title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 9.martā.#Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA un Syndial SpA pret Ministero dello Sviluppo economico un citi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale della Sicilia - Itālija.#Piesārņotājs maksā" princips - Direktīva 2004/35/EK - Atbildība vides jomā - Piemērojamība ratione temporis - Piesārņojums, kas ir radies pirms minētās direktīvas transponēšanai noteiktā termiņa un turpinās pēc šī termiņa - Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ar šo piesārņojumu saistīto kaitējumu atlīdzināšanas izmaksas ir jāsedz vairākiem uzņēmumiem - Nosacījums par kļūdas vai nolaidības esamību - Nosacījums par cēloņsakarības esamību - Būvdarbu publiskā iepirkuma līgums.#Lieta C-378/08.

text:
      Lieta C‑378/08
      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA°u.c.
      pret
      Ministero dello Sviluppo economico u.c.
      (Tribunale amministrativo regionale della Sicilia lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      “Piesārņotājs maksā” princips – Direktīva 2004/35/EK – Atbildība vides jomā – Piemērojamība laikā – Piesārņojums, kas ir radies pirms minētās direktīvas transponēšanai noteiktā termiņa un turpinās pēc šī termiņa – Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ar šo piesārņojumu saistīto kaitējumu atlīdzināšanas izmaksas ir jāsedz vairākiem
         uzņēmumiem – Prasība par kļūdas vai nolaidības esamību – Prasība par cēloņsakarības esamību – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi

      Sprieduma kopsavilkums
      Vide – Videi nodarītā kaitējuma novēršana un atlīdzināšana – Atbildība vides jomā – Direktīva 2004/35 – “Piesārņotājs maksā”
            princips
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/35 3. panta 1. punkts, 4. panta 5. punkts, 11. panta 2. punkts un 16. panta
            1. punkts)
      Ja vides piesārņojuma gadījumā nav izpildīti Direktīvas 2004/35 par atbildību vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma
         novēršanu un atlīdzināšanu piemērošanas laikā un/vai ratione materiae kritēriji, šādai situācijai ir piemērojamas valsts tiesības, ievērojot Līguma noteikumus un neietekmējot citus atvasināto
         tiesību aktus.

      Direktīvai 2004/35 nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru kompetentajai iestādei, rīkojoties šīs direktīvas
         ietvaros, ir ļauts prezumēt cēloņsakarības esamību, tostarp attiecībā uz izkliedēta piesārņojuma gadījumiem, starp uzņēmumiem
         un konstatēto piesārņojumu, jo uzņēmumu iekārtas atrodas netālu no piesārņotās teritorijas. Tomēr saskaņā ar principu “piesārņotājs
         maksā”, lai prezumētu šādu cēloņsakarību, šīs iestādes rīcībā ir jābūt pietiekami ticamiem pierādījumiem, lai šo prezumpciju
         pierādītu, piemēram, uzņēmuma iekārtu atrašanās netālu no konstatētā piesārņojuma un saistība starp atrastajām piesārņojošajām
         vielām un vielām, kuras minētais uzņēmums izmanto savai darbībai.

      Direktīvas 2004/35 3. panta 1. punkts, 4. panta 5. punkts un 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja kompetentā
         iestāde nolemj noteikt videi nodarītā kaitējuma atlīdzināšanas pasākumus uzņēmumiem, kuru darbība ietilpst šīs direktīvas
         III pielikumā, tai nav pienākuma noteikt nedz uzņēmumu, kuru darbība tiek uzskatīta par vainojamu videi nodarītajā kaitējumā,
         kļūdu, nedz nolaidību vai tiešu nodomu. Turpretī šai iestādei, pirmkārt, vispirms ir jāmeklē konstatētā piesārņojuma izcelsme,
         un minētajai iestādei šajā sakarā ir rīcības brīvība gan attiecībā uz procedūru, gan izmantotajiem līdzekļiem un šādas izpētes
         ilgumu. Otrkārt, šai iestādei, ievērojot valsts noteikumus par pierādījumiem, ir jāpierāda cēloņsakarība starp uzņēmumu, pret
         kuriem ir vērsti atlīdzināšanas pasākumi, darbību un šo piesārņojumu.

      Turklāt, tā kā Direktīvas 2004/35 16. panta 1. punktā, ievērojot EKL 176. panta paraugu, ir skaidri noteikts, ka direktīva
         neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai pieņemt daudz stingrākus noteikumus attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu
         un atlīdzināšanu, dalībvalsts var izlemt, ka uzņēmumi, kas veic darbības, kuras nav paredzētas minētās direktīvas III pielikumā,
         objektīvi var tikt atzīti par atbildīgiem kaitējuma videi nodarīšanā, proti, šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkta
         izpratnē, ne tikai par kaitējumu aizsargājamām sugām un dabiskajiem biotopiem, bet arī par kaitējumu, kas ietekmē ūdeņus un
         augsni.

      (sal. ar 44., 57., 65., 68.–70. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 9. martā (*)

      “Piesārņotājs maksā” princips – Direktīva 2004/35/EK – Atbildība vides jomā – Piemērojamība laikā – Piesārņojums, kas ir radies pirms minētās direktīvas transponēšanai noteiktā termiņa un turpinās pēc šī termiņa – Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ar šo piesārņojumu saistīto kaitējumu atlīdzināšanas izmaksas ir jāsedz vairākiem
         uzņēmumiem – Prasība par kļūdas vai nolaidības esamību – Prasība par cēloņsakarības esamību – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi

      Lieta C‑378/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 5. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 21. augustā, tiesvedībā

      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA,

      Polimeri Europa SpA,

      Syndial SpA
      pret
      Ministero dello Sviluppo economico,

      Ministero della Salute,

      Ministero Ambiente e Tutela del Territorio e del Mare,

      Ministero delle Infrastrutture,

      Ministero dei Trasporti,

      Presidenza del Consiglio dei Ministri,

      Ministero dell’Interno,

      Regione siciliana,

      Assessorato regionale Territorio ed Ambiente (Sicilia),

      Assessorato regionale Industria (Sicilia),

      Prefettura di Siracusa,

      Istituto superiore di Sanità,

      Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),

      Vice Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),

      Agenzia Protezione Ambiente e Servizi tecnici (APAT),

      Agenzia regionale Protezione Ambiente (ARPA Sicilia),

      Istituto centrale Ricerca scientifica e tecnologica applicata al Mare,

      Subcommissario per la Bonifica dei Siti contaminati,

      Provincia regionale di Siracusa,

      Consorzio ASI Sicilia orientale Zona Sud,

      Comune di Siracusa,

      Comune di Augusta,

      Comune di Melilli,

      Comune di Priolo Gargallo,

      Azienda Unità sanitaria locale N. 8,

      Sviluppo Italia Aree Produttive SpA,

      Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA, agrāk – Sviluppo Italia SpA,

      piedaloties
      ENI Divisione Exploration and Production SpA,

      ENI SpA,

      Edison SpA.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], P. Linda [P. Lindh] un K. Toadere [C. Toader] (referente), tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 15. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Raffinerie Mediterranee (ERG)SpA vārdā – D. de Luka [D. De Luca], M. Kaldarera [M. Caldarera], L. Akvarone [L. Acquarone] un Dž. Akvarone [G. Acquarone], avvocati,

      –        Polimeri Europa SpA un Syndial SpA vārdā – P. Amara [P. Amara], S. Grasi [S. Grassi], Dž. M. Roberti [G. M. Roberti] un I. Peredžo [I. Perego], avvocati,

      –        Sviluppo Italia Aree Produttive SpA un Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA, agrāk – Sviluppo Italia SpA, vārdā – F. Šaudone [F. Sciaudone], avvocato,

      –        ENI SpA vārdā – Dž. M. Roberti, I. Peredžo, S. Grasi un K. Džuljāno [C. Giuliano], avvocati,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz D. del Gaico [D. Del Gaizo], avvocato dello Stato,

      –        Grieķijas valdības vārdā – A. Samoni‑Randu [A. Samoni‑Rantou] un G. Karipsiadis [G. Karipsiadis], pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un B. Koupmane [B. Koopman], kā arī D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Zadra [C. Zadra] un D. Rekja [D. Recchia], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 22. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvā 2004/35/EK par atbildību
         vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu (OV L 143, 56. lpp.) ietvertā principa “piesārņotājs
         maksā” interpretāciju, kā arī par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt
         būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu, piegādes valsts [publiskā iepirkuma] līgumu un pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma]
         līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras (OV L 134, 114. lpp.), interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedību ietvaros starp sabiedrībām Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA un Syndial SpA un dažādām Itālijas valsts, reģionālajām un komūnu iestādēm par šo iestāžu pieņemtajiem videi nodarītā kaitējuma atlīdzināšanas
         pasākumiem attiecībā uz Augustas (Itālija) līci, kura apkārtnē atrodas minēto sabiedrību iekārtas un/vai zemes īpašumi.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Direktīvas 2004/35 preambulas apsvērumos, kuriem ir nozīme šajā lietā, ir noteikts šādi:

      “(1)      Pašlaik Kopienā ir daudz piesārņotu vietu, kas rada nopietnus draudus veselībai, un pēdējās desmitgadēs dramatiski palielinājušies
         bioloģiskās daudzveidības zudumi. Bezdarbības dēļ varētu rasties aizvien pieaugošs teritorijas piesārņojums un lielāki bioloģiskās
         daudzveidības zudumi nākotnē. [..]

      (2)      [..] direktīvas pamatprincips tādēļ ir šāds – uzņēmējam, kura darbība rada kaitējumu videi vai tiešus šāda kaitējuma draudus,
         ir jābūt materiāli atbildīgam. [..]

      [..]
      (8)      Ciktāl tas attiecas uz kaitējumu videi, šī direktīva jāpiemēro profesionālajām darbībām, kas apdraud cilvēku veselību vai
         vidi. Šīs darbības jānosaka principā, atsaucoties uz attiecīgiem Kopienas tiesību aktiem, kas paredz normatīvās prasības saistībā
         ar noteiktām darbībām vai praksi, ko uzskata par cilvēku veselībai vai videi potenciāla vai faktiska riska cēloņiem.

      (9)      Saistībā ar kaitējumu aizsargājamām sugām un dabiskajiem biotopiem šo direktīvu piemēro arī attiecībā uz visām profesionālajām
         darbībām, kas vēl nav tieši vai netieši noteiktas Kopienas tiesību aktos kā tādas, kas rada faktiskus vai potenciālus draudus
         cilvēku veselībai vai videi. Tad – vienalga, vai tā būtu uzņēmēja kļūda vai nolaidība – viņam ir jābūt atbildīgam tikai saskaņā
         ar šo direktīvu. [Šādā gadījumā uzņēmējam ir atbildība saskaņā ar šo direktīvu vienīgi tad, ja viņš ir pieļāvis kļūdu vai
         nolaidību].

      [..]
      (13)      Ar atbildības mehānisma starpniecību nevar atlīdzināt visu veidu kaitējumu videi. Lai šis mehānisms būtu efektīvs, ir jābūt
         vienam vai vairākiem identificējamiem piesārņotājiem, kaitējumam jābūt konkrētam un aprēķināmam un jānosaka cēloņsakarība
         starp kaitējumu un identificēto piesārņotāju vai piesārņotājiem. Tādēļ atbildība nav piemērots instruments, lai tiktu galā
         ar plašu, izkliedēta rakstura piesārņojumu, ja nav iespējams saistīt nelabvēlīgo ietekmi uz vidi ar noteiktu individuālo darītāju
         darbību vai bezdarbību.

      [..]
      (24)      Nodrošinot, lai attiecīgo uzņēmēju un citu ieinteresēto personu likumīgās intereses būtu atbilstoši aizsargātas, jānodrošina
         efektīvu īstenošanas un izpildes līdzekļu pieejamība. Kompetentajām iestādēm jābūt atbildīgām par īpašiem uzdevumiem, kas
         saistīti ar atbilstošu administratīvo diskrētumu, proti, par pienākumu novērtēt kaitējuma smagumu un noteikt, kādi pasākumi
         stāvokļa uzlabošanai veicami.

      [..]
      (30)      Šīs direktīvas noteikumi nav attiecināmi uz kaitējumu, kas noticis līdz šīs direktīvas īstenošanas [transponēšanas] termiņa
         beigām.

      [..]”
      4        Saskaņā ar Direktīvas 2004/35 3. panta ar nosaukumu “Darbības joma” 1. punktu tā attiecas uz:

      “[..]
      a)      kaitējumu videi, ko izraisījusi kāda no III pielikumā uzskaitītajām profesionālajām darbībām, kā arī uz jebkādiem tiešiem
         tāda kaitējuma draudiem, kas radušies šo darbību dēļ;

      b)      kaitējumu aizsargājamajām sugām un dabiskajiem biotopiem, ko izraisījušas citas profesionālās darbības, kas nav uzskaitītas
         III pielikumā, kā arī uz jebkādiem tiešiem šā kaitējuma draudiem, kas radušies saistībā ar kādu no šīm darbībām, vienalga,
         vai uzņēmējs ir pieļāvis kļūdu vai bijis nolaidīgs.”

      5        Minētās direktīvas 4. panta 5. punktā ir paredzēts, ka tā “attiecas tikai uz tādu kaitējumu videi vai tiešiem tāda kaitējuma
         draudiem, ko izraisījis izkliedēta rakstura piesārņojums, ja ir iespējams noteikt cēloņsakarību starp kaitējumu un atsevišķu
         uzņēmēju darbībām”.

      6        Šīs pašas direktīvas 6. pantā ar nosaukumu “Koriģējoša darbība” ir noteikts:

      “1.      Ja noticis kaitējums videi, uzņēmējs nekavējoties informē kompetento iestādi par visiem būtiskajiem situācijas aspektiem un
         veic:

      [..]
      b)      saskaņā ar 7. pantu – vajadzīgos pasākumus stāvokļa [u]zlabošanai.
      2.      Jebkurā laikā kompetentā iestāde drīkst:
      [..]
      c)      prasīt, lai uzņēmējs veic vajadzīgos pasākumus stāvokļa [u]zlabošanai;
      d)      sniegt uzņēmējam norādījumus, kuri tam jāievēro attiecībā uz stāvokļa [u]zlabošanai veicamajiem pasākumiem; vai
      e)      pati veikt stāvokļa [u]zlabošanai vajadzīgos pasākumus.
      3.      Kompetentā iestāde prasa, lai pasākumus stāvokļa [u]zlabošanai veiktu uzņēmējs. Ja uzņēmējs nepilda 1. punktā vai 2. punkta
         [..] c) vai d) apakšpunktā noteiktos pienākumus, ja uzņēmējs nav identificējams vai ja viņam nav jāsedz izdevumi saskaņā ar
         šo direktīvu, kompetentā iestāde kā pēdējā instance šos pasākumus var veikt pati.”

      7        Attiecībā uz novēršanas un atlīdzināšanas izmaksām Direktīvas 2004/35 8. pantā ir noteikts:

      “1.      Uzņēmējs sedz izmaksas par tām profilaktiskajām un koriģējošajām darbībām, kas veiktas saskaņā ar šo direktīvu.
      2.      Ievērojot 3. un 4. punktu, no uzņēmēja, kas izraisījis kaitējumu vai tiešus kaitējuma draudus, kompetentā iestāde piedzen
         izmaksas, ko tas radījis saistībā ar profilaktiskajām vai koriģējošajām darbībām, kas veiktas saskaņā ar šo direktīvu, cita
         starpā, ar nodrošinājuma vai citu piemērotu garantiju palīdzību.

      Tomēr kompetentā iestāde var nolemt nepiedzīt pilnas izmaksas, ja izdevumi, kas vajadzīgi, lai to panāktu, būtu lielāki nekā
         atgūstamā summa, vai gadījumā, ja uzņēmēju nevar identificēt.

      3.      Uzņēmējam nav jāsedz izmaksas par profilaktiskajām vai koriģējošajām darbībām, kas veiktas saskaņā ar šo direktīvu, ja viņš
         var pierādīt, ka kaitējumu videi vai tiešus tāda kaitējuma draudus:

      a)      izraisījusi trešā persona, un tas noticis neatkarīgi no tā, ka veikti piemēroti drošības pasākumi; vai
      [..]
      Šādos gadījumos dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai ļautu uzņēmējam atgūt radušās izmaksas.
      [..]”
      8        Minētās direktīvas 9. pantā ar nosaukumu “Izmaksu sadalījums vairāku cēloņu gadījumā” ir noteikts šādi:

      “Šī direktīva neierobežo nekādus valsts normatīvo aktu noteikumus par izmaksu sadalījumu vairāku cēloņu gadījumā, jo īpaši
         par atbildības sadalījumu starp ražotāju un produkta lietotāju.”

      9        Šīs pašas direktīvas 11. pantā ar nosaukumu “Kompetentā iestāde” ir paredzēts:

      “1.      Dalībvalstis norīko kompetento iestādi vai kompetentās iestādes, kurām jāveic uzdevumi, kas paredzēti šajā direktīvā.
      2.      Kompetentās iestādes ziņā ir uzdevums noteikt, kurš uzņēmējs izraisījis kaitējumu vai tiešus kaitējuma draudus, novērtēt kaitējuma
         nozīmi un noteikt, kādi koriģējoši pasākumi jāveic, atsaucoties uz II pielikumu. Šajā nolūkā kompetentajai iestādei ir tiesības
         prasīt, lai attiecīgais uzņēmējs veiktu pats savu novērtējumu un sniegtu jebkādu vajadzīgo informāciju un nepieciešamos datus.

      [..]
      4.      Jebkurā lēmumā, kas pieņemts saskaņā ar šo direktīvu un kas prasa veikt aizsardzības vai stāvokļa [u]zlabošanas pasākumus,
         nosaka precīzu pamatojumu, uz kuru tas balstās. Šādu lēmumu tūlīt paziņo attiecīgam uzņēmējam, vienlaicīgi informējot par
         tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas tam ir pieejami saskaņā ar tiesību aktiem, kuri ir spēkā attiecīgajā dalībvalstī, un
         par termiņu, kādā minētos aizsardzības līdzekļus var izmantot.”

      10      Direktīvas 2004/35 16. panta ar nosaukumu “Saistība ar valsts tiesību aktiem” 1. punktā ir noteikts, ka tā “neliedz dalībvalstīm
         paturēt spēkā vai pieņemt daudz stingrākus noteikumus attiecībā uz kaitējuma videi novēršanu un atlīdzināšanu, ietverot tādu
         papildu pasākumu noteikšanu, uz kuriem attiecas šīs direktīvas prasības saistībā ar aizsardzību [novēršanu] un atlīdzināšanu,
         kā arī papildu atbildīgo personu noteikšanu”.

      11      Šīs pašas direktīvas 17. pantā ar nosaukumu “Piemērošana laikā” ir paredzēts, ka tā neattiecas uz:

      “[..]
      –      kaitējumu, ko izraisa emisija, starpgadījums vai avārija, kas notikusi pirms 19. panta 1. punktā minētās dienas;
      –        kaitējumu, ko izraisa emisija, starpgadījums vai avārija, kas notiek pēc 19. panta 1. punktā minētās dienas, ja tas radies
         konkrētas darbības dēļ, kura notikusi un pabeigta pirms minētās dienas;

      –        kaitējumu, ja pagājuši vairāk nekā 30 gadi kopš emisijas, starpgadījuma vai avārijas, kas izraisījusi kaitējumu.”
      12      Minētās direktīvas 19. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka vēlākais līdz 2007. gada 30. aprīlim dalībvalstīs ir
         jāstājas spēkā normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.

      13      Direktīvas 2004/35 III pielikuma 1. punkts attiecas uz to iekārtu izmantošanu, kurām ir nepieciešama atļauja saskaņā ar Padomes
         1996. gada 24. septembra Direktīvu 96/61/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli (OV L 257, 26. lpp.).

      14      Saskaņā ar Direktīvas 96/61 1. pantu tās mērķis ir panākt tāda piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli, ko rada I pielikumā
         minētās darbības. Šī pielikuma 2.1. un 2.4. punkts attiecīgi attiecas uz “enerģētikas nozari” un “ķīmisko rūpniecību”.

       Valsts tiesības
      15      Iesniedzējtiesa atsaucas uz 1997. gada 5. februāra dekrētlikumu Nr. 22 par [Padomes 1991. gada 18. marta] Direktīvas 91/156/EKK
         [ar kuru ir grozīta Direktīva 75/442/EEK par atkritumiem] (OV L 178, 32. lpp.), [Padomes 1991. gada 12. decembra] Direktīvas 91/689/EEK
         par bīstamajiem atkritumiem (OV L 377, 20. lpp.) un [Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra] Direktīvas 94/62/EK
         par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV L 365, 10. lpp.) transponēšanu (1997. gada 15. februāra GURI Nr. 38 parastais pielikums, turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 22/1997”). Šis dekrēts tika atcelts un aizstāts ar 2006. gada
         3. aprīļa dekrētlikumu Nr. 152 par vides tiesību normām (2006. gada 14. aprīļa GURI Nr. 88 parastais pielikums), ar kura 299.–318. pantu Direktīva 2004/35 ir transponēta Itālijas tiesību sistēmā.

      16      Dekrētlikuma Nr. 22/1997 17. pantā bija noteikts, ka “[..] ikviena persona, kura pārkāpj 1. punkta a) apakšpunktā paredzētos
         ierobežojumus, pat ja tas ir noticis bez nodoma, vai rada reālu un konkrētu risku, ka minētais ierobežojums var tikt pārkāpts,
         sedzot savas izmaksas pašai, ir jāveic darbības piesārņoto teritoriju un iekārtu, kas rada piesārņošanas risku, nodrošināšanai,
         “attīrīšanai” un vides stāvokļa atjaunošanai [..]”.

      17      1999. gada 25. oktobra ministru dekrēta Nr. 471 par kritēriju, procedūras un noteikumu piesārņoto teritoriju nodrošināšanai,
         “attīrīšanai” un vides stāvokļa atjaunošanai, pieņemšanu atbilstoši 1997. gada 5. februāra dekrētlikuma Nr. 22 17. pantam,
         kurā vēlāk ir veikti grozījumi (1999. gada 15. decembra GURI Nr. 293 parastais pielikums), 9. pantā ir noteikts:

      “Teritorijas īpašnieks vai cita persona, kura [..] pēc savas iniciatīvas vēlas uzsākt procedūras saistībā ar ārkārtas nodrošināšanas,
         “attīrīšanas” un vides stāvokļa atjaunošanas pasākumiem atbilstoši Dekrētlikuma [Nr. 22/1997] 17. panta 13.a daļai, par konstatēto
         piesārņojumu, kā arī par iespējamiem nepieciešamajiem ārkārtas nodrošināšanas pasākumiem veselības un vides aizsardzības nodrošināšanai,
         kuri ir veikti izpildes posmā, ir jāpaziņo reģiona, provinces un komūnas [pašvaldībai]. Paziņošana ir jāveic, pievienojot
         atbilstošo tehnisko dokumentāciju, kurā ir jāiekļauj iepriekš minēto pasākumu raksturojums. [..] Kopiena vai, ja piesārņojums
         attiecas uz vairāku komūnu teritoriju, reģions pārbauda pieņemto ārkārtas nodrošināšanas pasākumu efektivitāti un var noteikt
         papildu normas un pasākumus, īpaši uzraudzības pasākumus, kas ir jāveic, lai pārbaudītu piesārņojuma apstākļus, un kontroli,
         kas ir jāveic, lai pārbaudītu pasākumu, kuri ir īstenoti nolūkā aizsargāt sabiedrības veselību un tuvāko apkārtni, efektivitāti
         [..].”

      18      2006. gada 3. aprīļa dekrētlikuma Nr. 152 311. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Ikvienam, kurš ir vainojams nelikumīgā darbībā vai darbību neveikšanā vai nepieciešamo pasākumu nepieņemšanā, pārkāpjot likumu,
         noteikumus vai administratīvos pasākumus nolaidības, nekompetences vai neapdomības dēļ vai pārkāpjot tehniskos noteikumus,
         tādējādi izraisot kaitējumu videi, to pavisam vai daļēji mainot, pasliktinot vai iznīcinot, ir jāatjauno iepriekšējā situācija
         vai arī jāatlīdzina valstij līdzvērtīga summa.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      19      Pamata lieta attiecas uz Priolo Gargallo [Priolo Gargallo] (Sicīlija) reģionu, kurš ir atzīts par “valsts nozīmes teritoriju “attīrīšanas” mērķiem”, un īpaši Augustas līci. Šo līci
         ietekmē pastāvīga vides piesārņojuma fenomens, kura pirmsākumi ir meklējami jau sešdesmitajos gados, kad Augustas‑Priolo‑Melilli
         centrs tika izveidots par naftas centru. Kopš tā laika šajā reģionā ir izveidoti un/vai sākuši darbību daudzi uzņēmumi, kuri
         darbojas ogļūdeņraža un naftas ķīmijas nozarēs.

      20      Teritorijā ir tikusi veikta “izpēte”, kuras nolūks bija novērtēt augsnes stāvokli, gruntsūdeņus, jūras piekrasti un jūras
         dzīles. Atbilstoši Ministra 1999. gada 25. oktobra dekrēta Nr. 471 9. pantam uzņēmumi, kuri atrodas naftas ķīmijas centrā,
         kā rūpniecisko zemes gabalu, kas atrodas valsts nozīmes teritorijā, īpašnieki iesniedza gruntsūdeņu ārkārtas nodrošinājuma
         un attīrīšanas projektus, kas tika apstiprināti ar starpministriju dekrētu.

      21      Veicot vairākus secīgus pasākumus, kā arī intervences projektu īstenošanas aizkavēšanās dēļ, kas tika pārmesta attiecīgajiem
         uzņēmumiem, kompetentā valsts iestāde minētajiem uzņēmumiem lika veikt Augustas līča jūras dzīļu “attīrīšanu” un atjaunošanu
         iepriekšējā stāvoklī, īpaši tā piesārņoto daļu izņemšanu divu metru dziļumā, pretējā gadījumā, ja minētie uzņēmumi to neizpildītu,
         minētie darbi tiktu veikti pēc iestādes iniciatīvas un to izmaksas būtu jāsedz šiem uzņēmumiem. Dienestu iepriekšējās sanāksmes
         laikā 2006. gada 21. jūlijā tika arī nolemts pabeigt iepriekš apstiprinātos pasākumus, veicot fizisku gruntsūdeņu norobežošanu.

      22      Norādot, ka šādi darbi esot neīstenojami un tie radītu nesamērīgus izdevumus, attiecīgie uzņēmumi cēla prasību par minētajiem
         administratīvajiem lēmumiem iesniedzējtiesā. Ar 2007. gada 21. jūlija spriedumu lietā 1254/2007 iesniedzējtiesa minētās prasības
         apmierināja, uzskatot, ka “attīrīšanas” pienākumi esot pretlikumīgi, jo, tos nosakot, neesot ņemts vērā nedz princips “piesārņotājs
         maksā”, nedz valsts noteikumi, kas regulē “attīrīšanas” procedūras, nedz arī sacīkstes princips. Turklāt ar attiecīgajiem
         uzņēmumiem nav veiktas nekādas debates par šādas “attīrīšanas” veikšanas nosacījumiem.

      23      Šo spriedumu administratīvās iestādes apstrīdēja Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia [Sicīlijas reģiona valsts administratīvās tiesvedības padome], kura 2008. gada 2. aprīļa rīkojumā par pagaidu noregulējumu
         uzskatīja, ka ir pierādīta apelācijas fumus boni juris un, ņemot vērā, ka minēto iestāžu noteikto pasākumu izpildes nepamatota kavēšanās ir radījusi kaitīgas sekas, noteica sprieduma
         lietā 1254/2007 izpildes apturēšanu.

      24      Vēlāk administratīvās iestādes uzskatīja, ka iepriekš apstiprinātie pasākumi nav piemēroti Augustas līcī esošā piesārņojuma
         novēršanai. Turklāt, tā kā sabiedrības, kuras ir iesniegušas prasību, atteicās pakļauties pasākumiem, dienestu 2007. gada
         20. decembra sanāksmē tiem tika noteikti citi pasākumi, tostarp dambja uzcelšana, kura izstrāde un īstenošana tika uzticēta
         sabiedrībai Sviluppo Italia Aree produttive SpA (turpmāk tekstā – “Sviluppo”). Šie pasākumi tika apstiprināti dienestu 2008. gada 6. marta un 16. aprīļa sanāksmēs. Visbeidzot tika pieņemts 2008. gada
         21. februāra dekrēts Nr. 4378, kura priekšmets ir “2007. gada 20. decembra dienestu sanāksmes [..] galīgo pasākumu pieņemšana
         par Priolo valsts nozīmes teritoriju” (turpmāk tekstā – “2008. gada 21. februāra dekrēts”).

      25      Prasītājas pamata lietā pret šo dekrētu, kā arī pret citiem ar to saistītiem administratīvajiem dekrētiem iesniedza jaunu
         prasību iesniedzējtiesā. Šajā prasībā prasītājas norāda, ka apstiprinātā projekta, kura izstrādi nodrošina sabiedrība Sviluppo, un kurai projekta izstrāde ir uzticēta, neizsludinot konkursu, mērķis neesot vide, bet gan drīzāk sabiedriskās infrastruktūras
         celtniecība, proti, izmantojot piesārņotās daļas, Augustas līča vidū izveidot mākslīgo salu.

      26      Iesniedzējtiesa norāda, ka iepriekšējos ar šo pašu strīdu saistītos lēmumos Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia kā apelācijas instance uzskatīja, ka “nešķiet būtiski [..] noteikt rūpniecisko teritoriju īpašnieku vai patieso koncesionāru
         līdzdalības pakāpi vai neesamību, kā arī noteikt iespējamu to administrācijas iestāžu atbildību, kuras iepriekš ir atļāvušas
         veikt piesārņojošās darbības”. Šī pati tiesa uzskata, ka “līdzsvars starp dažādām konstitucionālas nozīmes interesēm aizsargāt
         veselību, vidi un privāto uzņēmumu iniciatīvu [..]atbilst objektīvam uzņēmumu atbildības kritērijam, saskaņā ar kuru uzņēmumi,
         kuri ražo un gūst peļņu bīstamu darbību rezultātā, proporcionāli tam, cik tās rada piesārņojumu per se, vai ja attiecīgie uzņēmumi izmanto tādas ražošanas struktūras, kuras ir piesārņotas vai ir nepārtraukts piesārņojuma avots,
         tie paši pilnībā atbild par to, lai tiktu nodrošināta vides un sabiedrības veselības aizsardzība [..] saskaņā ar attiecīgo
         loģiku, kas ir cieši saistīta ar visām rūpnieciskās darbības piesārņojuma parādībām”.

      27      Iesniedzējtiesa norāda, ka tādējādi kompetentās valsts iestādes praksei, kā to apstiprina apelācijas tiesa, šajā gadījumā
         ir jāliek uzņēmumiem, kuri darbojas Augustas līcī, uzņemties atbildību par esošo vides piesārņojumu, nešķirojot iepriekš radušos
         piesārņojumu no pašreizējā piesārņojuma, nedz arī veicot izpēti par katra attiecīgā uzņēmuma tiešu atbildību par kaitējumu.

      28      Paredzot, ka tās judikatūra, iespējams, attīstīsies tādā pašā virzienā kā apelācijas instances judikatūra, iesniedzējtiesa
         norāda uz Augustas līča piesārņojuma īpašo situāciju. Iesniedzējtiesa īpaši norāda, ka teritorijā darbību bija uzsākusi lielākā
         naftas ķīmijas uzņēmumu daļa, līdz ar to noteikt katra uzņēmuma attiecīgo atbildības daļu ir ne tikai neiespējami, bet arī
         nelietderīgi, īpaši, ja ņem vērā, ka fakts, ka piesārņotajā teritorijā tiek veiktas darbības, kuras pašas par sevi ir bīstamas,
         esot jāuzskata par pietiekamu, lai noteiktu šo uzņēmumu atbildību.

      29      Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale della Sicilia [Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai princips “piesārņotājs maksā” (EKL 174. pants [..]) un Direktīvas [2004/35] noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie
         nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts iestāde var pieprasīt privātiem uzņēmumiem – pamatojoties
         vienīgi uz faktu, ka tie pašreiz veic savu darbību teritorijā, kas ir piesārņota jau ilgāku laiku, vai blakus esošā teritorijā,
         – veikt atlīdzināšanas pasākumus, neveicot izmeklēšanu, lai konstatētu par attiecīgo piesārņojumu atbildīgo personu?

      2)      Vai princips “piesārņotājs maksā” (EKL 174. pants [..]) un Direktīvas [2004/35] noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie
         nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts iestāde atbildību par kaitējuma videi novēršanu var īpašā
         veidā attiecināt uz personu, kurai ir īpašuma tiesības, un/vai uz personu, kas piesārņotajā teritorijā veic saimniecisko darbību,
         pirms tam nepierādot, vai pastāv cēloņsakarība starp attiecīgās personas rīcību un notikumu, kas ir radījis piesārņojumu,
         bet pamatojoties tikai uz personas “atrašanās vietas” faktu (t.i., jo persona teritorijā veic saimniecisko darbību)?

      3)      Vai EKL 174. pantā [..] un Direktīvas [2004/35] noteikumos ietvertais Kopienu tiesiskais regulējums ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts iestāde pretēji principam “piesārņotājs maksā” atbildību
         par kaitējuma videi novēršanu var īpašā veidā attiecināt uz personu, kurai ir īpašuma tiesības, un/vai uz personu, kurai piesārņotajā
         teritorijā pieder uzņēmums, pirms tam nepierādot ne cēloņsakarību starp personas rīcību un notikumu, kas ir radījis piesārņojumu,
         ne arī [atbildības] subjektīvo pusi saistībā ar tiešu nodomu vai kļūdu?

      4)      Vai Eiropas Kopienu dibināšanas līgumā paredzētie Kopienu tiesību principi konkurences aizsardzības jomā un Direktīva [2004/18],
         [Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [būvdarbu
         publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199, 54. lpp.)] un [Padomes 1989. gada 21. decembra]
         Direktīva 89/665/EKK [par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru
         piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas
         tiesības] (OV L 395, 33. lpp.)] nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts iestādei privāttiesību personām
         (sabiedrībām Sviluppo SpA. un [Sviluppo])) ir atļauts piešķirt līguma slēgšanas tiesības par darbībām, kas saistītas ar attīrīšanas pasākumu izpēti, projektēšanu
         un veikšanu, faktiski – ar valsts būvdarbu veikšanu valstij tieši piederošās teritorijās, pirms tam neveicot nepieciešamās
         publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      30      Itālijas valdība norāda, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo, pirmkārt, uzdotie jautājumi Tiesai liekot
         vērtēt valsts tiesisko regulējumu un, otrkārt, iesniedzējtiesas mērķis neesot atrisināt tai izskatīšanā nodoto strīdu, bet
         gan drīzāk apstrīdēt tās apelācijas tiesas judikatūru.

      31      Šajā sakarā pietiek atgādināt, ka, lai gan prejudiciālās tiesvedības ietvaros Tiesas kompetencē nav lemt par valsts tiesību
         pasākuma saderīgumu ar Savienības tiesībām, tā tomēr valsts tiesai var sniegt visus šo tiesību interpretācijas elementus,
         kas tai ļautu izvērtēt šo saderīgumu, ņemot vērā spriedumu lietā, kura tajā ir ierosināta (2008. gada 22. maija spriedums
         lietā C‑439/06 citiworks, Krājums, I‑3913. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Turklāt zemākas instances tiesai jābūt iespējai brīvi uzdot Tiesai to interesējošos jautājumus, ja tā uzskata, ka juridiskais
         vērtējums, ko veikusi augstākas instances tiesa, varētu tai likt pieņemt Savienības tiesībām neatbilstošu spriedumu (šajā
         sakarā skat. 1974. gada 16. janvāra spriedumu lietā 166/73 Rheinmühlen-Düsseldorf, Recueil, 33. lpp., 4. punkts).

      33      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams un tādējādi ir jāizvērtē Tribunale amministrativo regionale della Sicilia uzdotie dažādie jautājumi.

       Par pirmajiem trim jautājumiem
      34      Uzdodot pirmos trīs jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai EKL 174. panta 2. punkta pirmajā
         daļā ietvertais princips “piesārņotājs maksā” un Direktīvas 2004/35 noteikumi, kuru mērķis ir precizēt šo principu vides atbildības
         jomā, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru kompetentajai iestādei ir atļauts uzņēmējiem noteikt videi nodarītā
         kaitējuma atlīdzināšanas pasākumus, jo to iekārtas atrodas netālu no piesārņotās teritorijas, pirms tam neveicot izpēti par
         notikumu, kas ir radījis piesārņojumu, nedz arī nosakot cēloņsakarību starp minēto kaitējumu un šiem uzņēmumiem, vai arī minēto
         uzņēmumu tiešu nodomu vai kļūdu.

      35      Ņemot vērā iesniedzējtiesas norādītos, kā arī Itālijas, Grieķijas un Nīderlandes valdību un Eiropas Kopienu Komisijas aplūkotos
         pamata lietas apstākļus, pirms sniegt atbildi uz uzdotajiem jautājumiem, ir jānosaka Direktīvas 2004/35 piemērošanas laikā
         nosacījumi šādos apstākļos.

       Par Direktīvas 2004/35 piemērojamību laikā
      –       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      36      Itālijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija apšauba, ka Direktīvu 2004/35 varētu pamata lietas apstākļiem piemērot laikā,
         jo videi nodarītais kaitējums esot radies pirms 2007. gada 30. aprīļa un/vai tas katrā ziņā esot radies no iepriekš veiktām
         darbībām, kuras ir pabeigtas līdz minētajam datumam. Komisija tomēr ļauj noprast, ka šo direktīvu varētu piemērot kaitējumam,
         kas ir radies pēc 2007. gada 30. aprīļa un kas izriet no attiecīgo uzņēmumu pašreizējās darbības. Tomēr to nevarētu piemērot
         piesārņojumam, kas ir radies pirms šī paša datuma un kuru ir radījuši citi uzņēmumi, nevis tie, kuri pašlaik darbojas Augustas
         līcī un kuru atbildību valsts iestādes vēlas noteikt.

      37      Grieķijas valdība turpretī uzskata, ka Direktīvu 2004/35 var piemērot pamata lietas faktiem. Veicot interpretāciju a contrario šīs direktīvas 17. panta otrajam ievilkumam, tā uzskata, ka direktīva ir piemērojama pat tad, ja darbība, kuras rezultātā
         ir radies kaitējums, ir sākusies pirms 2007. gada 30. aprīļa, ja vien šī darbība nav pārtraukta pirms šī datuma un turpinās
         pēc tā.

      –       Tiesas atbilde
      38      Kā izriet no Direktīvas 2004/35 preambulas trīsdesmitā apsvēruma, Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka šajā direktīvā
         paredzētie noteikumi par sistēmu atbildību vides jomā “nav attiecināmi uz kaitējumu, kas noticis līdz šīs direktīvas transponēšanas
         termiņa beigām”, proti, pirms 2007. gada 30. aprīļa.

      39      Direktīvas 2004/35 17. pantā minētais likumdevējs ir skaidri norādījis to situāciju veidus, kādos tā nav piemērojama. Tā kā
         tādējādi tajā negatīvā veidā ir noteiktas situācijas, kuras neietilpst šīs direktīvas laikā piemērošanas jomā, no tā ir jāsecina,
         ka principā, raugoties no piemērošanas laikā, ikviena cita situācija ietilpst atbildības vides jomā sistēmā, kas ir ieviesta
         ar minēto direktīvu.

      40      No Direktīvas 2004/35 17. panta pirmā un otrā ievilkuma izriet, ka tā nav piemērojama kaitējumiem, ko izraisa emisija, starpgadījums
         vai avārija pirms 2007. gada 30. aprīļa, nedz arī kaitējumiem, kuri ir radušies pēc šī datuma, ja to pamatā ir īpaša darbība,
         kura ir veikta un pabeigta pirms minētā datuma.

      41      No tā ir jāsecina, ka šī direktīva ir piemērojama kaitējumam, ko ir izraisījusi emisija, starpgadījums vai avārija pēc 2007. gada
         30. aprīļa, ja šo kaitējumu ir radījušas vai nu darbības, kas ir veiktas pēc šī datuma, vai darbības, kas ir veiktas pirms
         šī datuma, tomēr kuras nav pabeigtas pirms tā beigām.

      42      Saskaņā ar LESD 267. pantu, kura pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, Tiesa ir pilnvarota vienīgi lemt
         par Savienības akta interpretāciju vai spēkā esamību, ņemot vērā faktus, kurus tai ir norādījusi valsts tiesa. No tā izriet,
         ka minētajā pantā paredzētās procedūras ietvaros valsts tiesai, nevis Tiesai valsts pasākumiem vai situācijām ir jāpiemēro
         Savienības tiesību normas, kuras Tiesa ir interpretējusi (skat. 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑279/06 CEPSA, Krājums, I‑6681. lpp., 28. punkts).

      43      Līdz ar to iesniedzējtiesai, pamatojoties uz faktiem, kuru interpretācija ir vienīgi tās kompetencē, ir jāpārbauda, vai pamata
         lietā kaitējums, kurš ir kompetento valsts iestāžu apstiprināto vides atjaunošanas pasākumu priekšmets, ietilpst kādā no šī
         sprieduma 41. punktā paredzētajām situācijām.

      44      Ja šai tiesai būtu jānonāk pie secinājuma, ka Direktīva 2004/35 nav piemērojama tai iesniegtajā lietā, tātad šādai situācijai
         būtu piemērojamas valsts tiesības, ievērojot Līguma noteikumus un neietekmējot citus atvasināto tiesību aktus.

      45      Šajā sakarā EKL 174. pantā ir norādīts, ka Kopienas politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību un
         tā pamatojas uz principu “piesārņotājs maksā”. Tādējādi šajā tiesību normā ir vienīgi noteikti Kopienu vispārējie mērķi vides
         jomā, jo EKL 175. pants ir veltīts tam, lai izlemtu, kāda darbība ir jāveic Eiropas Savienības Padomei, nepieciešamības gadījumā
         rīkojoties kopā ar Eiropas Parlamentu, ievērojot koplēmuma procedūru (šajā sakarā skat. 1994. gada 14. jūlija spriedumu lietā
         C‑379/92 Peralta, Recueil, I‑3453. lpp., 57. un 58. punkts).

      46      Kā to pamatoti ir norādījusi Nīderlandes valdība, tiktāl, ciktāl EKL 174. pants, kurā ir paredzēts princips “piesārņotājs
         maksā”, attiecas uz Kopienas rīcību, uz pašu šo tiesību normu indivīdi nevar atsaukties, lai izslēgtu tādu valsts tiesiskā
         regulējuma piemērošanu, kāds tiek aplūkots pamata lietā, kas iejaucas vides politikas jomā, ja nav piemērojams nekāds Kopienu
         tiesiskais regulējums, kurš būtu pieņemts, pamatojoties uz EKL 175. pantu, un kurš attiecas tieši uz attiecīgo situāciju.

      47      Ja iesniedzējtiesa secina, ka Direktīva 2004/35 pamata lietā ir piemērojama laikā, prejudiciālie jautājumi ir jāaplūko šādi.

       Par Direktīvā 2004/35 paredzēto atbildības vides jomā sistēmu
      –       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      48      Itālijas un Grieķijas valdības uzskata, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/35 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ja runa ir par
         darbībām, kas ietilpst šīs direktīvas III pielikumā, tiek uzskatīts, ka uzņēmumi atbild par konstatēto piesārņojumu un nav
         nepieciešams konstatēt viņu pārkāpumu vai cēloņsakarību starp to attiecīgajām darbībām un videi nodarīto kaitējumu.

      49      Grieķijas valdība uzskata, ka vienīgi attiecībā uz tām uzņēmumu darbībām, kas neietilpst Direktīvas 2004/35 III pielikumā,
         kompetentajai iestādei, lai šiem uzņēmumiem noteiktu atbildības vides jomā pasākumus šīs direktīvas izpratnē, saskaņā ar tās
         3. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir jāpierāda, ka šie uzņēmumi ir pieļāvuši kļūdu vai nolaidību. Šai iestādei neesot arī
         pierādījumu nastas, lai pierādītu šo uzņēmumu līdzdalības pakāpi, jo minētās direktīvas 8. panta 3. punktā esot noteikts,
         ka pienākums pierādīt cēloņsakarību starp kaitējumu un patieso piesārņojumu patiesībā esot uzņēmumam, kurš nevēlas segt izmaksas
         par nodarīto kaitējumu, ja viņš var pierādīt, ka to ir izraisījusi trešā persona. Tādējādi iespēja attiecīgajiem uzņēmumiem,
         iespējams savā starpā, uzsākt atjaunojošus pasākumus, kuru pamatā ir valsts noteikumi par atbildību, varētu būt pragmatisks
         risinājums.

      50      Itālijas valdība norāda, ka katrā ziņā pamata lietā cēloņsakarība esot pati par sevi saprotama un nav nepieciešams veikt izmeklēšanu
         tās noteikšanai, jo attiecīgie uzņēmumi paši esot paziņojuši, ka esot acīmredzama sakritība starp to ražotajām vielām un atrasto
         piesārņojumu. Turklāt Direktīvas 2004/35 16. panta 1. punkts ļaujot dalībvalstīm pieņemt stingrākus noteikumus par šajā direktīvā
         paredzētajiem noteikumiem.

      51      Komisija uzskata, ka Direktīva 2004/35 nav piemērojama, ja nav iespējams precīzi noteikt to uzņēmēju, kura darbība ir izraisījusi
         kaitējumu videi. Tomēr, pamatojoties uz šīs direktīvas 16. panta 1. punktu, tā uzskata, ka tā pieļauj piemērot tādu stingrāku
         sistēmu, kāda tiek aplūkota pamata lietā, attiecībā uz dalībvalstu rīcības brīvību noteikt gan citas darbības, lai uz tām
         attiecinātu minētās direktīvas prasības, gan citas atbildīgās personas, jo katrā ziņā šāda sistēma pastiprinātu minētajā direktīvā
         noteiktos pienākumus.

      –       Tiesas atbilde
      52      Kā tas ir norādīts Direktīvas 2004/35 preambulas trīspadsmitajā apsvērumā, ar atbildības mehānisma starpniecību nevar atlīdzināt
         visu veidu kaitējumu videi, un, lai šis mehānisms būtu efektīvs, ir jānosaka cēloņsakarība starp konkrēto un aprēķināmo kaitējumu
         un identificēto piesārņotāju vai piesārņotājiem.

      53      Kā izriet no Direktīvas 2004/35 4. panta 5. punkta un 11. panta 2. punkta, ja kompetentajai iestādei šāda cēloņsakarība ir
         jānosaka, lai uzņēmumiem noteiktu atlīdzināšanas pasākumus neatkarīgi no attiecīgā piesārņojuma veida, šī prasība ir arī nosacījums,
         lai minēto direktīvu piemērotu izkliedētam un plašam piesārņojumam.

      54      Šādu cēloņsakarību var viegli noteikt, ja kompetentā iestāde sastopas ar tādu piesārņojumu, kurš ir ierobežots platībā un
         laikā, kā tas ir gadījumā, ja ir ierobežots uzņēmumu skaits. Turpretī tā tas nav izkliedēta piesārņojuma gadījumā, pat ja
         Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka, sastopoties ar šādu piesārņojumu, atbildības sistēma nav piemērots instruments,
         ja nevar noteikt minēto cēloņsakarību. Līdz ar to saskaņā ar Direktīvas 2004/35 4. panta 5. punktu tā ir piemērojama šāda
         veida piesārņojumam vienīgi tad, ja ir iespējams noteikt cēloņsakarību starp kaitējumu un atsevišķu uzņēmēju darbībām.

      55      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Direktīvā 2004/35 nav norādīts veids, kā šāda cēloņsakarība būtu jānosaka. Tomēr dalītās kompetences
         vides jomā starp Savienību un tās dalībvalstīm ietvaros, ja direktīvā, kura ir pieņemta, pamatojoties uz EKL 175. pantu, nav
         noteikti nepieciešamie apstākļi tās īstenošanai, šāda noteikšana ir šo valstu kompetencē un tām šajā sakarā ir plaša rīcības
         brīvība, ievērojot Līguma noteikumus, lai noteiktu valsts tiesisko regulējumu, pielāgojot vai konkretizējot principu “piesārņotājs
         maksā” (šajā sakarā skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑254/08 Futura Immobiliare u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 48., 52. un 55. punkts).

      56      Raugoties no šāda viedokļa, dalībvalsts tiesiskajā regulējumā var tikt paredzēts, ka kompetentajai iestādei ir tiesības noteikt
         videi nodarītā kaitējuma atlīdzināšanas pasākumus, prezumējot cēloņsakarību starp konstatēto piesārņojumu un viena vai vairāku
         uzņēmumu darbībām, jo šo uzņēmumu iekārtas atrodas netālu no minētā piesārņojuma.

      57      Tomēr tiktāl, ciktāl saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā” uzņēmumiem atlīdzināšanas pienākums ir vienīgi sakarā ar viņu
         dalību piesārņojuma vai piesārņojuma riska radīšanā (pēc analoģijas skat. 2008. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑188/07 Commune de Mesquer, Krājums, I‑4501. lpp., 77. punkts), lai prezumētu šādu cēloņsakarību, kompetentās iestādes rīcībā ir jābūt pietiekami ticamiem
         pierādījumiem, lai šo prezumpciju pierādītu, piemēram, uzņēmuma iekārtu netālā atrašanās no konstatētā piesārņojuma un saistība
         starp atrastajām piesārņojošajām vielām un vielām, kuras minētais uzņēmums izmanto savai darbībai.

      58      Ja kompetentās iestādes rīcībā ir šādi pierādījumi, tā var noteikt cēloņsakarību starp uzņēmumu darbībām un konstatēto izkliedēto
         piesārņojumu. Saskaņā ar Direktīvas 2004/35 4. panta 5. punktu šāda situācija tādējādi ietilptu šīs direktīvas piemērošanas
         jomā, ja vienīgi šie uzņēmumi nevarētu apstrīdēt šādu prezumpciju.

      59      No tā izriet, ka, ja iesniedzējtiesa uzskata, ka attiecīgais piesārņojums pamata lietā ir izkliedēts un nevar tikt noteikta
         nekāda cēloņsakarība, šāda situācija ietilptu nevis Direktīvas 2004/35 ratione materiae piemērošanas jomā, bet gan uz to attiektos valsts tiesības šī sprieduma 44. punktā noteiktajos apstākļos.

      60      Turpretī, ja iesniedzējtiesa nonāktu pie secinājuma, ka minētā direktīva ir piemērojama gadījumā, kuru šī tiesa izskata, ir
         jāveic šādi apsvērumi.

      61      No Direktīvas 2004/35 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka, ja kaitējumu aizsargājamajām sugām un dabiskajiem biotopiem
         ir izraisījušas citas profesionālās darbības, kas nav uzskaitītas šīs direktīvas III pielikumā, tā ir piemērojama ar nosacījumu,
         ka ir pierādīts, ka uzņēmums ir pieļāvis kļūdu vai nolaidību. Turpretī šāds nosacījums nav pieprasīts, ja piesārņojumu ir
         radījusi kāda no minētajā pielikumā par kaitējumu videi uzskaitītajām profesionālajām darbībām, proti, minētās direktīvas
         2. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkta izpratnē – kaitējumu aizsargājamām sugām un dabiskajiem biotopiem, kā arī kaitējumu,
         kas ietekmē ūdeņus un augsni.

      62      Ievērojot faktu konstatāciju, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, ja kaitējumu videi ir nodarījuši uzņēmumi, kas aktīvi darbojas
         enerģētikas un ķīmijas ražošanas nozarē Direktīvas 96/61 2.1. un 2.4. punkta izpratnē, veicot darbības, kuras šajā sakarā
         ietilpst Direktīvas 2004/35 III pielikumā, šie uzņēmumi var noteikt preventīvus pasākumus vai atlīdzinošus pasākumus bez nepieciešamības
         kompetentajai iestādei noteikt to kļūdu vai neuzmanību.

      63      Attiecībā uz to profesionālo darbību, kas ietilpst Direktīvas 2004/35 III pielikumā, uzņēmumiem, kuri aktīvi darbojas šajās
         nozarēs, atbildība par vidi tiek noteikta objektīvā veidā.

      64      Tomēr, kā pamatoti norāda prasītāji pamata lietā, no Direktīvas 2004/35 11. panta 2. punkta, lasot to kopā ar šīs direktīvas
         preambulas trīspadsmito apsvērumu, izriet, ka, lai noteiktu atlīdzināšanas pasākumus, kompetentajai iestādei, ievērojot valsts
         noteikumus par pierādījumiem, ir jāpierāda, kurš uzņēmums ir radījis kaitējumu videi. No tā izriet, ka minētajai iestādei
         šim nolūkam vispirms ir jāmeklē konstatētā piesārņojuma izcelsme un, kā tas tika konstatēts šī sprieduma 53. punktā, tā nevar
         noteikt atlīdzināšanas pasākumus, vispirms nenosakot cēloņsakarību starp konstatēto kaitējumu un uzņēmuma, kuru tā uzskata
         par atbildīgu par kaitējumu, darbību.

      65      Līdz ar to Direktīvas 2004/35 3. panta 1. punkts, 4. panta 5. punkts un 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka,
         ja kompetentā iestāde nolemj noteikt atlīdzināšanas pasākumus uzņēmumiem, kuru darbība ietilpst šīs direktīvas III pielikumā,
         tai nav pienākuma noteikt nedz uzņēmumu, kuru darbība tiek uzskatīta par vainojamu videi nodarītajā kaitējumā, kļūdu, nedz
         nolaidību vai tiešu nodomu. Turpretī šai iestādei, pirmkārt, vispirms ir jāmeklē konstatētā piesārņojuma izcelsme, un minētajai
         iestādei šajā sakarā ir rīcības brīvība gan attiecībā uz procedūru, gan izmantotajiem līdzekļiem un šādas izpētes ilgumu.
         Otrkārt, šai iestādei, ievērojot valsts noteikumus par pierādījumiem, ir jāpierāda cēloņsakarība starp uzņēmumu, pret kuriem
         ir vērsti atlīdzināšanas pasākumi, darbību un šo piesārņojumu.

      66      Prasītājas pamata lietā norāda, ka Augustas līča piesārņojumu esot radījusi sabiedrība Montedison SpA, kā arī tirdzniecības un militārā osta. Līdz ar to tās uzskata, ka kompetentā iestāde tām nevar piespriest tādus atlīdzināšanas
         pasākumus, kādi ir noteikti 2008. gada 21. februārī.

      67      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2004/35 11. panta 4. punktu uzņēmumiem ir tiesību aizsardzības
         līdzekļi, lai apstrīdētu atlīdzināšanas pasākumus, kas ir pieņemti, pamatojoties uz šo direktīvu, kā arī jebkādas cēloņsakarības
         esamību starp to darbībām un konstatēto piesārņojumu. Otrkārt, saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 3. punktu minētajiem uzņēmumiem
         nav pienākuma segt atlīdzināšanas darbību izmaksas, ja tie var pierādīt, ka attiecīgo kaitējumu ir radījusi trešā persona
         par spīti atbilstošiem drošības pasākumiem, jo princips “piesārņotājs maksā” faktiski nenosaka, ka uzņēmumiem ir jāuzņemas
         izmaksas par tāda piesārņojuma atlīdzināšanu, kuru tie nav radījuši (pēc analoģijas skat. 1999. gada 29. aprīļa spriedumu
         lietā C‑293/97 Standley u.c., Recueil, I‑2603. lpp., 51. punkts).

      68      Jāpiebilst arī, ka Direktīvas 2004/35 16. panta 1. punkts, sekojot EKL 176. panta paraugam, skaidri nosaka, ka direktīva neliedz
         dalībvalstīm paturēt spēkā vai pieņemt daudz stingrākus noteikumus attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu.
         Šajā tiesību normā arī ir norādīts, ka šie pasākumi var izpausties kā, pirmkārt, citu darbību noteikšana, lai tās pievienotu
         minētās direktīvas prasībām un, otrkārt, citu atbildīgo pušu noteikšana.

      69      No tā izriet, ka dalībvalsts var izlemt, ka uzņēmumi, kas veic darbības, kas nav paredzētas Direktīvas 2004/35 III pielikumā,
         objektīvi var tikt atzīti par atbildīgiem par kaitējumu videi, proti, minētās direktīvas 2. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkta
         izpratnē, ne tikai par kaitējumu aizsargājamām sugām un dabiskajiem biotopiem, bet arī par kaitējumu, kas ietekmē ūdeņus un
         augsni.

      70      Ņemot vērā iepriekš noteikto, uz pirmajiem trīs jautājumiem ir jāatbild, ka:

      –        ja vides piesārņojuma gadījumā nav izpildīti Direktīvas 2004/35 piemērošanas laikā un/vai ratione materiae kritēriji, šādai situācijai būtu piemērojamas valsts tiesības, ievērojot Līguma noteikumus un neietekmējot citus atvasināto
         tiesību aktus;

      –        Direktīvai 2004/35 nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru kompetentajai iestādei, rīkojoties šīs direktīvas
         ietvaros, ir ļauts prezumēt cēloņsakarības esamību, tostarp attiecībā uz izkliedēta piesārņojuma gadījumiem, starp uzņēmumiem
         un konstatēto piesārņojumu, jo uzņēmumu iekārtas atrodas netālu no piesārņotās teritorijas. Tomēr saskaņā ar principu “piesārņotājs
         maksā”, lai prezumētu šādu cēloņsakarību, šīs kompetentās iestādes rīcībā ir jābūt pietiekami ticamiem pierādījumiem, lai
         šo prezumpciju pierādītu, piemēram, uzņēmuma iekārtu atrašanās netālu no konstatētā piesārņojuma un saistība starp atrastajām
         piesārņojošajām vielām un vielām, kuras minētais uzņēmums izmanto savai darbībai;

      –        Direktīvas 2004/35 3. panta 1. punkts, 4. panta 5. punkts un 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja kompetentā
         iestāde nolemj noteikt videi nodarītā kaitējuma atlīdzināšanas pasākumus uzņēmumiem, kuru darbība ietilpst šīs direktīvas
         III pielikumā, tai nav pienākuma noteikt nedz uzņēmumu, kuru darbība tiek uzskatīta par vainojamu videi nodarītajā kaitējumā,
         kļūdu, nedz nolaidību vai tiešu nodomu. Turpretī šai iestādei, pirmkārt, vispirms ir jāmeklē konstatētā piesārņojuma izcelsme,
         un minētajai iestādei šajā sakarā ir rīcības brīvība gan attiecībā uz procedūru, gan izmantotajiem līdzekļiem un šādas izpētes
         ilgumu. Otrkārt, šai iestādei, ievērojot valsts noteikumus par pierādījumiem, ir jāpierāda cēloņsakarība starp uzņēmumu, pret
         kuriem ir vērsti atlīdzināšanas pasākumi, darbību un šo piesārņojumu.

       Par ceturto jautājumu
      71      Uzdodot ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai direktīvām publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību
         jomā, īpaši Direktīvai 2004/18, nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru kompetentajai iestādei ir atļauts
         privāttiesību uzņēmumam tieši uzticēt valsts būvdarbu projektēšanu un veikšanu, kā arī “attīrīšanas” darbus un piesārņotās
         teritorijas atjaunošanu sākotnējā stāvoklī.

      72      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir tāds sadarbības instruments starp Tiesu un valsts tiesām,
         ar kura palīdzību Tiesa sniedz valsts tiesām Savienības tiesību interpretāciju, kas tām ir nepieciešama, lai atrisinātu iesniegtās
         lietas (skat. it īpaši 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑83/91 Meilicke, Recueil, I‑4871. lpp., 22. punkts, kā arī 2008. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑313/07 Kirtruna un Vigano, Krājums, I‑7907. lpp., 25. punkts).

      73      Šīs sadarbības ietvaros tikai valsts tiesa, kurai ir nodots strīds un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu,
         ņemot vērā tajā ierosinātās lietas īpatnības, novērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciāls nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma
         taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību. Tādējādi, tā kā iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir saistīti ar
         Savienības tiesību noteikumu interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (2007. gada 19. aprīļa spriedums
         lietā C‑295/05 Asemfo, Krājums, I‑2999. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

      74      Tomēr, ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem
         jautājumiem, Tiesa atsakās lemt par valsts tiesas iesniegto lūgumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Commune de Mesquer, 30. punkts).

      75      Šajā sakarā saistībā ar šo jautājumu šķiet, ka iesniedzējtiesa nav precizējusi nedz publisko tiesību personu, kura ir uzticējusi
         minētajā jautājumā norādīto būvdarbu izpildi, nedz minēto būvdarbu apmēru vai arī tiesību aktu, ar kuru šie darbi ir uzticēti
         abām minētajā jautājumā paredzētajām sabiedrībām.

      76      Tribunale amministrativo regionale della Sicilia atsaucas vienīgi uz darbiem, “kuriem ir spēcīga ietekme uz vidi un ļoti lielas izmaksas”, kurus kompetentā iestāde esot uzticējusi
         minētajām sabiedrībām, neveicot uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus kopā ar citām privāttiesību sabiedrībām.

      77      Turklāt, lai gan Tiesa Itālijas valdībai uzdeva jautājumu gan rakstveidā, gan tiesas sēdes laikā, nav iespējams noskaidrot
         apstākļus, kādos attiecīgie darbi būtu tikuši uzticēti minētajām sabiedrībām. Sabiedrība Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA pat norādīja, ka tai esot uzticēti vienīgi nelieli projektēšanas darbi un ka kompetentā iestāde esot atteikusies no ceturtajā
         prejudiciālajā jautājumā minētajiem infrastruktūras darbiem.

      78      Šādos apstākļos Tiesa uzskata, ka iesniedzējtiesas uzdotā ceturtā jautājuma faktiskais konteksts nav pienācīgi izskaidrots
         un attiecīgi šis jautājums ir jāatzīst par nepieņemamu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      79      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Ja vides piesārņojuma gadījumā nav izpildīti Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvas 2004/35/EK par atbildību vides jomā
            attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu piemērošanas laikā un/vai ratione materiae kritēriji, šādai situācijai būtu piemērojamas valsts tiesības, ievērojot Līguma noteikumus un neietekmējot citus atvasināto
            tiesību aktus.
      Direktīvai 2004/35 nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru kompetentajai iestādei, rīkojoties šīs direktīvas
            ietvaros, ir ļauts prezumēt cēloņsakarības esamību, tostarp attiecībā uz izkliedēta piesārņojuma gadījumiem, starp uzņēmumiem
            un konstatēto piesārņojumu, jo uzņēmumu iekārtas atrodas netālu no piesārņotās teritorijas. Tomēr saskaņā ar principu “piesārņotājs
            maksā”, lai prezumētu šādu cēloņsakarību, šīs kompetentās iestādes rīcībā ir jābūt pietiekami ticamiem pierādījumiem, lai
            šo prezumpciju pierādītu, piemēram, uzņēmuma iekārtu atrašanās netālu no konstatētā piesārņojuma un saistība starp atrastajām
            piesārņojošajām vielām un vielām, kuras minētais uzņēmums izmanto savai darbībai.
      Direktīvas 2004/35 3. panta 1. punkts, 4. panta 5. punkts un 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja kompetentā
            iestāde nolemj noteikt videi nodarītā kaitējuma atlīdzināšanas pasākumus uzņēmumiem, kuru darbība ietilpst šīs direktīvas
            III pielikumā, tai nav pienākuma noteikt nedz uzņēmumu, kuru darbība tiek uzskatīta par vainojamu videi nodarītajā kaitējumā,
            kļūdu, nedz nolaidību vai tiešu nodomu. Turpretī šai iestādei, pirmkārt, vispirms ir jāmeklē konstatētā piesārņojuma izcelsme,
            un minētajai iestādei šajā sakarā ir rīcības brīvība gan attiecībā uz procedūru, gan izmantotajiem līdzekļiem un šādas izpētes
            ilgumu. Otrkārt, šai iestādei, ievērojot valsts noteikumus par pierādījumiem, ir jāpierāda cēloņsakarība starp uzņēmumu, pret
            kuriem ir vērsti atlīdzināšanas pasākumi, darbību un šo piesārņojumu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1962. gada 13. jūlijā. # Mannesmann AG pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 19/61.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 21.janvārī.#Eiropas Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - Organisko un bioloģisko atkritumu pārstrādes pakalpojumi - Publisko iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana bez atklātas procedūras.#Lieta C-17/09.

text:
      Tiesas (ceturtā palāta) 2010. gada 21. janvāra spriedums – Komisija/Vācija
      (lieta C‑17/09)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Organisko un bioloģisko atkritumu pārstrādes pakalpojumi – Publisko iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana bez atklātas procedūras
      1.                     Tiesību aktu tuvināšana – Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 92/50
            – Pienākumu neizpilde (Padomes Direktīva 92/50) (sal. ar 15.–18. punktu)
      2.                     Tiesību aktu tuvināšana – Pārsūdzības procedūras piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
            jomā – Direktīva 89/665 (EKL 226. pants; Padomes Direktīva 89/665) (sal. ar 22. un 23. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu
                  līgumu piešķiršanai [pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai] (OV L 209, 1. lpp.) 8. panta saistībā
                  ar III–VI sadaļu pārkāpums – Oficiālas publisko iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras nenoorganizēšana
                  Eiropas mērogā pirms līguma par organisko un bioloģisko atkritumu pārstrādi noslēgšanas starp Bonnas pilsētu un privātu uzņēmumu

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	tā kā Bonnas dome un Müllverwertungsanlage Bonn GmbH ir piešķīrušas publiskā iepirkuma līguma par organisko un bioloģisko
                     atkritumu pārstrādes pakalpojumiem slēgšanas tiesības, neizsludinot paziņojumu par publisko iepirkumu Eiropas mērogā, Vācijas
                     Federatīvā Republika nav izpildījusi Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts
                     pakalpojumu līgumu piešķiršanai 8. pantā un III–VI sadaļā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta), 2016. gada 14. decembris.#Viara Todorova Androva pret Eiropas Savienības Padomi.#Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – 2011. gada paaugstināšana amatā – Neiekļaušana amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā – Prasības noraidīšana pirmajā instancē – Civildienesta noteikumu 45. pants – UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula – Vienlīdzīga attieksme – Pienākums norādīt pamatojumu – Pierādīšanas pienākums – Tiesas, kas lietu izskata pēc būtības, pienākums veikt izmeklēšanu – Iebilde par prettiesiskumu – Noteikums par sūdzības un prasības pieteikuma, kurš iesniegts Savienības tiesā, savstarpēju atbilstību.#Lieta T-366/15 P.


title: Tiesas spriedums 1999. gada 9. martā.#Centros Ltd pret Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Højesteret - Dānija.#Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Filiāles dibināšana, ko veic uzņēmums, kas nenodarbojas ar faktisku uzņēmējdarbību - Valsts tiesību aktu apiešana - Atteikums reģistrēt.#Lieta C-212/97.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      1999. gada 9. martā (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Filiāles dibināšana, ko veic uzņēmums, kas nenodarbojas ar reālu uzņēmējdarbību – Valsts tiesību aktu apiešana – Atteikums reģistrēt
      Lieta C‑212/97,
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 177. pantam iesniedza Højesteret (Dānija), nolūkā saņemt prāvā, ko iztiesā šī tiesa, starp

      Centros Ltd
      un
      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līguma 52., 56. un 58. pantu.
      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], G. Hiršs [G. Hirsch] un P. Janns [P. Jann], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], Ž. K. Muitiņju di Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], K. Gulmans [C. Gulmann], Dž. L. Marejs [J. L. Murray], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], H. Ragnemalms [H. Ragnemalm], L. Sevons [L. Sevón], M. Vatelē [M. Wathelet] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen] un K. M. Joannu [K. M. Ioannou],

      ģenerāladvokāts A. La Pergola [A. La Pergola],

      tiesas sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        Erhvervs- og Selskabsstyrelsen vārdā – Kammeradvokaten, ko pārstāv advokāts Karstens Hagels-Sērensens [Karsten Hagel-Sørensen], Kopenhāgena,

      –        Dānijas valdības vārdā – Pēters Bīrings [Peter Biering], Ārlietu ministrijas nodaļas vadītājs, pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – K. Rispāla-Belanžē [Kareen Rispal-Bellanger], Ārlietu ministrijas Juridisko lietu direktorāta direktora vietniece, un Gotjē Miņo [Gautier Mignot], tā paša direktorāta ārlietu sekretārs, pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – Adriāns Boss [Adriaan Bos], Ārlietu ministrijas juriskonsults, pārstāvis,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Stefānija Ridlija [Stephanie Ridley] no Treasury Solicitor's Department, pārstāve, kurai palīdz Deriks Vaijats [Derrick Wyatt], QC,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Antonio Kaeiro [Antonio Caeiro], juriskonsults, un Juridiskā dienesta loceklis Hanss Stevlbeks [Hans Støvlbæk], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko 1998. gada 19. maija tiesas sēdē sniedza Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, ko pārstāv Karstens Hagels-Sērensens; Francijas valdība, kuru pārstāv Gotjē Miņo; Nīderlandes valdība, kuru kā pārstāvis
         pārstāv Ārlietu ministrijas juriskonsults Marks Fīrstrā [Marc Fierstra]; Zviedrijas valdība, kuru kā pārstāvis pārstāv departementsråd Ārlietu ministrijas Juridiskajā dienestā Eriks Bratgords [Erik Brattgård]; Apvienotās Karalistes valdība, kuru pārstāv Deriks Vaiats, un Komisija, kuru kā pārstāvji pārstāv Antonio Kaeiro un Hanss
         Stēvlbeks,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1998. gada 16. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 1997. gada 3. jūnija rīkojumu, kas Tiesā saņemts 1997. gada 5. jūnijā, Højesteret (Augstākā tiesa) vēršas Tiesā, lai tā saskaņā ar EK līguma 177. pantu sniegtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt
         šī Līguma 52., 56. un 58. pantu.

      2        Šis jautājums radās tiesvedībā starp Centros Ltd (turpmāk tekstā – “Centros”), privātu sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kas 1992. gada 18. maijā reģistrēta Anglijā un Velsā, un Erhvervs- og Selskabsstyrelsen (Tirdzniecības un sabiedrību ģenerāldirektorāts, turpmāk tekstā – “Ģenerāldirektorāts”), kas pakļauts Dānijas Tirdzniecības
         ministrijai; jautājuma būtība – iestādes atteikums reģistrēt Centros filiāli Dānijā.

      3        Pamattiesvedības dokumenti liecina, ka sabiedrība Centros kopš tās izveides nav veikusi nekādu darbību. Tā kā Apvienotās Karalistes likumi sabiedrībām ar ierobežotu atbildību nenosaka
         prasības attiecībā uz minimālā pamatkapitāla nodrošināšanu un apmaksu, Centros pamatkapitāls, kura apjoms ir GBP 100, nav apmaksāts vai nodots sabiedrībai izmantošanai. Kapitāls sadalīts divās daļās,
         kuru īpašnieki ir Dānijā dzīvojoši Dānijas pilsoņi Brides [Bryde] kungs un kundze. Brides kundze ir Centros direktore, un šīs sabiedrības juridiskā adrese Apvienotajā Karalistē reģistrēta Brides kunga drauga dzīvesvietā.

      4        Saskaņā ar Dānijas likumiem Centros kā “privāta sabiedrība ar ierobežotu atbildību” (private limited company) tiek uzskatīta par ārvalstu sabiedrību ar ierobežotu atbildību. Šādu uzņēmumu filiāļu (filialer) reģistrēšanas noteikumus nosaka Anpartsselskabslov (Likums par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību).

      5        Cita starpā šā likuma 117. pants nosaka:

      “1) Sabiedrības ar ierobežotu atbildību un ārvalstu uzņēmējsabiedrības ar tādu pašu juridisko statusu, kas izveidotas kādā
         no Eiropas Kopienu dalībvalstīm, ir tiesīgas veikt komercdarbību Dānijā, izveidojot filiāli.”

      6        1992. gada vasarā Brides kundze pieprasīja Ģenerāldirektorātam reģistrēt Centros filiāli Dānijā.

      7        Ģenerāldirektorāts atteica reģistrāciju, to cita starpā pamatojot ar to, ka Centros, kas neveic komercdarbību Apvienotajā Karalistē, Dānijā faktiski vēlas nevis atvērt filiāli, bet attīstīt pamatdarbību, apejot
         valsts tiesību normas, kas īpaši skar minimālā kapitāla apmaksu, kurš saskaņā ar 1991. gada 21. decembrī pieņemto likumu Nr. 886
         ir noteikts DKK 200 000 apmērā.

      8        Centros cēla prasību Østre Landsret (Austrumu apgabaltiesa) pret Ģenerāldirektorāta atteikumu apstiprināt reģistrāciju.

      9        Østre Landsret 1995. gada 8. septembra nolēmumā atbalstīja Ģenerāldirektorāta argumentus; tam sekoja Centros apelācijas sūdzība Højesteret.

      10      Šajā tiesvedībā Centros paliek pie uzskata, ka uzņēmums atbilst prasībām, ko Likums par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību nosaka attiecībā uz ārvalsts
         uzņēmējsabiedrības filiāles reģistrēšanu. Tā kā uzņēmums likumīgi izveidots Apvienotajā Karalistē, tam ir tiesības atvērt
         filiāli Dānijā atbilstoši Līguma 52. pantam, kas jāskata kopā ar 58. pantu.

      11      Centros uzskata, ka fakts, ka uzņēmums kopš tā dibināšanas Apvienotajā Karalistē nekad nav nodarbojies ar uzņēmējdarbību, neietekmē
         tā brīvību veikt uzņēmējdarbību. 1986. gada 10. jūlija spriedumā lietā 79/85 Segers (Recueil, 2375. lpp.) Tiesa ir nospriedusi, ka Līguma 52. un 58. pants aizliedz dalībvalsts kompetentajām iestādēm izslēgt uzņēmuma
         direktoru no valsts veselības apdrošināšanas shēmas, pamatojot to tikai ar faktu, ka uzņēmums reģistrēts citā dalībvalstī,
         pat ja tas šajā valstī neveic uzņēmējdarbību.

      12      Ģenerāldirektorāts argumentē, ka atteikums reģistrēt uzņēmumu nav pretrunā Līguma 52. un 58. pantam, jo filiāles dibināšana
         Dānijā būtu veids, kā apiet valsts tiesību normas par minimālā pamatkapitāla nodrošināšanu un apmaksu. Turklāt atteikumu attaisno
         nepieciešamība aizsargāt privātos vai valsts kreditorus un citas līdzējas puses, kā arī nepieciešamība nodrošināties pret
         krāpnieciskiem maksātnespējas gadījumiem.

      13      Ņemot vērā šos apstākļus, Højesteret nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      ”Vai ar EK līguma 52. pantu, kā arī 56. un 58. pantu ir saderīgi atteikt sabiedrības filiāles reģistrāciju, ja sabiedrības
         juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, kur tā likumīgi nodibināta ar kapitālu GBP 100 (aptuveni DKK 1000) apjomā un darbojas
         saskaņā ar šīs dalībvalsts likumiem, un, lai gan sabiedrība neveic nekādu uzņēmējdarbību, tā vēlas atvērt filiāli valstī,
         kurā veiktu visu attiecīgo uzņēmējdarbību, vai to var uzskatīt par darbību, kas veikta ar nolūku izvairīties no prasības nodrošināt
         sabiedrības kapitālu, ne mazāku par DKK 200 000 (šobrīd noteiktais apmērs – DKK 125 000)?”

      14      Ar šo jautājumu valsts tiesa būtībā jautā, vai tas, ka dalībvalstis atsaka filiāles reģistrāciju sabiedrībai, kas izveidota
         saskaņā ar tās dalībvalsts likumiem, kurā ir sabiedrības juridiskā adrese, bet kur netiek veikta uzņēmējdarbība, ir pretrunā
         Līguma 52. un 58. pantam; filiāles mērķis ir veikt visu uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā filiāle izveidota, neveidojot šajā
         dalībvalstī patstāvīgu sabiedrību, tādējādi izvairoties no to noteikumu piemērošanas, kas attiecas uz sabiedrību izveidi un
         kas šajā dalībvalstī nosaka lielākus ierobežojumus attiecībā uz minimālo apmaksāto pamatkapitālu.

      15      Vispirms jānorāda, ka Ģenerāldirektorāts nekādā ziņā neapgalvo, ka citā dalībvalstī reģistrēta akciju sabiedrība vai sabiedrība
         ar ierobežotu atbildību nevar Dānijā veikt uzņēmējdarbību ar sabiedrības filiāles starpniecību. Tāpēc tas principā piekrīt
         saskaņā ar vispārējiem noteikumiem Dānijā reģistrēt filiāli sabiedrībai, kas izveidota atbilstoši citas dalībvalsts likumiem.
         Ģenerāldirektorāts īpaši norāda, ka tas akceptētu filiāles reģistrāciju Dānijā, ja Centros būtu veicis uzņēmējdarbību Anglijā vai Velsā.

      16      Saskaņā ar Dānijas valdības nostāju Līguma 52. pants pamattiesvedībā izskatāmajā gadījumā nav piemērojams, jo situācija nepārprotami
         skar Dānijas iekšējos jautājumus. Dānijas pilsoņi Brides kungs un kundze Apvienotajā Karalistē ir izveidojuši uzņēmējsabiedrību,
         kas neveic reālu uzņēmējdarbību, bet kuras vienīgais mērķis ir veikt darbību Dānijā ar filiāles starpniecību, tā apejot Dānijas
         likumu prasības, kas attiecas uz sabiedrību ar ierobežotu atbildību dibināšanu. Valdība uzskata, ka šādos apstākļos, kad vienas
         dalībvalsts pilsoņi izveido sabiedrību citā dalībvalstī, nav attiecīgo ārējo elementu, kas raksturīgi Kopienu tiesībām, it
         īpaši saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      17      Jānorāda, ka Kopienu tiesības attiecas uz situāciju, kad sabiedrība, kas izveidota saskaņā ar tās dalībvalsts likumiem, kurā
         ir tās juridiskā adrese, vēlas atvērt filiāli citā dalībvalstī. Tādējādi nav nozīmes tam, ka sabiedrība vispirms tikusi izveidota
         vienā dalībvalstī ar mērķi izvērst darbību citā dalībvalstī, kurā tiktu veikta galvenā daļa vai visa uzņēmējdarbība (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Segers, 16. punkts).

      18      Tas, ka Brides kungs un kundze Apvienotajā Karalistē izveidojuši sabiedrību Centros ar mērķi izvairīties no Dānijā spēkā esošās prasības attiecībā uz minimālo pamatkapitālu, nav apstrīdēts ne rakstveida apsvērumos,
         ne arī tiesas sēdē. Tomēr tas nenozīmē, ka uz šīs Apvienotajā Karalistē izveidotās sabiedrības ieceri atvērt filiāli Dānijā
         neattiecas brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar Līguma 52. un 58. pantu. Jautājums par šo Līguma pantu piemērošanu atšķiras
         no jautājuma par to, vai dalībvalsts var noteikt pasākumus, lai novērstu pilsoņu mēģinājumus apiet valsts tiesību aktus, izmantojot
         ar Līgumu sniegtās iespējas.

      19      Attiecībā uz jautājumu par to, vai, kā apgalvo Brides kungs un kundze, atteikums Dānijā reģistrēt filiāli viņu sabiedrībai,
         kas izveidota saskaņā ar tās dalībvalsts likumiem, kurā atrodas tās juridiskā adrese, ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību,
         jāņem vērā, ka brīvība, kas attiecībā uz Kopienu pilsoņiem noteikta Līguma 52. pantā, ietver pilsoņu tiesības uzsākt un izvērst
         darbības kā pašnodarbinātām personām un izveidot un vadīt uzņēmumus saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem, ko dalībvalsts likumi
         nosaka tās pilsoņiem. Turklāt Līguma 58. pants noteic, ka to sabiedrību tiesiskais statuss, kuras izveidotas saskaņā ar kādas
         dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Kopienā, šajā nodaļā
         ir pielīdzināts to fizisko personu tiesiskajam statusam, kuras ir dalībvalstu pilsoņi.

      20      Tātad minētajiem uzņēmumiem ir tiesības veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, izmantojot pārstāvniecību, filiāli vai meitas
         sabiedrību. To juridiskās adreses, centrālās pārvaldes vai galvenās uzņēmējdarbības vietas atrašanās vieta uzskatāma par faktoru,
         kas uzņēmumu sasaista ar attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmu tādā pašā veidā kā pilsonības gadījumā tā attiecīgai valstij
         piesaista fizisku personu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Segers, 13. punkts; 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 270/83 Komisija/Francija, Recueil, 273. lpp., 18. punkts; 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑330/91 Commerzbank, Recueil, I‑4017. lpp., 13. punkts, un 1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑264/96 ICI, Recueil, I‑4695. lpp., 20. punkts).

      21      Ja dalībvalsts konkrētos apstākļos atsakās reģistrēt filiāli uzņēmumam, kura juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, iznākums
         ir tāds, ka uzņēmumiem, kas izveidoti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību normām, tiek liegta iespēja izmantot brīvību veikt
         uzņēmējdarbību, ko paredz Līguma 52. un 58. pants.

      22      Līdz ar to šāda prakse rada šķērsli Līguma attiecīgajos pantos ietverto brīvību īstenošanai.

      23      Tomēr Dānijas valdība uzskata, ka Brides kungs un kundze nevar pamatoties uz šiem noteikumiem, jo viņu iecerētā uzņēmuma izveides
         vienīgais mērķis ir apiet to valsts tiesību aktu piemērošanu, kas attiecas uz sabiedrību ar ierobežotu atbildību izveidi,
         un tādējādi ļaunprātīgi izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību. Tādējādi Dānijas Karaliste, lai novērstu šādu ļaunprātīgu izmantošanu,
         ir tiesīga atteikt filiāles reģistrāciju.

      24      Saskaņā ar Tiesas praksi dalībvalstij ir tiesības veikt pasākumus, lai novērstu atsevišķu pilsoņu centienus, izmantojot ar
         Līgumu nodibinātās tiesības, apiet valsts tiesību aktus vai lai atturētu pilsoņus ļaunprātīgi vai negodīgi savā labā izmantot
         Kopienu tiesību normas (īpaši saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību skat. 1974. gada 3. decembra spriedumu lietā 33/74
         Van Binsbergen, Recueil, 1299. lpp., 13. punkts; 1993. gada 3. februāra spriedumu lietā C‑148/91 Veronica Omroep Organisatie, Recueil, I‑487. lpp., 12. punkts, un 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑23/93 TV 10, Recueil, I‑4795. lpp., 21. punkts; saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību skat. 1979. gada 7. februāra spriedumu lietā 115/78 Knoors, Recueil, 399. lpp., 25. punkts, un 1990. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑61/89 Bouchoucha, Recueil, I‑3551. lpp., 14. punkts; saistībā ar preču brīvu apriti skat. 1985. gada 10. janvāra spriedumu lietā 229/83 Leclerc u.c., Recueil, 1. lpp., 27. punkts; saistībā ar sociālo drošību skat. 1996. gada 2. maija spriedumu lietā C‑206/94 Paletta, Recueil, I‑2357. lpp., 24. punkts; saistībā ar darba ņēmēju brīvu pārvietošanos skat. 1988. gada 21. jūnija spriedumu lietā 39/86
         Lair, Recueil, 3161. lpp., 43. punkts; saistībā ar kopējo lauksaimniecības politiku skat. 1993. gada 3. marta spriedumu lietā C‑8/92 General Milk Products, Recueil, I‑779. lpp., 21. punkts, un saistībā ar sabiedrību tiesībām skat. 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C‑367/96 Kefalas u.c., Recueil, I‑2843. lpp., 20. punkts).

      25      Lai gan šādos apstākļos valsts tiesas katrā atsevišķā gadījumā, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, var ņemt vērā attiecīgo
         personu ļaunprātīgu rīcību vai krāpšanu, lai liegtu šīm personām iespējas izmantot Kopienu tiesību normas, saskaņā ar kurām
         tie vēlas darboties, tomēr tiesām šāda personu rīcība jāizvērtē, ievērojot mērķus, ko paredz sasniegt attiecīgās normas (iepriekš
         minētais spriedums lietā Paletta, 25. punkts).

      26      Šajā pamata lietā valsts tiesību aktu noteikumi, kuru piemērošanu centusies apiet iesaistītā puse, attiecas uz sabiedrību
         dibināšanu, nevis uz noteiktu profesionālo darbību veikšanu. Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību īpaši paredzēti,
         lai ar pārstāvniecības, filiāles vai meitas sabiedrības starpniecību ļautu veikt darbību citās dalībvalstīs tiem uzņēmumiem,
         kas izveidoti saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību normām un kuru juridiskā adrese, centrālā pārvalde vai galvenā uzņēmējdarbības
         vieta atrodas Kopienā.

      27      Ja kādas dalībvalsts pilsonis, kas vēlas izveidot uzņēmumu, dara to tajā dalībvalstī, kurā likumi par uzņēmējdarbību viņam
         šķiet mazāk stingri, un ja šis pilsonis vēlas atvērt filiāli citā dalībvalstī – tas vien vēl nenozīmē, ka tiek ļaunprātīgi
         izmantota brīvība veikt uzņēmējdarbību. Tiesības izveidot uzņēmumu saskaņā ar dalībvalsts likumiem un atvērt filiāles citās
         dalībvalstīs vienotā tirgū ir raksturīga iezīme, piemērojot Līgumā garantēto brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      28      Šajā ziņā maznozīmīgs ir fakts, ka sabiedrību tiesības Kopienā nav pilnībā saskaņotas. Turklāt Padomei, ņemot vērā pilnvaras,
         ko tai nosaka EK līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunkts, ir iespējas pabeigt saskaņošanas procesu.

      29      Turklāt sprieduma lietā Segers 16. punktā ir teikts – fakts, ka uzņēmums neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā atrodas tā juridiskā adrese, bet darbojas
         tikai dalībvalstī, kurā izveidota uzņēmuma filiāle, nav pietiekams pierādījums par ļaunprātīgu rīcību vai krāpšanu, kas dalībvalstij,
         kurā atrodas filiāle, dotu tiesības liegt šim uzņēmumam izmantot priekšrocības, ko nodrošina Kopienu tiesību normas attiecībā
         uz brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      30      Tātad dalībvalsts atteikums reģistrēt uzņēmuma filiāli, ja uzņēmums izveidots saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību normām, kurā
         atrodas uzņēmuma juridiskā adrese, pamatojot atteikumu ar to, ka filiāles mērķis ir ļaut uzņēmumam veikt visu saimniecisko
         darbību īpašnieku valstī, izvairoties no valsts likumiem par minimālā kapitāla nodrošināšanu un apmaksu, nav saderīgs ar Līguma
         52. un 58. pantu tiktāl, ciktāl ar to tiek skartas tiesības brīvi izveidot sekundāru uzņēmumu, kuras ar šiem pantiem ir paredzēts
         nodrošināt.

      31      Visbeidzot, jāaplūko jautājums, vai apstrīdēto valsts praksi nevarētu attaisnot, pamatojoties uz Dānijas varas iestāžu minētajiem
         iemesliem.

      32      Atsaucoties gan uz Līguma 56. pantu, gan uz Tiesas praksi attiecībā uz sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm, Ģenerāldirektorāts
         min argumentu, ka prasība sabiedrībām ar ierobežotu atbildību nodrošināt un apmaksāt minimālo pamatkapitālu ietver divējādu
         mērķi: pirmkārt – stiprināt šo uzņēmumu finansiālo stabilitāti, lai aizsargātu publiskos kreditorus pret risku nonākt situācijā,
         kad parādi nav atgūstami, jo pretēji privātajiem kreditoriem publiskie kreditori nevar nodrošināties ar garantiju palīdzību;
         otrkārt – plašākā skatījumā – aizsargāt gan privātos, gan publiskos kreditorus, brīdinot par negodīga bankrota risku tādu
         uzņēmumu maksātnespējas dēļ, kuru sākotnējā kapitalizācija nav bijusi atbilstoša.

      33      Ģenerāldirektorāts piebilst, ka nav iespējams izmantot mazāk ierobežojošus pasākumus šī divējādā mērķa sasniegšanai. Cits
         kreditoru aizsardzības veids – tādu noteikumu ieviešana, kas konkrētos apstākļos paredzētu akcionāru personisko atbildību
         – būtu ierobežojošāks nekā prasība nodrošināt un apmaksāt minimālo pamatkapitālu.

      34      Jāņem vērā, ka, pirmkārt, minētie iemesli neattiecas uz Līguma 56. panta darbības jomu. Otrkārt, saskaņā ar Tiesas praksi
         valstu pasākumiem, kas var traucēt vai apgrūtināt ar Līgumu nodrošināto pamatbrīvību piemērošanu, jāatbilst četriem nosacījumiem:
         tie jāīsteno bez diskriminācijas, tiem jābūt attaisnojamiem ar sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm, tiem jāspēj nodrošināt
         plānotā mērķa sasniegšanu un tie nedrīkst pārsniegt šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo (skat. 1993. gada 31. marta spriedumu
         lietā C‑19/92 Kraus, Recueil, I‑1663. lpp., 32. punkts, un 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 37. punkts).

      35      Šie nosacījumi nav ievēroti pamattiesvedībā izskatāmajā lietā. Pirmkārt, konkrētā prakse nenodrošina, ka tiek panākts paredzētais
         mērķis, proti, kreditoru aizsardzība, jo tad, ja konkrētais uzņēmums veiktu uzņēmējdarbību Apvienotajā Karalistē, tā filiāle
         tiktu reģistrēta Dānijā, lai gan kreditori Dānijā būtu pakļauti tādam pašam riskam.

      36      Tā kā pamattiesvedībā iesaistītā sabiedrība uzstājas kā saskaņā ar Anglijas, nevis Dānijas tiesībām reģistrēta sabiedrība,
         tās kreditori ņem vērā, ka uzņēmuma darbību nenosaka Dānijas likumi par sabiedrību ar ierobežotu atbildību dibināšanu un ka
         viņi var atsaukties uz noteiktiem, viņus aizsargājošiem Kopienu tiesību noteikumiem, piemēram, Padomes 1978. gada 25. jūlija
         Ceturto direktīvu 78/660/EEK, kas pamatota ar Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu par noteiktu uzņēmumu gada pārskatiem
         (OV L 222, 11. lpp.), un Padomes 1989. gada 21. decembra Vienpadsmito direktīvu 89/666/EEK par informācijas sniegšanas prasībām
         attiecībā uz filiālēm, ko kādā dalībvalstī atvērušas noteiktu veidu sabiedrības, uz kurām attiecas citas valsts tiesību akti
         (OV L 395, 36. lpp.).

      37      Otrkārt, pretēji Dānijas varas iestāžu apgalvojumiem ir iespējams veikt pasākumus, kas ir mazāk ierobežojoši, vai pasākumus,
         kas mazāk iespaido pamatbrīvības – piemēram, ar likumu noteikt publiskajiem kreditoriem iespējas iegūt nepieciešamās garantijas.

      38      Visbeidzot, tas, ka dalībvalsts nedrīkst atteikties reģistrēt filiāli sabiedrībai, kas dibināta saskaņā ar tās dalībvalsts
         likumiem, kurā atrodas tās juridiskā adrese, neliedz šai dalībvalstij veikt attiecīgus pasākumus, lai novērstu krāpšanu vai
         sodītu par krāpšanu vai nu pašu sabiedrību – vajadzības gadījumā sadarbībā ar dalībvalsti, kurā sabiedrība izveidota, – vai
         tās dalībniekus, ja ir noskaidrots, ka viņi, dibinot sabiedrību, faktiski cenšas izvairīties no saistībām ar privātiem vai
         publiskajiem kreditoriem, kas darbojas attiecīgajā dalībvalstī. Katrā ziņā ar krāpšanas apkarošanu nevar attaisnot atteikumu
         reģistrēt tādas sabiedrības filiāli, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī.

      39      Tādējādi atbilde uz izskatāmo jautājumu ir tāda, ka Līguma 52. un 58. pants iestājas pret dalībvalsts atteikumu reģistrēt
         filiāli sabiedrībai, kas izveidota saskaņā ar tās dalībvalsts likumiem, kurā atrodas sabiedrības juridiskā adrese, bet kurā
         tā neveic uzņēmējdarbību, turpretī filiāles mērķis ir konkrētās sabiedrības visas uzņēmējdarbības veikšana dalībvalstī, kurā
         filiāle izveidota, izvairoties no nepieciešamības izveidot šajā dalībvalstī patstāvīgu sabiedrību, uz kuru attiektos dalībvalstī
         spēkā esošie sabiedrību dibināšanas noteikumi, kas ir stingrāki attiecībā uz minimālā pamatkapitāla apmaksu. Tomēr šī interpretācija
         neliedz šīs dalībvalsts varas iestādēm veikt attiecīgus pasākumus, lai novērstu krāpšanu vai sodītu par krāpšanu vai nu pašu
         sabiedrību – vajadzības gadījumā sadarbībā ar dalībvalsti, kurā sabiedrība dibināta, – vai tās dalībniekus, ja ir noskaidrots,
         ka viņi, nodibinot sabiedrību, faktiski cenšas izvairīties no saistībām attiecībā uz privātiem vai publiskajiem kreditoriem,
         kas darbojas attiecīgajā dalībvalstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      40      Izdevumi, kas radušies Dānijas, Francijas, Nīderlandes, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdībai un Komisijai, kas iesniegušas
         savus apsvērumus izskatīšanai Tiesā, nav atlīdzināmi. Tā kā šīs lietas izskatīšana pamattiesvedībā ir stadija procesā, ko
         izskata valsts tiesa, tā lemj par izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA,
      atbildot uz jautājumu, ko tai ar 1997. gada 3. jūnija rīkojumu iesniegusi Højesteret, nospriež:

      EK līguma 52. un 58. pants iestājas pret dalībvalsts atteikumu reģistrēt filiāli sabiedrībai, kas izveidota saskaņā ar tās
            dalībvalsts likumiem, kurā atrodas sabiedrības juridiskā adrese, bet kurā tā neveic uzņēmējdarbību, turpretī filiāles mērķis
            ir konkrētās sabiedrības visas uzņēmējdarbības veikšana dalībvalstī, kurā filiāle izveidota, izvairoties no nepieciešamības
            izveidot šajā dalībvalstī patstāvīgu sabiedrību, uz kuru attiektos dalībvalstī spēkā esošie sabiedrību dibināšanas noteikumi,
            kas ir stingrāki attiecībā uz minimālā pamatkapitāla apmaksu. Tomēr šī interpretācija neliedz šīs dalībvalsts varas iestādēm
            veikt attiecīgus pasākumus, lai novērstu krāpšanu vai sodītu par krāpšanu vai nu pašu sabiedrību – vajadzības gadījumā sadarbībā
            ar dalībvalsti, kurā sabiedrība dibināta, – vai tās dalībniekus, ja ir noskaidrots, ka viņi, nodibinot sabiedrību, faktiski
            cenšas izvairīties no saistībām attiecībā uz privātiem vai publiskajiem kreditoriem, kas darbojas attiecīgajā dalībvalstī.

               Rodríguez Iglesias

               Kapteyn

               Puissochet

               Hirsch

               Jann

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Gulmann

               Murray

               Edward

               Ragnemalm

               Sevón

               Wathelet

               Schintgen

               Ioannou

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1999. gada 9. martā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – dāņu.