)      šādus darījumus:
      1.      Kredīta piešķiršanu un kredīta starpniecību, kā arī kredīta pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;
      2.      Starpniecību vai jebkurus darījumus ar kredītu garantijām vai jebkuru citu naudas nodrošinājumu, kā arī kredīta garantiju
         pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;

      3.      Darījumus, ieskaitot starpniecību, kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus, čekus un
         citus tirgojamus dokumentus, bet izņemot parādu piedziņu un faktoringu;

      [..].”
       Valsts tiesību akti
      5        Republikas prezidenta 1972. gada 26. oktobra dekrēta Nr. 633, ar ko tiek ieviests un reglamentēts pievienotās vērtības nodoklis
         (parastais 1972. gada 11. novembra GURI Nr. 292 pielikums Nr. 1, 2. lpp.), kas ir grozīts vairākas reizes (turpmāk tekstā – “DPR Nr. 633/72”), 3. pants šādi definē pakalpojumu sniegšanu:

      “Pakalpojumu sniegšana ir tādi sniegtie pakalpojumi par atlīdzību, kas izriet no darba līgumiem, no uzņēmuma, pārvadājuma
         pilnvarojuma, piegādes, pārstāvības, starpniecības, glabājuma līgumiem un, vispārīgi, kuros ir pienākums veikt darbības vai
         atturēties no tām un atļaut darbības, neievērojot to izcelsmi.

      Pakalpojumu sniegšana ir arī šādi pakalpojumi, ja tie tiek veikti par atlīdzību:
      1)      lietu iznomāšana, izīrēšana, līzings un līdzīga pakalpojumu sniegšana;
      [..].”
      6        DPR Nr. 633/72 10. pants no PVN atbrīvo dažādus darījumus, pamatojoties uz šādiem nosacījumiem:

      “No nodokļa ir atbrīvoti:
      1)      pakalpojumu sniegšana, kas attiecas uz kredītu piešķiršanu un starpniecību, kā arī kredīta pārvaldi, ko veic persona, kura
         piešķir kredītu, un finansēšanas darījumiem; starpniecība vai jebkuri darījumi ar kredītu garantijām vai jebkuru citu naudas
         nodrošinājumu, kā arī kredīta garantiju pārvalde, ko veic persona, kura piešķir kredītu; maksājumu termiņi, ieskaitot starpniecību,
         kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus, čekus un citus tirgojamus dokumentus, bet izņemot
         parādu piedziņu un faktoringu; kopējo ieguldījumu fondu pārvalde un pensiju fondu, uz kuriem attiecas 1993. gada 21. aprīļa
         likuma dekrēts Nr. 124, pārvalde, līdzīga veida termiņi un pārvaldīšana un finanšu un pasta (pasta bankas) pakalpojumi;

      2)      apdrošināšanas un pārapdrošināšanas darījumi, dzīvības apdrošināšana mūža garumā;
      [..]
      9)      darbības, kas sniegtas uz pilnvarojuma, starpniecības un finanšu starpniecības pamata, uz kurām attiecas 1.–7. punkts, kā
         arī darbības, kas attiecas uz zeltu vai citiem ārvalstu vērtspapīriem, ieskaitot ieguldījumus norēķinu kontā, ko veic saistībā
         ar Itālijas Bankas un Itālijas maiņas Biroja īstenotajiem darījumiem šī dekrēta 4. panta piektās daļas nozīmē.”

      7        DPR Nr. 633/72 13. panta pirmajā daļā PVN bāze ir definēta šādi:

      “Preču piegādes un pakalpojumu sniegšanas nodokļa bāze ir kopējā atlīdzības summa, ko piegādātājs vai pakalpojumu sniedzējs
         ir saņēmis vai ko tam jāsaņem saskaņā ar līguma nosacījumiem, ieskaitot ar izpildi un parādiem vai citiem pienākumiem ar trešām
         personām saistītos izdevumus un maksājumus, kurus maksā preces vai pakalpojuma saņēmējs vai pilnvarotājs un kuriem pieskaitāmas
         ar citu personu maksājamo atlīdzību tieši saistītas papildmaksas.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      8        1987. gadā Italservice un izpirkumnomas sabiedrība IFIM Leasing Sas (turpmāk tekstā – “IFIM”) – sabiedrības, kas pieder vienai finanšu grupai, – kopā piedalījās izpirkumnomas darījumos, kuru galvenais priekšmets bija
         automašīnas.

      9        Šie darījumi tika īstenoti šādos apstākļos.

      10      IFIM noslēdza līgumu ar patērētāju par automašīnas lietošanu ar iespēju to izpirkt, pārskaitot nomas maksu, iesniedzot garantiju,
         kas atbilst tai preces cenas daļai, kuru nomas maksa nenosedz, kā arī iesniedza neierobežotu galvojumu.

      11      Italservice noslēdza līgumu ar patērētāju, saskaņā ar kuru tā apdrošināja preci pret riskiem, kas nav tiesiskā atbildība, un, finansējot
         garantiju un sniedzot neierobežotu galvojumu, nodrošināja, ka minētais patērētājs izpilda uzņemtās saistības attiecībā pret
         IFIM. Kā atlīdzību patērētājs Italservice pārskaitīja avansa maksājumu, kas starp to un IFIM nolīgto nomas maksas kopējo summu samazināja pilnībā līdz summai, kas nav daudz lielāka par preces cenu, pārskaitot arī 1 %
         komisijas maksu konsultantam.

      12      Patērētājs izdeva rīkojumu Italservice pārskaitīt savā vārdā finansējamo summu IFIM kā lietošanas līgumā paredzēto garantiju.

      13      Italservice uzticēja IFIM līguma ar patērētāju izpildi.

      14      IFIM kā starpnieks no Italservice saņēma papildu piemaksu un gadījumā, ja patērētājs nepildītu līguma nosacījumus, līdzvērtīgu summu tai, kuru patērētājam
         apsolīja Italservice kā atmaksājamo summu, ja tiek izpildīti nomas maksas samaksas pienākumi.

      15      Piemērojot DPR Nr. 633/72 3. pantu, IFIM piemēroja PVN patērētāja pārskaitītajai nomas maksai.

      16      Savukārt, pamatojoties uz DPR Nr. 633/72 10. pantu, patērētāja samaksātā atlīdzība Italservice un pēdējā samaksātā atlīdzība IFIM tika norādītas rēķinā kā atbrīvotas no PVN.

      17      Pēc attiecībā uz Italservice veiktajām pārbaudēm nodokļu administrācija uzskatīja, ka dažādās saistības, kuras parakstījušas ieinteresētās personas un
         kas ir ietvertas dažādos līgumos, visas kopā veido vienu līgumu, kas ir noslēgts starp trijiem dalībniekiem. Tā uzskata, ka
         patērētāja maksātā atlīdzība par izpirkumnomu tika mākslīgi sadalīta, lai samazinātu nodokļa bāzi, un iznomātāja loma bija
         sadalīta starp Italservice un IFIM.

      18      Tā rezultātā nodokļu administrācija 1992. gada 1. septembrī par 1987. gadu nosūtīja Italservice PVN uzrēķinu ITL 3 169 519 000 apmērā, kam pieskaitīti procenti un naudas sodi ITL 9 496 469 000 apmērā.

      19      Italservice šo uzrēķinu apstrīdēja commissione tributaria di primo grado di Modena (Modenas Pirmās instances tiesas Nodokļu palāta). Tā norāda, ka runa nav par vienu līgumu, bet par daudziem saistītiem līgumiem,
         un šī forma ir izvēlēta nevis tāpēc, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas, bet sakarā ar saimnieciskiem apsvērumiem, kas saistīti
         ar mārketingu (jauna finanšu produkta ieviešana ar samazinātām iemaksām), organizāciju (riska pārvaldības funkciju nodalīšana:
         apdrošināšana, galvojums un finansēšana, kas ir uzticētas Italservice; automašīnu parka pārvaldība, kas ir uzticēta operatīvām sabiedrībām) un garantiju (finansēšana, kas ir garantijas izveidošanas
         funkcija, lai tiktu ievēroti patērētāja pienākumi) pamatotu iemeslu dēļ.

      20      Commissione tributaria di primo grado di Modena šo prasību apmierināja.

      21      Nodokļu administrācija apstrīdēja šo spriedumu Commissione tributaria di secondo grado di Modena [Modenas Otrās instances tiesas Nodokļu palāta], kas prasību noraidīja.

      22      Tad tā vērsās Corte d’appello di Bologna (Boloņas apelācijas tiesa), kas apelāciju noraidīja ar 1998. gada 13. novembra–1999. gada 12. janvāra spriedumu.

      23      Nodokļu administrācija pret šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa).

      24      Šī tiesa uzskata, ka, lai pieņemtu nolēmumu, ir jāsniedz atbilde uz jautājumu, vai minēto lietas dalībnieku rīcību, ņemot
         vērā to savstarpējo saistību, var uzskatīt par tiesību vai juridisko formu ļaunprātīgu izmantošanu atbilstoši sniegtajai definīcijai
         Kopienu judikatūrā, jo īpaši Tiesas 2006. gada 21. februāra spriedumā lietā C‑255/02 Halifax u.c. (Krājums, I‑1609. lpp.).

      25      Tā norāda, ka līgumu sadalīšanas rezultātā PVN summa tika samazināta līdz mazākai summai nekā tā, kas izriet no parastā izpirkumnomas
         līguma, jo tikai lietošanā esošās preces, kuras izmaksas praktiski atbilst šīs preces pirkuma cenai, nodošana ir aplikta ar
         nodokli.

      26      Tātad ir jānosaka, vai PVN iekasēšanas nolūkā līgumi ir jāuzskata par vienu vienotu līgumu, ņemot vērā izvirzīto saimniecisko
         mērķi, vai arī katrs līgums saglabā savu neatkarīgo raksturu un līdz ar to tam piemērojamo nodokļu režīmu.

      27      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānoskaidro, vai tas, ka finansēšanas darījumu, ko saimnieciskajā praksē un valsts judikatūrā
         uzskata par būtisku izpirkumnomas līguma sastāvdaļu, reglamentē atsevišķs līgums, nevis tas līgums, kura priekšmets ir preces
         lietošanas tiesību piešķiršana, var būt uzskatāms par ļaunprātīgu rīcību.

      28      Iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā jautājumā, lai konstatētu ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanu, ir nepieciešami paskaidrojumi,
         it īpaši par iepriekš minētajā spriedumā lietā Halifax u.c. noteikto nosacījumu piemērošanas jomu.

      29      Tā norāda, ka minētā sprieduma 86. punktā Tiesa papildus nosacījumam, ka minētā darījuma rezultātā jārodas nodokļu priekšrocībai,
         kas ir pretrunā Sestās direktīvas atbilstošajiem mērķiem, pieprasīja, lai minētā darījuma “galvenais mērķis būtu nodokļu priekšrocības
         iegūšana”.

      30      Tā konstatē, ka šī paša sprieduma 60. punktā un rezolutīvajā daļā Tiesa ir atsaukusies arī uz darījumiem, kas ir “veikti tikai,
         lai iegūtu nodokļu priekšrocības, nepastāvot citam saimnieciskam mērķim”.

      31      Līdz ar to tā jautā, vai tiesību ļaunprātīgas izmantošanas robežas darbojas, ja saimnieciskie mērķi, kas nav nodokļu labuma
         saņemšana, ir pilnībā mazsvarīgi vai nenozīmīgi, un nav iespējams alternatīvs izskaidrojums.

      32      Šajos apstākļos Corte suprema di cassazione nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai tiesību ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens, kas iepriekš minētajā spriedumā [Halifax u.c.] ir definēts kā darījums, kura galvenais mērķis ir nodokļu priekšrocību iegūšana, atbilst definīcijai – darījums, kas
         tiek veikts tikai nolūkā gūt nodokļu priekšrocības, bez cita saimnieciska mērķa – vai arī tas ir plašāks vai šaurāks nekā
         šī definīcija?

      2)      Vai PVN piemērošanas nolūkā par tiesību (vai juridisko formu) ļaunprātīgu izmantošanu, kā rezultātā rodas Kopienas pašu ieņēmumu
         no PVN zudums, var uzskatīt tādu gadījumu, kurā izpirkumnomas līgumi (līzings), finansēšanas, apdrošināšanas un starpniecības
         līgumi ir noslēgti atsevišķi, kā rezultātā tikai atlīdzībai, kas tiek samaksāta par preču lietošanas tiesību piešķiršanu,
         piemēro PVN, bet tikai izpirkumnomas līgums saskaņā ar praksi un valsts tiesību interpretāciju iekļauj finansēšanu, tādējādi
         piemērojot atlīdzībai PVN pilnā apmērā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      33      Part Service uzskata, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams. Uzdotajiem jautājumiem nav nekādas saistības ar pamata
         prāvas realitāti vai priekšmetu. Norādītajai problēmai ir tikai hipotētisks raksturs, un tai nav saiknes ar Kopienu tiesību
         noteikumiem un/vai principiem.

      34      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu
         jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības
         ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko
         un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši 2002. gada 19. februāra
         spriedumu lietā C‑35/99 Arduino, Recueil, I‑1529. lpp., 25. punkts, un 2006. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑13/05 Chacón Navas, Krājums, I‑6476. lpp., 33. punkts).

      35      Tomēr šajā lietā neviens nosacījums nav izpildīts.

      36      Lēmumā par prejucidiālo jautājumu uzdošanu valsts tiesa, kurai ir iesniegta izskatīšanai PVN lieta, sīki apraksta pamata lietas
         faktiskos apstākļus un piemērojamās tiesību normas.

      37      Tad tā uzdod Tiesai jautājumu par PVN piemērojamām Kopienu tiesībām un it īpaši par Kopienu jēdzienu “ļaunprātīga rīcība”,
         lai varētu izvērtēt, vai darbība, par ko ir pamata lieta, ir jāuzskata par tādu rīcību un līdz ar to tai jāpiemēro PVN.

      38      Tādējādi Kopienu tiesību prasītā interpretācija parāda saistību ar pamata lietas realitāti un priekšmetu, kura nav hipotētiska.

      39      Līdz ar to uzdotie jautājumi ir pieņemami.

       Par pirmo jautājumu
      40      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Sestā direktīva ir jāinterpretē tā, ka ļaunprātīga rīcība pastāv,
         ja nodokļu priekšrocības iegūšana ir būtiskais šī darījuma vai darījumu mērķis vai arī ja to var pieņemt tikai tad, ja šādas
         nodokļu priekšrocības iegūšana ir vienīgais izvirzītais būtiskais mērķis, nepastāvot citiem saimnieciskiem mērķiem.

      41      Jānorāda, ka pamata prāvā tiek apšaubīti minētie atbrīvojumi no PVN un ka tieši attiecībā uz šādiem atvieglojumiem Sestās
         direktīvas 13. pants paredz dalībvalstu pienākumu “nepieļaut nekādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai iespējamo ļaunprātīgo
         rīcību”.

      42      Iepriekš minētā sprieduma lietā Halifax u.c. 74. un 75. punktā Tiesa, interpretējot Sesto direktīvu, vispirms nosprieda, ka ļaunprātīga rīcība var pastāvēt, ja:

      –        par spīti attiecīgo Sestās direktīvas normu un šīs direktīvas transponēšanas valsts tiesību aktu nosacījumu formālai piemērošanai
         attiecīgo darījumu rezultātā tiktu iegūtas nodokļu priekšrocības, kuru piešķiršana būtu pretēja šiem noteikumiem;

      –        no objektīvo elementu kopuma izriet, ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir nodokļu priekšrocības iegūšana.
      43      Kad pēc tam Tiesa sniedza iesniedzējtiesai precizējumus, kā interpretēt darījumus pamata lietā, tā sava sprieduma 81. punktā
         atkal ir atsaukusies uz darījumiem, kuru galvenais mērķis ir nodokļu priekšrocības iegūšana.

      44      Kā ir norādīts šī paša sprieduma 82. punktā, tā kā jebkurā gadījumā pamata lietā minēto darījumu vienīgais mērķis bija iegūt
         nodokļu priekšrocību, Tiesa neietvēra šādu nosacījumu starp ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanas nosacījumiem, bet vienkārši
         uzsvēra, ka iesniedzējtiesas izskatāmajā prāvā bija pārsniegta minimālā robeža, kas ļauj kvalificēt rīcību par ļaunprātīgu.

      45      Tādējādi uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestā direktīva ir jāinterpretē tā, ka ļaunprātīga rīcība var pastāvēt
         tad, ja nodokļu priekšrocības iegūšana ir galvenais minētā darījuma vai darījumu mērķis.

       Par otro jautājumu
      46      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN piemērošanas nolūkā tādi darījumi, kādi ir minēti pamata prāvā,
         ir jāuzskata par ļaunprātīgu rīcību Sestās direktīvas izpratnē.

      47      Ievadā ir jāatgādina, ka uzņēmēja izvēle starp ar nodokli neapliekamiem un apliekamiem darījumiem var pamatoties uz elementu
         kopumu, tostarp uz fiskāliem apsvērumiem, kas saistīti ar PVN objektīvo režīmu. Kad nodokļa maksātājam ir izvēle starp diviem
         darījumiem, Sestā direktīva tam nepieprasa izvēlēties to, kurš paredz augstākas PVN summas samaksu. Gluži pretēji, nodokļa
         maksātājam ir tiesības izvēlēties tādu savas darbības struktūru, kas tam ļauj samazināt savu nodokļu parādu (iepriekš minētais
         spriedums lietā Halifax u.c., 73. punkts).

      48      Tomēr, ja darījums ietver vairāku pakalpojumu sniegšanu, rodas jautājums, vai tas ir jāuzskata par vienu darījumu vai par
         vairākiem nošķirtiem un neatkarīgiem darījumiem, kuri jāizvērtē atsevišķi.

      49      Šis jautājums ir īpaši būtisks PVN kontekstā, it īpaši nosakot nodokļa likmi vai piemērojot noteikumus par Sestajā direktīvā
         paredzētajiem nodokļa atbrīvojumiem (skat. 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑349/96 CPP, Recueil, I‑973. lpp., 27. punkts, un 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑41/04 Levob Verzekeringen un OV Bank, Krājums, I‑9433. lpp., 18. punkts).

      50      Šajā sakarā no 2. panta izriet, ka katrs pakalpojums parasti ir jāuzskata par atsevišķu un neatkarīgu (skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietā CPP, 29. punkts, un Levob Verzekeringen un OV Bank, 20. punkts).

      51      Tomēr noteiktos apstākļos vairāki pakalpojumi, kas formāli ir nošķirti un kurus varētu sniegt atsevišķi, un šādi tie varētu
         būt pamatā aplikšanai ar nodokli vai atbrīvošanai no tā, ir jāuzskata par vienu darījumu, ja tie nav neatkarīgi.

      52      Piemēram, tāds ir gadījums, ja vienkāršas objektīvas analīzes rezultātā tiek konstatēts, ka viens vai vairāki pakalpojumi
         veido galveno pakalpojumu un ka viens vai pārējie pakalpojumi veido vienu vai vairākus papildpakalpojumus tādā veidā, ka tie
         ir apliekami ar nodokli tāpat kā galvenais pakalpojums (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās CPP, 30. punkts, kā arī Levob Verzekeringen un OV Bank, 21. punkts). Pakalpojums ir uzskatāms par papildpakalpojumu, ja tas pats par sevi nav klienta mērķis, bet veids, kā visērtāk
         saņemt pakalpojumu sniedzēja galveno pakalpojumu (iepriekš minētais spriedums lietā CPP, 30. punkts, kā arī pamata lietas apstākļi, kas ir pamatā šim spriedumam).

      53      Var arī uzskatīt, ka viens vienots pakalpojums pastāv tad, ja divi vai vairāki elementi vai darbības, ko nodokļu maksātājs
         veicis, ir tik cieši saistīti, ka tie objektīvi veido vienotu, ekonomiski nedalāmu pakalpojumu, kura sadalīšana būtu mākslīga
         (šajā nozīmē skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 22. punkts).

      54      Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tai iesniegtā informācija raksturo vienu vienotu darījumu, neņemot vērā darījuma līgumisko
         struktūru.

      55      Šajā kontekstā tai, iespējams, būs jāpaplašina sava analīze, pētot norādes, kas pierāda ļaunprātīgu rīcību – jēdzienu, par
         kuru ir uzdots prejudiciālais jautājums.

      56      Vajadzības gadījumā Tiesa, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var sniegt precizējumus, lai palīdzētu valsts tiesai
         vadīties tās interpretācijā (iepriekš minētais spriedums lietā Halifax u.c., 77. punkts).

      57      Šajā lietā ir jānorāda, ka pamata lietā esošos iesniedzējtiesas aprakstītos darījumus raksturo šādi elementi:

      –        divas sabiedrības, kas piedalās izpirkumnomas darījumā, pieder vienai grupai;
      –        pats izpirkumnomas sabiedrības (IFIM) pakalpojums ir sadalīts un finansēšanu raksturojošais elements ir uzticēts citai sabiedrībai (Italservice), to sadalot aizdevuma, apdrošināšanas un starpniecības pakalpojumos;

      –        tādējādi izpirkumnomas sabiedrības pakalpojums ir tikai automašīnas noma;
      –        nomnieka samaksātie nomas maksājumi kopā ir nedaudz lielāki par preces pirkuma izmaksām;
      –        šķiet, ka šis pakalpojums, ja to apskata atsevišķi, nav saimnieciski rentabls, jo uzņēmuma dzīvotspēju nevar nodrošināt tikai
         ar nomniekiem noslēgtajiem līgumiem;

      –        izpirkumnomas sabiedrība saņem atlīdzību par izpirkumnomas līgumu tikai nomnieka pārskaitīto nomas maksājumu summas un šīs
         pašas grupas citas sabiedrības pārskaitīto summu veidā.

      58      Lai izvērtētu, vai šādus darījumus var uzskatīt par ļaunprātīgu rīcību, valsts tiesai ir vispirms jāpārbauda, vai rezultāts
         ir nodokļu priekšrocība, kuras piešķiršana ir pretēja vienam vai vairākiem Sestās direktīvas mērķiem, un pēc tam, vai tas
         ir galvenais pieņemtā līguma mērķis (skat. šī sprieduma 42. punktu).

      59      Runājot par pirmo kritēriju, minētā tiesa var ņemt vērā, ka cerētais rezultāts ir saņemt nodokļu priekšrocību, kas ir saistīta
         ar to pakalpojumu, kas tiek sniegti tai sabiedrībai, kura ir noslēgusi līgumu ar izpirkumnomas sabiedrību, atbrīvošanu no
         nodokļa saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) un d) apakšpunktu.

      60      Šāds rezultāts, šķiet, ir pretējs Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punktam, proti, visas tās summas aplikšana ar nodokli,
         ko veido saņemtā vai saņemamā atlīdzība no nomnieka.

      61      Tā kā automašīnas noma saskaņā ar izpirkumnomas līgumiem ir pakalpojuma sniegšana Sestās direktīvas 6. un 9. panta nozīmē
         (skat. it īpaši 2002. gada 21. marta spriedumu lietā C‑451/99 Cura Anlagen, Recueil, I‑3193. lpp., 19. punkts, un 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑155/01 Cookies World, Recueil, I‑8785. lpp., 44. un 45. punkts), šāds darījums parasti ir apliekams ar PVN, kura bāze ir jānosaka atbilstoši Sestās direktīvas
         11. panta A daļas 1. punktam.

      62      Runājot par otro kritēriju, valsts tiesai, pienācīgi novērtējot, ir jāņem vērā darījumu pilnībā mākslīgais raksturs, kā arī
         juridiska, ekonomiska un/vai personiska saistība starp minētajiem uzņēmējiem (iepriekš minētais spriedums lietā Halifax u.c., 81. punkts), jo ar šādiem elementiem var pierādīt, ka nodokļu priekšrocības saņemšana ir galvenais izvirzītais mērķis,
         lai gan iespējami pastāv saimnieciski mērķi, ko ietekmē, piemēram, mārketinga, organizācijas un garantijas apsvērumi.

      63      Tādējādi uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka valsts tiesai, ņemot vērā šajā spriedumā sniegtos interpretācijas elementus,
         ir jānosaka, vai PVN piemērošanas nolūkā tādi darījumi kā pamata prāvā esošais ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību Sestās
         direktīvas izpratnē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
            – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ir jāinterpretē tā, ka ļaunprātīga rīcība var pastāvēt
            tad, ja nodokļu priekšrocības iegūšana ir galvenais minētā darījuma vai darījumu mērķis;
      2)      valsts tiesai, ņemot vērā šajā spriedumā sniegtos interpretācijas elementus, ir jānosaka, vai pievienotās vērtības nodokļa
            piemērošanas nolūkā tādi darījumi kā pamata prāvā esošais ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību Sestās direktīvas 77/388 izpratnē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.