Tiesas spriedums 1979. gada 7. februārī. # J. Knoors pret Staatssecretaris van Economische Zaken. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # Lieta 115/78.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 28.maijā. # John Deere Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Pieņemamība. # Lieta C-7/95 P.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 6.oktobrī.#Bang & Olufsen A/S pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme - Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikums - Skaļruņa atveidojums - ITSB veikta sprieduma, ar kuru atcelts ITSB Apelāciju padomes lēmums, izpilde - Regulas (EK) Nr. 40/94 63. panta 6. punkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 65. panta 6. punkts) - Absolūts atteikuma pamatojums - Apzīmējums, kuru veido vienīgi forma, kas piešķir precei ievērojamu vērtību - Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļa (tagad - Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļa).#Lieta T-508/08.

text:
      VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2011. gada 6. oktobrī (*)

      Kopienas preču zīme – Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikums – Skaļruņa atveidojums – ITSB veikta sprieduma, ar kuru atcelts ITSB Apelāciju padomes lēmums, izpilde – Regulas (EK) Nr. 40/94 63. panta 6. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 65. panta 6. punkts) – Absolūts atteikuma pamatojums – Apzīmējums, kuru veido vienīgi forma, kas piešķir precei ievērojamu vērtību – Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļa (tagad – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļa)
      Lieta T‑508/08
      Bang & Olufsen A/S, Strūera [Struer] (Dānija), ko sākotnēji pārstāvēja K. Valbergs [K. Wallberg], vēlāk – J. Glezels [J. Glaesel], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv D. Botis [D. Botis] un G. Šnaiders [G. Schneider], pārstāvji,

      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 10. septembra lēmumu lietā R 497/2005‑1 attiecībā uz trīsdimensiju
         apzīmējuma, kurā atveidots skaļrunis, kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs L. Trišo [L. Truchot], tiesneši M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] un H. Kanninens [H. Kanninen] (referents),

      sekretāre S. Spiropula [S. Spyropoulos], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [tolaik – Pirmās instances tiesa] kancelejā iesniegts 2008. gada 24. novembrī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 8. aprīlī,
      pēc 2011. gada 7. aprīļa tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        2003. gada 17. septembrī prasītāja Bang & Olufsen A/S, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.)
         (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)), iesniedza
         Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.

      2        Preču zīme, kuru tika lūgts reģistrēt, ir trīsdimensiju apzīmējums, kas attēlots šādi:

      3        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 9. un 20. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada
         15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā
         uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

      –        9. klase: “Elektriskie un elektroniskie aparāti un instrumenti skaņas signālu analogai, digitālai vai optiskai uztveršanai,
         apstrādei, reproducēšanai, regulēšanai vai pārraidīšanai, skaļruņi”;

      –        20. klase: “Hi‑fi mēbeles”.

      4        Ar 2005. gada 1. marta lēmumu pārbaudītājs, piemērojot Regulas Nr. 40/94 38. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 37. pants),
         noraidīja Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz visām iepriekšējā punktā uzskaitītajām precēm, uzskatot,
         ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir piemērojams Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – Regulas
         Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) paredzētais atteikuma pamatojums. Būtībā pārbaudītājs uzskatīja, ka reģistrācijai
         pieteiktajai preču zīmei nav atšķirtspējas un ka tā nav ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā atbilstoši Regulas Nr. 40/94
         7. panta 3. punktam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkts).

      5        2005. gada 27. aprīlī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pants),
         iesniedza ITSB apelācijas sūdzību par pārbaudītāja lēmumu.

      6        Ar 2005. gada 22. septembra lēmumu ITSB Apelāciju pirmā padome apelācijas sūdzību noraidīja, jo, tā kā attiecīgajam apzīmējumam
         neesot raksturīgās atšķirtspējas, Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts liedzot to reģistrēt. Apelāciju padome
         konstatēja, ka, lai gan preces formai, kura veido preču zīmi un kuru galvenokārt nosaka estētiski apsvērumi, ir neparastas
         īpašības, prasītāja nav pierādījusi, ka tā ir atšķirtspējīga un ka tādējādi mērķa patērētāju uztverē tā pilda preču zīmes
         funkciju.

      7        Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 29. decembrī, prasītāja cēla prasību, kas tika
         reģistrēta ar numuru T‑460/05, lūdzot atcelt minēto lēmumu un balstoties uz diviem pamatiem, kas saistīti attiecīgi ar Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 7. panta 3. punkta pārkāpumiem. Prasītāja cita starpā uzsvēra, ka Apelāciju padome nav
         pārbaudījusi tās iesniegto reģistrācijas pieteikumu saistībā ar šo pēdējo minēto tiesību normu.

      8        Ar 2006. gada 24. februāra lēmumu Apelāciju padome veica labojumu savā 2005. gada 22. septembra lēmumā. Tā norādīja, ka, nepārbaudot
         reģistrācijas pieteikumu saistībā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktu, tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu. Tā uzskatīja,
         ka šāda kļūda ietilpst Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303,
         1. lpp.), 53. noteikuma piemērošanas jomā, un, ievērojot šo noteikumu, izskatīja minēto reģistrācijas pieteikumu. Rezultātā
         Apelāciju padome savu 2005. gada 22. septembra lēmumu laboja, precizējot, ka, piemērojot Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktu,
         reģistrācijas pieteikums tāpat tiek noraidīts, jo prasītājas sniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu, ka reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā.

      9        Ar rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 3. maijā, prasītāja iesniedza savus apsvērumus par labojuma
         saturu.

      10      Ar 2007. gada 10. oktobra spriedumu lietā T‑460/05 Bang & Olufsen/ITSB (Skaļruņa forma) (Krājums, II‑4207. lpp.) Vispārējā tiesa apmierināja prasītājas prasību atbilstoši pamatam, kas saistīts
         ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

      11      Pirmām kārtām Vispārējā tiesa atgādināja katra lietas dalībnieka izvirzītos argumentus un šajā sakarā sava sprieduma 24. punktā
         norādīja, ka ITSB uzskata, ka tas nav pārliecināts, vai Apelāciju padomes ieņemtā nostāja ir pareiza, un tādēļ lūdz Vispārējo
         tiesu noteikt, vai forma, kura ir būtiski balstīta uz estētiskiem apsvērumiem, bet kura nepiešķir precei ievērojamu vērtību
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas (tagad – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļa) izpratnē un kura ievērojami atšķiras no parasti komercdarbībā izmantotās formas, var pildīt preču zīmes funkciju.

      12      Otrām kārtām Vispārējā tiesa, veicot vērtējumu, sava sprieduma 40.–45. punktā norādīja:

      “40.      Visu iepriekš minēto elementu, kas veido reģistrācijai pieteikto preču zīmi, pārbaude ļauj secināt, ka preču zīmes forma patiešām
         ir specifiska un to nevar uzskatīt par pavisam parastu. Tātad skaļruņa korpusu veido konuss, kas atgādina zīmuli vai ērģeļu
         stabuli, kuras asā smaile skar četrstūra pamatni. Turklāt vienai šī konusa pusei ir pievienota gara taisnstūra plate, kas
         pastiprina iespaidu, ka visa kopuma svars balstās tikai uz smaili, kas pavisam nedaudz skar četrstūra pamatni. Šādā veidā
         šis kopums veido īpašu dizainu, kas viegli paliek atmiņā.

      41.      Visas šīs īpašības reģistrācijai pieteikto preču zīmi attālina no tajā pašā kategorijā ietilpstošo preču parastajām formām,
         kuras ir vispārēji [parasti] sastopamas komercdarbībā un kuras parasti raksturo taisnas līnijas ar taisniem stūriem. Šajā
         sakarā [2005. gada 22. septembra lēmuma] 14. punktā turklāt ir apstiprināts, ka “nav nekādu šaubu, ka reģistrācijai pieteiktā
         preču zīme dažos aspektos ir īpaša”. Turpmāk ir precizēts:

      “[..] salīdzinot ar parastu skaļruni, šis ir pārmērīgi augsts un šaurs. Turklāt, kas ir neparasti, skaļruņa centru veido caurule,
         kurai ir pievienots apgriezts konuss. Konusa smaile ir pievienota četrstūra pamatnei.”

      42.      Tādējādi ir jākonstatē, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme būtiski atšķiras no nozarē pastāvošās normas. Tai ir pietiekami
         specifiskas un patvaļīgas īpašības, kas var pievērst vidusmēra patērētāja uzmanību un piesaistīt to prasītājas preču formai.
         Tātad runa ir nevis par vienu no attiecīgās nozares preču parastajām formām vai vienkāršu to variantu, bet gan formu, kurai
         ir īpašs izskats, kas, ņemot vērā arī kopējo estētisko rezultātu, var piesaistīt konkrētās sabiedrības daļas uzmanību un ļaut
         tai reģistrācijas pieteikumā norādītās preces atšķirt no tām, kurām ir cita komerciālā izcelsme [..].

      43.      Lai gan īpašu vai oriģinālu īpašību esamība nav uzskatāma par nosacījumu, bez kura nevar notikt reģistrācija, tad tomēr to
         pastāvēšana var piešķirt vajadzīgo atšķirtspējas līmeni preču zīmei, kurai tās pretējā gadījumā nebūtu.

      44.      Attiecībā uz Apelāciju padomes argumentāciju, ka attiecīgo patērētāju uztverē preces forma, kas veido reģistrācijai pieteikto
         preču zīmi, preču zīmes funkciju nevar pildīt tādēļ, ka preču zīme būtībā ir balstīta uz estētiskajiem apsvērumiem [..], ir
         pietiekami konstatēt, ka tiktāl, ciktāl konkrētā sabiedrības daļa uztver apzīmējumu kā preces vai pakalpojuma komerciālās
         izcelsmes norādi, fakts, ka minētais apzīmējums bez šīs komerciālās izcelsmes norādes funkcijas vienlaikus veic citu funkciju
         vai nē, neietekmē tā atšķirtspēju [..].

      45.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka, uzskatot, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei nav atšķirtspējas,
         Apelāciju padome ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumus, no kuriem izriet, ka, lai šajā
         pantā paredzētais reģistrācijas atteikuma pamatojums nebūtu piemērojams, pietiek ar minimālu atšķirtspēju [..].”

      13      2007. gada 19. novembrī ITSB Apelāciju padomju prezidijs atkārtoti nodeva lietu izskatīšanai Apelāciju pirmajā padomē.

      14      Ar 2008. gada 26. februāra un 22. aprīļa paziņojumiem Apelāciju padome aicināja prasītāju iesniegt savus apsvērumus par Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas piemērošanu, precizējot, ka reģistrācijas pieteikumā paredzētā forma
         var tikt uzskatīta par apzīmējumu, kuru veido vienīgi forma, kas piešķir precei ievērojamu vērtību.

      15      Ar 2008. gada 31. marta un 28. maija vēstulēm prasītāja iesniedza savus apsvērumus, norādot, ka Apelāciju padomes kompetencē
         nav izskatīt jaunus absolūtus atteikuma pamatojumus, jo lietu Apelāciju padomei nosūtījusi atpakaļ Vispārējā tiesa. Turklāt
         tā ir norādījusi, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļa ir piemērojama tikai tad, ja preces forma
         nosaka tikai tās vērtību, nevis tad, ja forma ir galvenokārt uzskatāma par izcelsmes norādi vai vienkārši par vienu no daudzām
         īpašībām, kas var ietekmēt patērētāja izvēli.

      16      Ar 2008. gada 10. septembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome atcēla pārbaudītāja
         2005. gada 1. marta lēmumu tiktāl, ciktāl tajā bija secināts, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei nav atšķirtspējas
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Savukārt Apelāciju padome, pirmkārt, atzina, ka tās kompetencē
         ir izskatīt konkrētā apzīmējuma reģistrācijas pieteikumu, balstoties uz citiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem, kas nav
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais, un, otrkārt, noraidīja minēto reģistrācijas pieteikumu, uzskatot,
         ka konkrēto apzīmējumu veido tikai forma, kas piešķir precei ievērojamu vērtību Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļas izpratnē.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
      17      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. punktu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      18      ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      19      2011. gada 7. aprīļa tiesas sēdē prasītāja paziņoja lēmumus, ko ITSB bija pieņēmusi trīs lietās, divas no kurām jau bija minētas
         prasības pieteikumā un attiecās uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumiem attiecībā uz trīsdimensiju apzīmējumiem.
         Prasītāja minēja savu vēlmi atsaukties uz šiem lēmumiem, lai ilustrētu savus mutvārdu paskaidrojumus. Tāpat tā paziņoja izvilkumu
         no kāda institūta pētījuma par Kopienas preču zīmju tiesībām. Aicināta sniegt savu viedokli par šo dokumentu paziņošanu, ITSB
         tiesas sēdes laikā norādīja, ka neiebilst pret to pievienošanu lietas materiāliem.

       Juridiskais pamatojums
      20      Vispirms ir jānorāda, ka izvilkumā no institūta pētījuma, ko prasītāja pirmo reizi iesniegusi Vispārējā tiesā, kā norādīts
         iepriekš 19. punktā, ir ietverti minētā institūta formulētie ierosinājumi nākotnē grozīt Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         e) apakšpunkta iii) daļu. Nebūtu jālemj par šāda dokumenta pieņemamību, un pietiek konstatēt, ka tam nav nekādas nozīmes šajā
         lietā.

      21      Turklāt ITSB norāda, ka prasības pieteikuma A 4 pielikums, kurā ietverts juridiskais atzinums par Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas piemērošanu, ko saistībā ar šo tiesvedību sagatavojusi trešā persona, nav pieņemams, jo
         tas nav bijis iesniegts Apelāciju padomē.

      22      Šo dokumentu, kas pirmo reizi ticis iesniegts Vispārējā tiesā, nevar ņemt vērā. Prasības izskatīšana Vispārējā tiesā ir vērsta
         uz to, lai pārbaudītu ITSB apelāciju padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 40/94 63. panta (tagad – Regulas Nr. 207/2009 65. pants)
         izpratnē, un līdz ar to Vispārējai tiesai nav atkārtoti jāpārbauda faktiskie apstākļi, pamatojoties uz dokumentiem, kuri pirmo
         reizi iesniegti šajā tiesā. Tāpēc iepriekš minētais dokuments ir jānoraida kā nepieņemams, nepārbaudot tā pierādījuma spēku
         (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 24. novembra spriedumu lietā T‑346/04 Sadas/ITSB – LTJ Diffusion (“ARTHUR ET FELICIE”), Krājums, II‑4891. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

      23      Prasības pieteikumā prasītāja izvirza divus pamatus, kas ir saistīti attiecīgi ar Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkta (tagad
         – Regulas Nr. 207/2009 65. panta 6. punkts) pārkāpumu un Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas pārkāpumu.

       Par pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      24      Prasītāja apgalvo, ka pārbaudītāja 2005. gada 1. marta lēmumā un Apelāciju padomes 2005. gada 22. septembra lēmumā, kā arī
         iepriekš 10. punktā minētajā spriedumā lietā “Skaļruņa forma” jau ir ticis nolemts, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         e) apakšpunkta iii) daļa nav piemērojama reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei. Šajā ziņā tā cita starpā norāda, ka Vispārējā
         tiesa minētajā spriedumā ir konstatējusi, ka estētiskajiem apsvērumiem nav saistības ar reģistrācijai pieteiktās preču zīmes
         atšķirtspēju. Tāpat prasītāja norāda, ka tiesvedībā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā “Skaļruņa forma”,
         ITSB skaidri ir apgalvojis, ka attiecīgo apzīmējumu veido forma, kura galvenokārt ir balstīta uz estētiskiem apsvērumiem,
         bet kura nepiešķir precei ievērojamu vērtību Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas izpratnē. Tātad
         Apelāciju padome neesot bijusi tiesīga veikt jaunu pārbaudi attiecībā uz šādu tiesību normu. Turklāt prasītāja norāda, ka
         ITSB kā Kopienas preču zīmes jau ir ļāvis reģistrēt trīsdimensiju apzīmējumus ar noteiktu dizainu.

      25      Pakārtoti, gadījumam, ja tiktu uzskatīts, ka ne ITSB, ne Vispārējā tiesa vēl nav lēmuši par Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         e) apakšpunkta iii) daļas piemērojamību šai lietai, prasītāja norāda, ka Apelāciju padomei ir bijis jāizpilda iepriekš 10. punktā
         minētais spriedums lietā “Skaļruņa forma”, veicot vienīgi pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, un tai nav bijis tiesību izvirzīt
         kādu citu absolūtu atteikuma pamatojumu. Nevienā tiesību normā neesot paredzēts, ka tādā gadījumā kā šajā lietā aplūkojamais
         Apelāciju padome varētu no jauna pārbaudīt preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, balstoties uz jauniem absolūtiem atteikuma
         pamatojumiem. Šāda pārbaude turklāt neesot iespējama no judikatūras viedokļa; apstrīdētajā lēmumā minētā judikatūra neattiecoties
         uz Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkta piemērošanu. Absolūtais atteikuma pamatojums, kas izriet no Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas, esot bijis jāizvirza procesa sākumā – līdzīgi visiem pārējiem absolūtajiem atteikuma
         pamatojumiem. Savu argumentāciju prasītāja pamato arī ar Komisijas 1996. gada 5. februāra Regulas (EK) Nr. 216/96, ar ko paredz
         ITSB Apelācijas padomes [apelāciju padomju] procesuālos noteikumus (OV L 28, 11. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas
         2004. gada 6. decembra Regulu (EK) Nr. 2082/2004 (OV L 360, 8. lpp.), 1.d panta 1. punktu.

      26      Visbeidzot, atsaucoties uz Tiesas 2002. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑299/99 Philips (Recueil, I‑5475. lpp.) un 2003. gada 8. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑53/01 līdz C‑55/01 Linde u.c. (Recueil, I‑3161. lpp.), prasītāja piebilst, ka, tā kā Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļā paredzētais pamatojums
         ir iepriekšējs šķērslis, kas var liegt reģistrēt apzīmējumu, un tā kā tas nav izvirzīts pirms tās pašas regulas 7. panta 1. punkta
         b) apakšpunktā paredzētā pamatojuma attiecībā uz preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, to vairs nedrīkst izskatīt un izmantot
         pret šo reģistrācijas pieteikumu.

      27      ITSB apstrīd prasītājas izvirzītā pamata pamatotību.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      28      Vispirms ir jānorāda, ka ne pārbaudītājs tā 2005. gada 1. marta lēmumā, ne Apelāciju padome tās 2005. gada 22. septembra lēmumā
         nav lēmuši par Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas piemērošanu reģistrācijai pieteiktajai preču
         zīmei. Tāpat iepriekš 10. punktā minētajā spriedumā lietā “Skaļruņa forma”, tostarp tā 40.–45. punktā, Vispārējā tiesa ir
         spriedusi tikai par attiecīgā apzīmējuma atšķirtspēju Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Vispārējā
         tiesa nav lēmusi par Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas piemērošanu šim apzīmējumam.

      29      Līdz ar to prasītājas arguments, ka Apelāciju padome neesot bijusi tiesīga veikt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes pārbaudi
         attiecībā uz šo tiesību normu, jo minētajā spriedumā jautājums par šīs tiesību normas piemērošanu konkrētajai preču zīmei
         jau ticis izlemts, nav pamatots.

      30      Ir jāatgādina, ka saistībā ar prasību, kas iesniegta Eiropas Savienības tiesai par ITSB Apelāciju padomes lēmumu, saskaņā
         ar LESD 233. pantu un Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punktu ITSB ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai izpildītu iespējamu
         Savienības tiesas spriedumu par atcelšanu.

      31      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Vispārējās tiesas kompetencē nav izdot rīkojumus ITSB, bet ITSB attiecīgā gadījumā ir
         jānosaka sekas, kas izriet no Vispārējās tiesas sprieduma rezolutīvās daļas un motīvu daļas (Vispārējās tiesas 2001. gada
         31. janvāra spriedums lietā T‑331/99 Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ITSB (“Giroform”), Recueil, II‑433. lpp., 33. punkts, un 2007. gada 13. jūnija spriedums lietā T‑441/05 IVG Immobilien/ITSB (I), Krājums, II‑1937. lpp., 13. punkts).

      32      Šajā sakarā grozītās Regulas Nr. 216/96 1.d panta 1. punktā saistībā ar lietas nodošanu pēc Savienības tiesas sprieduma ir
         paredzēts, ka, ja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punktu pasākumi tāda Savienības tiesas sprieduma izpildei, ar
         kuru pilnībā vai daļēji tiek atcelts ITSB Apelāciju padomes vai Paplašinātās padomes lēmums, ietver lietas, par kuru ticis
         pieņemts šis lēmums, jaunu izskatīšanu Apelāciju padomē, tad prezidijs izlemj, vai šī lieta nododama tai padomei, kas pieņēmusi
         minēto lēmumu, citai padomei vai ITSB Paplašinātajai padomei.

      33      Šajā ziņā, ja tiktu pieņemts, ka Vispārējā tiesa – pretēji ITSB lēmumam – uzskata, ka apzīmējumam, par kuru iesniegts Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikums, nav piemērojams kāds no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā uzskaitītajiem absolūtajiem
         reģistrācijas atteikuma pamatojumiem, apstāklis, ka Vispārējā tiesa atceļ ITSB lēmumu, ar kuru atteikta šīs preču zīmes reģistrācija,
         noteikti liek ITSB, kura pienākums ir noteikt no Vispārējās tiesas sprieduma rezolutīvās daļas un motīvu daļas izrietošās
         sekas, atsākt attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma pārbaudes procesu un noraidīt šo pieteikumu, ja tas uzskata,
         ka attiecīgajam apzīmējumam ir piemērojams kāds cits tajā pašā tiesību normā paredzēts absolūts atteikuma pamatojums (šajā
         ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā T‑28/05 Ekabe International/ITSB – Ebro Puleva (“OMEGA3”), Krājums, II‑4307. lpp., 50. punkts).

      34      Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punkts), pārbaudot absolūtos atteikuma
         pamatojumus, ITSB ir pienākums pēc savas iniciatīvas izvērtēt būtiskos faktus, kuru dēļ varētu būt piemērojams absolūtais
         reģistrācijas atteikuma pamatojums. Ja ITSB konstatē faktus, kas attaisno absolūta reģistrācijas atteikuma pamatojuma piemērošanu,
         tam par to ir jāinformē pieteikuma iesniedzējs un jāļauj tam atsaukt vai grozīt savu pieteikumu vai iesniegt savus apsvērumus
         saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 38. panta 3. punktu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 37. panta 3. punkts) (Vispārējās tiesas 2006. gada
         15. marta spriedums lietā T‑129/04 Develey/ITSB (Plastmasas pudeles forma), Krājums, II‑811. lpp., 16. un 17. punkts, un 2008. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑302/06
         Hartmann/ITSB (“E”), Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑132.* lpp., 42. punkts).

      35      Ir jāpiebilst, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai apzīmējumu nevarētu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, pietiek ar to,
         ka ir piemērojams viens no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā uzskaitītajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem (skat.
         Tiesas 2002. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑104/00 P DKV/ITSB, Recueil, I‑7561. lpp., 29. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 6. novembra spriedumu lietā T‑28/06 RheinfelsQuellen H. Hövelmann/ITSB (“VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN”), Krājums, II‑4413. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

      36      Aplūkojamajā gadījumā Vispārējā tiesa ar iepriekš 10. punktā minēto spriedumu lietā “Skaļruņa forma” ir atcēlusi 2005. gada
         22. septembra lēmumu šā sprieduma 12. punktā minēto iemeslu dēļ. Nosakot no minētā sprieduma izrietošās sekas, Apelāciju padome
         ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. punktu ir atcēlusi pārbaudītāja 2005. gada 1. marta lēmumu tiktāl, ciktāl pārbaudītājs
         bija secinājis, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē.

      37      Turpinājumā, uzskatot, ka var pastāvēt risks, ka prasītājas iesniegtajam preču zīmes reģistrācijas pieteikumam var būt piemērojams
         kāds cits no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā uzskaitītajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem, Apelāciju padome pamatoti
         veica jaunu šā pieteikuma pārbaudi.

      38      Prasītāja tomēr apgalvo, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļā paredzētais absolūtais atteikuma
         pamatojums nevarēja tikt piemērots jaunās ITSB veiktās pārbaudes ietvaros, jo – kā uzskata prasītāja – šis pamatojums ir bijis
         jāpārbauda procesa sākumā, pirms Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktā pamatojuma pārbaudes.

      39      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā ir uzskaitīti dažādi absolūtie atteikuma pamatojumi, kas
         var tikt izmantoti pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, bet nav precizēta secība, kādā šie pamatojumi būtu jāpārbauda.

      40      Turklāt pretēji prasītājas apgalvojumiem no iepriekš 26. punktā minētajiem spriedumiem lietā Philips un apvienotajās lietās Linde u.c. neizriet, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļā paredzētais absolūtais atteikuma pamatojums
         būtu tāds atteikuma pamatojums, kas būtu jāpārbauda pirms šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktā pamatojuma
         pārbaudes.

      41      Iepriekš 26. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās Linde u.c. (67. punkts) Tiesa cita starpā ir uzsvērusi, ka no Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar
         ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 3. panta 1. punkta (šī norma būtībā
         ir vienāda ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktu) skaidri izriet, ka katrs no šajā tiesību normā minētajiem reģistrācijas
         atteikuma pamatojumiem ir neatkarīgs no pārējiem pamatojumiem un ir jāpārbauda atsevišķi.

      42      Iepriekš 26. punktā minētajos spriedumos lietā Philips un apvienotajās lietās Linde u.c. Tiesa ir nospriedusi, ka, tā kā Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir iepriekšējs šķērslis, kas var
         liegt reģistrēt apzīmējumu, kuru veido vienīgi preces forma, no tā izriet, ka, pat ja ir izpildīts tikai viens no šajā tiesību
         normā minētajiem kritērijiem, šādu apzīmējumu nevar reģistrēt kā preču zīmi (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
         Linde u.c., 44. punkts). Tā ir piebildusi, ka šāds apzīmējums nekad nevar iegūt atšķirtspēju tā izmantošanas rezultātā minētā panta
         3. punkta izpratnē (iepriekš 26. punktā minētie spriedumi lietā Philips, 74.–76. punkts, un apvienotajās lietās Linde u.c., 44. punkts).

      43      Tā kā Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts un 3. punkts būtībā ir vienādi ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         e) apakšpunktu un 3. punktu, no iepriekš 26. punktā minētajiem spriedumiem lietā Philips un apvienotajās lietās Linde u.c. izriet, ka apzīmējums, kuru skar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkts, nekad nevar iegūt atšķirtspēju
         tā izmantošanas rezultātā tās pašas regulas 7. panta 3. punkta izpratnē, lai gan saskaņā ar minēto tiesību normu šāda iespēja
         pastāv attiecībā uz apzīmējumiem, kuriem ir piemērojami Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā un šīs regulas
         7. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkts) paredzētie
         atteikuma pamatojumi.

      44      Līdz ar to apzīmējuma pārbaude saistībā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunktu, ja tajā tiek konstatēts, ka
         viens no šajā tiesību normā minētajiem nosacījumiem ir izpildīts, atbrīvo no pienākuma veikt šā apzīmējuma pārbaudi saistībā
         ar tās pašas regulas 7. panta 3. punktu, jo tad ir acīmredzams, ka nav iespējams reģistrēt šo apzīmējumu (šajā ziņā skat.
         Tiesas 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑371/06 Benetton Group, Krājums, I‑7709. lpp., 26. punkts). Ar šo atbrīvošanu no pienākuma ir izskaidrojama interese vispirms veikt apzīmējuma pārbaudi
         saistībā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunktu, ja ir iespējams piemērot vairākus minētajā 1. punktā paredzētos
         absolūtos atteikuma pamatojumus; tomēr šāda atbrīvošana no pienākuma nevar tikt interpretēta tādējādi, ka pastāv pienākums
         vispirms veikt tā paša apzīmējuma pārbaudi saistībā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunktu.

      45      Aplūkojamajā gadījumā jautājums, vai attiecīgā skaļruņa forma varētu iegūt atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā –, lai
         gan tas ticis apspriests 2005. gada 22. septembra lēmuma [pieņemšanas] stadijā un tiesvedībā, kurā pieņemts iepriekš 10. punktā
         minētais spriedums lietā “Skaļruņa forma”, Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas pārbaudes ietvaros
         –, šajā procesā nav apspriests.

      46      Šajos apstākļos nav nekāda iemesla, kas liegtu Apelāciju padomei iespēju Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļā paredzētā pamatojuma pārbaudi veikt pēc šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā pamatojuma,
         lai gan vēlreiz jāatgādina, ka šī jaunā pārbaude nav saistīta ar jautājumu, vai attiecīgā skaļruņa forma varētu iegūt atšķirtspēju
         tās izmantošanas rezultātā.

      47      Tātad aplūkojamajā lietā Apelāciju padome, veicot – pēc tam, kad tā bija secinājusi, ka konkrētajā gadījumā var būt piemērojams
         jauns absolūts atteikuma pamatojums, – apzīmējuma pārbaudi saistībā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļā noteikto pamatojumu, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      48      Saistībā ar prasītājas argumentu, ka ITSB jau esot ļāvis kā Kopienas preču zīmes reģistrēt trīsdimensiju apzīmējumus ar noteiktu
         dizainu, prasītāja, kā minēts šā sprieduma 19. punktā, ir paziņojusi ITSB lēmumus, tomēr tās argumentam nevar piekrist.

      49      Ir jāatgādina, ka lēmumi, kas apelāciju padomēm saskaņā ar Regulu Nr. 40/94 ir jāpieņem attiecībā uz apzīmējuma kā Kopienas
         preču zīmes reģistrāciju, ietilpst saistošās kompetences, nevis rīcības brīvības jomā. Tādēļ iespēja reģistrēt apzīmējumu
         kā Kopienas preču zīmi ir jāizvērtē, pamatojoties vienīgi uz šo regulu, kā to interpretējusi Savienības tiesa, nevis pamatojoties
         uz ITSB iepriekšējo praksi (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑304/06 Reber/ITSB – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (“Mozart”), Krājums, II‑1927. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

      50      Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka Vispārējās tiesas tiesvedībā, kurā pasludināts iepriekš 10. punktā minētais spriedums
         lietā “Skaļruņa forma”, ITSB esot atzinis, ka konkrētajā lietā aplūkojamais apzīmējums nevar ietilpt Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas piemērošanas jomā, ir jāatgādina, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 40/94 131. panta 4. punktā
         (tagad – Regulas Nr. 207/2009 136. panta 4. punkts) nostiprināto ITSB apelāciju padomju prezidenta un locekļu neatkarību,
         ITSB nostāja, ko tas ir ieņēmis procesā Savienības tiesā, tiem nav saistoša (Vispārējās tiesas 2009. gada 25. marta spriedums
         lietā T‑402/07 Kaul/ITSB – Bayer (“ARCOL”), Krājums, II‑737. lpp., 99. punkts).

      51      Tādējādi Apelāciju padomei nebija saistoša nostāja, ko ITSB bija ieņēmis procesā Vispārējā tiesā saistībā ar konkrētajā lietā
         aplūkojamās formas estētisko raksturu, kā norādīts iepriekš 10. punktā minētā sprieduma lietā “Skaļruņa forma” 24. punktā.
         Līdz ar to Apelāciju padomei apstrīdētajā lēmumā nebija jāizklāsta iemesli, kādēļ tā ir atkāpusies no šīs nostājas (pēc analoģijas
         skat. iepriekš 50. punktā minēto spriedumu lietā ARCOL, 100. punkts).

      52      No iepriekš minētā izriet, ka pamats, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkta pārkāpumu, nav pamatots un ir
         noraidāms.

       Par pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      53      Prasītāja atgādina Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta pieņemšanas vēsturi un Tiesas judikatūru, saskaņā ar
         kuru minētajā tiesību normā noteikto absolūto reģistrācijas atteikuma pamatojumu jēga (ratio) ir izvairīties no tā, ka ar preču zīmi piešķirto tiesību aizsardzības rezultātā tās īpašniekam tiek piešķirts monopols uz
         tehniskiem preces risinājumiem vai funkcionālām īpašībām, ko lietotājs varētu vēlēties redzēt konkurentu precēs (iepriekš
         26. punktā minētais spriedums lietā Philips, 78. punkts). Prasītāja uzskata, ka šī judikatūra neattiecas uz formām, kas ietilpst minētās regulas 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļas piemērošanas jomā.

      54      Prasītāja apgalvo, ka, tā kā minētajā tiesību normā ir lietoti vārdi “tikai un vienīgi”, tā ir jāinterpretē šauri. Tā norāda,
         ka preces ievērojamajai vērtībai jāizriet no visiem preces formas elementiem un, ja preces vērtība izriet no citiem elementiem,
         kas nav forma, šie elementi ir jāņem vērā. Ar apstākli, ka minētā forma veido atšķirīgu, īpašu ārējo izskatu, kas, iespējams,
         palīdz preci padarīt pievilcīgāku un vērtīgāku patērētāja uztverē, nepietiekot, lai tiktu piemērota Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta e) apakšpunkta iii) daļa.

      55      Saistībā ar attiecīgās preces vērtību prasītāja vispirms apgalvo, ka nozarē, kurā tā darbojas, patērētājs ņem vērā citus elementus,
         kas nav forma, proti, preces funkcionālās īpašības, tās marku un tirdzniecības veicināšanu. Šajā ziņā prasītāja iebilst pret
         apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tā 27. un 28. punktā Apelāciju padome ir norādījusi, ka cita starpā nav izšķirošas nozīmes
         tam, lai noskaidrotu attiecīgā skaļruņa skaņas kvalitāti, tā tirgošanas veidu vai ražotāja tēlu.

      56      Turklāt preces vērtībai neesot jāattiecas uz ikvienu formu ar neparastu dizainu, kas piesaista skatu vai ko nosaka estētiskie
         apsvērumi, jo šādā gadījumā kā Kopienas preču zīmes varētu tikt reģistrētas tikai preces ar triviālām formām. Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļa attiecoties uz tādām formām kā rotaslietas, skulptūras vai citi mākslas darbi,
         attiecībā uz kuriem esot dabiski, ka preces vērtība lielā mērā ir atkarīga no tās formas.

      57      Visbeidzot, tas vien, ka tādas preces kā skaļrunis forma ir tikusi reģistrēta vienā vai vairākās dalībvalstīs kā dizainparaugs
         un var tikt aizsargāta Savienībā ar autortiesībām, neietekmējot jautājumu, vai šī forma var tikt aizsargāta arī kā preču zīme.

      58      Attiecībā uz konkrētajā lietā aplūkojamo preces formu prasītāja apgalvo, ka attiecīgais patērētājs ņems vērā preces darbību
         vai sniegumu, proti, skaļruņu tehniskās īpašības, markas “Bang & Olufsen” atpazīstamību un prestižu, preces tirdzniecības
         veicināšanu, kā arī tās dizainu.

      59      ITSB apstrīd prasītājas izvirzītā pamata pamatotību.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      60      Preces forma ietilpst apzīmējumos, kas var būt preču zīme. Runājot par Kopienas preču zīmi, tas izriet no Regulas Nr. 40/94
         4. panta (tagad – Regulas Nr. 207/2009 4. pants), saskaņā ar kuru Kopienas preču zīmes var izveidot no visiem apzīmējumiem,
         ko var attēlot grafiski, tādiem kā vārdi, dizainparaugi, preču vai to iepakojuma forma, ar nosacījumu, ka ar šo apzīmējumu
         palīdzību iespējams parādīt viena uzņēmuma preču un pakalpojumu atšķirību no citu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem (skat.
         Tiesas 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑48/09 P Lego Juris/ITSB, Krājums, I‑8403. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

      61      Tomēr saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunktu netiek reģistrēti apzīmējumi, kas sastāv tikai un vienīgi
         no formas, kura ir atkarīga no pašu preču īpašībām, vai preču formas, kura vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai, vai formas,
         kura precēm piešķir ievērojamu vērtību.

      62      Saskaņā ar judikatūru katrs no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā paredzētajiem reģistrācijas atteikuma pamatojumiem ir
         jāinterpretē, ņemot vērā tā pamatā esošās vispārējās intereses (skat. iepriekš 60. punktā minēto spriedumu lietā Lego Juris/ITSB, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

      63      Piemēram, attiecībā uz dažiem trīsdimensiju apzīmējumiem, ko veido preces forma un uz kuriem attiecas Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta e) apakšpunkta ii) daļa (tagad – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) daļa), Savienības tiesa
         jau ir norādījusi, ka šajā tiesību normā noteikto absolūto reģistrācijas atteikuma pamatojumu jēga (ratio) ir izvairīties no tā, ka ar preču zīmi piešķirto tiesību aizsardzības rezultātā tās īpašniekam tiek piešķirts monopols uz
         preces tehniskiem risinājumiem vai funkcionālām īpašībām, ko patērētājs varētu vēlēties redzēt konkurentu precēs (iepriekš
         26. punktā minētie spriedumi lietā Philips, 78. punkts, un apvienotajās lietās Linde u.c., 72. punkts, un iepriekš 60. punktā minētais spriedums lietā Lego Juris/ITSB, 43. punkts), ņemot vērā, ka attiecīgo formu reģistrācija var ļaut preču zīmes īpašniekam aizliegt citiem uzņēmumiem
         ne vien tās pašas formas, bet arī līdzīgu formu izmantošanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lego Juris/ITSB, 56. punkts).

      64      Prasītāja pirmām kārtām norāda, ka šī jēga neattiecas uz formām, kuras ietilpst Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļas piemērošanas jomā. Tomēr pretēji prasītājas apgalvojumam nekas neļauj uzskatīt, ka šajā pēdējā tiesību normā paredzētā
         reģistrācijas atteikuma pamatojuma jēgai būtu cits raksturs nekā tam, kas noteikts judikatūrā attiecībā uz tā paša 7. panta
         1. punkta e) apakšpunkta ii) daļā paredzēto atteikuma pamatojumu.

      65      Šajā ziņā, kā norādījis ģenerāladvokāts Ruiss‑Harabo Kolomers [Ruiz‑Jarabo Colomer] tiesvedībā, kurā tika pasludināts iepriekš 26. punktā minētais spriedums lietā Philips (Recueil, I‑5478. lpp.) saistībā ar Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu, kurš būtībā ir vienāds ar Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta e) apakšpunktu, sniegto secinājumu 30. un 31. punktā, aizlieguma reģistrēt tīri funkcionālas formas vai
         formas, kas precei piešķir ievērojamu vērtību, tiešais mērķis ir izvairīties no situācijas, kurā ekskluzīvas un pastāvīgas
         tiesības, ko piešķir preču zīme, varētu tikt izmantotas, lai padarītu mūžīgas citas tiesības, uz kurām likumdevējs vēlējies
         attiecināt “izbeigšanās termiņus”.

      66      Līdzīgi reģistrācijas atteikuma pamatojumam, kas attiecas uz preču formām, kas vajadzīgas tehniska rezultāta iegūšanai, pamatojums,
         saskaņā ar kuru tiek atteikta tādu apzīmējumu reģistrācija, ko veido tikai un vienīgi formas, kuras precēm piešķir ievērojamu
         vērtību, ir vērsts uz to, lai izvairītos no monopola uz šādām formām piešķiršanas.

      67      Otrām kārtām prasītāja apgalvo, ka uz aplūkojamo formu nevar attiekties Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļa.

      68      Tomēr, pirmkārt, attiecīgo apzīmējumu patiešām veido tikai un vienīgi forma, kāda tā attēlota šā sprieduma 2. punktā.

      69      Kā jau konstatēts iepriekš 10. punktā minētā sprieduma lietā “Skaļruņa forma”, kas nav pārsūdzēts, 40. punktā, minētā forma
         ir skaļruņa korpuss, kuru veido konuss, kas atgādina zīmuli vai ērģeļu stabuli, kuras asā smaile skar četrstūra pamatni, un
         gara taisnstūra plate, kas ir pievienota vienai šī konusa pusei un pastiprina iespaidu, ka visa kopuma svars balstās tikai
         uz smaili, kas pavisam nedaudz skar četrstūra pamatni, tādējādi, ka šis kopums veido īpašu dizainu, kas viegli paliek atmiņā.

      70      Otrkārt, saistībā ar argumentu, ka Apelāciju padomei esot bijis jāņem vērā citi elementi, kas nav forma, tostarp attiecīgās
         preces tehniskās īpašības, un esot bijis jākonstatē, ka forma nepiešķir šai precei ievērojamu vērtību, vispirms ir jānorāda,
         ka Tiesa jau ir izteikusies par konkrētās sabiedrības daļas uztveres ņemšanu vērā lietā, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) daļas piemērošanu.

      71      Šajā sakarā tā ir nospriedusi, ka pretēji Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajam gadījumam, kurā
         mērķsabiedrības uztvere ir obligāti jāņem vērā, jo tā ir būtiska, lai noteiktu, vai preču zīmes reģistrācijai pieteiktais
         apzīmējums ļauj atšķirt attiecīgās preces un pakalpojumus kā tādus, kas ir no noteikta uzņēmuma, šādu pienākumu nevar noteikt
         minētā panta 1. punkta e) apakšpunkta gadījumā (skat. iepriekš 60. punktā minēto spriedumu lietā Lego Juris/ITSB, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).

      72      Tiesa ir uzskatījusi, ka, piemērojot Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) daļā paredzēto atteikuma pamatojumu,
         prezumētā apzīmējuma uztvere no vidusmēra patērētāja puses nav noteicošais elements, bet, lielākais, var būt lietderīgs kompetentās
         iestādes vērtējuma elements, tai identificējot būtiskās apzīmējuma īpašības (iepriekš 60. punktā minētais spriedums lietā
         Lego Juris/ITSB, 76. punkts).

      73      Konkrētajā gadījumā saistībā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas piemērošanu ir jānorāda, ka
         aplūkojamajā precē dizains ir elements, kuram būs ļoti liela nozīme patērētāja izvēlē, pat ja patērētājs ņems vērā arī citas
         konkrētās preces īpašības.

      74      Reģistrācijai pieteiktā forma liecina par ļoti īpašu dizainu, un prasītāja pati – tostarp prasības pieteikuma 92. punktā –
         atzīst, ka šis dizains ir būtisks elements tās stratēģijā attiecībā uz preču zīmi un ka tas palielina attiecīgās preces pievilcīgumu,
         t.i., tās vērtību.

      75      Turklāt no apstrīdētā lēmuma 33. punktā minētajiem pierādījumiem, proti, izvilkumiem no izplatītāju, izsoles pārdošanas un
         lietotu preču pārdošanas interneta vietnēm, izriet, ka šīs formas estētiskās īpašības tiek uzsvērtas pirmām kārtām un ka šāda
         forma tiek uztverta kā dzidras, smalkas un ārpus laika esošas skulptūras, kas domāta mūzikas atskaņošanai, veids, un tas kā
         tirdzniecības veicināšanas arguments faktiski ir būtisks elements.

      76      Līdz ar to aplūkojamajā lietā Apelāciju padome nav pieļāvusi nekādu kļūdu, uzskatot, ka neatkarīgi no pārējām konkrētās preces
         īpašībām reģistrācijai pieteiktā forma piešķir minētajai precei ievērojamu vērtību.

      77      Turklāt ir jāpiebilst, ka apstāklis, ka forma tiek uzskatīta par tādu, kas piešķir precei ievērojamu vērtību, neizslēdz iespēju,
         ka arī citas preces īpašības, tādas kā tehniskās īpašības aplūkojamajā gadījumā, varētu piešķirt attiecīgajai precei būtisku
         vērtību.

      78      Tātad Apelāciju padomei bija pamats secināt, ka attiecīgais apzīmējums ietilpst Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta
         iii) daļas piemērošanas jomā.

      79      Līdz ar to pamats, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) daļas pārkāpumu, nav pamatots
         un ir noraidāms.

      80      Ievērojot visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81      Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums
         ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Bang & Olufsen A/S atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Truchot

               Martins Ribeiro

               Kanninen

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 6. oktobrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1987. gada 18. novembrī. # Maizena GmbH un citi pret Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta 137/85.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1969. gada 6. maijā. # André Huybrechts pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 21-68.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 2.martā. # Christos Michael pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Nelabvēlīgs akts - Nepieņemamība. # Lieta T-234/02.


Tiesas spriedums 2002. gada 19.februārī. # Besix SA pret Wasserreinigungsbau Alfred Kretzschmar GmbH & Co. KG (WABAG) un Planungs- und Forschungsgesellschaft Dipl. Ing. W. Kretzschmar GmbH & KG (Plafog). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Bruxelles - Beļģija. # Briseles Konvencija. # Lieta C-256/00.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2004. gada 16. decembrī. # Spyridon de Athanassios Pappas pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-11/02.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (viena tiesneša sastāvā)
      2004. gada 16. decembrī
      Lieta T‑11/02
      Spyridom de Athanassios Pappas
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Atvaļināšana – Ikmēneša pabalsts atbilstoši Civildienesta noteikumu 50. pantam – Darba stāžs, kas ņemts vērā pabalsta aprēķināšanai – Darbavietas, kurās persona strādājusi pirms stāšanās amatā Kopienu iestādē – Pensijas tiesību pārcelšana
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasība, kas saistīta ar lūgumu atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru nosaka izmaksas ilgumu ikmēneša pabalstam, ko saņem prasītājs
         pēc atvaļināšanas dienesta interesēs saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 50. pantu.

      Nolēmums:         Prasība tiek noraidīta. Katrs lietas dalībnieks savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.

      Kopsavilkums
      1.     Kopienu tiesības ─ Interpretācija ─ Situācijas un jēdzienu parastās nozīmes ņemšana vērā ─ Vienveidīgas interpretācijas nepieciešamība
            ─ Dažādu valodu versiju ņemšana vērā
      2.     Ierēdņi ─ Atvaļināšana dienesta interesēs ─ Civildienesta noteikumu 50. pantā paredzētā pabalsta aprēķināšana ─ Tikai to gadu
            ņemšana vērā, kas ir nostrādāti Kopienu iestādēs
      (Civildienesta noteikumu 50. pants; IV pielikuma vienīgais pants)
      1.     To jēdzienu nozīme un darbības joma, kuriem Kopienu tiesībās nav dota nekāda definīcija, jānoskaidro, ņemot vērā vispārējo
         situāciju, kurā tie tiek izmantoti, un atbilstoši to parastajai nozīmei, kādā tos lieto ikdienas valodā.

      Turklāt vienotas Kopienu tiesību interpretācijas nepieciešamība izslēdz to, ka šaubu gadījumā kādas normas teksts būtu jāaplūko
         atsevišķi, bet gan tieši pretēji nosaka, ka tas interpretējams un piemērojams, ņemot vērā citas oficiālo valodu versijas.

      (sal. ar 32. un 34. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1979. gada 12. jūlijs, 9/79 Koschniske, Recueil, 2717. lpp., 6. punkts; Tiesa, 1988. gada 27. janvāris, 349/85 Dānija/Komisija, Recueil, 169. lpp., 9. punkts; Tiesa, 2000. gada 27. janvāris, C‑164/98 P DIR Intenational Film u.c./Komisija, Recueil, 447. lpp., 26. punkts; Pirmās instances tiesa, 1999. gada 29. septembris, T‑68/97 Neumann un Neumann‑Schölles/Komisija, Recueil FP, I‑A‑193. un II‑1005. lpp., 79. un 80. punkts; Pirmās instances tiesa, 2000. gada 26. septembris, T‑80/97 Starway/Padome, Recueil, II‑3099. lpp., 81. punkts.

      2.     Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 50. pantu ierēdnis, kurš ieņem amatu A1 vai A2 pakāpē un kurš ir atvaļināts dienesta interesēs
         ar iecēlējinstitūcijas lēmumu, saņem pabalstu, kas aprēķināts atbilstoši Civildienesta noteikumu IV pielikumā paredzētajiem
         nosacījumiem. Šī IV pielikuma vienīgā panta 3. punkts paredz, ka laika posmu, kurā ierēdnim ir tiesības saņemt 50. pantā paredzēto
         pabalstu, nosaka, pareizinot viņa darba stāžu ar attiecīgo ierēdņa vecumam atbilstošo procentu rādītāju.

      Ņemot vērā gan Civildienesta noteikumu IV pielikuma vienīgajā pantā izmantotā “darba stāža” termina gramatisko interpretāciju,
         gan Civildienesta noteikumu 50. pantā paredzētā pabalsta mērķi un ņemot vērā saikni starp iestādēs iegūto darba stāžu un minēto
         kompensējošo pabalstu, Civildienesta noteikumu 50. pantā paredzētā pabalsta aprēķināšanai jāņem vērā tikai tie gadi, kas ir
         nostrādāti Kopienu iestādēs.

      Šī pabalsta mērķis ir piešķirt kompensāciju saistībā ar atvaļināšanas lēmumu, ko iecēlējinstitūcijai ir tiesības pieņemt pēc
         savas ierosmes, un nodrošināt ierēdnim, kas ir strādājis Kopienu iestādē, iekļaušanos darba tirgū, noteiktā laika posmā viņam
         izmaksājot ikmēneša pabalstu viņa finansiālo interešu aizsardzībai. Tā kā šī priekšrocība ir nesaraujami saistīta ar pakalpojumiem,
         ko persona kā Kopienu ierēdnis ir sniegusi iestādēm, minētajam pabalstam ir jābūt proporcionālam minētā ierēdņa karjeras ilgumam
         Kopienu iestādēs.

      Turklāt, tā kā noteikumi, kas dod tiesības uz finanšu pakalpojumiem, ir interpretējami šauri, nevar apstrīdēt to, ka – tā
         kā Civildienesta noteikumos saistībā ar 50. panta piemērošanu nav nekādas norādes uz gadiem, kas nostrādāti pirms stāšanās
         amatā Kopienu iestādēs, un tā kā minētajā pantā paredzētajam režīmam piemīt autonoms raksturs – likumdevēja mērķis bija ņemt
         vērā tikai tos gadus, kas nostrādāti Kopienu iestādēs, lai aprēķinātu kompensējoša tā pabalsta summu, kas paredzēts gadījumā,
         kad tiek veikta atvaļināšana dienesta interesēs.

      (sal. ar 30., 38., 40., 53. un 54. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2003. gada 18. septembris, T‑221/02 Lebedef u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑211. un II‑1037. lpp., 38. punkts, un citēto judikatūru.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1990. gada 8. maijā. # Klaus Biehl pret Administration des contributions du grand-duché de Luxembourg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État du Luksemburgas Lielhercogiste. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Lieta C-175/88.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2015. gada 13. janvārī.#Eiropas Savienības Padome u.c. pret Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht.#Apelācija – Direktīva 2008/50/EK – Direktīva par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai – Lēmums attiecībā uz Nīderlandes Karalistes paziņojumu par termiņa, kas paredzēts, lai sasniegtu slāpekļa dioksīdam noteiktos robežlielumus, atlikšanu un atbrīvojumu no pienākuma piemērot cietajām daļiņām (PM10) noteiktos robežlielumus – Pieprasījums veikt šī lēmuma iekšēju pārskatīšanu, kas iesniegts, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1367/2006 normas – Komisijas lēmums, ar kuru pieprasījums atzīts par nepieņemamu – Individuāls pasākums – Orhūsas konvencija – Regulas (EK) Nr. 1367/2006 spēkā esamība, ņemot vērā šo konvenciju.#Apvienotās lietas no C-401/12 P līdz C-403/12 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2015. gada 13. janvārī (
            *1
         )
      “Apelācija — Direktīva 2008/50/EK — Direktīva par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai — Lēmums attiecībā uz Nīderlandes Karalistes paziņojumu par termiņa, kas paredzēts, lai sasniegtu slāpekļa dioksīdam noteiktos robežlielumus, atlikšanu un atbrīvojumu no pienākuma piemērot cietajām daļiņām (PM10) noteiktos robežlielumus — Pieprasījums veikt šī lēmuma iekšēju pārskatīšanu, kas iesniegts, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1367/2006 normas — Komisijas lēmums, ar kuru pieprasījums atzīts par nepieņemamu — Individuāls pasākums — Orhūsas konvencija — Regulas (EK) Nr. 1367/2006 spēkā esamība, ņemot vērā šo konvenciju”
      Apvienotās lietas no C‑401/12 P līdz C‑403/12 P
      par trīs apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2012. gada 24. augustā (C‑401/12 P un C‑402/12 P) un 2012. gada 27. augustā (C‑403/12 P) iesniedza,

         Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M. Moore un K. Michoel, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

         Eiropas Parlaments, ko pārstāv L. Visaggio un G. Corstens, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

         Eiropas Komisija, ko pārstāv J. P. Keppenne, P. Oliver, P. Van Nuffel un G. Valero Jordana, kā arī S. Boelaert, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      apelācijas sūdzības iesniedzēji,
      ko atbalsta

         Čehijas Republika, ko pārstāv D. Hadroušek, pārstāvis,
      persona, kas iestājusies apelācijas tiesvedībā,
      pārējie lietas dalībnieki –

            Vereniging Milieudefensie
          , Amsterdama (Nīderlande),

            Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht
          , Utrehta [Utrecht] (Nīderlande),
      ko pārstāv A. van den Biesen, advocaat,
      prasītāji pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh] un Ž. K. Bonišo [J. C. Bonichot] (referents), tiesneši E. Levits, K. Toadere [C. Toader], M. Bergere [M. Berger], A. Prehala [A. Prechal], E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 10. decembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 8. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savām apelācijas sūdzībām Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments un Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisija (T-396/09, EU:T:2012:301; turpmāk tekstā - “pārsūdzētais spriedums”), ar ko tā apmierināja Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht prasību atcelt Komisijas 2009. gada 28. jūlija Lēmumu (C-2009) 6121 (turpmāk tekstā - “apstrīdētais lēmums”), ar kuru kā nepieņemams bija noraidīts prasītāju pirmajā instancē iesniegtais pieprasījums Komisijai pārskatīt tās 2009. gada 7. aprīļa Lēmumu C(2009) 2560, galīgā redakcija, ar kuru Nīderlandes Karalistei tika piešķirta pagaidu atkāpe no pienākumiem, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīvā 2008/50/EK par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai (OV L 152, 1. lpp.).

         Atbilstošās tiesību normas

         Orhūsas konvencija

               2

               Konvencijas par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kas parakstīta Orhūsā 1998. gada 25. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmumu 2005/370/EK (OV L 124, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”), 1. pantā “Mērķis” ir noteikts:
               “Lai pašreizējā un nākamajās paaudzēs aizsargātu ikvienas personas tiesības dzīvot vidē, kas atbilstu personas veselības stāvoklim un labklājībai, katra Puse saskaņā ar šīs konvencijas noteikumiem garantē tiesības piekļūt informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem.”

               3

               Minētās konvencijas 9. pantā ir noteikts:
               “1.   Katra Puse saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nodrošina to, ka ikvienai personai, kura uzskata, ka tās lūgums sniegt informāciju saskaņā ar 4. pantu ir ticis ignorēts, daļēji vai pilnīgi nepamatoti noraidīts, nepietiekami atbildēts vai kā citādi nav izskatīts atbilstoši minētā panta noteikumiem, ir iespēja pārskatīšanas nolūkā griezties tiesā vai kādā citā neatkarīgā un objektīvā institūcijā, kas izveidota ar tiesību aktiem.
               Gadījumos, kad Puses paredz pārskatīšanu tiesu iestādē, tās nodrošina, lai attiecīgajai personai būtu pieejama arī ātra, ar tiesību aktiem noteikta procedūra, kas ir bezmaksas vai nav saistīta ar pārāk lielām izmaksām un saskaņā ar kuru lūgumu atkārtoti izskata kāda valsts iestāde vai izskata neatkarīga un objektīva institūcija, kas nav tiesa.
               Saskaņā ar šo 1. punktu pieņemtie galīgie lēmumi ir saistoši valsts iestādēm, kuru rīcībā ir attiecīgā informācija. Šo lēmumu pamatojumu norāda rakstiski vismaz tajos gadījumos, kad pieeja informācijai tiek atteikta saskaņā ar šo punktu.
               2.   Katra Puse saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nodrošina to, ka attiecīgas sabiedrības daļas pārstāvjiem:

                        a)

                        kuriem ir pamatota interese vai arī

                        b)

                        kuri uzskata, ka noticis tiesību aizskārums, ja šādu priekšnosacījumu paredz attiecīgās Puses administratīvā procesa normas,

                  ir iespēja pārskatīšanas nolūkā griezties tiesā un/vai kādā citā neatkarīgā un objektīvā institūcijā, kas izveidota ar tiesību aktiem, lai – pamatojoties uz materiāliem vai procesuāliem aspektiem – apstrīdētu jebkura tāda lēmuma, darbības vai bezdarbības likumību, uz ko attiecas 6. panta noteikumi, ja šāda apstrīdēšana paredzēta attiecīgās valsts tiesību aktos, kā arī neskarot šā panta 3. punktu un citus attiecīgus šīs konvencijas noteikumus.
               To, vai interese ir pamatota un vai ir noticis tiesību aizskārums, nosaka saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un ar mērķi nodrošināt attiecīgai sabiedrības daļai plašas iespējas griezties tiesu iestādēs saistībā ar šīs konvencijas piemērošanu. Tādēļ a) apakšpunkta piemērošanas nolūkā par pamatotu uzskata ikvienas tādas nevalstiskas organizācijas interesi, kura atbilst 2. panta 5. punktā minētajām prasībām. Šādas organizācijas uzskata arī par tādām, kam ir tiesības, attiecībā uz kurām ir iespējams tiesību aizskārums, kā paredzēts b) apakšpunktā.
               Šā panta 2. punkta noteikumi neizslēdz iespēju pārskatīšanas nolūkā iepriekš griezties administratīvā iestādē, kā arī neiespaido prasību, ka pirms vēršanās tiesā ir jāizmanto visas administratīvas pārskatīšanas procedūras, ja šāda prasība paredzēta attiecīgās valsts tiesību aktos.
               3.   Turklāt, neskarot 1. un 2. punktā minētās pārskatīšanas procedūras, katra Puse nodrošina to, ka sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, ja tādi būtu, ir pieejamas administratīvas vai tiesas procedūras, lai apstrīdētu fizisku personu vai valsts iestāžu darbību vai bezdarbību, kas pārkāpj attiecīgās valsts tiesību aktus vides jomā.
               4.   Turklāt, neskarot 1. punktu, šā panta 1., 2. un 3. punktā minētajām procedūrām ir jānodrošina pamatoti un efektīvi tiesiskie līdzekļi, tostarp, vajadzības gadījumā, pagaidu tiesiskās aizsardzības līdzekļi, un tām ir jābūt taisnīgām, objektīvām un ātrām, kā arī tās nav saistītas ar pārmērīgām izmaksām. Šajā pantā paredzētos lēmumus noformē vai reģistrē rakstiski. Tiesu un, ja iespējams, citu institūciju lēmumi ir publiski pieejami.
               5.   Lai šā panta noteikumus padarītu efektīvākus, katra Puse nodrošina to, ka sabiedrība tiek informēta par administratīvajām vai tiesas procedūrām, kas tai pieejamas pārskatīšanas nolūkā, kā arī lemj par atbilstošu palīdzības sistēmu ieviešanu, lai novērstu vai mazinātu finansiālus un citus šķēršļus saistībā ar griešanos tiesu iestādēs.”

         Regula (EK) Nr. 1367/2006

               4

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 6. septembra Regulas (EK) Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV L 264, 13. lpp.), preambulas 18. apsvērumā ir noteikts:
               “Ar Orhūsas Konvencijas 9. panta 3. punktu paredzēta pieeja tiesas procedūrām vai citām pārskatīšanas procedūrām, lai apstrīdētu fizisku personu vai valsts iestāžu darbību vai bezdarbību, pārkāpjot tiesību aktus vides jomā. Noteikumiem par pieeju tiesvedībai jābūt saskaņā ar [EK līgumu]. Šajā sakarā ir lietderīgi, ka šī regula attiecas tikai uz valsts iestāžu darbību vai bezdarbību.”

               5

               Minētās regulas 1. panta 1 punktā ir paredzēts:
               “Šīs regulas mērķis ir veicināt to pienākumu īstenošanu, kas izriet no [Orhūsas konvencijas], paredzot noteikumus par konvencijas piemērošanu Kopienas iestādēm un struktūrām, jo īpaši:
               [..]

                        d)

                        dodot iespēju Kopienas līmenī griezties tiesā saistībā ar vides jautājumiem atbilstīgi šajā regulā paredzētajiem nosacījumiem.”

               6

               Šīs pašas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunktā “administratīvs akts” ir definēts šādi:
               tas ir “jebkurš Kopienas iestādes vai struktūras veikts pasākums, kam ir individuāls raksturs, ko veic saskaņā ar tiesību aktiem vides jomā, kas ir juridiski saistošs un kam ir ārēja ietekme”.

               7

               Regulas Nr. 1367/2006 10. panta “Pieprasījums veikt administratīvu aktu iekšēju pārskatīšanu” 1. punktā ir paredzēts:
               “Jebkura nevalstiska organizācija, kas atbilst 11. [pantā] noteiktajiem kritērijiem, ir tiesīga Kopienas iestādei vai struktūrai, kas saskaņā ar tiesību aktiem vides jomā ir pieņēmusi administratīvu aktu vai – ja ir konstatēta iespējama administratīva bezdarbība – kam būtu bijis jāpieņem šāds akts, iesniegt pieprasījumu veikt iekšēju pārskatīšanu.”

         Direktīva 2008/50

               8

               Direktīvas 2008/50 22. pantā ir paredzēts:
               “1.   Ja konkrētā zonā vai aglomerācijā atbilstību slāpekļa dioksīda vai benzola robežlielumiem nevar sasniegt XI pielikumā paredzētajā termiņā, dalībvalstis šai konkrētajai zonai vai aglomerācijai var atlikt minēto termiņu par ne vairāk kā pieciem gadiem ar nosacījumu, ka saskaņā ar 23. pantu gaisa kvalitātes plānu izstrādā zonām un aglomerācijām, uz kurām attiektos atlikšana; šādu gaisa kvalitātes plānu papildina ar XV pielikuma B iedaļā minēto informāciju, kas saistīta ar attiecīgām piesārņojošām vielām, un tajā uzskatāmi parāda, kā līdz jaunā termiņa beigām nodrošinās atbilstību robežlielumiem.
               2.   Ja konkrētā zonā vai aglomerācijā atbilstību XI pielikumā noteiktajiem PM10 robežlielumiem nevar sasniegt konkrētajai vietai raksturīgu izkliedes īpatnību, nelabvēlīgu klimatisko apstākļu vai pārrobežu ietekmes dēļ, dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma līdz 2011. gada 11. jūnijam nodrošināt atbilstību minētajiem robežlielumiem, ja ir ievēroti 1. punktā paredzētie nosacījumi un ja dalībvalsts pierāda, ka, lai ievērotu termiņus, ir veikti visi atbilstīgie pasākumi valsts, reģionālā un vietējā līmenī.
               3.   Ja kāda dalībvalsts piemēro 1. vai 2. punktu, tā nodrošina, ka robežlieluma pārsniegums nevienai piesārņojošai vielai nav lielāks par maksimālo pielaides robežu, kas katrai attiecīgai piesārņojošai vielai ir dota XI pielikumā.
               4.   Dalībvalstis dara Komisijai zināmus gadījumus, kad tās uzskata, ka jāpiemēro 1. vai 2. punkts, kā arī dara zināmu 1. punktā minēto gaisa kvalitātes plānu, tostarp visu attiecīgo informāciju, kas Komisijai vajadzīga, lai novērtētu to, vai attiecīgie nosacījumi ir ievēroti. Komisija novērtējumā ņem vērā dalībvalsts veikto pasākumu aplēsto ietekmi uz apkārtējā gaisa kvalitāti dalībvalstīs patlaban un nākotnē, kā arī Kopienas pašreizējo pasākumu un plānoto Kopienas pasākumu, kurus Komisija ierosinās, aplēsto ietekmi uz gaisa kvalitāti.
               Ja deviņos mēnešos no minētā paziņojuma saņemšanas dienas Komisija nav cēlusi iebildumus, uzskata, ka attiecīgie nosacījumi 1. vai 2. punkta piemērošanai ir ievēroti.
               Ja ir iebildumi, Komisija var prasīt, lai dalībvalstis precizē esošos vai izstrādā jaunus gaisa kvalitātes plānus.”

         Tiesvedības priekšvēsture

               9

               2008. gada 15. jūlijā Nīderlandes Karaliste saskaņā ar Direktīvas 2008/50 22. pantu paziņoja Komisijai par termiņa, kas paredzēts, lai sasniegtu slāpekļa dioksīdam noteikto gada robežlielumu, atlikšanu deviņām zonām un par atbrīvojumu no pienākuma piemērot cietajām daļiņām – kuras nosaka, laižot gaisu caur selektīvo sprauslu ar aerodinamisko diametru 10 μm, tādējādi aizturot vismaz 50 % cieto daļiņu, – noteiktos dienas un gada robežlielumus.

               10

               2009. gada 7. aprīlī Komisija piekrita šai termiņa atlikšanai, pieņemot Lēmumu C(2009) 2560, galīgā redakcija.

               11

               Ar 2009. gada 18. maija vēstuli Vereniging Milieudefensie, saskaņā ar Nīderlandes tiesībām dibināta apvienība, kuras mērķis ir vides aizsardzība un gaisa kvalitātes uzlabošana Nīderlandē, un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, saskaņā ar Nīderlandes tiesībām dibināts fonds, kas cīnās pret gaisa piesārņojumu Utrehtas (Nīderlande) reģionā, iesniedza Komisijai pieprasījumu veikt šī lēmuma iekšēju pārskatīšanu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punktu.

               12

               Ar apstrīdēto lēmumu Komisija šo pieprasījumu noraidīja kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka Lēmums C(2009) 2560, galīgā redakcija, nav individuāls pasākums un ka tādējādi tas nevar tikt uzskatīts par “administratīvu aktu” Regulas Nr. 1367/2006 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē, attiecībā uz kuru ir iespējams veikt šīs regulas 10. pantā paredzēto iekšējās pārskatīšanas procedūru.

         Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               13

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 6. oktobrī, Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu.

               14

               Nīderlandes Karaliste, Parlaments un Padome iestājās lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

               15

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa apmierināja prasības pieteikumu atcelt tiesību aktu.

               16

               Vispārējā tiesa kā nepieņemamu noraidīja prasītāju pirmajā instancē celto prasību likt Komisijai pēc būtības izskatīt minēto pieprasījumu veikt iekšēju pārskatīšanu un noteikt tai termiņu šajā ziņā.

               17

               Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja arī prasītāju pirmajā instancē izvirzīto pirmo pamatu attiecībā uz to, ka Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdēto lēmumu kvalificējot par vispārpiemērojamu aktu, kas nevar tikt uzskatīts par administratīvu aktu Regulas Nr. 1367/2006 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē, un līdz ar to par tādu aktu, attiecībā uz kuru nevar tikt iesniegts pieprasījums veikt iekšēju pārskatīšanu saskaņā ar šīs regulas 10. panta 1. punktu. Turpretī Vispārējā tiesa pieņēma otro pamatu, kas tika izvirzīts pakārtoti un kas attiecās uz šīs pēdējās minētās tiesību normas prettiesiskumu tādēļ, ka tā nav saderīga ar Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu.

               18

               Pēc tam, kad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. un 52. punktā bija atgādinājusi, ka tāpat kā jebkuram citam starptautiskam nolīgumam, kura dalībniece ir Eiropas Savienība, Orhūsas konvencijai ir augstāks spēks par Savienības atvasinātajiem tiesību aktiem, tā šī paša sprieduma 53. punktā norādīja, ka Savienības tiesa var pārbaudīt regulas normas spēkā esamību saistībā ar starptautisku nolīgumu tikai tad, ja tās raksturs un sistēma nav tam pretrunā un ja tostarp tās noteikumi no to satura viedokļa ir beznosacījuma un pietiekami precīzi.

               19

               Vispārējā tiesa, atsaucoties it īpaši uz Tiesas spriedumiem Fediol/Komisija (70/87, EU:C:1989:254) un Nakajima/Padome (C‑69/89, EU:C:1991:186), tomēr norādīja, ka Tiesa ir nospriedusi, ka tai jāveic Savienības akta tiesiskuma pārbaude saistībā ar starptautiska nolīguma noteikumiem, ar kuriem privātpersonām netiek radītas tiesības atsaukties uz tiem tiesā, ja Savienība ir vēlējusies izpildīt īpašu pienākumu, ko tā ir uzņēmusies šī nolīguma ietvaros, vai arī ja atvasinātajā tiesību aktā ir īpaša atsauce uz konkrētiem attiecīgā nolīguma noteikumiem. Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 54. punktā secināja, ka Savienības tiesai ir jāveic regulas tiesiskuma pārbaude saistībā ar starptautisku nolīgumu, ja šīs regulas mērķis ir izpildīt pienākumu, kas Savienības iestādēm ir noteikts ar šo starptautisko nolīgumu.

               20

               Pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka izskatāmajā lietā šie nosacījumi ir izpildīti, jo, pirmkārt, prasītāji pirmajā instancē, neatsaucoties uz nolīguma noteikumu tiešo iedarbību, saskaņā ar EKL 241. pantu netieši apstrīd Regulas Nr. 1367/2006 normas spēkā esamību saistībā ar Orhūsas konvenciju un, otrkārt, šī regula, kā tas izriet no šīs regulas 1. panta 1. punkta un tās preambulas 18. apsvēruma, tikusi pieņemta, lai izpildītu Savienības starptautiskos pienākumus, kas paredzēti šīs konvencijas 9. panta 3. punktā.

               21

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. punktā nosprieda, ka Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkts, ciktāl tajā iekšējā pārskatīšanas procedūra ir paredzēta tikai attiecībā uz “administratīvu aktu”, kas 2. panta 1. punkta g) apakšpunktā definēts kā “jebkurš [..] pasākums, kam ir individuāls raksturs”, nav saderīgs ar Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu.

               22

               Līdz ar to Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu.

         Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

               23

               Ar apelācijas sūdzību, kas iesniegta 2012. gada 24. augustā (lieta C‑401/12 P), Padome lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, pilnībā noraidīt prasītāju pirmajā instancē celto prasību un piespriest tiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               24

               Ar apelācijas sūdzību, kas iesniegta 2012. gada 24. augustā (lieta C‑402/12 P), Parlaments lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, pilnībā noraidīt minēto lietas dalībnieku prasību un piespriest tiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               25

               Ar apelācijas sūdzību, kas iesniegta 2012. gada 27. augustā (lieta C‑403/12 P), Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, pilnībā noraidīt šo pašu minēto lietas dalībnieku prasību, kā arī piespriest tiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.

               26

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 21. novembra rīkojumu lietas no C‑401/12 P līdz C‑403/12 P tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī galīgā sprieduma taisīšanai.

               27

               2013. gada 28. februārī Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht iesniedza atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību, kurā tie lūdza Tiesu noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest Padomei, Parlamentam un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas tiem radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.

               28

               Tie arī iesniedza pretapelācijas sūdzību, ar kuru tie lūdza Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī apstrīdēto lēmumu un piespriest atbildētājiem pirmajā instancē atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas tiem radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.

         Par apelācijas sūdzībām

         Par pretapelācijas sūdzību

      Lietas dalībnieku argumenti

               29

                  Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā, neatzīstot Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta tiešo iedarbību, vismaz tiktāl, ciktāl tajā ir paredzēts, ka “darbības”, ar kurām tiek pārkāpti valsts tiesību akti vides jomā, var pārsūdzēt, un līdz ar to atsakoties novērtēt Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkta tiesiskumu saistībā ar šo minētās konvencijas noteikumu, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               30

               Padome, Parlaments un Komisija uzskata, ka pretapelācijas sūdzība ir jānoraida kā nepieņemama, jo izvirzītais pamats faktiski esot vērsts tikai uz to, lai apstrīdētu vienu no pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļām, nevis tā risinājumu, un līdz ar to tas neatbilstot Tiesas Reglamenta 178. pantā noteiktajām prasībām.

               31

               Padome, Parlaments un Komisija pakārtoti apgalvo, ka izvirzītais pamats katrā ziņā nav pamatots.

         Tiesas vērtējums

               32

               Ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 169. panta 1. punktu un 178. panta 1. punktu jebkuras apelācijas sūdzības – gan galvenās, gan pretapelācijas – mērķis ir vienīgi pilnīga vai daļēja Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšana.

               33

               Šajā lietā Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht panāca, ka Vispārējā tiesa atceļ apstrīdēto lēmumu atbilstoši to prasībā norādītajiem prasījumiem. Tādējādi to pretapelācijas sūdzība, kuras mērķis būtībā ir tikai aizstāt pamatojumu, kas attiecas uz analīzi par atsaukšanās uz Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu iespēju, nevar tikt pieņemta (pēc analoģijas attiecībā uz galveno apelācijas sūdzību skat. spriedumu Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa, C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 43.–45. punkts).

               34

               No iepriekš minētā izriet, ka pretapelācijas sūdzība ir jānoraida kā nepieņemama.

         Par galvenajām apelācijas sūdzībām

               35

               Padome, Parlaments un Komisija galvenokārt apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka nevar atsaukties uz Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu, lai izvērtētu Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkta saderību ar minēto konvencijas noteikumu.

               36

               Pakārtoti tie norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka tāda norma kā minētās regulas 10. panta 1. punkts ir pretrunā minētās konvencijas 9. panta 3. punktam.

         Par apelācijas sūdzību pirmo pamatu

      Lietas dalībnieku argumenti

               37

               Padome apgalvo, ka divi gadījumi, kuros Tiesa ir pieļāvusi iespēju privātpersonām atsaukties uz starptautiska nolīguma noteikumiem, kas neatbilst beznosacījuma un precizitātes nosacījumiem, kuri ir nepieciešami, lai uz tiem varētu atsaukties nolūkā izvērtēt Savienības tiesību akta normu spēkā esamību, ir izņēmuma gadījumi un katrā ziņā neatbilst izskatāmās lietas gadījumam.

               38

               Faktiski, pirmkārt, spriedumā Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) panākto risinājumu pamatojot īpašie lietas, kurā taisīts šis spriedums, apstākļi, kurā ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem ar attiecīgo regulu tika piešķirtas tiesības atsaukties uz Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (turpmāk tekstā – “GATT”) noteikumiem. Turklāt šis risinājums nebūtu jāpiemēro ārpus šī nolīguma īpašās piemērošanas jomas.

               39

               Otrkārt, attiecībā uz judikatūru, kas izriet no sprieduma Nakajima/Padome (EU:C:1991:186), Padome uzskata, ka tā attiecoties tikai uz gadījumiem, kad Savienība ir vēlējusies izpildīt īpašos pienākumus, ko tā uzņēmusies GATT ietvaros, kas arī nav izskatāmās lietas gadījums.

               40

               Parlaments un Komisija būtībā izvirza līdzīgus argumentus.

               41

               Attiecībā uz spriedumu Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) Komisija piebilst, ka tas attiecoties tikai uz tādu gadījumu, kurā Savienības tiesību aktā ir ietverta tieša atsauce uz GATT īpašajiem noteikumiem.

               42

               Attiecībā uz spriedumu Najima/Padome (EU:C:1991:186) Komisija apgalvo, ka tas nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to ir ļauts pārbaudīt jebkuru Savienības tiesību aktu saistībā ar starptautisku nolīgumu, kurš ar šo aktu attiecīgajā gadījumā tiek īstenots. Lai šāda pārbaude varētu tikt veikta, Savienības tiesību aktam esot jābūt tādam, ar kuru starptautiskais nolīgums tiek īstenots tieši un pilnībā, un tam esot jāattiecas uz no šī nolīguma izrietošu pietiekami skaidru un precīzu pienākumu, kas tā neesot izskatāmajā lietā.

               43

               Parlaments apgalvo, ka spriedums Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) attiecoties tikai uz tādu gadījumu, kad atvasinātā tiesību aktā ir tāda tieša atsauce uz konkrētiem starptautiskā nolīguma noteikumiem, kas nav tikai vienkārša atsauce uz šiem noteikumiem, bet gan nozīmē to ietveršanu attiecīgajā tiesību aktā. Līdz ar to Vispārējā tiesa neesot varējusi pamatoties uz Regulas Nr. 1367/2006 preambulas 18. apsvērumu, kurā ir tikai aprakstīts Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkts, lai uzskatītu, ka šis nosacījums izskatāmajā lietā ir izpildīts. Turklāt no šīs Tiesas judikatūras katrā ziņā izrietot, ka, ja Savienības regulā ir ietverti starptautiska nolīguma noteikumi, uz tiem var atsaukties, tikai lai pārbaudītu to aktu spēkā esamību, kas pieņemti, piemērojot šo regulu, nevis šīs pašas regulas spēkā esamību.

               44

               Saistībā ar spriedumu Nakajima/Padome (EU:C:1991:186) Parlaments apgalvo, ka šajā spriedumā panāktais risinājums attiecoties uz situāciju, kurā ar atvasinātu tiesību aktu tiek izpildīti īpaši starptautiskajā nolīgumā paredzēti pienākumi, kuru ietvaros Savienībai ir jārīkojas noteiktā veidā un tai nav diskrecionārās rīcības brīvības. “Pienākumi”, uz kuriem Vispārējā tiesa atsaucoties pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, neesot “īpaši” pienākumi sprieduma Nakajima/Padome (EU:C:1991:186) izpratnē, jo Orhūsas konvencijas līgumslēdzējām pusēm ir plaša rīcības brīvība, nosakot kārtību, kādā īstenojamas šīs konvencijas 9. panta 3. punktā paredzētās “administratīvās vai tiesas procedūras”, ievērojot tās 9. panta 4. punktā noteiktās prasības.

               45

               Parlaments, atsaucoties uz spriedumu Komisija/Īrija u.c. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742), arī norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi sacīkstes principu, jo tā no sprieduma Nakajima/Padome (EU:C:1991:186) judikatūras izrietošos principus esot piemērojusi, iepriekš starp lietas dalībniekiem neapspriežot minēto principu nozīmi izskatāmajā lietā.

               46

               Parlaments piebilst, ka lietas apstākļi atšķiroties arī no tās lietas apstākļiem, kurā taisīts spriedums Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293), kas attiecās uz tāda starptautisko paražu tiesību noteikuma pārkāpumu, kurš ietekmē starptautiskā nolīguma, kura tiešā iedarbība nav tikusi apstrīdēta, noteikuma piemērošanu.

               47

               Komisija arī atgādina, ka Tiesa savos spriedumos Intertanko u.c. (C‑308/06, EU:C:2008:312), kā arī Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864) nav atzinusi, ka direktīvas spēkā esamība varētu tikt pārbaudīta saistībā ar starptautisku nolīgumu, lai arī minētajā direktīvā uz to bija izdarītas atsauces.

               48

                  Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht vispirms apgalvo, ka no sprieduma Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) neizriet norāde par Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta iespējamo tiešo iedarbību, ciktāl tas attiecas darbībām, ko iespējams pārsūdzēt šīs tiesību normas izpratnē.

               49

               Tie uzskata, pirmkārt, ka šīs konvencijas būtība un mērķis nerada šķērsli tam, lai pēc vides aizsardzības apvienību pieprasījuma veiktu Savienības atvasināto tiesību akta spēkā esamības pārbaudi, un, otrkārt, ka spriedumā Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) noteiktie nosacījumi ir izpildīti, jo Regulā Nr. 1367/2006 ir ietvertas vairākas atsauces uz minēto konvenciju, it īpaši tās 9. panta 3. punktu.

               50

               Tie turklāt apgalvo, ka ar iespēju vien, ka Tiesa gadījumā, kad valsts tiesas tai iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var pārbaudīt Savienības tiesību vispārējā akta tiesiskumu, nepietiek, lai nodrošinātu minētās tiesību normas ievērošanu.

               51

               Visbeidzot, tie apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot ievērojusi sacīkstes principu, jo tā lietas dalībniekiem tiesas sēdē esot devusi iespēju izteikties par judikatūras, kas izriet no spriedumiem Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) un Nakajima/Padome (EU:C:1991:186), piemērošanu šajā lietā. Katrā ziņā šīs lietas apstākļi atšķiroties no tās lietas apstākļiem, kurā taisīts spriedums Komisija/Īrija u.c. (EU:C:2009:742), uz kuru atsaucas Parlaments.

         Tiesas vērtējums

               52

               Saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu (tagad – LESD 216. panta 2. punkts) Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi ir saistoši tās iestādēm un līdz ar to tiem ir augstāks spēks par to izdotajiem aktiem (šajā ziņā skat. spriedumu Intertanko u.c., EU:C:2008:312, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               53

               Tomēr tāda nolīguma noteikumu sekas Savienības tiesību sistēmā, ko tā ir noslēgusi ar trešām valstīm, nevar tikt noteiktas, abstrahējoties no attiecīgo noteikumu starptautiskās izcelsmes. Atbilstoši starptautisko tiesību principiem Savienības iestādes, kuru kompetencē ir apspriest un noslēgt šādu nolīgumu, var brīvi vienoties ar attiecīgajām trešām valstīm par sekām, kādas šī nolīguma noteikumiem jārada līgumslēdzēju pušu iekšējā tiesību sistēmā. Ja šis jautājums nav tieši reglamentēts minētajā nolīgumā, kompetentajām tiesām, it īpaši Tiesai atbilstoši savai kompetencei saskaņā ar LESD, tas ir jārisina tāpat kā jebkurš cits interpretācijas jautājums, kas attiecas uz attiecīgā nolīguma piemērošanu Savienībā, tostarp pamatojoties uz šī nolīguma jēgu, sistēmu vai noteikumiem (skat. spriedumu FIAMM u.c./Padome un Komisija, C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).

               54

               No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai pamatotu prasību atcelt Savienības atvasināto tiesību aktu vai arī iebildi par šāda akta prettiesiskumu, uz starptautiskā nolīguma, kura līgumslēdzēja puse ir Savienība, noteikumiem var atsaukties tikai ar nosacījumu, ka, pirmkārt, tas nav pretrunā šī nolīguma būtībai un sistēmai un, otrkārt, ka šī nolīguma noteikumi to satura ziņā šķiet beznosacījuma un pietiekami precīzi (šajā ziņā skat. spriedumus Intertanko u.c., EU:C:2008:312, 45. punkts; FIAMM u.c./Padome un Komisija, EU:C:2008:476, 110. un 120. punkts, kā arī Air Transport Association of America u.c., C‑366/10, EU:C:2011:864, 54. punkts).

               55

               Runājot par Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu, tajā nav ietverts neviens beznosacījuma un pietiekami precīzs pienākums, kas varētu tieši regulēt privātpersonu tiesisko situāciju, un līdz ar to tas neatbilst šiem nosacījumiem. Faktiski, tā kā vienīgi “sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, ja tādi būtu,” ir šajā 9. panta 3. punktā paredzētās tiesības, šīs normas ieviešana vai iedarbība ir atkarīga no tālāka pasākuma veikšanas (šajā ziņā skat. spriedumu Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, 45. punkts).

               56

               Protams, ir skaidrs, ka Tiesa arī uzskata, ka, ja Savienība ir vēlējusies izpildīt īpašos pienākumus, ko tā ir uzņēmusies Pasaules Tirdzniecības organizācijas (turpmāk tekstā – “PTO”) noslēgto nolīgumu ietvaros, vai ja attiecīgajā Savienības tiesību aktā ir tieša atsauce uz precīziem šo nolīgumu noteikumiem, Tiesai attiecīgā akta, kā arī aktu, kas pieņemti tā piemērošanai, tiesiskums ir jāpārbauda saistībā ar šo nolīgumu noteikumiem (skat. spriedumus Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, 19.–23. punkts; Nakajima/Padome, EU:C:1991:186, 29.–32. punkts; Vācija/Padome, C‑280/93, EU:C:1994:367, 111. punkts, un Itālija/Padome, C‑352/96, EU:C:1998:531, 19. punkts).

               57

               Tomēr šie divi izņēmumi bija pamatoti tikai ar to nolīgumu īpatnībām, kuru rezultātā tie tika piemēroti.

               58

               Faktiski, pirmkārt, attiecībā uz spriedumu Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) ir jānorāda, ka Padomes 1984. gada 17. septembra Regulas (EEK) Nr. 2641/84 par kopējās tirdzniecības politikas nostiprināšanu, it īpaši attiecībā uz aizsardzību pret nelikumīgu komercdarbības praksi (OV L 252, 1. lpp.), 2. panta 1. punktā, kas ir aplūkots lietā, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums, ir tieša atsauce uz starptautisko tiesību noteikumiem, kas galvenokārt ir balstīti uz GATT un ar kuriem ieinteresētajām personām ir piešķirtas tiesības atsaukties uz GATT noteikumiem, iesniedzot sūdzību saskaņā ar šo pašu regulu (spriedums Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, 19. punkts), lai gan izskatāmajā lietā Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punktā nav ne tiešas atsauces uz precīziem Orhūsas konvencijas noteikumiem, ne arī piešķirtas tiesības privātpersonām. Līdz ar to, tā kā nepastāv tieša atsauce uz starptautiskā nolīguma noteikumiem, minētajam spriedumam izskatāmajā lietā nav nozīmes.

               59

               Otrkārt, attiecībā uz spriedumu Nakajima/Padome (EU:C:1991:186) ir jānorāda, ka šajā spriedumā aplūkotie Savienības tiesību akti bija saistīti ar antidempinga sistēmu, kas ir ļoti blīva gan pēc tās koncepcijas, gan piemērošanas tādā izpratnē, ka tajā ir paredzēti pasākumi uzņēmumiem, kuri tiek apsūdzēti par dempinga darbībām. Konkrētāk, šajā lietā aplūkotā pamatregula tika pieņemta saskaņā ar Kopienas pastāvošajiem starptautiskajiem pienākumiem, it īpaši tiem, kas izriet no Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību, kas Kopienu vārdā ir apstiprināta ar Padomes 1979. gada 10. decembra Lēmumu 80/271/EEK par daudzpusēju līgumu noslēgšanu 1973.-1979. gada tirdzniecības sarunu rezultātā (OV 1980, L 71, 1. lpp.), VI panta īstenošanas nolīguma (skat. spriedumu Nakajima/Padome, EU:C:1991:186, 30. punkts). Tomēr izskatāmajā lietā nav runas par to, ka ar Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punktu tiktu īstenoti īpaši pienākumi minētā sprieduma izpratnē, ciktāl, kā tas izriet no Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta, šīs konvencijas līgumslēdzējām pusēm ir plaša rīcības brīvība, nosakot “administratīvo un tiesas procedūru” īstenošanas kārtību.

               60

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka nav iespējams uzskatīt, ka, pieņemot šo regulu, kas attiecas vienīgi uz Savienības iestādēm un turklāt attiecas tikai uz vienu no pārsūdzībām, ko indivīdi var izmantot, lai nodrošinātu Savienības vides tiesību ievērošanu, tās mērķis – šī sprieduma 56. punktā minētās judikatūras izpratnē – būtu izpildīt pienākumus, kas izriet no Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta attiecībā uz valsts administratīvajām un tiesu procedūrām, uz kurām pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā turklāt galvenokārt attiecas dalībvalstu tiesības (šajā ziņā skat. spriedumu Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, 41. un 47. punkts).

               61

               No visa iepriekš minētā izriet, ka, nospriežot, ka, lai izvērtētu Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkta tiesiskumu, ir iespējams atsaukties uz Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               62

               Līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, neizvērtējot pārējos pamatus, ko Padome, Parlaments un Komisija ir izvirzījuši savu apelācijas sūdzību pamatojumam.

         Par prasību Vispārējā tiesā

               63

               Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. pantu, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu un var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējai tiesai.

               64

               Tiesa uzskata, ka tiesvedības stadija ļauj izlemt lietu un ka par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu ir jālemj pēc būtības.

               65

               Ar savas Vispārējā tiesā celtās prasības pirmo pamatu Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht apgalvoja, ka Komisija esot kļūdaini atzinusi viņu pieprasījumu veikt 2009. gada 7. aprīļa lēmuma iekšēju pārskatīšanu par nepieņemamu tādēļ, ka šis lēmums esot vispārpiemērojams pasākums.

               66

               Šis pamats ir jānoraida kā nepamatots to pašu iemeslu dēļ, uz kuriem ir norādījusi Vispārējā tiesa.

               67

                  Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht savas prasības otrajā pamatā arī norādīja, ka Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkts nav spēkā, jo tajā jēdziens “darbības” Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta izpratnē ir attiecināts vienīgi uz individuāliem administratīviem aktiem.

               68

               No šī sprieduma 55. punkta izriet, ka Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktam trūkst skaidrības un precizitātes, kas ir vajadzīgas, lai uz šo noteikumu varētu atsaukties Savienības tiesā nolūkā izvērtēt Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkta tiesiskumu.

               69

               Līdz ar to prasības otrais pamats arī ir jānoraida kā nepamatots.

               70

               Tā kā neviens no abiem Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht Vispārējā tiesā celtās prasības pamatiem nav pamatots, prasība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               71

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. un 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali.

               72

               Tā kā Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht spriedums ir nelabvēlīgs un Padome, Parlaments, kā arī Komisija ir prasījuši piespriest tiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jāpiespriež Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht solidāri atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas Padomei, Parlamentam un Komisijai radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.

               73

               Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to ir jānospriež, ka Čehijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           pretapelācijas sūdzību noraidīt;

                           2)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301);

                           3)

                           prasību atcelt tiesību aktu, ko Eiropas Savienības Vispārējā tiesā cēluši Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, noraidīt;

                           4)

                              Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht solidāri atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas Eiropas Savienības Padomei, Eiropas Parlamentam un Eiropas Komisijai radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā;

                           5)

                           Čehijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1991. gada 21. novembrī. # Technische Universität München pret Hauptzollamt München-Mitte. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Kopējais muitas tarifs - Atbrīvojums zinātniskām ierīcēm - Līdzvērtīga zinātniska vērtība. # Lieta C-269/90.