title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 8.decembrī.#Merck Sharp & Dohme Corp. pret Deutsches Patent- und Markenamt.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundespatentgericht - Vācija.#Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums - Patenti - Regula (EEK) Nr. 1768/92 - 13. pants - Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm - Iespēja izsniegt šo sertifikātu, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad zālēm pirmo reizi tika izsniegta tirdzniecības atļauja Savienības tirgū, ir īsāks par pieciem gadiem - Regula (EK) Nr. 1901/2006 - 36. pants - Papildu aizsardzības sertifikāta spēkā esamības laika pagarinājums.#Lieta C-125/10.

text:
      Lieta C‑125/10
      Merck Sharp & Dohme Corp., agrāk – Merck & Co. Inc.
      pret
      Deutsches Patent- und Markenamt
      (Bundespatentgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums – Patenti – Regula (EEK) Nr. 1768/92 – 13. pants – Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm – Iespēja izsniegt šo sertifikātu, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad zālēm pirmo
         reizi tikusi izsniegta tirdzniecības atļauja Savienības tirgū, ir īsāks par pieciem gadiem – Regula (EK) Nr. 1901/2006 – 36. pants – Papildu aizsardzības sertifikāta spēkā esamības laika pagarinājums

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Vienveidīgi tiesību akti – Rūpnieciskais un komercīpašums – Patenta tiesības – Papildu aizsardzības
            sertifikāts zālēm – Sertifikāta ilgums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1901/2006 36. pants; Padomes Regulas Nr. 1768/92 13. pants)
      Regulas Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 1901/2006
         par pediatrijā lietojamām zālēm, 13. pants kopsakarā ar Regulas Nr. 1901/2006 36. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka zālēm
         var izsniegt papildu aizsardzības sertifikātu, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim,
         kad pirmo reizi tika izsniegta tirdzniecības atļauja Eiropas Savienībā, ir īsāks par pieciem gadiem. Šādā gadījumā šajā pēdējā
         minētajā regulā paredzēto pediatriskā pagarinājuma termiņu sāk skaitīt no datuma, kuru nosaka, no patenta spēkā esamības laika
         beigu datuma atņemot starpību starp pieciem gadiem un laikposmu, kurš pagājis kopš patenta pieteikuma iesniegšanas un pirmās
         tirdzniecības atļaujas saņemšanas.

      Tādējādi, ja papildu aizsardzības sertifikāta pieteikums būtu jānoraida, pamatojoties uz to, ka Regulas Nr. 1768/92 13. panta
         1. punktā paredzētais aprēķins radītu negatīvu vai nulles spēkā esamības laiku, pamatpatenta īpašnieks nevarētu saņemt šādu
         patentaizsardzības pagarinājumu pat tad, ja viņš būtu veicis visus pētījumus atbilstoši apstiprinātajam pediatrijas pētniecības
         plānam Regulas Nr. 1901/2006 36. panta izpratnē. Šāds atteikums varētu apdraudēt Regulas Nr. 1901/2006 lietderīgo ietekmi
         un tādējādi apdraudēt šīs regulas mērķus, proti, kompensēt ieguldītās pūles, veicot attiecīgo zāļu pediatrisko seku novērtējumu.

      Tādējādi no Regulu Nr. 1768/92 un Nr. 1901/2006 kopīgas interpretācijas izriet, ka ar papildu aizsardzības sertifikātu un
         pagarinājumu pediatriskiem mērķiem, abiem kopā, pamatpatenta īpašniekam tiek radītas ekskluzīvas tiesības uz maksimālo 15 gadu
         un sešu mēnešu laikposmu, skaitot no brīža, kad attiecīgajām zālēm ir piešķirta pirmā tirdzniecības atļauja Savienībā.

      No šī maksimālā termiņa izriet, ka pagarinājums pediatriskiem mērķiem ir lietderīgs, ja papildu aizsardzības sertifikāta negatīvais
         spēkā esamības laiks nepārsniedz sešus mēnešus. Citiem vārdiem sakot, Regulas Nr. 1901/2006 mērķis ir sasniegts, ja pamatpatenta
         īpašnieks savu pirmo attiecīgo zāļu tirdzniecības atļauju Savienībā ir saņēmis laika posmā no četriem līdz pieciem ar pusi
         gadiem kopš pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas. Tādējādi papildu aizsardzības sertifikātu var piešķirt, pat ja no pieteikuma
         pamatpatentam [iesniegšanas] brīža līdz šādas tirdzniecības atļaujas saņemšanas brīdim ir pagājuši mazāk nekā pieci gadi.

      No tā izriet, ka papildu aizsardzības sertifikāta izsniegšanu nevar atteikt tikai tādēļ, ka termiņš, kurš noteikts atbilstoši
         Regulas Nr. 1768/92 13. panta 1. punktā paredzētajiem aprēķināšanas noteikumiem, nav pozitīvs.

      Attiecībā uz jautājumu, kurā brīdī jāsākas sešu mēnešu pagarinājumam pediatriskiem mērķiem, gadījumā, ja laika posms no pieteikuma
         pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta attiecīgo zāļu tirdzniecības atļauja Savienībā,
         ir īsāks par pieciem gadiem, šī pagarinājuma sākuma brīdis nevar tikt noteikts, sākot no pamatpatenta spēkā esamības laika
         beigām, jo tādējādi minētā sertifikāta spēkā esamības laiks tiktu uzskatīts par līdzvērtīgu nullei. Šāds risinājums būtu pretrunā
         Regulas Nr. 1768/92 13. panta 1. punktā paredzētajiem aprēķināšanas noteikumiem, jo šajā tiesību normā ir paredzēts, ka papildu
         aizsardzības sertifikāta termiņš atbilst laika posmam no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo
         reizi tika izsniegta tirdzniecības atļauja Savienībā, no kā atņem piecus gadus. Attiecīgi, ja papildu aizsardzības sertifikāta
         termiņš ir negatīvs, to nevar noapaļot līdz nullei. Regulā Nr. 1901/2006 paredzēto pagarinājuma pediatriskiem mērķiem termiņu
         sāk skaitīt no brīža, kuru nosaka, no patenta spēkā esamības laika beigu datuma atņemot starpību starp pieciem gadiem un laika
         posmu no pieteikuma patentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta tirdzniecības atļauja.

      (37.–42. un 45. punkts un rezolutīvā daļa)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 8. decembrī (*)

      Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums – Patenti – Regula (EEK) Nr. 1768/92 – 13. pants – Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm – Iespēja izsniegt šo sertifikātu, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad zālēm pirmo
         reizi tikusi izsniegta tirdzniecības atļauja Savienības tirgū, ir īsāks par pieciem gadiem – Regula (EK) Nr. 1901/2006 – 36. pants – Papildu aizsardzības sertifikāta spēkā esamības laika pagarinājums

      Lieta C‑125/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundespatentgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 28. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 9. martā, tiesvedībā

      Merck Sharp & Dohme Corp., agrāk – Merck & Co. Inc.,

      pret
      Deutsches Patent- und Markenamt.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 4. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Merck Sharp & Dohme Corp., agrāk – Merck & Co. Inc., vārdā – M. Hainemane [M. Heinemann], M. Gunte [M. Gundt], A. Rolinss [A. Rollins] un A. fon Falks [A. von Falck], Rechtsanwälte,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un S. Meness [S. Menez], kā arī – R. Lūsli-Suransa [R. Loosli-Surrans], pārstāvji,

      –        Lietuvas valdības vārdā – D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas] un V. Balčūnaite [V. Balčiūnaitė], pārstāvji,

      –        Ungārijas valdības vārdā – M. Fičors [M. Ficsor] un M. Fehērs [M. Fehér], kā arī – Z. Tota [Z. Tóth], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un P. A. Antunešs [P. A. Antunes], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Volkere [H. Walker], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – Ž. Brauns [G. Braun] un F. V. Bulsts [F. W. Bulst], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 9. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Regulas (EK) Nr. 469/2009 par
         papildu aizsardzības sertifikātu zālēm (kodificēta versija) (OV L 152, 1. lpp.) 13. panta 1. punkta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Merck Sharp & Dohme Corp., agrāk – Merck & Co. Inc. (turpmāk tekstā – “Merck”), un Deutsches Patent‑ und Markenamt (Vācijas Patentu un preču zīmju birojs) par tā atteikumu piešķirt papildu aizsardzības sertifikātu (turpmāk tekstā – “PAS”)
         farmaceitiskajai vielai sitagliptīns.

       Atbilstošās tiesību normas
       Regula (EEK) Nr. 1768/92
      3        Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm (OV L 182, 1. lpp.),
         kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 1901/2006 (OV L 378, 1. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1768/92”), preambulas pirmajā un otrajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā farmaceitiskai izpētei ir izšķirīga nozīme sabiedrības veselības aizsardzības pastāvīgā uzlabošanā;
      tā kā zāles, jo īpaši tās, kas ir ilgstošu, dārgu pētījumu rezultāts, turpmāk Kopienā un Eiropā netiks attīstītas, ja vien
         uz tām neattiecinās labvēlīgus noteikumus, kas nodrošina pietiekamu aizsardzību un sekmē šādus pētījumus”.

      4        Šīs regulas preambulas trešajā līdz piektajā apsvērumā ir norādīts, ka laikposms starp patenta pieteikuma iesniegšanu attiecībā
         uz jaunām zālēm un šo zāļu tirgū laišanas atļaujas [tirdzniecības atļaujas] (turpmāk tekstā – “TA”) saņemšanu samazina faktiskās
         patentaizsardzības laikposmu līdz laikam, kurš nav pietiekams, lai atgūtu pētniecībā ieguldītos līdzekļus, tādējādi apgrūtinot
         farmaceitisko izpēti un radot risku, ka pētniecības centrus varētu pārvietot ārpus dalībvalstīm.

      5        Šīs pašas regulas preambulas astotajā un devītajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā tās aizsardzības ilgums, ko piešķir [PAS], ir jānosaka tā, lai nodrošinātu pienācīgu, efektīvu aizsardzību; tā kā šajā
         nolūkā no brīža, kad attiecībā uz konkrētajām zālēm pirmo reizi saņem [TA] Kopienā, patenta un [PAS] īpašniekam vajadzīga
         iespēja izmantot ekskluzīvas tiesības maksimāli piecpadsmit gadus;

      tā kā tomēr šādā tik sarežģītā un viegli ietekmējamā nozarē kā farmācija vērā ir jāņem visas saistītās intereses, arī veselības
         aizsardzības intereses; tā kā šajā nolūkā šo [PAS] var piešķirt tikai uz laiku, kas nepārsniedz piecus gadus; tā kā piešķirtā
         aizsardzība precīzi jāattiecina vienīgi uz produktu, par kuru iegūta [TA] kā zāles [‑ēm]”.

      6        Saskaņā ar Regulas Nr. 1768/92 3. pantu ar virsrakstu “[PAS] saņemšanas nosacījumi”:

      “[PAS] piešķir, ja dalībvalstī, kurā iesniegts 7. pantā minētais pieteikums, pieteikuma iesniegšanas dienā:
      a)      produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents;
      b)      attiecībā uz produktu kā zālēm piešķirta derīga [TA] saskaņā ar [Padomes 1965. gada 26. janvāra] Direktīvu 65/65/EEK [par
         to normatīvo vai administratīvo aktu noteikumu tuvināšanu, kas attiecas uz zālēm (OV 1965, 22, 369. lpp.), kurā grozījumi
         ir izdarīti ar Padomes 1989. gada 3. maija Direktīvu 89/341/EEK (OV L 142, 11. lpp.),] vai attiecīgi [Padomes 1981. gada 28. septembra]
         Direktīvu 81/851/EEK [par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz veterinārajām zālēm (OV L 317, 1. lpp.), kurā grozījumi
         ir izdarīti ar Padomes 1990. gada 13. decembra Direktīvu 90/676/EEK (OV L 373, 15. lpp.)]. [..];

      c)      uz produktu līdz šim nekad nav attiecies kāds [PAS];
      d)      [TA], kas minēta b) apakšpunktā, ir pirmā [TA] produktam kā zālēm.”
      7        Minētās regulas 7. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “[PAS] pieteikumu iesniedz sešu mēnešu laikā no dienas, kad piešķirta
         [..] minētā [TA] produktu[‑am] tirgū kā zāles[‑ēm]”.

      8        Regulas Nr. 1768/92 8. pantā ir uzskaitīta informācija, kurai ir jābūt PAS pieteikumā. Tostarp tā 1. punkta d) apakšpunkta
         i) punktā ir paredzēts, ka, ja PAS pieteikumā ir iekļauts pagarinājuma pieteikums, tam ir jāpievieno paziņojuma kopija, kurā
         norādīta atbilstība apstiprinātajam izpildītajam pediatrijas pētījumu plānam, kā minēts Regulas Nr. 1901/2006 36. pantā.

      9        Regulas Nr. 1768/92 10. panta, kurā ir paredzēti nosacījumi PAS piešķiršanai vai tā atteikumam, 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Ja [PAS] pieteikums un produkts, uz ko tas attiecas, atbilst šajā regulā noteiktajiem nosacījumiem, 9. panta 1. punktā minētā
         iestāde piešķir [PAS].

      2.      Šīs regulas 9. panta 1. punktā minētā iestāde, ievērojot 3. punktu, noraida [PAS] pieteikumu, ja pieteikums vai produkts,
         uz ko tas attiecas, neatbilst šajā regulā noteiktajiem nosacījumiem.”

      10      Šīs regulas 13. pants ar virsrakstu “[PAS] spēkā esamības laiks” ir formulēts šādi:

      “1.      [PAS] stājas spēkā pamatpatenta likumīgā [likumā noteiktā] termiņa beigās uz laiku, kas ir vienāds ar laikposmu no dienas,
         kad iesniedz pamatpatenta pieteikumu, līdz dienai, kad piešķir pirmo [TA] produktu[‑am] tirgū Kopienā, un no kā atņem piecus
         gadus.

      2.      Neatkarīgi no 1. punkta [PAS] spēkā esamības laiks nevar pārsniegt piecus gadus no tā spēkā stāšanās dienas.
      3.      Termiņus, kas noteikti 1. un 2. punktā, pagarina par sešiem mēnešiem gadījumā, ja piemērojams Regulas (EK) Nr. 1901/2006 36. pants.
         Šādā gadījumā šī panta 1. punktā noteikto termiņu var pagarināt tikai vienu reizi.”

      11      Regulas Nr. 1768/92 14. panta a) punktā ir paredzēts, ka PAS zaudē spēku “13. pantā paredzētā laikposma beigās”.

      12      Regula Nr. 469/2009, ar kuru kodificē un atceļ Regulu Nr. 1768/92, stājās spēkā 2009. gada 6. jūlijā. Tās 13. pants ir formulēts
         tāpat kā Regulas Nr. 1768/92 13. pants. Tomēr, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, pamatlietā joprojām ir piemērojama Regula
         Nr. 1768/92.

       Regula Nr. 1901/2006
      13      Regulas Nr. 1901/2006 preambulas 26. un 27. apsvērumā ir noteikts:

      “(26) Zālēm, uz kurām attiecas prasība iesniegt pediatrijas datus, ja ir izpildītas visas apstiprinātā pediatrijas pētījumu plāna
         prasības, ja zāles ir apstiprinātas visās dalībvalstīs un ja attiecīgā informācija par izpētes rezultātiem ir iekļauta zāļu
         informācijā, būtu jāpiešķir atlīdzība, kas ir 6 mēnešu pagarinājums [PAS], kas izveidots ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 1768/92.
         [..]

      (27)      Pieteikums [PAS] darbības ilguma pagarinājumam atbilstīgi šai regulai būtu atļaujams tikai gadījumā, ja šis [PAS] ir piešķirts
         atbilstīgi Regulai (EEK) Nr. 1768/92.”

      14      Saskaņā ar Regulas Nr. 1901/2006 36. panta 1. un 4. punktu:

      “1.      Ja pieteikums saskaņā ar 7. un 8. pantu ietver visu to pētījumu rezultātus, kas veikti saskaņā ar apstiprināto pediatrijas
         pētījumu plānu, patenta vai [PAS] turētājam ir tiesības uz Regulas (EEK) Nr. 1768/92 13. panta 1. un 2. punktā paredzētā laikposma
         sešu mēnešu pagarinājumu [(turpmāk tekstā – “pagarinājums pediatriskiem mērķiem”)].

      Pirmo daļu piemēro arī gadījumos, ja pēc apstiprināta pediatrijas pētījumu plāna pabeigšanas pediatrisko indikāciju neapstiprina,
         bet veikto pētījumu rezultāti ir atspoguļoti zāļu raksturojuma kopsavilkumā un vajadzības gadījumā attiecīgo zāļu lietošanas
         instrukcijā.

      [..]
      4.      Šā panta 1., 2. un 3. punktu piemēro zālēm, ko aizsargā [PAS] saskaņā ar Regulu (EEK) Nr. 1768/92 vai saskaņā ar patentu,
         kurš atbilst [PAS] piešķiršanas prasībām. [..]”

       Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
      15      Merck ir īpašnieks Eiropas patentam, kas attiecas uz dipeptidyl peptidase inhibitoru vielām diabēta ārstēšanai vai novēršanai. Šis pamatpatents, kurš ir spēkā arī Vācijas Federatīvajā Republikā,
         tika pieteikts 2002. gada 5. jūlijā.

      16      2007. gada 14. septembrī Merck lūdza Deutsches Patent‑ und Markenamt izsniegt PAS ar šo patentu aizsargātai farmaceitiskai vielai sitagliptīns, šajā gadījumā – farmaceitiski pieņemamas sāls
         formā, it īpaši attiecībā uz sitagliptīna fosfāta monohidrātu. Kā pirmo TA Eiropas Savienībā un Vācijas Federatīvajā Republikā
         izsniegšanas datumu tā norādīja 2007. gada 21. martu, datumu, kad tika izsniegts Eiropas sertifikāts zālēm, kas satur aktīvo
         vielu sitagliptīna fosfāta monohidrātu. Šīs zāles minētajā dalībvalstī tirgo ar preču zīmi Januvia.

      17      Ar 2008. gada 1. jūlija lēmumu šis pieteikums tika noraidīts, pamatojot ar to, ka no pamatpatenta pieteikuma iesniegšanas
         dienas līdz pirmās TA izsniegšanas dienai bija pagājuši tikai 4 gadi, 8 mēneši un 16 dienas, tādēļ aprēķināmais PAS termiņš
         atbilstoši Regulas Nr. 1768/92 13. panta 1. punktam sanāk par 3 mēnešiem un 14 dienām īsāks.

      18      Šo lēmumu Merck pārsūdzēja Bundespatentgericht [Federālā Patentu tiesa]. Merck uzskata, ka visi nosacījumi PAS saņemšanai šajā gadījumā ir izpildīti, jo PAS spēkā esamības laiks neietilpst šajos nosacījumos.

      19      Merck norāda, ka, pat ja PAS nevar izsniegt uz pozitīvu spēkā esamības laiku, tam tomēr var būt nulles vai negatīvs spēkā esamības
         laiks. Merck lūgums esot pamatots ar vēlmi rezervēt iespēju vēlākā datumā pieteikt šī sertifikāta pagarinājumu. Pediatrijas pētījumu plānu
         šajā gadījumā kompetentā iestāde apstiprināja 2009. gada 27. martā, un šajā plānā paredzētie pētījumi ir jāpabeidz līdz 2017. gadam.

      20      Iesniedzējtiesa vaicā, vai Regulas Nr. 1901/2006, ar kuru paredzēta atlīdzība 6 mēnešu pagarinājuma pediatriskiem mērķiem
         veidā, spēkā stāšanās nemaina līdz šim brīdim pieņemto pieeju, ka PAS izsniegšana ir iespējama tikai tad, ja starp pieteikumu
         patentam un pirmo attiecīgo TLA zālēm Savienībā ir pagājuši 5 gadi. Būtu jānoskaidro, vai pēc šīs regulas spēkā stāšanās ir
         jāizsniedz PAS ar negatīvu vai nulles spēkā esamības laiku.

      21      Tādējādi minētā iesniedzējtiesa norāda, ka uzskata par nepieciešamu lūgt Tiesu interpretēt Regulas Nr. 469/2009 13. panta
         1. punktu.

      22      Šādos apstākļos Bundespatentgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [PAS] zālēm var tikt izsniegts, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo
         reizi tika izsniegta [TA] Kopienā, ir īsāks par pieciem gadiem?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      23      Ievadam ir jānorāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa atsaucas uz Regulu Nr. 469/2009, ar kuru kodificē
         un atceļ Regulu Nr. 1768/92.

      24      Taču, tā kā Regula Nr. 469/2009 stājās spēkā 2009. gada 6. jūlijā, proti, pēc tam, kad bija pieņemts lēmums, kurš ir prasības
         pamatlietā priekšmets, šai prasībai ir piemērojama Regula Nr. 1768/92.

      25      Turklāt, lai arī pagarinājuma pediatriskiem mērķiem termiņš ir paredzēts Regulas Nr. 1768/92 13. panta 3. punktā, tā piemērošanas
         nosacījumi ir noteikti Regulas Nr. 1901/2006 36. pantā. Tādējādi uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, ņemot vērā
         šīs divas regulas.

      26      Tādējādi ir jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1768/92 13. pants kopsakarā ar Regulas
         Nr. 1901/2006 36. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka zālēm var izsniegt PAS, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas
         brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta TA Savienībā, ir īsāks par pieciem gadiem.

      27      Ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertās norādes, šī tiesa vēlas arī uzzināt, vai gadījumā, ja uz minēto jautājumu
         sniedzama apstiprinoša atbilde, Regulas Nr. 1901/2006 36. pantā paredzētajam sešu mēnešu termiņa pagarinājumam ir jāsākas
         pirms patenta spēkā esamības beigu datuma, proti, datumā, kurš ir noteikts, pieņemot PAS negatīvo vērtību, vai arī, noapaļojot
         PAS spēkā esamības laiku līdz nullei, šim pagarinājumam ir jāsākas ar minētā patenta spēkā esamības beigu brīdi.

      28      Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1768/92 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka PAS ir spēkā uz laika posmu no pieteikuma
         pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta TA Savienībā, un no kā atņem piecus gadus. Ne
         minētās tiesību normas, ne kādas citas šīs regulas tiesību normas formulējums neļauj uzskatīt, ka šī regula noteikti nepieļauj
         PAS ar negatīvu spēkā esamības laiku.

      29      Tādējādi Regulas Nr. 1768/92 13. pants ir jāinterpretē, ievērojot ne tikai tā formulējumu, bet arī ar šo regulu radītās sistēmas
         vispārējo organizāciju un mērķus (šajā ziņā skat. 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑127/00 Hässle, Recueil, I‑14781. lpp., 55. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑482/07 AHP Manufacturing, Krājums, I‑7295. lpp., 27. punkts).

      30      Pirmkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1768/92 vispārējo organizāciju ir jākonstatē, ka minētās regulas 10. pantā ir noteikts,
         ka, ja PAS pieteikums un produkts, uz ko tas attiecas, atbilst šajā pašā regulā noteiktajiem nosacījumiem, kompetentā iestāde
         piešķir šo sertifikātu. Tomēr ir jākonstatē, ka PAS pozitīvais spēkā esamības laiks nav starp šāda sertifikāta saņemšanas
         nosacījumiem pēc būtības, kuri uzskaitīti Regulas Nr. 1768/92 3. pantā, ne arī starp procesuālajiem noteikumiem, kuri ir paredzēti
         tās 7.–9. pantā.

      31      Otrkārt, runājot par Regulas Nr. 1768/92 mērķiem, jāatgādina, ka šīs regulas pamatmērķis, atbilstoši tās preambulas pirmajam
         un otrajam apsvērumam, ir garantēt pietiekamu aizsardzību, lai veicinātu farmaceitisko izpēti, kam ir izšķirīga nozīme pastāvīgā
         sabiedrības veselības aizsardzības uzlabošanā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AHP Manufacturing, 30. punkts).

      32      Šai sakarā minētās regulas pieņemšana tās preambulas trešajā, ceturtajā un astotajā apsvērumā ir pamatota ar efektīvas patentaizsardzības
         perioda nepietiekamo spēkā esamības laiku, lai atgūtu farmaceitiskajā pētniecībā ieguldītos līdzekļus, ņemot vērā laika posmu
         starp patenta pieteikuma jaunām zālēm iesniegšanas brīdi un TA izsniegšanas šīm zālēm brīdi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā AHP Manufacturing, 30. punkts).

      33      Tādējādi Regulas Nr. 1768/92 mērķis ir novērst šo nepietiekamību, izstrādājot PAS zālēm. Papildus šim mērķim, kā izriet no
         tās preambulas devītā apsvēruma, šajā regulā ir atzīta arī nepieciešamība tik sarežģītā nozarē kā farmācija ņemt vērā visas
         saistītās intereses, arī veselības aizsardzības intereses, nodrošinot, lai ar to garantētais izmantošanas monopols nepārsniegtu
         ieguldījumu amortizācijas nepieciešamības robežas un ļaunprātīgi neaizkavētu brīdi, kad attiecīgais produkts tiek iekļauts
         publiskajā jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AHP Manufacturing, 30. un 39. punkts).

      34      Attiecībā uz Regulu Nr. 1901/2006, ar kuru tostarp groza Regulas Nr. 1768/92 13. pantu, tās sākotnējā redakcijā, ir jākonstatē,
         kā tas izriet no tās preambulas 26. apsvēruma, ka tās mērķis ir kompensēt ieguldītās pūles, veicot attiecīgo zāļu pediatrisko
         seku novērtējumu, piešķirot atlīdzību pamatpatenta īpašniekam, kurš ir veicis visus pētījumus, kas paredzēti attiecīgajām
         zālēm izstrādātajā pediatrijas pētījumu plānā, un par sešiem mēnešiem pagarinot PAS.

      35      Protams, ja PAS ir negatīvs vai nulles spēkā esamības laiks, tam pašam nav nekādas vērtības, tomēr kopš Regulas Nr. 1901/2006
         pieņemšanas šāds PAS var būt lietderīgs pamatpatenta īpašniekam, kurš vēlas saņemt pagarinājumu pediatriskiem mērķiem. Regulas
         Nr. 1768/92 13. panta 3. punktā ir paredzēta iespēja PAS spēkā esamības laiku, kas tiek aprēķināts atbilstoši šī panta 1. punktam,
         pagarināt par sešiem mēnešiem un tādējādi tiek ļauts pagarināt Regulas Nr. 1768/92 preambulas astotajā apsvērumā norādīto
         15 gadu ekskluzivitātes laika posmu.

      36      Kā izriet no Regulas Nr. 1901/2006 preambulas 27. apsvēruma un Regulas Nr. 1768/92 13. panta 3. punkta saistībā ar Regulas
         Nr. 1901/2006 36. panta 1. punktu, pagarinājumu pediatriskiem mērķiem var piešķirt tikai tad, ja piešķirts PAS saskaņā ar
         Regulu Nr. 1768/92.

      37      Tādējādi, ja PAS pieteikums būtu jānoraida, pamatojoties uz to, ka šīs pēdējās minētās regulas 13. panta 1. punktā paredzētais
         aprēķins radītu negatīvu vai nulles spēkā esamības laiku, pamatpatenta īpašnieks nevarētu saņemt šādu patentaizsardzības pagarinājumu
         pat tad, ja viņš būtu veicis visus pētījumus atbilstoši apstiprinātajam pediatrijas pētniecības plānam Regulas Nr. 1901/2006
         36. panta izpratnē. Šāds atteikums varētu apdraudēt Regulas Nr. 1901/2006 lietderīgo ietekmi un tādējādi apdraudēt šīs regulas
         mērķus, proti, kompensēt ieguldītās pūles, veicot attiecīgo zāļu pediatrisko seku novērtējumu.

      38      Tādējādi ir jāuzskata, ka, interpretējot Regulu Nr. 1768/92 saistībā ar Regulu Nr. 1901/2006, izriet, ka PAS kopā ar pagarinājumu
         pediatriskiem mērķiem pamatpatenta īpašniekam rada ekskluzīvas tiesības uz maksimālo 15 gadu un sešu mēnešu laikposmu, skaitot
         no brīža, kad attiecīgajām zālēm ir piešķirta pirmā TA Savienībā.

      39      No šī maksimālā termiņa izriet, ka pagarinājums pediatriskiem mērķiem ir lietderīgs, ja PAS negatīvais spēkā esamības laiks
         nepārsniedz sešus mēnešus. Citiem vārdiem sakot, Regulas Nr. 1901/2006 mērķis ir sasniegts, ja pamatpatenta īpašnieks savu
         pirmo attiecīgo zāļu TA Savienībā ir saņēmis laika posmā no četriem līdz pieciem ar pusi gadiem kopš pieteikuma pamatpatentam
         iesniegšanas. Tādējādi PAS var piešķirt, pat ja no pieteikuma pamatpatentam [iesniegšanas] brīža līdz šādas TA saņemšanas
         brīdim ir pagājuši mazāk nekā pieci gadi.

      40      No tā izriet, ka ir jāuzskata, ka PAS izsniegšanu nevar atteikt tikai tādēļ, ka termiņš, kurš noteikts atbilstoši Regulas
         Nr. 1768/92 13. panta 1. punktā paredzētajiem aprēķināšanas noteikumiem, nav pozitīvs.

      41      Attiecībā uz jautājumu, kurā brīdī jāsākas sešu mēnešu pagarinājumam pediatriskiem mērķiem, jāuzskata, ka gadījumā, ja laika
         posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta attiecīgo zāļu TA Savienībā,
         ir īsāks par pieciem gadiem, šī pagarinājuma sākuma brīdis nevar tikt noteikts, sākot no pamatpatenta spēkā esamības laika
         beigām, jo tādējādi minētā sertifikāta spēkā esamības laiks tiktu uzskatīts par līdzvērtīgu nullei. Šāds risinājums būtu pretrunā
         Regulas Nr. 1768/92 13. panta 1. punktā paredzētajiem aprēķināšanas noteikumiem, jo šajā tiesību normā ir paredzēts, ka PAS
         termiņš atbilst laika posmam no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta TA
         Savienībā, no kā atņem piecus gadus.

      42      Attiecīgi, ja PAS termiņš ir negatīvs, to nevar noapaļot līdz nullei. Regulā Nr. 1901/2006 paredzēto pagarinājuma pediatriskiem
         mērķiem termiņu sāk skaitīt no brīža, kuru nosaka, no patenta spēkā esamības laika beigu datuma atņemot starpību starp pieciem
         gadiem un laika posmu no pieteikuma patentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta TA.

      43      Vienīgi gadījumā, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad attiecīgajām zālēm pirmo
         reizi tika izsniegta TA Savienībā, ir tieši pieci gadi, PAS termiņš var būt līdzvērtīgs nullei un sešu mēnešu pagarinājuma
         pediatriskiem mērķiem sākums sakrīt ar pamatpatenta spēkā esamības laika beigu datumu.

      44      Pamatlietas apstākļos PAS kopā ar pediatrisko pagarinājumu pamatpatenta īpašniekam sniegtu 2 mēnešu un 16 dienu aizsardzības
         termiņu, kas ietekmē pamatpatenta juridisko termiņu. Tādējādi PAS ar negatīvu laiku piešķiršana šajā gadījumā ļauj sasniegt
         Regulas Nr. 1901/2006 mērķi.

      45      No visa iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1768/92 13. pants kopsakarā ar Regulas
         Nr. 1901/2006 36. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka zālēm var izsniegt PAS, ja laika posms no pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas
         brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta TA Savienībā, ir īsāks par pieciem gadiem. Šādā gadījumā šajā pēdējā minētajā
         regulā paredzēto pagarinājuma pediatriskiem mērķiem termiņu sāk skaitīt no brīža, kuru nosaka, no patenta spēkā esamības laika
         beigu datuma atņemot starpību starp pieciem gadiem un laika posmu no pieteikuma patentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad
         pirmo reizi tika izsniegta TA.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm, kurā grozījumi
            ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 1901/2006, 13. pants kopsakarā ar Regulas
            Nr. 1901/2006 36. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka zālēm var izsniegt papildu aizsardzības sertifikātu, ja laika posms no
            pieteikuma pamatpatentam iesniegšanas brīža līdz brīdim, kad pirmo reizi tika izsniegta tirdzniecības atļauja Savienībā, ir
            īsāks par pieciem gadiem. Šādā gadījumā šajā pēdējā minētajā regulā paredzēto pediatriskā pagarinājuma termiņu sāk skaitīt
            no datuma, kuru nosaka, no patenta spēkā esamības laika beigu datuma atņemot starpību starp pieciem gadiem un laikposmu, kurš
            pagājis kopš patenta pieteikuma iesniegšanas un pirmās tirdzniecības atļaujas saņemšanas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2010. gada 22. decembris.#Bogusław Juliusz Dankowski pret Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Naczelny Sąd Administracyjny Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lieta C-438/09.

text:
      Lieta C‑438/09
      Bogusław Juliusz Dankowski
      pret
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (Naczelny Sąd Administracyjny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Tiesības uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu – Sniegtie pakalpojumi – PVN maksātāju reģistrā nereģistrēts nodokļu maksātājs – Obligātas norādes PVN rēķinā – Valsts nodokļu tiesiskais regulējums – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu atbilstoši Sestās PVN direktīvas 17. panta 6. punktam
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Nodokļu maksātāja veikts nodokļa, ko tas ir samaksājis par cita nodokļu maksātāja, kas nav reģistrējies kā
            minētā nodokļa maksātājs, sniegtajiem pakalpojumiem, atskaitījums – Nosacījums – Minētā pakalpojumu sniedzēja izdots rēķins,
            kas ietver visu prasīto informāciju
      (Padomes Direktīvas 77/388 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 22. panta 3. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu – Dalībvalstu tiesības saglabāt Sestās direktīvas spēkā stāšanās
            brīdī pastāvošos izņēmumus – Valsts tiesiskais regulējums, kurā tiesības atskaitīt priekšnodokli, ko nodokļu maksātājs ir
            samaksājis citam nodokļu maksātājam, ir liegtas tādēļ, ka pēdējais nav reģistrējies kā šī nodokļa maksātājs – Nepieļaujamība
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 6. punkts)
      1.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti
         ar Direktīvu 2006/18, 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 22. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka
         nodokļu maksātājam ir tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, ko tas samaksājis par pakalpojumiem, kurus sniedzis
         cits nodokļu maksātājs, kurš nav reģistrējies kā šī nodokļa maksātājs, ja rēķinos, kas to apliecina, ir ietverta visa informācija,
         kas prasīta minētajā 22. panta 3. punkta b) apakšpunktā, it sevišķi tā, kas vajadzīga personas, kura ir izrakstījusi minētos
         rēķinus, un sniegto pakalpojumu rakstura identifikācijai.

      Ja kompetentās nodokļu administrācijas rīcībā ir nepieciešamās ziņas, lai konstatētu, ka nodokļu maksātājam kā komercpakalpojuma
         saņēmējam ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis, tā nevar šī nodokļu maksātāja tiesībām uz priekšnodokļa atskaitīšanu noteikt
         papildu nosacījumus, kuru sekas varētu būt šo tiesību atņemšana.

      Tādējādi iespējamā pakalpojuma sniedzēja pienākuma, kas paredzēts Sestās direktīvas 22. panta 1. punktā, neizpilde nevar radīt
         šaubas par tām tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas ir piešķirtas minēto pakalpojumu saņēmējam atbilstoši šīs direktīvas
         17. panta 2. punktam.

      (sal. ar 35., 36. un 38. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti
         ar Direktīvu 2006/18, 17. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas
         liedz tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kuru nodokļu maksātājs ir samaksājis citam nodokļu maksātājam – pakalpojumu
         sniedzējam, ja pēdējais nav reģistrēts kā šī nodokļa maksātājs.

      Ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu dalībvalstīm piešķirtā iespēja nav uzskatāma par absolūtu diskrecionāru varu izslēgt
         visas vai gandrīz visas preces un pakalpojumus no tiesībām uz pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu un tādējādi padarīt
         bezjēdzīgu ar šīs direktīvas normām ieviesto režīmu. Minētā iespēja tādējādi neattiecas uz vispārēju izslēgšanu un neatbrīvo
         dalībvalstis no pienākuma pietiekami sīki precizēt tās preces un pakalpojumus, kuri ir izslēgti no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu.

      (sal. ar 41. un 47. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Tiesības uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu – Sniegtie pakalpojumi – PVN maksātāju reģistrā nereģistrēts nodokļu maksātājs – Obligātas norādes PVN rēķinā – Valsts nodokļu tiesiskais regulējums – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu atbilstoši Sestās PVN direktīvas 17. panta 6. punktam
      Lieta C‑438/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 14. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 9. novembrī, tiesvedībā

      Bogusław Juliusz Dankowski
      pret
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), E. Juhāss [E. Juhász] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 11. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Boguslava Juliuša Dankovska [Bogusław Juliusz Dankowski] vārdā – R. Gžejščaks [R. Grzejszczak] un J. Skžidlo [J. Skrzydło], T. Gžejščaks [T. Grzejszczak] un A. Kanja [A. Kania], adwokaci,

      –        Polijas valdības vārdā – A. Kramarčiks [A. Kramarczyk], kā arī M. Špunars [M. Szpunar] un B. Majčina [B. Matczyna], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – K. Blaške [C. Blaschke] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – Z. Hadzipavlu [Z. Chatzipavlou] un D. Cagaraki [D. Tsagkaraki], kā arī K. Georgiadis [K. Georgiadis], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], kā arī A. Stobjecka‑Kuika [A. Stobiecka‑Kuik] un K. Hermane [K. Herrmann], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), redakcijā, kas bija spēkā strīdīgo faktu norises laikā, 17. panta 2. un 6. punktu, kā arī
         18. un 22. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp B. J. Dankovski un Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (Lodzas Nodokļu palātas direktors) par tiesību uz pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) atskaitīšanu ierobežojumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Sestās direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.      par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas;

      [..].”
      4        Šīs direktīvas 4. pantā ir noteikts:

      “1.      “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību
         neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.

      2.      Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot
         kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. [..]

      [..]”
      5        Sestās direktīvas 17. pantā ir noteikts:

      “1.      Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.
      2.      Ja preces un pakalpojumus nodokļu maksātājs izmanto darījumiem, kuriem uzliek nodokļus, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas ir jāmaksā vai ir samaksāts valsts teritorijā par precēm vai pakalpojumiem, ko viņam piegādājis
         vai piegādās cits nodokļu maksātājs;

      [..]
      6.      Ne ilgāk kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas Padome pēc Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz kuriem
         izdevumiem neattiecas pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana. Pievienotās vērtības nodoklis nekādā gadījumā nav atskaitāms
         par izdevumiem, kas nav stingri saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.

      Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos
         laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.

      [..]”
      6        Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:

      “Lai izmantotu atskaitīšanas tiesības, nodokļu maksātājam jāizpilda šādi nosacījumi:
      a)      par atskaitījumiem atbilstīgi 17. panta 2. punkta a) apakšpunktam jābūt faktūrai [faktūrrēķinam], kas sastādīta [izrakstīts]
         saskaņā ar 22. panta 3. punktu [..].”

      7        Minētās direktīvas 22. panta 1. punktā ir noteikts:

      “a)      katra nodokļu maksātāja persona paziņo, kad sākas, mainās vai beidzas tās darbība kā nodokļu maksātājai. [..]
      [..]
      c)      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai ar individuālu numuru identificētu:
      –        ikvienu nodokļu maksātāju, [..] kas valsts teritorijā piegādā preces vai sniedz pakalpojumus, kas viņam dod tiesības uz atlaidi,
         izņemot tādas preču piegādes un pakalpojumu sniegšanu, par ko nodoklis [..] ir jāmaksā vienīgi pircējam vai saņēmējam. [..]”

      8        Sestās direktīvas 22. panta 3. punkts ir izteikts šādi:

      “a)      Katrs nodokļa maksātājs izdod faktūru [faktūrrēķinu] vai citu dokumentu faktūras vietā par visām precēm un pakalpojumiem,
         ko tas piegādājis citam nodokļa maksātājam, un pats patur šā dokumenta kopiju [..];

      b)      neskarot šajā direktīvā paredzētos īpašos noteikumus, rēķinos, kas izrakstīti saskaņā ar a) [apakš]punkt[u] [..], pievienotās
         vērtības nodokļa vajadzībām obligāti ir jāsniedz tikai šādas ziņas:

      –        izrakstīšanas datums,
      –        kārtas numurs [..],
      –        PVN identifikācijas numurs, kas minēts 1. punkta c) apakšpunktā, pēc kura nodokļu maksātājs [..] sniedza pakalpojumus,
      –        [klienta] [..] PVN identifikācijas numurs, kas minēts 1. punkta c) apakšpunktā, pēc kura viņam [..] sniegti pakalpojumi;
      –        nodokļu maksātāja un viņa klienta pilnais vārds un adrese,
      –        [..] sniegto pakalpojumu apjoms un veids,
      –        datums, kad [..] sniegti pakalpojumi, vai datums, kad [..] veikts pārskaitījums [..]
      [..].”
      9        Sestās PVN direktīvas 22. panta 8. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis var uzlikt citas saistības, ko tās uzskata par vajadzīgām, lai pareizi iekasētu nodokli un novērstu nodokļu
         nemaksāšanu [..].

      Iespēju, kas paredzēta pirmajā daļā, nevar izmantot, lai noteiktu papildu pienākumus tiem, kas paredzēti 3. punktā.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      10      2004. gada 11. marta Likuma par preču un pakalpojumu nodokli (Ustawa o podatku od towarów i uslúg) redakcijā, kas piemērojama pamata lietas faktu norises laikā, 96. pantā ir paredzēts, ka nodokļu maksātājiem pirms to darbības
         sākšanas pirmās dienas kompetentajai nodokļu iestādei ir jāiesniedz reģistrācijas pieteikums.

      11      Minētā likuma 88. panta 3.a punkta 1) apakšpunkta a) daļā ir noteikts, ka rēķini nevar būt pamats priekšnodokļa atskaitīšanai
         un nodokļa starpības atlīdzināšanai vai priekšnodokļa atlīdzināšanai, ja pārdošanu pamato neesoša uzņēmēja vai tāda uzņēmēja,
         kam nav tiesību izrakstīt rēķinus, izrakstīti rēķini.

      12      Finanšu ministrijas pieņemtā rīkojuma par šī paša likuma izpildi normās ir paredzēts, ka reģistrētie nodokļu maksātāji kā
         faktiskie PVN maksātāji, kuriem ir nodokļu identifikācijas numurs, izraksta rēķinus, kas ietver norādi “PVN rēķins”.

      13      Šī rīkojuma 48. panta 4. punkta 1) apakšpunkta a) daļā ir paredzēts, ka tad, ja preces pārdošana vai pakalpojuma sniegšana
         ir pamatota ar rēķiniem, ko izrakstījis neesošs uzņēmējs vai tāds uzņēmējs, kuram nav tiesību izrakstīt rēķinus, tie nevar
         būt pamats maksājamā nodokļa atskaitīšanai un nodokļa starpības atlīdzināšanai vai priekšnodokļa atlīdzināšanai.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      14      B. J. Dankovskis, prasītājs pamata lietā, ir uzņēmuma Dan‑Trak īpašnieks. No 2004. līdz 2006. gadam Placeka k‑gs [Płacek], uzņēmuma Artem‑Studio vadītājs, tam sniedza noteiktu skaitu ar nodokli apliekamu komercpakalpojumu. Tomēr Placeka k‑gs nebija ne izpildījis pienākumu
         reģistrēties preču un pakalpojumu nodokļu reģistrā, ne samaksājis PVN, lai gan tas bija izrakstījis rēķinus, kuros ir norādīti
         sniegtie pakalpojumi un maksājamais nodoklis.

      15      Ar 2007. gada 23. marta lēmumu Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi, neapšaubot, ka attiecīgie pakalpojumi ir sniegti, atteica B. J. Dankovskim tiesības atskaitīt PVN, kas samaksāts kā priekšnodoklis
         un kas norādīts Placeka k‑ga izrakstītajos rēķinos.

      16      Šī lēmuma pamatojumā viņš norādīja, ka strīdīgo rēķinu izdevējs nav reģistrēts kā PVN maksātājs un ka, tā kā nav izpildīts
         reģistrācijas pienākums, kas ir paredzēts piemērojamajās valsts tiesību normās, šī uzņēmēja izrakstītie rēķini nerada tiesības
         atskaitīt PVN, kas samaksāts kā priekšnodoklis.

      17      Tad B. J. Dankovskis par minēto lēmumu cēla prasību Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (Lodzas Administratīvā tiesa). Savas prasības pamatojumam B. J. Dankovskis it īpaši apgalvoja, ka uzņēmēja kā PVN maksātāja
         reģistrācija ir tikai tehnisks akts, kas nevar ietekmēt tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu.

      18      Ar 2007. gada 4. decembra lēmumu Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi šo prasību noraidīja.

      19      Savā kasācijas sūdzībā Naczelny Sąd Administracyjny [Augstākajā administratīvajā tiesā] B. J. Dankovskis it īpaši atsaucās uz Polijas nodokļu tiesību normu piemērošanas nesaderību
         ar Savienības tiesībām, kā arī uz kļūdainu Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta interpretāciju.

      20      Šādos apstākļos Naczelny Sąd Administracyjny nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [PVN] sistēmas pamatprincipiem, it īpaši Sestās direktīvas [..] 17. panta 6. punktam, ir pretrunā dalībvalsts tiesību
         normas, saskaņā ar kurām nodokļu maksātājam nav tiesību atskaitīt priekšnodokli, ko apliecina PVN rēķins, kuru ir izrakstījis
         uzņēmējs, kas nav reģistrēts preču un pakalpojumu nodokļa reģistrā?

      2)      Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka
      a)      nav šaubu, ka PVN rēķinā norādītajiem darījumiem ir uzliekams PVN un ka tie ir faktiski notikuši,
      b)      rēķinā ir iekļauta visa Kopienu tiesībās prasītā informācija,
      c)      nodokļu maksātāja tiesību atskaitīt priekšnodokli, ko apliecina rēķins, kuru ir izrakstījis uzņēmējs, kas nav reģistrēts,
         ierobežojums bija spēkā valsts tiesību sistēmā jau pirms dienas, kad Polijas Republika pievienojās Kopienai?

      3)      Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no papildu kritēriju izpildes (piemēram, no pierādījuma, ka nodokļu maksātājs ir
         rīkojies labticīgi)?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      21      Ar trim uzdotajiem jautājumiem, kas ir jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai pamata lietas apstākļos,
         ņemot vērā Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 22. panta 3. punkta b) apakšpunktu, nodokļu maksātājam
         ir tiesības atskaitīt PVN, ko tas samaksājis par cita nodokļu maksātāja, kurš nav reģistrējies kā PVN maksātājs, sniegtajiem
         pakalpojumiem un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šīs direktīvas 17. panta 6. punktam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums,
         kas izslēdz tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, ja pakalpojumus ir sniedzis šāds nodokļu maksātājs.

       Par prejudiciālo jautājumu pirmo daļu
      22      Vispirms ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir PVN sistēmas
         neatņemama daļa, ko principā nevar ierobežot (skat. 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 42. punkts, kā arī 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑465/03 Kretztechnik, Krājums, I‑4357. lpp., 33. punkts).

      23      Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir izmantojamas nekavējoties attiecībā uz visiem nodokļiem, kas ir uzlikti iepriekš veiktajiem
         darījumiem (skat. 2008. gada 13. marta spriedumu lietā C‑437/06 Securenta, Krājums, I‑1597. lpp., 24. punkts; 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑102/08 SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft, Krājums, I‑4629. lpp., 70. punkts, un 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑29/08 SKF, Krājums, I‑10413. lpp., 55. punkts).

      24      Tādējādi iedibinātās atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam jāmaksā vai ko tas samaksājis
         saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu
         visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no to mērķa vai rezultātiem, ar noteikumu, ka šīm darbībām principā ir piemērojams
         PVN (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑137/02 Faxworld, Recueil, I‑5547. lpp., 37. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā SKF, 56. punkts).

      25      Attiecībā uz pamata lietu ir skaidrs, ka attiecīgos pakalpojumus iepriekš ir sniedzis noteikts uzņēmējs un ka prasītājs pamata
         lietā minētos pakalpojumus vēlāk ir izmantojis šo ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām.

      26      Līdz ar to ir izpildīti Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētie materiālie nosacījumi, lai rastos tiesības uz nodokļa
         atskaitīšanu.

      27      Attiecībā uz tiesību uz nodokļa atskaitījumu īstenošanas noteikumiem Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktā
         ir paredzēts, ka nodokļu maksātājam ir jābūt rēķinam, kas izrakstīts saskaņā ar šīs direktīvas 22. panta 3. punktu.

      28      Pēdējās minētās tiesību normas b) apakšpunktā ir precizēts, kādas norādes saistībā ar PVN obligāti ir jāietver rēķinos, kas
         izrakstīti atbilstoši Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta a) apakšpunktam, ņemot vērā, ka šis pēdējais paredz pienākumu
         ikvienam nodokļu maksātājam nodrošināt, ka tiek izrakstīts rēķins par pakalpojumiem, ko tas sniedz citam nodokļu maksātājam.

      29      Attiecībā uz norādēm, kas ir minētas Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta b) apakšpunktā, iesniedzējtiesa ir konstatējusi,
         ka prasītāja pamata lietā iesniegtajos rēķinos ir ietverta visa šajā tiesību normā prasītā informācija. No Tiesā iesniegtajiem
         lietas materiāliem, kā arī no Polijas valdības tiesas sēdē sniegtajām ziņām it īpaši izriet, ka minētie rēķini ietver attiecīgā
         pakalpojumu sniedzēja nodokļu identifikācijas numuru, kuru uzņēmējiem piešķir Polijas nodokļu iestādes pēc savas iniciatīvas,
         neatkarīgi no tā, vai tie ir iesnieguši reģistrācijas pieteikumu.

      30      Pat ja minētajā tiesību normā ir paredzēta norāde “PVN identifikācijas numurs”, ir jāuzskata, ka nodokļu [maksātāja] identifikācijas
         numurs, kas piešķirts šajā gadījumā, nodrošina attiecīgā nodokļu maksātāja identifikāciju un tātad var atbilst Sestās direktīvas
         22. panta 3. punkta b) apakšpunkta trešā ievilkuma prasībām.

      31      Tomēr minētais pakalpojumu sniedzējs, kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, lai gan tas ir izrakstījis rēķinus par prasītājam
         pamata lietā sniegtajiem pakalpojumiem, nebija reģistrējies valsts kompetentajā iestādē kā PVN maksātājs.

      32      Sestās direktīvas 22. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ikviens nodokļu maksātājs paziņo par savas ar nodokļiem apliekamās
         darbības sākumu.

      33      Neraugoties uz šādas reģistrācijas svarīgumu PVN sistēmas pareizai darbībai, tas, ka nodokļu maksātājs nav izpildījis šo pienākumu,
         nevar radīt šaubas par tām tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā ir piešķirtas citam
         nodokļu maksātājam.

      34      Sestās direktīvas 22. panta 1. punktā ir paredzēts tikai nodokļu maksātāju pienākums paziņot par to saimnieciskās darbības
         uzsākšanu, izmaiņām un izbeigšanu, bet nekādā veidā nav dotas dalībvalstīm tiesības paziņojuma neiesniegšanas gadījumā atlikt
         tiesību uz nodokļa atskaitīšanu izmantošanu līdz ar nodokli apliekamo darījumu parastās īstenošanas faktiskam sākumam vai
         liegt nodokļu maksātājam šīs tiesības izmantot (skat. 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz
         C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 51. punkts, un 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑385/09 Nidera Handelscompagnie, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts).

      35      Ja kompetentās nodokļu administrācijas rīcībā ir nepieciešamās ziņas, lai konstatētu, ka nodokļu maksātājam kā komercpakalpojuma
         saņēmējam ir jāmaksā PVN, tā nevar šī nodokļu maksātāja tiesībām uz priekšnodokļa atskaitīšanu noteikt papildu nosacījumus,
         kuru sekas varētu būt šo tiesību atņemšana (skat. 2008. gada 8. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑95/07 un C‑96/07 Ecotrade, Krājums, I‑3457. lpp., 64. punkts, kā arī 2010. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑392/09 Uszodaépítö, Krājums, I‑0000. lpp., 40. punkts).

      36      Tādējādi iespējamā pakalpojuma sniedzēja pienākuma, kas paredzēts Sestās direktīvas 22. panta 1. punktā, neizpilde nevar radīt
         šaubas par tām tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas ir piešķirtas minēto pakalpojumu saņēmējam atbilstoši šīs direktīvas
         17. panta 2. punktam.

      37      Tas pats attiecas arī uz Sestās direktīvas 22. panta 8. punktu, atbilstoši kuram dalībvalstīm ir iespēja paredzēt citus pienākumus,
         ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu nodokli un novērstu nodokļu nemaksāšanu. Lai gan šī tiesību norma atļauj
         dalībvalstīm veikt atsevišķus pasākumus, tie tomēr nedrīkst pārsniegt to, kas ir vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai, un līdz
         ar to tos nevar izmantot, lai sistemātiski apšaubītu tiesības uz PVN atskaitīšanu, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips
         (skat. 1997. gada 18. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 un C‑47/96 Molenheide u.c., Recueil, I‑7281. lpp., 47. punkts, un iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Gabalfrisa u.c., 52. punkts, kā arī apvienotajās lietās Ecotrade, 65. un 66. punkts).

      38      No šiem apsvērumiem izriet, ka Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 22. panta 3. punkta b) apakšpunkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu maksātājam ir tiesības atskaitīt PVN, ko tas samaksājis par cita nodokļu maksātāja sniegtajiem
         pakalpojumiem, kurš nav reģistrējies kā PVN maksātājs, ja rēķinos, kas to apliecina, ir ietverta visa informācija, kas prasīta
         minētajā 22. panta 3. punkta b) apakšpunktā, it sevišķi tā, kas vajadzīga personas, kura ir izrakstījusi minētos rēķinus,
         un sniegto pakalpojumu rakstura identifikācijai.

       Par prejudiciālo jautājumu otro daļu
      39      Ja tādējādi prasītājam pamata lietā atbilstoši Sestajai direktīvai ir tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, iesniedzējtiesa jautā,
         vai Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas
         liedz tiesības atskaitīt PVN, ko nodokļu maksātājs ir samaksājis citam nodokļu maksātājam – pakalpojumu sniedzējam, ja pēdējais
         nav reģistrēts kā PVN maksātājs.

      40      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šī tiesību norma ir atkāpes norma, kas noteiktos apstākļos atļauj dalībvalstīm saglabāt savus
         tiesību aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas ir spēkā dienā, kad attiecīgajā dalībvalstī
         stājas spēkā Sestā direktīva, līdz brīdim, kad Padome pieņem šajā pantā paredzētos noteikumus (skat. 2008. gada 11. decembra
         spriedumu lietā C‑371/07 Danfoss un AstraZeneca, Krājums, I‑9549. lpp., 28. punkts, kā arī 2010. gada 15. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑538/08 un C‑33/09 X Holding un Oracle Nederland, Krājums, I‑3129. lpp., 38. punkts).

      41      Attiecībā uz šīs tiesību normas piemērojamību Tiesa ir atzinusi, ka ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu dalībvalstīm
         piešķirtā iespēja nav uzskatāma par absolūtu diskrecionāru varu izslēgt visas vai gandrīz visas preces un pakalpojumus no
         tiesībām uz PVN atskaitīšanu un tādējādi padarīt bezjēdzīgu ar šīs direktīvas normām ieviesto režīmu. Minētā iespēja tādējādi
         neattiecas uz vispārēju izslēgšanu un neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma pietiekami sīki precizēt tās preces un pakalpojumus,
         kuri ir izslēgti no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu (skat. 1999. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑305/97 Royscot u.c., Recueil, I‑6671. lpp., 22. un 24. punkts; 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑434/03 Charles un Charles‑Tijmens, Krājums, I‑7037. lpp., 33. un 35. punkts, kā arī 2010. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑395/09 Oasis East, Krājums, I‑0000. lpp., 23. punkts).

      42      Turklāt režīms, ar ko tiek paredzētas atkāpes no principa par tiesībām uz PVN atskaitīšanu, ir jāinterpretē šauri (skat. 2008. gada
         22. decembra spriedumu lietā C‑414/07 Magoora, Krājums, I‑10921. lpp., 28. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Oasis East, 24. punkts).

      43      Attiecībā uz pamata lietu un iespējamu Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā paredzētā atkāpes režīma piemērošanu ir jānorāda,
         ka minētā direktīva Polijā stājās spēkā dienā, kad šī dalībvalsts iestājās Eiropas Savienībā, proti, 2004. gada 1. maijā.
         Tātad šis datums ir nozīmīgs iepriekš minētās tiesību normas piemērošanai attiecībā uz šo dalībvalsti (iepriekš minētais spriedums
         lietā Oasis East, 25. punkts).

      44      Vērtējot pamata lietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, ņemot vērā Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu un iepriekš minēto
         judikatūru, ir jākonstatē, ka tas ir vispārēja rakstura pasākums, ar kuru tiek izslēgtas tiesības uz PVN, kas samaksāts kā
         priekšnodoklis, atskaitīšanu par jebkādu darījumu, kuru īstenojis nodokļu maksātājs, kurš nav izpildījis pienākumu reģistrēties
         kā PVN maksātājam.

      45      Šāds tiesiskais regulējums rada tiesību uz PVN atskaitīšanu ierobežojumu, kas pārsniedz to, kas ir atļauts Sestās direktīvas
         17. panta 6. punktā.

      46      Tiesa faktiski ir precizējusi, ka dalībvalstīm nav atļauts saglabāt izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas vispārēji
         attiektos uz jebkādiem izdevumiem, kuri ir saistīti ar preču vai pakalpojumu iegādi (2009. gada 23. aprīļa spriedums lietā
         C‑74/08 PARAT Automotive Cabrio, Krājums, I‑3459. lpp., 28. un 29. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Oasis East, 30. punkts).

      47      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
         nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesības atskaitīt PVN, ko nodokļu maksātājs ir samaksājis citam nodokļu
         maksātājam – pakalpojumu sniedzējam, ja pēdējais nav reģistrēts kā šī nodokļa maksātājs.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada
            14. februāra Direktīvu 2006/18/EK, 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 22. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē
            tādējādi, ka nodokļu maksātājam ir tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, ko tas samaksājis par pakalpojumiem, kurus
            sniedzis cits nodokļu maksātājs, kurš nav reģistrējies kā šī nodokļa maksātājs, ja rēķinos, kas to apliecina, ir ietverta
            visa informācija, kas prasīta minētajā 22. panta 3. punkta b) apakšpunktā, it sevišķi tā, kas vajadzīga personas, kura ir
            izrakstījusi minētos rēķinus, un sniegto pakalpojumu rakstura identifikācijai;
      2)      Sestās direktīvas 77/388, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2006/18, 17. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
            nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kuru nodokļu maksātājs
            ir samaksājis citam nodokļu maksātājam – pakalpojumu sniedzējam, ja pēdējais nav reģistrēts kā šī nodokļa maksātājs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – poļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1975. gada 12. martā. # Antonio Gigante pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 31-71.


Tiesas spriedums 1971. gada 14. decembrī. # Politi s.a.s. pret Ministero delle Finanze della Repubblica italiana. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale civile e penale di Torino - Itālija. # Lieta 43-71.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1992. gada 28. janvārī. # Volker Steen pret Deutsche Bundespost. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arbeitsgericht Elmshorn - Vācija. # Lieta C-332/90.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 26. jūlijs.#Tiesvedība, ko ierosināja Jan Šalplachta.#Bundesarbeitsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu pieejamība pārrobežu strīdos – Direktīva 2003/8/EK – Kopīgi obligātie noteikumi attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos – Piemērojamība – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izdevumi par to apliecinošo dokumentu tulkojumu, kas nepieciešami juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai, nav atlīdzināmi.#Lieta C-670/15.

text:
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2017. gada 26. jūlijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu pieejamība pārrobežu strīdos – Direktīva 2003/8/EK – Kopīgi obligātie noteikumi attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos – Piemērojamība – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka izdevumi par to apliecinošo dokumentu tulkojumu, kas nepieciešami juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai, nav atlīdzināmi
Lieta C‑670/15
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 5. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 15. decembrī, tiesvedībā, ko uzsācis

Jan Šalplachta.
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši M. Bergere [M. Berger], E. Levits un F. Biltšens [F. Biltgen],
ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 9. novembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–        J. Šalplachta vārdā – K. Jurisch un P. Probst, Rechtsanwälte,
–        Vācijas valdības vārdā – M. Hellmann un T. Henze, kā arī J. Mentgen, pārstāvji,
–        Čehijas Republikas valdības vārdā – L. Březinová, kā arī M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–        Spānijas valdības vārdā – M. Sampol Pucurull, pārstāvis,
–        Eiropas Komisijas vārdā – M. Heller, kā arī M. Wilderspin, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 1. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvas 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos (OV 2003, L 26, 41. lpp.; un labojums – OV 2003, L 32, 15. lpp.), 1. un 2. pantu.

2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, ko uzsācis Jan Šalplachta saistībā ar Elektroanlagen & Computerbau GmbH, viņa agrākā darba dēvēja, nesamaksātās darba algas izmaksu.
 Atbilstošās tiesību normas

 Savienības tiesības

3        Atbilstoši Direktīvas 2003/8 preambulas 5., 6., 18. un 23. apsvērumam:
“(5)      Šīs direktīvas mērķis ir veicināt juridiskās palīdzības sniegšanu pārrobežu strīdos tām personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu, gadījumā, ja palīdzība ir vajadzīga, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību; vispārēji atzītās tiesības uz tiesas pieejamību ir vēlreiz apstiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.
(6)      Ne personas, kas ir puse strīdā, līdzekļu trūkums, neatkarīgi no tā, vai viņa ir prasītājs vai atbildētājs, ne grūtības, kas izriet no strīda pārrobežu rakstura, nedrīkst ierobežot reālu tiesas pieejamību.
[..]
(18)      Dalībvalstu tiesību sistēmu sarežģītībai un atšķirībām, kā arī izdevumiem saistībā ar strīda pārrobežu raksturu nebūtu jāliedz tiesas pieejamības iespēja; juridiskajai palīdzībai tādēļ būtu jāsedz izdevumi, kas tieši saistīti ar strīda pārrobežu raksturu.
[..]
(23)      Tā kā juridisko palīdzību piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā nolēmums izpildāms, izņemot pirmstiesas juridisko konsultāciju, ja palīdzības pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta nav dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, tad minētajai dalībvalstij jāpiemēro savi tiesību akti atbilstīgi šīs direktīvas principiem.”

4        Direktīvas 2003/8 1. pantā “Mērķis un darbības joma” ir noteikts:
“1.      Šīs direktīvas mērķis ir uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos.
2.      Šī direktīva attiecas uz pārrobežu strīdiem civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas iestādes būtības. Tā neattiecas uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām.
3.      Šajā direktīvā "dalībvalsts" ir jebkura dalībvalsts, izņemot Dāniju.”

5        Šīs direktīvas 2. pantā “Pārrobežu strīdi” ir paredzēts:
“1.      Šajā direktīvā pārrobežu strīds ir strīds, kurā puses, kas pieprasa juridisko palīdzību uz šīs direktīvas pamata, domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta nav dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēde vai kurā jāizpilda tiesas nolēmums.
2.      Dalībvalsti, kurā pusei ir domicils, nosaka saskaņā ar 59. pantu Padomes Regulā (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās [(OV 2001, L 12, 1. lpp.)].
3.      Atbilstošais brīdis, kurā nosaka, vai pastāv pārrobežu strīds, ir brīdis, kad saskaņā ar šo direktīvu iesniedz pieprasījumu.”

6        Minētās direktīvas 3. pants “Tiesības uz juridisko palīdzību” ir formulēts šādi:
“1.      Fiziskām personām, kuras ir puses strīdā, uz ko attiecas šī direktīva, ir tiesības saņemt atbilstīgu juridisko palīdzību, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību saskaņā ar šajā direktīvā izklāstītajiem nosacījumiem.
2.      Juridisko palīdzību uzskata par atbilstīgu, ja tā garantē:
a)      pirmstiesas konsultācijas, lai panāktu izlīgumu pirms tiesvedības ierosināšanas;
b)      juridisku palīdzību un pārstāvību tiesā un palīdzības saņēmēja atbrīvojumu no tiesāšanās izdevumu segšanas vai šo izdevumu atlīdzināšanu, ieskaitot 7. pantā minētos izdevumus un honorārus personām, kuras tiesa pilnvarojusi rīkoties tiesvedības laikā.
Dalībvalstīs, kurās zaudējusī puse sedz otras puses izdevumus, gadījumā, ja palīdzības saņēmējs ir zaudētājs, juridiskajā palīdzībā iekļauj otras puses izdevumus, ja tajā iekļautu šādu izdevumu segšanu gadījumā, ja palīdzības saņēmēja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta būtu dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes.
[..]”

7        Direktīvas 2003/8 5. panta “Nosacījumi attiecībā uz finanšu līdzekļiem” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis piešķir juridisko palīdzību 3. panta 1. punktā minētajām personām, kuras daļēji vai pilnībā nespēj segt 3. panta 2. punktā minētos tiesāšanās izdevumus sava ekonomiskā stāvokļa dēļ, lai nodrošinātu šīm personām reālu tiesas pieejamību.
2.      Personas ekonomisko stāvokli novērtē kompetenta iestāde dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, ņemot vērā dažādus objektīvus faktorus, tādus kā ienākumi, kapitāls vai ģimenes stāvoklis, ieskaitot to personu līdzekļu novērtējumu, kuras ir finansiāli atkarīgas no pieprasītāja.”

8        Šīs pašas direktīvas 7. pantā “Izdevumi, kas saistīti ar strīda pārrobežu raksturu” ir noteikts:
“Juridiskajā palīdzībā, kas piešķirta dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, iekļauj šādus izdevumus, kuri ir tieši saistīti ar strīda pārrobežu raksturu:
a)      tulku pakalpojumi;
b)      tādu tiesas vai kompetentās iestādes pieprasītu un palīdzības saņēmēja iesniegtu dokumentu tulkošana, kas ir nepieciešami lietas izšķiršanai; un
c)      ceļa izdevumi, kas jāsedz pieprasītājam, ja personu, kuras saistītas ar prasības iesniegšanu, fiziskā klātbūtne tiesā ir paredzēta likumā vai arī to pieprasa attiecīgās dalībvalsts tiesa, un tiesa nolemj, ka attiecīgās personas atbilstīgi tiesas prasībām nevar uzklausīt citādā veidā.”

9        Direktīvas 2003/8 8. pantā “Izdevumi, ko sedz domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts” ir paredzēts:
“Dalībvalsts, kurā ir juridiskās palīdzības pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta, sniedz juridisko palīdzību, kā norādīts 3. panta 2. punktā, kas vajadzīga, lai segtu:
a)      izdevumus, kas saistīti ar vietējā advokāta vai jebkuras citas personas, kurai saskaņā ar likumu ir tiesības sniegt juridisku konsultāciju, palīdzību līdz juridiskās palīdzības pieprasījuma saņemšanai saskaņā ar šo direktīvu dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes;
b)      pieprasījuma un vajadzīgo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, ja pieprasījumu iesniedz iestādēm minētajā dalībvalstī.”

10      Šīs direktīvas 12. pantā “Iestāde, kas piešķir juridisko palīdzību” ir paredzēts:
“Juridisko palīdzību, neierobežojot 8. pantu, piešķir vai atsaka kompetentā iestāde dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes.”

11      Minētās direktīvas 13. pants “Juridiskās palīdzības pieprasījumu iesniegšana un pārsūtīšana” ir formulēts šādi:
“1.      Juridiskās palīdzības pieprasījumus var iesniegt:
a)      kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta (pārsūtītāja iestāde); vai
b)      kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums (saņēmēja iestāde).
2.      Juridiskās palīdzības pieprasījumu aizpilda un apliecinošos dokumentu pārtulko:
a)      kompetentās saņēmējas iestādes dalībvalsts valsts valodā vai vienā no valodām, kas atbilst kādai no Kopienas iestādēs lietotajām valodām; vai
b)      citā valodā, kuru minētā dalībvalsts ir norādījusi par sev pieņemamu saskaņā ar 14. panta 3. punktu.
[..]
4.      Kompetentā pārsūtītāja iestāde palīdz pieprasītājam, nodrošinot to, ka pieprasījumam ir pievienoti visi apliecinošie dokumenti, par kuriem tai ir zināms, ka tie ir vajadzīgi, lai pieprasījumu izskatītu. Tā palīdz pieprasītājam nodrošināt arī visus vajadzīgos apliecinošo dokumentu tulkojumus saskaņā ar 8. panta b) apakšpunktu.
Kompetentā pārsūtītāja iestāde nosūta pieprasījumu kompetentajai saņēmējai iestādei citā dalībvalstī 15 dienās pēc tam, kad saņemts vienā no 2. punktā norādītajām valodām pienācīgi aizpildīts pieprasījums un apliecinošie dokumenti, kas vajadzības gadījumā pārtulkoti vienā no minētajām valodām.
[..]
6.      Dalībvalstis nevar pieprasīt samaksu par pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar 4. punktu. [..]”
 Vācijas tiesības

12      Zivilprozessordnung (Civilprocesa kodekss) (turpmāk tekstā – “ZPO”), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 114. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Lietas dalībnieks, kas sava personiskā un finanšu stāvokļa dēļ nevar samaksāt tiesvedības izdevumus, var tos samaksāt tikai daļēji vai pa daļām, pamatojoties uz pieteikumu, saņem palīdzību tiesāšanās izdevumu segšanai, ja nodomātā tiesvedība vai aizstāvība tiesā var būt pietiekami sekmīga un tā nav nepamatota. Pārrobežu juridiskajai palīdzībai Eiropas Savienībā papildus ir piemērojams 1076.–1078. pants.”

13      ZPO 117. pantā ir paredzēts:
“(1)      Juridiskās palīdzības pieprasījums ir jāiesniedz piekritīgajā tiesā; [..]
(2)      Pieprasījumam ir jāpievieno lietas dalībnieka paziņojums par tā personisko un finanšu stāvokli (ģimenes stāvoklis, profesija, īpašums, ienākumi un apgrūtinājumi), kā arī attiecīgi pierādījumi. [..]”

14      ZPO 1076. pantā noteikts:
“Pārrobežu juridiskajai palīdzībai Eiropas Savienībā saskaņā ar Direktīvu [2003/8] ir piemērojams 114.–127.a pants, ja turpinājumā nav noteikts citādi.”

15      ZPO 1078. pants ir formulēts šādi:
“(1)      Attiecībā uz saņemtajiem pārrobežu juridiskās palīdzības lūgumiem kompetenta ir piekritīgā vai par izpildi atbildīgā tiesa. Pieprasījumiem ir jābūt aizpildītiem vācu valodā, un apliecinošajiem dokumentiem ir jāpievieno tulkojums vācu valodā. [..]
[..]”

16      Gerichtsverfassungsgesetz (Tiesu iekārtas likums), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 184. panta pirmais teikums ir formulēts šādi:
“Tiesvedības valoda ir vācu.”
 Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

17      No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ar 2013. gada 24. septembra un 2013. gada 21. oktobra dokumentiem J. Šalplachta, kura domicils ir Čehijas Republikā, cēla prasību Arbeitsgericht Zwickau (Cvikavas Darba lietu tiesa, Vācija), lai panāktu, ka Elektroanlagen & Computerbau tiktu piespriests veikt viņam nesamaksātās darba algas izmaksu. Savas prasības kontekstā prasītājs pamatlietā ir arī lūdzis viņam piešķirt juridisko palīdzību tiesvedībā pirmajā instancē.

18      Ar 2013. gada 27. novembra dokumentu prasītājs pamatlietā lūdza, lai pieprasītā juridiskā palīdzība tiktu attiecināta arī uz dokumentu par viņa ienākumiem un īpašumu tās tulkošanas izmaksām, ko veica Drēzdenē (Vācija) reģistrēts profesionāls tulkojumu birojs.

19      Ar 2014. gada 8. aprīļa rīkojumu Arbeitsgericht Zwickau (Cvikavas Darba lietu tiesa) piešķīra juridisko palīdzību tiesvedībā pirmajā instancē, bet nepiekrita attiecināt šo palīdzību uz minēto dokumentu tulkošanas izdevumiem.

20      Prasītāja pamatlietā apelācijas sūdzību par šo atteikumu Landesarbeitsgericht (Federālās zemes darba lietu tiesa Cvikavā, Vācija) ar 2015. gada 15. aprīļa nolēmumu noraidīja. Šī tiesa tostarp norādīja, ka atbilstoši Direktīvas 2003/8 tiesību normām juridiskās palīdzības pieprasījumu apliecinošo dokumentu tulkošanas izdevumu atlīdzība tiek piešķirta, ja šis pieprasījums tiek iesniegts pārsūtītājā iestādē šīs direktīvas 13. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, proti, kompetentajā tās dalībvalsts iestādē, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta. Turpretī šajās tiesību normās nav paredzēta šo izdevumu atlīdzināšana, ja pieprasījums, kā tas ir šajā gadījumā, ir iesniegts tieši saņēmējā iestādē minētās direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, proti, tās dalībvalsts kompetentajā iestādē, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums.

21      Turklāt minētās, tiesas ieskatā, piemērojot ZPO 114. un 1078. pantu, juridiskā palīdzība ietver vienīgi izdevumus, kas saistīti ar tiesvedību tiesā. Tātad šī palīdzība neaptverot dokumentu, kurus ir paredzēts iesniegt juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanas procedūrā, tulkošanas izdevumus, jo šie izdevumi tiek uzskatīti par tādiem, kas radušies ārpus tiesvedības.

22      Prasītājs pamatlietā par šo nolēmumu iesniedza kasācijas sūdzību Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija). Šī tiesa uzskata, ka no Direktīvas 2003/8 nevar pietiekami skaidri secināt to, vai un ciktāl dalībvalstij, kurā notiek tiesas sēdes, ir jāsedz juridiskās palīdzības pieprasījuma apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, ja – kā pamatlietā – juridiskās palīdzības pieprasītājs pats ir lūdzis šo dokumentu tulkojumu un iesniedzis šo pieprasījumu tieši piekritīgajā tiesā, kas izskata lietu, kura ir arī kompetenta lemt par minēto pieprasījumu kā saņēmēja iestāde šīs direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tomēr tā norāda, ka atteikums attiecināt juridisko palīdzību uz šo dokumentu tulkošanas izdevumiem, pat pieņemot, ka tas nozīmē reālas tiesas pieejamību ierobežojumu, būtu leģitīms mērķis, proti, atbrīvot dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes, kasi no izdevumiem, kurus drīzāk ir jāsedz dalībvalstij, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta.

23      Šajos apstākļos Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai no fiziskās personas tiesībām uz reālu tiesas pieejamība pārrobežu strīda gadījumā Direktīvas 2003/8 1. un 2. panta izpratnē izriet prasība, ka Vācijas Federatīvās Republikas piešķirtā juridiskā palīdzība iekļauj pieprasītāja izdevumus, kas radušies, pārtulkojot paziņojumu un juridiskās palīdzības pieprasījumam nepieciešamos apliecinošos dokumentus, ja pieprasītājs vienlaicīgi ar prasības celšanu piekritīgajā tiesā, kas izskata lietu, [kura ir] arī kompetenta lemt par minēto pieprasījumu kā saņēmēja iestāde [šīs] direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, un juridiskās palīdzības pieprasītājs pats ir lūdzis šo dokumentu tulkojumu?”
 Par prejudiciālo jautājumu

24      Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/8 3., 8. un 12. pants, lasot tos kopsakarā, ir interpretējami tādējādi, ka juridiskā palīdzība, ko piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes un kurā fiziska persona, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, ir iesniegusi juridiskās palīdzības pieprasījumu pārrobežu strīda kontekstā, ietver arī izdevumus, kuri šai personai ir radušies, tulkojot šī pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.

25      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/8 preambulas 5. apsvērumu tās mērķis ir veicināt juridiskās palīdzības sniegšanu pārrobežu strīdos civillietās un komerclietās, lai tām personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu, nodrošinātu reālu tiesas pieejamību atbilstoši Pamattiesību hartas 47. panta trešajai daļai.

26      Tik tiešām, kā tas ir minēts šīs direktīvas preambulas 6. apsvērumā, ne personas, kas ir puse strīdā, līdzekļu trūkums, ne grūtības, kas izriet no strīda pārrobežu rakstura, nedrīkst ierobežot reālu tiesas pieejamību.

27      Šajā ziņā no minētās direktīvas izriet, ka valodu barjeras nedrīkst liegt personai, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, iespēju pilnībā izmantot savas tiesības citas dalībvalsts tiesās, ja tiesvedības valoda šajā pēdējā minētajā valstī atšķiras no pirmās minētās dalībvalsts tiesvedības valodas. Šī prasība attiecas arī uz dokumentiem un apliecinošiem dokumentiem, kuri strīda pārrobežu rakstura dēļ ir sagatavoti citā valodā, nevis tiesvedības valodā un kuri līdz ar to ir jāpārtulko.

28      Šajā kontekstā minētās direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā ir garantētas ikvienas fiziskas personas, kas ir puse pārrobežu strīdā civillietā un komerclietā, tiesības saņemt “atbilstīgu” juridisko palīdzību.

29      Runājot par juridiskās palīdzības pieprasījuma iesniegšanas procedūru, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību, Direktīvas 2003/8 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka pretendentam uz juridisko palīdzību ir divas iespējas, jo viņš var iesniegt pieprasījumu vai nu kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā ir pieprasītāja domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta un kura šīs direktīvas 13. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir norādīta kā pārsūtītāja iestāde, vai kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums un kura minētās direktīvas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir norādīta kā saņēmēja iestāde.

30      Runājot par juridiskās palīdzības apjomu, pirmkārt, Direktīvas 2003/8 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka juridisko palīdzību uzskata par “atbilstīgu”, ja tā pieprasītājam garantē pirmstiesas konsultāciju, juridisku palīdzību un pārstāvību tiesā un palīdzības saņēmēja atbrīvojumu no tiesāšanās izdevumu segšanas vai šo izdevumu atlīdzināšanu, attiecīgajā gadījumā tostarp iespējamos pretējai pusei radušos izdevumus, ja juridiskās palīdzības saņēmējam spriedums būtu nelabvēlīgs.

31      Turpinājumā atbilstoši šīs direktīvas 7. pantam juridiskajā palīdzībā, kas piešķirta dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, iekļauj izdevumus, kuri ir tieši saistīti ar strīda pārrobežu raksturu, proti, tulku pakalpojumi, tādu tiesas vai kompetentās iestādes pieprasītu un palīdzības saņēmēja iesniegtu dokumentu tulkošana, kas ir nepieciešami lietas izšķiršanai, kā arī iespējamie ceļa izdevumi, kas jāsedz pieprasītājam.

32      Visbeidzot minētās direktīvas 8. pantā “Izdevumi, ko sedz domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts” ir paredzēts, ka šī dalībvalsts atlīdzina izdevumus, kas radušies tās teritorijā un kas saistīti ar vietējā advokāta vai jebkuras citas personas, kurai saskaņā ar likumu ir tiesības sniegt juridisku konsultāciju, palīdzību līdz juridiskās palīdzības pieprasījuma saņemšanai dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, kā arī juridiskās palīdzības pieprasījuma un vajadzīgo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, ja pieprasījumu iesniedz domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts iestādēm.

33      Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamato ar šaubām, kādas tai ir radušās saistībā ar tās dalībvalsts konstatēšanu, kurai ir jānodrošina apliecinošo dokumentu, kas nepieciešami juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai, tulkošanas izdevumu atlīdzināšana, ja pretendents uz juridisko palīdzību izmanto Direktīvas 2003/8 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, nosūtot šo pieteikumu tieši saņēmējai iestādei.

34      Pirmkārt, ir jākonstatē, ka juridiskai palīdzībai, kuru fiziskām personām, kuras ir puses pārrobežu strīdā, atbilstoši minētās direktīvas 3. panta 2. punkta teksta formulējumam ir tiesības saņemt, ir jābūt “atbilstīgai palīdzībai”, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību.

35      Taču juridiskās palīdzības pieprasījuma iesniegšana neatkarīgi no tā, vai tas ir veikts pārsūtītājā iestādē vai saņēmējā iestādē, kā to būtībā secinājumu 42. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ir reālas tiesas pieejamības garantijas priekšnosacījums, ko atbilstoši Pamattiesību hartas 47. panta trešajai daļai tiecas nodrošināt ar šo pašu direktīvu.

36      Šajā kontekstā ir jānorāda, ka juridiskās palīdzības pieprasījumu apliecinošajiem dokumentiem Direktīvas 2003/8 sistēmā ir īpaša nozīme. Tik tiešām, saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu juridiskā palīdzība tiek piešķirta personām, kuras daļēji vai pilnībā nespēj segt tiesāšanās izdevumus sava ekonomiskā stāvokļa dēļ. Atbilstoši minētās direktīvas 5. panta 2. punktam personas ekonomisko stāvokli novērtē kompetenta iestāde dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, ņemot vērā dažādus objektīvus faktorus, tādus kā ienākumi, kapitāls vai ģimenes stāvoklis. Tādējādi, ja pieprasītājs neiesniedz noteiktus dokumentus, ar kuriem ir apliecināta viņa personīgā un finanšu situācija, juridiskās palīdzības pieprasījums nevar tikt apmierināts. Tātad šīs palīdzības saņemšanas priekšnosacījums ir minētie dokumenti.

37      Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/8 12. pantu, lasot to kopsakarā ar tās preambulas 23. apsvērumu, juridisko palīdzību piešķir vai atsaka dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes, un tas notiek “neierobežojot [šīs direktīvas] 8. pantu”.

38      Taču, izskatot pamatlietu, ir jānorāda, ka saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta b) punktu dalībvalsts, kurā ir pretendenta uz juridisko palīdzību domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta, sniedz juridisko palīdzību, kas vajadzīga, lai segtu palīdzības pieprasījuma un tā izskatīšanai vajadzīgo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, “ja pieprasījumu iesniedz iestādēm minētajā dalībvalstī”.

39      Šajā kontekstā precizējums, kurš ir sniegts Direktīvas 2003/8 8. panta b) punkta pēdējā teikumā, ir interpretējams tādējādi, ka tas nenozīmē nosacījumu, kurš pretendentam uz juridisku palīdzību katrā ziņā ir jāizpilda, lai saņemtu šo izdevumu atlīdzinājumu, bet gan tas nozīmē vienīgi tāda gadījuma konstatējumu, kurā saņēmējs var saņemt minēto izdevumu atlīdzinājumu dalībvalstī, kurā ir viņa domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta, neizslēdzot šādu atlīdzināšanu tad, ja, kā tas ir pamatlietā, pieprasījums ir iesniegts dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes.

40      Citiem vārdiem sakot, kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 53. punktā, Direktīvas 2003/8 8. panta b) punkts ir izprotams tādējādi, ka tajā ir paredzēts – kā izņēmums no vispārējā noteikuma, ar kuru tiek prasīts, lai izdevumu, kas saistīti ar pārrobežu rakstura strīdiem uzņemtos dalībvalsts, kura notiek tiesa sēdes, – ka domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts uzņemas izdevumus, kas radušies, tulkojot juridiskās palīdzības pieprasījuma un tā izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.

41      Treškārt, ir jākonstatē, ka, izslēdzot, ka dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes, atlīdzina juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamo apliecinošo dokumentu tulkošanas izmaksas, tas būtu pretrunā Direktīvas 2003/8 izvirzītajiem mērķiem, kas ir atgādināti šīs sprieduma 25.–27. punktā un kas ir saistīti ar reālu tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, jo ar tiem tiktu sodīts pretendents uz juridisko palīdzību tādā gadījumā, ja viņš nolemtu iesniegt savu palīdzības pieprasījumu tieši saņēmējā iestādē.

42      Tik tiešām, kā izriet no šī sprieduma 29. punkta Direktīvas 2003/8 13. pantā pretendentam uz juridisko palīdzību tiek dotas divas alternatīvas un hierarhiski nepakārtotas izvēles iespējas, ļaujot viņam iesniegt savu juridiskās palīdzības pieprasījumu vai nu pārsūtītājā iestādē, vai arī saņēmējā iestādē.

43      Taču, ja apliecinošo dokumentu, kas nepieciešami juridiskās palīdzības pieprasījuma izskatīšanai, tulkošanas izdevumi tiktu atlīdzināti vienīgi tad, ja pretendents uz juridisko palīdzību vērstos kompetentajās iestādēs viņa domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, tas izraisītu to, ka juridiskās palīdzības saistībā ar šiem izdevumiem saņemšana kļūdaini būtu atkarīga no procesuālās iespējas, kādu ieinteresētā persona ir izvēlējusies, un atņemtu jēgu Direktīvas 2003/8 13. panta 1. punkta b) apakšpunktam, kurā ir paredzēta iespēja juridiskās palīdzības pieprasījumu iesniegt tieši saņēmējā iestādē.

44      Turklāt kā secinājumu 46. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šāda izslēgšana varētu radīt pretendentam uz juridisko palīdzību apgrūtinošāku procesuālo risinājumu. Patiešām, tā vietā, lai juridiskās palīdzības pieprasījumu iesniegtu tieši tiesai, kas ir kompetenta izskatīt strīdu pēc būtības, minētajam pretendentam būtu jāierosina divi atsevišķi procesi – pirmais tiesā pēc piekritības dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, lai nodrošinātu procesuālo termiņu ievērošanu, bet otrais – viņa domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts iestādēs, lai saņemtu atlīdzību par izdevumiem, kas radušies saistībā ar juridiskās palīdzības pieprasījumu.

45      Tādējādi šāda situācija radītu šķērsli tiesību uz reālu tiesu pieejamību īstenošanai personai, kura ir puse pārrobežu strīdā un kurai nav nepieciešamo līdzekļu, lai segtu tiesāšanās izdevumus, un kura ir sarežģītākā situācijā minētā strīda, kura puse tā ir, pārrobežu rakstura dēļ.

46      Ir jāprecizē arī, ka Direktīvas 2003/8 mērķis jau atbilstoši tā nosaukuma formulējumam ir “uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos”, aizstājot sadarbības sistēmu juridiskās palīdzības jomā Eiropas Padomes Nolīgumā par juridiskās palīdzības pieprasījumu pārsūtīšanu, kas parakstīts Strasbūrā 1977. gadā 27. janvārī, kurā bija paredzēti paziņošanas un pārsūtīšanas mehānismi, neskarot jautājumu par valsts, kurā notiek tiesa sēdes, juridiskās palīdzības apjomu.

47      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/8 3., 8. un 12. pants, lasot tos kopsakarā, ir interpretējami tādējādi, ka juridiskā palīdzība, ko piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes un kurā fiziska persona, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, ir iesniegusi juridiskās palīdzības pieprasījumu pārrobežu strīda kontekstā, ietver arī izdevumus, kuri šai personai ir radušies, tulkojot šī pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.
 Par tiesāšanās izdevumiem

48      Attiecībā uz pamatlietu pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuras izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvas 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos, 3., 8. un 12. pants, lasot tos kopsakarā, ir interpretējami tādējādi, ka juridiskā palīdzība, ko piešķir dalībvalsts, kurā notiek tiesas sēdes un kurā fiziska persona, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, ir iesniegusi juridiskās palīdzības pieprasījumu pārrobežu strīda kontekstā, ietver arī izdevumus, kuri šai personai ir radušies, tulkojot šī pieprasījuma izskatīšanai nepieciešamos apliecinošos dokumentus.

[Paraksti]

*      Tiesvedības valoda – vācu.