title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2007. gada 4.oktobrī. # María del Carmen de la Cruz un citi pret Eiropas Darba drošības un veselības aizsardzības aģentūru (OSHA). # Civildienesta lietas. # Lieta F-32/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 4. oktobrī
      Lieta F‑32/06
      María del Carmen de la Cruz u.c.
      pret
      Eiropas Darba drošības un veselības aizsardzības aģentūru (OSHA)
      Civildienests – Līgumdarbinieki – Civildienesta noteikumu reforma – Bijušie vietējie darbinieki – Klasifikācijas un atalgojuma noteikšana, pieņemot darbā – Amatu līdzvērtība – Apspriešanās ar personāla komiteju
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko OSHA līgumdarbinieki de la Cruz, Estrataetxe un Grados, kā arī Moral un Sánchez lūdz atcelt OSHA lēmumus, ar kuriem viņi kā līgumdarbinieki, ar ko līgumi noslēgti 2005. gada 28. un 29. aprīlī, klasificēti II, nevis III funkciju
         grupā, un šajā sakarā lūdz arī atjaunot viņiem visas tiesības, skaitot no 2005. gada 1. maija, kā arī piespriest samaksāt
         zaudējumu atlīdzību un nokavējuma procentus

      Nolēmums Atcelt OSHA lēmumus, ar kuriem prasītāji kā līgumdarbinieki ir klasificēti II pakāpē, pamatojoties uz 2005. gada 28. un 29. aprīlī parakstītajiem
            darba līgumiem. Pārējos prasījumus noraidīt. OSHA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Interese celt prasību
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Identisks priekšmets un pamats
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      3.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Uzdevumu, kas varētu ietilpt dažādās funkciju grupās, novērtēšana
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 80. panta 2. punkts)
      4.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Klasificēšana
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 4. pants un 80. panta 2. punkts)
      1.      Piekrišana nelabvēlīgam aktam šim aktam neliek zaudēt nelabvēlīga akta raksturu. Pretēja risinājuma gadījumā personai, uz
         kuru akts attiecas, tiktu liegta iespēja šo aktu pārsūdzēt, ja tas būtu prettiesisks, kas būtu pretrunā Līgumā un Civildienesta
         noteikumos paredzēto tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmai.

      (skat. 36. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1996. gada 11. jūlijs, T‑587/93 Ortega Urretavizcaya/Komisija, Recueil FP, I‑A‑349. un II‑1027. lpp., 28. punkts.

      2.      Noteikums par sākotnējās sūdzības un vēlāk iesniegtas prasības savstarpēju atbilstību, neatbilstības gadījumā paredzot nepieņemamību,
         izvirza prasību, ka Kopienu tiesā izvirzītajam iebildumam ir jābūt izvirzītam jau pirmstiesas procedūrā, lai iecēlējinstitūcijai
         būtu iespēja saņemt pietiekami precīzu informāciju par pretenzijām, ko ieinteresētā persona izvirza pret apstrīdēto lēmumu.
         Šī noteikuma pamatā ir tāds pats mērķis kā pirmstiesas procedūrai, ar kuru ir vēlams panākt mierizlīgumu ierēdņu un administrācijas
         domstarpību sakarā. Minētā iestāde ir skaidri jāinformē par sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem iebildumiem, lai tam varētu
         piedāvāt iespējamu mierizlīgumu.

      No tā izriet, ka ierēdņu celtajās prasībās Kopienu tiesā izvirzīto prasījumu vidū var būt tikai tādi, kas balstīti uz tiem
         pašiem pamatiem, uz kuriem ir tikuši balstīti sūdzībā ietvertie prasījumi, norādot, ka tos var paplašināt tiesvedībā Kopienu
         tiesā, iesniedzot pamatus un argumentus, kas sūdzībā nav ietverti, bet ir ar to cieši saistīti. Ar pēdējo minēto prasību nedrīkst
         precīzi un galīgi ierobežot iespējamo tiesvedību, ciktāl šajā stadijā iesniegtie prasījumi negroza sūdzības pamatu vai priekšmetu.

      (skat. 38.–42. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1976. gada 1. jūlijs, 58/75 Sergy/Komisija, Recueil, 1139. lpp., 33. punkts; 1987. gada 20. maijs, 242/85 Geist/Komisija, Recueil, 2181. lpp., 9. punkts; 1989. gada 26. janvāris, 224/87 Koutchoumoff/Komisija, Recueil, 99. lpp., 10. punkts; 1989. gada 14. marts, 133/88 Del Amo Martinez/Parlaments, Recueil, 689. lpp., 9. un 10. punkts; 1998. gada 19. novembris, C‑316/97 P Parlaments/Gaspari, Recueil, I‑7597. lpp., 17. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1990. gada 29. marts, T‑57/89 Alexandrakis/Komisija, Recueil, II‑143. lpp., 8. punkts; 2004. gada 7. jūlijs, T‑175/03 Schmitt/AER, Krājums‑CDL, I‑A‑211. un II‑939. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra.

      3.      Ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kura ir iestādēm vai izpildstruktūrām, novērtējot uzdevumus, kas var ietilpt dažādās Pārējo
         darbinieku nodarbināšanas kārtības 80. panta 2. punktā paredzētajās funkciju grupās, Civildienesta tiesas kontrolei pār šo
         uzdevumu sadali minēto funkciju grupu starpā ir jāaprobežojas ar jautājumu, vai iestāde, kurai ir tiesības noslēgt darba līgumus,
         ir ievērojusi saprātīgas robežas un nav acīmredzami kļūdaini izmantojusi savu rīcības brīvību.

      (skat. 65. punktu)
      4.      Administrācija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, II funkciju grupā klasificējot tādus līgumdarbiniekus, kuriem ir
         doti uzdevumu, kuru izpildei ir nepieciešamas īpašas zināšanas labā līmenī, it īpaši tādās jomās kā grāmatvedības un finanšu
         tiesiskais regulējums, konkursu procedūras, dokumentu un informācijas aprite vai informātika. Šajās funkcijās noteikti ietilpst
         tādi uzdevumi kā koordinēšana, projektu sagatavošana, vadība, uzraudzība vai pat dažos gadījumos izstrāde, kuru veikšanai
         ir nepieciešama zināma autonomija. Šādas funkcijas pārsniedz “lietvedības un sekretariāta uzdevumu” robežas un pat “biroja
         vadīšanas” uzdevumu robežas, kuri ietilpst II funkciju grupā. Pat ja daži no tiem varētu ietilpt II funkciju grupā, tie kopumā
         tomēr ietilpst “izpildes, projektu sagatavošanas” vai “grāmatvedības” un “citu līdzvērtīgu uzdevumu” vidū Pārējo darbinieku
         nodarbinātības kārtības 80. panta 2. punkta izpratnē, un tie ir raksturīgi III funkciju grupas pienākumiem.

      Apstāklis, ka šo darbinieku veikto uzdevumu novērtējuma ziņojumi attiecas uz laiku, kurā tie bija nodarbināti kā vietējie
         darbinieki, neko neietekmē, jo viņiem piešķirtie uzdevumi nav būtiski mainījušies pēc viņu pieņemšanas darbā līgumdarbinieku
         statusā. Turklāt tas, ka šos uzdevumus darbinieki ir veikuši pagātnē kā vietējie darbinieki, pamatojoties uz Pārējo darbinieku
         nodarbināšanas kārtības 4. pantu, redakcijā, kura bija piemērojama līdz 2004. gada 1. maijam, neietekmē minētās kārtības 80. panta
         2. punkta interpretāciju un pareizu piemērošanu.

      Nav nozīmes arī faktam, ka šie darbinieki savus uzdevumus veica ierēdņa vai pagaidu darbinieka uzraudzībā, jo tā tas Pārējo
         darbinieku nodarbināšanas kārtības 80. panta 2. punktā ir paredzēts attiecībā uz līgumdarbiniekiem, neatkarīgi no funkciju
         grupas, kurā tie klasificēti.

      (skat. 72.–76. punktu)


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1999. gada 25.februārī. # Annalisa Carbonari u.c. pret Università degli studi di Bologna, Ministero della Sanità, Ministero dell'Università e della Ricerca Scientifica un Ministero del Tesoro. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura circondariale di Bologna - Itālija. # Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Atalgojums/Darba samaksa - Tieša iedarbība. # Lieta C-131/97.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 6.oktobrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde - Sestās PVN direktīvas 17. un 19. pants - Subsīdijas - Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežošana.#Lieta C-204/03.

text:
      Lieta C‑204/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Sestās PVN direktīvas 17. un 19. pants – Subsīdijas – Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežošana
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. martā

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 6. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojumi – Subsīdijas – Valsts tiesību akti, kas paredz atskaitāmo daļu
            no nodokļa, kuru maksā nodokļa maksātāji, kas veic tikai ar nodokli apliekamus darījumus, un ierobežo par preču un pakalpojumu
            iegādi, kas ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, samaksātā nodokļa atskaitīšanu – Nepieļaujamība
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 2. un 5. punkts un 19. pants)
      Dalībvalsts, kura subsidēto darbību gadījumā paredz atskaitāmo daļu no pievienotās vērtības nodokļa, kuru maksā nodokļa maksātāji,
         kas veic tikai ar nodokli apliekamus darījumus, un nosakot speciālus noteikumus, kas ierobežo par preču un pakalpojumu iegādi,
         kas ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu, nepilda pienākumus, ko tai uzliek
         Kopienu tiesības, proti – 17. panta 2. un 5. punkts un 19. pants Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem.

      (sal. ar 31. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 6. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Sestās PVN direktīvas 17. un 19. pants – Subsīdijas – Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežošana
      Lieta C‑204/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 14. maijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv E. Traversa [E. Traversa] un L. Locano Palačiosa [L. Lozano Palacios], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, paredzot atskaitāmo daļu no pievienotās vērtības nodokļa
         (turpmāk tekstā – “PVN”), kuru maksā nodokļa maksātāji, kas veic tikai ar nodokli apliekamus darījumus, un nosakot speciālus
         noteikumus, kas ierobežo par preču vai pakalpojumu iegādi, kas ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, samaksātā PVN atskaitīšanu,
         Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, proti – 17. panta 2. un 5. punkts un 19. pants
         Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes
         1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2       Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts nosaka, ka nodokļa bāzi veido
      “preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai [..] visa summa, kas veido atlīdzību, kuru piegādātājs ir saņēmis vai kura tam jāsaņem
         no pircēja, klienta vai trešās personas par šādām piegādēm, ieskaitot subsīdijas, kas tieši saistītas ar šādu piegāžu cenām”.

      3       Minētās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts tajā redakcijā, kura izriet no šīs direktīvas 28.f panta, paredz: “ja
         preces un pakalpojumus nodokļu maksātājs izmanto darījumiem, kuriem uzliek nodokļus, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā [..] pievienotās vērtības nodokli, kas ir jāmaksā vai ir samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, ko viņam
         piegādājis vai piegādās cits nodokļu maksātājs, kuram ir jāmaksā nodokļi valsts teritorijā”.

      4       Šī panta 5. punkts precizē:
      “Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan 2. un 3. punkta aptvertiem darījumiem, par kuriem
         pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, atskaitāma
         ir tikai tā pievienotās vērtības nodokļa daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.

      Šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs.
      [..]”
      5       Sestās direktīvas 19. panta “Atskaitāmās daļas aprēķināšana” 1. punkts nosaka:
      “Daļu, kas atskaitāma atbilstīgi 17. panta 5. punkta pirmajai daļai, veido daļskaitlis:
      –       par kura skaitītāju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, par
         kuriem pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms atbilstīgi 17. panta 2. un 3. punktam,

      –       par kura saucēju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, kas iekļauti
         skaitītājā, un uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms. Dalībvalstis var iekļaut saucējā arī
         subsīdiju summu, izņemot tās, kas aprakstītas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktā.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      6       102. pants 1992. gada 28. decembra Likumā Nr. 37/1992 par pievienotās vērtības nodokli (BOE Nr. 312, 1992. gada 29. decembris, 44247. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 37/1992”), kas grozīts ar 1997. gada 30. decembra
         Likumu Nr. 66/1997 (BOE Nr. 313, 1997. gada 31. decembris, 38517. lpp.), attiecas uz minētā nodokļa atskaitāmās daļas atskaitīšanas noteikumiem.
         Šī panta pirmais punkts paredz:

      “Atskaitāmās daļas noteikumi ir piemērojami, kad nodokļa maksātājs, veicot savu komercdarbību vai profesionālo darbību, veic
         gan tādas preču piegādes un pakalpojumu sniegšanu, kas dod tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, gan tāda paša veida darījumus,
         kas šādas tiesības nedod.

      Atskaitāmās daļas noteikumi ir piemērojami arī tad, kad nodokļa maksātājs saņem subsīdijas, kuras saskaņā ar šī likuma 78. panta
         2. punkta 3. apakšpunktu neietilpst nodokļa aprēķina bāzē, ja tās tiek izmantotas, lai finansētu nodokļa maksātāja komercdarbību
         vai profesionālo darbību.”

      7       Šī likuma 104. pants atsaucas uz atskaitāmās daļas vispārējiem noteikumiem. Šī panta 2. punkta 2. apakšpunkta otrā daļa nosaka:
      “Kapitāla subsīdijas ir iekļautas atskaitāmās daļas saucējā, bet ir iekļaujama tikai viena piektdaļa no tām par katru taksācijas
         gadu, sākot no to saņemšanas gada, un turpmākos četrus taksācijas gadus. Tomēr kapitāla subsīdijas, kas piešķirtas, lai finansētu
         noteiktu preču vai pakalpojumu pirkšanu, kuri iegūti sakarā ar nodokli apliktiem un no PVN neatbrīvotiem darījumiem, samazina
         to atskaitāmā PVN summu, kas maksājama vai samaksāta par šiem darījumiem, ciktāl subsīdijas ir izmantotas šo darījumu finansēšanai.”

       Pirmstiesas procedūra
      8       Komisija uzsāka procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kas paredzēta EKL 226. pantā, 2001. gada 20. aprīlī nosūtot
         brīdinājuma vēstuli Spānijas valdībai, kurā tā norāda, ka Likuma Nr. 37/1992 102. pants un 104. panta 2. punkta 2. apakšpunkta
         otrā daļa ierobežo tiesības uz PVN atskaitīšanu, pārkāpjot Sestās direktīvas 17. panta 2. un 5. punktu un 19. pantu.

      9       2001. gada 28. maijā Spānijas Karaliste iesniedza savus apsvērumus, atbildot uz šo brīdinājuma vēstuli.
      10     Tā kā Komisiju neapmierināja saņemtā atbilde, tā 2002. gada 27. jūnijā izdeva argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti
         veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža.

      11     Spānija uz argumentēto atzinumu atbildēja ar 2002. gada 20. septembra vēstuli, kurā tā vēlreiz norādīja, ka nepiekrīt Komisijas
         viedoklim.

       Par prasību
       Ievada piezīmes
      12     Ir jānorāda, ka Likuma Nr. 37/1992 noteikumos, kas minēti šī sprieduma 6. un 7. punktā, ir iekļauti vispārējie un speciālie
         noteikumi.

      13     Atbilstoši vispārējiem noteikumiem, kas minēti šī likuma 102. pantā kopā ar 104. panta pirmo teikumu, kuri ir citēti šī sprieduma
         7. punktā, subsīdijas nodokļa maksātāja komercdarbības vai profesionālās darbības finansēšanai, kas nav iekļautas PVN aprēķinu
         bāzē, tiek ņemtas vērā atskaitāmās daļas aprēķinā, iekļaujot to attiecīgā daļskaitļa saucējā. Tādējādi šīs subsīdijas vispārīgā
         veidā samazina nodokļa maksātājiem piešķirtās atskaitīšanas tiesības. Šo nodokļu maksātāju skaitā ietilpst ne tikai tie nodokļu
         maksātāji, kas sākotnēji ir saņēmuši preces un pakalpojumus, lai veiktu gan ar nodokli apliktus darījumus, kuru sakarā ir
         atļauta nodokļa atskaitīšana, gan no nodokļa atbrīvotus darījumus, kuru sakarā nav šādu atskaitīšanas tiesību (turpmāk tekstā
         – “jauktie nodokļa maksātāji”), bet arī nodokļu maksātāji, kas izmanto šīs preces un pakalpojumus tikai tādēļ, lai veiktu
         ar nodokli apliktus darījumus, kuru sakarā ir atļauta nodokļa atskaitīšana (turpmāk tekstā – “pilnīgie nodokļa maksātāji”).

      14     Speciālie noteikumi ir minēti Likuma Nr. 37/1992 104. panta otrajā teikumā, kas citēts šī sprieduma 7. punktā. Atbilstoši
         šiem noteikumiem subsīdijas dažu preču un pakalpojumu pirkumu īpašam finansējumam, kuri iegūti sakarā ar nodokli apliktiem
         un no PVN neatbrīvotiem darījumiem, samazina to atskaitāmā PVN summu, kas maksājama vai samaksāta par šiem darījumiem, ciktāl
         subsīdijas ir izmantotas šo darījumu finansēšanai. Līdz ar to, ja kāda subsīdija veidotu, piemēram, 20 % no preces vai pakalpojuma
         pirkuma summas, atskaitāmais PVN, kas ir samaksāts par šo preci vai pakalpojumu, ir samazināms par 20 %.

       Lietas dalībnieku argumenti
      15     Komisija uzskata, ka Likumā Nr. 37/1992 minētie vispārējie noteikumi prettiesiski ierobežo tiesības uz nodokļa atskaitīšanu,
         ko paredz Sestās direktīvas 17. panta 5. punkts kopā ar 19. pantu, piemērojot šo ierobežojumu ne tikai jauktiem nodokļa maksātājiem,
         bet arī pilnīgiem nodokļa maksātājiem. Turklāt šajā likumā paredzētie speciālie noteikumi ievieš atskaitīšanas mehānismu,
         kas nav paredzēts Sestajā direktīvā un ir tai pretrunā.

      16     Spānijas valdība savukārt uzskata, ka Komisija ir burtiski lasījusi Sesto direktīvu, neievērojot tās mērķus un jo īpaši PVN
         neitralitātes principu.

      17     Valdība uzskata, ka Sestās direktīvas 19. pants nav vienkārši šīs direktīvas 17. panta 5. punktā minētās atskaitāmās daļas
         aprēķināšanas noteikumi, nosakot jaukto nodokļa maksātāju ar nodokli apliekamo darbību, kas rada tiesības uz nodokļa atskaitīšanu,
         daļu no visām nodokļa maksātāja darbībām, kuras ir apliekamas ar nodokli, kā arī atbrīvotas no tā. Paredzot 19. pantā, ka
         dalībvalstis var iekļaut daļskaitļa saucējā arī subsīdijas, kas nav tieši saistītas ar darījumu cenu un tādējādi neietilpst
         minētās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktā minētajā nodokļa bāzē, likumdevējs ir ieviesis izņēmumu no 17. panta
         5. punktā minētajiem noteikumiem par jauktajiem nodokļa maksātājiem, ļaujot ierobežot pilnīgo nodokļa maksātāju tiesības uz
         nodokļa atskaitīšanu.

      18     Spānijas valdība norāda, ka Sestās direktīvas 19. panta mērķis ir ļaut dalībvalstīm atjaunot līdzsvaru konkurences jomā un
         tādējādi ievērot nodokļu neitralitātes principu. Tā pamato savu viedokli, ņemot par piemēru pārvadātāju, kas ir saņēmis subsīdijas
         transporta līdzekļa iegādei. Subsīdija ļauj tam samazināt sava pakalpojuma cenu un līdz ar to arī piemērojamo PVN summu. Ja
         vēl minētais pārvadātājs var pilnībā atskaitīt PVN no sākotnējiem izdevumiem, kas veikti ar subsīdijas palīdzību, viņš iegūst
         papildu priekšrocības salīdzinājumā ar konkurentiem, kuri subsīdijas nesaņem.

      19     Šī valdība piebilst, ka Likumā Nr. 37/1992 paredzētie speciālie noteikumi paredz šaurāku ierobežojumu tiesībām uz nodokļa
         atskaitīšanu, nekā tas izriet no Sestās direktīvas 19. panta piemērošanas, jo ierobežojums attiecas tikai uz tā PVN atskaitīšanu,
         kas ir samaksāts par preci vai pakalpojumu, kurš iegūts, pateicoties subsīdijai, un ierobežojumam nav ietekmes uz nodokļa
         atskaitīšanu saistībā ar citām nodokļa maksātāja iegūtajām precēm vai pakalpojumiem.

      20     Pakārtoti minētā valdība lūdz Tiesu, ja tā nepiekrīt valdības piedāvātajai interpretācijai, ierobežot sava sprieduma iedarbību
         laikā. Sprieduma piemērošanu bez atpakaļejoša spēka pamatotu, pirmkārt, apstāklis, ka Spānijas iestādes ir rīkojušās labticīgi,
         pieņemot minētos tiesību aktus, un, otrkārt, problēmas, ko varētu radīt Tiesas spriedums.

       Tiesas vērtējums
      21     Sestās direktīvas 17. panta 2. punkts nosaka tiesību uz PVN atskaitīšanu principu. Tas attiecas uz nodokli, kas sākotnēji
         samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus nodokļu maksātājs ir izmantojis savu ar nodokli aplikto darījumu vajadzībām.

      22     Kad nodokļu maksātājs veic gan ar nodokli apliktus darījumus, kas piešķir tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, gan no nodokļa
         atbrīvotus darījumus, kas šādas tiesības neparedz, šīs direktīvas 17. panta 5. punkts nosaka, ka atskaitāma ir tikai tā PVN
         daļa, kura attiecināma uz darījumiem, kas apliekami ar nodokli. Šo daļu aprēķina atbilstoši minētās direktīvas 19. pantam.

      23     Kā jau to Tiesa ir atkārtoti atgādinājusi, jebkurš tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojums ietekmē nodokļu nastas līmeni,
         un tas ir jāpiemēro līdzīgā veidā visās dalībvalstīs. Līdz ar to atkāpes ir atļautas tikai tajos gadījumos, kas ir nepārprotami
         paredzēti Sestajā direktīvā (skat. jo īpaši 1988. gada 21. septembra spriedumu lietā 50/87 Komisija/Francija, Recueil, 4797. lpp., 17. punkts; 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑62/93 BP Soupergaz, Recueil, I‑1883. lpp., 18. punkts, un 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 42. punkts).

      24     Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Sestās direktīvas 19. pants “Atskaitāmās daļas aprēķināšana” skaidri atsaucas uz šīs direktīvas
         17. panta 5. punktu, ar kuru tas ir nesaraujami saistīts.

      25     19. panta 1. punkta otrā ievilkuma noteikumi par subsīdijām, kas nav saistītas ar Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta
         a)  apakšpunktā minētajām, proti – subsīdijām, kas nav iekļautas preču vai sniegto pakalpojumu cenā un neietilpst PVN aprēķinu
         bāzē, ir jālasa, ievērojot 17. panta 5. punkta noteikumus. No tā izriet, ka, neveidojot izņēmumu, kas būtu piemērojams jauktiem
         un pilnīgiem nodokļa maksātājiem, 19. panta 1. punkta otrais ievilkums ļauj tikai ierobežot tiesības uz nodokļa atskaitīšanu,
         jaukto nodokļa maksātāju gadījumā ievērojot attiecīgās subsīdijas.

      26     Līdz ar to Likumā Nr. 37/1992 minētie vispārējie noteikumi, attiecinot tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojumu arī uz
         pilnīgiem nodokļa maksātājiem, veido ierobežojumu, kas pārsniedz Sestās direktīvas 17. panta 5. punktā un 19. pantā skaidri
         minēto un pārkāpj šīs direktīvas noteikumus.

      27     Attiecībā uz šajā likumā minētajiem speciālajiem noteikumiem pietiek konstatēt, ka tie veido tiesību uz nodokļa atskaitīšanu
         ierobežojuma mehānismu, kas nav paredzēts ne Sestās direktīvas 17. panta 5. punktā un 19. pantā, ne arī citās šīs direktīvas
         normās. Līdz ar to minētā direktīva neatļauj šādu mehānismu.

      28     Spānijas valdības arguments, ka tās piedāvātā Sestās direktīvas 19. panta interpretācija ļautu labāk nodrošināt konkurences
         līdzsvaru un līdz ar to – PVN neitralitātes principu, ir jānoraida. Dalībvalstīm ir pienākums piemērot Sesto direktīvu, pat
         ja tā šķiet pilnveidojama. Saskaņā ar 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑338/98 Komisija/Nīderlande (Recueil, I‑8265. lpp., 55. un 56. punkts), pat tad, ja dalībvalstu piedāvātā interpretācija ļautu labāk ievērot dažus Sestās direktīvas
         mērķus, kā, piemēram, nodokļa neitralitāti, dalībvalstis nevar neievērot skaidri noteiktos Direktīvas noteikumus, šajā gadījumā
         ieviešot tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojumus, kas nav paredzēti minētās direktīvas 17. un 19. pantā.

      29     Attiecībā uz Spānijas valdības lūgumu ierobežot Tiesas sprieduma iedarbību laikā ir jāatgādina, ka tikai izņēmuma gadījumā
         Tiesa var pieņemt šādu ierobežojumu, piemērojot vispārējo Kopienu tiesību sistēmas tiesiskās drošības principu.

      30     Kā to šajā sakarā ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 24. punktā, ir jākonstatē, ka objektīva un svarīga nedrošība
         par attiecīgo Kopienas normu piemērošanas jomu pamudināja valsts iestādes pieņemt tiesisko regulējumu vai veikt rīcību, kas
         neatbilst Kopienu tiesībām (šajā sakarā skat. 2000. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑359/97 Komisija/Apvienotā Karaliste,
         Recueil, I‑6355. lpp., 92. punkts). Šajā lietā tāda nedrošība nepastāvēja. Līdz ar to šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.

      31     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka, paredzot atskaitāmo daļu no PVN, kuru maksā nodokļa maksātāji, kas veic
         tikai ar nodokli apliekamus darījumus, un nosakot speciālus noteikumus, kas ierobežo par preču vai pakalpojumu iegādi, kas
         ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, samaksātā PVN atskaitīšanu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek
         Kopienu tiesības, proti – Sestās direktīvas 17. panta 2. un 5. punkts un 19. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      32     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, Spānijas Karalistei jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      paredzot atskaitāmo daļu no pievienotās vērtības nodokļa, kuru maksā nodokļa maksātāji, kas veic tikai ar nodokli apliekamus
            darījumus, un nosakot speciālus noteikumus, kas ierobežo par preču vai pakalpojumu iegādi, kas ir finansēta ar subsīdiju palīdzību,
            samaksātā PVN atskaitīšanu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, proti – 17. panta
            2. un 5. punkts un 19. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
            tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.),
            kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK;
      2)      Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums 1976. gada 21. janvārī. # Société des produits Bertrand SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 40-75.


Tiesas spriedums 1976. gada 15. jūnijā. # EMI Records Limited pret CBS Schallplatten GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Köln - Vācija. # Lieta 96-75.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 19. janvārī. # Michel Advernier un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis - Režģa tīrīšana. # Lieta 211/80.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1990. gada 13. decembrī. # José Maria González Holguera pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi. # Lieta T-115/89.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 21. jūnijs.#Tillotts Pharma AG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “OCTASA” reģistrācijas pieteikums – Agrākas vārdiskas Vācijas un Beniluksa preču zīmes “PENTASA” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-632/15.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 29. novembra spriedums.#SC Gran Via Moineşti SRL pret Agenţ ia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) un Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1.#Curtea de Apel Bucureşti lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 2006/112/EK – Pievienotās vērtības nodoklis – 167., 168. un 185. pants – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Atskaitījumu koriģēšana – Zemes gabala un uz tā uzbūvētu ēku iegāde, lai nojauktu šīs ēkas un īstenotu nekustamā īpašuma projektu uz šī zemes gabala.#Lieta C‑257/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-257/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Curtea de Apel Bucureşti  (Rumānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 20. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 26. maijā, tiesvedībā
            SC Gran Via Moineşti SRL
            pret
            Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) ,
            Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1 .
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), kas pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], Dž. Arestis [ G. Arestis ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ] un T. fon Danvics [ T. von Danwitz ], tiesneši,
            ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
            sekretāre R. Šereša [ R. Şereş ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 21. jūnija tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – SC Gran Via Moineşti SRL  vārdā – A. Lefter , V. Rădoi  un M. Mitroi , avocaţi ,
            – Rumānijas valdības vārdā – R. H. Radu , kā arī R.-I. Munteanu un I. Bara , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay  un L. Bouyon , pārstāves,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 167. un 168. pantu un 185. panta 2. punktu.
            2. Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp SC Gran Via Moineşti SRL  (turpmāk tekstā – “ GVM ”) un Agenţia Naţională de Administrare Fiscală ( ANAF ) (Nodokļu administrācijas valsts aģentūra, turpmāk tekstā – “ ANAF ”) un Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1  (Bukarestes 1. sektora Valsts finanšu administrācija, turpmāk tekstā – “ AFP ”) par aplikšanu ar nodokli, ko GVM piemēroja saistībā ar pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”) par zemes gabala un uz tā uzbūvētu ēku iegādi, lai īstenotu nekustamā īpašuma projektu.
            Atbilstošās tiesību normas
            3. Atbilstoši Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punktam:
            ““Nodokļa maksātājs” ir jebkura persona, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs darbības mērķa vai rezultāta.
            Jebkuru ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbību, tostarp kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbību, uzskata par “saimniecisku darbību”. Materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana ar nolūku gūt no tā ilglaicīgus ienākumus jo īpaši ir uzskatāma par saimniecisku darbību.”
            4. Šīs direktīvas 167. pantā ir noteikts:
            “Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.”
            5. Minētās direktīvas 168. pantā ir paredzēts:
            “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:
            a) PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks cits nodokļa maksātājs;
            [..].”
            6. Tās pašas direktīvas 184. pantā ir noteikts:
            “Sākotnējo atskaitīšanu koriģē, ja atskaitīšana ir lielāka vai mazāka par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības.”
            7. Direktīvas 2006/112 185. pants ir izteikts šādā redakcijā:
            “1. Koriģēšanu veic jo īpaši, ja pēc PVN atmaksāšanas mainās sastāvdaļas, kas izmantotas, lai noteiktu atskaitāmo summu, piemēram, ja ir anulēti pirkumi vai saņemti cenu samazinājumi [atlaides].
            2. Atkāpjoties no 1. punkta, nekoriģē darījumus, kas paliek pilnīgi [pilnībā] vai daļēji neapmaksāti, vai pienācīgi pierādītos vai apstiprinātos īpašuma iznīcināšanas, zuduma vai zādzības gadījumos, kā arī darījumus, kas attiecas uz preču izmantošanu, lai sniegtu mazas vērtības dāvanas vai dotu paraugus, kā minēts 16. pantā.
            Tomēr dalībvalstis var prasīt, lai koriģē darījumus, kas paliek pilnīgi [pilnībā] vai daļēji neapmaksāti, vai zādzības gadījumos.”
            8. Saskaņā ar šīs direktīvas 186. pantu dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus 184. un 185. panta piemērošanai.
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            9. Ar 2007. gada 16. martā noslēgtu pirkuma līgumu GVM iegādājās zemes gabalu un uz tā uzbūvētas ēkas.
            10. Saskaņā ar šo līgumu GVM  tika nodota arī nojaukšanas atļauja attiecībā uz šīm ēkām.
            11. Pamatojoties uz šo atļauju, GVM veica nojaukšanas darbus, par kuriem protokols tika sastādīts 2008. gada 30. septembrī.
            12. Turklāt 2008. gada 16. aprīlī GVM  tika izdota pilsētbūvniecības licence, lai saņemtu būvniecības atļauju dzīvojamo ēku būvniecībai attiecīgajā zemes gabalā.
            13. GVM atskaitīja PVN saistībā ar visu iegādāto zemes gabalu un ēkām un sagatavoja PVN deklarāciju, kura 2008. gada 27. oktobrī tika reģistrēta AFP  un kurā bija negatīvs atlikums ar atmaksāšanas iespēju.
            14. Pēc nodokļu pārbaudes AFP 2009. gada 8. maijā sagatavoja nodokļu audita ziņojumu un [2009. gada] 12. maijā izdeva nodokļu paziņojumu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā šo ēku nojaukšanu, ir jākoriģē PVN saistībā ar nojauktajām ēkām, ko GVM  tika atskaitījusi.
            15. Ar 2009. gada 19. jūnijā iesniegtu sūdzību GVM pieprasīja atcelt šo nodokļu audita ziņojumu un šo nodokļu paziņojumu, norādot, ka tās nodoms bija iegādāties attiecīgo zemes gabalu, lai uz tā tikai būvētu ēkas, un ka šādā kontekstā uz šī zemes gabala uzcelto ēku iegāde bija nenovēršama. Tādējādi GVM nekoriģēja PVN saistībā ar šo ēku iegādi, kas tika sākotnēji atskaitīts, jo to nojaukšana bija daļa no tās ieguldījumu plāna, un ēku būvniecības projektam bija jābūt ar nodokli apliekamu darījumu īstenošanai.
            16. Ar 2009. gada 11. septembra lēmumu ANAF  noraidīja šo sūdzību, pamatojot ar to, ka GVM ir nelikumīgi atskaitījusi PVN saistībā ar šīm ēkām, jo tā netika tās iegādājusies, lai īstenotu ar nodokli apliktus darījumus, bet tikai lai tās nojauktu. Šajā ziņā ANAF  norāda, ka šīs ēkas tika iegrāmatotas kā rezerves, nevis kā pamatlīdzekļi.
            17. Ar 2009. gada 8. oktobra iesniedzējtiesā iesniegtu prasību GVM  prasīja atcelt šo lēmumu, kā arī 2009. gada 8. maija nodokļu audita ziņojumu un nodokļa paziņojumu, kuru AFP  izdeva 2009. gada 12. maijā.
            18. Šādos apstākļos Curtea de Apel Bucureşti [Bukarestes Apelācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai nojaukšanai paredzētu ēku iegādi kopā ar zemes gabalu, lai komercsabiedrība, kas ir PVN maksātāja, uz attiecīgā zemes gabala uzbūvētu dzīvojamo ēku kompleksu, var uzskatīt par sagatavošanas darbību, proti, ieguldījumu dzīvojamo ēku būvniecībai, lai varētu atskaitīt PVN, kas attiecas uz ēku iegādi, ņemot vērā [..] Direktīvas [2006/112] 167. un 168. pantu?
            2) Vai kopā ar zemes gabalu iegādātu un nojaukšanai paredzētu ēku nojaukšanai, kas veikta, lai uz attiecīgā zemes gabala uzbūvētu dzīvojamo ēku kompleksu, ir piemērojama ar ēku iegādi saistītā PVN korekcija, ņemot vērā [..] Direktīvas [2006/112] 185. panta 2. punktu?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            19. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 167. un 168. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka sabiedrībai, kura ir iegādājusies zemes gabalu un uz tā uzbūvētas ēkas, lai tās nojauktu un īstenotu dzīvojamo ēku būvniecību uz šī zemes gabala, ir tiesības atskaitīt PVN saistībā ar šo ēku iegādi.
            20. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru nodokļa maksātāju tiesības no maksājamā PVN atskaitīt PVN, kas ir jāmaksā vai kas jau iepriekš kā priekšnodoklis ir samaksāts par iegādātajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem, ir ar Savienības tiesību aktiem izveidotās kopējās PVN sistēmas pamatprincips (2012. gada 21. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-80/11 un C-142/11 Mahagében un Dávid , 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
            21. Šajā ziņā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka Direktīvas 2006/112 167. un nākamajos pantos paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir PVN mehānisma neatņemama sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas. Tās ir izlietojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš (it īpaši skat. 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C-110/98 līdz C-147/98 Gabalfrisa  u.c., Krājums, I-1577. lpp., 43. punkts; 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C-63/04 Centralan Property , Krājums, I-11087. lpp., 50. punkts; 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-439/04 un C-440/04 Kittel un Recolta Recycling , Krājums, I-6161. lpp., 47. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében  un Dávid , 38. punkts).
            22. Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam jāmaksā vai ko tas samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no to mērķa vai rezultātiem, ar noteikumu, ka šīm darbībām principā ir piemērojams PVN (skat. 1985. gada 14. februāra spriedumu lietā 268/83 Rompelman , Recueil , 655. lpp., 19. punkts; 1998. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-37/95 Ghent Coal Terminal , Recueil , I-1. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa  u.c., 44. punkts; 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C-32/03 Fini H , Krājums, I-1599. lpp., 25. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Centralan Property , 51. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében  un Dávid , 39. punkts).
            23. No Direktīvas 2006/112 168. panta izriet – lai ieinteresētā persona varētu iegūt tiesības uz atskaitījumu, pirmkārt, tai ir jābūt “nodokļu maksātājai” šīs direktīvas nozīmē un, otrkārt, attiecīgās preces un pakalpojumi jāizmanto, lai veiktu ar nodokli apliekamās darbības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Centralan Property , 52. punkts).
            24. Saskaņā ar šīs direktīvas 9. panta 1. punkta noteikumiem jēdziens “nodokļa maksātājs” tiek definēts saistībā ar šo “saimniecisko darbību” (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Fini H , 19. punkts).
            25. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka fiziska persona, kas iegādājusies preces saimnieciskas darbības vajadzībām šī noteikuma nozīmē, to ir veikusi nodokļa maksātāja statusā, pat ja preces nav tūlītēji izmantotas šai saimnieciskajai darbībai (skat. 1991. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-97/90 Lennartz , Recueil , I-3795. lpp., 14. punkts).
            26. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punktā paredzēto saimniecisko darbību var veidot vairākas secīgas darbības un tostarp sagatavojošās darbības, piemēram, ražošanas līdzekļu iegāde, un tādējādi nekustamā īpašuma iegāde ir jāuzskata par saimniecisko darbību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rompelman , 22. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Lennartz , 13. punkts; 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā C-110/94 INZO , Recueil , I-857. lpp., 15. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Fini H , 21. un 22. punkts). Persona, kas veic sagatavojošās darbības, ir līdz ar to uzskatāma par nodokļa maksātāju šī noteikuma izpratnē, un tai ir tiesības uz nodokļa atskaitījumu (iepriekš minētais spriedums lietā Fini H , 22. punkts).
            27. Turklāt tas, kurš veic ieguldījumus ar mērķi, ko apstiprina objektīvi faktori, veikt saimniecisku darbību 9. panta 1. punkta izpratnē, ir jāuzskata par nodokļa maksātāju. Rīkojoties kā tādam, viņam tādējādi saskaņā ar Direktīvas 2006/112 167. un nākamajiem pantiem ir tiesības uzreiz atskaitīt maksājamo vai samaksāto PVN par veiktajiem ieguldījumu darījumiem, ko viņš ir iecerējis veikt un kas dod tiesības uz atskaitīšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rompelman , 23. un 24. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā INZO , 16. un 17. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Ghent Coal Terminal , 17. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa  u.c., 47. punkts, kā arī 2000. gada 8. jūnija spriedumu lietā C-400/98 Breitsohl , Recueil , I-4321. lpp., 34. punkts).
            28. No tā izriet – tas, ka nodokļa maksātājs, kas kā tāds rīkojas, iegādājas ražošanas līdzekli, nosaka PVN sistēmas un tādējādi nodokļa atskaitīšanas mehānisma piemērošanu. Preces vai pakalpojuma izmantošana vai paredzētā izmantošana nosaka tikai sākotnējās atskaitīšanas, uz ko nodokļa maksātājam ir tiesības saskaņā ar Direktīvas 2006/112 168. pantu, apmēru un koriģējumu, kas var tikt veikti nākamajos laikposmos un kas ir veicami saskaņā ar šīs pašas direktīvas 184. un nākamajiem pantiem, apmēru (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Lennartz , 15. punkts; lietā Ghent Coal Terminal , 18. punkts; 2000. gada 8. jūnija spriedumu lietā C-396/98 Schloßstrasse , Recueil , I-4279. lpp., 37. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Breitsohl , 35. punkts; lietā Centralan Property , 54. punkts; 2012. gada 16. februāra spriedumu lietā C-118/11 Eon Aset Menidjmunt , 57. punkts, un 2012. gada 19. jūlija spriedumu lietā C-334/10 X , 17. punkts).
            29. Šajā kontekstā Tiesa ir nospriedusi, ka, nepastāvot krāpniecībai vai ļaunprātīgai izmantošanai un ņemot vērā iespējamos koriģējumus atbilstoši Direktīvas 2006/112 185. pantā paredzētajai kārtībai, tiesības uz atskaitīšanu, kad tās ir radušās, saglabājas, pat ja iecerētā saimnieciskā darbība nav radījusi ar nodokli apliekamus darījumus (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā INZO , 20. un 21. punkts; lietā Ghent Coal Terminal , 19.–23. punkts; lietā Schloßstrasse , 42. punkts; 2000. gada 8. jūnija spriedumu lietā C-98/98 Midland Bank , Recueil , I-4177. lpp., 22. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Fini H , 22. punkts).
            30. Kas attiecas uz strīdu, kas ir iesniegts izskatīšanai iesniedzējtiesā, no lietas materiāliem izriet, ka GVM  veiktā zemes gabala un ēku iegāde, par ko ir pamatlieta, ir sagatavojoša darbība ar mērķi, kā to pierāda šī sprieduma 12. punktā minētās būvniecības atļaujas izsniegšana, uzcelt dzīvojamās ēkas uz šī zemes gabala šīs sabiedrības nekustamā īpašuma darbību vajadzībām.
            31. Veicot šo iegādi, GVM  tādējādi veic saimniecisku darbību kā nodokļa maksātāja Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punkta izpratnē.
            32. Kas attiecas uz šī sprieduma 23. punktā atgādināto otro nosacījumu, proti, iepriekš iegādāto preču vai pakalpojumu izmantošana ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām, no lietas materiāliem izriet, ka, iegādājoties zemes gabalu un ēkas, par ko ir pamatlieta, GVM izrādīja savu nodomu nojaukt šīs ēkas, lai uz šī zemes gabala uzbūvētu dzīvojamās ēkas.
            33. Šo nodomu apstiprināja objektīvi pierādījumi, jo, iegādājoties ēkas, par kurām ir pamatlieta, GVM  tika nodota nojaukšanas atļauja un vēl pirms PVN deklarācijas iesniegšanas šī sabiedrība bija veikusi šo ēku nojaukšanas darbus, un pilsētbūvniecības licence tika tai izsniegta, lai saņemtu būvniecības atļauju šo dzīvojamo ēku uzbūvēšanai.
            34. Tomēr šādos apstākļos šis nodoms neliedz GVM tiesības uz PVN atskaitīšanu saistībā ar ēku, par kurām ir pamatlieta, iegādi.
            35. Šīs ēkas tika iegādātas kopā ar zemes gabalu, uz kura tās bija uzceltas un kuru GVM  turpināja izmantot savu ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām. Šādos apstākļos veco ēku aizstāšana ar modernākām ēkām un tādējādi šo ēku izmantošana vēlākiem ar nodokli apliekamiem darījumiem nekādi nepārtrauc tiešo saikni starp iepriekš veikto attiecīgo ēku iegādi, no vienas puses, un nodokļu maksātāja vēlāk veiktajām saimnieciskajām darbībām, no otras puses. Attiecīgo ēku iegādi un vēlāk veikto to nojaukšanu ar mērķi radīt jaunas modernākas ēkas tādējādi var uzskatīt par savstarpēji saistītu darījumu virkni, lai veiktu ar nodokli apliekamas darbības tāpat, kā tas ir jaunu nekustamo īpašumu iegādes un to tiešas izmantošanas gadījumā (skat. 2012. gada 18. oktobra spriedumu lietā C-234/11 TETS Haskovo , 34. punkts).
            36. Šajos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 167. un 168. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, sabiedrībai, kas ir iegādājusies zemes gabalu un uz tā uzbūvētas ēkas, lai tās nojauktu un uzbūvētu uz šī zemes gabala dzīvojamo ēku, ir tiesības atskaitīt PVN saistībā ar šo ēku iegādi.
            Par otro jautājumu
            37. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 185. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ēku, kas ir uzceltas uz zemes gabala, kurš ir iegādāts, lai to vietā uzbūvētu dzīvojamo ēku, nojaukšana ietver sākotnēji veiktās PVN saistībā ar šo ēku iegādi atskaitīšanas korekciju.
            38. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru normas par atskaitījumu koriģēšanu ir būtisks ar Direktīvu 2006/112 izveidotās sistēmas elements, jo to mērķis ir nodrošināt atskaitījumu precizitāti un tādējādi nodokļu nastas neitralitāti (skat. 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C-184/04 Uudenkaupungin kaupunki , Krājums, I-3039. lpp., 26. punkts). Minēto šīs direktīvas normu mērķis tādējādi ir radīt ciešu un tiešu saikni starp tiesībām uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu un attiecīgo preču un pakalpojumu izmantošanu ar nodokli apliekamām darbībām (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Centralan Property , 57. punkts, un lietā TETS Haskovo , 31. punkts).
            39. Tādējādi Direktīvā 2006/112 paredzētais koriģēšanas mehānisms ir ar šo direktīvu ieviestās PVN atskaitīšanas sistēmas neatņemama sastāvdaļa (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā TETS Haskovo , 30. punkts).
            40. Attiecībā uz iespējamā pienākuma veikt priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitījuma koriģēšanu rašanos šīs direktīvas 185. panta 1. punktā ir paredzēts princips, atbilstoši kuram šāda koriģēšana it īpaši ir jāveic, ja pēc PVN deklarācijas iesniegšanas mainās sastāvdaļas, kas izmantotas, lai noteiktu atskaitāmo summu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā TETS Haskovo , 32. punkts).
            41. Kas attiecas uz strīdu, kuru izskata iesniedzējtiesa, ēku, par kurām ir pamatlieta, nojaukšana nav izmaiņas 185. panta 1. punkta izpratnē, jo, kā izriet no šī sprieduma 32.–35. punkta, GVM  tika iecerējusi šo nojaukšanu, iegādājoties šīs ēkas.
            42. Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 185. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, ēku, kuras iegādātas kopā ar zemes gabalu, uz kura tās ir uzbūvētas, nojaukšana, lai šo ēku vietā uzbūvētu dzīvojamo ēku, nerada pienākumu koriģēt sākotnēji veikto PVN atskaitījumu saistībā ar šo ēku iegādi.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            43. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167. un 168. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, sabiedrībai, kas ir iegādājusies zemes gabalu un uz tā uzbūvētas ēkas, lai tās nojauktu un uzbūvētu uz šī zemes gabala dzīvojamo ēku, ir tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli saistībā ar šo ēku iegādi;
            2) Direktīvas 2006/112 185. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, ēku, kuras iegādātas kopā ar zemes gabalu, uz kura tās ir uzbūvētas, nojaukšana, lai šo ēku vietā uzbūvētu dzīvojamo ēku, nerada pienākumu koriģēt sākotnēji veikto pievienotās vērtības nodokļa atskaitījumu saistībā ar šo ēku iegādi.