title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 21. jūnija spriedums.#IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds gGmbH pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Sabiedrības piekļuve iestāžu dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – 4. panta 5. punkts – Apjoms – Dalībvalsts izdoti dokumenti – Šīs dalībvalsts iebildums pret šo dokumentu izsniegšanu – Tādas pārbaudes apjoms, ko veic iestāde un Savienības tiesa, balstoties uz dalībvalsts izvirzīto iebildumu pamatojumu – Strīdīgā dokumenta iesniegšana Savienības tiesā.#Lieta C‑135/11 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 21. jūnijā (
            *1
         )
      “Apelācija — Sabiedrības piekļuve iestāžu dokumentiem — Regula (EK) Nr. 1049/2001 — 4. panta 5. punkts — Apjoms — Dalībvalsts izdoti dokumenti — Šīs dalībvalsts iebildums pret šo dokumentu izsniegšanu — Tādas pārbaudes apjoms, ko veic iestāde un Savienības tiesa, balstoties uz dalībvalsts izvirzīto iebildumu pamatojumu — Strīdīgā dokumenta iesniegšana Savienības tiesā”
      Lieta C-135/11 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2011. gada 16. martā iesniedza

            IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH
          , Hamburga (Vācija), ko pārstāv S. Crosby un S. Santoro, advocaten,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:

         Eiropas Komisija, ko pārstāv C. O’Reilly un P. Costa de Oliveira, pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja pirmajā instancē,

         Dānijas Karaliste,

         Somijas Republika,

         Zviedrijas Karaliste,

      personas, kas iestājušās pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 1. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH (turpmāk tekstā – “IFAW”) lūdz Tiesu atcelt Vispārējās tiesas 2011. gada 13. janvāra spriedumu lietā T-362/08 IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisija (Krājums, II-11. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja IFAW prasību atcelt Eiropas Komisijas 2008. gada 19. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ar ko apelācijas sūdzības iesniedzējai tiek atteikta piekļuve dokumentam, kuru Vācijas iestādes iesniegušas Komisijai procedūrā par tādas teritorijas deklasificēšanu, kas aizsargāta saskaņā ar Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvu 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp.).

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               EKL 255. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Jebkuram Savienības pilsonim, kā arī jebkurai fiziskai personai, kas dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kam ir juridiskā adrese kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem, ievērojot principus un nosacījumus, ko nosaka saskaņā ar 2. un 3. punktu.
               2.   Padome saskaņā ar 251. pantā minēto procedūru divos gados pēc Amsterdamas Līguma stāšanās spēkā nosaka vispārējus principus un ierobežojumus, pamatojoties uz sabiedriskām vai privātām interesēm, kas reglamentē minētās tiesības piekļūt dokumentiem.”

               3

               Deklarācijā Nr. 35 par [EK] līguma 255. panta [..] 1. punktu, kas pievienota Amsterdamas Līguma Nobeiguma aktam, ir precizēts:
               “Konference vienojas, ka [EK] līguma [255.] panta 1. punktā minētie principi un nosacījumi ļauj dalībvalstīm lūgt, lai Komisija vai Padome trešām personām nedara zināmus šo valstu dokumentus bez attiecīgo valstu piekrišanas.”

               4

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regula (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) saskaņā ar tās 19. panta otro daļu ir piemērojama no 2001. gada 3. decembra.

               5

               Regulas Nr. 1049/2001 preambulas 2., 4. un 10. apsvērums ir izteikti šādi:

                        “(2)

                        Atklātība dod iespēju pilsoņiem vēl vairāk iesaistīties lēmumu pieņemšanā un nodrošina lielāku pārvaldes sistēmas leģitimitāti un efektivitāti demokrātiskā iekārtā, kā arī nosaka tai lielāku atbildību pilsoņu priekšā. Atklātība veicina demokrātijas un pamattiesību ievērošanas principu nostiprināšanos, kuri noteikti ES Līguma 6. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.

                  [..]

                        (4)

                        Šīs regulas mērķis ir pēc iespējas pilnīgāk nodrošināt sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem un noteikt vispārīgus principus un ierobežojumus šādām tiesībām saskaņā ar EK Līguma 255. panta 2. punktu.

                  [..]

                        (10)

                        Lai padarītu iestāžu darbu atklātāku, Eiropas Parlamentam, Padomei un Komisijai ir jānodrošina ne tikai šajās iestādēs sagatavoto dokumentu, bet arī saņemto dokumentu pieejamība. Šajā sakarā der atgādināt, ka Amsterdamas Līguma Nobeiguma aktam pievienotā Deklarācija Nr. 35 paredz, ka dalībvalsts var pieprasīt Komisijai vai Padomei bez tās iepriekšējas piekrišanas nenodot trešām personām dokumentus, kas izdoti šajā valstī.”

               6

               Regulas Nr. 1049/2001 1. panta, kura nosaukums ir “Mērķis”, a) punktā ir noteikts:
               “Šīs regulas mērķis ir:

                        a)

                        noteikt principus, nosacījumus un ierobežojumus, kas saistīti ar sabiedrības vai privātām interesēm, kuri reglamentē tiesības piekļūt EK Līguma 255. pantā paredzētajiem Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas (turpmāk tekstā “iestādes”) dokumentiem, nodrošinot iespējami plašāku piekļuvi tiem.”

               7

               Minētās regulas 2. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
               “1.   Ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, ievērojot šajā regulā noteiktos principus, nosacījumus un ierobežojumus.
               [..]
               3.   Šī regula attiecas uz visiem iestādes dokumentiem, tātad uz dokumentiem, ko tā ir izdevusi, saņēmusi vai kuri ir tās rīcībā un skar jebkuru darbības jomu Eiropas Savienībā.”

               8

               Šīs pašas regulas 3. pantā ir noteikts:
               “Šajā regulā:

                        a)

                        “dokuments” ir jebkura satura informācija neatkarīgi no tās pasniegšanas veida (uz papīra, elektroniskā formā vai skaņu, vizuālie un audiovizuālie ieraksti), kas skar iestādes politiku, darbību un lēmumus;

                        b)

                        “trešā persona” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kā arī subjekts ārpus attiecīgās iestādes, tostarp dalībvalstis, citas iestādes un organizācijas Kopienā vai ārpus tās, kā arī trešās valstis.”

               9

               Regulas Nr. 1049/2001 4. pants, kurā ir uzskaitīti izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem, ir formulēts šādi:
               “1.   Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:

                        a)

                        sabiedrības interesēm saistībā ar:

                                 —

                                 valsts drošību,

                                 —

                                 aizsardzību un militāro jomu,

                                 —

                                 starptautiskajām attiecībām,

                                 —

                                 Kopienas vai kādas dalībvalsts finanšu, monetāro vai ekonomikas politiku;

                  [..]
               3.   [..]
               Var atteikt piekļuvi dokumentam, kas satur viedokļu izklāstu iekšējām vajadzībām sakarā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām attiecīgās iestādes iekšienē, pat tad, ja lēmums jau ir pieņemts, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt lēmumu pieņemšanai iestādē, ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
               4.   Kas attiecas uz trešo personu dokumentiem, iestāde apspriežas ar attiecīgo trešo personu ar mērķi noskaidrot, vai ir jāpiemēro 1. vai 2. punktā paredzētais izņēmums, ja nav skaidrības par to, vai šo dokumentu drīkst izsniegt vai ne.
               5.   Dalībvalsts var lūgt iestādei atteikt piekļuvi dokumentam, kas ir izdots minētajā dalībvalstī, bez tās iepriekšējas piekrišanas.
               6.   Ja izņēmumi attiecas tikai uz kādu pieprasītā dokumenta daļu, pārējās dokumenta daļas publisko.
               7.   Izņēmumi, kas noteikti 1. līdz 3. punktā, ir spēkā tik ilgi, kamēr šāda aizsardzība ir pamatota, ņemot vērā dokumenta saturu. Izņēmumi var būt spēkā ne ilgāk kā 30 gadus. Ja dokumentiem ir piemērojami izņēmumi, kas skar privāto dzīvi vai komerciālās intereses, kā arī ja tie ir slepeni dokumenti, izņēmumus vajadzības gadījumā drīkst piemērot arī pēc šā termiņa.”

         Tiesvedības priekšvēsture

               10

                  IFAW ir nevalstiska organizācija, kura darbojas dzīvnieku labklājības un dabas aizsardzības jomā. Pēc tam, kad IFAW bija izteikusi iebildumus par rūpnieciska projekta īstenošanu aizsargājamā teritorijā Vācijā (turpmāk tekstā – “attiecīgais rūpnieciskais projekts”), tā lūdza piekļuvi vairākiem dokumentiem, kurus Komisija bija saņēmusi šī rūpnieciskā projekta pārbaudei, precīzāk, piekļuvi konkrētiem dažādu Vācijas Federatīvās Republikas iestāžu izdotiem dokumentiem.

         Par pirmo IFAW iesniegto pieteikumu saistībā ar piekļuvi dokumentiem

               11

               Ar Komisijai adresētu 2001. gada 20. decembra vēstuli IFAW lūdza piekļuvi atsevišķiem dokumentiem, kurus šī iestāde bija saņēmusi attiecīgā rūpnieciskā projekta pārbaudei, proti, piekļuvi konkrētiem Vācijas Federatīvās Republikas un Hamburgas pilsētas izdotiem dokumentiem, kā arī 2000. gada 15. marta vēstulei, ko Vācijas kanclers bija adresējis Komisijas priekšsēdētājam (turpmāk tekstā – “Vācijas kanclera vēstule”).

               12

               Uzskatot, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu tai ir aizliegts izsniegt pieprasītos dokumentus bez attiecīgās dalībvalsts iepriekšējas piekrišanas, Komisija 2002. gada 26. martā pieņēma lēmumu atteikt IFAW piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem.

               13

               Ar prasības pieteikumu, kurš Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2002. gada 4. jūnijā, IFAW cēla prasību par minētā lēmuma atcelšanu.

               14

               Ar 2004. gada 30. novembra spriedumu lietā T-168/02 IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisija (Krājums, II-4135. lpp.) Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja kā nepamatotu.

               15

               2005. gada 10. februārī Zviedrijas Karaliste, persona, kas iestājusies lietā, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums, iesniedza Tiesā apelācijas sūdzību par šo spriedumu.

               16

               Ar 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-64/05 P Zviedrija/Komisija (Krājums, I-11389. lpp.) Tiesa atcēla iepriekš minēto spriedumu lietā IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisija, kā arī Komisijas 2002. gada 26. marta lēmumu.

         Par otro IFAW iesniegto pieteikumu saistībā ar piekļuvi dokumentiem

               17

               Pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Zviedrija/Komisija IFAW ar 2008. gada 13. februāra vēstuli atkārtoti iesniedza Komisijai pieteikumu saistībā ar piekļuvi dokumentiem, kurus šī iestāde bija saņēmusi attiecīgā rūpnieciskā projekta pārbaudei un kurus bija izdevušas Vācijas iestādes.

               18

               Komisija ar 2008. gada 20. februāra vēstuli apstiprināja apelācijas sūdzības iesniedzējas 2008. gada 13. februāra vēstules saņemšanu.

               19

               2008. gada 26. martā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza Komisiju atbildēt uz tās 2008. gada 13. februāra pieteikumu.

               20

               Ar 2008. gada 7. aprīļa vēstuli Komisija informēja IFAW, ka ar Vācijas iestādēm notiek apspriešanās par pieprasīto dokumentu izsniegšanu.

               21

               2008. gada 9. aprīlī apelācijas sūdzības iesniedzēja atkārtoti lūdza Komisiju līdz 2008. gada 22. aprīlim atbildēt uz tās 2008. gada 13. februāra pieteikumu.

               22

               Nesaņēmusi šajā datumā atbildi no Komisijas, IFAW ar 2008. gada 29. aprīļa vēstuli iesniedza atkārtotu pieteikumu.

               23

               2008. gada 19. maijā Komisija atbildēja apelācijas sūdzības iesniedzējai, apstiprinot, ka tā ir saņēmusi atkārtoto pieteikumu, un apgalvojot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai tiks sniegta atbilde Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajā termiņā.

               24

               2008. gada 19. jūnijā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu saistībā ar IFAW atkārtoto pieteikumu un paziņoja to apelācijas sūdzības iesniedzējai šajā pašā dienā. Ar šo lēmumu Komisija izsniedza visus apelācijas sūdzības iesniedzējas pieprasītos dokumentus, proti, astoņus dokumentus, kurus izdevusi Hamburgas pilsēta un Vācijas Federatīvā Republika, bet atteicās apmierināt pieteikumu saistībā ar piekļuvi Vācijas kanclera vēstulei, jo Vācijas iestādes bija iebildušas pret šī dokumenta izsniegšanu.

               25

               Saskaņā ar strīdīgo lēmumu, pirmkārt, Vācijas iestādes bija apgalvojušas, ka iepazīšanās ar Vācijas kanclera vēstuli kaitētu sabiedrības interesēm saistībā ar Vācijas Federatīvās Republikas starptautiskajām attiecībām un ekonomikas politiku Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešā un ceturtā ievilkuma nozīmē.

               26

               Šī vēstule esot saistīta ar konfidenciālu paziņojumu, kas izpausts vienīgi iekšējai lietošanai saistībā ar Vācijas Federatīvās Republikas un citu dalībvalstu ekonomikas politiku. Iepazīšanās ar šo dokumentu kaitētu ne tikai konfidencialitātei, negatīvi ietekmējot starptautiskās attiecības starp Vācijas Federatīvo Republiku, iestādēm un citām dalībvalstīm, bet arī apdraudētu Vācijas un citu dalībvalstu ekonomikas politiku. Līdz ar to piekļuve Vācijas kanclera vēstulei bija jāatsaka saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešo un ceturto ievilkumu.

               27

               Otrkārt, Vācijas iestādes norādīja, ka iepazīšanās ar Vācijas kanclera vēstuli nopietni kaitētu Komisijas lēmumu pieņemšanas aizsardzībai Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.

               28

               Faktiski šī vēstule attiecas uz konfidenciālu paziņojumu, kas adresēts Komisijai un domāts vienīgi iekšējai lietošanai saistībā ar Komisijas apspriedēm par attiecīgā rūpnieciskā projekta pārbaudi. Iepazīšanās ar šo dokumentu nopietni kaitētu lēmumu pieņemšanai Komisijā. Līdz ar to attiecībā uz Vācijas kanclera vēstuli esot piemērojams Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrajā daļā paredzētais izņēmums.

               29

               Komisija strīdīgajā lēmumā ir atspoguļojusi Vācijas iestāžu izvirzītā pamatojuma būtību. Turklāt tā ir pārbaudījusi, vai pastāvēja sevišķās sabiedrības intereses Direktīvas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, kas pamatotu minētas vēstules izsniegšanu. Šajā gadījumā Komisijas rīcībā nav neviena fakta, kas norādītu uz to, ka pastāvēja tādas iespējami sevišķās sabiedrības intereses šīs normas izpratnē, kas būtu pārākas par Komisijas lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību.

               30

               Saistībā ar jautājumu par daļēju piekļuvi attiecīgajam dokumentam Komisija strīdīgajā lēmumā ir norādījusi, ka saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Zviedrija/Komisija tai bija jāņem vērā konsultācijas procesa rezultāts un jāatsaka piekļuve Vācijas kanclera vēstulei, pamatojoties uz Vācijas iestāžu izvirzītajiem izņēmumiem un to norādītajiem iemesliem. Tā kā Vācijas iestādes iebilda pret iepazīšanos ar Vācijas kanclera vēstuli pilnā apmērā, šim dokumentam nevarēja piešķirt daļēju piekļuvi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punktu.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               31

                  IFAW2008. gada 28. augustā cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu, kura tika noraidīta ar pārsūdzēto spriedumu.

               32

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 67.–88. punktā būtībā norādīja, ka Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktā dalībvalsts iepriekšēja piekrišana ir noteikta kā nepieciešams nosacījums tās izdota dokumenta izsniegšanai.

               33

               Tomēr Vispārējā tiesa arī atgādināja, kā jau Tiesa ir nospriedusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Zviedrija/Komisija, ka Regula Nr. 1049/2001 nepiešķir attiecīgajai dalībvalstij vispārīgas un beznosacījuma veto tiesības diskrecionāri un, nenorādot pamatojumu, iebilst pret jebkāda iestādes rīcībā esoša dokumenta izsniegšanu tikai tādēļ, ka šo dokumentu ir izdevusi šī dalībvalsts. Faktiski ar šīs regulas 4. panta 5. punktu dalībvalstij tiek ļauts iebilst pret tās izdotu dokumentu izsniegšanu, tikai pamatojoties uz materiāltiesiskajiem izņēmumiem, kas paredzēti šī panta 1.–3. punktā, un savu nostāju šajā sakarā pienācīgi pamatojot.

               34

               Saskaņā ar Vispārējās tiesas viedokli, pirms atteikt piekļuvi dokumentam, kuru izdevusi kāda dalībvalsts, Komisijai tātad ir jāpārbauda, vai dalībvalsts iebildumi ir pamatoti ar minētā 4. panta 1.–3. punktā paredzētajiem materiāltiesiskajiem izņēmumiem un vai tā ir pienācīgi pamatojusi savu nostāju šajā ziņā.

               35

               Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 84.–88. punktā nosprieda, ka šajā gadījumā, runājot par atteikumu piešķirt piekļuvi dokumentam, kuru ir izdevusi dalībvalsts un kurš ir balstīts uz minētās dalībvalsts izvirzīto iebildumu pamatojumu, nav nepieciešams apskatīt jautājumu par to, vai Komisijai – papildus tīri formālai pārbaudei par to, vai dalībvalsts atteikums piešķirt piekļuvi ir pamatots un vai ir norādīti Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā minētie izņēmumi, – ir pienākums veikt prima facie pārbaudi vai arī pilnu dalībvalsts izvirzīto iebildumu pamatojuma pārbaudi.

               36

               Faktiski Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ja Komisijas lēmums saistībā ar dalībvalsts izdota dokumenta izsniegšanu, no vienas puses, atbilst attiecīgās dalībvalsts lūgumam saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu, no otras puses, vienīgā pārbaude, kas būtu veicama šajā gadījumā būtu tā, kuru Savienības tiesai ir tiesības veikt saistībā ar Komisijas lēmumu atteikt piekļuvi attiecīgajam dokumentam.

               37

               Turpinājumā, proti, pārsūdzētā sprieduma 101.–127. punktā, Vispārējā tiesa izvērtēja Komisijas atteikuma piešķirt piekļuvi Vācijas kanclera vēstulei pamatotību.

               38

               Vispirms tā pārsūdzētā sprieduma 103. punktā atgādināja, ka šajā gadījumā, kurā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu ir atteikusi piešķirt piekļuvi dalībvalsts izdotam dokumentam, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto izņēmumu, kas attiecas uz sabiedrības interesēm, piemērošana ir atkarīga no dalībvalsts, nevis Komisijas vērtējuma pēc būtības.

               39

               Turklāt tā pārsūdzētā sprieduma 105. un 106. punktā norādīja, ka saistībā ar apjomu, kādā Savienības tiesai jāpārbauda šāda lēmuma tiesiskums, gadījumā, kad ir piemērojams kāds no minēta 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem materiāltiesiskajiem izņēmumiem, Vācijas Federatīvajai Republikai ir jāatzīst plaša rīcības brīvība, nosakot, vai ar minēto izņēmumu jomām saistīto dokumentu izsniegšana varētu kaitēt sabiedrības interesēm.

               40

               Vispārējā tiesa no tā pārsūdzētā sprieduma 107. punktā secināja, ka Savienības tiesas pārbaude būtu jāattiecina tikai uz to, ka tiek izvērtēts, vai ir ievēroti procesuālie un pamatojuma noteikumi, tiek izvērtēta faktu saturiskā precizitāte, kā arī tas, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana.

               41

               Pēc šīs pārbaudes Vispārējā tiesa secināja, ka vērtējums, saskaņā ar kuru Vācijas kanclera vēstules izsniegšana varētu kaitēt sabiedrības interešu aizsardzībai saistībā ar Vācijas Federatīvās Republikas ekonomikas politiku, nav balstīts uz Vācijas iestāžu pieļautu acīmredzamu kļūdu. Pārsūdzētā sprieduma 138. punktā tā turklāt secināja, ka Komisija pēc iebildumu, kurus šī dalībvalsts bija iesniegusi atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktam, saņemšanas ir pamatoti atteikusi izsniegt minēto vēstuli, pamatojoties uz šīs pašas regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ceturtajā ievilkumā minēto izņēmumu, kas attiecas uz sabiedrības interešu aizsardzību saistībā ar dalībvalsts ekonomikas politiku.

               42

               Visbeidzot, lai gan IFAW bija lūgusi Vispārējo tiesu pierādījumu savākšanas pasākumu ietvaros piespriest Komisijai izsniegt Vācijas kanclera vēstuli, Vispārējā tiesa, uzskatot, ka tā var atbilstoši lemt par prasību, pamatojoties uz lietas dalībnieku tiesvedības laikā izvirzītajiem prasījumiem, pamatiem un argumentiem, atteica piespriest iesniegt šo dokumentu.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               43

                  IFAW lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī strīdīgo lēmumu un

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā, gan apelācijas instancē.

               44

               Komisija lūdz:

                        —

                        apelācijas sūdzību noraidīt un

                        —

                        piespriest IFAW atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

               45

               Sava lūguma atcelt pārsūdzēto spriedumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza divus pamatus, kas atteicas uz kļūdām tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, pirmkārt, saistībā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta interpretāciju un, otrkārt, tādēļ, ka tā nav veikusi pilnu Vācijas kanclera vēstules pārbaudi, lai novērtētu piekļuves šim dokumentam atteikuma iemeslu pamatotību.

         Par pirmo pamatu

               46

               Ar savu pirmo pamatu IFAW būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neatzīstot, ka Komisijai attiecībā uz dokumentu, kura izsniegšanai nepiekrita attiecīgā dalībvalsts, vajadzēja veikt minētās dalībvalsts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, izvirzīto iebildumu pamatojuma izsmeļošu vērtējumu.

         Lietas dalībnieku argumenti

               47

                  IFAW apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka nebija ne vajadzības, ne arī nozīmes Komisijai veikt attiecīgās dalībvalsts izteiktā atteikuma pamatojuma padziļinātu vērtējumu, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu, kā to ir interpretējusi Tiesa. Tātad saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas viedokli Komisijai papildus pārbaudei, vai dalībvalsts savus iebildumus ir pamatojusi, bija, pirmkārt, jāpārbauda, vai šis pamatojums ir saistīts ar Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, un, otrkārt, in concreto jāizvērtē, vai minētie izņēmumi un pamatojums ir piemērojami attiecībā uz attiecīgo dokumentu.

               48

               Savā iebildumu rakstā Komisija apgalvo, ka tā izvērtēja, vai izņēmumi un pamatojums prima facie bija izvirzīti pamatoti, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, un, tā kā tas tā bija, Komisija apgalvo, ka tā minēja iemeslus, ar kuriem ir pamatots tās lēmums par atteikumu.

         Tiesas vērtējums

               49

               Vispirms ir jāatgādina, kā izriet no Regulas Nr. 1049/2001 preambulas 4. apsvēruma un 1. panta, ka šīs regulas mērķis ir pēc iespējas pilnīgāk nodrošināt sabiedrības tiesības piekļūt iestādes rīcībā esošajiem dokumentiem. Saskaņā ar minētās regulas 2. panta 3. punktu šīs tiesības attiecas ne tikai uz iestāžu izdotajiem dokumentiem, bet arī tiem, kas saņemti no trešajām personām, tostarp dalībvalstīm, kā precizēts šīs pašas regulas 3. panta b) punktā.

               50

               Tomēr Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā ir paredzēti izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem. Precīzāk, šī panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalsts var lūgt iestādei atteikt piekļuvi dokumentam, kas ir izdots minētajā dalībvalstī, bez tās iepriekšējas piekrišanas.

               51

               Šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika izmantoja iespēju, kas tai dota saskaņā ar minēto 4. panta 5. punktu, un lūdza Komisijai neizsniegt Vācijas kanclera vēstuli. Šī dalībvalsts savus iebildumus pamatoja ar minētās regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešajā un ceturtajā ievilkumā paredzētajiem izņēmumiem, kas attiecas uz sabiedrības interešu aizsardzību saistībā ar dalībvalsts starptautiskajām attiecībām un ekonomikas politiku, kā arī ar šī paša 4. panta 3. punkta otrajā daļā paredzēto izņēmumu saistībā ar Komisijas lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību. Tādēļ Komisija strīdīgajā lēmumā atteikumu piekļūt Vācijas kanclera vēstulei pamatoja ar Vācijas iestāžu izteiktajiem iebildumiem saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu.

               52

               Tiesai iepriekš minētajā spriedumā lietā Zviedrija/Komisija jau ir bijusi iespēja precizēt iebildumu, kurus dalībvalsts izteikusi saskaņā ar minēto normu, apjomu.

               53

               Tiesa tātad ir uzsvērusi, ka šī ir procesuāla norma, jo tajā ir paredzēta tikai prasība par attiecīgās dalībvalsts iepriekšēju piekrišanu, ja minētā valsts šajā ziņā ir izteikusi īpašu lūgumu, un tā ir veltīta Savienības lēmumu pieņemšanas procesam (iepriekš minētais spriedums lietā Zviedrija/Komisija, 78. un 81. punkts).

               54

               Atšķirībā no Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punkta, kurš gadījumā, ja tas ir trešo personu izdots dokuments, šīm personām piešķir vienīgi tiesības uz to, ka ar tām attiecīgā iestāde apspriedīsies saistībā ar šī paša 4. panta 1. un 2. punktā paredzēto izņēmumu piemērošanu, šī panta 5. punktā dalībvalsts iepriekšēja piekrišana ir noteikta kā nepieciešams nosacījums tās izdota dokumenta izsniegšanai, ja attiecīgā dalībvalsts to lūdz.

               55

               Tiesa tātad jau ir nospriedusi, ka, ja dalībvalsts ir izmantojusi tai Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktā paredzētās tiesības lūgt, lai konkrēts šīs valsts izdots dokuments netiktu izsniegts bez tās iepriekšējas piekrišanas, tad, lai iestāde šo dokumentu izsniegtu, ir nepieciešama šīs dalībvalsts iepriekšēja piekrišana (iepriekš minētais spriedums lietā Zviedrija/Komisija, 50. punkts).

               56

               No tā turpretī izriet, ka iestāde, kura nav saņēmusi attiecīgās dalībvalsts piekrišanu, nevar izsniegt attiecīgo dokumentu (iepriekš minētais spriedums lietā Zviedrija/Komisija, 44. punkts). Līdz ar to šajā gadījumā Komisijas lēmums saistībā ar pieteikumu par piekļuvi Vācijas kanclera vēstulei bija atkarīgs no Vācijas iestāžu lēmuma, ko tās bija pieņēmušas strīdīgā lēmuma pieņemšanas procesā.

               57

               Tomēr saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma lietā Zviedrija/Komisija 58. punktu Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts nepiešķir attiecīgajai dalībvalstij vispārīgas un beznosacījuma veto tiesības, kas tai ļautu diskrecionāri un bez pamatojuma iebilst pret jebkāda iestādes rīcībā esoša dokumenta izsniegšanu tikai tādēļ, ka šo dokumentu ir izdevusi šī dalībvalsts.

               58

               Saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma lietā Zviedrija/Komisija 76. punktu pilnvaru izmantošana, kuras ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu piešķirtas attiecīgajai dalībvalstij, ir ierobežota ar šī paša panta 1.–3. punktā paredzētajiem materiāltiesiskajiem izņēmumiem un šai dalībvalstij šajā ziņā ir tikai tiesības uz dalību iestādes lēmumu pieņemšanā. Attiecīgās dalībvalsts iepriekšēja piekrišana, kas minēta šī 4. panta 5. punktā, nav pielīdzināma diskrecionārām veto tiesībām, bet gan tikai sava veida apstiprinājumam, ka nepastāv pamatojums šī paša panta 1.–3. punktā paredzētajiem izņēmumiem. Lēmumu pieņemšanas procedūrā, kāda tā noteikta minētā 4. panta 5. punktā, tādējādi ir paredzēts, ka attiecīgajai iestādei un dalībvalstij ir jāatsaucas uz minētajā 1.–3. punktā noteiktajiem materiāltiesiskajiem izņēmumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Zviedrija/Komisija, 83. punkts).

               59

               No tā izriet, ka ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu dalībvalstij tiek ļauts iebilst pret tās izdotu dokumentu izsniegšanu, tikai pamatojoties uz materiāltiesiskajiem izņēmumiem, kas paredzēti šī panta 1.–3. punktā, un savu nostāju šajā ziņā pienācīgi pamatojot (iepriekš minētais spriedums lietā Zviedrija/Komisija, 99. punkts).

               60

               Šajā gadījumā, runājot par Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta piemērošanas jomu attiecībā uz iestādi, kurai ir iesniegts pieteikums, ir jāatgādina, kā Tiesa jau ir nospriedusi iepriekš minētā sprieduma lietā Zviedrija/Komisija 94. punktā, ka attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju attiecīgās dalībvalsts iejaukšanās neietekmē to, ka lēmumam, kuru iestāde vēlāk nosūtījusi, atbildot uz tajā iesniegto lūgumu piekļūt tās rīcībā esošajam dokumentam, ir Savienības tiesību akta raksturs.

               61

               Iestāde, kurai ir iesniegts pieteikums un kura ir lēmuma atteikt piekļuvi dokumentiem izdevēja, tātad ir atbildīga par tā tiesiskumu. Tiesa ir nospriedusi, ka šī iestāde dalībvalsts iebildumus pret tās izdota dokumenta izsniegšanu var neņemt vērā, ja izvirzītais iebildums nav nekādi pamatots vai ja iemesli, uz kuriem pamatojas šī valsts, lai atteiktu piekļuvi attiecīgajam dokumentam, neattiecas uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā minētajiem izņēmumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Zviedrija/Komisija, 88. punkts).

               62

               No tā izriet, ka, pirms atteikt piekļuvi dokumentam, kuru izdevusi kāda dalībvalsts, attiecīgajai iestādei ir jāpārbauda, vai dalībvalsts iebildumi ir pamatoti ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā paredzētajiem materiāltiesiskajiem izņēmumiem un vai tā ir pienācīgi pamatojusi savu nostāju šajā ziņā. Līdz ar to lēmuma atteikt piekļuvi pieņemšanas procedūrā Komisijai jāpārliecinās par to, ka šāds pamatojums pastāv, un tas ir jākonstatē procedūras beigās pieņemtajā lēmumā (iepriekš minētais spriedums lietā Zviedrija/Komisija, 99. punkts).

               63

               Turpretī pretēji tam, ko apgalvo IFAW, iestādei, kurai ir iesniegts pieteikums, nav jāveic attiecīgās dalībvalsts lēmuma, ar ko tiek izteikti iebildumi, izsmeļošs vērtējums, veicot pārbaudi, kas pārsniegtu vērtējumu attiecībā uz to, vai vienkārši pastāv pamatojums, kurā ir atsauce uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā minētajiem izņēmumiem.

               64

               Faktiski prasība par šādu izsmeļošu vērtējumu varētu radīt situāciju, ka – tiklīdz tas vienreiz ir veikts – iestāde, kurai ir iesniegts pieteikums, varētu kļūdaini izsniegt pieteikuma iesniedzējam attiecīgo dokumentu, lai gan ir tās dalībvalsts izteikti iebildumi, kura šo dokumentu ir izdevusi un kuri ir pienācīgi pamatoti šī sprieduma 61. un 62. panta izpratnē.

               65

               No tā izriet, ka IFAW nevar pamatoti apgalvot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neatzīstot, ka Komisijai attiecībā uz dokumentu, kura izsniegšana tika atteikta, vajadzēja veikt minētās dalībvalsts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētajiem izņēmumiem, izvirzīto iebildumu pamatojuma izsmeļošu vērtējumu.

               66

               Tādējādi ir jānoraida pirmais pamats, ko IFAW ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam.

         Par otro pamatu

               67

               Ar savu otro pamatu IFAW būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka tā varēja veikt tai noteikto pārbaudi, pati neiepazīstoties ar dokumentu, kura izsniegšanu atteica Komisija.

         Lietas dalībnieku argumenti

               68

               Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atteikusies piespriest iesniegt Komisijas rīcībā esošo Vācijas kanclera vēstuli, jo šī dokumenta iesniegšana bija nepieciešama, lai Vispārējā tiesa pati varētu pārbaudīt, vai faktiski pastāv un līdz ar to ir piemērojami izņēmumi, kurus šī iestāde ir izvirzījusi, lai pamatotu savu lēmumu atteikt nodot šo vēstuli, un kurus sākotnēji bija izvirzījusi Vācijas Federatīvā Republika. Šajā ziņā tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nevarēja veikt savu uzdevumu, neiepazīstoties ar attiecīgo dokumentu un to neizanalizējot.

               69

               Komisija atbildot apgalvo, ka Vispārējās tiesas lēmumu pieņemšanai attiecībā uz pierādījumu savākšanas pasākumiem, tostarp dokumentu iesniegšanu, ir diskrecionārs raksturs.

         Tiesas vērtējums

               70

               No pārsūdzētā sprieduma 87. punkta izriet, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas viedokli Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta piemērošana tai netraucē veikt tādu Komisijas lēmuma par atteikumu pārbaudi, kas pārsniedz prima facie pārbaudi un ir saistīta ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā paredzēto izņēmumu piemērojamības šajā gadījumā materiāltiesisko pārbaudi.

               71

               Šādā vērtējumā nav pieļauta nekāda kļūda tiesību piemērošanā.

               72

               Faktiski gadījumā, ja dalībvalsts pamatoti iebilst pret piekļuvi attiecīgajam dokumentam un ja tādēļ attiecīgajai iestādei piekļuves lūgums ir jānoraida, tad tā autoram ir tiesības uz tiesību aizsardzību tiesā. Savienības tiesai pēc ieinteresētās personas, kurai attiecīgā iestāde ir atteikusi piekļuvi, lūguma ir jāpārbauda, vai šo atteikumu varēja pamatot ar minētajiem izņēmumiem neatkarīgi no tā, vai šis atteikums ir balstīts uz šo izņēmumu vērtējumu, ko veikusi iestāde pati vai attiecīgā dalībvalsts (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Zviedrija/Komisija, 90. un 94. punkts).

               73

               Šāda tiesību aizsardzības tiesā garantija, kas pienākas pieteikuma iesniedzējam, kuram lūgumu saņēmušā iestāde ir atteikusi piekļuvi vienam vai vairākiem dalībvalsts izdotiem dokumentiem pēc šīs valsts izteiktajiem iebildumiem, nozīmē, ka Savienības tiesai lēmuma atteikt piekļuvi tiesiskums ir jāizvērtē in concreto (šajā ziņā skat. 2007. gada 1. februāra spriedumu lietā C-266/05 P Sison/Padome, Krājums, I-1233. lpp., 33.–39. punkts), ņemot vērā visus atbilstošos faktus, no kuriem vissvarīgākie ir dokumenti, kuru izsniegšana tika atteikta. Lai ievērotu aizliegumu izsniegt attiecīgos dokumentus bez attiecīgās dalībvalsts iepriekšējas piekrišanas, Vispārējai tiesai ir jāiepazīstas ar šiem dokumentiem in camera tā, lai pašiem lietas dalībniekiem attiecīgie dokumenti nav pieejami, kā ir paredzēts Vispārējās tiesas Reglamenta 67. panta 3. punkta trešajā daļā.

               74

               No pārsūdzētā sprieduma 152. un 153. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa neatzina par nepieciešamu piespriest iesniegt dokumentu, kura izsniegšana šajā gadījumā tika atteikta, proti, Vācijas kanclera vēstuli.

               75

               No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, neiepazīstoties pati ar minēto vēstuli, nevarēja in concreto izvērtēt, vai piekļuvi šim dokumentam varēja pamatoti atteikt, balstoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā paredzētajiem izņēmumiem, un līdz ar to pārbaudīt strīdīgā lēmuma tiesiskumu pretēji šī sprieduma 73. punktā minētajai prasībai.

               76

               No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pamatoti apgalvojusi, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka tā varēja veikt tai noteikto pārbaudi, pati neiepazīstoties ar dokumentu, kuru Komisija bija atteikusies izsniegt.

               77

               Tātad otrais pamats ir jāpieņem un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ pilnībā.

         Par prasību

               78

               Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja lieta ir izskatāmā stāvoklī, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

               79

               Šajā gadījumā lieta nav izskatāmā stāvoklī, un līdz ar to tā ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā, ņemot vērā Vācijas kanclera vēstuli, lemtu par prasību, kuru tajā cēla IFAW, lai panāktu strīdīgā lēmuma atcelšanu.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Vispārējās tiesas 2011. gada 13. janvāra spriedumu lietā C-362/08 IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisija;

                           2)

                           nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH celtu prasību atcelt Komisijas 2008. gada 19. jūnija lēmumu, ar ko tai tiek atteikta piekļuve dokumentam, kuru Vācijas iestādes iesniegušas Eiropas Komisijai procedūrā par tādas teritorijas deklasificēšanu, kas aizsargāta saskaņā ar Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvu 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību;

                           3)

                           lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas (otrā palāta) 2013. gada 28. februāra spriedums.#Ellinika Nafpigeia AE pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Valsts atbalsts – Kuģu būve – Lēmums, ar kuru atbalsta pasākumi atzīti par nesaderīgiem ar iekšējo tirgu – Būtisku valsts drošības interešu aizstāvēšana – Konkurences apstākļi iekšējā tirgū.#Lieta C‑246/12 P.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2004. gada 12. februārī. # Campina Melkunie BV pret Benelux-Merkenbureau. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Benelux-Gerechtshof. # Tiesību aktu tuvināšana - Direktīva 89/104/EEK. # Lieta C-265/00.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 1. decembrī.#Abdelkader Dellas un citi pret Premier ministre un Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija.#Sociālā politika - Darbinieku (darba ņēmēju) drošības un veselības aizsardzība - Direktīva 93/104/EK - "Darba laika" jēdziens - Piemērojamība - Valsts tiesiskais regulējums, kurā jo īpaši attiecībā uz nedēļas darba laika ilgumu noteikta darbiniekam (darba ņēmējam) izdevīgāka maksimālā robeža - Darba laika ilguma noteikšana atsevišķās sociālajās iestādēs - Dežūra, kuras laikā darbiniekam (darba ņēmējam) jāatrodas darba vietā - Laikposmi šādā darba laikā, kad darbinieks (darba ņēmējs) neveic aktīvu darbību - Valsts diferencētais darba stundu saskaitīšanas mehānisms atkarībā no darbības intensitātes.#Lieta C-14/04.

text:
      Lieta C‑14/04
      Abdelkader Dellas u.c.
      pret
      Premier ministre  un Ministre des Affaires sociales,
      du Travail et de la Solidarité
      [Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104/EK – “Darba laika” jēdziens – Piemērojamība – Valsts tiesiskais regulējums, kurā it īpaši attiecībā uz nedēļas darba laika ilgumu noteikta darba ņēmējam izdevīgāka maksimālā
         robeža – Darba laika ilguma noteikšana atsevišķās sociālajās iestādēs – Dežūra, kuras laikā darba ņēmējam jāatrodas darba vietā – Laikposmi šādā dežūrā, kad darba ņēmējs neveic aktīvu darbību – Valsts diferencētais klātesamības stundu saskaitīšanas mehānisms atkarībā no darbības intensitātes

      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2005. gada 12. jūlijā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 1. decembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Sociālā politika – Darbinieku (darba ņēmēju) drošības un veselības aizsardzība –Direktīva 93/104 par dažiem darba laika organizācijas
            aspektiem – Darba laiks – Jēdziens – Atsevišķu sociālo un medicīniski sociālo iestāžu darbinieki (darba ņēmēji) – Valsts tiesiskais
            regulējums, kurā paredzēta atbilstības sistēma ar vērtēšanas mehānismu, lai ņemtu vērā bezdarbības periodus – Nepieņemamība
      (Padomes Direktīva 93/104)
      2.     Sociālā politika – Darbinieku (darba ņēmēju) drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104 par dažiem darba laika organizācijas
            aspektiem – Labvēlīgākas valsts tiesību normas – Maksimālā robeža, lai izvērtētu, vai ir izpildīti direktīvas noteikumi
      (Padomes Direktīvas 93/104 15. pants)
      1.     Direktīva 93/104 par dažiem darba laika organizācijas aspektiem ir interpretējama tādējādi, ka tā nepieļauj dalībvalsts tiesisko
         regulējumu, kurā attiecībā uz dežūrām, ko darbinieki (darba ņēmēji) veic atsevišķās sociālajās un medicīniski sociālajās iestādēs,
         kuru laikā viņiem ir fiziski jāatrodas darba vietā, faktiskā darba laika aprēķināšanai ir noteikta atbilstības sistēma, saskaņā
         ar kuru tiek piemērots vērtēšanas mehānisms ar iepriekš noteiktiem koeficientiem, lai ņemtu vērā bezdarbības periodus dežūras
         laikā, ja nav nodrošināta atbilstība šīs direktīvas noteiktajām minimālajām darbinieku (darba ņēmēju) drošības un veselības
         efektīvas aizsardzības prasībām.

      Darba laika perioda, kad darbinieks (darba ņēmējs) atrodas savā darba vietā, klasificēšana par darba laiku Direktīvas 93/104
         izpratnē nevar būt atkarīga darbinieka (darba ņēmēja) darbības intensitātes, bet izriet tikai no viņa pienākuma būt darba
         devēja rīcībā.

      (sal. ar 58. un 63. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.     Direktīvas 93/104 par dažiem darba laika organizācijas aspektiem 15. pants skaidri atļauj vispārīgā veidā piemērot vai ieviest
         valsts normas, kas ir labvēlīgākas darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai. Ja valsts tiesībās ir noteikta darbiniekiem
         (darba ņēmējiem) labvēlīgāka maksimālā robeža, it īpaši attiecībā uz maksimālo nedēļas darba laiku, attiecīgās maksimālās
         robežas, lai izvērtētu, vai šajā direktīvā paredzētie aizsardzības noteikumi ir izpildīti, ir tikai un vienīgi direktīvā paredzētās.

      (sal. ar 51. un 63. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 1. decembrī (*)

      Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104/EK – “Darba laika” jēdziens – Piemērojamība – Valsts tiesiskais regulējums, kurā it īpaši attiecībā uz nedēļas darba laika ilgumu noteikta darba ņēmējam izdevīgāka maksimālā
         robeža – Darba laika ilguma noteikšana atsevišķās sociālajās iestādēs – Dežūra, kuras laikā darba ņēmējam jāatrodas darba vietā – Laikposmi šādā dežūrā, kad darba ņēmējs neveic aktīvu darbību – Valsts diferencētais klātesamības stundu saskaitīšanas mehānisms atkarībā no darbības intensitātes

      Lietā C‑14/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Conseil d'État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 3. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 15. janvārī, tiesvedībā

      Abdelkader Dellas,

      Confédération générale du travail,

      Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT,

      Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière
      pret
      Premier ministre,

      Ministre des      Affaires sociales,
      piedaloties
      Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico‑social.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], P. Kūris [P. Kūris] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesa sēdi 2005. gada 12. maijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Dellā [Dellas] vārdā – A. Mono [A. Monod], avocat,

      –       Fédération nationale des syndicats des services de santé un des services sociaux CFDT vārdā – H. Mase‑Desena [H. Masse‑Dessen] un Ž. Tuvenēns [G. Thouvenin], avocats,

      –       Union des fédérations un syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social un médico‑social vārdā – Ž. Bartelemī [J. Barthelemy], avocat,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] kā arī S. Berheota‑Nunjesa [C. Bergeot‑Nunes] un A. de Molmona [A. de Maulmont], pārstāvji,

      –       Beļģijas valdības vārdā – A. Goldmans [A. Goldman], pārstāvis,

      –       Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.‑D. Plessing], pārstāvis,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un J. van Bakela [J. van Bakel], kā arī D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. Rozē [G. Rozet] un N. Jerela [N. Yerrell], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 12. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas
         aspektiem (OV L 307, 18. lpp.) interpretāciju.

      2       Šis lūgums ir iesniegts lietā, kurā prasību par pilnvaru pārsniegšanu ir iesniedzis Dellā kungs, kā arī Confédération générale du travail, Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT un Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière, lūdzot atcelt 2001. gada 31. decembra dekrētu Nr. 2001‑1384, kas pieņemts Darba kodeksa L.212‑4. panta piemērošanai un ar
         ko nosaka darba laika ilgumu, kas ir ekvivalents likumā noteiktajam darba laika ilgumam bezpeļņas sociālajās un medicīniski
         sociālajās iestādēs, kuras vada privātpersonas (2002. gada 3. janvāra JORF, 149. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Direktīva 93/104 tika pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 118.a pantu (EK līguma 117.–120. pants tika aizstāts ar EKL 136.–143. pantu).
      4       Saskaņā ar tās 1. pantu, kura virsraksts ir “Mērķis un darbības joma”, šī direktīva nosaka drošības un veselības prasību minimumu
         attiecībā uz darba laika organizāciju, kas ir piemērojams visa veida publiskā un privātā sektora darbībām, izņemot gaisa,
         dzelzceļa, autoceļu, jūras, iekšzemes ūdensceļu un ezeru transportu, jūras zvejniecību, citus darbus jūrā un prakses ārstu
         darbību.

      5       Direktīvas 93/104 2. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir noteikts šādi:
      “Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
      1)      “Darba laiks” ir jebkurš laikposms, kura laikā darba ņēmējs strādā, atrodas darba devēja rīcībā un veic savu darbu vai pilda
         pienākumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi;

      2)      “Atpūtas laiks” ir jebkurš laikposms, kas nav darba laiks;
      3)      “Nakts laiks” ir jebkurš laikposms, kas nav īsāks par septiņām stundām, kā definēts attiecīgās valsts tiesību aktos, un kam
         jebkurā gadījumā jāietver laiks starp pusnakti un pulksten 5.00 no rīta.

      4)      “Nakts darbā strādājošais” ir:
      a)      no vienas puses, jebkurš darba ņēmējs, kas parasti nakts laikā strādā vismaz trīs stundas no sava diennakts darba laika;
      b)      no otras puses, jebkurš darba ņēmējs, kam nakts laikā, iespējams, jāstrādā noteikta daļa no sava gada darba laika, kā to pēc
         savas izvēles definē attiecīgā dalībvalsts:

      i)      ar valsts tiesību aktiem, pēc konsultācijām ar darba devējiem un darba ņēmējiem,
               vai
      ii)      ar koplīgumiem vai nolīgumiem, kas noslēgti starp darba devējiem un darba ņēmējiem valsts vai reģionālā līmenī;
      5)      “Darbs maiņās” ir jebkura darba organizācijas metode darbam maiņās, kurās darba ņēmēji cits citu nomaina tajās pašās darbavietās
         noteiktā kārtībā, iekļaujot rotācijas kārtību, un kas var būt nepārtraukta vai ar pārtraukumiem saistībā ar vajadzību darba
         ņēmējiem strādāt dažādos laikos attiecīgā dienu vai nedēļu laikposmā;

      6)      “Darba maiņās strādājošais” ir jebkurš darba ņēmējs, kura darba grafiks pieder pie darba maiņās.”
      6       Minētās direktīvas II iedaļā ir paredzēti pasākumi, kas dalībvalstīm jāveic darbinieku (darba ņēmēju) labā, it īpaši attiecībā
         uz minimālo diennakts un nedēļas atpūtas laiku, kā arī pārtraukumu darbā, un tajā noteikts arī maksimālais nedēļas darba laiks.

      7       Attiecībā uz diennakts atpūtu Direktīvas 93/104 3. pantā ir noteikts šādi:
      “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz minimālo diennakts
         atpūtu, kam jābūt 11 stundas pēc kārtas katru 24 stundu laikposmā.”

      8       4. pants ar nosaukumu “Pārtraukumi” nosaka:
      “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tad, ja darba diena ir ilgāka par sešām stundām, katram
         darba ņēmējam ir tiesības uz pārtraukumu darbā, kura sīkākus aspektus, tostarp ilgumu un nosacījumus, ar kādiem pārtraukumu
         piešķir, ietver koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem vai, ja tādu nav, attiecīgās valsts tiesību
         aktos.”

      9       Nedēļas atpūtas laiks ir regulēts minētās direktīvas 5. pantā, kas ir izteikts šādā redakcijā:
      “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katru septiņu dienu laikposmā katram darba ņēmējam ir tiesības
         uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā plus 11 stundas diennakts atpūtas, kas minēta 3. pantā.

      Pirmajā daļā minētajā atpūtas laikā principā tiek iekļauta svētdiena.
      Ja to pamato objektīvi tehniski vai darba organizācijas apstākļi, var piemērot minimālo 24 stundu atpūtas laiku.”
      10     Attiecībā uz maksimālo nedēļas darba laiku Direktīvas 93/104 6. pants noteic:
      “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, ievērojot nepieciešamību aizsargāt darba ņēmēju drošību
         un veselību

      1.      nedēļas darba laiku ierobežo ar normatīviem un administratīviem aktiem vai koplīgumiem, vai nolīgumiem starp darba devējiem
         un darba ņēmējiem,

      2.      vidējais darba laiks katru septiņu dienu laikposmā, ietverot virsstundas, nepārsniedz 48 stundas.”
      11     Tās pašas direktīvas 8.–13. pantā, kas veido III iedaļu, ir noteikti pasākumi, kas dalībvalstīm ir jāveic attiecībā uz darbu
         naktīs, darbu maiņās un darba modeļiem.

      12     It īpaši attiecībā uz darbu naktīs Direktīvas 93/104 8. pants paredz:
      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka
      1.      normālās darba stundas nakts darbā strādājošajiem nepārsniedz vidēji 8 stundas jebkurā 24 stundu laikposmā;
      2.      nakts darbā strādājošie, kuru darbs ir saistīts ar sevišķu bīstamību vai smagu fizisko vai garīgo slodzi, nestrādā vairāk
         par astoņām stundām jebkurā 24 stundu laikposmā, kurā viņi veic darbu naktī.

      Saistībā ar iepriekšminēto, darbu, kas saistīts ar sevišķu bīstamību vai smagu fizisko vai garīgo slodzi, definē attiecīgās
         valsts tiesību akti un/vai prakse vai koplīgumi, vai arī nolīgumi starp darba devējiem un darba ņēmējiem, ņemot vērā darba
         naktī specifiku un bīstamību.”

      13     Direktīvas 93/104 15. pantā noteikts:
      “Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki
         darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai, vai veicināt, vai atļaut piemērot tādus koplīgumus vai starp darba devējiem
         un darba ņēmējiem noslēgtus nolīgumus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai.”

      14     Saskaņā ar šīs direktīvas 16. pantu:
      “Dalībvalstis var noteikt:
      1.      bāzes laikposmu, kas nepārsniedz 14 dienas, 5. panta piemērošanai (nedēļas atpūtas laiks),
      2.      bāzes laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, 6. panta piemērošanai (maksimālais nedēļas darba laiks).
      Saskaņā ar 7. pantu piešķirta gadskārtējā apmaksātā atvaļinājuma laiku un darba nespējas laiku neiekļauj vai neņem vērā, aprēķinot
         vidējo ilgumu;

      3.      bāzes laikposmu, kas noteikts pēc konsultācijām ar darba devējiem un darba ņēmējiem vai koplīgumos, vai nolīgumos starp darba
         devējiem un darba ņēmējiem valsts vai reģionālā līmenī, 8. panta piemērošanai (darba naktīs ilgums).

      Ja nedēļas minimālais 24 stundu atpūtas laiks, kas prasīts 5. pantā, iekrīt minētajā bāzes laikposmā, to neiekļauj vidējā
         ilguma aprēķināšanā.”

      15     Tajā pašā direktīvā uzskaitīta virkne atkāpju no vairākiem pamatnoteikumiem, ņemot vērā dažu darbību īpatnības, ar atrunu,
         ka tiek izpildīti atsevišķi priekšnoteikumi. Šajā sakarā tās 17. pantā noteikts:

      “1.      Pienācīgi ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstis var atkāpties no 3.,
         4., 5., 6., 8. vai 16. panta, ja, ņemot vērā attiecīgās darbības īpatnības, darba laika ilgums netiek mērīts un/vai ir normēts,
         vai to var noteikt paši darba ņēmēji, un jo īpaši attiecībā uz:

      a)      vadošajām amatpersonām vai citām personām ar patstāvīgām lēmumu pieņemšanas tiesībām;
      b)      ģimenē strādājošajiem;
      c)      reliģisko ceremoniju kalpotājiem baznīcās un reliģiskās kopienās.
      2.      Atkāpes var pieņemt ar normatīviem un administratīviem aktiem vai koplīgumiem, vai nolīgumiem starp darba devējiem un darba
         ņēmējiem, ar noteikumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināti līdzvērtīgi kompensācijas atpūtas laiki vai, izņēmuma
         gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt šādus līdzvērtīgus kompensācijas atpūtas laikus, attiecīgajiem
         darba ņēmējiem nodrošina pienācīgu aizsardzību:

      2.1.      no 3., 4., 5., 8. un 16. panta:
      [..]
      c)      tādas darbības gadījumā, kas saistīta ar vajadzību pēc pakalpojumu vai ražošanas nepārtrauktības, jo īpaši:
      i)      pakalpojumi saistībā ar uzņemšanu, ārstniecību un/vai aprūpi, ko veic slimnīcas vai līdzīgas iestādes, iestādes pēc dzīvesvietas
         un cietumi;

      [..].
      3.      Atkāpes no 3., 4., 5., 8. un 16. panta var paredzēt koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem valsts
         vai reģionālā līmenī vai, ievērojot to pieņemtos noteikumus, koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem
         zemākā līmenī.

      [..]
      Atkāpes, kas paredzētas pirmajā un otrajā apakšpunktā, var pieļaut ar nosacījumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināti
         līdzvērtīgi kompensācijas atpūtas laiki vai, izņēmuma gadījumos, ja objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt šādus līdzvērtīgus
         kompensācijas atpūtas laikus, attiecīgajiem darba ņēmējiem nodrošina pienācīgu aizsardzību.

      [..]
      4.      Izvēles tiesības atkāpties no 16. panta 2. punkta, kas paredzētas šā panta 2. punkta 2.1. un 2.2. apakšpunktā un 3. punktā,
         nedrīkst radīt bāzes laikposmu, kurš pārsniegtu sešus mēnešus.

      Tomēr dalībvalstīm ir izvēles tiesības, ievērojot darba ņēmēju darba drošības un veselības aizsardzības vispārējos principus,
         sakarā ar objektīviem vai tehniskiem, vai ar darba organizāciju saistītiem iemesliem atļaut koplīgumos vai nolīgumos starp
         darba devējiem un darba ņēmējiem pusēm noteikt bāzes laikposmus, kas nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt 12 mēnešus.

      [..]”
      16     Direktīvas 93/104 18. pants ir izteikts šādi:
      “1.      a)     Dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1996. gada
         23. novembrim, vai līdz šim datumam nodrošina, ka darba devēji un darba ņēmēji ar nolīgumu nosaka nepieciešamos pasākumus,
         un dalībvalstīm jādara viss, kas vajadzīgs, lai spētu visos gadījumos garantēt šīs direktīvas noteikumu izpildi.

      b)      i)     Tomēr dalībvalstij ir izvēles tiesības nepiemērot 6. pantu, ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības
         principus, un ar noteikumu, ka tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:

      –       neviens darba devējs neprasa darba ņēmējam strādāt vairāk nekā 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta
         2. punktā minētā bāzes laikposma, ja vien viņš nav vispirms saņēmis darba ņēmēja piekrišanu veikt šādu darbu,

      –       neviens darba ņēmējs nav pakļauts jebkādam kaitējumam no sava darba devēja puses sakarā ar nevēlēšanos dot savu piekrišanu
         veikt šādu darbu,

      –       darba devējs ved un atjauno visu šādu darbu veicošu darba ņēmēja uzskaiti,
      –       uzskaites datus nodod kompetento iestāžu rīcībā, kuras saistībā ar darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem
         var aizliegt vai ierobežot nedēļas darba stundu maksimālā skaita pārsniegšanu,

      –       darba devējs pēc pieprasījuma sniedz kompetentajām iestādēm informāciju par gadījumiem, kad darba ņēmēji piekrituši veikt
         darbu, kas pārsniedz 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta 2. punktā minētā bāzes laikposma.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      17     Francijā algoto darbinieku darba laiks ir noteikts Darba kodeksā, kura pamata prāvā piemērojamā versija ir tā, kas izriet
         no 2000. gada 19. janvāra Likuma Nr. 2000‑37 par vienošanos par darba laika saīsināšanu (2000. gada 20. janvāra JORF, 975. lpp.). Šā kodeksa L.212‑1. panta pirmajā daļā noteikts:

      “L.200‑1. pantā minētajos uzņēmumos vai profesijās, kā arī amatniecības uzņēmumos un kooperatīvos un tiem pakļautajās struktūrvienībās
         likumā noteiktais algoto darbinieku darba laiks ir trīsdesmit piecas stundas nedēļā.”

      18     Tā paša panta otrajā daļā paskaidrots:
      “Minētajos uzņēmumos un profesijās algotā darbinieka darba diena nevar pārsniegt desmit stundas, izņemot dekrēta noteiktās
         atkāpes no šiem priekšnosacījumiem.”

      19     Darba kodeksa L.212‑2. panta pirmajā un otrajā daļā noteikts:
      “Ministru padomes dekrētos nosaka L.212‑1. panta piemērošanas kārtību attiecībā uz visu veidu darbībām vai profesijām vai
         attiecībā uz kādu konkrētu darbības veidu vai profesiju. Dekrētos it īpaši nosaka darba laika organizāciju un darba laika
         pārdali, atpūtas laiku, noteikumus attiecībā uz dežūrām, pagaidu vai pastāvīgas atkāpes, kas atsevišķos gadījumos piemērojamas
         noteiktiem amatiem, zaudēto darba stundu atlīdzināšanas kārtību un šo dažādo noteikumu kontroles pasākumus.

      Šie dekrēti tiek pieņemti un pārskatīti, apspriežoties ar darba devēju organizācijām un ieinteresētajiem algotajiem darbiniekiem
         un vajadzības gadījumā ņemot vērā abu iepriekšminēto [pušu] sarunu rezultātus.”

      20     Saskaņā ar šā kodeksa L.212‑4. panta pirmo un otro daļu:
      “Reālais darba laiks ir laiks, kurā algotais darbinieks ir darba devēja rīcībā un kurā tam jāpakļaujas tā norādījumiem bez
         iespējas brīvi nodoties personīgajām nodarbēm.

      Laiks, kuru nepieciešams atlīdzināt, kā arī pārtraukumi ir uzskatāmi par reālo darba laiku, ja tiek izpildīti pirmajā daļā
         minētie kritēriji. Pat ja tie netiek atzīti par darba laiku, var vienoties, ka šie laikposmi ir apmaksājami saskaņā ar līgumu
         vai vienošanos.”

      21     Darba kodeksa L.212‑4. panta ceturtā daļa ir izteikta šādi:
      “Darba laiku, kas ir tāds pats kā likumā noteiktais, attiecībā uz atsevišķām profesijām vai amatiem, ieskaitot bezdarbības
         periodus, var noteikt vai nu ar dekrētu, kas pieņemts pēc vienošanās vai nozares līguma noslēgšanas, vai arī ar Valsts padomes
         dekrētu. Samaksa par šiem laikposmiem tiek veikta saskaņā ar paražām, vienošanos vai koplīgumiem.”

      22     Saskaņā ar šā kodeksa L.212‑4.a panta pirmo daļu:
      “Laikposmi, kad algotais darbinieks ir izsaukts darbā, ir uzskatāmi par laikposmiem, kad algotajam darbiniekam, kaut arī tam
         nav nepārtraukti un nekavējoši jābūt darba devēja rīcībā, ir pienākums uzturēties dzīvesvietā vai tās tuvumā, lai [vajadzības
         gadījumā] tas varētu veikt darbu uzņēmuma labā, [un] šāda darba laikposmi tiek uzskatīti par reālo darba laiku. [..]”

      23     Šī paša kodeksa L.212‑7. panta otrajā daļā noteikts šādi:
      “Nedēļas darba laika ilgums, kas aprēķināts attiecībā uz nenoteiktu divpadsmit secīgu nedēļu laikposmu, nedrīkst pārsniegt
         četrdesmit četras stundas. [..] Vienas nedēļas laikā darba laika ilgums nedrīkst pārsniegt četrdesmit astoņas stundas.”

      24     Darba kodeksa L.220‑1. panta pirmajā daļā noteikts [šādi]:
      “Katram algotam darbiniekam pienākas diennakts atpūta, kas ir vismaz vienpadsmit secīgu stundu gara.”
      25     Minētā kodeksa L. 221‑4. panta pirmajā daļā noteikts, ka:
      “Nedēļas atpūtas laikam jābūt vismaz divdesmit četru secīgu stundu garam, kam pievieno vēl L.220‑1. pantā noteiktās diennakts
         atpūtas secīgās stundas.”

      26     Dekrēta Nr. 2001‑1384 1.–3. pants ir izteikti šādi:
      “1. pants
      Šā dekrēta noteikumi ir piemērojami:
      a)      attiecībā uz bezpeļņas uzņēmumiem, ko vada privātpersonas, kā arī uz Sociālās labklājības un ģimenes lietu kodeksa L.312‑1.
         panta 1., 2., 4., 5. un 8. punktā minētajām izmitināšanas iestādēm;

      b)      attiecībā uz audzinātājiem, kas strādā pilnu slodzi, slimnieku kopējiem, uzraugiem‑palīgiem vai tāda paša kvalifikācijas līmeņa
         personālu, kas izsaukts aizstāt iepriekšminētos, kuri uzņēmuma iekšienē veic nakts dežūras nakts dežūrtelpās.

      2. pants
      Lai aprēķinātu darba laiku šā dekrēta pirmajā pantā minētajās iestādēs un tajā minētajiem amatiem, katrs laikposms, kas pavadīts
         nakts dežūrtelpās, veicot nakts dežūras pienākumus, tiek skaitīts kā trīs stundas reālā darba laika attiecībā uz pirmajām
         deviņām stundām un kā pusstunda par katru nākamo stundu.

      3. pants
      Laikposms, kas pavadīts nakts dežūrtelpā, ir posms no izmitināto personu gulētiešanas laika līdz to celšanās brīdim, kas noteikts
         dežūru sarakstā, bet šis laikposms nevar pārsniegt divpadsmit stundas.”

      27     Valsts padome ir noteikusi, ka Dekrēta Nr. 2001‑1384 tiesiskais pamats ir Darba kodeksa L. 212‑4. pants, ar ko likumdevējs
         ir vēlējies paredzēt īpašus kompetences un procesuālos noteikumus darba laika ilguma atbilstības sistēmu izveidošanai un arī
         nepiemērot šā kodeksa L.212‑2. pantā paredzētos vispārīgos noteikumus.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      28     No iesniedzējtiesas Tiesai iesniegtajiem [lietas] materiāliem izriet, ka Dellā kungu, audzinātāju, kas specializējies darbam
         iestādēs, kurās internāta režīmā uzturas jaunieši vai pieaugušie – invalīdi, darba devējs bija atbrīvojis no darba savstarpējo
         nesaskaņu dēļ un it īpaši nesaskaņu par reālā darba jēdzienu, kā arī par atalgojumu par nakts darbu, ko medicīniski sociālo
         iestāžu un dienestu invalīdu un neadaptējušos cilvēku vajadzībām audzinātāji veic nakts dežūrtelpās.

      29     2002. gada sākumā Dellā kungs, kā arī Confédération générale du travail, Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT un Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière, kas ir arodbiedrību organizācijas, Valsts padomē cēla prasību atcelt Dekrētu Nr. 2001‑1384 sakarā ar pilnvaru pārsniegšanu.

      30     Valsts padome nolēma prasības apvienot un apmierināt Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucrative du secteur sanitaire lūgumu par iestāšanos lietā, lai atbalstītu premjerministra un sociālo, darba un solidaritātes lietu ministra, kas ir atbildētāji
         pamata lietā, apsvērumus.

      31     Savas prasības atbalstam prasītāji pamata lietā izvirzīja dažādus pamatus Dekrēta Nr. 2001‑1384 tiesiskuma apstrīdēšanai.
         It īpaši tie uzsver, ka ar šo dekrētu nodibinātais darba laika ilguma atbilstības režīms nav saderīgs ar Direktīvas 93/104
         mērķiem, kā arī ar tās noteikumiem attiecībā uz darba laika definīciju, kā arī ar noteikumiem par pārtraukumu, nedēļas maksimālā
         darba laika un diennakts maksimālā darba laika noteikšanu.

      32     No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka darba laika atbilstības grafiks, kas starp stundām, kad algotais darbinieks ir atradies
         darba vietā, un stundām, kurās ir veikts reāls darbs, nosaka attiecību 3 pret 1 par pirmajām deviņām stundām un attiecību
         2 pret 1 par katru nākamo stundu, kas ir piemērojama minētajā dekrētā noteiktajiem algotajiem darbiniekiem attiecībā uz nakts
         dežūrām, kuru laikā personāls nav pastāvīgi aizņemts, ir domāts, lai izveidotu īpašu metodi faktiskā darba aprēķināšanai Darba
         kodeksa L.212‑4. panta izpratnē ar mērķi, cita starpā, izvērtēt noteikumus attiecībā uz atalgojumu un virsstundām, ņemot vērā
         darbības nevienmērīgo raksturu, jo darba stundas mijas ar bezdarbības periodiem.

      33     Valsts padome uzskata, ka šis režīms principā nav nesaderīgs ar Direktīvu Nr. 93/104, kā to interpretē Tiesa jo pretēji lietām,
         kurās spriedumi ir pieņemti 2000. gada 3. oktobrī lietā C‑303/98 Simap (Recueil, I‑7963. lpp.) un 2003. gada 9. septembrī lietā C‑151/02 Jaeger (Recueil, I‑8389. lpp.), tā mērķis nav pielīdzināt atpūtas laikam naktsdežūrā ietverto bezdarbības laiku, kurā darba ņēmējiem ir jāatrodas
         darba vietā, nedz arī rada šķēršļus tam, lai stundas, kuras atbilstības sistēmas ietvaros aprēķina īpaši, pilnībā tiktu uzskatītas
         par reālo darba laiku, lai izvērtētu, vai darba devēji ievēro pienākumus attiecībā uz atpūtas laikiem un pārtraukumiem.

      34     Tomēr Francijas tiesiskajā regulējumā noteiktais atbilstības režīms paredz, ka uz nakts dežūru naktsdežūras telpās attiecas
         īpašs reālā darba aprēķināšanas veids, lai ņemtu vērā šajā laikā veiktā darba viszemāko intensitātes līmeni, stingrāka tiesiskā
         regulējuma ietvaros, nekā Kopienu tiesībās paredzētais, attiecībā it īpaši uz nedēļas darba laiku, kas saskaņā ar Darba kodeksu
         ir vidēji 44 stundas 12 secīgu nedēļu periodā, turpretī Direktīvā 93/104 noteiktais ir 48 stundas četru secīgu mēnešu periodā.

      35     Uzskatīdama, ka šādos apstākļos tās izskatāmo lietu risinājumam ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Valsts padome
         nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Ņemot vērā [..] Direktīvas 93/104 mērķi [..], kas saskaņā ar tās 1. panta [1. punktu] ir noteikt drošības un veselības prasību
         minimumu attiecībā uz darba laika organizāciju, vai Direktīvā paredzētā darba laika definīcija ir piemērojama tikai Direktīvā
         noteiktajiem Kopienas maksimālajiem lielumiem, vai tā ir jāpiemēro vispārēji un attiecas arī uz valsts tiesībās noteiktiem
         maksimālajiem lielumiem, it īpaši, lai nodrošinātu šīs direktīvas transpozīciju, pat ja šie lielumi, kā tas ir Francijā, aizsargājot
         algotos darbiniekus, varētu būt noteikti līmenī, kas nodrošina lielāku aizsardzību nekā Direktīvā paredzētais?

      2)      Cik lielā mērā par saderīgu ar Direktīvas 93/104 mērķiem ir uzskatāms stingri proporcionāls atbilstības režīms, kas paredz
         ņemt vērā visas stundas [, kad darba ņēmējs ir bijis] darba vietā, piemērojot izsvēršanas mehānismu, kurā atspoguļoti vismazākās
         darba intensitātes periodi bezdarbības periodu laikā [..]?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      36     Ar abiem jautājumiem, kuri jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīva 93/104 ir interpretējama tādējādi,
         ka tā epieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā attiecībā uz uzraudzības darba laikposmiem, ko noteiktu sociālo un medicīniski
         sociālo iestāžu darba ņēmēji veic, fiziski atrodoties darba vietā, reālo darba stundu aprēķināšanas nolūkos, ir paredzēta
         tāda atbilstības sistēma kā pamata lietā aprakstītā, pieņemot, ka valsts tiesībās it īpaši attiecībā uz maksimālo nedēļas
         darba laiku ir noteikta darba ņēmējiem labvēlīgāka maksimālā robeža nekā minētajā direktīvā paredzētā.

      37     Gan iesniedzējtiesas lēmumā, gan arī lielākajā daļā Tiesai iesniegtajos apsvērumos tika atgādināts, ka šāda atbilstības sistēma
         ietekmē ne tikai attiecīgo algoto darbinieku darba laiku, bet arī šo algoto darbinieku saņemtā atalgojuma līmeni.

      38     Tomēr attiecībā uz pēdējo aspektu uzreiz ir jāpaskaidro, kā arī izriet gan no šo noteikumu mērķa, gan formulējuma, ka Direktīva
         93/104 nav piemērojama attiecībā uz algoto darbinieku atalgojumu.

      39     Turklāt šī interpretācija nešaubīgi izriet no EKL 137. panta 6. punkta, saskaņā ar ko atalgojumam nepiemēro minimālos noteikumus,
         ko Eiropas Savienības Padome var pieņemt direktīvu veidā un kas cita starpā galvenokārt ir domāti algoto darbinieku veselības
         un drošības aizsardzībai.

      40     Otrkārt, attiecībā uz pamata prāvā aprakstītās atbilstības sistēmas ietekmi uz attiecīgo darbinieku (darba ņēmēju) darba un
         atpūtas laiku ir svarīgi atgādināt, ka no EK līguma 118.a panta, kas ir Direktīvas 93/104 tiesiskais pamats, Direktīvas preambulas
         pirmā, ceturtā, septītā un astotā apsvēruma, 1989. gada 9. decembra Eiropadomes tikšanās laikā Strasbūrā pieņemtās Kopienas
         Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, kuras 8. punkts un 19. punkta pirmā daļa ir minēti šīs direktīvas preambulas
         ceturtajā apsvērumā, kā arī no Direktīvas 1. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka tās mērķis ir noteikt minimālās prasības,
         lai uzlabotu darba ņēmēju dzīves un darba apstākļus, tuvinot valsts tiesību normas attiecībā uz darba laika ilgumu (skat.
         2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑173/99 BECTU, Recueil, I‑4881. lpp., 37. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Jaeger, 45. un 47. punkts, kā arī 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 91. punkts).

      41     Saskaņā ar šiem pašiem noteikumiem šī saskaņošana darba laika organizācijas jomā Kopienas līmenī ir vērsta uz to, lai garantētu
         labāku darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus, it īpaši diennakts un
         iknedēļas atpūtu, kā arī atbilstošus pārtraukumus, un paredzot maksimālo nedēļas darba laika vidējo ilgumu 48 stundu apmērā
         – maksimālo limitu, attiecībā uz kuru ir skaidri norādīts, ka tajā ietvertas arī virsstundas (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietās Simap, 49. punkts; BECTU, 38. punkts; Jaeger, 46. punkts; Pfeiffer u.c., 92. punkts, un 2004. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑313/02 Wippel, Krājums, I‑9483. lpp., 47. punkts).

      42     Attiecībā it īpaši uz “darba laika” jēdzienu Direktīvas 93/104 izpratnē jau ir nospriests, ka tā definē šo jēdzienu kā visu
         laikposmu, kurā darbinieks (darba ņēmējs) ir darbā, atrodas darba devēja rīcībā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā
         ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi, un ka pats jēdziens ir saprotams kā pretstats atpūtas laikam, tā kā abi
         jēdzieni ir savstarpēji izslēdzoši (iepriekš minētie spriedumi lietās Simap, 47. punkts, un Jaeger, 48. punkts).

      43     Šajā kontekstā jāsecina, ka, pirmkārt, Direktīvā 93/104 nav paredzēta starpkategorija starp darba un atpūtas laiku un, otrkārt,
         ka jēdzienam “darba laiks” šīs direktīvas izpratnē raksturīgo elementu starpā nav algotā darbinieka padarītā darba intensitāte
         un darba ražīgums.

      44     Tiesa ir arī atzinusi šajā sakarā, ka jēdzieni “darba laiks” un “atpūtas laiks” Direktīvas 93/104 izpratnē nav interpretējami
         saskaņā ar dalībvalstu tiesiskā regulējuma dažādajām normām, bet gan tie ir Kopienu tiesību jēdzieni, kas jādefinē saskaņā
         ar objektīvām īpašībām, pamatojoties uz šīs direktīvas, kurā ir noteiktas darbinieku (darba ņēmēju) dzīves un darba apstākļu
         uzlabošanas minimālās prasības, sistēmu un mērķi. Faktiski tikai ar šādu autonomu interpretāciju var nodrošināt šīs direktīvas
         pilnīgu iedarbīgumu un šo jēdzienu vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jaeger, 58. punkts).

      45     Tiesa no tā secināja, ka dalībvalstis nevar vienpusēji noteikt šo jēdzienu un citu Direktīvas 93/104 noteikumu piemērojamību,
         uz šajā direktīvā noteiktajām darbinieku (darba ņēmēju) tiesībām, ka darba laikposmi un attiecīgi atpūtas laikposmi pienācīgi
         tiek ņemti vērā, attiecinot jebkādus nosacījumus vai ierobežojumus. Jebkāda citādāka interpretācija mazinātu Direktīvas lietderīgo
         iedarbību un netiktu ievērots mērķis efektīvi nodrošināt darba ņēmēju darba un veselības aizsardzību ar minimālo prasību palīdzību
         (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Jaeger, 59., 70. un 82. punkts, kā arī Pfeiffer u.c., 99. punkts).

      46     Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka dežūras, kuras darbinieks (darba ņēmējs) veic, fiziski klātesot iestādē, ir
         pilnībā jāuzskata par darba laiku Direktīvas 93/104 izpratnē, neatkarīgi no darba, ko darbinieks (darba ņēmējs) šo dežūru
         laikā ir veicis (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Simap, 52. punkts; Jaeger, 71., 75. un 103. punkts; Pfeiffer u.c., 93. punkts, un 2001. gada 3. jūlija rīkojumu lietā C‑241/99 CIG, Recueil, I‑5139. lpp., 34. punkts).

      47     Faktam, ka dežūrās ietilpst arī atsevišķi bezdarbības periodi, šajā sakarā tādējādi nav pilnīgi nekādas nozīmes.
      48     Faktiski saskaņā ar minēto judikatūru, pat ja dežūrās, ko darbinieks (darba ņēmējs) veic, fiziski atrodoties darba devēja
         iestādē, ietilpst bezdarbības periodi, pieņemot, ka atšķirībā no normālā darba laika nepieciešamību steidzami veikt darbu
         nevar plānot iepriekš un faktiskā aktivitāte ir atkarīga no konkrētajiem apstākļiem, noteicošais faktors, lai noteiktu, vai
         Direktīvas 93/104 jēdziena “darba laiks” raksturīgie elementi ir attiecināmi uz šīm dežūrām, ko darbinieks (darba ņēmējs)
         veic savā darba vietā, ir fakts, ka viņš ir spiests fiziski atrasties darba devēja noteiktajā vietā un būt pieejams darba
         devējam, lai vajadzības gadījumā varētu uzreiz sniegt attiecīgos pakalpojumus. Tādēļ jāuzskata, ka šie pienākumi attiecas
         uz šī darbinieka (darba ņēmēja) pienākumu veikšanu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Simap, 48. punkts, kā arī Jaeger, 49. un 63. punkts).

      49     Otrkārt, Tiesa jau ir atkārtoti atzinusi, ka gan attiecībā uz Direktīvas 93/104 formulējumu, gan arī attiecībā uz tās mērķi
         un sistēmu dažādie noteikumi, kas tajā paredzēti attiecībā uz maksimālo darba laiku un minimālajiem atpūtas laikiem, veido
         īpaši nozīmīgus Kopienu sociālo tiesību noteikumus, kurus kā minimālu normu, kas vajadzīga drošības un veselības aizsardzības
         nodrošināšanai, ir tiesības baudīt katram darba ņēmējam (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās BECTU, 43. un 47. punkts; Pfeiffer u.c., 100. punkts, un Wippel, 47. punkts).

      50     Attiecībā uz pamata prāvu ir jāsecina, ka no šā sprieduma 40.–49. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir jānodrošina visas Direktīvā
         93/104 paredzētās maksimālās robežas, lai efektīvi aizsargātu darbinieku (darba ņēmēju) drošību un veselību, un ka tādēļ darbinieka
         (darba ņēmēja), tāda kā Dellā kungs, nostrādātās dežūras darba vietā, aprēķinot Kopienu tiesībās atļauto maksimālo dienas
         un nedēļas darba laiku – kas ietver virsstundas – ir jāņem vērā visā pilnībā, neatkarīgi no tā, ka persona šo dežūru laikā
         visu laiku profesionālos pienākumus neveic (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pfeiffer u.c., 93. un 95. punkts).

      51      Turklāt ir skaidrs, ka Direktīvas 93/104 15. pants skaidri atļauj vispārīgā veidā piemērot vai ieviest valsts normas, kas
         ir labvēlīgākas darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai.

      52     Ja dalībvalsts šo iespēju izmanto, kā to ir darījusi Francijas Republika, tā kā dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts
         44 stundu maksimālais nedēļas darba laiks 12 secīgu nedēļu periodā, lai gan Direktīva šajā sakarā uzliek 48 stundu ierobežojumu
         četru secīgu mēnešu periodā, fakts, vai ir izpildīti šīs direktīvas noteikumi, ir jāizvērtē, salīdzinot tikai ar tajā noteiktajiem
         ierobežojumiem, izņemot dalībvalstu noteikumus, kuros paredzēta lielāka darbinieku (darba ņēmēju) aizsardzība.

      53     Tomēr neatkarīgi no šādu valsts noteikumu piemērošanas ir vienlīdz jānodrošina tiesību, kas darbiniekiem (darba ņēmējiem)
         piešķirtas ar Direktīvu 93/104, lietderīgā iedarbība, kas dalībvalstīm uzliek netiešu pienākumu nodrošināt, ka tiek ievērota
         katra ar Direktīvu noteiktā minimālā prasība.

      54     Tomēr šajā sakarā jāsecina, kā arī Francijas valdība pati atzina tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, ka pamata
         prāvā minētā dežūru darba laika aprēķina metode atbilstības sistēmas ietvaros ir tāda, ka saskaņā ar to attiecīgajam darbiniekam
         (darba ņēmējam) tiek noteikts darba laiks, kas var sasniegt vai pat pārsniegt 60 stundas nedēļā.

      55     Līdz ar to šāda dalībvalsts sistēma acīmredzami pārsniedz maksimālo nedēļas darba laiku, kas saskaņā ar Direktīvas 6. panta
         2. punktu ir 48 stundas nedēļā.

      56     Šo secinājumu neatspēko Francijas valdības apgalvojums, ka dalībvalstī spēkā esošā atbilstības sistēma, kurā ietilpst vērtēšanas
         mehānisma piemērošana, lai ņemtu vērā bezdarbības periodus dežūras laikā, tomēr saskaita visas darbinieku (darba ņēmēju) klātbūtnes
         stundas, lai noteiktu tiem pienākošās diennakts un nedēļas atpūtas stundas, nedz arī iesniedzējtiesas atzinums, ka valsts
         tiesiskais regulējums, kas ir tās izskatāmās apelācijas prasības priekšmets, ir atšķirīgs no Simap  un Jaeger lietās minētā tiesiskā regulējuma, jo tā nepielīdzina atpūtas laikam tos periodus, kuru laikā algotais darbinieks, kas atrodas
         dežūrā, netiek izsaukts pildīt savus profesionālos pienākumus.

      57     Ir skaidrs, ka saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, tādu kā pamata lietā minēto, stundas, ko darbinieks (darba ņēmējs) pavada,
         atrodoties sava darba devēja iestādē dežūras laikā, kas ietver arī bezdarbības periodus, tiek ņemtas vērā tikai daļēji saskaņā
         ar iepriekš noteiktiem koeficientiem, lai aprēķinātu virsstundas un tādējādi noteiktu maksimālo darba laiku, jo Kopienu tiesībās
         ir noteikts, ka šīs stundas ir pilnībā uzskatāmas par darba laiku.

      58     Turklāt saskaņā ar šādu valsts tiesisko regulējumu tikai stundas[, kad darba ņēmējs atrodas] darba vietā, ir uzskatāmas par
         reālo darbu un tiek ieskaitītas darba laikā. Tomēr, kā jau tika minēts iepriekš šā sprieduma 43. punktā, darba laika perioda,
         kad darba ņēmējs atrodas savā darba vietā, klasificēšana par darba laiku Direktīvas 93/104 izpratnē nevar būt atkarīga darba
         ņēmēja darbības intensitātes, bet izriet tikai no viņa pienākuma būt darba devēja rīcībā.

      59     Jebkurā gadījumā tikai tas fakts vien, ka algoto darbinieku klātbūtnes stundas savā darbavietā tiek pilnībā ņemtas vērā atsevišķu
         Direktīvā 93/104 noteikto darba ņēmēju tiesību īstenošanai, izskatāmajā lietā – tiesību uz dienas un nedēļas atpūtu – nav
         pietiekams, lai nodrošinātu pilnīgu ar Direktīvu dalībvalstīm uzlikto pienākumu izpildi, pieņemot, ka tām ir jānodrošina visas
         šīs tiesības, it īpaši nosakot 48 stundu maksimālo nedēļas darba laiku.

      60     Jāpiebilst, ka tādas valsts normas kā Dekrētā Nr. 2001‑1384 paredzētās nevar uzskatīt par šajā Direktīvā paredzētajiem iespējamajiem
         izņēmumiem.

      61     Pirmkārt, Direktīvas 93/104 2. pants, kurā definēti Direktīvā izmantotie pamatjēdzieni, cita starpā, darba laika un atpūtas
         laika jēdzieni, nav šīs direktīvas norma, uz kuru var attiecināt izņēmumu.

      62     Otrkārt, izskatāmajā lietā nav pat apgalvots, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamata prāvā minētais varētu būt viens no Direktīvas
         93/104 17. panta 1. un 2. punktā un 18. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā minētajiem gadījumiem.

      63     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīva 93/104 ir jāinterpretē tādējādi, ka:
      –       tā nepieļauj tādu dalībvalstu tiesisko regulējumu, kurā attiecībā uz dežūrām, ko veic atsevišķu sociālo un medicīniski sociālo
         iestāžu darba ņēmēji, kuru laikā viņiem ir fiziski jāatrodas darba vietā, reālā darba laika aprēķināšanai ir noteikta tāda
         atbilstības sistēma kā pamata prāvā minētā, ja nav nodrošināta atbilstība šīs direktīvas minimālajām darba ņēmēju drošības
         un veselības efektīvas aizsardzības prasībām;

      –       ja valsts tiesībās ir noteikta darba ņēmējiem labvēlīgāka maksimālā robeža, it īpaši attiecībā uz maksimālo nedēļas darba
         laiku, attiecīgās maksimālās robežas, lai izvērtētu, vai šajā direktīvā paredzētie aizsardzības noteikumi ir izpildīti, ir
         tikai un vienīgi direktīvā paredzētās.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus, nav
         atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva 93/104 par dažiem darba laika organizācijas aspektiem ir interpretējama tādējādi,
            ka tā nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā attiecībā uz dežūrām, ko darba ņēmēji veic atsevišķās sociālajās un
            medicīniski sociālajās iestādēs, kuru laikā viņiem ir fiziski jāatrodas darba vietā, faktiskā darba laika aprēķināšanai ir
            noteikta atbilstības sistēma, tāda kā pamata prāvā minētā, ja nav nodrošināta atbilstība šīs direktīvas noteiktajām minimālajām
            darba ņēmēju drošības un veselības efektīvas aizsardzības prasībām.
      Ja valsts tiesībās ir noteikta darba ņēmējiem labvēlīgāka maksimālā robeža, it īpaši attiecībā uz maksimālo nedēļas darba
            laiku, attiecīgās maksimālās robežas, lai izvērtētu, vai šajā direktīvā paredzētie aizsardzības noteikumi ir izpildīti, ir
            tikai un vienīgi šajā direktīvā paredzētās.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1988. gada 21. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta 283/86.