title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 18. maijs.#Hummel Holding A/S pret Nike Inc. un Nike Retail B.V.#Oberlandesgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Regula (EK) Nr. 207/2009 – Eiropas Savienības preču zīme – 97. panta 1. punkts – Starptautiskā jurisdikcija – Prasība par preču zīmes pārkāpumu, kas celta pret trešajā valstī dibinātu sabiedrību – Zemāka līmeņa meitasuzņēmums, kas nodibināts tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesā ir celta prasība – “Uzņēmuma” jēdziens.#Lieta C-617/15.

text:
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2017. gada 18. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Regula (EK) Nr. 207/2009 – Eiropas Savienības preču zīme – 97. panta 1. punkts – Starptautiskā jurisdikcija – Prasība par preču zīmes pārkāpumu, kas celta pret trešajā valstī dibinātu sabiedrību – Zemāka līmeņa meitasuzņēmums, kas nodibināts tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesā ir celta prasība – “Uzņēmuma” jēdziens
Lieta C‑617/15
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 16. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 23. novembrī, tiesvedībā

Hummel Holding A/S

pret

Nike Inc.,

Nike Retail BV.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), tiesneši A. Prehala [A. Prechal], A. Ross [A. Rosas], K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
ģenerāladvokāts J. Tančevs [E. Tanchev],
sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 6. oktobra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–        Hummel Holding A/S vārdā – T. Bösling, Rechtsanwalt,
–        Nike Retail BV un Nike Inc. vārdā – B. Führmeyer un F. Klein, Rechtsanwälte,
–        Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. Collabolletta, avvocato dello Stato,
–        Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda, kā arī T. Scharf un M. Wilderspin, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 12. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.) 97. panta 1. punkta interpretāciju.

2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp Hummel Holding A/S un Nike Inc. un tās meitasuzņēmumu Nike Retail BV jautājumā par iespējamo šo pēdējo minēto izdarīto Hummel Holding starptautiskās preču zīmes pārkāpumu, kas ir izraisījis sekas Eiropas Savienībā.
 Atbilstošās tiesību normas

 Regula (EK) Nr. 44/2001

3        Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju [piekritību] un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) preambulas 11.–13. apsvērumā ir noteikts:
“(11)      Jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. [..]
(12)      Papildus atbildētāja domicilam kā jurisdikcijas pamatojumam vajadzētu būt arī citiem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedību.
(13)      Saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību, vājākajai pusei vajadzētu būt aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.”

4        Šīs regulas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar šo regulu, personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.”

5        Minētās regulas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī, katras dalībvalsts tiesas jurisdikciju saskaņā ar 22. un 23. pantu nosaka attiecīgās valsts tiesību akti.”
 Regula Nr. 207/2009

6        Regulu Nr. 207/2009 grozīja ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 16. decembra Regulu (ES) 2015/2424 (OV 2015, L 341, 21. lpp.), kas stājās spēkā 2016. gada 23. martā. Tomēr, ņemot vērā pamatlietas faktus, šis lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu tiek izskatīts atbilstoši tādai Regulas Nr. 207/2009 redakcijai, kas bija spēkā pirms šī grozījuma.

7        Regulas Nr. 207/2009 preambulas 15.–17. apsvērumā ir teikts:
“(15)      Lai stiprinātu [Savienības] preču zīmju aizsardzību, dalībvalstīm, ņemot vērā to sistēmu, būtu jānosaka iespējami ierobežots skaits valsts pirmās un otrās instances tiesu, kam būtu piekritība [Savienības] preču zīmju pārkāpumu un derīguma jautājumos.
(16)      Lēmumiem, kas attiecas uz [Eiropas Savienības] preču zīmju derīgumu un pārkāpumiem saistībā ar tām, būtu jābūt spēkā un jāaptver visa [Savienības] teritorija. Tas ir vienīgais veids, kā novērst pretrunīgus tiesu lēmumus un [Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO)] lēmumus un nodrošināt to, lai netiktu skarta [Eiropas Savienības] preču zīmju vienotība. Noteikumi Regulā [Nr. 44/2001] būtu jāpiemēro visām prasībām, kas saistās ar [Eiropas Savienības] preču zīmēm, izņemot tos gadījumus, kad šī regula no minētajiem noteikumiem atkāpjas.
(17)      Būtu jāizvairās no pretrunīgiem spriedumiem attiecībā uz prasībām, kurās iesaistītas tās pašas puses un kuras attiecas uz tām pašām darbībām, un kuras celtas par [Eiropas Savienības] preču zīmēm un paralēlām valstu preču zīmēm. Šim nolūkam, kad prasības celtas tajā pašā dalībvalstī, veids, kā to sasniegt, paliek šīs dalībvalsts procesuālo noteikumu kompetencē, ko šī regula neskar, kamēr tad, kad prasības ceļ dažādās dalībvalstīs, vajadzētu piemērot noteikumus, kas atvasināti no lis pendens noteikumiem un līdzīgi kvalificētas darbības [Regulā Nr. 44/2001].”

8        Šīs regulas 94. pants “[Regulas Nr. 44/2001] piemērošana” ir ietverts tās X sadaļā, kurā ir ietvertas normas par piekritību un procesa noteikumi attiecībā uz Eiropas Savienības preču zīmēm. Šajā pantā ir noteikts:
“1.      Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, lietu izskatīšanas procesiem attiecībā uz [Eiropas Savienības] preču zīmēm un pieteikumiem par [Eiropas Savienības] preču zīmēm, kā arī lietu izskatīšanas procesiem attiecībā uz vienlaicīgām un secīgām darbībām attiecībā uz [Eiropas Savienības] preču zīmēm un valstu preču zīmēm piemēro Regulas [Nr. 44/2001] noteikumus.
2.      Attiecībā uz lietu izskatīšanas procesiem attiecībā uz 96. pantā minētajām prasībām:
a)      nepiemēro Regulas [Nr. 44/2001] 2. un 4. pantu, 5. panta 1., 3., 4. un 5. punktu un 31. pantu;
b)      Regulas [Nr. 44/2001] 23. un 24. pantu piemēro atbilstīgi šīs regulas 97. panta 4. punkta ierobežojumiem;
c)      Regulas [Nr. 44/2001] II nodaļas noteikumus, kas ir piemērojami attiecībā uz personām, kuru pastāvīgā dzīvesvieta atrodas kādā dalībvalstī, piemēro arī personām, kuru pastāvīgā dzīvesvieta neatrodas nevienā dalībvalstī, bet tur atrodas to uzņēmums.”

9        Šīs regulas 95. panta “[Eiropas Savienības] preču zīmju tiesas” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nosaka savā teritorijā cik iespējams ierobežotu skaitu valsts pirmās un otrās instances tiesu un tribunālu, turpmāk “[Eiropas Savienības] preču zīmju tiesas”, kas veic funkcijas, kas tām piešķirtas ar šo regulu.”

10      Saskaņā ar šīs pašas regulas 96. pantu “Piekritība attiecībā uz pārkāpumiem un derīgumu”:
“[Eiropas Savienības] preču zīmju tiesām ir izņēmuma piekritība attiecībā uz:
a)      visām prasībām sakarā ar pārkāpumiem un, ja to atļauj valsts likums, prasībām sakarā ar pārkāpuma draudiem attiecībā uz [Eiropas Savienības] preču zīmēm;
[..].”

11      Regulas Nr. 207/2009 97. pants “Starptautiska piekritība” ir formulēts šādi:
“1.      Atbilstīgi šīs regulas, kā arī Regulas [Nr. 44/2001] noteikumiem, kas piemērojami, ievērojot 94. pantu, lietas izskatīšanas procesus attiecībā uz 96. pantā minētajām prasībām ceļ tās dalībvalsts tiesās, kurā atrodas atbildētāja pastāvīgā dzīvesvieta vai, ja atbildētājam nav pastāvīgās dzīvesvietas nevienā dalībvalstī, tajā dalībvalstī, kur atrodas tā uzņēmums.
2.      Ja atbildētājam nav ne pastāvīgās dzīvesvietas, ne uzņēmuma nevienā dalībvalstī, lietas izskatīšanas procesu uzsāk tās dalībvalsts tiesās, kurā atrodas prasītāja pastāvīgā dzīvesvieta vai, ja prasītājam nav pastāvīgās dzīvesvietas nevienā dalībvalstī, tajā dalībvalstī, kur atrodas tā uzņēmums.
3.      Ja ne atbildētājam, ne prasītājam nav ne pastāvīgās dzīvesvietas, ne uzņēmuma nevienā no dalībvalstīm, lietas izskatīšanas procesu uzsāk tās dalībvalsts tiesās, kurā atrodas [EUIPO] mītne.
[..]
5.      Lietas izskatīšanas procesus attiecībā uz 96. pantā minētajām prasībām, izņemot prasības par paziņošanu, ka [Eiropas Savienības] preču zīmes pārkāpuma nav, var uzsākt arī tās dalībvalsts tiesās, kurā pārkāpums noticis vai draudējis notikt vai kurā notikusi darbība 9. panta 3. punkta otrā teikuma nozīmē.”

12      Šīs regulas 98. panta “Piekritības apjoms” 1. punktā ir paredzēts:
“[Eiropas Savienības] preču zīmju tiesai, kuras piekritība pamatojas uz 97. panta 1. līdz 4. punktu, ir piekritība attiecībā uz:
a)      pārkāpumiem, kas izdarīti vai draudējuši notikt jebkuras dalībvalsts teritorijā;
[..].”
 Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

13      Hummel Holding ir Dānijā dibināts uzņēmums, kurš ražo sporta preces, sporta un brīvā laika apģērbu, kā arī sporta un brīvā laika apavus. Tam pieder starptautiska grafiska preču zīme, kas reģistrēta ar Nr. 943057 un kura izraisa sekas Savienībā attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “Apģērbi, apavi, galvassegas”.

14      Nike, kuras juridiskā adrese ir Savienotajās Valstīs, ir grupas Nike galvenā sabiedrība, kas tirgo sporta preces visā pasaulē. Nike Retail, kas ir reģistrēta Nīderlandē, arī pieder šai grupai. Šī pēdējā minētā izmanto Interneta vietni, kurā tiek prezentētas un piedāvātas Nike preces, tostarp arī Vācijā. Papildus tiešsaistes izplatīšanai šajā Interneta vietnē, preces Vācijā tiek pārdotas ar neatkarīgu tirgotāju starpniecību, kuri tās iepērk no Nike Retail. Nike koncerna uzņēmumiem Vācijā nav vairumtirdzniecības vai mazumtirdzniecības veikalu.

15      Nike Deutschland GmbH, kuras juridiskā adrese ir Frankfurt am Main (Frankfurte pie Mainas, Vācija) un kas ir viena no pamatlietas dalībniecēm, pēc Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) domām, ir Nike Retail meitasuzņēmums. Nike Deutschland nav savas Interneta vietnes, un tā neizplata preces gala vai vidusposma patērētājiem. Savukārt tā apspriež līgumus starp starpniekiem un Nike Retail un sniedz šai pēdējai minētajai sabiedrībai palīdzību līgumu reklāmā un izpildē. Nike Deutschland arī galapatērētājiem nodrošina pēcpārdošanas apkalpošanu.

16      Hummel Holding uzskata, ka ar konkrētām Nike precēm, it īpaši basketbola šortiem, tiek pārkāpta šī sprieduma 13. punktā norādītā preču zīme, un norāda, ka vairums pārkāpumu ir notikuši Vācijā. Tā pret Nike un Nike Retail cēla prasību Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa, Vācija), kuras jurisdikcija tika atzīta tāpēc, ka Nike Deutschland ir Nike uzņēmums, vienlaikus noraidot prasību pēc būtības. Hummel Holding par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

17      Hummel Holding lūdz izbeigt šo preču importu un eksportu, reklāmu, piedāvājumu, tirdzniecību un piekrišanas šo preču laišanai tirgū sniegšanu, no vienas puses, attiecībā uz Savienības teritoriju (pakārtoti, Vācijas Federatīvās Republikas teritoriju) saistībā ar Nike, un, no otras puses, attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas teritoriju – saistībā ar Nike Retail.

18      Nike un Nike Retail izvirza Vācijas tiesu starptautiskās jurisdikcijas neesamību.

19      Iesniedzējtiesa uzskata, ka Vācijas tiesu starptautiskā jurisdikcija pret Nike grupu vērsto prasību izskatīšanai, kas attiecas uz visu Savienību, var izrietēt tikai no Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkta. Tomēr tā norāda, ka jēdziena “uzņēmums” apjoms šīs normas izpratnē neatkarīgu meitasuzņēmumu un zemāka līmeņa meitasuzņēmumu gadījumā ir pretrunīgs un Tiesa to nav paskaidrojusi.

20      Šādos apstākļos Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes augstākā tiesa Diseldorfā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Kādos apstākļos Eiropas Savienībā nereģistrēta uzņēmuma juridiski patstāvīgs zemāka līmeņa uzņēmums ar juridisko adresi ES dalībvalstī ir uzskatāms par šā uzņēmuma “uzņēmumu” [Regulas Nr. 207/2009] 97. panta 1. punkta izpratnē?”
 Par prejudiciālo jautājumu

21      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka juridiski neatkarīga sabiedrība, kas reģistrēta dalībvalstī un kas ir mātesuzņēmuma bez juridiskās adreses Savienībā zemāka līmeņa meitasuzņēmums, ir šī mātesuzņēmuma “uzņēmums” šīs normas izpratnē.

22      Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā tostarp ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, kas jādara, ņemot vērā ne tikai šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tās kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (šajā ziņā skat. spriedumus, 1984. gada 18. janvāris, Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, 11. punkts; 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 14. punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, Abcur, C‑544/13 un C‑545/13, EU:C:2015:481, 45. punkts).

23      Tāds gadījums ir ar jēdzienu “uzņēmums” Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkta izpratnē, jo šis jēdziens nav definēts šajā regulā un tajā nav nekādas norādes uz valsts tiesībām, lai varētu noteikt tā jēgu.

24      Vispirms ir jānorāda, ka Regulā Nr. 207/2009, izņemot tajā konkrēti norādītos izņēmuma gadījumus, ir paredzēts, ka Regulas Nr. 44/2001 normas ir jāpiemēro procedūrām saistībā ar Eiropas Savienības preču zīmi un šādu preču zīmju pieteikumiem, un tas skaidri izriet no Regulas Nr. 207/2009 preambulas 16. apsvēruma, kā arī no tās 94. panta un 97. panta 1. punkta.

25      Šajā nozīmē, lai gan konkrētās Regulas Nr. 44/2001 normās, kā, piemēram, tās 5. panta 5. punktā un 18. panta 2. punktā, ir atsauce arī uz jēdzienu “uzņēmums” – tādējādi, ka nav izslēgts, ka no Tiesas judikatūras izrietošā mācība saistībā ar šīm divām normām zināmā mērā var būt atbilstoša, lai interpretētu jēdzienu “uzņēmums” Regulas Nr. 207/2009 izpratnē, – tomēr nevar tikt uzskatīts, ka šim jēdzienam noteikti būtu jābūt vienādam apjomam atkarībā no tā, kā tas tiek izmantots vienas vai otras no šīm divām regulām kontekstā.

26      Neraugoties uz principu, ka Regula Nr. 44/2001 ir piemērojama tiesvedībām par Eiropas Savienības preču zīmi, dažas šīs regulas normas, it īpaši tās 4. pants un 5. panta 1. punkts, procedūrām, kas izriet no prasībām un pieteikumiem, kuri paredzēti Regulas Nr. 207/2009 96. pantā, atbilstoši šīs minētās regulas 94. panta 2. punktam nav piemērojamas. Ņemot vērā šo izslēgšanu, Regulas Nr. 207/2009 95. panta 1. punktā paredzēto Eiropas Savienības preču zīmju tiesu jurisdikcija izskatīt tās 96. pantā minētās prasības un pieteikumus tieši izriet no šīs pašas regulas normām, kuras attiecībā pret Regulas Nr. 44/2001 normām ir lex specialis (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, 26. un 27. punkts).

27      Turklāt Regulai Nr. 44/2001, no vienas puses, un Regulai Nr. 207/2009, no otras puses, ir dažādi mērķi. Regulas Nr. 44/2001 mērķis atbilstoši tās preambulas 12. un 13. apsvērumam ir papildus atbildētāja domicilam noteikt alternatīvu jurisdikcijas pamatojumu, kura pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu, lai veicinātu pareizu tiesvedību, vai saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību aizsargāt vājāko pusi ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā tas paredzēts vispārējās normās.

28      Savukārt Regulas Nr. 207/2009 mērķis atbilstoši tās preambulas 15.–17. apsvērumam ir stiprināt Eiropas Savienības preču zīmju aizsardzību un novērst pretrunīgus tiesu lēmumus, kā arī nodrošināt, lai netiktu skarta šo preču zīmju vienotība, nosakot, ka Eiropas Savienības preču zīmju tiesu nolēmumi rada sekas un attiecas uz visu Savienību.

29      Tādējādi, lai noteiktu elementus, kuri raksturo jēdzienu “uzņēmums” Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkta izpratnē, saskaņā ar šī sprieduma 22. punktā atgādināto Tiesas judikatūru ir jāņem vērā ne tikai šīs normas teksts, bet arī tās konteksts un mērķi.

30      Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkta tekstā nav precizējumu par jēdzienu “uzņēmums” tā piemērošanas nolūkā. Tomēr no tā izriet, ka atbildētājam, kuram nav domicila Savienībā, var tajā būt viens vai vairāki uzņēmumi, kas a priori, šķiet, nozīmē, ka šajā pēdējā minētajā gadījumā var vērsties dažādu dalībvalstu tiesās, kuru teritorijā atrodas šie uzņēmumi.

31      Kas attiecas uz kontekstu, kādā iekļaujas Regulas Nr. 207/2009 97. pants, ir jānorāda, ka šī norma garantē, ka Savienībā pastāv jurisdikcija visiem strīdiem jautājumos par Eiropas Savienības preču zīmes pārkāpumu un spēkā esamību. Šī panta, kurā ir norādīti vairāki starptautiskās kompetences pamati, 1.–4. punktā ir uzskaitīti secīgi kritēriji, kas ļauj noteikt dalībvalsti, kuras tiesām ir jurisdikcija atbilstoši šīs regulas 98. panta 1. punkta a) apakšpunktam, lai nodrošinātu efektīvu Eiropas Savienības preču zīmju aizsardzību visā tās teritorijā.

32      Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punktā pamatā ir noteikts, ka jurisdikcija ir tās dalībvalsts tiesām, kuras teritorijā atrodas atbildētāja pastāvīgā dzīvesvieta [domicils], vai, ja atbildētājam nav pastāvīgās dzīvesvietas [domicila] nevienā dalībvalstī, tajā dalībvalstī, kur atrodas tā uzņēmums. Tikai tad, ja atbildētājam nav nedz domicila, nedz uzņēmuma Savienības dalībvalsts teritorijā, šī panta 2. un 3. punktā ir attiecīgi, pakārtoti, paredzēta jurisdikcija prasītāja domicila vai uzņēmuma atrašanās vietas valsts tiesām un, vēl pakārtotāk, tās dalībvalsts tiesu jurisdikcija, kurā ir EUIPO mītne.

33      Šī panta 5. punktā tostarp ir noteikta jurisdikcija tās dalībvalsts tiesām, kuras teritorijā pārkāpums noticis vai draudējis notikt, un tas ir gadījums, kad šādai tiesai, kā tas izriet no Regulas Nr. 207/2009 98. panta, tomēr ir ierobežota jurisdikcija savas dalībvalsts teritorijā.

34      Tādējādi, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 80. punktā, Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punktā, kurā ir paredzēta tās dalībvalsts tiesu jurisdikcija, kurā atrodas sabiedrības bez juridiskās adreses Savienībā uzņēmums, ne tikai nav noteikts izņēmums no atbildēja domicila valsts jurisdikcijas principa, kas izriet no Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punkta, to lasot kopā ar tās preambulas 11. apsvērumu, bet, visdrīzāk, ir atainota tā īstenošana, un tas liek šo jēdzienu interpretēt plaši.

35      Proti, vispārējā principa raksturs, kāds ir šai jurisdikcijas normai, kas ir actor sequitur forum rei principa izpausme, ir izskaidrojams ar to, ka tas ļauj atbildētājam principā vieglāk aizstāvēties (šajā ziņā skat. spriedumus, 2000. gada 13. jūlijs, Group Josi, C‑412/98, EU:C:2000:399, 35. punkts, un 2002. gada 19. februāris, Besix, C‑256/00, EU:C:2002:99, 52. punkts). Taču tā tas ir tad, ja – kā norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 82. punktā – lietas dalībniekam ir jāaizstāvas tās dalībvalsts tiesā, kurā tam ir uzņēmums un kurai tas atrodas fiziski vistuvāk.

36      Turklāt šāda interpretācija nekaitē tiesiskā regulējuma par Eiropas Savienības preču zīmi mērķiem, kas ir atgādināti šī sprieduma 28. punktā, jo Eiropas Savienības preču zīmju tiesu, kurām ir jurisdikcija atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 97. pantam, spriedumi rada sekas un attiecas uz visu Savienību.

37      Šāda plaša interpretācija liek uzskatīt, ka ir jāpastāv konkrētā materiālām pazīmēm, kuras viegli ļauj atpazīt “uzņēmumu” Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkta izpratnē. Kā norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 52. punktā, šāda pastāvēšana prasa reālu un stabilu klātbūtni, proti, vietu, no kuras tiek veikta komercdarbība un kurā ir arī personāls, kā arī materiālais aprīkojums. Turklāt uz ārpusi šim uzņēmumam ilgtermiņā ir jāizpaužas kā mātesuzņēmuma atvasinājumam (šajā ziņā skat. spriedumus, 1978. gada 22. novembris, Somafer, 33/78, EU:C:1978:205, 11. punkts; 1981. gada 18. marts, Blanckaert & Willems, 139/80, EU:C:1981:70, 12. punkts; 1987. gada 9. decembris, SAR Schotte, 218/86, EU:C:1987:536, 10. punkts, un 2012. gada 19. jūlijs, Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, 48. punkts).

38      Šajā sakarā nav nozīmes tam, vai sabiedrības, kuras juridiskā adrese ir ārpus Savienības, uzņēmumam vienas dalībvalsts teritorijā ir vai nav juridiskas personas statuss (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 15. decembris, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 54. punkts). Trešajām personām ir jāvar paļauties uz iespaidu, ko radījis uzņēmums, rīkojoties kā mātesuzņēmuma atvasinājumam (šajā ziņā skat. spriedumu, 1987. gada 9. decembris, SAR Schotte, 218/86, EU:C:1987:536, 15. punkts).

39      Tam, ka tajā dalībvalstī reģistrēta sabiedrība, kuras tiesās ir celta prasība, ir ārpus Savienības reģistrētas sabiedrības zemāka līmeņa meitasuzņēmums, nevis tās tiešs meitasuzņēmums, arī nav nozīmes, ja vien ir izpildīti šī sprieduma 37. punktā norādītie nosacījumi.

40      Turklāt principā Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā nav svarīgi, vai šādi noteikts uzņēmums ir vai nav piedalījies apgalvotajā pārkāpumā. Šāda prasība, kas ir paredzēta Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punktā, turklāt neatbilst nepieciešamībai jēdzienu “uzņēmums”, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 34. punktā, interpretēt plaši.

41      Ņemot vērā šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 207/2009 97. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstī reģistrēta juridiski neatkarīga sabiedrība, kas ir mātesuzņēmuma bez juridiskās adreses Savienībā zemāka līmeņa meitasuzņēmums, ir šī mātesuzņēmuma “uzņēmums” šīs normas izpratnē, ja šis meitasuzņēmums ir darījumu veikšanas centrs, kuram tajā dalībvalstī, kurā tas atrodas, ir patiesa un stabila klātbūtne, no kura tiek veikta komercdarbība un kas ilgtermiņā uz ārpusi izpaužas kā mātesuzņēmuma atvasinājums.
 Par tiesāšanās izdevumiem

42      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 97. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstī reģistrēta juridiski neatkarīga sabiedrība, kas ir mātesuzņēmuma bez juridiskās adreses Savienībā zemāka līmeņa meitasuzņēmums, ir šī mātesuzņēmuma “uzņēmums” šīs normas izpratnē, ja šis meitasuzņēmums ir darījumu veikšanas centrs, kuram tajā dalībvalstī, kurā tas atrodas, ir patiesa un stabila klātbūtne, no kura tiek veikta komercdarbība un kas ilgtermiņā uz ārpusi izpaužas kā mātesuzņēmuma atvasinājums.

[Paraksti]

*      Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1996. gada 28. martā. # Muireann Noonan pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Pieņemšana darbā - Atteikums sniegt atļauju piedalīties konkursā. # Lieta T-60/92.


title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2017. gada 6. septembris.#Intel Corp. pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – LESD 102. pants – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Lojalitātes atlaides – Komisijas kompetence – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 19. pants.#Lieta C-413/14 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2017. gada 6. septembrī (
            *1
         )
      Apelācija – LESD 102. pants – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Lojalitātes atlaides – Komisijas kompetence – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 19. pants
      Lieta C‑413/14 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2014. gada 26. augustā iesniedza

            Intel Corporation Inc
         ., Vilmingtona (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv D. M. Beard, QC, kā arī A. Parr un R. Mackenzie, solicitors,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējās lietas dalībnieces –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv T. Christoforou, V. Di Bucci, M. Kellerbauer un N. Khan, pārstāvji,
      atbildētāja pirmajā instancē,

            Association for Competitive Technology Inc
         ., Vašingtona (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv J.-F. Bellis, advokāts,

            Union fédérale des consommateurs – Que choisir (UFC – Que choisir),

      personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičš [M. Ilešič], H. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], M. Bergere [M. Berger], M. Vilars [M. Vilaras] un J. Regans [E. Regan], tiesneši A. Ross [A. Rosas], J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Levits, F. Biltšens [F. Biltgen], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 21. jūnija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 20. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Intel Corporation Inc. (turpmāk tekstā – “Intel”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 12. jūnija spriedumu lietā Intel/Komisija (T‑286/09, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2014:547), ar ko minētā tiesa noraidīja tās prasību atcelt Komisijas 2009. gada 13. maija Lēmumu C(2009) 3726, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 82. pantu un EEZ līguma 54. pantu (Lieta COMP/C‑3/37.990 – Intel) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), preambulas 25. apsvērumā ir skaidrots:
               “Konkurences noteikumu pārkāpumu atklāšana kļūst arvien sarežģītāka, un, lai efektīvi aizsargātu konkurenci, jāpapildina Komisijas izmeklēšanas pilnvaras. Komisijai jo īpaši jāpiešķir pilnvaras iztaujāt jebkuras personas, kam var būt noderīga informācija, un fiksēt izdarītos paziņojumus. [..] Komisijas pilnvarotajiem ierēdņiem jāpiešķir arī pilnvaras prasīt jebkādu informāciju, kas saistīta ar pārbaudes priekšmetu un mērķi.”

               3

               Šīs regulas preambulas 32. apsvērumā ir paredzēts:
               “Attiecīgajiem uzņēmumiem jāpiešķir tiesības paust savu viedokli Komisijai, trešām personām, kuru intereses var ietekmēt ar lēmumu, jādod iespēja iepriekš iesniegt savus apsvērumus, un pieņemtie lēmumi plaši jāpopularizē. Nodrošinot attiecīgo uzņēmumu aizstāvības tiesības, jo īpaši tiesības piekļūt lietas materiāliem, ir būtiski, lai tiktu aizsargāti komercnoslēpumi. Līdzīgi jānodrošina tīklā savstarpēji sniegtās informācijās konfidencialitāte.”

               4

               Regulas Nr. 1/2003 19. pantā “Pilnvaras pieņemt paziņojumus” ir noteikts:
               “1.   Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija var iztaujāt jebkuru fizisku vai juridisku personu, kas piekrīt iztaujāšanai, ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu.
               2.   Ja iztaujāšanu, ievērojot 1. punktu, veic uzņēmuma telpās, Komisija informē tās dalībvalsts konkurences iestādi, kuras teritorijā notiek iztaujāšana. Ja to pieprasa minētās dalībvalsts konkurences iestāde, tās pārstāvji var palīdzēt amatpersonām un citām pavadošām personām, kuras pilnvarojusi Komisija, veikt iztaujāšanu.”

               5

               Padomes 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV 2004, L 123, 18. lpp.), 3. pantā “Pilnvaras pieņemt paziņojumus” ir noteikts:
               “1.   Ja Komisija saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 19. pantu iztaujā kādu personu ar šīs personas piekrišanu, tā iztaujāšanas sākumā norāda iztaujāšanas juridisko pamatu un mērķi, kā arī atgādina par tās brīvprātīgo raksturu. Komisija informē iztaujājamo personu arī par tās nodomu fiksēt iztaujāšanu.
               2.   Iztaujāšanu var veikt jebkādā veidā, tai skaitā pa telefonu vai izmantojot elektroniskos saziņas līdzekļus.
               3.   Komisija iztaujājamo personu paziņojumus var fiksēt jebkādā veidā. Jebkura ieraksta kopiju dara pieejamu iztaujātajai personai apstiprināšanai. Vajadzības gadījumā Komisija nosaka termiņu, līdz kuram iztaujātā persona var informēt Komisiju par labojumiem, kas jāizdara sniegtajā paziņojumā.”

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               6

                  Intel ir saskaņā ar ASV tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas nodrošina mikroprocesoru (turpmāk tekstā – “CPU”), mikroshēmojumu (chipsets) un citu pusvadītāju izstrādājumu, kā arī platformu risinājumu, kas saistīti ar datu apstrādi un sakaru līdzekļiem, projektēšanu, izstrādi, ražošanu un tirgošanu.

               7

               Šajā lietā konkrētais tirgus ir procesoru, it īpaši CPU x86, tirgus. x86 arhitektūra ir Intel izveidotais standarts saviem CPU, un to var izmantot gan Windows, gan Linux operētājsistēmās.

               8

               Pēc tam, kad 2000. gada 18. oktobrīAdvanced Micro Devices Inc. (turpmāk tekstā – “AMD”) iesniedza oficiālo sūdzību un 2003. gada 26. novembrī to papildināja, Komisija 2004. gada maijā uzsāka virkni izmeklēšanas pasākumu un 2005. gada jūlijā veica pārbaudes uz vietas vairākās Intel uzņēmuma atrašanās vietās, tostarp Vācijā, Spānijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē, kā arī vairāku Intel klientu atrašanās vietās Vācijā, Spānijā, Francijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē.

               9

               2007. gada 26. jūlijā Komisija nosūtīja Intel paziņojumu par iebildumiem saistībā ar Intel rīcību attiecībā uz pieciem lielajiem informātikas iekārtu ražotājiem (Original Equipment Manufacturer, turpmāk tekstā – “OEM”), proti, Dell Inc., Hewlett–Packard Company (HP), Acer Inc., NEC Corp. un International Business Machines Corp. (IBM). 2008. gada 7. janvārīIntel atbildēja uz minēto paziņojumu, un 2008. gada 11. un 12. martā notika uzklausīšana.

               10

               2008. gada 17. jūlijā Komisija nosūtīja Intel papildu paziņojumu par iebildumiem saistībā ar Intel rīcību attiecībā pret elektronikas iekārtu izplatītāju un Eiropas galddatoru lielāko izplatītāju Media–Saturn–Holding GmbH (turpmāk tekstā – “MSH”), kā arī attiecībā uz Lenovo Group Ltd (turpmāk tekstā – “Lenovo”), kas ir cits OEM. Šajā paziņojumā bija ietverti jauni pierādījumi par Intel rīcību attiecībā pret dažiem no 2007. gada 26. jūlija paziņojumā par iebildumiem minētajiem OEM. Intel uz šo paziņojumu neatbildēja noteiktajā termiņā.

               11

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija aprakstīja divus Intel rīcības veidus attiecībā pret tās komerciāliem partneriem, proti, nosacījuma atlaides un “klajus ierobežojumus”, ar mērķi izstumt konkurentu, t.i., AMD, no CPU x86 tirgus. Saistībā ar pirmo rīcības veidu četriem OEM, konkrēti, Dell, Lenovo, HP un NEC tika piešķirtas atlaides ar nosacījumu, ka tie visu vai gandrīz visu savu CPU x86 iegādi veic pie Intel. Saistībā ar otro rīcības veidu par labu OEM tika piešķirti maksājumi, lai tie paildzinātu, izbeigtu vai ierobežotu noteiktu preču tirdzniecību, kas aprīkotas ar AMD ražotajiem CPU.

               12

               Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija secināja, ka pastāv LESD 102. panta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.) 54. panta vienots un turpināts pārkāpums laikposmā no 2002. gada oktobra līdz 2007. gada decembrim un līdz ar to uzlika Intel naudas sodu EUR 1,06 miljardu apmērā.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               13

               Ar 2009. gada 22. jūlijā Vispārējās tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu Intel cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, izvirzot deviņus pamatus.

               14

               Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2009. gada 2. novembrī, Association for Competitive Technology Inc. (turpmāk tekstā – “ACT”) lūdza atļauju iestāties lietā Intel prasījumu atbalstam. Ar 2010. gada 7. jūnija lēmumu tai tika atļauts iestāties lietā.

               15

               Sava pirmā prasības pamata pamatošanai, kas attiecās uz horizontālajiem jautājumiem attiecībā uz Komisijas sniegtajiem juridiskajiem vērtējumiem, Intel apstrīdēja pierādīšanas pienākuma sadali un vajadzīgo pierādījumu apjomu, atlaižu un maksājumu, kas piešķirti kā atlīdzība par ekskluzīvo apgādi, juridisku kvalifikāciju, kā arī to maksājumu juridisko kvalifikāciju, kurus Komisija ir dēvējusi par “klajiem ierobežojumiem” un ar kuriem bija paredzēts panākt, ka OEM atliek, atceļ vai ierobežo izstrādājumu, kas aprīkoti ar AMD ražotajiem CPU, laišanu tirdzniecībā.

               16

               Pārsūdzētā sprieduma 79. punktā Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka par labu Dell, HP, NEC un Lenovo piešķirtās atlaides bija ekskluzivitātes atlaides, jo tās bija piesaistītas nosacījumam, ka klients iegādājas no Intel vai nu visus tā vajadzībām nepieciešamos CPU x86, vai arī būtisku daļu no tā vajadzībām nepieciešamā daudzuma. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 80.–89. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šādas atlaides ļaunprātīga rakstura kvalifikācija nav atkarīga no konkrētās lietas apstākļu vērtējuma, kura mērķis būtu noteikt atlaides spēju ierobežot konkurenci.

               17

               Pārsūdzētā sprieduma 172.–197. punktā Vispārējā tiesa pilnības labad norādīja, ka Komisija – juridiski pietiekami un pamatojoties uz konkrētās lietas apstākļu vērtējumu – ir pierādījusi ekskluzivitātes atlaižu un maksājumu, ko Intel piešķīrusi Dell, HP, NEC, Lenovo un MSH, spēju ierobežot konkurenci.

               18

               Saistībā ar otro prasības pamatu, ar kuru bija apgalvots, ka Komisija neesot pierādījusi savu teritoriālu kompetenci piemērot LESD 101. un 102. pantu rīcībai attiecībā uz Acer un Lenovo, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 244. punktā vispirms secināja, ka, lai pamatotu Komisijas kompetenci atbilstoši starptautisko publisko tiesību normām, pietiek pierādīt, ka raksturīgās sekas rīcība ir radījusi vai tā ir tikusi īstenota Eiropas Savienībā. Turpinājumā, pārsūdzētā sprieduma 296. punktā tā nosprieda, ka būtiskās, paredzamās un tiešās sekas, ko Intel rīcība varēja radīt Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) teritorijā, ļāva pamatot Komisijas kompetenci. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 314. punktā pilnības labad tā secināja, ka šī kompetence tāpat ir pamatota ar attiecīgās rīcības īstenošanas Savienības un EEZ teritorijā faktu.

               19

               Sava trešā prasības pamata pamatošanai, kas attiecās uz Komisijai pārmestajiem procesuālo noteikumu pārkāpumiem, Intel tostarp norādīja uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo nebija sagatavots protokols, kurā būtu atspoguļots sanāksmes ar D1 k-gu saturs, un argumentēja, ka dažus ar šo sanāksmi saistītos elementus varētu izmantot kā attaisnojošus pierādījumus. Tāpat tika apgalvots, ka Komisija nepamatoti esot atteikusies rīkot otro uzklausīšanu, kā arī darīt zināmus dažus AMD dokumentus, kuriem varot būt nozīme Intel aizstāvībai.

               20

               Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 618. punktā norādīja, ka attiecīgā sanāksme nav uzskatāma par oficiālu iztaujāšanu Regulas Nr. 1/2003 19. panta izpratnē un ka Komisijai nebija pienākuma rīkot šādu iztaujāšanu. Līdz ar to minētajā punktā tā secināja, ka Regulas Nr. 773/2004 3. pants nav piemērojams un ka tātad arguments, kurā tiek apgalvots šajā tiesību normā paredzēto formalitāšu pārkāpums, nav iedarbīgs.

               21

               Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 621. un 622. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, lai gan Komisija, nesagatavojot dokumentu, kurā būtu ietverts īss kopsavilkums par minētajā sanāksmē apspriestajiem tematiem un būtu norādīti tās dalībnieku uzvārdi, ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, tā tomēr izlaboja šo sākotnējo nepilnību, nododot Intel rīcībā iekšējās piezīmes, kas attiecas uz šo pašu sanāksmi, nekonfidenciālu versiju.

               22

               Spriežot par ceturto prasības pamatu, kas attiecās uz apgalvotajām kļūdām vērtējumā saistībā ar rīcību attiecībā uz OEM un MSH, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 665., 894., 1032., 1221., 1371. un 1463. punktā pilnībā noraidīja Intel iebildumus saistībā ar Dell, HP, NEC, Lenovo, Acer un MSH.

               23

               Runājot par piekto prasības pamatu, ar ko Intel apstrīdēja kopējās stratēģijas, kuras mērķis būtu likt šķēršļus AMD piekļuvei vissvarīgākajiem pārdošanas kanāliem, esamību, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 1551. un 1552. punktā nosprieda, ka Komisija būtībā juridiski pietiekami ir pierādījusi Intel rīcības pretkonkurences rakstura noslēpšanas mēģinājumu un kopējās ilgtermiņa stratēģijas, kuras mērķis bija likt šķēršļus AMD piekļuvei minētajiem pārdošanas kanāliem, īstenošanu.

               24

               Attiecībā uz sesto prasības pamatu, saskaņā ar kuru Komisija nepareizi esot piemērojusi Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.), Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 1598. punktā tostarp uzskatīja, ka ne tiesiskās noteiktības princips, ne arī likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma princips nav šķērslis tam, ka Komisija nolemj pieņemt un piemērot jaunas pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai pat pēc tam, kad pārkāpums ir izdarīts. Turklāt minētajā punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka konkurences tiesību normu efektīva piemērošana attaisno to, ka uzņēmumam ir jāņem vērā iespēja, ka var tikt grozīta Komisijas vispārīga konkurences politika naudas sodu jomā – gan attiecībā uz naudas sodu noteikšanas metodi, gan to līmeni.

               25

               Saistībā ar septīto prasības pamatu, kas attiecās uz apgalvojumu, ka LESD 102. pants neesot ticis pārkāpts tīši vai aiz neuzmanības, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 1602. un 1603. punktā būtībā nosprieda, ka Intel nevarēja nezināt par savas rīcības pretkonkurences raksturu un ka apstrīdētajā lēmumā ietvertie pierādījumi juridiski pietiekami pierāda, ka Intel tika īstenojusi kopējo ilgtermiņa stratēģiju ar mērķi likt šķēršļus AMD piekļuvei no stratēģiskā viedokļa vissvarīgākajiem pārdošanas kanāliem un ka tā mēģināja noslēpt savas rīcības pretkonkurences raksturu.

               26

               Saistībā ar astoto prasības pamatu, kas attiecās uz apgalvoto uzliktā naudas soda nesamērīgumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 1614.–1616. punktā konstatēja, ka Komisijas agrāka lēmumpieņemšanas prakse nav izmantojama kā naudas sodu tiesiskais regulējums konkurences jomā un ka katrā ziņā Intel šajā sakarā minētajiem lēmumiem nav nozīmes saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 1627. un 1628. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka pretēji tam, ko apgalvoja Intel, Komisija, nosakot pārkāpuma smagumu, nav ņēmusi vērā pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.

               27

               Visbeidzot attiecībā uz devīto prasības pamatu, kas bija vērsts uz uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu, īstenojot Vispārējās tiesas neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 1647. punktā tostarp nosprieda, ka nekas Intel izvirzītajos iebildumos, argumentos un tiesiskajos un faktiskajos apstākļos neļauj secināt, ka uzliktā naudas soda apmērs būtu nesamērīgs. Proti, minētajā punktā Vispārējā tiesa secināja, ka šis naudas sods ir piemērots konkrētās lietas apstākļiem, un uzsvēra, ka tas ir daudz mazāks nekā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā maksimālā 10 % robežvērtība.

         Lietas dalībnieku prasījumi tiesvedībā Tiesā

               28

                  Intel prasījumi Tiesai ir šādi:

                        –

                        pilnībā vai daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        –

                        pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        –

                        atcelt vai būtiski samazināt uzlikto naudas sodu;

                        –

                        pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā to izspriestu atbilstoši Tiesas spriedumam, un

                        –

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.

               29

               Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

                        –

                        noraidīt apelācijas sūdzību un

                        –

                        piespriest Intel atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               30

                  ACT lūdz Tiesu:

                        –

                        pilnībā apmierināt Intel apelācijas sūdzību un

                        –

                        piespriest Komisijai atlīdzināt ACT tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies apelācijas tiesvedībā un saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu.

         Par apelācijas sūdzību

               31

               Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Intel izvirza sešus pamatus. Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu Intel apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neesot izvērtējusi strīdīgās atlaides, ņemot vērā visus būtiskos apstākļus. Saistībā ar otro apelācijas sūdzības pamatu Intel norāda uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, izvērtējot pārkāpuma konstatējumu attiecībā uz 2006. un 2007. gadu, tostarp attiecībā uz novērtējumu par strīdīgo atlaižu tirgus segumu šajos divos gados. Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu Intel apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz ekskluzivitātes atlaižu, ko Intel bija nolīgusi ar HP un Lenovo, juridisko kvalifikāciju. Saistībā ar ceturto apelācijas sūdzības pamatu Intel norāda, ka Vispārējā tiesa nepamatoti esot secinājusi, ka Komisija, rīkojoties saistībā ar D1 k-ga iztaujāšanu, nav pieļāvusi būtisku procesuālo noteikumu pārkāpumu, kas aizskartu Intel tiesības uz aizstāvību. Piektais apelācijas sūdzības pamats ir par to, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot piemērojusi kritērijus, kas attiecas uz Komisijas kompetenci attiecībā uz Intel un Lenovo starpā noslēgtajiem nolīgumiem saistībā ar 2006. un 2007. gadu. Visbeidzot ar sesto apelācijas sūdzības pamatu Intel lūdz Tiesu atcelt vai būtiski samazināt uzlikto naudas sodu, piemērojot samērīguma principu, kā arī Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.

         Par piekto apelācijas sūdzības pamatu – to, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot piemērojusi kritērijus, kas attiecas uz Komisijas kompetenci attiecībā uz “Intel” un “Lenovo” starpā noslēgtajiem nolīgumiem saistībā ar 2006. un 2007. gadu
      Lietas dalībnieku argumenti

               32

               Ar savu piekto pamatu, kas būtu jāaplūko pirmām kārtām, ciktāl tas attiecas uz Komisijas kompetenci, Intel visupirms apgalvo, ka Vispārējā tiesa nepamatoti esot apstiprinājusi, ka Komisijas kompetencē ir piemērot LESD 102. pantu attiecībā uz nolīgumiem, ko Intel noslēgusi ar Lenovo, Ķīnas uzņēmumu, 2006. un 2007. gadā. Proti, kritērijs, kas balstīts uz pretkonkurences darbību īstenošanas vietu (turpmāk tekstā – “īstenošanas kritērijs”), un kritērijs, kas balstīts uz šo darbību raksturīgām sekām Savienībā (turpmāk tekstā – “raksturīgu seku kritērijs”), nevarot konkrētajā gadījumā pamatot Komisijas kompetenci.

               33

               Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 311. punktā kļūdaini esot nospriedusi, ka šo nolīgumu īstenošana varētu tikt konstatēta, ņemot vērā darbības, kas ietekmē klientu prognozes attiecībā uz to lejupējo ražojumu pārdevumiem visā pasaulē, tostarp EEZ. Taču šis apstāklis neļaujot konstatēt Komisijas kompetenci atbilstoši īstenošanas kritērijam, jo strīdīgā rīcība neesot īstenota EEZ teritorijā un Intel neesot pārdevusi ražojumus Lenovo EEZ teritorijā.

               34

               Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieļaujot izmantot raksturīgu seku kritēriju, lai noteiktu Komisijas kompetenci. Intel ieskatā tikai īstenošanas kritērijs esot judikatūrā pieļautais kompetences pamats.

               35

               Turpinājumā Intel apgalvo, ka, pat ja tiktu pieņemts, ka raksturīgu seku kritērijs patiešām ir piemērojams, tas nevarētu pamatot Komisijas kompetenci konkrētajā gadījumā. Šajā ziņā tā atsaucas uz 2014. gada 27. februāra sprieduma InnoLux/Komisija (T‑91/11, EU:T:2014:92) 87. punktu, kurā Vispārējā tiesa secinājusi, ka, ja sastāvdaļas vispirms tiek pārdotas ārpus EEZ neatkarīgiem pircējiem, saikne starp iekšējo tirgu un pārkāpumu ir pārāk vāja. Intel no tā secina, ka nebija iespējams paredzēt, ka nolīgumi, kas noslēgti ar Lenovo un attiecas uz CPU, un ko bija domāts piegādāt Ķīnā, radīs nepastarpinātas un būtiskas sekas EEZ. Turklāt, pat ja pietiktu ar netiešām sekām, lai konstatētu kompetenci, 2006. un 2007. gada nolīgumi ar Lenovo neesot varējuši radīt būtiskas sekas EEZ teritorijā.

               36

               Turklāt Intel skatījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 289. punktā esot prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu, liekot Intel pierādīt, ka visi plānotie pārdevumi attiecās uz Eiropas, Tuvo Austrumu un Āfrikas reģiona apgabaliem, kas atrodas ārpus EEZ.

               37

               Visbeidzot, Intel uzsver, ka Komisijas pieeja izraisītu jurisdikcijas konfliktus ar citām konkurences iestādēm un radītu reālo ne bis in idem principa pārkāpuma risku.

               38

                  ACT būtībā pievienojas Intel argumentiem. Tā tostarp norāda, ka saskaņā ar LESD 102. panta formulējumu un judikatūru, kas izriet no 1988. gada 27. septembra sprieduma Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija (89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 un no 125/85 līdz 129/85, EU:C:1988:447), esot jāpierāda, ka attiecīgā rīcība ierobežo konkurenci kopējā tirgū.

               39

               Komisija uzskata, ka piektais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.

         Tiesas vērtējums

               40

               Pārsūdzētā sprieduma 244. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisijas kompetence konstatēt un sodīt ārpus Savienības veikto rīcību, pamatojoties uz starptautisko publisko tiesību normām, var tikt konstatēta vai nu atbilstoši īstenošanas kritērijam, vai arī raksturīgu seku kritērijam, un turpinājumā pārbaudīja Komisijas kompetenci konkrētajā lietā saskaņā ar raksturīgu seku kritēriju un pēc tam – pakārtoti – saskaņā ar īstenošanas kritēriju.

               41

               Šajā kontekstā, pirmkārt, ir jāizvērtē Intel un ACT arguments, ka Vispārējā tiesa esot nepamatoti atzinusi, ka raksturīgu seku kritērijs var pamatot Komisijas kompetenci.

               42

               Šajā ziņā, līdzīgi kā to darījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 288. punktā, ir jāatgādina, ka LESD 101. un 102. pantā izklāstītās Savienības konkurences tiesību normas ir vērstas uz to, lai aptvertu uzņēmumu kolektīvu vai vienpusēju rīcību, kas ierobežo konkurenci iekšējā tirgū. Proti, ar LESD 101. pantu ir aizliegti nolīgumi un darbības, kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci “iekšējā tirgū”, savukārt ar LESD 102. pantu ir aizliegta dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana “iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā”.

               43

               Tādējādi saistībā ar LESD 101. panta piemērošanu ir nospriests, ka apstāklis, ka kāds uzņēmums, kas piedalās nolīgumā, atrodas trešajā valstī, nav šķērslis piemērot minēto tiesību normu, ja šāds nolīgums rada sekas iekšējā tirgus teritorijā (spriedums, 1971. gada 25. novembris, Béguelin Import, 22/71, EU:C:1971:113, 11. punkts).

               44

               Turklāt ir jāatgādina, ka, lai pamatotu īstenošanas kritērija piemērošanu, Tiesa uzsvēra, ka, padarot konkurences tiesībās paredzēto aizliegumu piemērojamību atkarīgu no aizliegtas vienošanās noslēgšanas vietas, uzņēmumiem acīmredzami tiktu nodrošināts vienkāršs veids, kā izvairīties no minētajiem aizliegumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1988. gada 27. septembris, Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija, 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 un no 125/85 līdz 129/85, EU:C:1988:447, 16. punkts).

               45

               Raksturīgu seku kritērijs ir vērsts uz to pašu mērķi, proti, aptvert rīcību, kura gan nav veikta Savienības teritorijā, bet kuras pretkonkurences sekas var būt jūtamas Savienības tirgū.

               46

               Tātad Intel, kuru atbalsta ACT, nepareizi apgalvo, ka raksturīgu seku kritērijs nevarot pamatot Komisijas kompetenci.

               47

               Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.

               48

               Otrkārt, ir jāizvērtē Intel pakārtoti izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru, pat ja tiktu pieņemts, ka raksturīgu seku kritērijs ir piemērojams konkrētajā gadījumā, Vispārējā tiesa kļūdaini esot secinājusi, ka 2006. un 2007. gadā ar Lenovo noslēgtie nolīgumi rada paredzamas, nepastarpinātas un būtiskas sekas EEZ teritorijā. Šajā ziņā Intel uzsver, ka attiecīgo ražojumu skaits esot ierobežots.

               49

               Vispirms ir jānorāda – kā Vispārējā tiesa to ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 233. un 258. punktā –, ka raksturīgu seku kritērijs ļauj pamatot Savienības konkurences tiesību piemērošanu no starptautisko publisko tiesību normu viedokļa, ja ir paredzams, ka attiecīgā rīcība radīs nepastarpinātas un būtiskas sekas Savienībā.

               50

               Tāpat ir jāuzsver, līdzīgi kā to izdarījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 268. un 280. punktā, ka jautājumā, vai Komisijai ir kompetence, kas vajadzīga, lai katrā gadījumā piemērotu Savienības konkurences tiesības, ir jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma vai uzņēmumu rīcība, to aplūkojot kopumā.

               51

               Tālāk, ciktāl Intel pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot secinājusi, ka bija paredzams, ka ar Lenovo noslēgtie nolīgumi attiecībā uz CPU, kuri būtu jāpiegādā Ķīnā, radīs nepastarpinātas sekas EEZ teritorijā, ir svarīgi norādīt, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 251., 252. un 257. punktā pamatoti nosprieda, ka, lai tiktu izpildīta paredzamības prasība, pietiek ņemt vērā rīcības varbūtējo ietekmi uz konkurenci.

               52

               Otrkārt, tā kā pārsūdzētā sprieduma 255. punktā Vispārējā tiesa būtībā ir konstatējusi, ka Intel rīcība attiecībā uz Lenovo iekļaujas kopējā stratēģijā ar mērķi panākt to, lai neviens ar AMD ražoto CPU aprīkots Lenovo dators nebūtu pieejams tirgū, tostarp EEZ teritorijā, Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 277. punktā secinot, ka Intel rīcība varēja radīt nepastarpinātas sekas EEZ teritorijā, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               53

               Tādēļ šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.

               54

               Visbeidzot, Intel apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka ar Lenovo noslēgtie nolīgumi par CPU, kas būtu jāpiegādā Ķīnā, varētu radīt būtiskas sekas EEZ tirgū, lai gan šo nolīgumu sekas esot nenozīmīgas.

               55

               Šajā ziņā pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa nosprieda, ka Intel rīcība attiecībā uz Lenovo bija daļa no kopējās stratēģijas ar mērķi likt šķēršļus AMD piekļuvei vissvarīgākajiem pārdošanas kanāliem tirgū, un turklāt Intel savā apelācijas sūdzībā to neapstrīd.

               56

               Līdz ar to, ņemot vērā šā sprieduma 50. punktā izklāstītos apsvērumus, Vispārējā tiesa varēja, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, nospriest, ka, pastāvot tādai stratēģijai, kādu īstenojusi Intel, bija jāņem vērā uzņēmuma rīcība, to aplūkojot kopumā, lai izvērtētu, cik būtiskas ir tās sekas Savienības un EEZ tirgū.

               57

               Kā uzsver Komisija, citāda pieeja nozīmētu vispārējās pretkonkurences rīcības, kas var ietekmēt tirgus struktūru EEZ teritorijā, mākslīgu sadrumstalošanu atsevišķu rīcības gadījumu virknē, kas varētu izvairīties no Savienības kompetences.

               58

               Līdz ar to šā sprieduma 54. punktā minētais arguments ir jānoraida kā nepamatots.

               59

               Treškārt, runājot par Intel argumentu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 289. punktā esot prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu, pietiek konstatēt, ka šis arguments ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Proti, kā tas izriet no minētā sprieduma 286.–289. punkta, Vispārējā tiesa attiecībā uz noteiktu datoru laišanas tirdzniecībā atlikšanu pasaules mērogā konstatēja, ka no tās rīcībā esošajiem materiāliem izriet, ka šos datorus bija paredzēts pārdot Eiropas, Tuvo Austrumu un Āfrikas reģionā, kurā EEZ veido ļoti būtisku daļu, un ka ar to pietiek, lai konstatētu vismaz potenciālas sekas EEZ teritorijā.

               60

               Ir taisnība, ka šajā kontekstā Vispārējā tiesa ir minējusi, ka nav konkrētu norāžu, kas ļautu pieņemt, ka visi plānotie pārdevumi attiecās uz tiem šī reģiona apgabaliem, kas atrodas ārpus EEZ. Tomēr šis konstatējums ir jāaplūko pārsūdzētā sprieduma 287. un 288. punkta gaismā, no kuriem izriet, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tiesas sēdē izteiktais pieņēmums, ka esot iespējams, ka visi šie datori bija paredzēti [pārdošanai] apgabalos, kas atrodas ārpus EEZ, ir uzskatāms par vienkāršu spekulāciju no Intel puses un ka tās pamatojumam Intel nav izvirzījusi nevienu argumentu.

               61

               Tādējādi šis arguments nav pamatots.

               62

               Ceturtkārt un visbeidzot, runājot par Intel argumentiem, kas attiecas uz Vispārējās tiesas veikto īstenošanas kritērija piemērošanu, pietiek norādīt, ka pārsūdzētā sprieduma 297. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka šo kritēriju tā izskata vienīgi pilnības labad.

               63

               Iebildumi, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma tikai pilnības labad sniegtajiem motīviem, nevar būt pamats šī sprieduma atcelšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).

               64

               Līdz ar to šie argumenti ir jānoraida kā neiedarbīgi.

               65

               No iepriekš minētā izriet, ka piektais apelācijas sūdzības pamats ir pilnībā jānoraida.

         Par ceturto apelācijas sūdzību pamatu – būtisko procesuālo noteikumu pārkāpumu, kas ietekmējot “Intel” tiesības uz aizstāvību
      Lietas dalībnieku argumenti

               66

               Ceturtais pamats, kas būtu jāizvērtē otrām kārtām, ciktāl tas ir saistīts ar administratīvo procesu Komisijā, attiecas uz procesuālo rīcību attiecībā uz Komisijas tikšanos ar D1 k-gu. Šim pamatam ir trīs daļas.

               67

               Pirmkārt, Intel norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 612. punktā secinot, ka Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 19. pantu, to aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu.

               68

               No vienas puses, pārsūdzētā sprieduma 614. punktā Vispārējā tiesa esot ieviesusi mākslīgu nošķiršanu starp oficiālām iztaujāšanām un neformālām iztaujāšanām. Pamatojoties uz Eiropas ombuda 2009. gada 14. jūlija lēmumu, Intel apgalvo, ka ikviena sanāksme ar trešo personu ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu ir iztaujāšana minētā 19. panta izpratnē un tātad tā ir jāfiksē.

               69

               No otras puses, pakārtoti, gadījumā, ja Regula Nr. 1/2003 būtu jāinterpretē tādējādi, ka pastāv neformālo aptaujāšanu kategorija, kam nav nepieciešama fiksēšana, Intel uzskata, ka tikšanās ar D1 k-gu neietilpst šajā kategorijā, kas nozīmē, ka Komisijai ir bijis jāfiksē minētās tikšanās saturs, jo šī tikšanās, kas ilga piecas stundas, ietvēra elementus, kuriem ir liela nozīme un kuriem ir objektīva saikne ar izmeklēšanas priekšmetu.

               70

               Otrkārt, Intel apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka procesuālo noteikumu pārkāpums, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 19. panta, to aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu, pārkāpuma, varēja tikt izlabots, paziņojot Intel piezīmes – kura ietver darba kārtības punktus saistībā ar būtiskajiem konkrētās tikšanās elementiem, bet neietver D1 k-ga liecību satura kopsavilkumu – nekonfidenciālu versiju. Šajā ziņā Intel norāda, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa norādīja pārsūdzētā sprieduma 622. punktā, minētā piezīme ietver nevis īsu kopsavilkumu par apspriestajiem tematiem, bet gan vienkāršu šīs tikšanās laikā apspriesto tematu sarakstu.

               71

               Turklāt Intel uzsver, ka Komisijas atbildes rakstā formulētais arguments, atbilstoši kuram ar iekšējās piezīmes novēlotu paziņošanu tika izlabots tās tiesību uz aizstāvību pārkāpums, nevarot tikt saskaņots ar apstākli, ka konkrētajā piezīmē acīmredzami nav atspoguļots D1 k-ga liecību saturs, vai ar pašas Komisijas atzīto faktu, ka šī piezīme nebija domāta, lai precīzi vai izsmeļoši atspoguļotu attiecīgās sanāksmes saturu.

               72

               Treškārt, Intel uzskata, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepiemērojot 2011. gada 25. oktobra spriedumā Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:686) noteikto kritēriju. Pārsūdzētā sprieduma 630. punktā apgalvojot, ka Intel bija iespēja juridiski pietiekami rekonstruēt konkrētās tikšanās saturu, pat ja Intel tajā nav piedalījusies, Vispārējā tiesa esot likusi tai pierādīt to pierādījumu saturu, kas tai nekad neesot tikuši paziņoti.

               73

                  ACT piekrīt Intel ceturtā pamata atbalstam izvirzītajiem argumentiem un tostarp uzsver, ka nevarot izslēgt, ka D1 k-ga izteiktais viedoklis varētu izrādīties lietderīgs Intel aizstāvībai, jo tā ir sniegusi attaisnojošus pierādījumus procesā US Federal Trade Commission (Amerikas Savienoto Valstu federālā konkurences aģentūra) 2003. gadā.

               74

               Papildus tam, ka, Komisijas ieskatā, ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir neiedarbīgs, tā uzskata, pirmkārt, ka uz Eiropas ombuda lēmumu, uz kuru balstās Intel, nevar atsaukties, lai pierādītu kļūdu tiesību piemērošanā, jo ar to nav apšaubīts pārsūdzētā sprieduma 617. punkts, saskaņā ar kuru attiecīgās sanāksmes mērķis nebija savākt pierādījumus, kas izpaustos kā ar parakstiem apstiprināts protokols vai paziņojumi atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 19. pantam. Komisija piebilst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 614.–616. punktā ir pielīdzinājusi informācijas, kas var tikt iegūta atbilstoši šīs regulas 19. pantam, raksturu tās informācijas raksturam, uz kuru attiecas šīs pašas regulas 18. pants, un pēc tam secinājusi, ka šī sanāksme nebija iztaujāšana minētā 19. panta izpratnē.

               75

               Otrkārt, Komisija norāda, ka norādītais procesuālais pārkāpums tika pietiekami izlabots ar iekšējās piezīmes paziņošanu. Tā piebilst, ka apstāklis, ka Intel nebija klāt attiecīgajā sanāksmē, neliecina par kļūdu pārsūdzētā sprieduma 631. punktā izdarītajā secinājumā, ka pierādījums var tikt rekonstruēts. Proti, Intel nonākot pretrunā saviem argumentiem, kurus tā bija izvirzījusi pirmajā instancē un ar kuriem tā apgalvoja, ka D1 k-ga paziņojumi var tikt rekonstruēti – vismaz tālab, lai konstatētu, ka šie paziņojumi noteikti bija attaisnojoši.

               76

               Treškārt, Komisija norāda, ka šīs lietas apstākļi nav līdzīgi apstākļiem lietā, kurā pasludināts 2011. gada 25. oktobra spriedums Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:686), kurā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu bija norādīts saistībā ar konstatējumu par Solvay SA dominējošo stāvokli konkrētajā tirgū – konstatējumu, kas balstīts uz atspēkojamu prezumpciju.

               77

               Tāpat Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot judikatūru, kas izriet no 2011. gada 25. oktobra sprieduma Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:686), konkrētās lietas apstākļiem, lai secinātu, ka nav pieļauts tiesību uz aizstāvību pārkāpums.

               78

               Tā kā visi Dell paziņojumi, kuros ir noliegta ekskluzivitātes atlaižu pastāvēšana, pārsūdzētā sprieduma 582. punktā tika atzīti par tādiem, kas nav ticami, ņemot pārejos sniegtos pierādījumus, Komisija uzskata, ka detalizēta [sanāksmes] stenogramma attiecībā uz D1 k-ga noliegumu, lai cik kategoriska tā arī būtu, nebūtu lietderīga Intel.

         Tiesas vērtējums

               79

               Iesākumā Komisija norāda, ka ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir neiedarbīgs, jo pārsūdzētajā spriedumā ietvertais secinājums, ka Intel ir piešķīrusi Dell ekskluzivitātes atlaides, neesot apstrīdēts.

               80

               Tomēr šis arguments ir jānoraida, jo ar šo apelācijas sūdzības pamatu prasītāja konkrēti lūdz, pirmkārt, samazināt uzliktā naudas soda apmēru un, otrkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas ir saistīts ar Dell, un norāda, ka Komisija, nefiksējot tikšanos ar D1 k-gu, ir liegusi tai pierādījumus un tātad ir aizskārusi tās tiesības uz aizstāvību.

               81

               Tātad ir jāizvērtē minētā pamata pamatotība.

               82

               Ar minēto pamatu Intel tostarp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 612. punktā secinot, ka Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 19. pantu, to aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu.

               83

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, kā to izdarījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 621. punktā, ka no Komisijas iekšējās piezīmes, kas attiecas uz tikšanos ar D1 k-gu, tostarp izriet, ka sanāksmē ar viņu, kas ilga vairāk nekā piecas stundas, apspriestie temati skara jautājumus, kuriem ir objektīva saikne ar izmeklēšanas pamata aspektiem. Turklāt D1 k-gs bija viens no vislielākā Intel klienta augstākā ranga vadītājiem un, kā to uzsver Intel un kas šajā ziņā nav apstrīdēts, konkrētāk bija atbildīgs par to, lai uzraudzītu viņa uzņēmuma attiecības ar Intel. No tā izriet, ka Komisijas un D1 k-ga tikšanās mērķis bija savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas, ko Komisija veikusi saistībā ar Intel, priekšmetu Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta izpratnē, un šo faktu Komisija arī nav apstrīdējusi.

               84

               Pirmkārt, runājot par kritizēto nošķiršanu, ko pārsūdzētā sprieduma 614. punktā Vispārējā tiesa ieviesusi starp oficiālām iztaujāšanām un neformālām iztaujāšanām, no Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta paša teksta izriet, ka tas ir piemērojams visām iztaujāšanām ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu.

               85

               Šajā ziņā Regulas Nr. 1/2003 preambulas 25. apsvērumā ir precizēts, ka šīs regulas mērķis ir pastiprināt Komisijas izmeklēšanas pilnvaras, tostarp ļaujot tai iztaujāt jebkuras personas, kam var būt noderīga informācija, un fiksēt izdarītos paziņojumus.

               86

               Tātad Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkts veido juridisko pamatu, ar kuru Komisija ir pilnvarota veikt personas iztaujāšanu izmeklēšanas ietvaros, un to apstiprina arī šīs regulas sagatavošanas darbi (skat. priekšlikumu Padomei regulai, kas attiecas uz [EKL] 81. un 82. pantā paredzēto konkurences noteikumu īstenošanu un ar ko groza Regulas (EEK) Nr. 1017/68, (EEK) Nr. 2988/74, (EEK) Nr. 4056/86 un (EEK) Nr. 3975/87 (COM(2000) 582, galīgā redakcija, OV 2000, C 365E, 284. lpp.)).

               87

               Neviens elements, kas izrietētu no šīs tiesību normas teksta vai no tās mērķa, neļauj secināt, ka likumdevējam būtu bijis nodoms nošķirt divas iztaujāšanas kategorijas saistībā ar izmeklēšanas priekšmetu, nedz izslēgt no šīs tiesību normas piemērošanas jomas kādas no šīm iztaujāšanām.

               88

               Tātad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 614.–618. punktā kļūdaini secināja, ka Komisijas izmeklēšanas ietvaros veikto iztaujāšanu vidū ir jānošķir oficiālās iztaujāšanas, kurām ir piemērojams Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkts kopā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu, un neformālas iztaujāšanas, kuras neietilpst šo tiesību normu piemērošanas jomā.

               89

               Otrkārt, ciktāl Intel apgalvo, ka Komisijai esot pienākums fiksēt ikvienu iztaujāšanu, kas veikta saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktu, vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 773/2004 3. panta 1. punkts, kurā ir noteikts, ka Komisija “informē iztaujājamo personu arī par tās nodomu fiksēt iztaujāšanu”, ir jāsaprot nevis tā, ka iztaujāšanas fiksēšana nav obligāta, bet gan tā, ka Komisijai ir jāinformē attiecīgā persona par paredzēto fiksēšanu.

               90

               Turpinot, Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punkts, kurā precizēts, ka “Komisija iztaujājamo personu paziņojumus var fiksēt jebkādā veidā”, nozīmē, kā Vispārējā tiesa to pareizi norādījusi pārsūdzētā sprieduma 617. punktā, ka, ja Komisija ar iztaujājamās personas piekrišanu nolemj veikt iztaujāšanu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktu, tai ir pienākums fiksēt šo iztaujāšanu pilnā apjomā, neskarot Komisijas brīvību šīs fiksēšanas veida izvēlē.

               91

               No tā izriet, ka Komisijai ir pienākums fiksēt tās izvēlētajā veidā ikvienu iztaujāšanu, ko tā veic saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 19. pantu ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz tās izmeklēšanas priekšmetu.

               92

               Attiecībā uz jautājumu, vai pārsūdzētā sprieduma 622. punktā Vispārējā tiesa ir pareizi nospriedusi, ka, administratīvā procesa laikā nododot Intel rīcībā iekšējās piezīmes, ko Komisija sagatavojusi saistībā ar tās sanāksmi ar D1 k-gu, nekonfidenciālu versiju, tika izlabota nepilnība saistībā ar apstākli, ka nav fiksēta šīs sanāksmes laikā notikusī iztaujāšana, ir jānorāda, ka, lai gan – kā Vispārējā tiesa norādīja pārsūdzētā sprieduma 635. un 636. punktā – šī iekšējā piezīme ietver īsu kopsavilkumu par strīdīgās tikšanās laikā apspriestajiem tematiem, tajā tomēr nav nekādu norāžu par šīs tikšanās laikā notikušo apspriežu saturu, it īpaši par informācijas, ko šīs tikšanās laikā sniedzis D1 k-gs par tajā minētajiem tematiem, būtību. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa kļūdaini secināja, ka, administratīvā procesa laikā darot zināmu Intel šo iekšējo piezīmi, tika izlabota sākotnējā nepilnība šajā procesā, kas saistīta ar apstākli, ka nav fiksēta attiecīgā iztaujāšana.

               93

               No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, pirmkārt, ar Komisijas izmeklēšanas priekšmetu saistīto iztaujāšanu vidū nošķirot oficiālās iztaujāšanas, kurām ir piemērojams Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkts kopā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu, un neformālas iztaujāšanas, kuras neietilpst šo tiesību normu piemērošanas jomā, otrkārt, uzskatot, ka sanāksme starp Komisijas dienestiem un D1 k-gu, lai gan tās priekšmets bija šāda Komisijas izmeklēšana, neietilpst šo tiesību normu piemērošanas jomā, jo tā nav oficiāla iztaujāšana, un, treškārt, pakārtoti secinot, ka, administratīvā procesa laikā nododot Intel rīcībā iekšējās piezīmes, ko Komisija sagatavojusi saistībā ar šo sanāksmi, nekonfidenciālu versiju, tika izlabota [nepilnība] saistībā ar apstākli, ka šī iztaujāšana nav tikusi fiksēta.

               94

               Tomēr gadījumā, ja Vispārējās tiesas sprieduma motīvu daļā ir pieļauts Savienības tiesību pārkāpums, bet rezolutīvā daļa izrādās pamatota citu juridisku apsvērumu dēļ, šāds pārkāpums nevar izraisīt minētā sprieduma atcelšanu un tātad motīvu daļa ir jāaizstāj (spriedums, 2011. gada 9. jūnijs, Comitato Venezia vuole vivere u.c./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 118. punkts un tajā minētā judikatūra).

               95

               Konkrētajā gadījumā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 611. punktā Vispārējā tiesa uzsvēra, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā uz informāciju, kas iegūta tikšanās laikā ar D1 k-gu, nav balstījusies, lai apsūdzētu Intel.

               96

               Tajā pašā laikā, ciktāl Intel apgalvo, ka D1 k-gs bija sniedzis Komisijai attaisnojošus pierādījumus, kas Komisijai bija jāreģistrē atbilstošajā protokolā, kurš būtu pieejams Intel, ir jāatgādina, ka, runājot par attaisnojoša – kā apgalvots – dokumenta nepaziņošanu, attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka tā nepaziņošana varēja šim uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               97

               Uzņēmumam tātad ir jāpierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarījusi Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā būtu varējis ietekmēt vērtējumus, ko Komisija iekļāvusi savā lēmumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               98

               No tā izriet, ka attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, pirmkārt, ka tam nav bijusi piekļuve noteiktiem attaisnojošiem pierādījumiem un, otrkārt, ka tas būtu varējis tos izmantot savai aizstāvībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 24. punkts).

               99

               Taču konkrētajā gadījumā no detalizētās analīzes, ko Vispārējā tiesa sniegusi pārsūdzētā sprieduma 629.–659. punktā, izriet, ka administratīvā procesa laikā Intel rīcībā – papildus iekšējās piezīmes, ko Komisija sagatavojusi saistībā ar tikšanos ar D1 k-gu, nekonfidenciālai versijai – nonāca “papildu dokuments”, kurā ietvertas Dell rakstveida atbildes uz mutvārdu jautājumiem, kas tikuši uzdoti D1 k-gam šīs tikšanās laikā.

               100

               Turklāt, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 44.–49. un 628. punktā, lai gan tiesvedībā Vispārējā tiesā Intel ir tikusi dota iespēja sniegt savus apsvērumus saistībā ar šīs iekšējās piezīmes konfidenciālo versiju, kurā bija ietvertas ziņas par apspriežu saturu, tā tomēr nav norādījusi uz kādiem apstākļiem, kas ļautu pieņemt, ka Komisija šīs tikšanās laikā būtu atturējusies reģistrēt kādus attaisnojošus pierādījumus, kas varētu būt noderīgi Intel aizstāvībai tādā ziņā, ka varētu sniegt citādu skaidrojumu par tiešajiem dokumentārajiem pierādījumiem, kuri izmantoti apstrīdētajā lēmumā, lai konstatētu attiecīgās darbības nosacītu raksturu.

               101

               Tostarp, kā to uzsver Komisija, Intel nav izmantojusi iespēju, kas tai bija atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta – pārsūdzētā sprieduma datumā piemērojamajā redakcijā – 68.–76. pantam, lūgt, lai D1 k-gs tiktu uzaicināts ierasties Vispārējā tiesā. Intel pat nav pierādījusi tiesvedībā Vispārējā tiesā, ka būtu mēģinājusi sazināties ar D1 k-gu, lai no viņa iegūtu apstiprinājumu, ka viņa iztaujāšanas laikā viņš tika norādījis uz kādiem attaisnojošiem pierādījumiem, kas varētu būt noderīgi Intel aizstāvībai.

               102

               Šajos apstākļos šā sprieduma 93. punktā konstatētās kļūdas tiesību piemērošanā, kas pieļautas pārsūdzētajā spriedumā, nevar atņemt spēku secinājumam, kurš izdarīts pārsūdzētā sprieduma 625. punktā un saskaņā ar kuru administratīvajā procesā nav pieļauts tāds prettiesiskums, pārkāpjot Intel tiesības uz aizstāvību, kas varētu būt pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 164. punkts).

               103

               Tātad ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmā un otrā daļa ir jānoraida kā neiedarbīgas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Komisija/IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, 66. punkts).

               104

               Ciktāl ceturtā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa attiecas uz 2011. gada 25. oktobra sprieduma Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:686) piemērošanu konkrētajam gadījumam, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa par šo jautājumu ir izteikusies, tikai pilnības labad izvērtējot hipotētiskā procesuālā pārkāpuma ietekmi uz apstrīdēto lēmumu.

               105

               Taču iebildumi, kas attiecas uz Vispārējās tiesas sprieduma tikai pilnības labad sniegtajiem motīviem, nevar būt pamats šī sprieduma atcelšanai un tādēļ ir neiedarbīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).

               106

               Tāpēc ceturtā pamata trešā daļa ir jānoraida kā neiedarbīga.

               107

               No tā izriet, ka ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms pilnībā.

         Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, jo strīdīgās atlaides neesot izvērtētas, ņemot vērā visus būtiskos apstākļus
      Lietas dalībnieku argumenti

               108

               Pirmais apelācijas sūdzības pamats, kas būtu jāizvērtē trešām kārtām, ciktāl tas attiecas uz dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas kvalifikāciju LESD 102. panta izpratnē, iedalāms trīs daļās.

               109

               Ar pirmā pamata pirmo daļu Intel apgalvo, ka lojalitātes atlaides varot tikt kvalificētas kā ļaunprātīgas tikai pēc tam, kad ir veikts visu būtisko apstākļu novērtējums, lai noteiktu, vai atlaides spēj ierobežot konkurenci. Intel tostarp balstās uz 2012. gada 19. aprīļa sprieduma Tomra Systems u.c./Komisija (C‑549/10 P, EU:C:2012:221) 70. un 71. punktu, no kuriem tā secina, ka visu apstākļu analīze ir piemērojama bez atšķirības ekskluzivitātes atlaidēm, kā arī pārejām atlaidēm, kam ir lojalitātes veicināšanas ietekme.

               110

                  Intel piebilst, ka nedz LESD 102. panta teksts, nedz tā sistēma neliecina, ka noteiktu veidu rīcība gadījumā, ja to īsteno dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, ir jākvalificē kā pretkonkurences rīcība tās rakstura dēļ.

               111

                  Intel apgalvo, ka Tiesas pastāvīgajā judikatūrā ir prasīts, ka, lai tiktu konstatēta dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē, ir jāizvērtē visi apstākļi, tostarp attiecīgo atlaižu līmenis, to ilgums, attiecīgās tirgus daļas, klientu vajadzības un atlaižu spēja izstumt tikpat efektīvu konkurentu (as efficient competitor test; turpmāk tekstā – “AEC tests”), lai pierādītu, ka šādas atlaides var ierobežot konkurenci un tātad ir uzskatāmas par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē.

               112

               Turklāt pārsūdzētā sprieduma 94. punktā ietvertais Vispārējās tiesas apgalvojums, ka dominējošajā stāvoklī esošs uzņēmums var pierādīt, ka tā rīcība ir objektīvi attaisnota, esot maldīga iespēja, jo minētā sprieduma 89. punktā Vispārējā tiesa esot apgalvojusi, ka pozitīva ietekme šādai rīcībai nevar tikt atzīta. Tāpat Komisijas nostāja radot pierādīšanas pienākuma apvērsumu, jo Intel būtu jāattaisno sava rīcība, pat ja Komisija vēl nav pierādījusi, ka tā var ierobežot konkurenci.

               113

               Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata otro daļu Intel pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot izvērtējusi konkurences ierobežojuma varbūtību. Tādējādi apstāklis, ka strīdīgās atlaides pārsūdzētajā spriedumā ir kvalificētas vai analizētas kā ekskluzivitātes atlaides, nevarot izslēgt to spējas ierobežot konkurenci pārbaudi.

               114

               Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu Intel norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 172.–197. punktā Vispārējās tiesas veiktā analīze, kas attiecas uz atlaižu spēju ierobežot konkurenci un ar ko paredzēts pierādīt, ka konkrētā rīcība attiecībā uz atlaižu saņēmējiem varēja ierobežot konkurenci, neesot pietiekama un neizlabo iepriekš konstatētās kļūdas tiesību piemērošanā.

               115

               Vispārējā tiesa kļūdaini esot ignorējusi tādus būtiskus apstākļus kā strīdīgo atlaižu nepietiekams tirgus segums, īsais strīdīgās darbības ilgums, [tirgus] slēgšanas neesamība un strauja cenu samazināšanās, kā arī tikpat efektīva konkurenta iepriekšēja analīze.

               116

               Saistībā ar strīdīgo atlaižu tirgus segumu Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka strīdīgās rīcības aptvertā tirgus daļa ir būtiska. Konkrētā seguma likme, kas vidēji esot 14 %, neesot salīdzināma ar konkrētās tirgus slēgšanas likmi 39 % apmērā lietā, kurā pasludināts 2012. gada 19. aprīļa spriedums Tomra Systems u.c./Komisija (C‑549/10 P, EU:C:2012:221), un 40 % apmērā lietā, kurā pasludināts 2003. gada 23. oktobra spriedums Van den Bergh Foods/Komisija (T‑65/98, EU:T:2003:281). Šajā ziņā Intel apstrīd Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru strīdīgo darbību tirgus segumam nav nozīmes, jo tas attiecas tikai uz konkrētām sekām. Intel iebilst, ka būtiskais tirgus segums esot nepieciešamais elements, lai varētu konstatēt ļaunprātīgu izmantošanu.

               117

               Attiecībā uz strīdīgo darbību ilgumu Intel uzskata, ka nolīgumi ar īsu darbības termiņu neradot nekādu reālu vai potenciālu kaitīgu ietekmi. Intel piebilst, ka, lai pārsūdzētā sprieduma 113. punktā norādītu, ka nolīgumu ilgums nebija īss, Vispārējā tiesa esot pamatojusies nevis uz atsevišķi aplūkoto nolīgumu ilgumu, bet gan uz vairāku nolīgumu kumulēšanu, kā rezultātā tā neesot varējusi ņemt vērā apstākli, ka Intel klienti bieži vien varēja izstāties no saviem nolīgumiem. Šajā ziņā Intel apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka tās OEM klienti nevarēja izstāties no ar Intel noslēgtajiem nolīgumiem, neraugoties uz to īso termiņu. Neapstrīdētais fakts, ka Dell ir nomainījusi piegādātāju par labu AMD, lai gan Intel atlaides bija augstākā līmenī, pierādot, ka maiņas iespējamība bija reāla.

               118

               Saistībā ar to, ka strīdīgās atlaides nav izraisījušas [tirgus] slēgšanu, Intel uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā kapacitātes ierobežojumus, ar kuriem sastapusies AMD un kuri tai ir lieguši reaģēt uz CPU pieprasījumu, kā rezultātā Dell un Lenovo attiecīgo periodu laikā bija iegādājušies [CPU] tikai pie Intel.

               119

               Runājot par AEC testa nozīmīgumu, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neuzskatot, ka analīzei, ko sniegusi Komisija apstrīdētajā lēmumā, ir nozīme un ka tā veido daļu no kontroles, kura Vispārējai tiesai jāveic, lai ievērotu Romā 1950. gada 4. novembrī parakstīto Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju. Intel skatījumā, nav jautājuma par to, vai Komisijai bija jāveic šis tests. Tomēr, ciktāl tā ir veikusi šādu analīzi, pareizi izvērtētie rezultāti esot bijuši jāņem vērā kā būtisko apstākļu kopums, lai pierādītu konkurences ierobežošanas varbūtības esamību.

               120

                  ACT būtībā pievienojas Intel nostājai.

               121

               Komisija uzskata, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz nepamatotu premisu, saskaņā ar kuru ekskluzivitātes atlaides ir vienkārši kāds cenu noteikšanas prakses veids. Tātad Tiesai neesot jāizvērtē šis pamats.

               122

               Pakārtoti Komisija norāda, ka ekskluzivitātes atlaidēm ir tādas pretkonkurences iezīmes, ka parasti nav lietderīgi pierādīt to spēju ierobežot konkurenci. Piemēram, šīm atlaidēm esot atturoša iedarbība, ko rada klienta uzņēmuma izredzes zaudēt atlaides attiecībā uz neapstrīdamo tirgus daļu. No tā izrietot, ka tās parasti ierobežo klientu brīvību izvēlēties savus apgādes avotus atbilstoši pievilcīgākajam piedāvājumam.

               123

               Turklāt Intel esot nepareizi interpretējusi 2012. gada 19. aprīļa sprieduma Tomra Systems u.c./Komisija (C‑549/10 P, EU:C:2012:221) 70. un 71. punktu, apgalvojot, ka šie punkti attiecas uz ekskluzivitātes atlaidēm.

               124

               Komisija uzskata, ka argumentācija, ko Intel izvirzījusi otrām kārtām, esot nepieņemama, jo tajā neesot atsauces uz kļūdu tiesību piemērošanā.

               125

               Katrā ziņā minētā argumentācija esot neiedarbīga, jo pārsūdzētā sprieduma 172.–197. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Intel rīcība varēja ierobežot konkurenci.

               126

               Pakārtoti Komisija piebilst, ka no judikatūras izrietošais juridiskais kritērijs attiecībā uz cenu noteikšanas praksi, kā arī plēsonīgu cenu praksi neesot piemērojams ekskluzivitātes atlaidēm. Šajā ziņā tā paskaidro, ka Tiesa esot varējusi cenu noteikšanas prakses ļaunprātīga rakstura novērtēšanas juridisko kritēriju attiecināt uz atlaižu sistēmām 2012. gada 19. aprīļa spriedumā Tomra Systems u.c./Komisija (C‑549/10 P, EU:C:2012:221), taču saistībā ar minēto spriedumu Tiesa skaidri esot atkārtoti norādījusi, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums ļaunprātīgi izmanto šo stāvokli tad, ja tas izmanto šādu atlaižu sistēmu.

               127

               Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Tiesai nav nepieciešams izskatīt Intel argumentus saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 172.–197. punktu, jo jautājumu par to, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā bija pierādījusi Intel rīcības spēju ierobežot konkurenci, Vispārējā tiesa izvērtēja tikai pilnības labad.

               128

               Pakārtoti Komisija norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā juridiski pietiekami esot pierādīta kopējās stratēģijas esamība un ka Intel šajā ziņā izvirzītie argumenti esot nepieņemami, jo tie ir vērsti uz faktu jaunu novērtējumu. Tāpat Komisija atbild uz Intel argumentiem attiecībā uz jautājuma par tirgus segumu, kā arī darbības ilguma nozīmīgumu.

         Tiesas vērtējums

               129

               Pirmkārt, ar sava pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmajām divām daļām Intel, kuru atbalsta ACT, būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot atzinusi, ka attiecīgās darbības var kvalificēt kā dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē, iepriekš neizvērtējot visus lietas apstākļus un neizvērtējot varbūtību, ka šī rīcība rada konkurences ierobežojumu.

               130

               Otrkārt, ar sava pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu Intel kritizē Vispārējās tiesas analīzi, kas pilnības labad veikta tostarp pārsūdzētā sprieduma 172.–197. punktā, saistībā ar atlaižu un maksājumu, kas piešķirti par labu Dell, HP, NEC, Lenovo un MSH, spēju ierobežot konkurenci konkrētajos lietas apstākļos.

               131

               Šajā kontekstā Intel tostarp apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par Komisijas konkrētajā gadījumā piemērotā AEC testa nozīmīgumu.

               132

               Konkrēti, tā norāda, ka, tā kā Komisija ir veikusi šādu testu, Vispārējai tiesai esot bijusi jāizvērtē Intel argumentācija, saskaņā ar kuru minētā testa piemērošanā esot tikušas pieļautas vairākas kļūdas un, ja tas tiktu piemērots pareizi, tas liktu izdarīt Komisijas secinājumam pretēju secinājumu, proti, ka strīdīgās atlaides nevarēja ierobežot konkurenci.

               133

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 102. panta mērķis nav aizliegt uzņēmumam ar savu sniegumu iegūt dominējošu stāvokli tirgū. Šīs tiesību normas mērķis nav arī nodrošināt, lai konkurenti, kas ir mazāk efektīvi nekā dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums, paliktu tirgū (skat. it īpaši spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               134

               Tādējādi izstumšanas no tirgus iedarbība ne vienmēr apdraud konkurenci. Uz sniegumu balstīta konkurence jau pēc savas definīcijas var izraisīt mazāk efektīvu un līdz ar to patērētājiem mazāk interesantu – it īpaši no cenu, izvēles, kvalitātes vai jauninājumu viedokļa – konkurentu izzušanu no tirgus vai to izstumšanu (skat. it īpaši spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

               135

               Tomēr dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir īpaša atbildība ar savu rīcību neapdraudēt efektīvu un neizkropļotu konkurenci iekšējā tirgū (skat. it īpaši spriedumus, 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, 322/81, EU:C:1983:313, 57. punkts, kā arī 2012. gada 27. marts, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               136

               Tādēļ ar LESD 102. pantu it īpaši ir aizliegts dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam īstenot praksi, kurai ir izstumšanas iedarbība attiecībā pret tikpat efektīviem konkurentiem, tādējādi nostiprinot savu dominējošo stāvokli ar līdzekļiem, kas nav atbilstoši uz sniegumu balstītai konkurencei. Tādēļ no šī skatpunkta ne katra cenu konkurence var tikt uzskatīta par leģitīmu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, 25. punkts).

               137

               Šajā ziņā ir jau nospriests, ka tas, ka tirgū dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, kas – pat pēc to lūguma – saista pircējus ar pienākumu vai solījumu visu vai lielāko daļu no to vajadzībām nepieciešamā iegadāties tikai no šī uzņēmuma, ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē neatkarīgi no tā, vai attiecīgais pienākums ir paredzēts bez tālākiem noteikumiem vai arī apmaiņā pret atlaides piešķiršanu. Tas tā ir arī tad, ja šis uzņēmums, nesaistīdams pircējus ar formālām saistībām, vai nu atbilstoši ar šiem pircējiem noslēgtiem līgumiem, vai arī vienpusēji piemēro lojalitātes atlaižu sistēmu, proti, atlaides, kas ir saistītas ar nosacījumu, ka klients – turklāt neatkarīgi no savu pirkumu apjoma – visu vai būtisku daļu no savām vajadzībām nepieciešamā iegādājas tikai no dominējošajā stāvoklī esošā uzņēmuma (skat. spriedumu, 1979. gada 13. februāris, Hoffmann-La Roche/Komisija, 85/76, EU:C:1979:36, 89. punkts).

               138

               Tomēr šī judikatūra ir jāprecizē attiecībā uz gadījumu, kad attiecīgais uzņēmums administratīvā procesa laikā sniedz pierādījumus par to, ka tā rīcība nevarēja ierobežot konkurenci un it īpaši radīt pārmesto izstumšanas iedarbību.

               139

               Šādā gadījumā Komisijai ne tikai ir jāanalizē, pirmkārt, uzņēmuma dominējošā stāvokļa konkrētajā tirgū nozīmīgums un, otrkārt, apstrīdētās darbības tirgus seguma likme, kā arī attiecīgo atlaižu piešķiršanas nosacījumi un kārtība, to ilgums un apmērs, bet tai ir jāizvērtē arī tādas iespējamās stratēģijas esamība, kas būtu vērsta uz vismaz tikpat efektīvu konkurentu izstumšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, 29. punkts).

               140

               Izstumšanas spējas analīzei ir nozīme arī, lai izvērtētu, vai kāda atlaižu sistēma, uz kuru principā attiecas LESD 102. pantā paredzētais aizliegums, varētu tikt objektīvi attaisnota. Turklāt konkurencei nelabvēlīgā izstumšanas iedarbība, kas izriet no atlaižu sistēmas, var tikt līdzsvarota vai pat pārspēta ar priekšrocībām efektivitātes ziņā, ko bauda arī patērētājs (spriedums, 2007. gada 15. marts, British Airways/Komisija, C‑95/04 P, EU:C:2007:166, 86. punkts). Šāda apstrīdētās darbības konkurencei labvēlīgu un nelabvēlīgu seku izsvēršana apstrīdētajā Komisijas lēmumā var tikt veikta tikai pēc tam, kad ir izanalizēta vismaz tikpat efektīvu konkurentu izstumšanas spēja, kas raksturīga konkrētai darbībai.

               141

               Ja lēmumā, ar kuru konstatēts atlaižu sistēmas ļaunprātīgs raksturs, Komisija veic šādu analīzi, Vispārējai tiesai ir jāizvērtē visi prasītāja argumenti, ar kuriem apšaubīta to konstatējumu pamatotība, ko izdarījusi Komisija attiecībā uz konkrētas atlaižu sistēmas izstumšanas spēju.

               142

               Konkrētajā gadījumā apstrīdētajā lēmumā Komisija, lai gan uzsvērusi, ka attiecīgajām atlaidēm jau pēc to rakstura piemīt spēja ierobežot konkurenci un ka līdz ar to, lai konstatētu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, nav nepieciešams veikt visu konkrētās lietas apstākļu analīzi un it īpaši AEC testu (skat. it īpaši minētā lēmuma 925. un 1760. punktu), tomēr ir veikusi šo apstākļu padziļinātu pārbaudi, šī lēmuma 1002.–1576. punktā ļoti detalizēti izklāstot savu analīzi AEC testa ietvaros, proti, analīzi, kas tai minētā lēmuma 1574. un 1575. punktā lika konstatēt, ka tikpat efektīvam konkurentam būtu nācies noteikt cenas, kuras nebūtu dzīvotspējīgas, un ka līdz ar to konkrētā atlaižu prakse var radīt šāda konkurenta izstumšanas sekas.

               143

               No tā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā AEC testam ir bijusi reāla nozīme Komisijas vērtējumā attiecībā uz konkrētās atlaižu prakses spēju radīt tikpat efektīvu konkurentu izstumšanas sekas.

               144

               Šajos apstākļos Vispārējai tiesai bija jāizvērtē visi argumenti, ko Intel izvirzījusi saistībā ar šo testu.

               145

               Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 151. un 166. punktā ir nospriedusi, ka nav jāpārbauda, vai Komisija ir pienācīgi un bez kļūdām veikusi AEC testu, un tāpat nav nepieciešams izskatīt jautājumu, vai Intel piedāvātie alternatīvie aprēķini ir veikti pareizi.

               146

               Pilnības labad veiktās lietas apstākļu pārbaudes ietvaros Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 172.–175. punktā tādējādi ir noliegusi jebkādu nozīmīgumu Komisijas veiktajam AEC testam un līdz ar to nav atbildējusi uz kritiku, ko izteikusi Intel attiecībā pret šo testu.

               147

               Tādēļ, nepastāvot nepieciešamībai lemt par otro, trešo un sesto apelācijas sūdzības pamatu, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa – veicot analīzi attiecībā uz strīdīgo atlaižu spēju ierobežot konkurenci – kļūdaini neņēma vērā Intel argumentāciju, kurā bija norādīts uz iespējamajām kļūdām, ko Komisija esot pieļāvusi saistībā ar AEC testu.

         Par lietas nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai

               148

               Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tomēr tā tas nav šajā lietā.

               149

               Proti, kontrole, ko Intel izvirzīto argumentu gaismā veiktu Vispārējā tiesa attiecībā uz strīdīgo atlaižu spēju ierobežot konkurenci, ietver faktisko un ekonomisko apstākļu pārbaudi, kas tai jāveic.

               150

               Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               151

               Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem, kas saistīti ar šo apelācijas tiesvedību, ir jāatliek.

                  Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                        1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 12. jūnija spriedumu Intel/Komisija (T‑286/09, EU:T:2014:547);

                        2)

                           lietu nodot atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;

                        3)

                           lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 22.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-301/95.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1988. gada 6. jūlijā. # Ministère public un ministre des Finances du royaume de Belgique pret Yves Ledoux. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Liège - Beļģija. # PVN. # Lieta 127/86.