title: Lieta T-768/19: Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – Elementis/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/46

      Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – Elementis/Komisija
      (Lieta T-768/19)
      (2020/C 45/42)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Elementis Holdings Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītājas brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienpadsmit pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) rada ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām pusēm atbilstošu iespēju sniegt komentārus šai sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās pusēs šai sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītāja (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-769/19: Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – Informa u.c./Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/48

      Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – Informa u.c./Komisija
      (Lieta T-769/19)
      (2020/C 45/43)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Informa plc (Londona, Apvienotā Karaliste), Maypond Ltd (Dublina, Īrija), Tanahol Ltd (Dublina, Īrija) un Colonygrove Ltd (Londona) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītāju brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīva aprite saskaņā ar LESD 63. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza vienpadsmit pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) rada ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām pusēm atbilstošu iespēju sniegt komentārus šai sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās pusēs šai sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītājas (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-770/19: Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – Merlin UK Finco 1 u.c./Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/50

      Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – Merlin UK Finco 1 u.c./Komisija
      (Lieta T-770/19)
      (2020/C 45/44)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Merlin UK Finco 1 Ltd (Poole, Apvienotajā Karaliste), Merlin UK Finco 2 Ltd (Poole), Charcoal Newco 1 Ltd (Poole) un Charcoal Newco 1A Ltd (Poole) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu grupu (CFC) finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītāju brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu vai kapitāla brīva aprite saskaņā ar LESD 63. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza vienpadsmit pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) izraisīja ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietvēra atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā Apvienotās Karalistes nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvoto atkāpi nevar attaisnot saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, uz kurām prima facie attiecas 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām personām atbilstošu iespēju sniegt komentārus šajā sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās personas šajā sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana Apvienotās Karalistes uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neradot ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības (pakārtoti) atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītājas izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka, pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana vai kapitāla brīva aprite. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-771/19: Prasība, kas celta 2019. gada 11. novembrī – Experian Finance 2012/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/51

      Prasība, kas celta 2019. gada 11. novembrī – Experian Finance 2012/Komisija
      (Lieta T-771/19)
      (2020/C 45/45)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Experian Finance 2012 Ltd (Nottingham, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītājas brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienpadsmit pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka apstrīdētais pasākums izraisīja ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļojot Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām pusēm atbilstošu iespēju sniegt komentārus šai sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās pusēs šai sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītāja (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana vai kapitāla brīva aprite. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-772/19: Prasība, kas celta 2019. gada 11. novembrī – William Grant & Sons un William Grant & Sons Investments/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/53

      Prasība, kas celta 2019. gada 11. novembrī – William Grant & Sons un William Grant & Sons Investments/Komisija
      (Lieta T-772/19)
      (2020/C 45/46)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: William Grant & Sons Holdings Ltd (Dufftown, Apvienotā Karaliste) un William Grant & Sons Investments Ltd (Dufftown) (pārstāvji: C. McDonnell, Barrister, B. Goren, Solicitor, M. Peristeraki, jurists, un K. Desai, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka nav bijis prettiesiska valsts atbalsta, atcelt Komisijas Lēmuma C(2019) 2526 final (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz CFC grupas finansēšanas atvieglojumu, 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka pastāv prettiesisks valsts atbalsts; un noraidīt prasību Apvienotajai Karalistei atgūt apgalvoti prettiesisko valsts atbalstu, kas prasītājām ir izmaksāts šajos apstākļos (apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, ciktāl tajos tiek pieprasīts, lai Apvienotā Karaliste atgūtu apgalvoto valsts atbalstu; un

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājām radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza deviņus pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārpratusi AK kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu kontekstu, mērķi un darbības veidu attiecībā uz rīcību ar netirdzniecības finansiālo peļņu. Komisijas secinājumi apstrīdētajā lēmumā balstoties uz kumulatīvām acīmredzamām kļūdām. It īpaši – Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas savā izpratnē par vispārējo AK nodokļu sistēmu, par CFC sistēmas mērķiem, par specifisko grupas finansēšanas atvieglojuma (GFE) apjomu un kvalificēto kredītattiecību definīciju.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija kļūdaini esot atainojusi grupas finansēšanas atvieglojumu kā nodokļu atvieglojumu un attiecīgi – kā priekšrocību. Saistībā ar netirdzniecības finanšu peļņu grupas finansēšanas atvieglojums ir nodokļu norma un daļa no CFC normu robežu definīcijas, nevis selektīva priekšrocība. Komisija nav sniegusi kvantitatīvu analīzi, lai parādītu, ka tā ir priekšrocība, un, tā kā nav pārliecinošu pierādījumu par to, ka strīdīgā pasākuma rezultātā rodas priekšrocība, apstrīdētais lēmums nevar palikt spēkā.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi atsauces sistēmu CFC normu ietekmes novērtēšanai un kļūdaini identificējusi CFC normas kā atšķirīgu normu kopumu, kas ir nošķirtas no AK vispārējās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas. Komisija neesot pareizi sapratusi CFC normu mērķi un neesot ievērojusi AK rīcības brīvību.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas valsts atbalsta analīzē un esot piemērojusi nepareizos testus, izvērtējot salīdzināmības jautājumu. Komisija neesot atzinusi, ka pastāv dažādi riska līmeņi AK nodokļu bāzei atkarībā no tā, vai aizdevums ir grupas vienībai, kurai nodokļi tiek uzlikti AK, vai tādai grupas vienībai, kas nav apliekama ar nodokļiem AK, un neracionāli secinājusi, ka aizdevums grupas iekšienē ir pielīdzināms aizdevumam trešajai personai.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi tam, ka AK 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu atbilstoši minētās 9.A sadaļas 5. nodaļā norādītajai iespējai ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus, un nesniedzot pienācīgu pamatojumu, Komisija apgalvo, ka minētā 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja CFC maksājums ir jāpiemēro būtiska personāla funkciju testa rezultātā atbilstoši šai 5. nodaļai. Proti, būtiska personāla funkciju testu ir pārmērīgi grūti piemērot praksē, tādēļ Komisijai bija jāsecina, ka minētā 9. nodaļa ir attaisnojama arī šī testa apstākļos, un tādējādi jāsecina, ka valsts atbalsts nepastāv.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu atstāts spēkā, tā īstenošana, atgūstot apgalvoto valsts atbalstu no prasītājiem, pārkāptu ES tiesību pamatprincipus, ieskaitot uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, piebilstot, ka prasītāju gadījumā konkrētie CFC atrodas citās dalībvalstīs.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka no apstrīdētā lēmuma izrietošais piedziņas rīkojums neesot pamatots un esot pretrunā ES tiesību pamatprincipiem.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot norādījusi atbilstošus iemeslus būtiskiem elementiem, tādiem kā secinājumam, ka CFC maksājums atbilstoši minētajai 5. nodaļai varētu tikt piemērots, bez grūtībām un bez nesamērīga sloga izmantojot būtiska personāla funkciju testu.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts arī labas pārvaldības princips, kurš prasa, lai Komisija savās administratīvajās procedūrās atļautu pārskatāmību un paredzamību un pieņemtu savus lēmumus saprātīgā laika posmā. Nav saprātīgi, ka Komisijai vajadzēja vairāk kā četrus gadus, lai pieņemtu savu lēmumu uzsākt izmeklēšanu šajā lietā, un pieņemtu galīgo lēmumu vairāk kā sešus gadus pēc tam, kad strīdīgais pasākums stājies spēkā.


title: Lieta T-773/19: Prasība, kas celta 2019. gada 11. novembrī – BAE Systems/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/54

      Prasība, kas celta 2019. gada 11. novembrī – BAE Systems/Komisija
      (Lieta T-773/19)
      (2020/C 45/47)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: BAE Systems plc (Londona, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: N. Gràcia Malfeito, advokāts, W. Leslie, Solicitor, un I. Lunneryd, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu C(2019) 2526 final (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu;

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājai radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza piecus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka attiecīgā atsauces sistēma ir nevis Apvienotās Karalistes uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēma, bet CFC noteikumi. It īpaši Komisija, izdarot secinājumu, ka atsauces sistēma ir Apvienotās Karalistes CFC noteikumi, ir kļūdaini piemērojusi ES Tiesas judikatūru. Tā vietā Komisijai esot bijis jāsecina, ka atbilstošā atsauces sistēma ir Apvienotās Karalistes uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēma, kuras neatņemama daļa ir CFC noteikumi.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz atsauces sistēmas mērķiem.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav pamatojusi savu secinājumu, ka grupu finansēšanas atbrīvojums ir selektīva atkāpe no atsauces sistēmas un tostarp ka uzņēmumi, kas gūst cita veida netirdzniecības finansiālu peļņu, atrodas juridiski un faktiski salīdzināmā situācijā ar uzņēmumiem, kas gūst netirdzniecības finansiālu peļņu no kvalificētiem aizdevumiem. Patiesi, Komisija esot pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka netirdzniecības finansiāla peļņa no augšupējiem aizdevumiem un moneyboxes [naudas kastēm] nerada ievērojami lielāku mākslīgas novirzīšanas risku nekā kvalificēti aizdevumi. Tālāk Komisija esot pieļāvusi kļūdu, koncentrējoties drīzāk uz grupu finansēšanas atbrīvojuma likumdošanas tehniku, nevis uz sekām.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav pamatojusi savu secinājumu, ka grupu finansēšanas atbrīvojumu nepamato nodokļu tiesiskā regulējuma raksturs un vispārējā struktūra saistībā ar būtisku personu funkciju testu. It īpaši Komisija esot pieļāvusi kļūdu, secinot, ka būtisku personu funkciju testa piemērošanas administratīvais slogs nepamato grupu finansēšanas atbrīvojumu un ka grupu finansēšanas atbrīvojumu nepamato vajadzība ievērot Līgumā par ES darbību paredzētās brīvības.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz LESD 107. pantā prasītās priekšrocības pastāvēšanu. Komisijas vērtējums esot balstīts uz nepamatotiem apgalvojumiem un tajā faktiski neesot parādīts, ka ir priekšrocība, bet tikai ir norādīts, ka tāda varētu būt noteiktos apstākļos.


title: Lieta T-774/19: Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – FA Sub 3/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/55

      Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – FA Sub 3/Komisija
      (Lieta T-774/19)
      (2020/C 45/48)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: FA Sub 3 Ltd (Tortola, Britu Virdžīnu salas) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītājas brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīva aprite saskaņā ar LESD 63. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienpadsmit pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka apstrīdētais pasākums izraisīja ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, par kuru Komisija atzina, ka apstrīdētais pasākums ir valsts atbalsts.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļojot Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām pusēm atbilstošu iespēju sniegt komentārus šai sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās pusēs šai sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums neesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītāja (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka, pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana vai kapitāla brīva aprite. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītājas brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-775/19: Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Sheldon un Kingfisher International/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/57

      Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Sheldon un Kingfisher International/Komisija
      (Lieta T-775/19)
      (2020/C 45/49)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Sheldon Holdings Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste) un Kingfisher International Holdings Ltd (Londona) (pārstāvji: G. Motta un N. Baeten, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  i.

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.) pilnībā;

                  ii.

                  pakārtoti, atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352, ciktāl tajā ir secināts, ka 2010. gada Likuma par nodokļiem (starptautiskie un citi noteikumi) [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 371D pants rada nelikumīgu valsts atbalstu Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta izpratnē;

                  iii.

                  pakārtoti, atcelt Komisijas Lēmuma (ES) 2019/1352 2., 3. un 4. pantu;

                  iv.

                  katrā ziņā piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt ar šo prasību saistītos tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienpadsmit pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot izvēlējusies nepareizu atsauces sistēmu selektivitātes analīzes nolūkā. Vērtējot saskaņā ar atbilstošu atsauces sistēmu, grupu finansēšanas atbrīvojums (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) nav atkāpe un nav selektīvs.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot būtībā nepareizi sapratusi tās izvēlētās atsauces sistēmas galveno mērķi un nav ņēmusi vērā visus šīs sistēmas mērķus, kā rezultātā tā esot piemērojusi nepilnīgu un hipotētisku atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija būtībā ir nepareizi raksturojusi apstrīdētā pasākuma nozīmi, šķietami, pamatojoties uz nepiemērotu regulatīvo tehniku. Apstrīdētais pasākums, ja to saprot pareizi, nav atkāpe no Komisijas izvēlētās atsauces sistēmas.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija nepareizi esot secinājusi, ka apstrīdētais pasākums nošķir uzņēmumus, kas, ievērojot izvēlētās atsauces sistēmas mērķus, ir salīdzināmi.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija neesot atzinusi, ka apstrīdētais pasākums nav selektīva priekšrocība, jo tas izriet no vadošajiem principiem un Komisijas izvēlētās atsauces sistēmas rakstura un tas ir raksturīgs mehānisms, kas ir vajadzīgs šīs sistēmas darbībai un efektivitātei.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas lēmumā esot paplašinātas Komisijas pilnvaras valsts atbalsta jomā, kas ir pretrunā Apvienotās Karalistes nodokļu suverenitātei.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība, izmeklējot apstrīdēto pasākumu, pārkāpjot Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta 2. punktu un Regulas (ES) 2015/1589 (1) 6. pantu, kā arī tās labas pārvaldības pienākumu atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantam.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 296. pantu.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija neesot atzinusi, ka 2010. gada Likuma par nodokļiem (starptautiskie un citi noteikumi) 371ID pants bija pilnībā attaisnots un nebija selektīva priekšrocība.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka neesot bijis jāpieņem rīkojums par atgūšanu, jo atbilstoši lietai C-196/04 Cadbury Schweppes (2) tas pārkāptu Savienības tiesību vispārējos principus, kas attiecas uz uzņēmējdarbības pamatbrīvību.

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka neesot bijis jāpieņem rīkojums par atgūšanu, jo Komisijas vadlīnijas par atgūšanu ir ultra vires un pārkāpj Savienības tiesību vispārējos principus par nelikumīga valsts atbalsta atgūšanu.

         (1)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).

         (2)  Spriedums, Tiesa, 2006. gada 12. septembris, Cadbury Schweppes plc un Cadbury Schweppes Overseas Ltd/Commissioners of Inland Revenue (C-196/04, EU:C:2006:554).


title: Lieta T-776/19: Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – JIB Overseas/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/59

      Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – JIB Overseas/Komisija
      (Lieta T-776/19)
      (2020/C 45/50)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: JIB Overseas Holdings Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītājas brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu, un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienpadsmit pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) rada ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām pusēm atbilstošu iespēju sniegt komentārus šai sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās pusēs šai sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka tādēļ apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītāja (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-780/19: Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Smith & Nephew USD& Nephew USD One/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/64

      Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Smith & Nephew USD& Nephew USD One/Komisija
      (Lieta T-780/19)
      (2020/C 45/53)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Smith & Nephew USD Ltd (Watford, Apvienotā Karaliste) un Smith & Nephew USD One Ltd (Watford) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītāju brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīva aprite saskaņā ar LESD 63. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza vienpadsmit pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) rada ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām personām atbilstošu iespēju sniegt komentārus šai sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās personas šajā sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītājas (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana vai kapitāla brīva aprite. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-781/19: Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Rigid Plastic Containers Finance un RPC Pisces Holdings/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/65

      Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Rigid Plastic Containers Finance un RPC Pisces Holdings/Komisija
      (Lieta T-781/19)
      (2020/C 45/54)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Rigid Plastic Containers Finance Ltd (Rushden, Apvienotā Karaliste) un RPC Pisces Holdings Ltd (Rushden) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītāju brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu, un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza vienpadsmit pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) radīja ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļojot Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām personām atbilstošu iespēju sniegt komentārus šajā sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās personas šajā sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums neesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītājas (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka, pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana vai kapitāla brīva aprite. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-782/19: Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – St Schrader Holding Company UK/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/67

      Prasība, kas celta 2019. gada 8. novembrī – St Schrader Holding Company UK/Komisija
      (Lieta T-782/19)
      (2020/C 45/55)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: St Schrader Holding Company UK Ltd (Swindon, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītājas brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienpadsmit pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) izraisīja ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietvēra atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvoto atkāpi nevar attaisnot saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, uz kurām prima facie attiecas 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām personām atbilstošu iespēju sniegt komentārus šajā sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās personas šajā sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neradot ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības (pakārtoti) atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītāja izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka, pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana vai kapitāla brīva aprite. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītājas brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  1Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-783/19: Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Royal Mail Investments/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/69

      Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – Royal Mail Investments/Komisija
      (Lieta T-783/19)
      (2020/C 45/56)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Royal Mail Investments Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: M. Whitehouse un P. Halford, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu (ES) 2019/1352 (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko Apvienotā Karaliste īstenojusi attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupu finansēšanas atbrīvojumu (OV 2019, L 216, 1. lpp.);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to ir pārkāpta prasītājas brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienpadsmit pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka grupas finansēšanas atbrīvojuma shēma (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) izraisa ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un tvērumā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un/vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, “selektivitātes” analīzes nolūkā nosakot atsauces sistēmu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini vai nepilnīgi identificējot un nepareizi saprotot attiecīgos tās izvēlētās atsauces sistēmas mērķus.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, identificējot apstrīdēto pasākumu kā tādu, kas ietver atkāpi no tās izvēlētās atsauces sistēmas.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kļūdaini klasificējot apstrīdēto pasākumu kā prima facie selektīvu, nepareizi atzīstot, ka tas ietver atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas ir tiesiski un faktiski salīdzināmā situācijā.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, savā apstrīdētā pasākuma selektivitātes novērtējumā ņemot vērā Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164 (1), lai gan šis instruments stājās spēkā tikai pēc tā perioda beigām, kurā Komisija atzina apstrīdēto pasākuma par valsts atbalstu.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums atspoguļo Komisijas pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā AK nodokļu suverenitātei.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nospriežot, ka apgalvotā atkāpe nav jāattaisno saistībā ar nodokļa uzlikšanu netirdzniecības finansiālai peļņai no pieļaujamām aizdevuma attiecībām, kurām prima facie ir piemērojams 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010) 371EB pants. Komisijas lēmums arī esot prettiesisks attiecībā uz “pieļaujamo līdzekļu” un “saskaņotu procentu” atbrīvojumiem, jo tajā neesot norādīts nekāds to attaisnojuma vai attaisnojuma neesamības pamatojums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas rīcība esot pārkāpusi LESD 108. panta 2. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2) 6. pantu, kā arī labas pārvaldības principu atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantam. Konkrētāk – tā savā lēmumā par procedūras sākšanu neesot norādījusi, ka tai bija šaubas par “atbrīvojuma 75 % apmērā” attaisnojumu saskaņā ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma (Taxation (International and Other Provisions) Act 2010)371ID pantu, lai novērstu praktiskas grūtības būtiska personāla funkciju analīzes īstenošanā saistībā ar aizdevuma darbībām grupas iekšienē, kā, piemēram, dodot ieinteresētajām pusēm atbilstošu iespēju sniegt komentārus šai sakarā; tā izmeklēšanas laikā neesot ļāvusi nekādus komentārus šajā ziņā no ieinteresētajām personām; un apstrīdētajā lēmumā tā izvēlējās ignorēt šādus komentārus, kurus ieinteresētās pusēs šai sakarā faktiski bija sniegušas. Tā rezultātā apstrīdētais lēmums neesot spēkā.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka nodokļa uzlikšana AK uzņēmumiem par to ārvalstu meitasuzņēmumu peļņu “iekšējiem aktīviem un darbībām piesaistāmā apmērā” neierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ka apstrīdētais pasākums nesot vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību Līguma brīvībām.
                  Savas prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu pamatojumam prasītājas (pakārtoti) izvirza šādu pamatu:

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka pat ja (kas tiek noliegts) apstrīdētais pasākums būtu ietvēris valsts atbalsta shēmu, Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nolemjot, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu ES tiesību pamatprincipus, un izdodot rīkojumu to atgūt neatkarīgi no tā, vai kontrolēta ārvalstu uzņēmuma nodibināšana un šī uzņēmuma izsniegtie aizdevumi nerezidentu grupas uzņēmumiem faktiski bija brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana. Konkrētāk – šajā lietā atgūšana pārkāptu prasītāju brīvību veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar LESD 49. pantu un kapitāla brīvu apriti saskaņā ar LESD 63. pantu. Šāda pārkāpuma apmērā ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā ietvertais atgūšanas rīkojums.

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).


title: Lieta T-784/19: Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – William Hill un William Hill Organization/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/70

      Prasība, kas celta 2019. gada 12. novembrī – William Hill un William Hill Organization/Komisija
      (Lieta T-784/19)
      (2020/C 45/57)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: William Hill plc (Londona, Apvienotā Karaliste) un William Hill Organization Ltd (Londona) (pārstāvji: C. McDonnell, Barrister, B. Goren, Solicitor, M. Peristeraki, advokāts, un K. Desai, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka nav bijis prettiesiska valsts atbalsta, atcelt apstrīdētā Lēmuma C(2019) 2526 final (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu [CFC] grupas finansēšanas atvieglojumu, 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka pastāv prettiesisks valsts atbalsts; un noraidīt prasību Apvienotajai Karalistei atgūt apgalvoti prettiesisko valsts atbalstu, kas prasītājām ir izmaksāts šajos apstākļos (apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, ciktāl tajos tiek pieprasīts, lai Apvienotā Karaliste no prasītājām atgūtu apgalvoto valsts atbalstu; un

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājām radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza deviņus pamatus:

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārpratusi Apvienotās Karalistes kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu kontekstu, mērķi un darbības veidu attiecībā uz rīcību ar netirdzniecības finansiālo peļņu. Komisijas secinājumi apstrīdētajā lēmumā balstoties uz kumulatīvām acīmredzamām kļūdām. It īpaši – Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas savā izpratnē par vispārējo Apvienotās Karalistes nodokļu sistēmu, par CFC sistēmas mērķiem, par specifisko grupas finansēšanas atvieglojuma (GFE) apjomu un kvalificēto kredītattiecību definīciju.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija kļūdaini esot atainojusi grupas finansēšanas atvieglojumu kā nodokļu atvieglojumu un attiecīgi – kā priekšrocību. Saistībā ar netirdzniecības finanšu peļņu grupas finansēšanas atvieglojums ir nodokļu norma un daļa no CFC normu robežu definīcijas, nevis selektīva priekšrocība. Komisija nav sniegusi kvantitatīvu analīzi, lai parādītu, ka tā ir priekšrocība, un, tā kā nav pārliecinošu pierādījumu par to, ka strīdīgā pasākuma rezultātā rodas priekšrocība, apstrīdētais lēmums nevar palikt spēkā.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi atsauces sistēmu CFC normu ietekmes novērtēšanai un kļūdaini identificējusi CFC normas kā atšķirīgu normu kopumu, kas ir nošķirtas no Apvienotās Karalistes vispārējās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas. Komisija neesot pareizi sapratusi CFC normu mērķi un neesot ievērojusi Apvienotās Karalistes rīcības brīvību.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas valsts atbalsta analīzē un esot piemērojusi nepareizos testus, izvērtējot salīdzināmības jautājumu. Komisija neesot atzinusi, ka pastāv dažādi riska līmeņi Apvienotās Karalistes nodokļu bāzei atkarībā no tā, vai aizdevums ir grupas vienībai, kurai nodokļi tiek uzlikti Apvienotajā Karalistē, vai tādai grupas vienībai, kas nav apliekama ar nodokļiem Apvienotajā Karalistē, un neracionāli secinājusi, ka aizdevums grupas iekšienē ir salīdzināms ar aizdevumu trešajai personai.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar ES noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi tam, ka Apvienotās Karalistes 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] likuma 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu atbilstoši minētās 9.A sadaļas hipotētiskajai 5. nodaļai ir “Apvienotās Karalistes saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus, un nesniedzot pienācīgu pamatojumu, Komisija apgalvo, ka minētā 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja CFC maksājums ir jāpiemēro būtiska personāla funkciju testa rezultātā atbilstoši šai 5. nodaļai. Proti, būtiska personāla funkciju testu ir pārmērīgi grūti piemērot praksē, tādēļ Komisijai bija jāsecina, ka minētā 9. nodaļa ir attaisnojama arī šī testa apstākļos, un tādējādi jāsecina, ka valsts atbalsts nepastāv.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu atstāts spēkā, tā īstenošana, atgūstot apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām, pārkāptu ES tiesību pamatprincipus, ieskaitot uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, piebilstot, ka prasītāju gadījumā konkrētie CFC atrodas citās dalībvalstīs.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka no apstrīdētā lēmuma izrietošais piedziņas rīkojums neesot pamatots un esot pretrunā Savienības tiesību pamatprincipiem.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot norādījusi atbilstošus iemeslus būtiskiem elementiem, tādiem kā secinājumam, ka CFC maksājums atbilstoši minētajai 5. nodaļai varētu tikt piemērots, bez grūtībām un bez nesamērīga sloga izmantojot būtiska personāla funkciju testu.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts arī labas pārvaldības princips, kurš prasa, lai Komisija savās administratīvajās procedūrās nodrošinātu pārskatāmību un paredzamību un pieņemtu savus lēmumus saprātīgā laika posmā. Nav saprātīgi, ka Komisijai vajadzēja vairāk kā četrus gadus, lai pieņemtu savu lēmumu uzsākt izmeklēšanu šajā lietā, un pieņemtu galīgo lēmumu vairāk kā sešus gadus pēc tam, kad strīdīgais pasākums stājies spēkā.


title: Lieta T-785/19: Prasība, kas celta 2019. gada 13. novembrī – Anglo American International/Komisija

text:
               10.2.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 45/72

      Prasība, kas celta 2019. gada 13. novembrī – Anglo American International/Komisija
      (Lieta T-785/19)
      (2020/C 45/58)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Anglo American International Holdings Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste) (pārstāvis: M. Anderson, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  pilnībā atcelt Komisijas 2019. gada 2. aprīļa lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;

                  —

                  pakārtoti, izdot rīkojumu, ka, nosakot atgūstamā valsts atbalsta summu, jebkurā gadījumā ir jāņem vērā zaudējumi, atvieglojumi vai atbrīvojumi, kas bija pieejami prasītājai laikā, kad tā bija pieteikusies uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumam, vai kas prasītājai tajā laikā būtu bijuši pieejami, ja tā nebūtu lūgusi uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu, pat ja piekļuvei šiem zaudējumiem, atvieglojumiem vai atbrīvojumiem pašreiz saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām ir iestājies noilgums un neatkarīgi no tā, vai tie ir automātiski vai nav;

                  —

                  katrā ziņā piespriest atbildētājai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza deviņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka atbildētāja nav pierādījusi, ka uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojums ir priekšrocība. Prasītāja apgalvo, ka atbildētāja neesot pierādījusi, ka katrā gadījumā, kad ir lūgts piemērot uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu, ir bijusi priekšrocība.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka atbalstu neesot piešķīrusi valsts vai tas neesot piešķirts no valsts līdzekļiem. Komisija neesot pierādījusi, ka lūgums piešķirt uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu noteikti ir izraisījis Apvienotās Karalistes uzņēmumu ienākuma nodokļa samazinājumu.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu netiek dota priekšroka konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai. Komisija esot kļūdījusies (i) definējot atsauces sistēmu pārāk šauri kā Apvienotās Karalistes 2010. gada Likuma par nodokļiem (starptautiskie un citi noteikumi) 9.A daļas normas un nevis kā plašāku Apvienotās Karalistes uzņēmuma ienākuma nodokļa sistēmu; (ii) nesaprotot, ka minētā 9.A daļas 9. nodaļa nav atkāpe no tās 5. nodaļas; un (iii) neatzīstot, ka, pat ja minētā 9. nodaļa būtu atkāpe no 5. nodaļas, to attaisno minētās 9.A daļas raksturs vai vispārējā struktūra.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojums neietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Komisija esot kļūdījusies, secinot, ka uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojums ir ietekmējis multinacionālo grupu izvēli attiecībā uz to grupu finanšu funkciju īstenošanas vietu un to galveno biroju ES.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojums neizkropļo vai nedraud izkropļot konkurenci. Komisija neesot pierādījusi, ka lūgums piešķirt uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu noteikti ir izraisījis Apvienotās Karalistes uzņēmumu ienākuma nodokļa samazinājumu.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka apgalvotā atbalsta atgūšana būtu pretrunā vispārējiem ES tiesību principiem. Prasītāja apgalvo, ka, tā kā nozīmīgu amatpersonu pienākumu testam minētās 5. nodaļas 371EB sadaļā neesot tiesiskās drošības, Apvienotajai Karalistei bija novērtēšanas brīvība atrisināt šo nedrošību un ka atbildētāja esot pārkāpusi savu pienākumu īstenot pilnīgu visu atbilstošo faktoru analīzi. Izdodot rīkojumu par atbalsta atgūšanu, Komisija esot rīkojusies pretēji Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (1) 16. panta 1. punktam, kurā ir aizliegts atgūt atbalstu, ja atgūšana būtu pretrunā vispārējiem ES tiesību principiem.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka selektīvā priekšrocība izzustu un līdzekļi nebūtu jāatgūst, ja Apvienotā Karaliste ar atpakaļejošu spēku attiecinātu uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu uz augšupējiem aizdevumiem un aizdevumiem trešām personām. Komisija neesot atzinusi, ka šādu darbību veikšana būtu novērsusi jebkuru selektīvo priekšrocību (pieņemot uz brīdi, ka tāda pastāv) un šādā gadījumā nerastos nelikumīgs valsts atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar ES tiesībām.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, nosakot atgūstamā valsts atbalsta summu, jebkurā gadījumā jāņem vērā zaudējumi, atvieglojumi vai atbrīvojumi, kas bija pieejami prasītājai (neatkarīgi no tā, vai uz lūguma, izvēles pamata vai automātiski) laikā, kad tā lūdza piemērot uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu, vai kuri būtu bijuši tajā laikā pieejami prasītājai, ja tā nebūtu lūgusi uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu, pat ja piekļuvei šiem zaudējumiem, atvieglojumiem vai atbrīvojumiem pašreiz saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām ir iestājies noilgums. Prasītāja apgalvo, ka šāda ir pareiza apstrīdētā lēmuma 203. apsvēruma interpretācija, bet, tā kā tas šādi nav darīts, apstrīdētais lēmums ir kļūdains tādēļ, ka šādu zaudējumu, atvieglojumu vai atbrīvojumu neņemšana vērā novestu pie atbalsta summas pārrēķina, kas radītu traucējumus iekšējā tirgū.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija neesot norādījusi pamatojumu saistībā ar kvalificēto resursu atbrīvojumu un atbilstošo procentu maksājumu atbrīvojumu un neesot veikusi pilnīgu visu atbilstošo faktoru analīzi. Komisija neesot nošķīrusi trīs dažādus atbrīvojumus atbilstoši minētajai 9. nodaļai, kas darbojas neatkarīgi, un neesot sapratusi, ka kvalificēto resursu atbrīvojums un atbilstošo procentu maksājumu atbrīvojums neaizstāj nozīmīgu amatpersonu pienākumu testu un tas, ka iepriekšminētajā 9. nodaļā pastāv atbilstošo procentu maksājumu atbrīvojums, parādot, ka atbildētāja ir kļūdījusies, definējot atsauces sistēmu pārāk šauri kā minētās 9.A daļas normas un nevis kā plašāku Apvienotās Karalistes uzņēmuma ienākuma nodokļa sistēmu.

         (1)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.).