title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 11. jūnijā.#Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG pret Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung.#Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – 3. panta 1. punkts – Noilguma termiņš – “Dies a quo” – Vairākkārtēji pārkāpumi – Noilguma pārtraukšana – Nosacījumi – Kompetentā iestāde – Konkrētā persona – Lēmums, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu – Par noilguma termiņu divreiz ilgāks termiņš.#Lieta C-52/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 11. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība — Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 — 3. panta 1. punkts — Noilguma termiņš — “Dies a quo” — Vairākkārtēji pārkāpumi — Noilguma pārtraukšana — Nosacījumi — Kompetentā iestāde — Konkrētā persona — Lēmums, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu — Par noilguma termiņu divreiz ilgāks termiņš”
      Lieta C‑52/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 17. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 4. februārī, tiesvedībā

            Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

      pret

            Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 7. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG vārdā – D. Ehle, Rechtsanwalt,

               —

                  Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung vārdā – W. Wolski un J. Jakubiec, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. Chalkias, kā arī E. Leftheriotou un O. Tsirkinidou, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Rossi un G. von Rintelen, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. panta 1. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Pfeifer & Langen”) un Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Vācijas Federālā iestāde lauksaimniecības un pārtikas jautājumos; turpmāk tekstā – “BLE”) attiecībā uz to uzglabāšanas izmaksu kompensācijas atmaksu, kuras nelikumīgi bija saņēmusi Pfeifer & Langen, ar ko nodarīts kaitējums Eiropas Savienības finanšu interesēm.

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula (EEK) Nr. 1998/78

               3

               Komisijas 1978. gada 18. augusta Regulas (EEK) Nr. 1998/78, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus cukura uzglabāšanas izmaksu kompensēšanai (OV L 231, 5. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1988. gada 13. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1714/88 (OV L 152, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1998/78”), 13. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Ikviens, kuram ir tiesības uz kompensāciju, vēlākais katra mēneša 15. datumā attiecīgajai dalībvalstij dara zināmu:

                        a)

                        kopējo kompensējamā cukura un sīrupa neto svara daudzumu, kas atrodas uzglabāšanā pusnaktī pirms paziņošanas pēdējā mēneša dienā;

                  [..].” [Neoficiāls tulkojums]

         Regula Nr. 2988/95

               4

               Regulas Nr. 2988/95 preambulas trešais, ceturtais un piektais apsvērums ir formulēti šādi:
               “[..] visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē [Savienības] finansiālajām interesēm;
               [..] lai efektīvi apkarotu krāpšanu, kas kaitē [Savienības] finansiālajām interesēm, visās [Savienības] politikas jomās jāievieš vienots tiesību normu kopums;
               [..] šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi.”

               5

               Šīs regulas 1. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Eiropas [Savienības] finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar [Savienības] tiesību pārkāpumiem.
               2.   “Pārkāpums” nozīmē [Savienības] tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt [Savienības] budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no [Savienības] vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

               6

               Minētās regulas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
               Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. [..]
               Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.
               Tomēr noilgums iestājas ne vēlāk kā dienā, kad pagājis laiks, kas divreiz ilgāks par noilguma termiņu un kurā kompetentās iestādes nav uzlikušas sodus, izņemot gadījumus, kad administratīvā lieta pārtraukta saskaņā ar 6. panta 1. punktu.”

               7

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. panta 1. un 4. punktu:
               “1.   Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:

                        —

                        uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,

                  [..]
               4.   Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”

               8

               Regulas Nr. 2988/95 6. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Neskarot Kopienas administratīvos pasākumus un sodus, kas noteikti, pamatojoties uz šīs regulas spēkā stāšanās brīdi pastāvošajiem nozaru noteikumiem, ar kompetentās iestādes lēmumu var pārtraukt finansiālo sodu, piemēram, administratīvo naudassodu piemērošanu, ja pret attiecīgo personu sakarā ar vieniem un tiem pašiem faktiem sākta krimināllieta. Līdz ar administratīvās lietas pārtraukšanu pārtrūkst 3. pantā paredzētais noilguma termiņš.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Pfeifer & Langen, kas ir cukura pārstrādes uzņēmums, cukura tirgus kopīgās organizācijas ietvaros no 1987./1988. līdz 1996./1997. tirdzniecības gadam saņēma baltā cukura uzglabāšanas izmaksu kompensāciju.

               10

               1997. gada 9. oktobrī Vācijas muitas iestāžu veiktā pārbaude uzņēmumā Pfeifer & Langen atklāja, ka šis uzņēmums savos pieteikumos par cukura uzglabāšanas izmaksu kompensāciju attiecībā uz šiem pašiem tirdzniecības gadiem nav norādījis konkrētus cukura daudzumus, kuri saražoti virs ražošanas kvotām, proti, C cukuru, tādējādi lūdzot un saņemot nelikumīgas kompensācijas. Pēc šīs pārbaudes Vācijas prokuratūra ierosināja krimināllietu, apsūdzot Pfeifer & Langen atbildīgās personas krāpšanā nodokļu jomā un krāpšanā attiecībā uz subsīdijām, kas attiecas uz piešķirtajām cukura uzglabāšanas izmaksu kompensācijām.

               11

               Šajā krimināllietā tika izveidota īpaša muitas izmeklēšanas dienesta komisija, kurā tika apvienoti dažādu iesaistīto pārvaldes iestāžu, tostarp BLE, pārstāvji. 1999. gada oktobrī šī īpašā komisija izvērtēšanas veikšanai konfiscēja Pfeifer & Langen piederošus dokumentus attiecībā no 1987./1988. līdz 1996./1997. tirdzniecības gadam. Turklāt 2000. gadā minētā komisija vairākus šī uzņēmuma darbiniekus nopratināja kā lieciniekus.

               12

               2002. gada februārī BLE sagatavoja gala ziņojumu par krāpšanu attiecībā uz subsīdijām (turpmāk tekstā – “gala ziņojums”). Šajā ziņojumā tostarp tika secināts, ka īpašās komisijas konstatētie fakti pierāda, ka Pfeifer & Langen nelikumīgi ir lūgusi un saņēmusi naudas summas par baltā cukura uzglabāšanas izmaksu kompensāciju attiecībā no 1987./1988. līdz 1996./1997. tirdzniecības gadam.

               13

               Ar 2003. gada 30. janvāra lēmumu BLE, pamatojoties uz gala ziņojumu, daļēji atcēla lēmumus par uzglabāšanas izmaksu kompensāciju aprēķināšanu par laiku no 1988. gada jūlija līdz 1989. gada jūnijam un pieprasīja Pfeifer & Langen atmaksāt nelikumīgi saņemtās naudas summas. Tādējādi Pfeifer & Langen iesniedza sūdzību BLE, tostarp atsaucoties uz to pārkāpumu noilgumu, kuri tam tika pārmesti attiecībā uz 1988./1989. gadu.

               14

               2004. gadā muitas iestādes izbeidza lietas attiecībā uz krāpšanu nodokļu jomā pēc izlīguma ar Pfeifer & Langen.

               15

               Ar 2006. gada 4. oktobra lēmumu BLE daļēji apmierināja Pfeifer & Langen sūdzību un tā rezultātā samazināja atmaksājamās naudas summas. Šī iestāde tomēr uzskatīja, ka attiecībā uz pārkāpumiem saistībā ar 1988./1989. gadu nebija iestājies noilgums, jo Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto četru gadu termiņu bija pārtraukuši dažādi, piemēram, īpašās muitas iestāžu komisijas vai prokuratūras, pieņemtie lēmumi, kas attiecas uz šo pašu pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu. Turklāt BLE uzskatīja, ka Pfeifer & Langen rīcība ir uzskatāma par atkārtotu pārkāpumu, kas nozīmē, ka noilguma termiņš ir sācies tikai pēdējā konstatētā pārkāpuma brīdī – 1997. gadā.

               16

               2006. gada 7. novembrīPfeifer & Langen šo BLE lēmumu pārsūdzēja Verwaltungsgericht Köln (Ķelnes Administratīvā tiesa). Savā prasībā šis uzņēmums it īpaši norādīja, ka attiecībā uz pārkāpumiem, kuri tam tiek pārmesti saistībā ar 1988./1989. gadu, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais astoņu gadu noilguma termiņš ir iestājies 1997. gada jūlijā, jo līdz šim noilguma iestāšanās laikam tam nav ticis uzlikts sods.

               17

               Tā kā Verwaltungsgericht Köln noraidīja Pfeifer & Langen prasību, ciktāl tā attiecās uz lietas noilgumu, minētais uzņēmums vērsās iesniedzējtiesā.

               18

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Pfeifer & Langen pārsūdzības iznākums ir atkarīgs no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto noteikumu attiecībā uz noilguma termiņu interpretācijas.

               19

               Šajos apstākļos Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                                 a)

                                 Vai jautājumā par noilguma pārtraukšanu kompetentā iestāde Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē ir tā, kuras kompetencē ietilpst pieņemt lēmumu, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, neatkarīgi no tā, vai tā bija piešķīrusi finanšu līdzekļus?

                                 b)

                                 Vai lēmuma, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, mērķim jābūt administratīva akta pieņemšanai vai administratīva soda uzlikšanai?

                        2)

                        Vai “konkrētā persona” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē var būt arī uzņēmuma darbinieks, kurš ir nopratināts kā liecinieks?

                        3)

                                 a)

                                 Vai ikvienam “lēmumam, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, kurš darīts zināms” (Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa), jābūt saistītam ar konkrētām kļūdām, kuras cukura ražotājs pieļāvis, aprēķinot cukura ražošanu (faktiskie apstākļi), par ko parasti pieņēmumi tiek izdarīti vai kļūdas tiek konstatētas tikai, atbilstoši pārbaudot tirgus organizācijas prasību izpildi?

                                 b)

                                 Vai par “lēmumu, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu”, kurš darīts zināms, var uzskatīt arī pārbaudi noslēdzošu vai tās rezultātus izvērtējošu gala ziņojumu, kurā netiek izvirzīti papildu jautājumi par noteiktiem faktiskajiem apstākļiem?

                        4)

                                 a)

                                 Vai “vairākkārtēji pārkāpumi” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē prasa, lai kā pārkāpums vērtētā rīcība vai nolaidība laika ziņā būtu cieši saistītas, lai tās varētu vērtēt vēl arī kā “vairākkārtēju” rīcību vai nolaidību?

                                 b)

                                 Apstiprinošas atbildes gadījumā: vai šī ciešā saikne laika ziņā zūd tostarp tādēļ, ka pārkāpums, kas pieļauts, aprēķinot cukura daudzumu, cukura tirdzniecības gada laikā ir noticis tikai vienu reizi un pēc tam atkal atkārtojas tikai nākamajā vai tam sekojošajos cukura tirdzniecības gados?

                        5)

                        Vai vairākkārtējais raksturs Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē var zaudēt savu nozīmi tādēļ, ka kompetentā iestāde, zinot par sarežģītajiem faktiskajiem apstākļiem, uzņēmumu nav pārbaudījusi vai arī ir pārbaudījusi to neregulāri vai bez pienācīgas rūpības?

                        6)

                        Kad nepārtraukta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā sākas Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais divreiz ilgākais noilguma termiņš, kas ir astoņi gadi? Vai šis noilguma termiņš sākas brīdī, kad beidzas ikviena kā pārkāpums kvalificējama rīcība (šīs regulas 3. panta 1. punkta pirmā daļa), vai arī tad, kad beidzas pēdējā vairākkārtējā rīcība (minētās regulas 3. panta 1. punkta otrā daļa)?

                        7)

                        Vai kompetentās iestādes lēmums, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, var pārtraukt Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto divreiz ilgāko noilguma termiņu, kas ir astoņi gadi?

                        8)

                        Vai dažādu tādu nodarījumu gadījumā, kas var ietekmēt subsīdiju izvērtējumu, noilguma termiņi, kas aprēķināmi saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktu, ir jānosaka atsevišķi attiecībā uz katru nodarījumu (pārkāpumu)?

                        9)

                        Vai, lai sāktos divreiz ilgākais noilguma termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtās daļas izpratnē, nozīme ir tam, vai iestāde zināja par pārkāpumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Ievada apsvērumi

               20

               Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Regulā Nr. 2988/95 saskaņā ar tās 1. pantu ir ieviesti “vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar [Savienības] tiesību pārkāpumiem”, lai, kā izriet no minētās regulas preambulas trešā apsvēruma, “visās jomās [apkarotu] darbības, kas kaitē [Savienības] finansiālajām interesēm” (skat. spriedumus Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, 31. punkts; Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., no C‑278/07 līdz C‑280/07, EU:C:2009:38, 20. punkts, kā arī Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, 36. punkts).

               21

               Šajā ziņā Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā ir paredzēts lietas noilguma termiņš, kas ir četri gadi no pārkāpuma izdarīšanas brīža vai nepārtraukta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā – no dienas, kad pārkāpums beidzies. Tomēr saskaņā ar šo tiesību normu nozares noteikumos var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.

               22

               Tā kā pamatlietā apspriestajos nozares noteikumos, proti, Savienības noteikumos par uzglabāšanas izmaksu kompensēšanu cukura nozarē, it īpaši Regulā Nr. 1998/78, nav paredzēti īpaši noteikumi noilguma jomā, ir jāpiemēro Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā minētais četru gadu termiņš.

               23

               Šis termiņš ir piemērojams gan pārkāpumiem, par kuriem tiek noteikts administratīvs sods šīs regulas 5. panta nozīmē, gan pārkāpumiem, kuri tiek apspriesti pamatlietā un saistībā ar kuriem tiek veikts administratīvs pasākums šīs regulas 4. panta nozīmē, proti, pasākums, kura mērķis ir nelikumīgi saņemtā labuma atgūšana (šajā ziņā skat. spriedumus Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, 33. un 34. punkts; Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., no C‑278/07 līdz C‑280/07, EU:C:2009:38, 22. punkts, kā arī Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 45. punkts).

               24

               Otrkārt, jāatgādina, ka ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto termiņu tiek nodrošināta saimnieciskās darbības veicēju tiesiskā drošība (šajā ziņā skat. spriedumus Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, 40. punkts, kā arī SGS Belgium u.c., C‑367/09, EU:C:2010:648, 68. punkts). Šiem saimnieciskās darbības veicējiem ir jābūt spējīgiem noteikt, kuras no viņu darbībām ir galīgas un par kurām joprojām var notikt iztiesāšanas.

               25

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāsniedz atbilde.

         Par pirmā jautājuma a) punktu

               26

               Pirmā jautājuma a) punktā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē ir tā, kuras kompetencē saskaņā ar valsts tiesībām ietilpst piešķirt vai atgūt nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm.

               27

               Šajā ziņā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām BLE kompetencē ietilpst atmaksāt uzglabāšanas izmaksas un atgūt nelikumīgi saņemto atmaksu, savukārt muitas iestādēm ir izmeklēšanas pilnvaras attiecībā uz krāpšanu saistībā ar uzglabāšanas izmaksu atmaksu. Šīs pēdējās minētās iestādes tādējādi ir pieņēmušas galvenos lēmumus attiecībā uz pamatlietā apspriesto pārkāpumu izmeklēšanu un iztiesāšanu.

               28

               Šajā ziņā Pfeifer & Langen uzskata, ka šajā gadījumā vienīgi BLE ir jāuzskata kā “kompetentā iestāde” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē, jo tā ir vienīgā, kurai ir pilnvaras piešķirt un atgūt uzglabāšanas izmaksu atmaksu. No tā izrietot, ka muitas iestāžu lēmumi attiecībā uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu nevarot pārtraukt pamatlietā apspriesto pārkāpumu noilgumu.

               29

               Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešo daļu noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kas konkrētajām personām darīti zināmi.

               30

               Ņemot vērā šo formulējumu, ir jākonstatē, ka jēdziens “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē iestādi, kuras kompetencē ietilpst pieņemt attiecīgos lēmumus, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu.

               31

               Savukārt Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas formulējumā nekas neliek domāt, ka šai iestādei ir jābūt tai pašai, kuras kompetencē ietilpst piešķirt vai atgūt nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm.

               32

               Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Savienības noteikumu neesamības gadījumā katrai dalībvalstij saskaņā ar valsts tiesībām ir jānorīko kompetentās iestādes lēmumu, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, pieņemšanai Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē. Tādējādi dalībvalstīm ir tiesības piešķirt pārkāpumu iztiesāšanas pilnvaras iestādei, kura nav piešķīrusi vai atguvusi, kā šajā gadījumā, uzglabāšanas izmaksu atmaksu, ar nosacījumu, ka šīs valstis šādi neapdraud efektīvu Savienības tiesību piemērošanu.

               33

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmā jautājuma a) punktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē iestādi, kuras kompetencē saskaņā ar valsts tiesībām ietilpst pieņemt attiecīgos lēmumus, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, un šī iestāde var nebūt tā, kura piešķir vai atgūst nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm.

         Par otro jautājumu

               34

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumi, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir darīti zināmi “konkrētai personai” šīs tiesību normas izpratnē, ja šie lēmumi, ņemot vērā, ka šī persona ir juridiska persona, ir tikuši darīti zināmi minētās personas darbiniekiem, viņus nopratinot kā lieciniekus.

               35

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka vairāki Pfeifer & Langen darbinieki ir tikuši nopratināti kā liecinieki izmeklēšanas pret šo uzņēmumu laikā. Šajā ziņā šī tiesa jautā, vai pamatlietā apspriesto pārkāpumu iztiesāšanas noilguma pārtrūkšanai pietiek, ka lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir tikuši darīti zināmi šīm personām.

               36

               Vispirms ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas formulējuma izriet, ka jēdziens “konkrēta persona” nozīmē saimnieciskās darbības veicēju, kuru tur aizdomās par izmeklēšanai vai iztiesāšanai pakļauto pārkāpumu izdarīšanu, kas konkrētajā gadījumā ir Pfeifer & Langen.

               37

               Turpinājumā ir jākonstatē, ka Regulā Nr. 2988/95 nav paredzēti īpaši noteikumi attiecībā uz kārtību, kādā “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu”, šīs regulas 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē ir jādara zināms konkrētajai personai.

               38

               Šis nosacījums ir jāuzskata par izpildītu, ja visi fakti ļauj secināt, ka konkrētie lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, patiešām ir tikuši darīti zināmi konkrētajai personai. Attiecībā uz juridisko personu šis nosacījums ir izpildīts, ja konkrētais lēmums patiešām ir ticis darīts zināms personai, kuras rīcība saskaņā ar valsts tiesībām var tikt attiecināta uz šo juridisko personu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               39

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumi, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir darīti zināmi “konkrētajai personai” šīs tiesību normas izpratnē, ja visi fakti ļauj secināt, ka konkrētie lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, patiešām ir tikuši darīti zināmi konkrētajai personai. Attiecībā uz juridisko personu šis nosacījums ir izpildīts, ja konkrētais lēmums patiešām ir ticis darīts zināms personai, kuras rīcība saskaņā ar valsts tiesībām var tikt attiecināta uz šo juridisko personu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par pirmā jautājuma b) punktu un trešo jautājumu

               40

               Ar pirmā jautājuma b) punktu un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē, pirmkārt, tādējādi, ka lēmumam ir jāattiecas uz konkrētu saimnieciskās darbības veicēja izdarītu pārkāpumu, kā arī tā mērķim ir jābūt administratīva akta pieņemšanai vai administratīva soda uzlikšanai, lai to varētu atzīt par “lēmumu, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” šīs tiesību normas izpratnē, un, otrkārt, vai par šādu lēmumu var uzskatīt tādu ziņojumu kā gala ziņojumu pamatlietā, kurā izvērtēti izmeklēšanas attiecībā uz aizdomām par pārkāpumiem rezultāti, neiesniedzot pieteikumu par papildu informāciju konkrētajai personai saistībā ar minētajām darbībām.

               41

               Attiecībā uz jēdzienu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta izpratnē Tiesa jau ir lēmusi, ka tāds noilguma termiņš kā šajā tiesību normā paredzētais pilda tiesiskās drošības nodrošināšanas funkciju un ka šāda funkcija nebūs pilnībā izpildīta, ja šo termiņu varētu pārtraukt jebkura valsts iestādes vispārēja pārbaude, nepastāvot aizdomām par pārkāpumiem, kas skar ar pietiekamu precizitāti noteiktas darbības (skat. spriedumu SGS Belgium u.c., C‑367/09, EU:C:2010:648, 68. punkts).

               42

               Tomēr, kad valsts iestādes nodod kādai personai ziņojumus, kuros ir norādīts pārkāpums, kurā tā ir piedalījusies saistībā ar konkrētu darbību, un pieprasa no šīs personas papildu informāciju par šo darbību vai arī tai piemēro sodu par šo darbību, šīs iestādes pieņem pietiekami precīzus lēmumus, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē (spriedumi SGS Belgium u.c., C‑367/09, EU:C:2010:648, 69. punkts, kā arī Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, 61. punkts).

               43

               No tā izriet, ka lēmumā pietiekami precīzi ir jānorāda darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, lai tas būtu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē. Ar šo precizitātes prasību tomēr netiek prasīts, lai minētajā lēmumā būtu minēta iespēja par īpaša administratīvā soda vai pasākuma noteikšanu.

               44

               Iesniedzējtiesa tomēr uzsver, ka spriedumi SGS Belgium u.c. (C‑367/09, EU:C:2010:648), kā arī Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867) varētu tikt interpretēti tādējādi, ka tādam ziņojumam kā gala ziņojumam pamatlietā noteikti ir jāietver pieteikums par papildu informāciju, kas adresēts konkrētajai personai, lai to uzskatītu par “lēmumu, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.

               45

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajos spriedumos Tiesa piemēru veidā ir minējusi lēmumus, attiecībā uz kuriem var tikt uzskatīts, ka tajos ar pietiekamu precizitāti ir minētas darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem.

               46

               No tā izriet, ka tāds ziņojums kā gala ziņojums pamatlietā var tikt uzskatīts par “lēmumu, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē, ja tajā pietiekami precīzi ir minētas darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, lai arī tajā nav iekļauts konkrētajai personai adresēts pieteikums par papildu informāciju.

               47

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmā jautājuma b) punktu un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumā pietiekami precīzi ir jānorāda darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, lai tas būtu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” šīs tiesību normas izpratnē. Ar šo precizitātes prasību tomēr netiek prasīts, lai minētajā lēmumā būtu minēta iespēja par īpaša administratīvā soda vai pasākuma noteikšanu. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā apspriestais ziņojums šo prasību izpilda.

         Par ceturto un astoto jautājumu

               48

               Ar ceturto un astoto jautājumu, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, pirmkārt, ka vairākkārtējiem pārkāpumiem laika ziņā ir jābūt cieši saistītiem, lai tos varētu uzskatīt kā “vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē, vai, otrkārt, ka pārkāpumi, kas pieļauti, aprēķinot ražotāja uzglabāto cukura daudzumu, un kas izdarīti dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā, kā rezultātā šis pats ražotājs ir iesniedzis kļūdainas deklarācijas par minētajiem daudzumiem, un šī fakta dēļ nelikumīgu naudas summu kā uzglabāšanas izmaksu atmaksa pārskaitīšana var tikt uzskatīti par “vairākkārtēju pārkāpumu” minētās tiesību normas izpratnē.

               49

               Iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pārkāpums ir “turpināts vai vairākkārtējs” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Savienības tiesību normu (skat. spriedumu Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, 41. punkts).

               50

               Ņemot vērā šo definīciju, iesniedzējtiesa vispirms šaubās par laika ziņā ciešas saiknes nepieciešamību starp diviem vai vairākiem pārkāpumiem, lai tos varētu uzskatīt par “vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzskata, ka dažas no prasītājai pamatlietā pārmestajām darbībām ir notikušas vienīgi dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā.

               51

               Šajā ziņā ir jāatgādina, kā norādīts šī sprieduma 24. punktā, ka ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto noilguma termiņu tiek nodrošināta saimnieciskās darbības veicēju tiesiskā drošība, un šiem saimnieciskās darbības veicējiem ir jābūt spējīgiem noteikt, kuras no viņu darbībām ir galīgas un par kurām joprojām var notikt iztiesāšanas.

               52

               Jāuzskata, ka pārkāpumi nevar tikt uzskatīti par “vairākkārtējiem pārkāpumiem” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, ja tos laika ziņā šķir laikposms, kas ir ilgāks par šī paša punkta pirmajā daļā paredzēto četru gadu noilguma termiņu. Šādā situācijā šiem atsevišķajiem pārkāpumiem laika ziņā nav pietiekami ciešas saiknes. Ja nav kompetentas iestādes lēmuma, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, saimnieciskās darbības veicējs tādējādi varētu leģitīmi uzskatīt pirmo no šiem pārkāpumiem par noilgušu. Savukārt šāda saikne laika ziņā pastāv, ja laikposms, kas katru pārkāpumu šķir no iepriekšējā, ir mazāks par minēto noilguma termiņu.

               53

               Attiecībā uz pamatlietā apspriesto pārkāpumu kvalificēšanu iesniedzējtiesai saskaņā ar pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību noteikumiem par pierādījumiem – ciktāl tie neietekmē Savienības tiesību efektivitāti – ir jāpārbauda, vai ir izpildīti šī sprieduma 49. punktā atgādinātie turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu veidojošie elementi (šajā ziņā skat. spriedumu Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, 43. punkts). Tomēr Tiesa, pamatojoties uz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju, var sniegt šai tiesai interpretācijas elementus, kas var ļaut iesniedzējtiesai pieņemt lēmumu.

               54

               Šajā ziņā it īpaši šķiet, ka visi Pfeifer & Langen pārmestie pārkāpumi ir saistīti ar šī uzņēmuma iesniegtajām kļūdainajām deklarācijām attiecībā uz daudzumu, kas noteikts daļai tās baltā cukura produkcijas, par kuru tā ir lūgusi uzglabāšanas izmaksu atmaksu (drīzāk A un/vai B kvotas nekā C cukurs). Tādējādi ar šiem pārkāpumiem var tikt vairākkārtēji pārkāpts Regulas Nr. 1998/78 13. panta 1. punkts, ar kuru cukura ražotājam ir uzlikts pienākums deklarēt uzglabātos daudzumus, par kuriem var tikt saņemta uzglabāšanas izmaksu kompensācija.

               55

               Līdz ar to nevar tikt izslēgts, ka kopā visi Pfeifer & Langen pārmestie pārkāpumi pamatlietā ir “vairākkārtējs pārkāpums” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               56

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto un astoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz laika ziņā pastāvošu saikni, ar kuru pārkāpumiem ir jābūt saistītiem, lai tos varētu uzskatīt par “vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē, ir vienīgi prasīts, lai laikposms, kas katru pārkāpumu šķir no iepriekšējā, ir mazāks par šī paša punkta pirmajā daļā paredzēto noilguma termiņu. Tādi pārkāpumi kā pamatlietā attiecībā uz ražotāja uzglabātā cukura daudzuma aprēķināšanu, kas veikta dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā, kā rezultātā šis pats ražotājs ir iesniedzis kļūdainas deklarācijas par minētajiem daudzumiem, un šī fakta dēļ nelikumīgu naudas summu kā uzglabāšanas izmaksu atmaksa pārskaitīšana principā ir uzskatāma par “vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par piekto jautājumu

               57

               Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē ir izslēgta gadījumā, ja kompetentās iestādes nav regulāri un rūpīgi pārbaudījušas konkrēto personu.

                  58

                  Pfeifer & Langen ir norādījusi, ka BLE nav izpildījusi savu rūpības pienākumu, to regulāri un rūpīgi nepārbaudot pamatlietā apspriesto tirdzniecības gadu laikā. Tā uzskata, ka šī iestāde šajos apstākļos nevar atsaukties uz pārkāpumu turpinātu vai vairākkārtēju raksturu, lai novēlotu iztiesāšanas noilgumu.

               59

               Kā atgādināts šī sprieduma 49. punktā, “turpināts vai vairākkārtējs pārkāpums” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē ir tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Savienības tiesību normu.

               60

               No tā izriet, ka šis jēdziens balstās uz objektīviem kritērijiem, kuri raksturo šo pārkāpumu kategoriju, neatkarīgi no valsts iestādes rīcības attiecībā pret konkrēto saimnieciskās darbības veicēju. It īpaši visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē nevar būt atkarīga no tā, vai kompetentās iestādes ir regulāri un pienācīgi pārbaudījušas konkrēto personu.

               61

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē nav izslēgta gadījumā, ja kompetentās iestādes nav regulāri un rūpīgi pārbaudījušas konkrēto personu.

         Par sesto un devīto jautājumu

               62

               Ar sesto un devīto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā daļā paredzētais termiņš turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu gadījumā sākas brīdī, kurā beidzas pēdējais pārkāpums, vai brīdī, kurā ir ticis izdarīts katrs no dažādajiem vairākkārtējiem pārkāpumiem, vai arī brīdī, kurā valsts kompetentās iestādes ir uzzinājušas par šiem pārkāpumiem.

               63

               Vispirms gan no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta formulējuma, gan tā struktūras izriet, ka šīs tiesību normas ceturtajā daļā ir noteikta absolūta robeža, kas piemērojama pārkāpumu iztiesāšanas noilgumam, proti, šis noilgums iestājas vēlākais brīdī, kad beidzas divreiz ilgākais termiņš par to, kurš noteikts šīs pašas tiesību normas pirmajā daļā un kurā kompetentā iestāde nav uzlikusi sodu, izņemot tad, ja administratīvā lieta ir tikusi apturēta saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu.

               64

               Tādējādi ar minētās regulas 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu tiek pastiprināta saimnieciskās darbības veicēju tiesiskā drošība saskaņā ar šī sprieduma 24. punktā atgādināto prasību, nepieļaujot, ka ar vairākkārtējiem pārtraucošiem lēmumiem nenoteikti var tikt novēlots pārkāpuma iztiesāšanas noilgums.

               65

               Turpinājumā attiecībā uz šī termiņa dies a quo no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta struktūras, it īpaši no īpašu noteikumu šajā jomā neesamības, arī izriet, ka šis sākuma punkts ir jānosaka, pamatojoties uz šī paša punkta divām pirmajām daļām.

               66

               Saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta otro daļu vairākkārtēju pārkāpumu gadījumā noilguma termiņš sākas brīdī, kad ir beidzies pārkāpums. Proti, kā atgādināts šī sprieduma 49. punktā, kad tirgus dalībnieks, lai gūtu ekonomiskas priekšrocības, veic vairākas līdzīgas darbības, pārkāpjot vienu un to pašu Savienības tiesību normu, šīs darbības ir jāuzskata par vienu un to pašu turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu. Tādējādi šajā tiesību normā minētais jēdziens “pārkāpums beidzies” ir jāsaprot tādējādi, ka tas atsaucas uz brīdi, kad beidzas tā paša vairākkārtējā pārkāpuma pēdējā secīgā darbība.

               67

               Tādējādi brīdis, kad valsts iestādes ir uzzinājušas par pārkāpumu, neietekmē minētā termiņa sākuma brīdi. Papildus tam, ka nekas Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā neļauj izsecināt pretēju interpretāciju, ir jāuzsver, ka valsts iestādei ir vispārīgs rūpības pienākums, pārbaudot pašas veikto maksājumu pareizību no Savienības budžeta, kas nozīmē, ka tām ir jāveic pasākumi, lai veikli novērstu nelikumības (šajā ziņā skat. spriedumus Ze Fu Fleischhandel un Vion Trading, C‑201/10 un C‑202/10, EU:C:2011:282, 44. punkts, kā arī Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 62. punkts).

               68

               Šajos apstākļos, ja atzītu, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu sāk skaitīt tikai brīdī, kad iestāde ir konstatējusi pārkāpumus, ar to zināmā veidā varētu tikt iekustināts valsts iestāžu kūtrums izmeklēt minētos pārkāpumus, vienlaicīgi, pirmkārt, uz ilgu laiku pakļaujot tiesiskajai nenoteiktībai saimnieciskās darbības subjektus un, otrkārt, riskam, pēc šāda perioda beigām vairs nespēt pierādīt, ka attiecīgās darbības bijušas likumīgas (šajā ziņā skat. spriedumus Ze Fu Fleischhandel un Vion Trading, C‑201/10 un C‑202/10, EU:C:2011:282, 45. punkts, kā arī Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 62. punkts).

               69

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz sesto un devīto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka turpināta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā šajā daļā paredzēto termiņu sāk skaitīt brīdī, kad tas ir beidzies, neatkarīgi no brīža, kad valsts iestāde ir uzzinājusi par šo pārkāpumu.

         Par septīto jautājumu

               70

               Ar septīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šī punkta trešo daļu, var pārtraukt šī paša punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.

               71

               Kā tika norādīts šī sprieduma 63. punktā, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā ir noteikta absolūta robeža, kas piemērojama pārkāpumu iztiesāšanas noilgumam, proti, šis noilgums iestājas vēlākais brīdī, kad beidzas divreiz ilgākais termiņš par to, kurš noteikts šīs pašas tiesību normas pirmajā daļā un kurā kompetentā iestāde nav uzlikusi sodu, izņemot tad, ja administratīvā lieta ir tikusi apturēta saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu.

               72

               No tā izriet, ka, izņemot šo pēdējo minēto gadījumu, kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta trešo daļu, nepārtrauc šīs pašas regulas 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.

               73

               Šo secinājumu apstiprina šī termiņa mērķis, kas, kā norādīts šī sprieduma 64. punktā, ir tieši nepieļaut, ka ar vairākkārtējiem pārtraucošiem lēmumiem nenoteikti var tikt novēlots pārkāpuma iztiesāšanas noilgums.

               74

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz septīto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šī punkta trešo daļu, nepārtrauc šī paša punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               75

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē iestādi, kuras kompetencē saskaņā ar valsts tiesībām ietilpst pieņemt attiecīgos lēmumus, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, un šī iestāde var nebūt tā, kura piešķir vai atgūst nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Eiropas Savienības finanšu interesēm;

                           2)

                           Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumi, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir darīti zināmi “konkrētajai personai” šīs tiesību normas izpratnē, ja visi fakti ļauj secināt, ka konkrētie lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, patiešām ir tikuši darīti zināmi konkrētajai personai. Attiecībā uz juridisko personu šis nosacījums ir izpildīts, ja konkrētais lēmums patiešām ir ticis darīts zināms personai, kuras rīcība saskaņā ar valsts tiesībām var tikt attiecināta uz šo juridisko personu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

                           3)

                           Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumā pietiekami precīzi ir jānorāda darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, lai tas būtu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” šīs tiesību normas izpratnē. Ar šo precizitātes prasību tomēr netiek prasīts, lai minētajā lēmumā būtu minēta iespēja par īpaša administratīvā soda vai pasākuma noteikšanu. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā apspriestais ziņojums šo prasību izpilda;

                           4)

                           Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz laika ziņā pastāvošu saikni, ar kuru pārkāpumiem ir jābūt saistītiem, lai tos varētu uzskatīt par “vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē, ir vienīgi prasīts, lai laikposms, kas katru pārkāpumu nošķir no iepriekšējā, ir mazāks par šī paša punkta pirmajā daļā paredzēto noilguma termiņu. Tādi pārkāpumi kā pamatlietā attiecībā uz ražotāja uzglabātā cukura daudzuma aprēķināšanu, kas veikta dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā, kā rezultātā šis pats ražotājs ir iesniedzis kļūdainas deklarācijas par minētajiem daudzumiem, un šī fakta dēļ nelikumīgu naudas summu kā uzglabāšanas izmaksu atmaksa pārskaitīšana principā ir uzskatāmi par “vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

                           5)

                           Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē nav izslēgta gadījumā, ja kompetentās iestādes nav regulāri un rūpīgi pārbaudījušas konkrēto personu;

                           6)

                           Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka turpināta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā šajā daļā paredzēto termiņu sāk skaitīt brīdī, kad tas ir beidzies, neatkarīgi no brīža, kad valsts iestāde ir uzzinājusi par šo pārkāpumu;

                           7)

                           Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šī punkta trešo daļu, nepārtrauc šī paša punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2010. gada 18.novembrī. # Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) pret Eiropas Komisiju. # Apelācija - Parādu, uz kuriem attiecas dažādas tiesību sistēmas, ieskaits - Lūgums atmaksāt avansa summas - Princips litis denuntiatio - Tiesības uz aizstāvību un tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu. # Lieta C-317/09 P.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2010. gada 18. novembra spriedums – ArchiMEDES/Komisija
      (lieta C‑317/09 P)
      Apelācija – Parādu, uz kuriem attiecas dažādas tiesību sistēmas, ieskaits – Lūgums atmaksāt avansa summas – Princips litis denuntiatio – Tiesības uz aizstāvību un tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
      1.                     Tiesvedība – Spriedumu pamatojums – Apjoms (Tiesas Statūtu 36. pants) (sal. ar 76.–78. punktu)
      2.                     Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā – Nepieņemamība (sal. ar 88.–91. punktu)
      3.                     Apelācija – Pamati – Sprieduma motīvu daļa, kurā pieļauts Savienības tiesību pārkāpums (sal. ar 105. punktu)
      4.                     Apelācija – Pamati – Pamats saistībā ar piespiedu iestāšanās lietā mehānisma neesamību (sal. ar 121.–125. punktu)
      5.                     Apelācija – Pamati – Vispārējā tiesā izvirzīto pamatu un argumentu vienkārša atkārtošana – Nepieņemamība (sal. ar 130.–134. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2009. gada 10. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑396/05
                  un T‑397/05

               ArchiMEDES
               /Komisija, ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību, ar kuru bija lūgts, pirmkārt,
                  atcelt Komisijas lēmumus par saskaņā ar līgumu, kas to saista ar prasītāju, pārskaitītu avansa maksājumu atgūšanu un abpusēju
                  parādu ieskaitu un, otrkārt, piespriest Komisijai samaksāt šajā pašā līgumā paredzētās subsīdijas atlikumu – Principa

               litis denuntiatio
               nepiemērojamība – Pieteikuma par līgumslēdzēju pušu solidārās atbildības iestāšanos noraidīšana – Tiesību uz aizstāvību un
                  tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2006. gada 28.jūnijā. # Yolande Beau pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta F-39/05.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 10.septembrī.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra - Lauksaimniecības ģenerāldirektorāta finansiālās informācijas sistēmas izstrādes, uzturēšanas un atbalsta pakalpojumu sniegšana - Atlases un piešķiršanas kritēriji - Pretendenta piedāvājuma noraidīšana - Pienākums norādīt pamatojumu - Acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamība - Princips ievērot pienācīgu rūpību un labas pārvaldības princips.#Lieta T-59/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 10. septembra spriedums – Evropaïki Dynamiki/Komisija
      (lieta T‑59/05)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Lauksaimniecības ģenerāldirektorāta finansiālās informācijas sistēmas izstrādes, uzturēšanas un atbalsta pakalpojumu sniegšana
         – Atlases un piešķiršanas kritēriji – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamība – Princips ievērot pienācīgu rūpību un labas pārvaldības princips

      1.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Atlases un piešķiršanas kritēriji (Padomes
            Regulas Nr. 1605/2002 89. pants un 97. panta 1. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 135.–138. pants) (sal. ar 48.–51. punktu)
      2.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana – Piešķiršanas kritēriji (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 97. panta
            2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 138. pants) (sal. ar 56.–59. punktu)
      3.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Iestāžu rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Ierobežojumi (sal. ar 70., 71. un 82. punktu)
      4.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana (sal. ar 101., 104. un 105. punktu)
      5.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība (EKL 253. pants) (sal. ar 120.–122. punktu)
      6.                     Kopienu tiesības – Principi – Labas pārvaldības princips – Pienākums ievērot pienācīgu rūpību (sal. ar 152. un 153. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2004. gada 23. novembra lēmumu, ar kuru noraidīts prasītāja piedāvājums, kas iesniegts saskaņā ar
                  uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu par Lauksaimniecības ģenerāldirektorāta finansiālās informācijas sistēmas izstrādi un uzturēšanu,
                  kā arī atbalsta pakalpojumiem, un piešķirt tiesības noslēgt līgumu apstiprinātajam pretendentam

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt kā nepamatotu;

                  2)

                  	Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina vienu piektdaļu no Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
                     Pliroforikis kai Tilematikis AE tiesāšanās izdevumiem;

                  3)

                  	Evropaïki Dynamiki sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem.


Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2014. gada 4. jūnija spriedums.#Abdolnaser Hemmati pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret Irānu kodolieroču izplatīšanas novēršanai – Līdzekļu iesaldēšana – Iebraukšanas vai caurbraukšanas aizliegums – Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību – Pieņemamība – Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T‑68/12.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1993. gada 6. jūlijā. # CT Control (Rotterdam) BV un JCT Benelux BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Apvienotās lietas C-121/91 un C-122/91.


Tiesas spriedums 1980. gada 24. aprīlī. # Procureur de la République pret René Chatain. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Nanterre - Francija. # Deklarētā muitas vērtība. # Lieta 65/79.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2008. gada 21.februārī.#Maira María Robledillo Núñez pret Fondo de Garantía Salarial (Fogasa).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de lo Social Único de Algeciras - Spānija.#Sociālā politika - Darba ņēmēju aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā - Direktīva 80/987/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74/EK - 3. panta pirmā daļa un 10. punkta a) apakšpunkts - Pabalsts nelikumīgas atlaišanas gadījumā, par kuru panākta vienošanās ārpustiesas samierināšanas procedūrā - Maksājums, ko veic garantiju iestāde - Maksājums, kas atkarīgs no tiesas nolēmuma pieņemšanas - Vienlīdzības un nediskriminācijas princips.#Lieta C-498/06.

text:
      Lieta C‑498/06
      Maira María Robledillo Núñez
      pret
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
      (Juzgado de lo Social Único de Algeciras lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālā politika – Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā – Direktīva 80/987/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74/EK – 3. panta pirmā daļa un 10. panta a) punkts – Pabalsts nelikumīgas atlaišanas gadījumā, par kuru panākta vienošanās ārpustiesas samierināšanas procedūrā – Garantiju iestādes nodrošināta izmaksāšana – Maksājums, kas atkarīgs no tiesas nolēmuma pieņemšanas – Vienlīdzības un nediskriminācijas princips
      Sprieduma kopsavilkums
      Sociālā politika – Tiesību aktu tuvināšana – Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā – Direktīva 80/987

      (Padomes Direktīvas 80/987, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74, 3. panta pirmā daļa un 10. panta a) punkts)
      3. panta pirmā daļa Direktīvas 80/987 par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, kas grozīta ar Direktīvu
         2002/74, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts ir tiesīga izslēgt pabalstus, kas piešķirti sakarā ar nelikumīgu atlaišanu,
         no samaksas garantijām, kuras nodrošina garantiju iestāde atbilstoši šai tiesību normai, ja tie ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā
         mierizlīgumā, un ka šāda izslēgšana, kas ir objektīvi pamatota, ir pasākums, kas vajadzīgs, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību
         minētās direktīvas 10. panta a) punkta nozīmē.

      (sal. ar 44. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2008. gada 21. februārī (*)

      Sociālā politika – Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā – Direktīva 80/987/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74/EK – 3. panta pirmā daļa un 10. panta a) punkts – Pabalsts nelikumīgas atlaišanas gadījumā, par kuru panākta vienošanās ārpustiesas samierināšanas procedūrā – Garantiju iestādes nodrošināta izmaksāšana – Maksājums, kas atkarīgs no tiesas nolēmuma pieņemšanas – Vienlīdzības un nediskriminācijas princips
      Lieta C‑498/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 18. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 7. decembrī, tiesvedībā

      Maira María Robledillo Núñez
      pret
      Fondo de Garantía Salarial      (Fogasa).

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnarts [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 22. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Spānijas valdības vārdā – H. Rodrigess Karkamo [J. Rodríguez Cárcamo] un B. Plasa Kruss [B. Plaza Cruz], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – J. Enegrāns [J. Enegren] un R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo
         aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 23. lpp.), kas grozīta
         ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/74/EK (OV L 270, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva
         80/987”), interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir izteikts prāvā starp Roblediljo Nunjesu [Robledillo Núñez] un Fondo de Garantía Salarial (Algas garantiju fonds, turpmāk tekstā – “Fogasa”) par Fogasa atteikumu, pamatojoties uz tās subsidāro atbildību, maksāt ieinteresētajai personai pabalstu sakarā ar viņas nelikumīgo atlaišanu,
         lai gan šī pabalsta samaksa ir paredzēta mierizlīgumā, kas ārpus tiesas noslēgts starp Roblediljo Nunjesu un viņas darba devēju.

       Atbilstošais tiesiskais regulējums
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 80/987 1. panta 1. punkts nosaka, ka “šī direktīva attiecas uz tām darbinieku prasībām pret darba devējiem, kas
         atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām”.

      4         Minētās direktīvas 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka tā neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darbinieks”,
         “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.

      5        Direktīvas 80/987 3. panta pirmā daļa paredz :

      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka apmierina
         darbinieku prasījumus attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ietverot atlaišanas pabalstus
         sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu [izbeigšanu], ja tos paredz valsts tiesību akti.”

      6        Direktīvas 80/987 10. panta a) un b) punktā ir paredzēts :

      “Šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli:
      a)      veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus [ļaunprātīgu rīcību];
      b)      atteikties no atbildības, kas minēta 3. pantā, vai saistību garantijas, kas minēta 7. pantā, vai samazināt tās, ja izrādās,
         ka saistību izpildi nevar attaisnot, jo darbinieks un darba devējs ir īpaši saistīti, un starp viņiem pastāv slepena noruna
         kopīgu interešu dēļ.”

      7        Saskaņā ar Direktīvas 2002/74 3. pantu tā ir stājusies spēkā 2002. gada 8. oktobrī.

       Spānijas tiesiskais regulējums
       Prasījumi, kurus apmierina Fogasa
      8        33. panta 1. punktā Karaļa 1995. gada 24. marta likumdošanas dekrētā 1/1995, ar kuru ir apstiprināts Darbinieku statūtu grozītais
         teksts (Estatuto de los Trabajadores, BOE Nr. 75, 29.03.1995., 9654. lpp.) redakcijā, kas ir spēkā kopš 2002. gada 14. decembra (turpmāk tekstā – “Darbinieku statūti”),
         ir noteikts:

      “1.      Algas garantiju fonds [..] samaksā darba ņēmējiem atalgojuma summu, kas viņiem pienākas uzņēmumu maksātnespējas, maksājumu
         pārtraukšanas, bankrota vai tiesas uzraudzībā notiekošas sanācijas gadījumā.

      Šī punkta iepriekšējā daļā par atalgojumu uzskata summu, kas par tādu atzīta mierizlīguma aktā vai tiesas nolēmumā saskaņā
         ar visām 26. panta 1. punktā paredzētajām definīcijām, kā arī likumā paredzētajos gadījumos “salarios de tramitación” [alga
         tiesvedības laikā] [..].”

      9        Darbinieku statūtu 33. panta 2. punkts redakcijā, kas noteikta ar 1997. gada 19. decembra Likumu Nr. 60/1997 (BOE Nr. 304, 20.12.1997., 37453. lpp.), noteica:

      “Algas garantiju fonds iepriekšējā punktā paredzētajos gadījumos darba ņēmējiem samaksā pabalstus, kas noteikti spriedumā
         vai administratīvā lēmumā, sakarā ar atlaišanu vai līguma izbeigšanu atbilstoši šī likuma 50. un 51. pantam un 52. panta c) punktam
         maksimālā apmērā par vienu dienesta gadu ar noteikumu, ka darba samaksa dienā, ko izmanto par aprēķinu bāzi, nepārsniedz divkāršu
         minimālo starpprofesiju darba algu.

      [..]”
      10      Darbinieku statūtu 33. panta 2. punkts redakcijā, kas noteikta ar 2006. gada 29. decembra Likumu 43/2006 par attīstības un
         nodarbinātības veicināšanu (BOE Nr. 312, 30.12. 2006., 46586. lpp.), kas pieņemts ar Karaļa 2006. gada 9. jūnija dekrētu-likumu Nr. 5/2006 (Real Decreto Ley 5/2006, BOE Nr. 141, 14.06.2006., 22670. lpp.), kas stājies spēkā 2006. gada 15. jūnijā, nosaka:

      “Iepriekšējā punktā minētajos gadījumos Fonds de garantie salariale maksā nolēmumā, rīkojumā, tiesas mierizlīguma aktā vai administratīvajā lēmumā atzītos pabalstus darbiniekiem sakarā ar atlaišanu
         vai līguma izbeigšanu saskaņā ar šī likuma 50., 51. un 52. pantu un saskaņā ar 2003. gada 9. jūlija Likuma Nr. 22/2003 par
         maksātnespēju 64. pantu [..].”

      11      Atbilstoši Darbinieku statūtu 56. pantam nelikumīga atlaišana, ko par tādu ir atzinis darba devējs mierizlīguma aktā, kas
         noslēgts ārpus tiesas vai tiesā vai kas apstiprināts ar tiesas nolēmumu, rada darba devējam pienākumu samaksāt attiecīgajam
         darbiniekam, pirmkārt, “salarios de tramitación”, tas ir, algu, kas pienākas par atlaišanas apstrīdēšanas procedūras laiku,
         un, otrkārt, kompensāciju sakarā ar darba līguma izbeigšanu.

       Ārpustiesas samierināšana
      12       Karaļa 1995. gada 7. aprīļa dekrēts 2/1995, ar kuru ir apstiprināts likuma par darba strīdu iztiesāšanas kārtību grozītais
         teksts (Ley de Procedimiento laboral, BOE Nr. 86, 11.04.1995., 10695. lpp., turpmāk tekstā – “LPL”), paredz cita starpā ārpustiesas vai pirmstiesas samierināšanas noteikumus.

      13      LPL 67. pants, kas nosaka mierizlīguma apstrīdēšanas noteikumus, paredz:

      “1. Puses un personas, kurām mierizlīgums var radīt zaudējumus, var to apstrīdēt tiesā, kas ir kompetenta izskatīt lietu,
         kas ir mierizlīguma priekšmets, ceļot prasību par spēkā neesamības atzīšanu, pamatojoties uz līgumu spēkā neesamības pamatiem.

      2. Prasību var celt 30 dienu laikā pēc mierizlīguma pieņemšanas. Personām, kuru tiesības ir aizskartas, termiņš sākas dienā,
         kurā tās uzzina par mierizlīgumu.”

      14      Samierināšanas iestāžu darbību regulē Karaļa 1979. gada 23. novembra dekrēts 2756/1979 (BOE Nr. 291, 5.12.1979., 28015. lpp.), kas nosaka Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centrs) uzdevumus. Minētā Karaļa dekrēta 5., 8., 10. un 11. pants nosaka:

      “5. pants
      1.      Samierināšana notiek Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centrā atbilstoši pakalpojuma sniegšanas vietai vai ieinteresēto
         personu dzīvesvietai vai pēc prasītāja izvēles.

      2.      Samierināšana notiek, piedaloties direktoram, arbitrāžas tiesas priekšsēdētājam, sekretāram vai jebkuram citam Centra darbiniekam,
         ar nosacījumu, ka tiem ir pabeigta juridiskā izglītība (“Licenciatura”).

      Samierināšanas procedūras pusēm ir jābūt tādai pašai procesuālajai rīcībspējai, kāda tiek prasīta pusēm darba strīdu iztiesāšanas
         procesā.

      [..]
      8. pants
      1.      Pēc prasības saņemšanas un reģistrēšanas to pārbauda, lai noteiktu, vai ir izpildīti prasītie nosacījumi. Vajadzības gadījumā
         tiek prasīti nepieciešamie precizējumi, lai pareizi uzaicinātu ieinteresētās personas. Pienācīgi datētu un apzīmogotu kopiju
         pret parakstu izsniedz uzaicinātajai personai, to informējot par samierināšanas norises vietu, datumu un laiku, kam ir jānotiek
         likumā noteiktajā termiņā. Gadījumā, ja uzaicinātā persona nav lūguma iesniedzējs un noraida uzaicinājumu, tad tas tiek paziņots
         tādā pašā veidā kā pārējām ieinteresētajām personām.

      [..]
      10. pants
      Uzsākot sēdi, samierinātājs vispirms izsauc puses, kas var ierasties kopā ar uzticības personu, pārbauda to identitāti, to
         rīcībspēju un pārstāvības tiesības un ar lūguma iesniedzēja piekrišanu dod tām vārdu, lai tas paskaidrotu savas prasības un
         pamatus, savukārt iepazīstināšana ar dokumentiem un citiem pierādījumiem ir fakultatīva.

      Pēc tam viņš uzaicina ieinteresētās personas vienoties, vajadzības gadījumā ar uzticības personu palīdzību, dodot tiem vārdu
         tik reižu, cik ir vajadzīgs un vajadzības gadījumā piedāvājot taisnīgus risinājumus. Viņš nodrošina kārtību diskusijas laikā,
         un viņam ir pienākums to pārtraukt, ja kārtība tiek traucēta vai izrādās, ka nav iespējams vienoties, abos minētajos gadījumos
         tiek uzskatīts, ka procedūra ir noslēgusies, nepanākot izlīgumu.

      Samierinātājs sagatavo sēdes protokolu un pēc iespējas skaidrāk apkopo ieinteresēto personu starpā panākto mierizlīgumu. Ja
         nav noslēgts nekāds mierizlīgums, viņš to skaidri konstatē.

      Aktu paraksta ieinteresētās personas un samierinātājs un, ja viens no tiem neprot vai nevar to parakstīt, to ieraksta protokolā
         un uzticības persona var to parakstīt šīs personas vārdā. Atteikums parakstīt, kā arī atteikuma pamatojums, ja tas ir zināms,
         tiek tieši norādīts un tiek uzskatīts, ka procedūra ir noslēgusies, nepanākot izlīgumu.

      Pēc samierināšanas procesa samierinātājs nekavējoties nodod ieinteresētajām personām apliecinātu protokola kopiju.
      11. pants
      Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centra lēmumi ir izpildu spēks. Par to izpildi ir atbildīgas darba tiesas.
      [..]”
       Samierināšana tiesā
      15      Samierināšanu tiesā regulē LPL 84. pants, kas ir izteikts šādi:

      “1.      Tiesa, izskatot lietu atklātā tiesas sēdē, mēģina panākt mierizlīgumu, norādot pusēm uz to tiesībām un pienākumiem, procedūrai
         neietekmējot iespējamā sprieduma saturu. Ja tiesa uzskata, ka mierizlīgums rada smagu kaitējumu vienai no pusēm, pretlikumīgas
         darbības vai tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, tā to neapstiprina.

      2.      Tiesa var apstiprināt mierizlīgumu jebkurā brīdī pirms sprieduma pasludināšanas.
      [..]”
      16      Attiecībā uz Fogasa līdzdalību darba strīdu izskatīšanas procedūrās LPL 23. pants nosaka:

      “1.      Algas garantiju fonds jebkurā brīdī kā lietas dalībnieks var iestāties procedūrā, kuras rezultātā Algas garantiju fondam var
         būt jāmaksā darbiniekiem darba samaksa vai kompensācijas; tā iestāšanās lietā neaizkavē un nepārtrauc procedūru.

      [..]”
       Fogasa tiesības un pienākumi

      17      Atbilstoši LPL 274. un 275. pantam, kas regulē Fogasa līdzdalību uzņēmumu maksātnespējas pasludināšanas procedūrā:

      “274. pants
      1.      Pirms maksātnespējas pasludināšanas Algas garantiju fonds tiek uzklausīts ne vēlāk kā piecpadsmit dienu laikā, ja tas nav
         uzaicināts iepriekš, lai tas varētu prasīt pieņemt savlaicīgus pasākumus un norādīt galvenā parādnieka īpašumus, par kuriem
         tam ir zināms.

      2.      Trīsdesmit dienu laikā pēc Algas garantiju fonda prasīto pasākumu pieņemšanas, tiesa, kas izskata lietu, izdod rīkojumu, kurā
         pasludina, ja tam ir pamats, darba devēja pilnīgu vai daļēju maksātnespēju un nosaka apķīlātā īpašuma vērtību. Katrā ziņā
         maksātnespēja tiek uzskatīta par pagaidu līdz brīdim, kad darba devēja īpašumi kļūst zināmi vai apķīlātie īpašumi tiek pārdoti.

      [..]
      275. pants
      1.      Ja īpašumi, kurus var apķīlāt, tiek izmantoti parādnieka uzņēmuma ražošanas procesā un tas turpina savu darbību, Algas garantiju
         fonds var prasīt atlikt izpildi uz 30 dienām [..].

      2.      Ja Algas garantiju fonds ir konstatējis, ka nav iespējams izpildīt prasījumus, kas izriet no darba attiecībām, [..] tas paziņo
         to kopā ar iemesliem, prasot pasludināt maksātnespēju tikai tāpēc, lai atzītu algas garantiju maksājumus.”

      18      Karaļa 1985. gada 6. marta dekrēta 505/1985 par Algas garantiju fondu organizāciju un darbību (BOE Nr. 92, 17.04.1985., 10203. lpp.) 28. panta 3. punkts nosaka šādus noteikumus Fogasa adresēto lūgumu uzņemties saistības izskatīšanai:

      “Vajadzības gadījumā, beidzoties iepriekš 2. punktā minētajam izmeklēšanas termiņam, ģenerālsekretariāts piecu dienu laikā
         pieņem lēmumu, kurā tas pilnībā vai daļēji apmierina vai noraida lūgumus. Ir jānoraida ļaunprātīgi un krāpnieciski maksājumu
         lūgumi un tādi, kuru maksāšana nav pamatota, jo darbiniekiem un darba devējiem ir kopēja interese radīt šķietamu likumisku
         maksātnespēju, lai saņemtu Algas garantiju fonda maksājumus.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      19       Roblediljo Nunjesa, prasītāja pamata prāvā, bija sabiedrības Linya Fish SL (turpmāk tekstā – “sabiedrība Linya Fish”) personāla locekle laikposmā no 2001. gada 4. oktobra līdz 2003. gada 28. janvārim, t.i., dienai, kurā sabiedrība viņu atlaida.

      20      Pamatojoties uz samierināšanas lūgumu, ko Roblediljo Nunjesa iesniedza Algesiras Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas
         centrā, puses 2003. gada 2. aprīlī noslēdza mierizlīgumu sakarā ar atlaišanas nelikumību, atbilstoši kuram sabiedrība Linya Fish atzina tās pienākumu samaksāt Roblediljo Nunjesai EUR 1237 (turpmāk tekstā – “atlaišanas pabalsts”), lai gan pēc iesniedzējtiesas
         uzskata šis pabalsts nekādā gadījumā nevar pārsniegt summu EUR 1186.

      21      2004. gada 5. maijā izpildu procedūras ietvaros atbilstoši Roblediljo Nunjesas prasības pieteikumam pret sabiedrību Linya Fish tika pasludināta pagaidu maksātnespēja. 2004. gada 26. novembrī, pamatojoties uz minēto spriedumu, Roblediljo Nunjesa prasīja
         Fogasa samaksāt tai kompensāciju, kas atbilstu atlaišanas pabalstam, kuru šī sabiedrība viņai nav samaksājusi.

      22      Ar 2005. gada 21. janvāra lēmumu Fogasa pilnībā noraidīja šo prasību, pamatojot ar to, ka atlaišanas pabalsts nav atzīts nevienā spriedumā vai administratīvajā lēmumā.

      23      2006. gada 5. maijā Roblediljo Nunjesa iesniedza Juzgado de lo Social Único de Algeciras prasību pret minēto lēmumu par Fogasa atteikumu. Viņa apstrīd tās atteikumu viņai samaksāt atlaišanas pabalstu, kas paredzēts mierizlīgumā.

      24      Iesniedzējtiesas lēmuma pamatojumā valsts tiesa precizē, ka Spānijas tiesības Darbinieku statūtu 33. panta 2. punktā redakcijā,
         kas bija spēkā pirms 2006. gada 15. jūnija, paredz pabalstu sakarā ar darba attiecību izbeigšanu samaksu, bet tikai tad, ja
         spriedumā vai administratīvā lēmumā ir atzīts, ka tie ir jāmaksā darbiniekiem sakarā ar viņu atlaišanu vai līguma izbeigšanos.
         Tā kā šajā Darbinieku statūtu normā nav minēti pabalsti, kas atzīti ārpustiesas samierināšanas procedūrā, tie pēc šīs tiesas
         uzskata neietilpst to skaitā, kurus maksā Fogasa.

      25      Atsaucoties uz 2005. gada 13. decembra rīkojumu lietā C‑177/05 Guerrero Pecino(Recueil, I‑10887. lpp.) par pabalstu, kas noteikts samierināšanas procedūrā tiesā, iesniedzējtiesa precizē atšķirību starp ārpustiesas
         samierināšanu un samierināšanu tiesā, proti, pēdējā notiek tiesā, kas cita starpā var atteikties to apstiprināt, piemērojot
         LPL 84. panta 1. punktu, bet ārpustiesas samierināšana norit iestādē, kam ir uzticēts tieši šis uzdevums un kam nav nekādas iespējas
         pārbaudīt ne mierizlīguma saturu, ne arī tiesības apstiprināt vai neapstiprināt minēto izlīgumu. Šī likumā noteiktā divu samierināšanas
         veidu nodalījuma mērķis ir samazināt iespējamo krāpšanu. Tomēr šī pati tiesa uzskata, ka Fogasa varēja atteikties maksāt atlaišanas pabalstu, kas noteikts ārpustiesas samierināšanas procedūrā, pamatojoties uz veicamajā
         procedūrā konstatētu krāpšanu, lai iegūtu šīs iestādes pabalstus darba devēja maksātnespējas gadījumā.

      26      Šādos apstākļos Juzgado de lo Social Único de Algeciras nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai, ņemot vērā vispārīgo vienlīdzības un nediskriminācijas principu, Darbinieku statūtu [..] – to spēkā esošajā redakcijā
         un agrākajā redakcijā, kas bija spēkā līdz 2006. gada 14. jūnijam, – 33. panta 2. punktā paredzētā atšķirīgā attieksme ir
         objektīvi nepamatota un vai tādējādi atlaišanas pabalsti, kas darbiniekam atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, ietilpst
         Direktīvas 80/987 [..] ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2002/74 [..], piemērošanas jomā, ja Darbinieku statūtu 33. panta 1. punkts pieļauj šāda veida mierizlīgumus saistībā ar garantiju iestādes maksātu “salarios de tramitación”, kas noteikts
         šīs pašas atlaišanas rezultātā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      27      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa, balstoties uz iepriekš minēto rīkojumu lietā Guerrero Pecino, jautā, vai pabalstu nelikumīgas atlaišanas gadījumā izslēgšana no samaksas garantijām, ko nodrošina garantijas iestādes,
         kas noteiktas Direktīvas 80/987 3. panta pirmajā daļā, ir objektīvi pamatota kā pasākums, kas vajadzīgs, lai novērstu ļaunprātīgu
         rīcību šīs direktīvas 10. panta a) punkta nozīmē, ja minētie pabalsti ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīguma aktā.

      28      Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 80/987 3. panta pirmajai daļai dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai
         nodrošinātu, ka saskaņā ar šīs direktīvas 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka tiek apmierināti darbinieku prasījumi
         attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ietverot atlaišanas pabalstus sakarā ar darba
         attiecību izbeigšanu, ja tos paredz valsts tiesību akti.

      29      No tā izriet, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 80/987 piemērošanas jomā, jo saskaņā ar to uz
         atlaišanas pabalstiem sakarā ar darba attiecību izbeigšanu attiecas kompetentās garantiju iestādes aizsardzība, neraugoties
         uz to, ka šīs direktīvas 3. panta pirmā daļa to neprasa (skat. 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑81/05 Cordero Alonso,Krājums, I‑7569. lpp., 31. punkts, un 2008. gada 17. janvāra spriedumu lietā C‑246/06 Velasco Navarro,Krājums, I‑0000. lpp., 32. punkts).

      30      Līdz ar to minētajā direktīvā atzītās tiesības valsts tiesību sistēmā precizēt pabalstus, kas jāmaksā garantiju iestādei,
         ir pakļautas prasībām, kas izriet no vispārīgā vienlīdzības un nediskriminācijas principa (2002. gada 12. decembra spriedums
         lietā C‑442/00 Rodríguez Caballero,Recueil, I‑11915. lpp., 29.–33. punkts, kā arī 2004. gada 16. decembra spriedums lietā C‑520/03 Olaso Valero, Krājums, I‑12065. lpp., 34. un 35. punkts).

      31      Nelikumīgi atlaistie darbinieki atrodas līdzīgā situācijā tādā ziņā, ka viņiem ir tiesības saņemt pabalstu, ja viņi netiek
         no jauna pieņemt darbā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Rodríguez Caballero, 33. punkts, un lietā Olaso Valero, 35. punkts), no tā izriet, ka atlaišanas pabalstus, kas atzīti ārpustiesas samierināšanas procedūrā, nevar aplūkot atšķirīgi
         no pārējiem pabalstiem, izslēdzot tos no pabalstiem, uz kuriem attiecas Darbinieku statūtu 33. panta 2. punkts, ja vien šāda
         atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Guerrero Pecino, 26. un 28. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Olaso Valero, 34. un 36. punkts).

      32      Attiecībā uz šādu pamatojumu ir jāatgādina, ka Direktīvas 80/987 10. panta a) punkts piešķir dalībvalstīm tiesības pieņemt
         vajadzīgos pasākumus, lai novērstu ļaunprātību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rodríguez Caballero, 36. punkts). Šajā nolūkā Spānijas tiesības paredz, ka atlaišanas pabalsti, kas piešķirti ārpustiesas samierināšanas procedūras
         rezultātā, ir izslēgti no pabalstiem, kurus maksā Fogasa.

      33      Šādu izslēgšanu nevar uzskatīt par nepieciešamu, lai sasniegtu minētā 10. panta a) punkta mērķus, ja garantiju iestādes rīcībā
         ir pietiekami līdzekļi lai novērstu ļaunprātīgu rīcību. Saskaņā ar Tiesas judikatūru tas tā it īpaši ir tad, ja samierināšanas
         procedūru pārrauga tiesas iestāde (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Rodríguez Caballero, 36. un 37. punkts, kā arī lietā Olaso Valero, 37. punkts).

      34      Šajā sakarā Spānijas valdība apgalvo, ka ārpustiesas samierināšana nav salīdzināma ar samierināšanu tiesā, jo tā neietver
         pietiekamas garantijas, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību. Turpretim Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka atšķirīgajai attieksmei,
         kuru ir atklājusi iesniedzējtiesa, nav nekāda objektīva attaisnojuma. Fogasa ir piešķirti atbilstoši un pietiekami līdzekļi, lai atklātu un nepieļautu krāpšanu konkrētos gadījumos.

      35      Pirmkārt, ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka izlīgums, kurā noteikts atlaišanas pabalsts un kas noslēgts ārpustiesas
         samierināšanas procedūrā, notiek bez jebkādas tiesas līdzdalības. Proti, šāda izlīguma izstrādi neuzrauga tiesa. Kā tas izriet
         īpaši no Karaļa dekrēta 2756/1979 10. panta, samierinātājam nav pilnvaru, kas tam ļautu ietekmēt samierināšanas procedūru.

      36      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka LPL 23. pants neparedz Fogasa iejaukšanos ārpustiesas samierināšanas procedūrā. Atšķirībā no samierināšanas procedūras tiesā, garantiju iestādei nav atļauts
         piedalīties ārpustiesas samierināšanas procedūrā. Tāpēc Fogasa faktiski nevar uzzināt par apstākļiem, kas varētu norādīt uz ļaunprātīgu rīcību vai krāpšanu.

      37      Turklāt arī Fogasa līdzdalība attiecīgā darba devēja maksātnespējas pasludināšanas procesā neļauj šai iestādei iebilst pret atlaišanas pabalsta
         prasījumiem, par kuriem tai ir aizdomas, kas tie ir ļaunprātīgi. No LPL 274. un 275. panta izriet, ka šī procedūra attiecas tikai uz darba devēja maksātnespējas pastāvēšanu un tās pasludināšanu.
         Turpretim, kad maksātnespēja ir pasludināta, minētajā procedūrā netiek pārbaudīta Fogasa nodoto prasījumu likumība.

      38      Otrkārt, saskaņā ar Karaļa dekrētu 2756/1979 ārpustiesas samierināšanas procedūra, kuras rezultātā tiek noslēgts mierizlīgums
         par atlaišanas pabalstiem, norit Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centra orgānos. Tātad noslēgtais izlīgums nav
         jāapstiprina tiesā un samierinātājs nav pilnvarots pārbaudīt izlīguma saturu, kā to varētu darīt tiesa atbilstoši LPL 84. pantam samierināšanas tiesā laikā.

      39      Treškārt, attiecībā uz garantiju iestādes iespēju ar pamatotu lēmumu atteikt maksāt atlaišanas pabalstu (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Rodríguez Caballero, 36. punkts) no Karaļa dekrēta 505/1985 28. panta 3. punkta izriet, ka faktiski šāda iestāde ir tiesīga noraidīt prasību
         maksāt tikai tad, ja tā spēj, piemēram, iespējamā vēlākā tiesvedībā, pierādīt apstākļus, kas ļauj secināt ļaunprātīgu rīcību
         šīs tiesību normas nozīmē. Praksē ir sarežģīti iedomāties, kā attiecīgā garantiju iestāde varētu vajadzības gadījumā noteikt
         un pierādīt šādus apstākļus, jo tai nav tiesību piedalīties ārpustiesas samierināšanas procedūrā. Tas attiecas arī uz garantiju
         iestādes pilnvarām iesniegt prasību atbilstoši LPL 67. panta 1. punktam.

      40      Ir jāsecina, ka atlaišanas pabalsti, kas atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīguma aktā, nesniedz pietiekamas garantijas,
         lai novērstu ļaunprātību, pretēji tiem pabalstiem, kas noteikti samierināšanas procedūrā tiesā, kurā garantiju iestāde var
         iestāties.

      41      Šaubas par šo secinājumu nerada “salarios de tramitación” tiesiskais regulējums Darbinieku statūtu 33. panta 1. punktā, kas
         attiecībā uz ļaunprātīgas rīcības novēršanu neparedz aizsardzību, kas būtu līdzīga tai, kas attiecas uz saskaņā ar šī paša
         33. panta 2. punktu piešķirtajiem pabalstiem. Šajā sakarā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka iesniedzējtiesa, uzdodot jautājumu,
         vēlas uzzināt arī, vai attiecībā uz minētā 33. panta 2. punktā paredzētajiem pabalstiem tiešām ir nepieciešams aplūkotais
         aizsardzības pasākums Direktīvas 80/987 10. panta a) punkta nozīmē.

      42      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka pēc sava rakstura tādi prasījumi kā “salarios de tramitación” principā nevar tikt noteikti, pastāvot
         ļaunprātības apstākļiem, ja tie ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā. Tā kā šie prasījumi tiek aprēķināti un noteikti,
         ņemot vērā objektīvus kritērijus, attiecībā uz šiem pabalstiem, atšķirībā no pabalstiem, kas aprēķināti, piemērojot Darbinieku
         statūtu 33. panta 2. punktu, pusēm nav pietiekami nozīmīgas rīcības brīvības, lai, tos nosakot, rīkotos ļaunprātīgi.

      43      Tādējādi nepieciešamību izslēgt pabalstus, kas atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, no to neapmierināto prasījumu maksājumu
         garantijām, kuras maksā garantiju iestāde, nevar apšaubīt, pamatojoties uz noteikumiem, kas attiecas uz tādiem prasījumiem
         kā “salarios de tramitación”.

      44      Ņemot vērā visus apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 80/987 3. panta pirmā daļa ir
         jāinterpretē tā, ka dalībvalsts ir tiesīga izslēgt pabalstus, kas piešķirti sakarā ar nelikumīgu atlaišanu, no samaksas garantijām,
         kuras nodrošina garantiju iestāde atbilstoši šai tiesību normai, ja tie ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, un ka
         šāda izslēgšana, kas ir objektīvi pamatota, ir pasākums, kas vajadzīgs, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību minētās direktīvas
         10. panta a) punkta nozīmē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      45      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      3. panta pirmā daļa Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvā 80/987/EEK par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas
            gadījumā, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/74/EK, ir jāinterpretē tā,
            ka dalībvalsts ir tiesīga izslēgt pabalstus, kas piešķirti sakarā ar nelikumīgu atlaišanu, no samaksas garantijām, kuras nodrošina
            garantiju iestāde atbilstoši šai tiesību normai, ja tie ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, un ka šāda izslēgšana,
            kas ir objektīvi pamatota, ir pasākums, kas vajadzīgs, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību minētās direktīvas 10. panta a) punkta
            nozīmē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.