title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 13. jūlijs.#Agricola italiana alimentare SpA (AIA) pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “MONTORSI F. & F.” – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “Casa Montorsi” – Relatīvs spēkā neesamības pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu – Tvērums – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkts.#Lieta T-389/16.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2017. gada 13. jūlijā (
            *1
         )
      Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “MONTORSI F. & F.” – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “Casa Montorsi” – Relatīvs spēkā neesamības pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu – Tvērums – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkts
      Lieta T‑389/16

            Agricola italiana alimentare SpA (AIA)
         , Sanmartīno Buonalbergo [San Martino Buon Albergo] (Itālija), ko pārstāv S. Rizzo, advokāts,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju (EUIPO), ko pārstāv L. Rampini, pārstāvis,
      atbildētājs,
      otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –

         Casa Montorsi Srl, Vinjola [Vignola] (Itālija), ko pārstāv S. Verea, K. Muraro un M. Balestriero, advokāti,
      par prasību, kas celta par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2016. gada 28. aprīļa lēmumu lietā R 1239/2014‑1 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Casa Montorsi un AIA.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs E. M. Kolinss [A. M. Collins], tiesneši M. Kančeva [M. Kancheva] un J. Pasers [J. Passer] (referents),
      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 22. jūlijā,
      ņemot vērā EUIPO atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 11. oktobrī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kurš Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 13. oktobrī,
      ņemot vērā, ka trīs nedēļu laikā pēc paziņojuma par tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanu izsniegšanas neviena puse nav iesniegusi pieteikumu par tiesas sēdes noturēšanu, un saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 106. panta 3. punktu nolemjot prasību izlemt bez tiesvedības mutvārdu daļas,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2007. gada 12. februārī Montorsi Francesco & Figli SpA, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.)), iesniedza Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (EUIPO) Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.

               2

               Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “MONTORSI F. & F.”.

               3

               Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 29. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “Gaļa, zivis, mājputni un medījumi; gaļas ekstrakti; konservēti žāvēti (kaltēti) un termiski apstrādāti augļi un dārzeņi; želejas, ievārījumi, olas, piens un piena produkti; pārtikas eļļas un tauki”.

               4

               Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2007. gada 30. jūlijaBulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 38/2007, un attiecīgā preču zīme tika reģistrēta 2008. gada 18. janvārī.

               5

               2010. gada 28. decembrī persona, kas iestājusies lietā, Casa Montorsi Srl, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lūdza atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu attiecībā uz visām šā sprieduma 3. punktā uzskaitītajām precēm.

               6

               Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija balstīts uz agrāku Itālijas vārdisku preču zīmi “Casa Montorsi”, kas pieteikta reģistrācijai 1995. gada 24. februārī, reģistrēta 1998. gada 2. jūnijā ar numuru 751820 un pēc tam pagarināta un ar ko tiek apzīmētas tostarp preces, kuras ietilpst 29. klasē un atbilst šādam aprakstam: “Gaļa, zivis, mājputni un medījumi; gaļas ekstrakti; konservēti žāvēti (kaltēti) un termiski apstrādāti augļi un dārzeņi; želejas, ievārījumi; kompoti; olas, piens un piena produkti; pārtikas eļļas un tauki”.

               7

               Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto pamatu, kas attiecas uz sajaukšanas iespēju.

               8

               Administratīvā procesa gaitā apstrīdētā preču zīme tika nodota Negroni SpA un pēc tam prasītājai – Agricola italiana alimentare SpA (AIA).

               9

               Prasītāja lūdza noraidīt pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, jo tas esot pretrunā privāttiesiskajam aktam, kuru prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, ir parakstījušas 2000. gada 4. maijā (turpmāk tekstā – “vienošanās”) un ar kuru tās ir akceptējušas to attiecīgo preču zīmju līdzāspastāvēšanu Itālijas tirgū un uzņēmušās savstarpējās saistības neiebilst pret šo preču zīmju izmantošanu. Prasītāja tāpat pieprasīja sniegt agrākās preču zīmes izmantošanas pierādījumus.

               10

               2014. gada 20. martā Anulēšanas nodaļa atzina apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamību attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”, taču apstiprināja tās spēkā esamību attiecībā uz pārējām ar šo preču zīmi aptvertajām precēm, proti, “gaļas ekstraktiem; konservētiem žāvētiem (kaltētiem) un termiski apstrādātiem augļiem un dārzeņiem; želejām, ievārījumiem, pienu un piena produktiem; pārtikas eļļām un taukiem”, kā arī citām precēm, kas nav minētas ar apstrīdēto preču zīmi aptverto preču sarakstā.

               11

               Konkrēti, Anulēšanas nodaļa uzskatīja, ka vienošanās nerada šķērsli personas, kas iestājusies lietā, pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pieņemamībai, jo šī vienošanās, kuras saturs nav konkrēts attiecībā uz teritoriju un ilgumu, nevarot tikt uzskatīts par skaidru piekrišanu Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē. Saistībā ar personas, kas iestājusies lietā, pierādījumiem par agrākās preču zīmes izmantošanu Anulēšanas nodaļa secināja, ka šie pierādījumi ir sniegti, bet tikai attiecībā uz precēm “šķiņķis, salami un gaļas izstrādājumi”, kas ietilpst apakškategorijā “gaļa”. Saistībā ar preču salīdzināšanu tā norādīja, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptverto preču starpā tikai preces “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas” ir identiskas vai līdzīgas precēm, kurām tikusi izmantota agrākā preču zīme, proti, precēm, kas ietilpst apakškategorijā “gaļa”. Attiecībā uz apzīmējumu salīdzināšanu tā norādīja, ka apstrīdētajai preču zīmei piemīt vidējas pakāpes līdzība ar agrāko preču zīmi, jo abas šīs preču zīmes ietver vienu un to pašu uzvārdu “Montorsi”. Visbeidzot Anulēšanas nodaļa secināja, ka, ņemot vērā preču un konfliktējošo preču zīmju identiskumu vai līdzību, Itālijas sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”, kas aptvertas ar apstrīdēto preču zīmi, un ka šī preču zīme ir jāatzīst par spēkā neesošu attiecībā uz šīm precēm.

               12

               2014. gada 12. maijā prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, iesniedza EUIPO apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu, cenšoties panākt, lai apstrīdētā preču zīme paliktu reģistrēta attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”.

               13

               Ar 2016. gada 28. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) EUIPO Apelācijas pirmā padome noraidīja apelācijas sūdzību.

               14

               Apelācijas padome vispirms norādīja, ka prasītāja procesā šajā padomē nav apstrīdējusi nevienu no Anulēšanas nodaļas vērtējumiem, kas attiecas uz agrākās preču zīmes izmantošanas pierādījumiem, apzīmējumu un preču līdzību un sajaukšanas iespēju. Vienīgais apelācijas sūdzībā izvirzītais arguments esot bijis balstīts uz vienošanos, kas prasītājas ieskatā liek noraidīt pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu sajaukšanas iespējas dēļ.

               15

               Apelācijas padome secināja, ka EUIPO nav saistoša šī vienošanās, kas reglamentē privātas intereses, bet ka šai padomei ir jānoskaidro, vai no šīs vienošanās varētu tikt izsecināta “skaidra piekrišana reģistrēšanai”, kāda ir paredzēta Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā, vai konfliktējošo preču zīmju līdzāspastāvēšana. Apelācijas padome uzskatīja, ka vienošanās neļauj konstatēt šādu piekrišanu. Tā piebilda, ka, pat ja tiktu ņemta vērā vienošanās daļa, kurā vienošanās puses “atzīst, ka to attiecīgās preču zīmes var līdzāspastāvēt”, vēl ir jāpierāda, ka līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts konkrētās sabiedrības daļas uztverē, un ka šī pierādīšana nozīmē, ka būtu jāapliecina, ka konfliktējošās preču zīmes ir vienlaicīgi izmantotas pietiekami ilgā laikposmā pirms apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma. Šie pierādījumi par šādu vienlaicīgu izmantošanu nav sniegti, un vēl jo mazāk tikuši sniegti pierādījumi par to, ka šāda vienlaicīga izmantošana neizraisītu nekādu sajaukšanas iespēju. Līdz ar to Apelācijas padome noraidīja apelācijas sūdzību.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               16

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        –

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        –

                        piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               17

                  EUIPO un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        –

                        prasību noraidīt;

                        –

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               18

               Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pārkāpumu un, otrkārt, šīs regulas 53. panta 3. punkta pārkāpumu.

               19

               Būtu jāsāk ar otrā pamata izskatīšanu.

         Par otro atcelšanas pamatu – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta pārkāpumu

               20

               Prasītāja norāda, ka nav apstrīdams, ka vienošanās puses ir akceptējušas to attiecīgo – pastāvošo un nākotnes – preču zīmju līdzāspastāvēšanu Itālijas tirgū, un tas liedz personai, kas iestājusies lietā, lūgt atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu.

               21

               Prasītāja apgalvo, ka persona, kas iestājusies lietā, katrā ziņā nevar liegt reģistrēt apstrīdēto preču zīmi katrā Eiropas Savienības valstī, kas nav Itālija, nedz, ņemot vērā vienošanos, reģistrēt šo preču zīmi Itālijā.

               22

               Prasītāja pārmet Apelācijas padomei, ka tā nav ņēmusi vērā spēkā neesamības pamatu, kas izriet no konfliktējošām agrākām tiesībām, “relativizācijas principu”. Relatīvi atteikuma pamati aizsargājot vienīgi privātas intereses. Lai gan agrāku tiesību īpašnieka piekrišana neļaujot pārvarēt absolūtu atteikuma pamatu, tomēr šāda piekrišana ļaujot pārvarēt relatīvu atteikuma pamatu. Šajā ziņā atbilstoši Vispārējās tiesas judikatūrai divu preču zīmju konflikts skarot konkurējošus uzņēmumus, nevis patērētājus.

               23

               Konkrētāk, runājot par Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta pārkāpumu, prasītāja, pirmkārt, apstrīd apstrīdētā lēmuma 25. punkta pirmajos divos teikumos ietverto Apelācijas padomes apgalvojumu, ka, lai tiktu konstatēta piekrišana kādas preču zīmes reģistrācijai, reģistrējamajam apzīmējumam ir jābūt precīzi identificētam un tas konkrētajā gadījumā tā neesot.

               24

               Vienošanās tekstā esot ietverta skaidra norāde nevis uz preču zīmi “MONTORSI” kā tādu, bet gan uz vārda “montorsi” esošām vai nākotnes reģistrācijām vai izmantošanu saistībā ar kādu atšķirtspējīgu apzīmējumu attiecībā uz 29. klasē ietilpstošajām precēm. Šādas norādes šaurai interpretācijai neesot nekādas jēgas, jo tad, kad tika noslēgta vienošanās, neviena šīs vienošanās puse vēl nebija preču zīmes “MONTORSI” īpašniece sensu stricto. Līdz ar to prasītāja norāda, ka pretēji tam, ko Apelācijas padome apgalvojusi apstrīdētajā lēmumā, vienošanās puses ir skaidri piekritušas ne tikai preču zīmes “MONTORSI”sensu stricto, bet arī jebkāda atšķirtspējīga apzīmējuma, kas ietver vārdu “montorsi”, kā tas ir preču zīmes “MONTORSI F. & F.” gadījumā, reģistrācijai un izmantošanai.

               25

               Otrkārt, prasītāja uzskata par pārlieku formālistisku apstrīdētā lēmuma 25. punkta turpinājumā Apelācijas padomes sniegto interpretāciju, saskaņā ar kuru no vienošanās nevar tikt izsecināta skaidra piekrišana apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai. Esot taisnība, ka vienošanās spēkā esamība attiecas tikai uz Itālijas teritoriju. Tomēr konkrētajā gadījumā skaidrā piekrišana, kas sniegta attiecībā uz Itālijas teritoriju, noteikti nozīmējot piekrišanu apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai Savienības līmenī. Tā kā persona, kas iestājusies lietā, esot sniegusi savu piekrišanu preču zīmju, tostarp preču zīmju, kas ietver vārdu “montorsi”, reģistrācijas nākotnē līdzāspastāvēšanai Itālijas teritorijā, neesot loģiski tagad noliegt šo piekrišanu attiecībā uz preču zīmi, kas apstrīdēta, balstoties uz hipotētisku konfliktu, kurš tieši esot ierobežots ar Itālijas teritoriju. Prasītājai nebūtu ko teikt, ja persona, kas iestājusies lietā, būtu mēģinājusi panākt apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas atzīšanu par spēkā neesošu, pamatojoties uz agrākām tiesībām Francijā, Spānijā vai citās Savienības valstīs, kas nav Itālija.

               26

                  EUIPO, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka apgalvojums, ka vienošanās tekstā personas, kas iestājusies lietā, sniegtā piekrišana nozīmē, ka šī persona nevar atsaukties uz savām tiesībām uz agrāko preču zīmi, neatbilst faktiskajiem apstākļiem. Prasītāja pareizi norādot, ka relatīvu atteikuma pamatu gadījumā agrāko tiesību īpašnieks var izvēlēties aizstāvēt vai neaizstāvēt savu preču zīmi un, ja tas nolemj to aizstāvēt, rīkoties tikai savās interesēs. Tomēr konkrētajā gadījumā persona, kas iestājusies lietā, acīmredzami esot nolēmusi aizstāvēt agrāko preču zīmi, jo tā esot iesniegusi EUIPO pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu. Apstāklis, ka persona, kas iestājusies lietā, agrāk ir parakstījusi vienošanos un, varētu šķist, nav izpildījusi savus šajā privāttiesiskajā aktā paredzētos pienākumus, attiecoties uz vienošanās pušu privāto sfēru, un tās attiecīgā gadījumā varētu atsaukties uz šādas iespējamas pienākumu neizpildes sekām valsts tiesās, kurām ir kompetence civillietās.

               27

               Arguments, ka relatīvie atteikuma pamati aizsargā tikai privātās intereses, neietekmējot secinājumu, kas attiecas uz skaidras piekrišanas prasību Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta piemērošanas nolūkā. Prasītājas minētā judikatūra attiecoties uz atšķirīgu jautājumu, proti, personu, kas vēlas atsaukties uz relatīviem Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas atteikuma pamatiem, rīcībspēju.

               28

               Runājot par EUIPO kompetenci, tam patiešām esot jāņem vērā konkrētā vienošanās, lai, pirmkārt, pārbaudītu, vai šajā aktā ir iespējams atrast skaidru piekrišanu apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē, un, otrkārt, pārbaudītu, vai attiecīgo preču zīmju līdzāspastāvēšanas tirgū nosacījumi – kā nozīmīgs faktors saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktu, to aplūkojot kopsakarā ar 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, – ir izpildīti.

               29

               Turklāt no vienošanās nekādā ziņā neizrietot, ka persona, kas iestājusies lietā, būtu skaidri piekritusi apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai. EUIPO atgādina, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktam ir izņēmuma raksturs un līdz ar to tas ir interpretējams šauri. Tātad, lai vienošanās varētu tikt uzskatīta par piekrišanu apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai, vienošanās tekstā būtu jābūt skaidrai, acīmredzamai un tiešai norādei uz šo preču zīmi un pierādīšanas pienākums ir tam, kurš atsaucas uz piekrišanu, – otrai vienošanās pusei nav jāpierāda, ka tā tam nav piekritusi.

               30

               Vienošanās tekstā neesot ietverta nekāda skaidra un precīza piekrišana apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai tieši to iemeslu dēļ, kas izklāstīti apstrīdētajā lēmumā. Vienošanās esot neskaidra un nekonkrēta. Vienošanās teritoriālais tvērums un piemērošanas periods neesot konkrēti norādīti. It īpaši preču zīme “MONTORSI F. & F.” neesot pareizi identificēta vienošanās tekstā. Proti, pirmkārt, tā neesot minēta konkrētajā privāttiesiskajā aktā. Otrkārt, vienošanās tekstā nekur neesot lietoti vārdi “Kopienas” vai “Eiropas”, bet tajā esot minētas vienīgi Itālijas reģistrācijas un tiesvedība Tribunale di Modena (Modēnas tiesa, Itālija). Visbeidzot, vienošanās 2. punktā esot paredzēts, ka “puses atzīst, ka katras puses atšķirtspējīgie apzīmējumi, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm, var līdzāspastāvēt”. Ņemot vērā, ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācija tika atļauta 2008. gada 18. janvārī, šis ļoti svarīgais vienošanās noteikums tātad liekot secināt, ka apstrīdētā preču zīme noteikti nevar tikt uzskatīta par šīs vienošanās daļu. Līdz ar to šķiet, ka vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu un to reģistrāciju, kā tas esot pareizi norādīts apstrīdētajā lēmumā, drīzāk attiecās vienīgi uz Itālijas reģistrācijām. Katrā ziņā EUIPO uzskata, ka apstāklis, ka apstrīdētā preču zīme nav skaidri identificēta vienošanās tekstā, pats par sevi vien ir pietiekams pamats noraidīt apgalvojumu, ka persona, kas iestājusies lietā, ir sniegusi skaidru piekrišanu šīs preču zīmes reģistrācijai Savienībā.

               31

               Turklāt – pretēji prasītājas apgalvojumiem – starp vienošanās pusēm pastāvot strīds par noteiktu būtisku šīs vienošanās noteikumu interpretāciju, it īpaši par jautājumu, vai tā attiecas tikai uz valsts preču zīmēm, vai arī uz ārvalsts, starptautiskajām vai Eiropas Savienības preču zīmēm.

               32

               To, ka vienošanās tiek interpretēta atšķirīgi, apliecinot pušu rīcība procesā EUIPO un valsts tiesās. Šī rīcība neatbilstot skaidrai, saskanīgai un miermīlīgai pieejai.

               33

               Secinot, vienošanās neliecinot par personas, kas iestājusies lietā, “skaidru piekrišanu” apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai. Apelācijas padome neesot pieļāvusi nekādu Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta pārkāpumu.

               34

               Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka iespējamās privāttiesiskās vienošanās starp pusēm – kā tas apstiprināts arī Anulēšanas nodaļas lēmumā un apstrīdētajā lēmumā – nekādā gadījumā nav saistošas EUIPO. Tam neesot nekāda juridiska pamata. Turklāt to apstiprinot fakts, ka līgumiem ir relatīvs spēks attiecībās starp pusēm un tātad tie nav salīdzināmi ar erga omnes iedarbību, ko radot iebildumu vai spēkā neesamības atzīšanas procesā pieņemtais lēmums. Tātad nepastāvot sabiedrības intereses, kas būtu jāaizsargā. Līdz ar to Apelācijas padome esot pareizi norādījusi, ka EUIPO nav saistoša vienošanās, bet ka tam būtu jānoskaidro, vai no šīs vienošanās varētu tikt izsecināta piekrišanas esamība vai preču zīmju līdzāspastāvēšana.

               35

               Tāpat persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka piekrišanas esamība neesot konstatēta, pirmkārt, lielākoties tāpēc, ka vienošanās formulējums, kā to norādījusi Apelācijas padome, nav konkrēts, un, otrkārt, tāpēc, ka tad nebūtu nekādas jēgas iebildumiem, ko prasītāja cēlusi pret personas, kas iestājusies lietā, 2008. gada 15. aprīlī iesniegto pieteikumu par preču zīmes “CASA MONTORSI” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju ar numuru 6832125. Šajā ziņā prasītājas argumenti esot neloģiski.

               36

               Katrā ziņā apstrīdētā preču zīme neesot konkrēti minēta vienošanās tekstā un, kā pareizi norādīts apstrīdētajā lēmumā, tajā tāpat neesot ietverti izteicieni “Kopienas preču zīme”, “Kopienas reģistrācija” vai “Eiropas [Savienības] preču zīme”. Līdz ar to netieša piekrišana nevarot tikt nedz konstatēta, nedz arī prezumēta. Tā neesot Apelācijas padome, kas ir “pārlieku formālistiska”. Prasītāja gribot par katru cenu interpretēt vienošanos sev par labu.

               37

               Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktā tostarp ir noteikts, ka “[Eiropas Savienības] preču zīmi paziņo par spēkā neesošu, ja Birojā iesniegts attiecīgs iesniegums [..], ja pastāv 8. panta 2. punktā minēta agrāka preču zīme un ir izpildīti 8. panta 1.[..] punkta nosacījumi”.

               38

               Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “[Eiropas Savienības] preču zīmi nevar paziņot par spēkā neesošu, ja 1. vai 2. punktā minēto tiesību īpašnieks skaidri piekrīt [šīs] preču zīmes reģistrēšanai pirms pieteikuma par spēkā neesamības paziņošanu vai pretprasības iesniegšanas”.

               39

               Tātad Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā ir prasīts, lai agrāko tiesību īpašnieks būtu skaidri piekritis Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai, lai tam vēlāk būtu liegts iesniegt pieteikumu par šīs preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu.

               40

               Piemēram, kādā lietā, kurā apstrīdēto preču zīmju īpašnieks apgalvoja, ka personas, kas lūdza atzīt šīs preču zīmes par spēkā neesošām sajaukšanas iespējas dēļ, bija piekritušas to reģistrācijai, tostarp ar mierīgu līdzāspastāvēšanu vai ar vienošanos par līdzāspastāvēšanu, Vispārējā tiesa atgādināja, ka vienošanās ar tiesību īpašnieku raksturam ir jābūt tiešam, lai pieļautu apzīmējuma, kas var radīt sajaukšanas iespēju, reģistrāciju. Vispārējā tiesa no tā secināja, pirmkārt, ka preču zīmju mierīga līdzāspastāvēšana nevar aizstāt skaidru piekrišanu Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē. Otrkārt, runājot par vienošanos par līdzāspastāvēšanu, Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka šīs vienošanās priekšmets bija nevis apstrīdētās preču zīmes, bet gan kāda cita preču zīme, nosprieda, ka šī vienošanās nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tiktu pārsniegta tās piemērošanas joma, pusēm nesniedzot tam skaidru piekrišanu, Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē. Vispārējā tiesa konstatēja, ka šāda skaidra piekrišana nebija sniegta (spriedums, 2015. gada 3. jūnijs, Pensa Pharma/ITSB – Ferring un Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA un pensa), T‑544/12 un T‑546/12, nav publicēts, EU:T:2015:355, 35., 37., 40., 49. un 51. punkts).

               41

               Aplūkojamajā gadījumā vienošanās ievaddaļā (A līdz C punkts) ir ietverta atsauce uz pušu strīdu, kas tiek izskatīts tiesvedībā Tribunale di Modena (Modēnas tiesa), attiecībā uz vārds “montorsi” lietošanu žāvētas gaļas nozarē, kā arī uz šo pušu sarunām nolūkā atrisināt šīs domstarpības un izvairīties nākotnē no strīdiem saistībā ar šo vārdu attiecībā uz visām 29. klasē ietilpstošajām precēm. Šajā vienošanās ievaddaļā ir minētas Itālijas preču zīmes, kas ietver vārdu “montorsi”.

               42

               Vienošanās 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “puses atzīst, ka katras puses atšķirtspējīgie apzīmējumi, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm (tostarp attiecībā uz gaļu, zivīm, mājputniem un medījumiem, gaļas ekstraktiem, konservētiem žāvētiem (kaltētiem) un termiski apstrādātiem augļiem un dārzeņiem, želejām, ievārījumiem, kompotiem, olām, pienu un piena produktiem, pārtikas eļļām un taukiem), var līdzāspastāvēt”. Vienošanās 2. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka “līdz ar to puses – savā vārdā un to tiesību pārņēmēju vārdā – savstarpēji apņemas neapstrīdēt attiecīgās šo apzīmējumu kā preču zīmju reģistrācijas un apņemas neiebilst pret to, ka otra puse izmanto šos apzīmējumus – kā uzņēmuma nosaukumu, preču zīmi, zīmolu vai kādā citā neparastā veidā”. Vienošanās 3. punktā turklāt ir paredzēts, ka “puses atsakās no jebkādām pretenzijām, kas varētu tām būt saistībā ar atšķirtspējīgā apzīmējuma “MONTORSI” izmantošanu, ko cita puse ir veikusi līdz šim brīdim”.

               43

               Kā to norādījis EUIPO, vienošanās tekstā ir minēti Itālijas apzīmējumi un reģistrācijas un viena tiesvedība Itālijā. Tajā nav ietvertas nekādas norādes ne uz Savienību, ne Savienības tiesībām. Vienošanās tekstā ir minēts vārds “montorsi”, bet nav minēts vārdisks apzīmējums “MONTORSI F. & F.”, kas tiek aplūkots šajā lietā. Turklāt preču zīmju līdzāspastāvēšana un atteikšanās no apstrīdēšanas, kas ir minētas vienošanās tekstā, attiecas uz apzīmējumiem, kuri ir reģistrēti vai izmantoti “līdz šim brīdim”, proti, līdz 2000. gada 4. maijam. Visbeidzot saskaņā ar vienošanos puses atsakās no jebkādām pretenzijām, kas varētu tām būt saistībā ar “atšķirtspējīgā apzīmējuma “MONTORSI” izmantošanu, ko cita puse ir veikusi līdz šim brīdim”.

               44

               No iepriekš izklāstītā izriet, kā to būtībā norādījušas Anulēšanas nodaļa un Apelācijas padome, ka vienošanās, šķiet, attiecas tikai uz apzīmējumiem, kas reģistrēti vai izmantoti pirms tās noslēgšanas datuma un Itālijas kontekstā. Kā pamatoti norāda Apelācijas padome, vienošanās formulējums noteikti liek pieņemt, ka vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu un to reģistrāciju attiecas vienīgi uz Itālijas [intelektuālā īpašuma] objektiem. Vienošanās tekstā nav minēts šajā lietā aplūkojamais apzīmējums “MONTORSI F. & F.” un, vēl jo mazāk, šī apzīmējuma – tāpat kā vispār jebkāda apzīmējuma, kas ietvertu vārdu “montorsi”, – reģistrācija par Eiropas Savienības preču zīmi.

               45

               Ņemot vērā šos apstākļus, kas liecina vismaz par to, ka vienošanās tekstā nav noteikta pušu nostāja par jautājumu saistībā ar preču zīmju, kas ietver vārdu “montorsi”, reģistrēšanu Savienības līmenī, un ņemot vērā, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā paredzētajai piekrišanai ir jābūt skaidrai, Apelācijas padome pamatoti secināja, ka no vienošanās nevar tikt izsecināta personas, kas iestājusies lietā, skaidra piekrišana apzīmējuma “MONTORSI F. & F.” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai.

               46

               Pretēji prasītājas apgalvotajam šis Apelācijas padomes secinājums nav pārlieku formālistisks. Tas izriet no vienošanās formulējuma un no Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā paredzētajām prasībām. Turklāt prasītāja pati atzīst, ka vienošanās derīgums ir ierobežots ar Itālijas teritoriju. Kā to būtībā norāda persona, kas iestājusies lietā, tieši prasītāja cenšas vienošanās nozīmi padarīt lielāku par no tās teksta izrietošo nozīmi.

               47

               Prasītāja tomēr apgalvo, ka šāds secinājums neesot visai loģisks, jo tā varētu turklāt reģistrēt apstrīdēto preču zīmi katrā no Savienības valstīm, kas nav Itālija, ņemot vērā, ka personai, kas iestājusies lietā, šajās valstīs nepieder agrākas tiesības, un pat Itālijā – vienošanās dēļ. Prasītāja piebilst, ka būtu neloģiski atzīt par spēkā neesošu apstrīdēto preču zīmi, kas reģistrēta Savienības līmenī, tādas sajaukšanas iespējas dēļ, uz ko atsaucas un kas konstatēta tikai Itālijā, jo saskaņā ar vienošanos persona, kas iestājusies lietā, ir tieši atteikusies apstrīdēt preču zīmi Itālijā un tātad ir skaidri uzņēmusies potenciālo sajaukšanas iespējas risku Itālijā.

               48

               Šie prasītājas argumenti nevar atspēkot Apelācijas padomes nostāju.

               49

               Proti, apstāklis, ka ekonomisku, stratēģisku vai kādu citu iemeslu, kuri attiecināmi uz personu, kas iestājusies lietā, dēļ tā ir izvēlējusies nevis turpināt tiesvedību pret prasītāju, bet vienoties ar to par viņu attiecīgo apzīmējumu un preču zīmju, kas pastāvēja vienošanās noslēgšanas datumā, līdzāspastāvēšanu Itālijā, nenozīmē personas, kas iestājusies lietā, apņemšanos neiebilst pret Eiropas Savienības preču zīmi. Šāda piekrišana nenozīmē, ka potenciālā sajaukšanas iespēja, kas līgumiski akceptēta Itālijas kontekstā un vienošanās par līdzāspastāvēšanu robežās, būtu jāuzskata par akceptētu arī ārpus šā konteksta, konkrēti, Eiropas Savienības preču zīmes gadījumā. Saistībā ar šādu preču zīmi, kuras tvērums un sekas ir plašākas nekā valsts preču zīmei, persona, kas iestājusies lietā, ja nav skaidri izteiktas piekrišanas šīs preču zīmes reģistrācijai, joprojām ir tiesīga atsaukties uz sajaukšanas iespēju.

               50

               Turklāt ir jānorāda, ka prasītāja, noliedzot šādas tiesības personai, kas iestājusies lietā, tās ir izmantojusi sev par labu. Proti, kā izriet no EUIPO lietas materiāliem un kā to norāda EUIPO un persona, kas iestājusies lietā, prasītāja, kaut arī tā konkrētajā gadījumā noliedz personas, kas iestājusies lietā, tiesības lūgt atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu, pati nav vilcinājusies iebilst pret personas, kas iestājusies lietā, pieteikumu par apzīmējuma “CASA MONTORSI” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju. Taču no vienošanās nekādi nav secināms, ka tajā pusēm būtu paredzētas asimetriskas saistības. Gluži pretēji, vienošanās paredz pušu savstarpējo piekrišanu to attiecīgo apzīmējumu un preču zīmju, kas pastāvēja tās noslēgšanas datumā, līdzāspastāvēšanai.

               51

               Tālāk saistībā ar apgalvojumu, ka relatīvi atteikuma pamati aizsargājot vienīgi privātas intereses un ka agrāko tiesību īpašnieka piekrišana līdz ar to esot saistoša EUIPO, pietiek norādīt, ka katrā ziņā konkrētajā gadījumā šāda piekrišana apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai nav sniegta.

               52

               Turklāt, kā to būtībā norāda EUIPO un persona, kas iestājusies lietā, spriedums, uz kuru atsaukusies prasītāja minētā apgalvojuma pamatošanai, neattiecas uz jautājumu par vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu darbības jomu attiecībā pret EUIPO. Minētais spriedums attiecas uz citu jautājumu, kuram nav nozīmes šajā lietā, proti, par personām, kas var izvirzīt absolūtu vai relatīvu Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas atteikuma pamatu (spriedums, 2008. gada 8. jūlijs, Lancôme/ITSB – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), T‑160/07, EU:T:2008:261, 20.–26. punkts).

               53

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka otrais atcelšanas pamats nav pamatots un ir noraidāms.

         Par pirmo atcelšanas pamatu – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pārkāpumu

               54

               Prasītāja norāda, ka Apelācijas padomes vērtējums, saskaņā ar kuru prasītājai esot bijusi jāpierāda ne tikai preču zīmju līdzāspastāvēšanas akceptēšana, bet arī fakts, ka šī līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts, esot kļūdains.

               55

               Proti, Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta mērķis esot nevis patērētāju interešu, bet gan agrāko tiesību īpašnieku interešu aizsardzība. Potenciālas sajaukšanas iespējas esamībai neesot nozīmes tad, ja – kā tas esot šajā lietā – agrāko tiesību īpašnieks skaidri ir akceptējis preču zīmju līdzāspastāvēšanu Itālijā. Relatīvu atteikuma pamatu gadījumā agrāko tiesību īpašnieks varot izvēlēties aizstāvēt vai neaizstāvēt savu preču zīmi un, ja tas nolemj to aizstāvēt, tas rīkojoties tikai savās interesēs. Iespējamie labumi sabiedrībai esot tikai šī īpašnieka rīcības blakus iedarbība.

               56

               Katrā ziņā, ja šī prasība tiktu apmierināta un tātad apstrīdētā preču zīme tiktu saglabāta attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”, faktiskā situācija Itālijas tirgū nemainītos, jo tur joprojām līdzāspastāvētu agrākā preču zīme un Itālijas preču zīme “MONTORSI F. & F.”.

               57

                  EUIPO un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus.

               58

                  EUIPO norāda, ka, lai gan divu preču zīmju līdzāspastāvēšana tirgū, iespējams, varētu mazināt šo abu preču zīmju sajaukšanas iespēju, tomēr šāda iespējamība varētu tikt ņemta vērā tikai tad, ja vismaz administratīvā procesa laikā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs būtu pierādījis, ka minētā līdzāspastāvēšana ir balstīta uz sajaukšanas iespējas neesamību. Turklāt, lai varētu tikt ietekmēta patērētāja uztvere, līdzāspastāvēšanas periodam esot jābūt pietiekami ilgam.

               59

               Tātad prasītājai esot bijis jāpierāda, ka konkrētie Itālijas patērētāji ir sastapušies ar preču zīmju, kas ietver vārdu “montorsi”, vienlaicīgu izmantošanu un ka šī izmantošana nav izraisījusi sajaukšanu. Tā kā neesot sniegti pietiekami pierādījumi par konfliktējošo preču zīmju līdzāspastāvēšanu tirgū un par to, ka šī līdzāspastāvēšana bija sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts, prasītājas minētā līdzāspastāvēšana nevarot tikt uzskatīta par faktoru, kas būtu ņemams vērā, izvērtējot sajaukšanas iespēju.

               60

               Turklāt novērtējums par sajaukšanas iespējas esamību vai neesamību nozīmējot, ka būtu jāņem vērā visi nozīmīgie fakti, tostarp ne tikai konkrēto preču zīmju līdzāspastāvēšana, bet arī preču zīmju un preču līdzības pakāpe.

               61

               Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka prasītājas argumentācija, saskaņā ar kuru sajaukšanas iespēja nav tāds jautājums, kuram būtu nozīme, jo runa ir tikai par preču zīmes īpašnieka privāto interešu aizsardzību, esot balstīts uz kļūdainu premisu, proti, ka relatīvu atteikuma pamatu mērķis ir aizsargāt nevis patērētāju intereses, bet gan tikai agrāko tiesību īpašnieku intereses.

               62

               Persona, kas iestājusies lietā, turklāt norāda, ka preču zīmju līdzāspastāvēšanas gadījums parasti nozīmējot, ka sabiedrības uztverē, ņemot vērā iespējamo apzīmējumu mijiedarbību tirgū, pastāv sajaukšanas iespēja, un ka neesot nekādu šaubu, ka vienošanās par līdzāspastāvēšanu nedrīkst kaitēt mērķim aizsargāt patērētājus, kuri nevarot tikt pakļauti sajaukšanas iespējas riskam.

               63

               Papildus iepriekš minētajiem apsvērumiem esot jāatzīmē, ka konkrētajā gadījumā pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu priekšmets ir Eiropas Savienības preču zīme, kura visos aspektos ir uzskatāma par ārvalsts preču zīmi – pretstatā valsts preču zīmei – un kura ir spēkā visās Savienības valstīs, un ka – vēl jo vairāk – valsts preču zīme var likumīgi tikt izmantota, lai pamatotu iebildumus pret Eiropas Savienības preču zīmi. Atbilstošā teritorija konkrētajā gadījumā esot nevis Itālija, bet gan Savienība. Nekādi “juridiski apsvērumi” nevarot būt tik neloģiski, lai liktu secināt, ka iespējamā piekrišana reģistrācijai vienā vienīgajā valstī pati par sevi tiktu attiecināta uz 27 citām dalībvalstīm.

               64

               Turklāt apstrīdētās preču zīmes pieteikšanas datums esot 2007. gada 12. februāris, un līdz ar to iespējamā šīs preču zīmes pārvēršana par Itālijas valsts preču zīmi saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 112. pantu katrā ziņā notiktu pēc šīs vienošanās noslēgšanas. No tā izrietot, ka valsts preču zīme, kas rastos no šādas pārvēršanas, katrā ziņā nevarētu līdzāspastāvēt ar “[katras puses] atšķirtspējīgajiem apzīmējumiem, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm” (vienošanās 2. punkts), jo vienošanās parakstīšanas laikā, t.i., 2000. gada 4. maijā, tā vēl neesot pastāvējusi. Šajā ziņā atsauce uz identisku prasītājas Itālijas preču zīmi, kas reģistrēta valsts līmenī ar numuru 1205683, neesot iedarbīga, jo runa tātad esot par preču zīmi, kas esot vēlāka par vienošanos, proti, tā tika pieteikta 2006. gada 22. novembrī un reģistrēta 2009. gada 1. jūlijā, un tātad tā neesot daļa no “[katras puses] atšķirtspējīgajiem apzīmējumiem, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm”.

               65

               Visbeidzot, esot jāuzsver, ka ar savu argumentāciju, saskaņā ar kuru vienošanās ir derīga tikai Itālijā un pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu nav pieļaujams, jo tas ir balstīts uz agrākām tiesībām Itālijā, prasītāja esot atzinusi, ka persona, kas iestājusies lietā, var brīvi apstrīdēt prasītājas preču zīmes, kas ir pieteiktas vai reģistrētas ārpus valsts teritorijas, un tas liecinot, ka problēma nav par pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu likumību vai pieņemamību pašu par sevi, proti, piemērojot sabiedrības interešu aizsardzības principu, bet gan vienīgi par iespējamo tādu privāto interešu pārkāpumu, kuras balstītas uz privātas vienošanās esamību, attiecībā uz kuru EUIPO nevarot būt kompetences.

               66

               Izvērtējot otro atcelšanas pamatu, jau ir konstatēts, ka vienošanās neietver nekādu personas, kas iestājusies lietā, skaidru piekrišanu apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai. Līdz ar to tika norādīts, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkts neliedz personai, kas iestājusies lietā, lūgt atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu, balstoties uz sajaukšanas iespēju. Tātad saistībā ar šī prasības pamata izskatīšanu prasītāja veltīgi vēlreiz apgalvo, ka preču zīmju līdzāspastāvēšanas Itālijā akceptēšana liedz, iebilstot pret apstrīdēto preču zīmi, lietderīgi atsaukties uz sajaukšanas iespēju.

               67

               Papildus iepriekš norādītajam prasītāja apgalvo, ka Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu, secinot, ka prasītājai, lai atspēkotu pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, ir bijusi jāpierāda ne tikai preču zīmju līdzāspastāvēšanas akceptēšana, bet arī fakts, ka šī līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts.

               68

               Šai prasītājas nostājai nevar piekrist.

               69

               Pirmkārt, ir jānorāda, ka Apelācijas padome ir minējusi nevis to, ka prasītājai bija jāpierāda preču zīmju līdzāspastāvēšanas akceptēšana, bet gan to, ka prasītājai bija jāpierāda šo preču zīmju līdzāspastāvēšana.

               70

               Otrkārt, ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru, lai gan nevar tikt izslēgts, ka agrāku preču zīmju līdzāspastāvēšana tirgū varētu eventuāli samazināt sajaukšanas iespēju starp divām konfliktējošām preču zīmēm, tomēr šāda iespējamība var tikt ņemta vērā tikai tad, ja procesā EUIPO Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks ir pienācīgi pierādījis, ka šī līdzāspastāvēšana balstās uz to, ka konkrētās sabiedrības daļas apziņā nepastāv sajaukšanas iespēja starp agrākajām preču zīmēm, uz ko tas atsaucas, un agrāko preču zīmi, kas ir pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatā, un ja attiecīgās agrākās preču zīmes un konfliktējošās preču zīmes ir identiskas (šajā ziņā skat. spriedumus, 2005. gada 11. maijs, Grupo Sada/ITSB – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, EU:T:2005:169, 86. punkts; 2007. gada 7. novembris, NV Marly/ITSB – Erdal (Top iX), T‑57/06, nav publicēts, EU:T:2007:333, 97. punkts; 2010. gada 20. janvāris, Nokia/ITSB – Medion (LIFE BLOG), T‑460/07, EU:T:2010:18, 68. punkts, un 2013. gada 10. aprīlis, Höganäs/ITSB – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, nav publicēts, EU:T:2013:160, 48. punkts).

               71

               Tātad Apelācijas padome pamatoti ir secinājusi, ka, lai apstrīdētu uz sajaukšanas iespēju balstītu pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, prasītājai bija – bet tā to nav izdarījusi – jāpierāda ne tikai preču zīmju līdzāspastāvēšana, bet arī tas, ka šī līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts, un tas bija jādara, iesniedzot tādus pierādījumus kā viedokļu aptaujas, patērētāju apvienību paziņojumi vai citi.

               72

               Šis pamats tātad ir jānoraida.

               73

               Tā kā neviens no šīs prasības pamatiem nav pamatots, prasība ir noraidāma.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               74

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.

               75

               Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši EUIPO un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                        1)

                           prasību noraidīt;

                        2)

                           Agricola italiana alimentare SpA (AIA) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           Collins

                           Kancheva

                           Passer

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 13. jūlijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas (sestā palāta) 2014. gada 12. jūnija spriedums.#SEK Zollagentur GmbH pret Hauptzollamt Gießen.#Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Muitas savienība un kopējais muitas tarifs – Tādu preču izņemšana no muitas uzraudzības, kas ir apliekamas ar ievedmuitas nodokli – Muitas parāda rašanās.#Lieta C‑75/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2014. gada 12. jūnijā (
            *1
         )
      “Muitas savienība un kopējais muitas tarifs — Tādu preču izņemšana no muitas uzraudzības, kas ir apliekamas ar ievedmuitas nodokli — Muitas parāda rašanās”
      Lieta C‑75/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 11. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 14. februārī, tiesvedībā

            SEK Zollagentur GmbH

      pret

            Hauptzollamt Gießen.

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), tiesneši S. Rodins [S. Rodin] un F. Biltšens [F. Biltgen],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  SEK Zollagentur GmbH vārdā – T. Ulbrich, Rechtsanwalt,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – B.‑R. Killmann un L. Keppenne, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 50. un 203. pantu Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. novembra Regulu (EK) Nr. 648/2005 (OV L 117, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp SEK Zollagentur GmbH (turpmāk tekstā – “SEK Zollagentur”) un Hauptzollamt Gießen [Gīsenes Galvenā muitas pārvalde] par prasību atmaksāt muitas nodokli, jo tā esot izņēmusi konkrētās preces no muitas uzraudzības tranzīta procedūras laikā.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Muitas kodeksa 4. pantā ir paredzēts:
               “Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
               [..]

                        13.

                        “Muitas dienestu uzraudzība” nozīmē šo dienestu vispārējo darbību, lai nodrošinātu, ka tiek ievēroti muitas noteikumi un – attiecīgos gadījumos – citi noteikumi, kas piemērojami precēm muitas uzraudzībā;

                        14.

                        “Muitas kontrole” ir īpašas darbības, ko veic muitas dienesti, lai nodrošinātu to, ka pareizi piemēro muitas noteikumus un citus tiesību aktus, kas attiecas uz tādu preču ievešanu, izvešanu, tranzītu, pārvietošanu un galapatēriņu, kuras pārvietotas starp Kopienas muitas teritoriju un trešām valstīm, un uz precēm, kam nav Kopienas preču statusa; tādas darbības var ietvert preču pārbaudi, deklarācijas datu un elektronisku vai rakstisku dokumentu esamības un autentiskuma kontroli, uzņēmumu grāmatvedības un citu uzskaites datu pārbaudi, transportlīdzekļu apskati, personu nestas vai vestas bagāžas un citu mantu pārbaudi un administratīvas izziņas un līdzīgu darbību veikšanu.

                        15.

                        “Muitas noteikumos atzīta preču izmantošana nozīmē”:

                                 a)

                                 muitas procedūras piemērošanu precēm,

                                 b)

                                 preču ievešanu brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā,

                                 c)

                                 preču atkalizvešanu no Kopienas muitas teritorijas,

                                 d)

                                 preču iznīcināšanu,

                                 e)

                                 atteikšanos no precēm par labu valstij.

                  [..]

                        20.

                        “Preču izlaišana” nozīmē darbību, ar kuru muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota.

                  [..]”

               4

               Minētā kodeksa 37. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Preces, kas ievestas Kopienas muitas teritorijā, no to ievešanas brīža atrodas muitas uzraudzībā. Tās var pakļaut muitas dienestu kontrolei saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem”.

               5

               Saskaņā ar Muitas kodeksa 50. pantu:
               “Līdz nodošanai muitošanas vai izmantošanas režīmā muitai uzrādītās preces pēc šādas uzrādīšanas ir pagaidu glabāšanā esošu preču statusā. Šādas preces turpmāk apzīmētas kā “preces pagaidu glabāšanā”.”

               6

               Šī kodeksa 91. pantā ir noteikts:
               “1.   Ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru:

                        a)

                        ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus;

                  [..]
               2.   1. punktā minēto pārvietošanu ir jāveic:

                        a)

                        saskaņā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūru vai,

                  [..].”

               7

               Muitas kodeksa 92. pantā ir paredzēts:
               “1.   Ārējā tranzīta procedūra beidzas un tranzīta dokumentu turētāja pienākumi ir izpildīti, kad preces, uz kurām procedūra attiecas, un vajadzīgie dokumenti ir uzrādīti galamērķa muitas iestādē saskaņā ar attiecīgās procedūras noteikumiem.
               2.   Muitas dienesti izbeidz ārējā tranzīta procedūru, ja tās, pamatojoties uz nosūtītāja muitas iestādē un galamērķa muitas iestādē pieejamo datu salīdzinājumu, var konstatēt, ka procedūra ir beigusies pareizi.”

               8

               Minētā kodeksa 96. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais. Viņš ir atbildīgs:

                        “a)

                        par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus;

                        b)

                        par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.”

               9

               Minētā kodeksa 201. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Ievedmuitas parāds rodas,

                        a)

                        laižot brīvā apgrozībā ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces

                  [..].”

               10

               Muitas kodeksa 203. pantā ir noteikts:
               “1.   Ievedmuitas parāds rodas:

                        —

                        nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.

                  2.   Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
               3.   Parādnieki ir:

                        —

                        persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,

                  [..]

                        —

                        attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana, kurā preces nodotas.”

               11

               Minētā kodeksa 236. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
               [..]”

               12

               Saskaņā ar Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.) un kas grozīta ar Komisijas 2008. gada 17. novembra Regulu (EK) Nr. 1192/2008 (OV L 329, 1. lpp.), 398. pantu:
               “Personām, kas vēlas veikt Kopienas tranzīta operācijas, neuzrādot preces un atbilstošo tranzīta deklarāciju nosūtītāja muitas iestādē vai jebkurā citā atļautā vietā, var piešķirt atzītā nosūtītāja statusu.
               [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               13

               2010. gada 15. janvārī sūtījums, kurā bija divpadsmit divriteņu turētāji, tika ievests Savienības muitas teritorijā. Sūtījums tika ievietots pagaidu glabāšanā, un šo uzglabāto preču īpašnieks uzrādīja preces muitā un veica kopsavilkuma deklarāciju.

               14

               2010. gada 17. janvārīSEK Zollagentur deklarēja divriteņu turētājus Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūras piemērošanai. Divriteņu turētāju izlaišana deklarētajā režīmā notika tajā pašā dienā.

               15

               Atzītā nosūtītāja SEK Zollagentur pilnvarotajam pārvadātājam nākamajā dienā no pagaidu glabāšanas noliktavas bija jāpaņem vairāki piegādātie sūtījumi, ieskaitot minētās preces, un tie jāpiegādā saņēmējam Grēvenē (Vācija).

               16

               Preču piegādes brīdī saņēmējs konstatēja, ka sūtījumā divriteņu turētāju nebija, ko viņš paziņoja galamērķa muitas iestādei.

               17

               Tad Hauptzollamt Gießen uzrakstīja SEK Zollagentur, lūdzot tai sniegt informāciju par to, kur atrodas divriteņu turētāji. Šī sabiedrība atbildēja, ka konkrētos divriteņu turētājus 2010. gada 17. janvārī nav bijis iespējams iekraut. Tā paziņoja, ka pagaidu noliktavas īpašnieks nav varējis uzglabāt viņa glabāšanā ievietotos sūtījumus tā, lai tos varētu atkal atrast un visus nodot pārvadātājam. Šī iemesla dēļ divriteņu turētāji netika nodoti, kā paredzēts, pārvadātājam un palika pagaidu glabāšanā.

               18

               2010. gada 1. februārī divriteņu turētāji tika nosūtīti jaunā sūtījumā jaunā tranzīta procedūrā. Saņēmējs preces laida brīvā apgrozībā un galamērķa muitas iestādē samaksāja ievedmuitas nodokli EUR 2000 apmērā.

               19

               Tādu pašu nodokļa summu no SEK Zollagentur pieprasīja arī Hauptzollamt Gießen, jo tā, nenogādājot preci galamērķī pirmajā tranzīta procedūrā, esot izvairījusies no tās nodošanas muitas dienestu uzraudzībā.

               20

                  SEK Zollagentur uzskatīja, ka pieprasītie ievedmuitas nodokļi saskaņā ar likumu nebija jāmaksā, un pieprasīja tos atmaksāt saskaņā ar Muitas kodeksa 236. pantu. Saistībā ar minēto tā norādīja, ka tranzīta procedūra, neņemot vērā tās iesniegto deklarāciju, esot sākusies tikai līdz ar preču faktisko saņemšanu no glabātāja. Tādējādi pirms pārvadāšanas uzsākšanas Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūra nebija sākusies, tāpēc vienīgā atbildīgā persona par minēto izņemšanu būtu pagaidu noliktavas īpašnieks.

               21

               Pēc tam, kad tika noraidīta tās sūdzība par lēmumu, ar kuru tika noraidīts tās atmaksas lūgums, SEK Zollagentur cēla prasību Finanzgericht Hessen [Hesenes Finanšu tiesā], kas apstiprināja atmaksas atteikumu tādēļ, ka nodokļus nevarot atmaksāt, jo saskaņā ar likumu tie bija jāmaksā. Tad tā iesniedza kasācijas sūdzību Bundesfinanzhof [Federālā Finanšu tiesā].

               22

               Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai attiecīgie Muitas kodeksa noteikumi, it īpaši tā 50. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka prece, kuru muitas iestādes ir nodevušas personai pagaidu glabāšanā muitas dienestu atļautā vietā, tiek uzskatīta par izņemtu no muitas uzraudzības, ja tā gan tiek deklarēta ārējā tranzīta procedūrai, taču faktiski neatbilst plānotajam pārvadājumam sagatavotajiem tranzīta dokumentiem un netiek nogādāta galamērķa muitas iestādē?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
                        vai šādā gadījumā persona, kas ir nodevusi preces tranzīta procedūrā kā atzītā nosūtītāja, ir parādniece saskaņā ar Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pirmo ievilkumu vai saskaņā ar minētā kodeksa 203. panta 3. punkta ceturto ievilkumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               23

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Muitas kodeksa 50. un 203. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka prece, kura nodota pagaidu glabāšanā, ir jāuzskata par izņemtu no muitas uzraudzības, ja tā ir deklarēta Kopienas ārējā tranzīta procedūrā, taču to neizņem no glabāšanas un tā netiek nogādāta galamērķa muitas iestādē, kaut arī tai ir tikuši uzrādīti tranzīta dokumenti.

               24

               Vispirms ir jānosaka brīdis, kurā saskaņā ar Muitas kodeksu preču pagaidu glabāšana beidzas un tām tiek piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra.

               25

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Muitas kodeksa 50. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pagaidu glabāšanā esošajām ārpuskopienas precēm, par kurām iesniegta muitas deklarācija, kuru ir pieņēmušas muitas iestādes, un kuras ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek piemērota šī muitas procedūra un līdz ar to tās tiek nodotas muitošanas vai izmantošanas režīmā, tiklīdz ir noteikta šo preču atlaišana (spriedums Codirex Expeditie, C‑542/11, EU:C:2013:429, 55. punkts).

               26

               Tādējādi tādām precēm kā pamatlietā apskatītās var piemērot Kopienas ārējā tranzīta procedūru, tiklīdz ir noteikta šo preču atlaišana. Tomēr, pamatojoties uz iesniedzējtiesas sniegto informāciju, pamatlietā apskatīto preču atlaišana tika veikta 2010. gada 17. janvārī, tādējādi, sākot no minētā datuma, tām piemēroja Kopienas ārējā tranzīta procedūru.

               27

               Lai atbildētu uz šādi pārformulēto pirmo jautājumu, ir jāizskata tas, vai preci, kura nav pametusi glabāšanas zonu, var faktiski izņemt no muitas uzraudzības, ja galamērķa muitas iestādē ir tikuši uzrādīti tranzīta dokumenti.

               28

               Šajā saistībā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Muitas kodeksa 203. panta 1. punktā ietverto izņemšanas no muitas uzraudzības jēdzienu ir jāsaprot tā, ka tas ietver jebkādu darbību un bezdarbību, kuras rezultātā kaut uz īsu brīdi kompetentām muitas iestādēm ir liegta piekļuve muitas uzraudzībai pakļautajām precēm un traucēta Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā paredzētās kontroles veikšana (spriedumi D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, 47. punkts; Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, 55. punkts, un Hamann International, C‑337/01, EU:2004:90, 31. punkts).

               29

               Saskaņā ar Muitas kodeksa 96. pantu, kaut arī galvenajam atbildīgajam ir jāatbild par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē, tranzīta dokumentam, saskaņā ar kuru tiek veikts Kopienas ārējā tranzīta procedūrā esošo preču pārvadājums, nenoliedzami ir būtiska nozīme šī režīma atbilstošā darbībā. Tādējādi šo preču aizturēšana, kaut arī pagaidu, apdraud šī režīma mērķus, jo tā kavē, pretēji Muitas kodeksa 37. pantā paredzētajam, šo preču pieprasīšanu [uzraudzību], ko veic muitas dienests. Šāda pagaidu aizturēšana turklāt arī sarežģī gan to preču identificēšanu, kuras ir tranzīta procedūras priekšmets, gan tām piemērojamo muitas režīmu (pēc analoģijas skat. spriedumu British American Tobacco, C‑222/01, EU:C:2004:250, 52. punkts).

               30

               Tādos pašos apstākļos to preču tranzīta dokumenta pagaidu aizturēšana, kas tajā minētas, ir jākvalificē kā šo preču izņemšana no muitas uzraudzības. Saskaņā ar Tiesas sniegto interpretāciju spriedumos D. Wandel (EU:C:2001:69), Liberexim (EU:C:2002:433) un Hamann International (EU:C:2004:90) šī aizturēšana ir darbība, kuras rezultātā kaut uz īsu brīdi kompetentām muitas iestādēm ir liegta piekļuve muitas uzraudzībai pakļautajām precēm un traucēta Savienības muitas tiesiskā regulējumā paredzētās kontroles veikšana (šajā ziņā skat. spriedumu British American Tobacco, EU:C:2004:250, 53. punkts).

               31

               Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preces izņemšanas no muitas uzraudzības priekšnosacījums ir vienīgi objektīvu nosacījumu izpilde, kā, piemēram, preces fiziskā neatrašanās tās noteiktajā uzglabāšanas vietā brīdī, kad muitas iestāde vēlas veikt šīs preces pārbaudi (skat. spriedumus D. Wandel, EU:C:2001:69, 48. punkts, un Liberexim, EU:C:2002:433, 60. punkts).

               32

               Tādējādi, lai pastāvētu izņemšana no muitas uzraudzības, pietiek ar to, ka prece ir tikusi objektīvi izņemta no minētajām pārbaudēm, neatkarīgi no tā, ka tas faktiski būtu bijis jāveic kompetentajai iestādei (spriedums British American Tobacco, EU:C:2004:250, 55. punkts).

               33

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 50. un 203. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka prece, kura nodota pagaidu glabāšanā, ir jāuzskata par izņemtu no muitas uzraudzības, ja tā tiek deklarēta Kopienas ārējā tranzīta procedūrā, taču to neizņem no glabāšanas un tā netiek nogādāta galamērķa muitas iestādē, kaut arī tai ir tikuši uzrādīti tranzīta dokumenti.

         Par otro jautājumu

               34

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 203. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kā pamatlietā apskatītie, kad prece tiek izņemta no muitas uzraudzības, persona, kas ir nodevusi šīs preces Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūrā kā atzītā nosūtītāja, saskaņā ar šo noteikumu ir parādniece.

               35

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja attiecīgo preču izņemšanas no muitas uzraudzības brīdī tām jau bija piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra, tad šīs procedūras izmantotājam, kas ir galvenais atbildīgais par šīm kravām atbilstoši Muitas kodeksa 96. panta 1. punktam, ir jāizpilda pienākumi, kurus ietver šīs procedūras izmantošana, un tam ir jānomaksā muitas parāds šī kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma nozīmē, ja šī 3. punkta pirmajos trīs ievilkumos norādītās tiesību normas nav piemērojamas (spriedums Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, 33. punkts).

               36

               Taču, ja minētās izņemšanas no uzraudzības brīdī precēm vēl nav piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra, bet tās vēl joprojām ir pagaidu uzglabāšanā, tad muitas parāda maksātājs, ja Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pirmajos trīs ievilkumos izklāstītās tiesību normas nav piemērojamas, ir persona, kurai ir jāizpilda pienākumi, kas ietver pagaidu uzglabāšanu, un kuras rīcībā ir šīs preces pēc to izkraušanas, lai nodrošinātu to pārvietošanu un glabāšanu (šajā ziņā skat. spriedumus United Antwerp Maritime Agencies un Seaport Terminals, C-140/04, EU:C:2005:556, 39. punkts, kā arī Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, 34. lpp.).

               37

               Tomēr, kā tas ir ticis atgādināts šī sprieduma 26. punktā, pamatlietā apskatītajām precēm bija piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra. Tādējādi tas ir šī režīma izmantotājs, proti, SEK Zollagentur, kam kā atzītam nosūtītājam, kurš ir galvenais atbildīgais Muitas kodeksa 96. panta izpratnē, ir jānomaksā muitas parāds šī kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma nozīmē, ja šī 3. punkta pirmajos trīs ievilkumos norādītās tiesību normas nav piemērojamas, kas jānosaka iesniedzējtiesai.

               38

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kā pamatlietā apskatītie, kad prece tiek izņemta no muitas uzraudzības, persona, kas ir nodevusi šīs preces Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūrā kā atzītā nosūtītāja, saskaņā ar šo noteikumu ir parādniece.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               39

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. novembra Regulu (EK) Nr. 648/2005, 50. un 203. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka prece, kura nodota pagaidu glabāšanā, ir jāuzskata par izņemtu no muitas uzraudzības, ja tā tiek deklarēta Kopienas ārējā tranzīta procedūrā, taču to neizņem no glabāšanas un tā netiek nogādāta galamērķa muitas iestādē, kaut arī tai ir tikuši uzrādīti tranzīta dokumenti;

                           2)

                           Regulas Nr. 2913/92, kas grozīta ar Regulu Nr. 648/2005, 203. panta 3. punkta ceturtais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kā pamatlietā apskatītie, kad prece tiek izņemta no muitas uzraudzības, persona, kas ir nodevusi šīs preces Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūrā kā atzītā nosūtītāja, saskaņā ar šo noteikumu ir parādniece.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 2000. gada 7.novembrī. # The Queen pret Secretary of State for the Environment, Transport and the Regions, ex parte First Corporate Shipping Ltd, piedaloties World Wide Fund for Nature UK (WWF) un Avon Wildlife Trust. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Divisional Court) - Apvienotā Karaliste. # Direktīva 92/43/EEK. # Lieta C-371/98.


Tiesas spriedums 1972. gada 14. decembrī. # Boehringer Mannheim GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 7-72.


Tiesas spriedums 2003. gada 9.decembrī. # Erich Gasser GmbH pret MISAT Srl. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Innsbruck - Austrija. # Briseles Konvencija - 21. pants - 17. pants. # Lieta C-116/02.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 9.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 79/409/EEK - Savvaļas putnu aizsardzība - Putnu sagūstīšana ar līmi. # Lieta C-79/03.

text:
      Lieta C‑79/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 79/409/EEK – Savvaļas putnu aizsardzība – Putnu sagūstīšana ar līmēm
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Vide – Savvaļas putnu aizsardzība – Direktīva 79/409 – Izpilde no dalībvalstu puses – Atkāpes no aizlieguma nonāvēt vai sagūstīt
            aizsargājamās sugas – Būtiska kaitējuma kultūraugiem nepieļaušana – Nosacījums – Cita pieņemama risinājuma neesamība
      (Padomes Direktīvas 79/409 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      2.        Vide – Savvaļas putnu aizsardzība – Direktīva 79/409 – Izpilde no dalībvalstu puses – Atkāpes no aizlieguma nonāvēt vai sagūstīt
            aizsargājamās sugas – Nosacījums – Sagūstīšana nelielā skaitā – Kritēriji
      (Padomes Direktīvas 79/409 9. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      1.        Atkāpi no Direktīvas 79/409 par savvaļas putnu aizsardzību 8. panta, kas aizliedz lietot jebkādus masveidīgas vai neselektīvas
         putnu sagūstīšanas vai nonāvēšanas līdzekļus, pasākumus vai paņēmienus, atbilstoši minētās Direktīvas 9. panta 1. punktam
         var piešķirt tikai tad, ja nevar rast citu pieņemamu risinājumu, un tikai to iemeslu dēļ, kas ir izsmeļoši uzskaitīti 9. panta
         1. punkta a)–c) apakšpunktā, to skaitā, lai nepieļautu būtisku kaitējumu kultūraugiem.

      (sal. ar 24. punktu)
      2.        Lai novērtētu, vai dalībvalsts piešķirtā atkāpe atbilstoši Direktīvas 79/409 par savvaļas putnu aizsardzību 9. panta 1. punkta
         c) apakšpunktam atbilst nosacījumam, ka atbilstošos putnus var sagūstīt nelielā skaitā, Tiesa var, ja netiek iesniegti pretēji
         zinātniski pamatoti pierādījumi, pamatā balstīties uz ORNIS – ar Direktīvas 16. pantu izveidotās minētās direktīvas Tehniskā un zinātniskā progresa adaptācijas komitejas – atzinumu,
         jo tam ir zinātniskā pierādījuma spēks. Tā ir ar atzinumu, kurā tiek piedāvāts neliela skaita kritērijs, neskatoties uz to,
         ka atzinums dalībvalstīm nav juridiski saistošs.

      (sal. ar 41. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 9. decembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 79/409/EEK – Savvaļas putnu aizsardzība – Putnu sagūstīšana ar līmi
      Lieta C‑79/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 21. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Valero Hordana [G. Valero Jordana], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 9. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar šo prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Spānijas Karaliste, atļaujot putnu sagūstīšana ar
         līmi Valensijas (Spānija) pašvaldības teritorijā ar tādas metodes palīdzību, kas ir zināma kā “parany”, nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek 8. panta 1. punkts un 9. panta 1. punkts Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvā 79/409/EEK
         par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2        “Parany” ir putnu sagūstīšanas metode. Tā sastāv no līmes, kas ir izlieta uz kokiem, kurp medījamie putni tiek pievilināti ar mānekļa
         palīdzību. Saskaroties ar līmi, putns parasti zaudē savu lidošanas spēju, un mednieks to var sagūstīt un nonāvēt.

       Kopienu tiesības
      3        Direktīvas 8. panta 1. punkts noteic, ka “attiecībā uz putnu medībām, to sagūstīšanu vai nonāvēšanu [..], dalībvalstis aizliedz
         lietot jebkādus masveidīgas vai neselektīvas putnu sagūstīšanas vai nonāvēšanas līdzekļus, pasākumus vai paņēmienus, arī tādus,
         kas var izraisīt kādas sugas lokālu izzušanu, jo īpaši IV pielikuma a) punktā minētos”.

      4        Direktīvas IV pielikuma a) punktā starp citiem veidiem ir minēta arī “putnu” līme.

      5        Ja nevar rast citu pieņemamu risinājumu, Direktīvas 9. panta 1. punkts paredz iespēju atkāpties no 5., 6., 7. un 8. panta
         noteikumiem no a) līdz c) apakšpunktā paredzēto iemeslu dēļ. It īpaši šāda atkāpšanās ir iespējama, lai “nepieļautu nopietnu
         [būtisku] kaitējumu kultūraugiem [..]” [a) apakšpunkta trešais ievilkums] vai “lai stingri kontrolētos apstākļos un izlases
         veidā atļautu nelielā skaitā sagūstīt, turēt vai citādi saprātīgi izmantot dažus putnus” [c) apakšpunkts].

       Valsts tiesības
      6        Valensijas pašvaldības 2000. gada 12. septembra dekrēts 135/2000 nosaka izņēmuma atļauju piešķiršanas sistēmu, lai varētu
         veikt strazdu medības ar “parany” metodi Valensijas pašvaldībā (turpmāk tekstā – “dekrēts 135/2000”). Šis dekrēts paredz:

      –        apstākļus, kas “parany” metodei ir jāievēro, it īpaši attālumu starp līmēm un izmantojamās līmes īpašības;

      –        putnu sugas, kuru sagūstīšana ir atļauta: dziedātājstrazds (turdus philomelos), plukšķis (turdus iliacus), pelēkais strazds (turdus pilaris) un sila strazds (turdus viscivorus);

      –        medību sezonu un diennakts laiku, kad medības ir atļautas;
      –        maksimālo sagūstīto putnu skaitu ar “parany” metodi.

      7        Šo dekrētu 2002. gada 26. septembrī atcēla Valensijas pašvaldības Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Velenciana (Spānija). Par šo spriedumu Valensijas pašvaldība iesniedza kasācijas sūdzību Tribunal Supremo (Augstākajā tiesā).
       Pirmstiesas procedūra
      8        Tā kā Komisija saņēma sūdzības par putnu medībām ar “parany” metodi Valensijas pašvaldības teritorijā, tā iekļāva šo jautājumu 1998. gada 12. un 13. novembra Madrides sanāksmes, kas
         veltīta videi, dienas kārtībā. Šīs sanāksmes laikā Spānijas iestādes atzina, ka tās ir atļāvušas šādu medību praksi, pamatojoties
         uz atkāpēm, kas paredzētas Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā, jo nepastāvēja labāki risinājumi, lai nepieļautu
         būtisku kaitējumu kultūraugiem.

      9        Uzskatot, ka, pieļaujot putnu medības ar “parany” metodi Valensijas pašvaldības teritorijā un nepierādot cita apmierinoša risinājuma neesamību šajā pašvaldībā piešķirto atkāpju
         gadījumos, Spānijas Karaliste nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 8. panta 1. punkts un 9. panta 1. punkts,
         Komisija 2000. gada 25. oktobrī tai nosūtīja brīdinājuma vēstuli.

      10      Ar 2000. gada 20. decembra vēstuli Spānijas valdība atbildēja Komisijai, norādot, ka, ņemot vērā it īpaši likumu 40/97, kas
         transponē Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu Spānijas tiesību sistēmā, Valensijas pašvaldība centās piešķirt strazdu
         medībām ar “parany” metodi atbilstošu juridisku regulējumu, tās izmantošanā garantējot ierobežojuma, selektivitātes un attiecīgas kontroles
         principu ievērošanu. Līdz ar to minētās pašvaldības valdība varēja pieņemt dekrētu 135/2000.

      11      2001. gada maijā, tiekoties ar Komisijas pārstāvjiem, Spānijas iestādes precizēja, ka putnu sagūstīšana ar līmi ir stipri
         iesakņojusies prakse Valensijas reģionā un ka, to aizliedzot, pastāv risks izraisīt sabiedrības neapmierinātību. Šīs iestādes
         uzskata, ka citas metodes nepastāv, lai izvairītos no kaitējuma kultūraugiem.

      12      2001. gada 26. jūlijā Komisija izdeva argumentētu atzinumu, kas pēc būtības atkārtoja iepriekšējā brīdinājuma vēstulē izteiktos
         iebildumus, un piešķīra Spānijas Karalistei divu mēnešu termiņu, lai tā veiktu attiecīgus pasākumus Direktīvas uzlikto pienākumu
         izpildei.

      13      Savā 2001. gada 28. septembra atbildē Spānijas valdība atkārtoja un papildināja iepriekšējos argumentus, kurus tā izvirzīja,
         pamatojot tai inkriminēto medību praksi.

      14      Uzskatot, ka Spānijas Karaliste turpina pārkāpt Direktīvu, Komisija nolēma iesniegt šo prasību.

       Par prasību
      15      Komisija norāda, ka strazdu medībām ar “parany” metodi ir neselektīvs raksturs un to nevar pamatot nedz ar nopietna kaitējuma kultūraugiem novēršanu, kas paredzēta Direktīvas
         9. panta 1. punkta a) apakšpunktā, nedz ar noteiktu putnu sagūstīšanu nelielā skaitā šī paša Direktīvas punkta c) apakšpunkta
         nozīmē.

       Par medību ar “parany” metodi neselektīvo raksturu
       Lietas dalībnieku argumenti
      16      Komisija uzskata, ka pretēji Spānijas iestāžu pieņemtajiem pasākumiem, tādiem kā tie, kas it īpaši attiecas uz “parany” metodi, līmes izvietošanu, mānekļu izmantošanu, kā arī “parany” slazdu īpašnieku pienākumu notīrīt un atbrīvot citus sagūstītos putnus, kas nav strazdi, putnu medības ar līmi ir neselektīvs,
         ar Direktīvas 8. pantu aizliegts sagūstīšanas veids. Faktiski minētie pasākumi nevar nepieļaut to putnu sagūstīšanu, kas nepieder
         sugām, uz kurām tiek attiecināts atkāpes režīms.

      17      Spānijas valdība norāda, ka atbilstoši dekrēta 135/2000 apsvērumiem līme pati par sevi ir neselektīvs elements, bet, ja tā
         tiek lietota atbilstošā veidā saskaņā ar dekrētā noteiktām atrunām un ierobežojumiem, tā kļūst par pilnībā selektīvu sagūstīšanas
         metodi vai veidu. Tādējādi jebkuras citas sugas putnu sagūstīšana, kas nepieder ar līmi sagūstīt atļautai sugai, ir nejauša.
         Dekrēta 135/2000 medniekiem uzliktais pienākums notīrīt visus nejauši sagūstītos putnus un atlaist tos brīvībā garantē selektīvo
         “parany” sagūstīšanas raksturu.

       Tiesas vērtējums
      18      Ir jāatgādina, ka attiecībā uz putnu medībām, to sagūstīšanu vai nonāvēšanu Direktīvas 8. panta 1. punkts paredz, ka dalībvalstis
         aizliedz lietot jebkādus masveida vai neselektīvas putnu sagūstīšanas vai nonāvēšanas līdzekļus, pasākumus vai paņēmienus,
         arī tādus, kas var izraisīt kādas sugas lokālu izzušanu, it īpaši šīs direktīvas IV pielikuma a) punktā minētos, starp kuriem
         ir sagūstīšana ar līmi.

      19      Tomēr nav strīda par to, ka strazdu medības ar līmes palīdzību tādā veidā, kā tas ir organizēts Valensijas pašvaldības teritorijā,
         neļauj izvairīties no citu putnu sagūstīšanas, kas nav strazdi. Šajā sakarā no trešā Spānijas Ornitoloģijas sabiedrības ziņojuma
         par strazdu sagūstīšanu ar “parany” metodi Valensijas pašvaldībā (turpmāk tekstā – “SEO/BirdLife ziņojums”), kas 2001. gada septembrī tika iesniegts Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana izskatāmajā strīdā un ko Komisija pievienoja šīs lietas materiāliem, izriet, ka pēc šīs metodes sagūstīto putnu vidū attiecība
         starp strazdiem un citu sugu putniem ir no 1,24 līdz 4. Turklāt Tiesas lietas materiālos nav neviena pretēja pierādījuma.

      20      No tā izriet, ka medības ar “parany” metodi ir balstītas uz neselektīvu sagūstīšanu. Tas, ka mednieku pienākums ir notīrīt un atbrīvot citus putnus, kas nav
         minēti dekrētā 135/2000, ja tie iekļūst līmē, nepamato šīs sagūstīšanas metodes neselektīvo raksturu.

      21      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Direktīvas 8. panta 1. punkta minētais aizliegums attiecas uz medībām
         ar “parany” metodi.

       Par būtiska kaitējuma kultūraugiem novēršanu, ko paredz Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kā pamatojumu medībām
            ar “parany” metodi
       Lietas dalībnieku argumenti
      22      Komisija uzskata, ka nosacījumi, kas atbilstoši Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktam varētu pamatot atkāpi no aizlieguma,
         kurš minēts šīs direktīvas 8. panta 1. punktā, attiecībā uz putnu sagūstīšanu ar līmi, šajā lietā nav izpildīti. Pirmkārt,
         pastāv arī citi pieņemami risinājumi, lai nepieļautu iespējamos būtiskos kaitējumus, ko strazdi rada vīnogulāju un olīvkoku
         kultūraugiem. Faktiski, medības ar šauteni vai aizbaidošie lielgabali tiek veiksmīgi izmantoti citu Spānijas pašvaldību teritorijās.
         Otrkārt, Komisija apstrīd Spānijas valdības norādīto zaudējumu lielumu. Tiek pārspīlēta gan strazdu populācija, ko skar ar
         dekrētu 135/2000 ieviestā izņēmuma medību sistēma, gan šo putnu ikdienas augu patēriņš. Treškārt, Komisija uzskata, ka piešķirto
         atļauju ģeogrāfiskā koncentrācija “parany” metodes izmantošanai nesakrīt ar ģeogrāfisko vīnogulāju un olīvkoku izvietojumu.

      23      Spānijas valdība norāda, ka citi Komisijas norādītie alternatīvie risinājumi, lai nepieļautu būtisku kaitējumu kultūraugiem,
         nav pieņemami. Kas attiecas uz aizbaidošiem lielgabaliem, to izmaksas būtu pārāk augstas, salīdzinot ar ciestajiem zaudējumiem,
         un to izmantošana varētu izraisīt ugunsgrēkus. Kas attiecas uz šauteņu lietošanu, tā izraisītu medību atļauju skaita palielināšanos
         un medību sezonas pagarinājumu. Tās ietekmētu šajā teritorijā pastāvošo meža putnu medību līdzsvaru, vēl jo vairāk tāpēc,
         ka Valensijas mednieku uzvedība nav salīdzināma ar citu pašvaldību mednieku uzvedību. Attiecībā uz paredzamo kaitējumu vīnogulāju
         un olīvkoku kultūrām Spānijas valdība uzskata, ka tās apgalvojumi šajā sakarā ir precīzi un ka Komisija nav ņēmusi vērā visus
         šo novērtējumu attiecīgos elementus.

       Tiesas vērtējums
      24      Ir jāatgādina, ka atkāpi no Direktīvas 8. panta atbilstoši Direktīvas 9. panta 1. punktam var piešķirt tad, ja nevar rast
         citu pieņemamu risinājumu, un tikai to iemeslu dēļ, kas izsmeļoši uzskaitīti Direktīvas 9. panta 1. punkta no a) līdz c) apakšpunktā
         (skat. it īpaši 1987. gada 8. jūlija spriedumu lietā 262/85 Komisija/Itālija, Recueil, 3073. lpp., 7. punkts), ieskaitot būtiska kaitējuma kultūraugiem nepieļaušanu.

      25      Šajā sakarā ir jānorāda, ka citos Spānijas reģionos, piemēram, Kastilijā–Lamanšā [Castille-La Manche] un it īpaši Andalūzijā, kur lielā mērogā tiek kultivēti olīvkoki un vīnogulāji un kur vienlaicīgi ir apmetusies būtiska
         strazdu populācija, putnu sagūstīšana ar līmi nav atļauta. Tur strazdus var šaut ar šautenēm, kas ir selektīvs nonāvēšanas
         veids. Tomēr nešķiet, ka šo reģionu olīvkoki un vīnogulāji ciestu lielākus zaudējumus nekā šīs pašas kultūras Valensijas pašvaldībā.

      26      Kas attiecas uz Spānijas valdības argumentu par to, ka strazdu medību ar “parany” metodi aizvietošana ar medībām ar šauteni izraisītu šauteņu skaita palielināšanos un tam sekojošu medību dienu skaita palielināšanos,
         un citu sugu vajāšanu meža putnu medībās, kā rezultātā mazinātos to populācija, to nepamato neviens šīs lietas materiāls.
         Šajā sakarā ir jāuzsver, kā to ir atzinusi Spānijas valdība, ka sarkano irbju – putnu suga, ko varētu medīt Direktīvas 7. panta
         un II pielikuma 1. daļas nozīmē – un strazdu medības Valensijas pašvaldības teritorijā norisinās vienlaicīgi un bez jebkādām
         problēmām. Šis apstāklis, ja nepastāv cita attiecīga pretēja rakstura informācija, tomēr neattaisno Valensijas mednieku atšķirīgo
         izturēšanos.

      27      Turklāt no dekrēta 135/2000 preambulas izriet, ka citu, pieņemamāku risinājumu trūkums, izņemot strazdu medības ar “parany” metodi, pamatojas ar to, ka šī metode atbilst ierašai, kas ir stipri ieskaņojusies Valensijas pašvaldībā, nevis ar vajadzību
         nepieļaut būtisku kaitējumu kultūraugiem.

      28      Starp citu, netiek apstrīdēts, ka 80 % no Valensijas pašvaldības teritorijā izvietotajiem “parany” slazdiem atrodas Kastelonas [Castellón] provincē, no kuriem 69,5 % izvietoti apgabalos bez olīvkoku vai vīnogulāju kultūrām. Attaisnojums, kas pamatots ar vajadzību
         nepieļaut būtisku kaitējumu šiem kultūraugiem, arī nešķiet atbilstošs šim apstāklim.

      29      Šādos apstākļos nevar uzskatīt par pierādītu nedz to, ka bez medībām ar “parany” metodi nepastāv citi pieņemami risinājumi, lai nepieļautu būtisku kaitējumu kultūraugiem, nedz arī to, ka šis mērķis pamato
         šāda veida medības.

      30      No tā izriet, ka medības ar “parany” metodi izrādās nepamatotas atbilstoši Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktam.

      31      Tādējādi šajā punktā Komisijas prasība ir jāapmierina.

       Par neliela skaita noteiktu putnu sagūstīšanu, kas ir minēta Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā, kā pamatojumu medībām
            ar “parany” metodi
       Lietas dalībnieku argumenti
      32      Komisija uzskata, ka šajā lietā minētā medību metode neatbilst nedz nosacījumam, ka sagūstīšanai jānotiek selektīvā veidā,
         nedz nosacījumam, ka tai ir jāskar putni nelielā skaitā Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē.

      33      Spānijas valdība iebilst, ka putnu sagūstīšana ar līmi tādā veidā, ko reglamentē dekrēts 135/2000, nozīmē selektīvu sagūstīšanas
         veidu. Turklāt, ņemot vērā attiecību starp strazdu skaitu, ko varētu sagūstīt ar līmi, un strazdu kopējo skaitu Valensijas
         pašvaldībā, būtu jāuzskata, ka šīs medības atbilst noteiktu putnu pieņemamai izmantošanai nelielā skaitā.

       Tiesas vērtējums
      34      Ir svarīgi atgādināt, ka, lai atkāpe no aizlieguma putnu sagūstīšanai izmantot līmi, ko ievieš dalībvalsts, atbilstu Direktīvas
         9. panta 1. punkta c) apakšpunktam, tai jebkurā gadījumā jābūt piemērotai selektīvā veidā un jāietver putnu sagūstīšana tikai
         nelielā skaitā (šajā sakarā skat. 1988. gada 27. aprīļa spriedumu lietā 252/85 Komisija/Francija, Recueil, 2243. lpp., 28. punkts).

      35      Šajā lietā vispirms ir jāpārbauda, vai šis pēdējais nosacījums tiešām šajā gadījumā ir izpildīts.

      36      Šajā sakarā “[Komisijas] otrais ziņojums par Direktīvas 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību piemērošanu” [COM (93) 572
         galīgā redakcija, 1993. gada 24. novembris] norāda, ka saskaņā ar ORNIS komitejas pētījumu par “nelielu skaitu” ir jāuzskata izmantošana, kas nepārsniedz 1 % no kopējās ikgadējās attiecīgās populācijas
         mirstības (vidēji) attiecībā uz sugām, kuras ir aizliegts medīt, un 1 % attiecībā uz sugām, ko drīkst medīt, par migrējošo
         sugu “attiecīgo populāciju” uzskatot to reģionu populāciju, no kuriem izlido galvenās migrējošās grupas, kas pārlido pāri
         reģionam, kurā tiek izmantota atkāpe, tās piemērošanas laikā. ORNIS komiteja ir Direktīvas Tehniskā un zinātniskā progresa adaptācijas komiteja, kas ir izveidota saskaņā ar Direktīvas 16. pantu.
         Tās sastāvā ir dalībvalstu pārstāvji, un to vada Komisijas pārstāvis.

      37      Izsmeļoši analizējot palearktiskā rietumu reģiona putnu dabīgo vēsturi (The BIRDS of Western Paleartic: Cramp 1988, Snow et Perrins 1988), SEO/BirdLife ziņojums konstatēja un norādīja, ka dziedātājstrazdu ikgadējā mirstība var mainīties no 40 % līdz 54 %, bet plukšķu mirstība
         mainās no 57 % līdz 58 %.

      38      Tomēr nav strīda par to, ka strazdu populācija tajos reģionos, no kuriem izlido galvenās migrējošo putnu grupas, ir apmēram
         16 miljoni dziedātājstrazdu un 5,9 miljoni plukšķu. Dziedātājstrazda gadījumā izmantošana atbilstu 1 % no šīs sugas ikgadējā
         mirstības līmeņa un nepārsniegtu 86 400 putnu, turpretim attiecībā uz plukšķi tas nepārsniegtu 34 200 putnu.

      39      Tāpat ir skaidrs, ka 2001. gadā Valensijas pašvaldības kompetentās iestādes izsniedza medību atļaujas izmantot “parany” metodi līdz pat 429 600 eksemplāriem.

      40      Tādēļ šķiet, ka, lai arī kāda būtu attiecība starp noķerto dziedātājstrazdu un plukšķu daudzumu, to strazdu skaits, kurus
         atļauts medīt ar “parany” metodi, stipri pārsniedz maksimālo nelielā skaita robežu, ko apstiprina ORNIS un uz ko atsaucas Komisija.

      41      Tomēr, ja patiesi ir tas, ka nelielā skaita kritērijs tādā veidā, kā to ir izstrādājusi ORNIS komiteja, dalībvalstīm nav juridiski saistošs, tad, tā kā komitejas atzinumam ir zinātniskā pierādījuma spēks un ja netiek
         iesniegti pretēji zinātniski pamatoti pierādījumi, Tiesa šajā lietā var uz to pamatā balstīties, lai novērtētu, vai atbildētājas
         dalībvalsts piešķirtā atkāpe atbilstoši Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktam izpilda nosacījumu, ka atbilstošos putnus
         var sagūstīt nelielā skaitā (šajā sakarā skat. 1998. gada 19. maija spriedumu lietā C‑3/96 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑3031. lpp., 69. un 70. punkts), ja šīs komitejas atzinumam ir zinātniskā pierādījuma spēks, un tādēļ, ka lietā nav iesniegti
         pretēji zinātniski pamatoti pierādījumi.

      42      No iepriekš minētā, it īpaši no šī sprieduma 40. punkta, izriet, ka “parany” medības tādā veidā, kā tās ir organizētas Valensijas pašvaldībā, neizpilda šo nosacījumu.

      43      Tādējādi Komisijas iebildums par to, ka “parany” medības neatbilst Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasībām, arī ir jāatbalsta.

      44      Līdz ar to un bez vajadzības analizēt citus argumentus, uz kuriem pamatojas šis iebildums, ir jāatzīst, ka Spānijas Karaliste,
         atļaujot putnu sagūstīšanu ar līmi Valensijas pašvaldības teritorijā ar tādas metodes palīdzību, kas ir pazīstama kā “parany”, nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 8. panta 1. punkts un 9. panta 1. punkts.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      45      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Spānijas Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Spānijas Karaliste, atļaujot putnu medības ar līmi Valensijas pašvaldības teritorijā ar tādas metodes palīdzību, kas ir pazīstama
            kā “parany”, nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek 8. panta 1. punkts un 9. panta 1. punkts Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvā
            79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību;
      2)      Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda - spāņu.