title: Lieta C-562/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 2. jūlijā Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2019. gada 16. maija spriedumu apvienotajās lietās T-836/16 un T-624/17 Polijas Republika/Eiropas Komisija

text:
               30.9.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 328/29

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 2. jūlijā Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2019. gada 16. maija spriedumu apvienotajās lietās T-836/16 un T-624/17 Polijas Republika/Eiropas Komisija
      (Lieta C-562/19 P)
      (2019/C 328/33)
      Tiesvedības valoda — poļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji: K. Herrmann, P.-J. Loewenthal)

         Pārējie lietas dalībnieki: Polijas Republika, Ungārija

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi

                  —

                  pilnībā atcelt Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2019. gada 16. maija spriedumu apvienotajās lietās T-836/16 un T-624/17, Polijas Republika/Eiropas Komisija, EU:T:2019:338, kā arī

                  —

                  noraidīt Polijas Republikas prasības, kas celtas pret Komisiju: lietā T-836/16 — atcelt Komisijas 2016. gada 19. septembra lēmumu C(2016) 5596 final lietā par valsts atbalstu SA. 44351 (2016/C) (ex 2016/NN), ar kuru uzsākta formālā izmeklēšanas procedūra un kurā ir uzdots apturēt Polijas mazumtirdzniecības nodokli, kā arī lietā T-624/17 — atcelt Komisijas 2017. gada 30. jūnija Lēmumu (ES) 2018/160 par valsts atbalstu SA. 44351 (2016/C) (ex 2016/NN), ko Polija piešķīrusi attiecībā uz mazumtirdzniecības nodokli, kā arī piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies pirmajā instancē un šajā tiesvedībā;

                  —

                  pakārtoti, gadījumā, ja abas prasības netiktu noraidītas pilnībā, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā daļā par pamatiem, kuri netika izskatīti pirmajā instancē, kā arī atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē, kā arī šajā apelācijas tiesvedībā pieņemšanu līdz galīgā sprieduma taisīšanai.

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija ir izvirzījusi divus pamatus.
      Pirmajā pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu, kad tā nosprieda, ka Polijas mazumtirdzniecības nodoklis nav selektīvs. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā tādēļ, ka:

                  —

                  pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 63.–68. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka, no atsauces sistēmas definīcijas izslēdzot Polijas mazumtirdzniecības nodokļa progresīvās likmes, Komisija ir pieļāvusi kļūdu. Pretēji Vispārējās tiesas atzinumam, Komisijas nostāja procedūras beigās pieņemtajā lēmumā esot saderīga ar Tiesas judikatūru. Vēl Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nosakot atsauces sistēmas tvērumu;

                  —

                  otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 69.–78. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisija ir nepareizi noteikusi mazumtirdzniecības nodokļa mērķi, kuru ņemot vērā ir jāizvērtē, vai uzņēmumi ir salīdzināmi. Tiesa esot konsekventi atzinusi, ka, izvērtējot, vai uzņēmumi ir salīdzināmi, nozīme esot tikai nodokļa pasākuma mērķim, kas noteikts kā priekšmets, un/vai attiecīgā nodokļa iekasējamības gadījumam. Citiem cieši saistītajiem mērķiem, tādiem kā maksātspēja, nozīme esot tikai, vērtējot, vai nevienlīdzīga attieksme pret salīdzināmiem uzņēmumiem ir objektīvi attaisnota. Tādēļ, tas, ka uzņēmumu salīdzināmības vērtējuma posmā tika atzīts, ka Polijas mazumtirdzniecības nodoklim ir apgalvotais pārdalīšanas mērķis, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu;

                  —

                  treškārt, pārsūdzētā sprieduma 79.–93. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka mazumtirdzniecības nodokļa progresīvās likmes nav pamatotas ar pārdalīšanas mērķi. Vispārējās tiesas atzinums, ka Polijas mazumtirdzniecības nodoklis nav diskriminējošs un ka tam ir pārdalīšanas mērķis, esot balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka uzņēmumi ar lieliem ieņēmumiem (apgrozījumu) ir rentablāki nekā uzņēmumi ar zemākiem ieņēmumiem (apgrozījumu). Tādējādi, atzīstot, ka ar pārdalīšanas mērķi, kurš nav cieši saistīts ar mazumtirdzniecības nodokli, var tikt attaisnota nevienlīdzīga attieksme pret uzņēmējiem, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Turklāt, balstīdamās uz šo kļūdaino pieņēmumu, Vispārējā tiesa pierādīšanas pienākumu attiecībā uz to, ka progresīvās likmes ir pamatotas ar apgalvoto pārdalīšanas mērķi, esot kļūdaini pārlikusi no dalībvalsts uz Komisiju, kurai esot jāpierāda, ka šāds pamatojums nepastāv.

            Otrajā apelācijas sūdzības pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 104.–109. punktā ir pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas 2015/1589 13. panta 1. punktu. Tajos Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, kad tā lēma par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu un lika apturēt Polijas mazumtirdzniecības nodokļa piemērošanu. Šo konstatējumu Vispārējā tiesa esot balstījusi uz analīzi par formālās izmeklēšanas procedūras beigās pieņemto lēmumu. Lēmumam par procedūras sākšanu piemērodama tādu pašu pārbaudes tiesā standartu kā procedūras beigās pieņemamā lēmuma spēkā esamības izvērtēšanai, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Pirmā minētā lēmuma gadījumā Vispārējā tiesa tātad esot piemērojusi augstāku pārbaudes standartu, nevis tikai izvērtējusi, vai Komisijai acīmredzami varēja nebūt šaubu par strīdīgā nodokļa selektivitātes neesamību.


title: Lieta C-596/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 6. augustā Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2019. gada 27. jūnija spriedumu lietā T-20/17 Ungārija/Eiropas Komisija

text:
               14.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 348/10

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 6. augustā Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2019. gada 27. jūnija spriedumu lietā T-20/17 Ungārija/Eiropas Komisija
      (Lieta C-596/19 P)
      (2019/C 348/11)
      Tiesvedības valoda – ungāru

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji: V. Bottka un P.-J. Loewenthal)

         Pārējās lietas dalībnieces: Ungārija un Polijas Republika

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi

      Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2019. gada 27. jūnija spriedumu lietā T-20/17, Ungārija/Komisija;

                  —

                  noraidīt prasības, ko Ungārija cēlusi Vispārējā tiesā, otro un trešo pamatu, ar kuriem Ungārija apgalvo pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un pilnvaru nepareizu izmantošanu, un piespriest Ungārijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas radušies pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā;

                  —

                  pakārtoti, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā taisītu jaunu spriedumu un lemtu par pamatiem, kuri līdz šim nav tikuši izvērtēti, atliekot lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā pieņemšanu.

         Pamati un galvenie argumenti

      Pirmajā apelācijas sūdzības pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu, jo tā ir atzinusi, ka Ungārijas reklāmas nodokļa likmju progresīvā struktūra nav selektīva. Komisija balsta šo apgalvojumu uz trim pamatiem:

                  —

                  Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 78.–83. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, atzīstot, ka Komisija, identificēdama atsauces sistēmu, nepareizi izslēdza Ungārijas reklāmas nodokļa progresīvās likmes. Pretēji tam, ko atzinusi Vispārējā tiesa, Komisijas lēmumā piedāvātā pieeja esot saderīga ar judikatūru. Līdz ar to, nosakot atsauces sistēmu, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.

                  —

                  Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 84.–90. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, atzīstot, ka Komisija ir kļūdaini identificējusi reklāmas nodokļa mērķi, kura kontekstā ir jāizvērtē salīdzināmība. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru salīdzināmības vērtējumā nozīme esot tikai pasākumā paredzētā nodokļa mērķim, proti, pasākuma fiskālajam mērķim, ko nosaka nodokļa iekasējamības gadījums. Citiem mērķiem, piemēram, maksātnespējai ir nozīme tikai, izvērtējot, vai objektīvi ir attaisnojama jebkāda nevienlīdzīga attieksme saistībā ar nodokli, ja šie mērķi ir cieši saistīti ar nodokļa būtību. Līdz ar to par tiesību kļūdu esot uzskatāms tas, ka Vispārējā tiesa, lai izvērtētu reklāmas nodokļa salīdzināmību, atsaucas uz šim nodoklim piedēvēto pārdalīšanas mērķi.

                  —

                  Treškārt, neesot pareiza pārsūdzētā sprieduma 91.–105. punktā izklāstītā Vispārējās tiesas nostāja, atbilstoši kurai Komisija ir pieļāvusi kļūdu, kad tā secināja, ka ar pārdalīšanas mērķi nav attaisnojams uz apgrozījumu balstītā nodokļa progresīvais raksturs. Vispārējās tiesas apgalvojums, ka Ungārijas reklāmas nodoklis nav diskriminējošs un ka tam ir pārdalīšanas mērķis, esot balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka uzņēmumiem ar lielāku apgrozījumu noteikti ir lielāka peļņa nekā uzņēmumiem ar mazāku apgrozījumu. Balstīdamās uz šo kļūdaino pieņēmumu, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, kad tā kā attaisnojumu nodokļa radītajai atšķirīgajai attieksmei atzina mērķi, kas nav minētā nodokļa būtības daļa. Turklāt, atzīstot šo kļūdaino pieņēmumu, Vispārējā tiesa esot nepamatoti apvērsusi pierādīšanas pienākumu un likusi Komisijai pierādīt, ka Ungārijas reklāmas nodoklim noteiktās likmes nevar tikt pamatotas ar šim nodoklim piedēvēto pārdalīšanas mērķi.

            Otrajā apelācijas sūdzības pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu, jo tā ir atzinusi, ka iespēja atskaitīt 50 % zaudējumu nav selektīva. Pirmkārt, pasākums neesot saderīgs ar atsauces sistēmu, kurai tas tiek uzskatīts par piederīgu, jo ļauj nodokļa maksātājiem, kuriem ir jāmaksā nodoklis atkarībā no apgrozījuma, atskaitīt pārnestos zaudējumus, kas gan neatspoguļo uzņēmuma peļņu. Otrkārt, pretēji tam, ko atzinusi Vispārējā tiesa, pasākums neesot vispārīgs un neesot atkarīgs no nejaušības, bet gan personas, kurām tiek piemērots pasākums, kurš attiecas uz iepriekšējo taksācijas gadu, esot bijušas identificējamas nodokļa ieviešanas brīdī.


title: Lieta C-188/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 24. februārī FV iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 14. decembra spriedumu lietā T-750/16 FV/Padome

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/3

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 24. februārī FV iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 14. decembra spriedumu lietā T-750/16 FV/Padome
      (Lieta C-188/19 P)
      (2019/C 357/04)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: FV (pārstāvis: É. Boigelot, advokāts)

         Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments, Eiropas Komisija
      Ar 2019. gada 3. septembra rīkojumu Tiesa (sestā palāta) apelācijas sūdzību noraidīja.


title: Lieta C-317/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 16. aprīlī ND(*), OE(*) iesniedza par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2019. gada 27. februāra rīkojumu lietā T-581/18 ND(*) un OE(*)/Komisija

text:
                  21.10.2019

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  C 357/4

         Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 16. aprīlī ND (*1),  OE (*1) iesniedza par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2019. gada 27. februāra rīkojumu lietā T-581/18  ND (*1) un  OE (*1)/Komisija
         (Lieta C-317/19 P)
         (2019/C 357/06)
         Tiesvedības valoda – franču

            Lietas dalībnieki

            Apelācijas sūdzības iesniedzēji:  ND (*1)
            ,  OE (*1)
             (pārstāve: A. Bove, advokāte)

            Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija
         Ar 2019. gada 3. septembra rīkojumu Tiesa (sestā palāta) apelācijas sūdzību noraidīja.

            (*1)  Informācija dzēsta vai aizstāta, ņemot vērā personas datu aizsardzību un/vai konfidencialitāti.


title: Lieta C-462/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 13. jūnijā iesniedza Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Spānija) – Asociación Estatal de Empresas Operadoras Portuarias (ASOPORT)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/6

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 13. jūnijā iesniedza Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Spānija) – Asociación Estatal de Empresas Operadoras Portuarias (ASOPORT)
      (Lieta C-462/19)
      (2019/C 357/09)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Iesniedzējtiesa

      Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Asociación Estatal de Empresas Operadoras Portuarias (ASOPORT)

         Pārējie lietas dalībnieki: Asociación Nacional de Empresas Estibadoras y Consignatarios de Buques (ANESCO), Comisiones Obreras, Coordinadora Estatal de Trabajadores del Mar (CETM), Confederación Intersindical Galega, Eusko Langileen Alkartasuna, Langile Abertzaleen Batzordeak un Unión General de Trabajadores (UGT)

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka par aizliegtām ir uzskatāmas darba devēju un darba ņēmēju pārstāvju noslēgtās vienošanās, tostarp tā sauktie darba koplīgumi, ja uzņēmumiem, kas nodalās no SAGEP [Ostu stividoru pārvaldības akciju sabiedrības], tajās ir noteikts pienākums pārņemt ar SAGEP saistītus darbiniekus, kā arī paredzēts minētās pārņemšanas veids?

                  2)

                  Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu būtu apstiprinoša, vai LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādas valsts tiesību normas kā Karaļa Dekrētlikumā 9/2019 iekļautās, ciktāl tās veido pamatu darba koplīgumiem, kuros ir noteikts konkrēts darbinieku pārņemšanas veids, kas pārsniedz ar nodarbinātību saistītus jautājumus un izraisa tirdzniecības nosacījumu saskaņošanu?

                  3)

                  Ja minētās tiesību normas ir pretrunā Savienības tiesībām, vai šīs Tiesas judikatūra attiecībā uz ES tiesību pārākumu un tā sekām, kas tostarp ir iekļauta spriedumos Simmenthal (1) un Fratelli Costanzo (2), ir jāinterpretē tādējādi, ka tādam publisko tiesību subjektam kā Comisión Nacional de los Mercados y de la Competencia [Valsts tirgu un konkurences komisijai] ar to ir noteikts pienākums nepiemērot ar LESD 101. pantu nesaderīgas valsts tiesību normas?

                  4)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša, vai LESD 101. pants, Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (3), un pienākums nodrošināt ES tiesību normu efektivitāti ir jāinterpretē tādējādi, ka tādai administratīvai iestādei kā Comisión Nacional de los Mercados y de la Competencia ir noteikta prasība piemērot naudas sodus un soda maksājumus uzņēmumiem, kas īsteno aprakstīto rīcību?

         (1)  Spriedums, 1976. gada 15. decembris, Simmenthal (35/76, EU:C:1976:180).

         (2)  Spriedums, 1989. gada 22. jūnijs, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256).

         (3)  OV 2003, L 1, 1. lpp.


title: Lieta C-464/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 14. jūnijā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Latte Villafranca SCRL, likvidācijas procesā, u.c./Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA), Regione Veneto

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/7

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 14. jūnijā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Latte Villafranca SCRL, likvidācijas procesā, u.c./Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA), Regione Veneto
      (Lieta C-464/19)
      (2019/C 357/10)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Consiglio di Stato

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: Latte Villafranca SCRL, likvidācijas procesā, Azienda Agricola Cordioli Cesarino e Noè società semplice, Cordioli Evaristo e Loredano società semplice, DZ, EA un FB

         Atbildētāji: Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) un Regione Veneto

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai tādā situācijā kā aprakstītā un pamatlietā aplūkotā Eiropas Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka dalībvalsts tiesību akta normas pretruna Regulas (EK) Nr. 3950/92 (1) 2. panta 2. punkta trešajai daļai izraisa to, ka ražotājiem nav pienākuma maksāt papildmaksājumu, ja ir izpildīti minētajā regulā paredzētie nosacījumi?

                  2)

                  Vai tādā situācijā kā aprakstītā un pamatlietā aplūkotā Eiropas Savienības tiesības un it īpaši vispārējais tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir interpretējami tādējādi, ka nevar aizsargāt to subjektu tiesisko paļāvību, kas ir izpildījuši dalībvalsts paredzētu pienākumu un kas ir guvuši labumu no sekām, kuras ir saistītas ar minētā pienākuma izpildi, ja šāds pienākums ir izrādījies esam pretrunā Eiropas Savienības tiesībām?

                  3)

                  Vai tādā situācijā kā aprakstītā un pamatlietā aplūkotā 2001. gada 9. jūlija Regulas (EK) Nr. 1392/2001 (2) 9. pantam un Savienības tiesībās paredzētajam “prioritārās kategorijas” jēdzienam ir pretrunā tāda dalībvalsts tiesību norma kā Itālijas Republikas apstiprinātais Dekrētlikuma Nr. 157/2004 2. panta 3. punkts, kurā ir noteikts, ka pārmērīgi aprēķinātais papildmaksājums ir atmaksājams kārtībā, kas termiņu un procedūru ziņā atšķiras atkarībā no tā, vai attiecīgie ražotāji ir paļāvušies uz to, ka ir jāievēro valsts tiesību norma, kura ir izrādījusies esam pretrunā Savienības tiesībām, vai arī šo tiesību normu nav ievērojuši?

         (1)  Padomes Regula (EEK) Nr. 3950/92 (1992. gada 28. decembris), ar kuru ievieš papildmaksājumus pienam un piena produktiem (OV 1992, L 405, 1. lpp.).

         (2)  Komisijas Regula (EK) Nr. 1392/2001 (2001. gada 9. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 3950/92, ar kuru ievieš papildmaksājumus pienam un piena produktiem (OV 2001, L 187, 19. lpp.).


title: Lieta C-468/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 17. jūnijā iesniedza Commissione tributaria regionale per il Veneto (Itālija) – Regione Veneto/HD

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/7

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 17. jūnijā iesniedza Commissione tributaria regionale per il Veneto (Itālija) – Regione Veneto/HD
      (Lieta C-468/19)
      (2019/C 357/11)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Commissione tributaria regionale per il Veneto

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Regione Veneto

         Atbildētājs apelācijas tiesvedībā: HD

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai “kultūras priekšmetu”, par kuriem ir runa LESD 36. pantā, identificēšanai ir jāizmanto Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/60/ES (1) (2014. gada 15. maijs) 2. panta 1. punktā noteiktais kritērijs, atbilstoši kuram noteicoša ir valsts tiesiskajā regulējumā sniegtā šo priekšmetu definīcija?

                  2)

                  Vai LESD 36. pantā paredzētā “kultūras priekšmetu” aizsardzība ietver un ir attiecināma arī uz Direktīvā 2000/53/EK minētajiem “antīkajiem automobiļiem”? (2)

                  3)

                  Vai iepriekš minētās Kopienu tiesības tajā paredzētās aizsardzības mērķiem ņem attiecīgi vērā arī transportlīdzekļus, kuri Itālijas tiesiskajā regulējumā kvalificēti kā “vēsturiski spēkrati un transportlīdzekļi, kas ir vērtīgi kolekcionāriem” tā iemesla dēļ, ka ir jāsaglabā to sākotnējais stāvoklis?

                  4)

                  Vai “kultūras priekšmetu”, kuros ietilpst arī “antīkie automobiļi”, aizsardzības funkciju, kas aplūkota LESD 36. pantā un minēta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/60/ES (2014. gada 15. maijs) 2. panta 1. punktā, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/53/EK (2000. gada 18. septembris) par nolietotiem transportlīdzekļiem 10. apsvērumā, ievērojot 2005. gada 29. septembrī apstiprinātās Eiropas Komisijas ceļu satiksmes drošības rīcības programmas 26. punkta saturu, var interpretēt tādējādi, ka tā pieļauj un atļauj valstīm piemērot diskriminējošu atbrīvojuma no nodokļiem režīmu, attiecinot to tikai uz “transportlīdzekļiem ar īpašu vēsturisku nozīmi vai ar īpašu vērtību kolekcionāriem”, lai gan šis atbrīvojums iekļaujas plašākā atbrīvojuma no nodokļiem kontekstā, kas piešķirts visiem “vēsturiskiem spēkratiem un transportlīdzekļiem, kas ir vērtīgi kolekcionāriem” dažās valsts teritorijas daļās saskaņā ar reģiona un provinces tiesību aktiem, kas ir piemērojami tikai šajās teritorijas daļās?

                  5)

                  Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, vai minētās Eiropas tiesību normas tomēr atļauj nelabvēlīgus un diskriminējošus nodokļu režīmus, ko valsts likums paredz attiecībā uz “vēsturiskiem spēkratiem un transportlīdzekļiem, kas ir vērtīgi kolekcionāriem” tieši to vecuma dēļ, un kas palielina nodokļu slogu lielāka to izraisītā piesārņojuma dēļ, tādējādi samazinot šo spēkratu aizsardzību, kavējot to vērtības paaugstināšanu un atņemot stimulu to saglabāšanai?

                  6)

                  Vai LES 52. panta 2. punktā un LESD 30. pantā noteiktais preču brīvas aprites princips un saistītais pasākumu ar nodokļiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegums, ievērojot šajā sakarā Tiesas judikatūrā izstrādātos kritērijus, atļauj dalībvalstij attiecināt uz spēkratiem, kas atzīti par “vēsturiskiem” spēkratiem un transportlīdzekļiem, kas ir “vērtīgi kolekcionāriem”, tādu diskriminējošu un neviendabīgu nodokļu režīmu visā valsts teritorijā, kas skar viena un tā paša spēkrata īpašumtiesību nodošanu no personas, kas pastāvīgi dzīvo no nodokļa atbrīvotā valsts teritorijā, personai, kura pastāvīgi dzīvo valsts teritorijā, kurā šis nodoklis savukārt ir paredzēts?

                  7)

                  Vai LESD 18., 19., 20., 21., 45., 49. pantam, kuri garantē Eiropas kopējā telpā garantēto pamatbrīvību aizsardzību, un Padomes Direktīvā 2000/43/EK (2000. gada 29. jūnijs) (3) minētajam tiešas un netiešas diskriminācijas aizliegumam ir pretrunā nelabvēlīgi un diskriminējoši nodokļu režīmi dalībvalstī, kuri diferencē un soda vēsturisku spēkratu un kolekcionāriem vērtīgu transportlīdzekļu īpašniekus, tikai pamatojoties uz viņu dzīvesvietas atrašanās vietu?

                  8)

                  Vai tiesu brīvības, autonomijas un neatkarības principi, kas Eiropas kopējā telpā “lietas taisnīgas izskatīšanas” garantijai noteikti un aizsargāti LES 2. pantā, ļauj dalībvalstij ar likumu aizliegt tiesām autonomi atzīt mehāniskā transportlīdzekļa “īpaša vēsturiskuma” un “īpaša vērtīguma kolekcionāriem” raksturu, lai konstatētu, vai tam ir vai nav piemērojami nodokļu atbrīvojumi, uzliekot tiesai pienākumu ņemt vērā tikai lēmumus, ko šajā sakarā pieņēmis speciāli norīkots privāttiesību subjekts ar ekskluzīvām tiesībām pieņemt šos lēmumus?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/60/ES (2014. gada 15. maijs) par no dalībvalsts teritorijas nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atgriešanu un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1024/2012 (pārstrādāta redakcija) (OV 2014, L 159, 1. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/53/EK (2000. gada 18. septembris) par nolietotiem transportlīdzekļiem– Komisijas paziņojums (OV 2000, L 269, 34. lpp.).

         (3)  Padomes Direktīva 2000/43/EK (2000. gada 29. jūnijs), ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (OV 2000, L 180, 22. lpp.).


title: Lieta C-478/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 19. jūnijā iesniedza Corte suprema di cassazione (Itālija) – UBS Real Estate Kapitalanlagegesellschaft mbH/Agenzia delle Entrate

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/9

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 19. jūnijā iesniedza Corte suprema di cassazione (Itālija) – UBS Real Estate Kapitalanlagegesellschaft mbH/Agenzia delle Entrate
      (Lieta C-478/19)
      (2019/C 357/12)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Corte suprema di cassazione

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: UBS Real Estate Kapitalanlagegesellschaft mbH

         Atbildētāja: Agenzia delle Entrate

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Savienības tiesības – un, konkrēti, Līguma normas brīvības veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvas aprites jomā, ņemot vērā Tiesas interpretāciju, – liedz piemērot tādu valsts tiesību normu kā Dekrētlikuma Nr. 223/2006 35. panta 10.-ter punkts, ciktāl ar to hipotekāro un kadastrālo nodevu atvieglojumi piešķirti tikai slēgtiem nekustamo īpašumu ieguldījumu fondiem?


title: Lieta C-481/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 21. jūnijā iesniedza Corte costituzionale (Itālija) – DB/Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/10

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 21. jūnijā iesniedza Corte costituzionale (Itālija) – DB/Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)
      (Lieta C-481/19)
      (2019/C 357/14)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Corte costituzionale

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: DB

         Atbildētāja: Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīvas 2003/6/EK (1), kas joprojām piemērojama ratione temporis, 14. panta 3. punkts un Regulas (ES) Nr. 596/2014 (2) 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj dalībvalstij nesodīt personu, kura atsakās atbildēt uz kompetentās iestādes jautājumiem, no kuriem var izrietēt šīs personas atbildība par pārkāpumu, kas tiek sodīts ar “sodoša” rakstura administratīvajiem sodiem?

                  2)

                  Ja atbilde uz šo pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīvas 2003/6/EK, kas joprojām piemērojama ratione temporis, 14. panta 3. punkts un Regulas (ES) Nr. 596/2014 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir saderīgi ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pantu, arī ievērojot Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru saistībā ar ECPAK 6. pantu un dalībvalstīm kopīgās konstitucionālās tradīcijas, tiktāl, ciktāl tie liek sodīt arī personu, kas atsakās atbildēt uz kompetentās iestādes jautājumiem, no kuriem varētu izrietēt šīs personas atbildība par pārkāpumu, kas tiek sodīts ar “sodoša” rakstura administratīvajiem sodiem?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/6/EK (2003. gada 28. janvāris) par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus ļaunprātīgu izmantošanu) (OV 2003, L 96, 16. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 596/2014 (2014. gada 16. aprīlis) par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (tirgus ļaunprātīgas izmantošanas regula) un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/6/EK un Komisijas Direktīvas 2003/124/EK, 2003/125/EK un 2004/72/EK (OV 2014, L 173, 1. lpp.).


title: Lieta C-496/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 25. jūnijā iesniedza Commissione tributaria regionale della Campania (Itālija) – Antonio Capaldo SpA/Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Salerno

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/11

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 25. jūnijā iesniedza Commissione tributaria regionale della Campania (Itālija) – Antonio Capaldo SpA/Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Salerno
      (Lieta C-496/19)
      (2019/C 357/15)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Commissione tributaria regionale della Campania

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Antonio Capaldo SpA

         Atbildētāja: Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Salerno

         Prejudiciālais jautājums

      Vai preču importēšanas brīdī veikta preču fiziska pārbaude liedz uzsākt Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 78. pantā paredzēto deklarācijas pārskatīšanas procedūru?

         (1)  Padomes Regula (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1992, L 302, 1. lpp.).


title: Lieta C-497/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 26. jūnijā iesniedza Audiencia Provincial de Zaragoza (Spānija) – Ibercaja Banco, S.A./SO un TP

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/11

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 26. jūnijā iesniedza Audiencia Provincial de Zaragoza (Spānija) – Ibercaja Banco, S.A./SO un TP
      (Lieta C-497/19)
      (2019/C 357/16)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Iesniedzējtiesa

      Audiencia Provincial de Zaragoza

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Ibercaja Banco, S.A.

         Atbildētāji: SO un TP

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums, no kura izriet, ka, ja konkrēts negodīgs noteikums ir izturējis sākotnēju pārbaudi, ko tiesa pēc savas ierosmes veikusi, izdodot izpildes rīkojumu, šāda pārbaude liedz šai pašai tiesai vēlāk pēc savas ierosmes izvērtēt šo noteikumu, ja jau pašā sākumā pastāvēja attiecīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, lai arī pēc šīs sākotnējās pārbaudes nedz rezolutīvajā daļā, nedz pamatojumā netika norādīti nekādi apsvērumi par šo noteikumu spēkā esamību.

                  2)

                  Vai gadījumā, ja jau pastāv tiesiskie apstākļi, no kuriem izriet ar patērētājiem noslēgtajos līgumos iekļautā noteikuma negodīgums, un persona, pret kuru vērsta piedziņa, neceļ iebildumus pieteikumā par iebildumiem pret izpildi, kas šajā nolūkā ir paredzēts likumā, šī persona pēc šī pieteikuma izskatīšanas var no jauna iesniegt sākotnējo pieteikumu, lai noskaidrotu, vai cits vai citi noteikumi ir negodīgi, lai gan tā sākotnēji varēja celt pret tiem iebildumus likumā paredzētajā parastajā procedūrā. Visbeidzot, vai iestājas noilgums, kas liedz patērētājam atkārtoti iebilst pret cita noteikuma negodīgumu tajā pašā izpildes procedūrā un pat vēlāk tiesvedībā, kurā lietu izskata pēc būtības.

                  3)

                  Ar trešo jautājumu tiek vaicāts, vai, ja secinājums, ka puse nevar atkārtoti celt iebildumus pret noteikuma negodīgumu vai celt tos vēlāk, jo tā varēja celt iebildumus agrāk, tādēļ, ka nepieciešamie faktiskie un tiesiskie apstākļi jau bija noteikti, ir saderīgs ar Savienības tiesībām, vai tas var kalpot par pamatu tiesai, kura ir brīdināta par šo negodīgumu, īstenot savas tiesības veikt pārbaudi pēc savas ierosmes.


title: Lieta C-499/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 28. jūnijā Victor Lupu iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T-558/18 Lupu/EUIPO – Et Djili Soy Dzhihangir Ibryam (“Djili DS”)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/12

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 28. jūnijā Victor Lupu iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T-558/18 Lupu/EUIPO – Et Djili Soy Dzhihangir Ibryam (“Djili DS”)
      (Lieta C-499/19 P)
      (2019/C 357/17)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Victor Lupu (pārstāvis: P.A. Acsinte, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Et Djili Soy Dzhihangir Ibryam

      Tiesa (sestā palāta) ar 2019. gada 5. septembra rīkojumu ir atzinusi apelācijas sūdzību par nepieņemamu.


title: Lieta C-505/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 3. jūlijā iesniedza Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vācija) – WS/Bundesrepublik Deutschland

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/12

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 3. jūlijā iesniedza Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vācija) – WS/Bundesrepublik Deutschland
      (Lieta C-505/19)
      (2019/C 357/18)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Verwaltungsgericht Wiesbaden

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: WS

         Atbildētāja: Bundesrepublik Deutschland

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai KĪŠN (1) 54. pants, skatot to kopsakarā ar Pamattiesību hartas 50. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka pat kriminālprocesa uzsākšana par to pašu noziedzīgu nodarījumu visās Nolīguma (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (Šengenas acquis saskaņā ar Padomes Lēmuma 1999/435/EK (1999. gada 20. maijs) 1. panta 2. punktu, OV L 239, 22.09.2000., 13. lpp., turpmāk tekstā – “KĪŠN”) līgumslēdzējās valstīs ir aizliegta, ja Vācijas prokuratūra izbeidz uzsāktu kriminālprocesu pēc tam, kad apsūdzētais ir izpildījis noteiktas prasības un tostarp samaksājis konkrētu, prokuratūras noteiktu naudas summu?

                  2)

                  Vai no Līguma par Eiropas Savienības darbību (2016. gada 7. jūnija rediģētajā redakcijā, OV C 202, 1., 47. lpp.; turpmāk tekstā – “LESD”) 21. panta 1. punkta izriet aizliegums dalībvalstīm īstenot trešo valstu aizturēšanas lūgumus tādas starptautiskas organizācijas kā Starptautiskās kriminālpolicijas organizācijas – Interpola – ietvaros, ja attiecīgā persona, uz kuru attiecas aizturēšanas lūgums, ir Savienības pilsonis un viņa valstspiederības dalībvalsts ir paziņojusi starptautiskajai organizācijai un tādējādi arī pārējām dalībvalstīm par šaubām attiecībā uz aizturēšanas lūguma saderību ar dubultās sodīšanas nepieļaujamības principu?

                  3)

                  Vai ar LESD 21. panta 1. punktu netiek pieļauta pat kriminālprocesa uzsākšana un pagaidu aizturēšana tajās dalībvalstīs, kuru valstspiederīgais attiecīgā persona nav, ja tā ir pretrunā dubultās sodīšanas nepieļaujamības principam?

                  4)

                  Vai Direktīvas (ES) 2016/680 (2) 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 8. panta 1. punkts, skatot tos kopsakarā ar KĪŠN 54. pantu un Pamattiesību hartas 50. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir pienākums pieņemt tiesību aktus, ar kuriem tiek nodrošināts, ka tiesvedības gadījumā, kuras rezultātā tiek izbeigts publiskās apsūdzības process, visās Nolīguma (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV L 239, 22.09.2000., 13. lpp.) līgumslēdzējās valstīs ir aizliegta Starptautiskās kriminālpolicijas organizācijas – Interpola – Red Notices tālāka apstrāde, kuras mērķis ir vēl viens kriminālprocess?

                  5)

                  Vai tādai starptautiskai organizācijai kā Starptautiskajai kriminālpolicijas organizācijai – Interpolam – ir atbilstīgs datu aizsardzības līmenis, ja nepastāv lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību saskaņā ar Direktīvas (ES) 2016/680 36. pantu un/vai atbilstošas garantijas saskaņā ar Direktīvas (ES) 2016/680 37. pantu?

                  6)

                  Vai dalībvalstis datus, ko trešās valstis ir iekļāvušas Starptautiskās kriminālpolicijas organizācijas – Interpola – meklēšanas cirkulārā (“Red Notice”), drīkst tālāk apstrādāt tikai tad, ja trešā valsts ar meklēšanas cirkulāru izplata aizturēšanas un izdošanas lūgumu un ir lūgusi veikt aizturēšanu, ar ko netiek pārkāptas Eiropas tiesības, it īpaši dubultās sodīšanas nepieļaujamības princips?

         (1)  Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (OV 2016, L 119, 89. lpp.).


title: Lieta C-512/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 3. jūlijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – Go Sun Srl, Malby Energy 4 Srl/Ministero dello Sviluppo Economico u.c.

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/13

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 3. jūlijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – Go Sun Srl, Malby Energy 4 Srl/Ministero dello Sviluppo Economico u.c.
      (Lieta C-512/19)
      (2019/C 357/19)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: Go Sun Srl un Malby Energy 4 Srl

         Atbildētāji: Ministero dello Sviluppo Economico, Ministero dell’Economia e delle Finanze, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Autorità di Regolazione per l’Energia, Reti e Ambiente un Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Savienības tiesības liedz piemērot tādu valsts tiesību normu kā Leģislatīvā dekrēta Nr. 91/2014, kurš ir apstiprināts ar Likumu 116/2014, 26. panta 3. punkts, kas būtiski samazina to stimulu izmaksāšanu, kuri ir jau piešķirti saskaņā ar likumu un definēti, pamatojoties uz īpašiem līgumiem, ko fotoelementu konversijas elektroenerģijas ražotāji ir parakstījuši ar Gestore dei servizi energetici s.p.a., kura ir par šo funkciju atbildīgā valsts sabiedrība;
      it īpaši, vai šāda valsts tiesību norma ir saderīga ar vispārējiem Eiropas Savienības tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, lojālas sadarbības un lietderīgās iedarbības principiem; ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pantu; ar Direktīvu 2009/28/EK (1) un ar tajā paredzēto tiesisko regulējumu atbalsta shēmu jomā; ar LESD 216. panta 2. punktu, it īpaši saistībā ar Līgumu par Eiropas Enerģētikas hartu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (OV 2009, L 140, 16. lpp.).


title: Lieta C-517/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 8. jūlijā Maria Alvarez un Bejarano u.c. iesniedza par Vispārējās tiesas 2019. gada 30. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T-516/16 un T-536/16, Alvarez un Bejarano u.c./Komisija

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/14

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 8. jūlijā Maria Alvarez un Bejarano u.c. iesniedza par Vispārējās tiesas 2019. gada 30. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T-516/16 un T-536/16, Alvarez un Bejarano u.c./Komisija
      (Lieta C-517/19 P)
      (2019/C 357/20)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Maria Alvarez y Bejarano, Ana-Maria Enescu, Lucian Micu, Angelica Livia Salanta, Svetla Shulga, Soldimar Urena de Poznanski, Angela Vakalis, Luz Anamaria Chu, Marli Bertolete, Maria Castro Capcha, Hassan Orfe El, Evelyne Vandevoorde (pārstāvji: S. Orlandi un T. Martin, advokāti)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments

         Prasījumi

                  —

                  atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                  —

                  atcelt lēmumu no 2014. gada vairs nepiešķirt prasītājiem kompensāciju par ceļā pavadīto laiku un ikgadējiem ceļa izdevumiem;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasītāji norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas vairākas tiesību kļūdas.
      Pirmkārt, Vispārējā tiesa, ierobežojot tās pārbaudes tiesā apjomu, kas tai ir jāveic “acīmredzamos” gadījumos, esot pieļāvusi tiesību kļūdu sprieduma 67. un 75. punktā.
      Otrkārt, Vispārējā tiesa, nospriežot, ka prasītāji nav salīdzināmā situācijā ar to darbinieku situāciju, kuriem tika saglabāta kompensācija par ceļā pavadīto laiku un ikgadējiem ceļa izdevumiem, esot pieļāvusi tiesību kļūdu sprieduma 70.–73. punktā.
      Treškārt, Vispārējā tiesa, sprieduma 69. un 80.–86. punktā nospriežot, ka strīdīgajā tiesiskajā regulējumā ir ievērots samērīguma princips, esot pieļāvusi tiesību kļūdu.


title: Lieta C-518/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 8. jūlijā Jakov Ardalic u.c. iesniedza par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2019. gada 30. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T-523/16 un T-542/16, Ardalic u.c./Padome

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/15

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 8. jūlijā Jakov Ardalic u.c. iesniedza par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2019. gada 30. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T-523/16 un T-542/16, Ardalic u.c./Padome
      (Lieta C-518/19 P)
      (2019/C 357/21)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Jakov Ardalic, Liliana Bicanova, Monica Brunetto, Claudia Istoc, Sylvie Jamet, Despina Kanellou, Christian Stouraitis, Abdelhamid Azbair, Abdel Bouzanih, Bob Kitenge Ya Musenga, El Miloud Sadiki, Cam Tran Thi (pārstāvji: S. Orlandi un T. Martin, advokāti)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments

         Prasījumi

                  —

                  atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                  —

                  atcelt lēmumu no 2014. gada vairs nepiešķirt prasītājiem kompensāciju par ceļā pavadīto laiku un ikgadējiem ceļa izdevumiem;

                  —

                  piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasītāji norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas vairākas tiesību kļūdas.
      Pirmkārt, Vispārējā tiesa, ierobežojot savu pārbaudes tiesā apjomu, kas tai ir jāveic “acīmredzamos” gadījumos, esot pieļāvusi tiesību kļūdu sprieduma 65. un 73. punktā.
      Otrkārt, Vispārējā tiesa, nospriežot, ka prasītāji nav salīdzināmā situācijā ar to darbinieku situāciju, kuriem ir tika saglabāta kompensācija par ceļā pavadīto laiku un ikgadējiem ceļa izdevumiem, esot pieļāvusi tiesību kļūdu sprieduma 68.–71. punktā.
      Treškārt, Vispārējā tiesa, sprieduma 67. un 78.–84. punktā nospriežot, ka strīdīgajā tiesiskajā regulējumā ir ievērots samērīguma princips, esot pieļāvusi tiesību kļūdu.


title: Lieta C-538/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 10. jūlijā iesniedza Curtea de Apel Constanța (Rumānija) – TS, UT, VU/Casa Națională de Asigurări de Sănătate, Casa de Asigurări de Sănătate Constanța

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/16

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 10. jūlijā iesniedza Curtea de Apel Constanța (Rumānija) – TS, UT, VU/Casa Națională de Asigurări de Sănătate, Casa de Asigurări de Sănătate Constanța
      (Lieta C-538/19)
      (2019/C 357/22)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Iesniedzējtiesa

      Curtea de Apel Constanța

         Pamatlietas puses

         Prasītāji-apelācijas sūdzības iesniedzēji: TS, UT, VU

         Atbildētāji-atbildētāji apelācijas instancē: Casa Națională de Asigurări de Sănătate, Casa de Asigurări de Sănătate Constanța

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai ir pielīdzināms steidzamības situācijai, atbilstoši tam, kas izriet no 45. punkta spriedumā lietā C-173/09 (Elchinov), vai tomēr ir objektīvas neiespējamības lūgt Regulas (EK) Nr. 883/2004 (1) 20. panta 1. un 2. punktā paredzēto atļauju gadījums, kas var būt pamatā pilnīgai to izdevumu atmaksai, kuri radušies no pienācīgas medicīniskās aprūpes (stacionārā ārstniecības iestādē) dalībvalstī, kas nav apdrošinātās personas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts, apstāklis, ka terapeitisku aprūpi, kurai šī persona ir piekritusi, ir izrakstījis tikai citas dalībvalsts, kas nav apdrošinātās personas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts, ārsts, paturot prātā, ka diagnozi un faktu, ka medicīnisko aprūpi ir nepieciešams sniegt steidzami, ir apstiprinājis pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts veselības apdrošināšanas sistēmai piederīgs ārsts, kurš tomēr ir norādījis citu terapeitisko aprūpi, salīdzinājumā ar kuru tā terapeitiskā aprūpe, kurai apdrošinātā persona ir piekritusi tādu iemeslu dēļ, kurus šī persona var kvalificēt kā atbilstošus, ir ar vismaz tādu pašu efektivitātes pakāpi, bet ar tādu priekšrocību, ka neizraisa invaliditāti?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai pēc tam, kad pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts veselības apdrošināšanas sistēmai piederīgs ārsts attiecībā pret apdrošināto personu ir noteicis diagnozi un terapeitisko aprūpi, šī persona tādu iemeslu dēļ, ko var kvalificēt kā atbilstošus, šo aprūpi nepieņem un dodas uz citu dalībvalsti, lai lūgtu vēl vienu ārstu viedokli, un šis viedoklis ir, ka ir jāveic cita veida terapeitiskā aprūpe, kas ir ar vismaz tādu pašu efektivitātes pakāpi, bet ar tādu priekšrocību, ka neizraisa invaliditāti, aprūpe, ko apdrošinātā persona pieņem un kas atbilst Regulas (EK) Nr. 883/2004 20. panta 2. punkta otrajā teikumā noteiktajām prasībām, šai personai, lai tā varētu saņemt šīs pēdējās terapeitiskās aprūpes radīto izdevumu atmaksu, ir jālūdz minētās regulas 20. panta 1. punktā paredzētā atļauja?

                  3)

                  Vai LESD 56. pantam un Regulas (EK) Nr. 883/2004 20. panta 1. un 2. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas, pirmkārt, paredz, ka kompetentā iestāde var izsniegt atļauju par pienācīgas medicīniskās aprūpes saņemšanu (stacionārā ārstniecības iestādē) citā dalībvalstī, kas nav pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts, tikai tad, ja atzinumu ir sagatavojis ārsts, kurš strādā pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts veselības apdrošināšanas sistēmā, pēc minētās valsts kompetentās iestādes vadītāja ieteikuma, arī gadījumā, kad terapeitisko aprūpi, kurai apdrošinātā persona ir piekritusi, tādu iemeslu dēļ, ko var kvalificēt kā atbilstošus, paturot prātā, ka šai aprūpei ir tāda priekšrocība, ka tā neizraisa invaliditāti, ir izrakstījis tikai citas dalībvalsts ārsts kā otro ārsta viedokli, un, otrkārt, negarantē, ka iespēja piemērot šo otro ārsta viedokli, kas pausts citā dalībvalstī, netiks no medicīniskā aspekta efektīvi izanalizēta pieejamā un paredzamā procedūrā pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts veselības apdrošināšanas sistēmā?

                  4)

                  Ja atbilde uz pirmo un trešo jautājumu ir apstiprinoša, vai apdrošinātajai personai vai attiecīgi tās mantiniekiem, izpildot abas Regulas (EK) Nr. 883/2004 20. panta 2. punkta otrajā teikumā paredzētās prasības, ir tiesības saņemt no apdrošinātās personas pastāvīgās dzīvesvietas valsts kompetentās iestādes pilnīgu to izdevumu atmaksu, ko radījusi citā dalībvalstī veikta terapeitiskā aprūpe?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.).


title: Lieta C-544/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 17. jūlijā iesniedza Verwaltungsgericht Blagoevgrad (Bulgārija) – “ECOTEX BULGARIA” EOOD/Teritorialna direktsia na Natsionalnata agentsia za prihodite

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/17

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 17. jūlijā iesniedza Verwaltungsgericht Blagoevgrad (Bulgārija) – “ECOTEX BULGARIA” EOOD/Teritorialna direktsia na Natsionalnata agentsia za prihodite
      (Lieta C-544/19)
      (2019/C 357/23)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

      Verwaltungsgericht Blagoevgrad

         Pamatlietas puses

         Kasācijas sūdzības iesniedzēja: “ECOTEX BULGARIA” EOOD

         Atbildētāja kasācijas tiesvedībā: Teritorialna direktsia na Natsionalnata agentsia za prihodite

         Prejudiciālie jautājumi

      Pirmais jautājums:
      Vai LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, saskaņā ar kuru iekšzemes maksājumi, kuru summa ir 10 000 levas (BGN) vai lielāka, ir jāveic tikai ar naudas pārvedumu vai iemaksu maksājumu kontā un ar kuru tiek ierobežoti tādu dividenžu no nesadalītās peļņas maksājumi skaidrā naudā, kuru summa ir 10 000 BGN vai lielāka? Ja ar LESD 63. pantu tiek pieļauts šāds tiesiskais regulējums: vai šāds ierobežojums ir attaisnojams ar Direktīvas (ES) 2015/849 (1) mērķiem?
      Otrais jautājums:
      Vai Direktīvas (ES) 2015/849 2. panta 1. punkts, ņemot vērā sesto apsvērumu, kā arī tās 4. un 5. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek liegta tāda vispārēja valsts tiesību norma, kāda ir aplūkota pamatlietā, saskaņā ar kuru iekšzemes maksājumi, kuru summa ir 10 000 BGN vai lielāka, ir jāveic tikai ar naudas pārvedumu vai iemaksu maksājumu kontā un saskaņā ar kuru netiek ņemta vērā ne persona, ne skaidras naudas maksājuma iemesls, un kura šajā ziņā vienlaikus attiecas uz visiem fizisku un juridisku personu skaidras naudas maksājumiem?

                  1)

                  Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša: vai ar Direktīvas (ES) 2015/849 2. panta 1. punkta 3. apakšpunkta e) punktu, ņemot vērā sesto apsvērumu, kā arī tās 4. un 5. pantu, dalībvalstīm tādā valsts tiesību normā, kāda ir aplūkota pamatlietā, ir ļauts paredzēt papildu vispārējus ierobežojumus attiecībā uz skaidras naudas maksājumiem iekšzemē, un saskaņā ar šo tiesību normu skaidras naudas maksājumi iekšzemē, kuru summa ir 10 000 BGN vai lielāka, ir jāveic tikai ar naudas pārvedumu vai iemaksu maksājumu kontā, ja skaidras naudas maksājuma iemesls ir “nesadalītā peļņa” (dividendes)?

                  2)

                  Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša: vai ar Direktīvas (ES) 2015/849 2. panta 1. punkta 3. apakšpunkta e) punktu, ņemot vērā sesto apsvērumu un tās 5. pantu, dalībvalstīm tādā valsts tiesību normā, kāda ir aplūkota pamatlietā, ir ļauts paredzēt ierobežojumus attiecībā uz skaidras naudas maksājumiem iekšzemē, un saskaņā ar šo tiesību normu skaidras naudas maksājumi iekšzemē, kuru summa ir 10 000 BGN vai lielāka, ir jāveic tikai ar naudas pārvedumu vai iemaksu maksājumu kontā, ja robežvērtība ir mazāka par 10 000 EUR?

            Trešais jautājums:
      Vai Direktīvas (ES) 2015/849 58. panta 1. punkts un 60. panta 4. punkts, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma, kāda ir aplūkota pamatlietā, ar ko ir noteikta fiksēta administratīvā soda likme par skaidras naudas maksājumu ierobežojumu pārkāpumiem un netiek pieļauts atšķirīgs aprēķins, kurā tiek ņemti vērā konkrētie, atbilstošie apstākļi?

                  1)

                  Ja atbilde uz šo jautājumu ir tāda, ka Direktīvas (ES) 2015/849 58. panta 1. punkts un 60. panta 4. punkts, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 3. punktu, pieļauj tādu valsts tiesību normu, kāda ir aplūkota pamatlietā, ar ko ir noteikta fiksēta administratīvā soda likme par skaidras naudas maksājumu ierobežojumu pārkāpumiem, vai Direktīvas (ES) 2015/849 58. pants un 60. panta 4. punkts, ņemot vērā efektivitātes principu un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma, kāda ir aplūkota pamatlietā, ar ko tiek ierobežota pārbaude tiesā, ja ar šo tiesību normu netiek pieļauts, ka tiesa sūdzības [par piemēroto sodu] gadījumā, var noteikt konkrētajiem, atbilstošajiem apstākļiem atbilstīgu administratīvo sodu par skaidras naudas maksājumu ierobežojumu pārkāpumiem, kas ir mazāks par paredzēto minimālo apmēru?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/849 (2015. gada 20. maijs) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 684/2012 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/60/EK un Komisijas Direktīvu 2006/70/EK (Dokuments attiecas uz EEZ) (OV 2015, L 141, 73. lpp.).


title: Lieta C-553/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 18. jūlijā International Tax Stamp Association Ltd (ITSA) iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2019. gada 16. maija rīkojumu lietā T-396/18, ITSA/Komisija

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/18

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 18. jūlijā International Tax Stamp Association Ltd (ITSA) iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2019. gada 16. maija rīkojumu lietā T-396/18, ITSA/Komisija
      (Lieta C-553/19 P)
      (2019/C 357/24)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: International Tax Stamp Association Ltd (ITSA) (pārstāvis: F. Scanvic, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 16. maija rīkojumu lietā ITSA/Komisija (T-396/18) un atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējas locus standi un interesi celt prasību;

                  —

                  atcelt Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2018/573 (2017. gada 15. decembris) par tabakas izstrādājumu izsekojamības sistēmu ietvaros noslēdzamo datu glabāšanas līgumu pamatelementiem (1), Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2018/574 (2017. gada 15. decembris) par tehniskajiem standartiem attiecībā uz tabakas izstrādājumu izsekojamības sistēmas izveidi un darbību (2), kā arī Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2018/576 (2017. gada 15. decembris) par tabakas izstrādājumiem pievienojamo drošības elementu tehniskajiem standartiem (3).

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi tās interesi celt prasību attiecībā uz Deleģēto regulu 2018/573, Īstenošanas regulu 2018/574 un Īstenošanas lēmumu 2018/576. Tādējādi Vispārējā tiesa esot kļūdaini kā nepieņemamu noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas celto prasību atcelt šos trīs Komisijas aktus.
      Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas viedokli abas apstrīdētās regulas gan to pašu, gan tās dalībniekus skar tieši. Arī visi pārējie LESD 263. pantā noteiktie kritēriji esot izpildīti. Turklāt, ja apstrīdētajā lēmumā lielākoties ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāpieņem īstenošanas akti, tad tā neesot attiecībā uz minētā lēmuma 3. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru neatkarīga trešā persona nodrošina tikai vienu no pieciem drošības elementiem, kas ir jāpiestiprina tabakas izstrādājumiem. Pēdējā minētā tiesību norma pati esot pietiekama, [lai nodrošinātu apelācijas sūdzības locus standi].
      Būtībā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ar apstrīdētajiem aktiem ir pārkāpts Protokola par tabakas izstrādājumu nelikumīgas tirdzniecības novēršanu (4) 8. pants. Šajā tiesību normā esot aizliegts uzticēt tabakas izstrādājumu marķēšanas darbības tabakas industrijai, bet ar trim apstrīdētajiem Komisijas aktiem tieši tas esot izdarīts. Apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka iepriekš minēto protokolu – kaut arī tas vēl nav stājies spēkā – Savienība ir parakstījusi un noslēgusi, lai gan tajā Savienībai ir aizliegts pieņemt aktus, kas būtu pretrunā minētajam protokolam.
      Apstāklim, ka ar Direktīvu 2014/40/ES (5) neesot skaidri aizliegts uzticēt attiecīgās darbības tabakas industrijai, neesot nozīmes: pirmkārt, šī direktīva varot tikt interpretēta un tā esot jāinterpretē saskaņā ar minēto protokolu; otrkārt, tad, ja šāda interpretācija nebūtu iespējama, pati direktīva būtu pretrunā minētajam protokolam un tātad Eiropas Līgumiem.

         (1)  OV 2018, L 96, 1. lpp.

         (2)  OV 2018, L 96, 7. lpp.

         (3)  OV 2018, L 96, 57. lpp.

         (4)  Pasaules Veselības organizācijas Pamatkonvencijas par tabakas kontroli Pirmais protokols, kas pieņemts Seulā 2012. gada 12. novembrī.

         (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK (OV 2014, L 127, 1. lpp.).


title: Lieta C-554/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 18. jūlijā iesniedza Amtsgericht Kehl (Vācija) – Kriminālprocess pret FU

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/19

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 18. jūlijā iesniedza Amtsgericht Kehl (Vācija) – Kriminālprocess pret FU
      (Lieta C-554/19)
      (2019/C 357/25)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Amtsgericht Kehl

         Pamata kriminālprocesa dalībnieki

      Staatsanwaltschaft Offenburg
      pret
      FU

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai LESD 67. panta 2. punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (1), 22. un 23. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru, lai kavētu vai nepieļautu nelikumīgu ieceļošanu vai uzturēšanos šīs dalībvalsts teritorijā vai novērstu konkrētus noziedzīgus nodarījumus, kas ir vērsti pret robežas drošību, attiecīgās dalībvalsts policijas iestādēm tiek piešķirtas pilnvaras pārbaudīt jebkuras personas identitāti – neatkarīgi no tās uzvedības un īpašiem apstākļiem – 30 km plašā teritorijā no šīs dalībvalsts sauszemes robežas ar citām valstīm, kuras ir 1990. gada 19. jūnijā Šengenā (Luksemburga) parakstītās Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, līgumslēdzējas valstis, un šis tiesiskais regulējums ir papildināts ar šādu ministra rīkojumu:

                              “a)

                              Pārrobežu noziedzība notiek dinamiski (attiecībā uz laiku, vietu un dažādu transportlīdzekļu izmantošanu), tāpēc policijai ir vajadzīgas elastīgas pilnvaras tās apkarošanai. Minēto pilnvaru īstenošanas mērķis būtībā ir kavēt vai nepieļaut pārrobežu noziedzību;

                              b)

                              Kontroles pasākumi ir jāveic saskaņā ar iepriekš minēto Šengenas Robežu kodeksa 21. panta a) punktā ietverto kritēriju pamatnosacījumiem, kas ir stingri noteikti. Tie ir jāorganizē tā, lai tie nepārprotami atšķirtos no sistemātiskām personu kontrolēm pie ārējām robežām un tiem nebūtu robežkontrolēm līdzvērtīga iedarbība. Savukārt šo kontroles pasākumu veikšanai ir jāpiemēro pamatnosacījumi, kas nodrošina, lai intensitātes un biežuma ziņā tie nelīdzinātos robežpārbaudēm.

                              c)

                              Šie pamatnosacījumi ir šādi:

                                          Kontroles pasākumi nav pastāvīgi, bet notiek neregulāri dažādos laikos, dažādās vietās un izlases veidā, ņemot vērā ceļotāju plūsmu.

                                          Kontroles pasākumi notiek ne tikai saistībā ar robežas šķērsošanu. Tie notiek, pamatojoties uz nepārtraukti atjauninātu informāciju par situāciju un/vai (robež)policijas pieredzi, ko federālās policijas dienesti iegūst, pamatojoties uz savu vai citu iestāžu informāciju par situāciju. Tāpēc vispārīga vai konkrēta policijas informācija un/vai pieredze pārrobežu noziedzības jomā – piemēram, par bieži izmantotiem transportlīdzekļiem un ceļiem, konkrētu uzvedību – un tādas pieejamās informācijas par pārrobežu noziedzību, kas ir gūta no saviem avotiem vai citām iestādēm, analīze ir policijas pasākumu veikšanas, kā arī to intensitātes un biežuma pamatā.

                                          Kontroles pasākumu organizēšana ir regulāras dienesta un administratīvās uzraudzības priekšmets. Pamatnoteikumus veido Gemeinsame Geschäftsordnung der Bundesministerien [Federālo ministriju Kopīgā reglamenta] (GGO) 3. panta 1. punkta ceturtais teikums un Grundsätze zur Ausübung der Fachaufsicht der Bundesministerien über den Geschäftsbereich [Federālo ministriju resoru administratīvās uzraudzības īstenošanas principi]. Federālās policijas jomā tie ir precizēti ar “Ergänzende Bestimmungen zur Ausübung der Dienst- und Fachaufsicht des BMI über die Bundespolizei [Papildnoteikumiem par Federālās iekšlietu ministrijas dienesta un administratīvās uzraudzības īstenošanu pār Federālo policiju]”. Federālās policijas Galvenā pārvalde un tai pakļautās iestādes un dienesti dienesta un administratīvās uzraudzības veikšanu ir reglamentējuši savās organizatoriskajās struktūrās un īsteno atbilstoši savām koncepcijām.

                              d)

                              Lai izvairītos no vairākkārtējām kontrolēm, kontroles pasākumi pēc iespējas ir jāsaskaņo ar citām iestādēm vai ir jāveic kopīgu operāciju/sadarbības formu ietvaros.”?

                  2)

                  Vai Eiropas Savienības tiesības, it īpaši LESD 4. panta 3. punkta otrā daļa, 197. panta 1. punkts un 291. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās automātiski vai pēc tam, kad ir izvērtētas kriminālvajāšanas intereses un apsūdzētā intereses, liedz izmantot informāciju vai pierādījumus kriminālprocesā, ja tie ir iegūti policijas kontrolē, kas attiecībā pret apsūdzēto ir veikta, pārkāpjot LESD 67. panta 2. punktu vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss), 22. un 23. pantu?

         (1)  OV 2016, L 77, 1. lpp.


title: Lieta C-555/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 19. jūlijā iesniedza Landgericht Stuttgart (Vācija) – Fussl Modestraße Mayr GmbH/SevenOne Media GmbH

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/21

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 19. jūlijā iesniedza Landgericht Stuttgart (Vācija) – Fussl Modestraße Mayr GmbH/SevenOne Media GmbH
      (Lieta C-555/19)
      (2019/C 357/26)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Landgericht Stuttgart

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Fussl Modestraße Mayr GmbH

         Atbildētāja: SevenOne Media GmbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai

                              a)

                              Direktīvas 2010/13/ES (1) 4. panta 1. punkts,

                              b)

                              Savienības tiesībās nostiprinātais vienlīdzīgas attieksmes princips un

                              c)

                              LESD 56. panta noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir aizliegta reklāmas reģionāla izplatīšana visā dalībvalstī atļautās apraides programmās?

                  2)

                  Vai pirmais jautājums ir jāvērtē citādi, ja valsts tiesībās ir atļautas tiesību normas, atbilstoši kurām ar likumu var atļaut reklāmas reģionālu izplatīšanu un šajā gadījumā tā ir atļauta ar – papildus nepieciešamu – administratīvo atļauju?

                  3)

                  Vai pirmais jautājums ir jāvērtē citādi, ja otrajā jautājumā minētā iespēja atļaut reģionālo reklāmu faktiski netiek izmantota un reģionālā reklāma tādējādi joprojām ir aizliegta?

                  4)

                  Vai, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 10. pantu, kā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. pants, un it īpaši informācijas plurālisma princips, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, kāds minēts pirmajā, otrajā un trešajā jautājumā?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (OV 2010, L 95, 1. lpp.).


title: Lieta C-595/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 23. jūlijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – Fototre Srl/Ministero dello Sviluppo Economico u.c.

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 23. jūlijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – Fototre Srl/Ministero dello Sviluppo Economico u.c.
      (Lieta C-595/19)
      (2019/C 357/28)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Fototre Srl

         Atbildētāji: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri un Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Savienības tiesības liedz piemērot tādu valsts tiesību normu kā Leģislatīvā dekrēta Nr. 91/2014, kurš ir apstiprināts ar Likumu 116/2014, 26. panta 2. un 3. punkts, kas būtiski samazina vai kavē to stimulu izmaksāšanu, kuri ir jau piešķirti saskaņā ar likumu un definēti, pamatojoties uz īpašiem līgumiem, ko fotoelementu konversijas elektroenerģijas ražotāji ir parakstījuši ar Gestore dei servizi energetici s.p.a., kura ir par šo funkciju atbildīgā publiskā sabiedrība;
      it īpaši, vai šāda valsts tiesību norma ir saderīga ar vispārējiem Eiropas Savienības tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, lojālas sadarbības un lietderīgās iedarbības principiem; ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pantu; ar Direktīvu 2009/28/EK (1) un ar tajā paredzēto tiesisko regulējumu atbalsta shēmu jomā; ar LESD 216. panta 2. punktu, it īpaši saistībā ar Līgumu par Eiropas Enerģētikas hartu.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (OV 2009, L 140, 16. lpp.).


title: Lieta C-600/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 6. augustā iesniedza Audiencia Provincial de Zaragoza (Spānija) – MA/Ibercaja Banco, SA

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 6. augustā iesniedza Audiencia Provincial de Zaragoza (Spānija) – MA/Ibercaja Banco, SA
      (Lieta C-600/19)
      (2019/C 357/29)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Iesniedzējtiesa

      Audiencia Provincial de Zaragoza

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: MA

         Atbildētāja: Ibercaja Banco, SA

         Otrs lietas dalībnieks: PO

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai ar Padomes Direktīvas 93/13 (1) 6. panta 1. punktā paredzēto efektivitātes principu atbilstoši interpretācijai, kuru tam ir sniegusi EST, ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums, no kura izriet, ka, ja konkrēts negodīgs noteikums ir izturējis sākotnēju pārbaudi, ko tiesa pēc savas ierosmes veikusi, izdodot izpildes rīkojumu [noteikuma negatīvs vērtējums], šāda pārbaude liedz šai pašai tiesai vēlāk pēc savas ierosmes izvērtēt šo noteikumu, ja jau pašā sākumā pastāvēja attiecīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, lai arī pēc šīs sākotnējās pārbaudes nedz rezolutīvajā daļā, nedz pamatojumā netika norādīti nekādi apsvērumi par šo noteikumu spēkā esamību.

                  2)

                  Vai gadījumā, ja jau pastāv tiesiskie apstākļi, no kuriem izriet ar patērētājiem noslēgtajos līgumos iekļautā noteikuma negodīgums, un persona, pret kuru vērsta piedziņa, neceļ iebildumus pieteikumā par iebildumiem pret izpildi, kas šajā nolūkā ir paredzēts likumā, šī persona pēc šī pieteikuma izskatīšanas var no jauna iesniegt sākotnējo pieteikumu, lai noskaidrotu, vai cits vai citi noteikumi ir negodīgi, lai gan tā sākotnēji varēja celt pret tiem iebildumus likumā paredzētajā parastajā procedūrā. Visbeidzot vai iestājas noilgums, kas liedz patērētājam atkārtoti iebilst pret cita noteikuma negodīgumu tajā pašā izpildes procedūrā un pat vēlāk tiesvedībā, kurā lietu izskata pēc būtības.

                  3)

                  Ar trešo jautājumu tiek vaicāts, vai, ja secinājums, ka puse nevar atkārtoti celt iebildumus pret noteikuma negodīgumu vai celt tos vēlāk, jo tā varēja celt iebildumus agrāk, tādēļ, ka nepieciešamie faktiskie un tiesiskie apstākļi jau bija noteikti, ir saderīgs ar Direktīvu 93/13 [..], vai tas var kalpot par pamatu tiesai, kura ir brīdināta par šo negodīgumu, īstenot savas tiesības veikt pārbaudi pēc savas ierosmes.

                  4)

                  Ceturtā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai gadījumā, kad ir apstiprināta izsole un piešķirts īpašums, ko var piešķirt par labu tam pašam kreditoram, tostarp ir nodots īpašumā ieķīlātais un jau pārdotais īpašums, ar Savienības tiesībām [..] ir saderīga interpretācija, saskaņā ar kuru pēc [izpildes] procedūras pabeigšanas un tai raksturīgo seku iestāšanās – ieķīlātā īpašuma pārdošanas – parādnieks var celt jaunus iebildumus, lūdzot atzīt kāda negodīga noteikuma, kas ietekmē izpildes procedūru, spēkā neesamību, vai arī pēc tam, kad ir nodots īpašums, ko var piešķirt kreditoram, un tā ierakstīšanas Īpašuma reģistrā tiesa var veikt pārskatīšanu pēc savas ierosmes, kas ietver visas izpildes procedūras atcelšanu vai arī ietekmē par ieķīlāto īpašumu maksājamo summu un līdz ar to var ietekmēt nosacījumus, ar kādiem tika izteikti piedāvājumi.

         (1)  Padomes Direktīva 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).


title: Lieta C-602/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 9. augustā iesniedza Verwaltungsgericht Köln (Vācija) – kohlpharma GmbH/Bundesrepublik Deutschland

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/24

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 9. augustā iesniedza Verwaltungsgericht Köln (Vācija) – kohlpharma GmbH/Bundesrepublik Deutschland
      (Lieta C-602/19)
      (2019/C 357/30)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Verwaltungsgericht Köln

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: kohlpharma GmbH

         Atbildētāja: Bundesrepublik Deutschland

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai saskaņā ar LESD 34. pantā nostiprināto preču brīvas aprites principu un uz tā pamata izstrādātajiem zāļu paralēlā importa principiem ir prasīta valsts kompetentās iestādes piekrišana informācijas par paralēli importētu zāļu devas grozījumiem arī tad, ja atsauces atļauja ir anulēta un grozījumu pamatā ir tas, ka tiek pārņemta informācija par valstī atļautām zālēm ar būtībā identisku aktīvo vielu citā zāļu formā kopā ar eksporta valstī atļauto informāciju par paralēli importētajām zālēm?

                  2)

                  Vai, ņemot vērā LESD 34. un 36. pantu, valsts iestāde var atteikties piekrist šādiem grozījumiem, pamatojoties uz to, ka paralēlie importētāji esot atbrīvoti no pienākuma iesniegt periodiski atjaunināmos zāļu drošuma ziņojumus, un, tā kā nav valstī piemērojamas atsauces atļaujas, neesot pieejami aktuāli dati par ieguvumu un riska novērtējumu, derīgā valstī piemērojamā atļauja attiecoties uz citu zāļu formu un salīdzinājumā ar atļauju identiskai zāļu formai eksporta valstī – atšķirīgu aktīvās vielas koncentrāciju, turklāt neesot iedomājama divu zāļu formu apkopošana informācijas tekstos?


title: Lieta C-608/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 12. augustā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL)/Zennaro Giuseppe Legnami Sas di Zennaro Mauro & C.

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/25

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 12. augustā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL)/Zennaro Giuseppe Legnami Sas di Zennaro Mauro & C.
      (Lieta C-608/19)
      (2019/C 357/31)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Consiglio di Stato

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Istituto nazionale per l’assicu razione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL)

         Atbildētāja: Zennaro Giuseppe Legnami Sas di Zennaro Mauro & C.

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Regulas Nr. 1407/2013 (1) 3. un 6. pantā paredzētie atbalsta piešķiršanas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka atbalstu pieprasošajam uzņēmumam, kas pārsniedz piešķiramā atbalsta maksimālo robežlielumu, jo summējas iepriekšējās subsīdijas, ir iespējams – līdz prasītās subsīdijas faktiskai izmaksai – izvēlēties finansējuma samazināšanu (izmainot vai grozot projektu) vai atteikšanos (pilnīgu vai daļēju) no iepriekšējām subsīdijām, kuras, iespējams, jau ir saņemtas, lai ievērotu maksimāli pieļaujamo piešķiramo [atbalsta] summu; un vai šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ieteiktās dažādās iespējas (grozījums vai atteikšanās) ir spēkā arī tad, ja tās nav tieši paredzētas valsts tiesiskajā regulējumā un/vai paziņojumā par publisku līgumu saistībā ar atbalsta piešķiršanu?

         (1)  Komisijas Regula (ES) Nr. 1407/2013 (2013. gada 18. decembris) par Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. un 108. panta piemērošanu de minimis atbalstam (OV 2013, L 352, 1. lpp.).


title: Lieta C-616/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 16. augustā iesniedza High Court (Īrija) – M.S., M.W., G.S./Minister for Justice and Equality

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/26

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 16. augustā iesniedza High Court (Īrija) – M.S., M.W., G.S./Minister for Justice and Equality
      (Lieta C-616/19)
      (2019/C 357/32)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Iesniedzējtiesa

         High Court (Īrija)

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: M.S., M.W., G.S.

         Atbildētājs: Minister for Justice and Equality

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīvas 2005/85 (1) 25. panta 2. punkta d) un e) apakšpunktā minētā atsauce uz “attiecīgo dalībvalsti” nozīmē a) pirmo dalībvalsti, kura piešķīrusi starptautiskās aizsardzības meklētājam aizsardzību, kas ir ekvivalenta patvērumam, vai b) otro dalībvalsti, kurai ir iesniegts turpmāks starptautiskās aizsardzības pieteikums, vai c) jebkuru no šīm dalībvalstīm?

                  2)

                  Ja trešās valsts valstspiederīgajam ir piešķirta starptautiska aizsardzība alternatīvās aizsardzības veidā pirmajā dalībvalstī un viņš pārceļas uz otras dalībvalsts teritoriju, vai tad turpmāka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšana otrajā dalībvalstī ir tāda tiesību ļaunprātīga izmantošana, kas ļauj otrajai dalībvalstij pieņemt pasākumu, kurā paredzēts, ka šāds turpmāks pieteikums nav pieņemams?

                  3)

                  Vai Direktīvas 2005/85 25. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka dalībvalsts, kurai nav saistoša Direktīva 2011/95 (2), bet kurai ir saistoša Regula Nr. 604/2013 (3), pieņemt tādus tiesību aktus, kādi ir izskatāmajā lietā, ar ko trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikums tiek uzskatīts par nepieņemamu, ja cita dalībvalsts viņam iepriekš ir piešķīrusi alternatīvo aizsardzību?

         (1)  Padomes Direktīva 2005/85/EK (2005. gada 1. decembris) par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kuram piešķir un atņem bēgļa statusu (OV 2005, L 326, 13. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) N. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, p. 31).


title: Lieta C-658/19: Prasība, kas celta 2019. gada 4. septembrī – Eiropas Komisija/Spānijas Karaliste

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/27

      Prasība, kas celta 2019. gada 4. septembrī – Eiropas Komisija/Spānijas Karaliste
      (Lieta C-658/19)
      (2019/C 357/34)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: D. Nardi, G. von Rintelen un S. Pardo Quintillán)

         Atbildētāja: Spānijas Karaliste

         Prasītājas prasījumi

                  —

                  atzīt, ka, līdz 2018. gada 6. maijam nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2016/680 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (1), vai katrā ziņā nedarot šos aktus zināmus Komisijai, Spānijas Karaliste nav izpildījusi minētās direktīvas 63. panta 1. punkta prasības;

                  —

                  pamatojoties uz LESD 260. panta 3. punktu, uzlikt Spānijas Karalistei kavējuma naudu 89 548,20 EUR dienā no tā sprieduma pasludināšanas dienas, ar kuru tiks atzīta pienākuma pieņemt normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2016/680, vai katrā ziņā tos darīt zināmus Komisijai neizpilde, un likt šo summu iemaksāt Komisijas norādītajā naudas kontā;

                  —

                  pamatojoties uz LESD 260. panta 3. punktu, uzlikt Spānijas Karalistei vienotas likmes summu, kas atbilst 21 321,00 EUR dienā, kas pareizināta ar pārkāpuma turpināšanās dienu skaitu, ja šī summa pārsniedz minimālo vienotas likmes summu 5 290 000 EUR, un likt šo summu iemaksāt Komisijas norādītajā naudas kontā;

                  —

                  piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Atbilstoši Direktīvas 2016/680 63. panta 1. punktam dalībvalstīm līdz 2018. gada 6. maijam bija jāpieņem un jāpublicē normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, un šo noteikumu teksts tūlīt jādara zināms Komisijai.
      Komisija nav tikusi informēta par kāda no prasītajiem transponēšanas pasākumiem noteikšanu un stāšanos spēkā, kā arī nav saņēmusi nekādus citus datus par to, ka Direktīva būtu tikusi transponēta.
      Līdz ar to Spānijas Karaliste vairāk kā gadu pēc transponēšanas termiņa beigām nav transponējusi Direktīvu (ES) 2016/680.

         (1)  OV 2016, L 119, 89. lpp.


title: Lieta T-217/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 10. septembra spriedums – DK/EĀDD (Civildienests – Disciplinārlieta – Kriminālsodāmība – No pensijas ieturēts naudas sods – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Samērīgums – Pienākums norādīt pamatojumu – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Atbildība)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/30

      Vispārējās tiesas 2019. gada 10. septembra spriedums – DK/EĀDD
      (Lieta T-217/18) (1)

      (Civildienests - Disciplinārlieta - Kriminālsodāmība - No pensijas ieturēts naudas sods - Acīmredzama kļūda vērtējumā - Samērīgums - Pienākums norādīt pamatojumu - Atbildību mīkstinoši apstākļi - Atbildība)
      (2019/C 357/36)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: DK (pārstāvji: S. Orlandi un T. Martin, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Ārējās darbības dienests (pārstāvji: S. Marquardt un R. Spac)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 270. pantu un ar ko tiek lūgts, pirmkārt, atcelt EĀDD 2017. gada 23. maija lēmumu piemērot prasītājam disciplinārsodu, un, otrkārt, atlīdzināt zaudējumus, kuri prasītājam esot radīti, EĀDD pārkāpjot viņa tiesības uz aizstāvību kriminālprocesā, kas pret viņu ticis uzsākts Beļģijas tiesās.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Prasību noraidīt.

                  2)

                     DK atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 211, 18.6.2018.


title: Lieta T-308/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 4. septembra spriedums – Hamas/Padome (Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret personām, grupām un organizācijām – Līdzekļu iesaldēšana – Iespēja trešās valsts iestādei tikt kvalificētai par kompetentu iestādi Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP izpratnē – Lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu faktiskais pamats – Pienākums norādīt pamatojumu – Kļūda vērtējumā – Neiejaukšanās princips – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Padomes pieņemto aktu apliecināšana)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/30

      Vispārējās tiesas 2019. gada 4. septembra spriedums – Hamas/Padome
      (Lieta T-308/18) (1)

      (Kopējā ārpolitika un drošības politika - Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret personām, grupām un organizācijām - Līdzekļu iesaldēšana - Iespēja trešās valsts iestādei tikt kvalificētai par kompetentu iestādi Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP izpratnē - Lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu faktiskais pamats - Pienākums norādīt pamatojumu - Kļūda vērtējumā - Neiejaukšanās princips - Tiesības uz aizstāvību - Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā - Padomes pieņemto aktu apliecināšana)
      (2019/C 357/37)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Hamas (Doha, Katara) (pārstāve: L. Glock, advokāte)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: sākotnēji B. Driessen un A. Sikora-Kalėda, vēlāk – M. Driessen un S. Van Overmeire)

         Priekšmets

      Prasība, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt, pirmkārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2018/475 (2018. gada 21. marts), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2017/1426 (OV 2018, L 79, 26. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2018/468 (2018. gada 21. marts), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2017/1420 (OV 2018, L 79, 7. lpp.), un, otrkārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2018/1084 (2018. gada 30. jūlijs), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu 2018/475 (OV 2018, L 194, 144. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2018/1071 (2018. gada 30. jūlijs), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2018/468 (OV 2018, L 194, 23. lpp.).

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Atcelt Padomes Lēmumu (KĀDP) 2018/475 (2018. gada 21. marts), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2017/1426, Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2018/468 (2018. gada 21. marts), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2017/1420, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2018/1084 (2018. gada 30. jūlijs), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2018/475, un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2018/1071 (2018. gada 30. jūlijs), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu 2018/468, ciktāl tie attiecas uz ““Hamas”, tostarp “Hamas-Izz al-Din al-Qassem””.

                  2)

                     Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Hamas tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 259, 23.7.2018.


title: Lieta T-680/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 9. septembra spriedums – SLL Service/EUIPO – Elfa International (“LUMIN8”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Grafiska preču zīme “LUMIN8” – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “LUMI” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/31

      Vispārējās tiesas 2019. gada 9. septembra spriedums – SLL Service/EUIPO – Elfa International (“LUMIN8”)
      (Lieta T-680/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību - Grafiska preču zīme “LUMIN8” - Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “LUMI” - Relatīvs atteikuma pamats - Sajaukšanas iespēja - Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      (2019/C 357/38)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: SLL Service GmbH (Ķelne, Vācija) (pārstāvis: C. Schmitt, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: A. Lukošiūtė un H. O’Neill)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Elfa International AB (Västervik, Zviedrija)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 28. augusta lēmumu lietā R 2752/2017-2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Elfa International un SLL Service.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Prasību noraidīt.

                  2)

                     SLL Service GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 25, 21.1.2019.


title: Lieta T-689/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 9. septembra spriedums – Executive Selling/EUIPO (“EXECUTIVE SELLING”) (Eiropas Savienības preču zīme – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Grafiska preču zīme “EXECUTIVE SELLING” – Absolūts atteikuma pamats – Aprakstošs raksturs – Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/32

      Vispārējās tiesas 2019. gada 9. septembra spriedums – Executive Selling/EUIPO (“EXECUTIVE SELLING”)
      (Lieta T-689/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību - Grafiska preču zīme “EXECUTIVE SELLING” - Absolūts atteikuma pamats - Aprakstošs raksturs - Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      (2019/C 357/39)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Executive Selling (Parīze, Francija) (pārstāvji: V. Bouchara un A. Maier, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis: A. Folliard-Monguiral)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2018. gada 14. septembra lēmumu lietā R 313/2018-1 attiecībā uz grafiska apzīmējuma “EXECUTIVE SELLING” starptautisku reģistrāciju, ko attiecina uz Eiropas Savienību.

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                     Prasību noraidīt.

                  2)

                     Executive Selling atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 25, 21.1.2019.


title: Lieta T-744/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 10. septembra spriedums – Oakley/EUIPO – Xuebo Ye (Pārtrauktas elipses attēls) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes, kurā ir attēlota pārtraukta elipse, reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības grafiska preču zīme, kurā ir attēlota elipse – Relatīvs atteikuma pamats – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/33

      Vispārējās tiesas 2019. gada 10. septembra spriedums – Oakley/EUIPO – Xuebo Ye (Pārtrauktas elipses attēls)
      (Lieta T-744/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes, kurā ir attēlota pārtraukta elipse, reģistrācijas pieteikums - Agrāka Eiropas Savienības grafiska preču zīme, kurā ir attēlota elipse - Relatīvs atteikuma pamats - Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      (2019/C 357/40)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Oakley, Inc. (Foothill Ranch, Kalifornija, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvji: E. Ochoa Santamaría un I. Aparicio Martínez, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: S. Palmero Cabezas un H. O’Neill)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Xuebo Ye (Wenzhou, Ķīna)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2018. gada 22. oktobra lēmumu lietā R 692/2018-1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Oakley un Xuebo Ye.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas pirmās padomes 2018. gada 22. oktobra lēmumu lietā R 692/2018-1.

                  2)

                     EUIPO atlīdzina tiesāšanās izdevumus, tostarp Oakley, Inc. radušos tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 65, 18.2.2019.


title: Lieta T-434/17: Vispārējās tiesas 2019. gada 22. jūlija rīkojums – Younique/EUIPO – Jafer Enterprises R&D (“younique products”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Iebildumu atsaukšana – Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/34

      Vispārējās tiesas 2019. gada 22. jūlija rīkojums – Younique/EUIPO – Jafer Enterprises R&D (“younique products”)
      (Lieta T-434/17) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Iebildumu atsaukšana - Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)
      (2019/C 357/42)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Younique LLC (Alpine, Jūta, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvis: M. Edenborough, QC)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: J. García Murillo un A. Folliard-Monguiral)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Jafer Enterprises R&D, SLU (Granollers, Spānija) (pārstāvis: N. Fernández Fernández-Pacheco, advokāts)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2017. gada 25. aprīļa lēmumu lietā R 1564/2016-2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Jafer Enterprises R&D un Younique.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Izbeigt tiesvedību lietā par šo prasību.

                  2)

                     Younique LLC sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) tiesāšanās izdevumus.

                  3)

                     Jafer Enterprises R&D, SLU sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

         (1)  OV C 318, 25.9.2017.


title: Lieta T-511/19: Prasība, kas celta 2019. gada 17. jūlijā – Staciwa/Komisija

text:
               21.10.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/35

      Prasība, kas celta 2019. gada 17. jūlijā – Staciwa/Komisija
      (Lieta T-511/19)
      (2019/C 357/43)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Katarzyna Staciwa (Częstochowa, Polija) (pārstāvji: L. Levi un A. Blot, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas 2018. gada 7. novembra lēmumu nepiešķirt prasītājai Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 12. panta 2. punktā paredzēto pabalstu sakarā ar atbrīvošanu no amata;

                  —

                  atcelt Komisijas 2019. gada 17. aprīļa lēmumu, ar ko noraidīta prasītājas 2018. gada 21. decembra sūdzība par iepriekš minēto lēmumu;

                  —

                  atlīdzināt prasītājai nodarīto materiālo kaitējumu;

                  —

                  atlīdzināt prasītājai nodarīto morālo kaitējumu;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza sešus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek izvirzīta iebilde par prettiesiskumu attiecībā uz Individuālo tiesību pārvaldes un maksājumu biroja 2017. gada 15. decembra dokumentu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek izvirzīta vēl viena iebilde par prettiesiskumu attiecībā uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 12. panta 2. punktu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 12. panta 2. punkts.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principa pārkāpums.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots labas pārvaldības principa pārkāpums un rūpības pienākuma neizpilde.