title: Lieta C-257/10: Tiesas (trešā palāta) 2011. gada 15. decembra spriedums ( Högsta förvaltningsdomstolen (agrāk — Regeringsrätten ) (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Försäkringskassan/Elisabeth Bergström (Migrējoši darba ņēmēji — Sociālais nodrošinājums — Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — Dalībvalsts pilsonis, kurš ir veicis profesionālo darbību Šveicē — Atgriešanās izcelsmes valstī)

text:
               11.2.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 39/4

         Tiesas (trešā palāta) 2011. gada 15. decembra spriedums (Högsta förvaltningsdomstolen (agrāk — Regeringsrätten) (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Försäkringskassan/Elisabeth Bergström

   (Lieta C-257/10) (1)

   (Migrējoši darba ņēmēji - Sociālais nodrošinājums - Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - Dalībvalsts pilsonis, kurš ir veicis profesionālo darbību Šveicē - Atgriešanās izcelsmes valstī)
   2012/C 39/05
   Tiesvedības valoda — zviedru

      Iesniedzējtiesa

      Högsta förvaltningsdomstolen (agrāk — Regeringsrätten)

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Försäkringskassan

      Atbildētāja: Elisabeth Bergström

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Högsta förvaltningsdomstolen (agrāk –Regeringsrätten) — Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1989. gada 30. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3427/89 (OV L 331, 1. lpp.), 3. panta 1. punkta un 72. panta, kā arī Nolīguma starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos (OV L 114, 6. lpp.) interpretācija — Tiesības uz vecāku pabalstu (föräldrapenning) — Valsts tiesiskais regulējums, ar ko nosaka tiesības uz ģimenes pabalstu augstākā apmērā nekā garantētais apmērs, noteiktā termiņā īstenojot dalības veselības apdrošināšanas sistēmā laikposmu — Ģimenes pabalsta apmērs, ko nosaka atkarībā no šajā dalībvalstī gūtajiem ienākumiem no profesionālās darbības — Persona, kura pastāvīgi dzīvo vienā dalībvalstī (Zviedrijā), bet kura visu atskaites laikposmu, ko izmanto, lai noteiktu augstāku ģimenes pabalsta apmēru, ir īstenojusi, piedaloties veselības apdrošināšanas sistēmā citā valstī (Šveice)

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, kas parakstīts Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā, 8. panta c) punkts un Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/2001, 72. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem tāda ģimenes pabalsta, kāds tiek aplūkots pamatlietā, saņemšana ir atkarīga no apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmu pabeigšanas, šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei, piešķirot šo ģimenes pabalstu, šajā ziņā ir jāņem vērā šādi pilnībā pabeigti laika posmi Šveices Konfederācijā;

               2)

               minētā nolīguma 8. panta a) punkts un Regulas Nr. 1408/71, kas grozīta ar Regulu Nr. 1386/2001, 3. panta 1. punkts, 23. panta 1. un 2. punkts, 72. pants, kā arī VI pielikuma N iedaļas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja tāda ģimenes pabalsta apmērs, kāds tiek aplūkots pamatlietā, ir jānosaka atbilstoši slimības pabalsta noteikumiem, šis apmērs tās personas interesēs, kura ir pilnībā pabeigusi šo tiesību iegūšanai nepieciešamos profesionālās darbības laika posmus citas līgumslēdzējas puses teritorijā, ir jāaprēķina, ņemot vērā tādas personas ienākumus, kurai ir salīdzināma profesionālā pieredze un kvalifikācija un kura ir veikusi salīdzināmu (profesionālo) darbību dalībvalstī, kurā šis pabalsts tiek pieprasīts.

      (1)  OV C 195, 17.7.2010.


title: lieta T-103/05: Prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko P. iesniedza 2005. gada 11. februārī

text:
               28.5.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 132/30

         Prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko P. iesniedza 2005. gada 11. februārī
   (lieta T-103/05)
   (2005/C 132/54)
   tiesvedības valoda — spāņu
   Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā 2005. gada 11. februārī izskatīšanai ir iesniegta prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko cēla P., ar dzīvesvietu Barselonā (Spānija), kuru pārstāv Matiass Grifuls i Ponsati [Matías Griful i Ponsati], advokāts, Barselonas Advokātu kolēģija.
   Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

               1)

               atcelt apstrīdēto 2004. gada 28. oktobra lēmumu, kā arī 2004. gada 10. maija lēmumu;

               2)

               atzīt prasītājas tiesības saņemt darba algu kopš 2004. gada 15. aprīļa līdz brīdim, kad viņa medicīniski tika atzīta par darbspējīgu;

               3)

               piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Šī prasība ir vērsta pret Iecēlējinstitūcijas (AIPN) 2004. gada 28. oktobra lēmumu, kurā, norādot, ka Komisijas Medicīnas dienests ir apstiprinājis, ka prasītāja spēj pārvietoties un strādāt pusslodzi, Iecēlējinstitūcija apstiprina algas izmaksas pārtraukšanu no 2004. gada 15. aprīļa līdz brīdim, kad prasītāja stājās darbā Briselē.
   Šajā sakarā tiek apliecināts, ka prasītāja, kuras iecelšana amatā Komisijas pārstāvniecībā Barselonā notika ģimenes apstākļu dēļ, ir nonākusi satraukti depresīvā stāvoklī, kas radies sakarā ar viņas darbavietas atcelšanu minētajā pārstāvniecībā.
   Savas prasības pamatojumam prasītāja norāda, ka:

               —

               ir pārkāpts Eiropas Sociālās hartas 11., 12. un 13. pants, kuros ir atzītas tiesības uz veselības aizsardzību, sociālo nodrošinājumu un sociālo un medicīnisko palīdzību;

               —

               ir pārkāpta 1964. gada 16. aprīļa Eiropas sociālā nodrošinājuma kodeksa II daļa un jo īpaši tās 10. pants, kurā, nosakot tiesības uz ārsta vizītēm mājās, slimniekam ir paredzētas tiesības nepamest dzīvesvietu;

               —

               ir pārkāpts SDO Konvencijas Nr. 102 10. pants un Konvencijas Nr. 130 13. pants;

               —

               ir pārkāpts Civildienesta noteikumu 72. un 73. pants.

         Visbeidzot, prasītāja apliecina, ka nezina iemeslu, kāpēc viņu vajadzētu atzīt par spējīgu strādāt tikai pusslodzi.


title: Lieta T-83/10: Vispārējās tiesas 2014. gada 9. decembra spriedums – Riva Fire /Komisija Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Stiegrojuma apaļtērauda stieņos vai ruļļos tirgus — Lēmums, kurā konstatēts EOTKL 65. panta pārkāpums pēc EOTK līguma darbības beigām, pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 1/2003 — Cenu un maksāšanas termiņu noteikšana — Ražošanas vai pārdošanas ierobežošana vai kontrole — Būtisku procedūras noteikumu pārkāpums — Komisijas kompetence — Juridiskais pamats — Konsultēšanās ar Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju — Tiesības uz aizstāvību — Ģeogrāfiskā tirgus definīcija — Lex mitior principa piemērošana — EOTKL 65. panta pārkāpums — Naudas sodi — Pārkāpuma smagums un ilgums — Atbildību mīkstinoši apstākļi — Samērīgums — 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana

text:
               2.2.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 34/23

         Vispārējās tiesas 2014. gada 9. decembra spriedums – Riva Fire/Komisija
   (Lieta T-83/10) (1)

   (Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Stiegrojuma apaļtērauda stieņos vai ruļļos tirgus - Lēmums, kurā konstatēts EOTKL 65. panta pārkāpums pēc EOTK līguma darbības beigām, pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 1/2003 - Cenu un maksāšanas termiņu noteikšana - Ražošanas vai pārdošanas ierobežošana vai kontrole - Būtisku procedūras noteikumu pārkāpums - Komisijas kompetence - Juridiskais pamats - Konsultēšanās ar Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju - Tiesības uz aizstāvību - Ģeogrāfiskā tirgus definīcija - Lex mitior principa piemērošana - EOTKL 65. panta pārkāpums - Naudas sodi - Pārkāpuma smagums un ilgums - Atbildību mīkstinoši apstākļi - Samērīgums - 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana)
   (2015/C 034/25)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Riva Fire SpA (Milāna, Itālija) (pārstāvji – M. Merola, M. Pappalardo un T. Ubaldi, advokāts)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – sākotnēji R. Sauer un B. Gencarelli, vēlāk R. Sauer un R. Striani un visbeidzot R. Sauer, kuriem palīdz P. Manzini, advokāts)

      Priekšmets

   Galvenokārt – prasība atcelt Komisijas 2009. gada 30. septembra Lēmumu C(2009) 7492, galīgā redakcija, par EOTKL 65. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/37.956 – Stiegrojuma apaļtērauds, atkārtota pieņemšana), kas grozīts ar Komisijas 2009. gada 8. decembra Lēmumu C(2009) 9912, galīgā redakcija, un pakārtoti – prasība samazināt prasītājai uzliktā naudas soda apmēru

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Riva Fire SpA uzliktā naudas soda apmēru noteikt EUR 2 6 0 93  000 apmērā;

               2)

               pārējā daļā prasību noraidīt;

               3)

               Riva Fire sedz savus, kā arī atlīdzina trīs ceturtdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.

      (1)  OV C 100, 17.4.2010.


title: Lieta T-410/07 R: Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 18. februāra rīkojums — Jurado Hermanos /ITSB ( JURADO ) (Pagaidu noregulējums — Kopienas preču zīme — Preču zīmes izslēgšana — Prasības pieteikums par restitutio in integrum — Pieteikums par preču zīmes izslēgšanas apturēšanu — Nepieņemamība)

text:
               12.4.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 92/28

         Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 18. februāra rīkojums — Jurado Hermanos/ITSB (“JURADO”)
   (Lieta T-410/07 R)
   (Pagaidu noregulējums - Kopienas preču zīme - Preču zīmes izslēgšana - Prasības pieteikums par restitutio in integrum - Pieteikums par preču zīmes izslēgšanas apturēšanu - Nepieņemamība)
   (2008/C 92/58)
   Tiesvedības valoda — spāņu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Jurado Hermanos, SL, Alikante (Spānija) (pārstāvis — C. Martín Álvarez, avocat)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvis — P. López Fernández de Corres)
   Priekšmets
   Pieteikums par Kopienas vārdiskas preču zīmes Nr. 240218 izslēgšanas un ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 3. septembra lēmuma lietā R 866/2007-2 saistībā ar prasības pieteikumu par restitutio in integrum, ko cēla Jurado Hermanos, tiesisko seku apturēšanu līdz brīdim, kad Pirmās instances tiesa būs izskatījusi prasību pēc būtības.
   Rezolutīvā daļa

               1)

               pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt;

               2)

               atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.


title: Tiesas spriedums (2015. gada 2. oktobris) lietā E-3/15 – Liechtensteinische Gesellschaft für Umweltschutz pret Gemeinde Vaduz (Vaducas pašvaldība) (Direktīva 2011/92/ES par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu – 11. pants – Tiesības uz izskatīšanas procedūru tiesā – EEZ tiesību aktu ietekme uz valsts tiesību aktiem – Līdzvērtīguma un efektivitātes principi)

text:
               8.12.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 457/11

         TIESAS SPRIEDUMS
   (2015. gada 2. oktobris)
   lietā E-3/15

      Liechtensteinische Gesellschaft für Umweltschutz pret Gemeinde Vaduz (Vaducas pašvaldība)
   (Direktīva 2011/92/ES par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu – 11. pants – Tiesības uz izskatīšanas procedūru tiesā – EEZ tiesību aktu ietekme uz valsts tiesību aktiem – Līdzvērtīguma un efektivitātes principi)
   (2016/C 457/08)
   Lietā E-3/15 Liechtensteinische Gesellschaft für Umweltschutz un Gemeinde Vaduz (Vaducas pašvaldība) – attiecībā uz Lihtenšteinas Firstistes tiesas (Staatsgerichtshof des Fürstentums Liechtenstein) PRASĪBU Tiesai saskaņā ar Nolīguma starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidi 34. pantu sniegt interpretāciju par Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīvas 2011/92/ES par par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu 11. pantu, Tiesa, kuras sastāvā ir priekšsēdētājs Carl Baudenbacher, tiesneši Per Christiansen (tiesnesis-referents) un Páll Hreinsson, 2015. gada 2. oktobrī pasludināja spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda:

               1)

               Lihtenšteinai bija pienākums īstenot Direktīvu 2011/92/ES saskaņā ar EEZ Apvienotās komitejas 2012. gada 7. decembra Lēmumu Nr. 230/2012 un piemērot to ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrai, kas minēta pamatlietā;

               2)

               ar Direktīvas 2011/92/ES 11. pantu nav saderīgi pieņemt lēmumu par vispārēju ietekmes uz vidi novērtējumu, vienlaikus atliekot tādu svarīgu problēmu risināšanu attiecībā uz projekta ietekmi uz vidi kā tās, kas izklāstītas Direktīvas 2011/92/ES 5. panta 3. punktā, kā arī turpmākās atļaujas saņemšanas procedūras bez pieejas nevalstiskajām vides aizsardzības organizācijām un pārskatīšanas procedūra tiesu iestādē. To, vai šie ir būtiski jautājumi, šajā lietā izlems valsts tiesa;

               3)

               EEZ likumi neparedz, ka EBTA valstu tiesās varētu tieši atsaukties uz neīstenotiem EEZ likumiem. Tomēr no EEZ likumiem izriet, ka, interpretējot valsts tiesību normas, valsts tiesai ir pienākums piemērot, ciktāl iespējams, valsts tiesību aktos atzītas interpretācijas metodes, lai sasniegtu Direktīvā 2011/92/ES noteikto rezultātu. Šāds pienākums rodas dienā, kad attiecīgais tiesību akts tiek iekļauts EEZ līgumā;

               4)

               iesniedzējtiesa, ņemot vērā līdzvērtīguma un efektivitātes principus, noteiks pieejamos tiesībaizsardzības līdzekļus pret Direktīvas 2011/92/ES 11. panta pārkāpumu.


               3.7.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 179/1

         2010/C 179/01
   Tiesas pēdējā publikācija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī

         OV C 161, 19.6.2010.

      Iepriekšējās publikācijas

      OV C 148, 5.6.2010.

      OV C 134, 22.5.2010.

      OV C 113, 1.5.2010.

      OV C 100, 17.4.2010.

      OV C 80, 27.3.2010.

      OV C 63, 13.3.2010.

   Šie teksti pieejami arī
   EUR-Lex: http://eur-lex.europa.eu


title: Lieta T-53/09: Vispārējās tiesas 2009. gada 1. decembra rīkojums — Cafea /ITSB — Christian ( BEST FARM ) (Kopienas preču zīme — Iebildumi — Iebildumu atsaukšana — Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)

text:
               30.1.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 24/53

         Vispārējās tiesas 2009. gada 1. decembra rīkojums — Cafea/ITSB — Christian (“BEST FARM”)
   (Lieta T-53/09) (1)

   (Kopienas preču zīme - Iebildumi - Iebildumu atsaukšana - Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)
   2010/C 24/95
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Cafea GmbH, Hamburga (Vācija) (pārstāvji — C. Schumann un M. Hartmann, avocats)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvis — C. Jenewein)

      Otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks: Dieter Christian, Frankfurte pie Mainas (Vācija)

      Priekšmets

   Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 27. novembra lēmumu lietā R 420/2008-1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Cafea GmbH un Dieter Christian

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               tiesvedību izbeigt;

               2)

               Cafea GmbH pati sedz savus, kā arī atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 90, 18.04.2009.


title: Lieta T-134/13: Prasība, kas celta 2013. gada 28. februārī — Polynt un Sitre/ECHA

text:
               4.5.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 129/26

         Prasība, kas celta 2013. gada 28. februārī — Polynt un Sitre/ECHA

   (Lieta T-134/13)
   2013/C 129/50
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Polynt SpA (Scanzorosciate, Itālija) un Sitre Srl (Milāna, Itālija) (pārstāvji — C. Mereu un K. Van Maldegem, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA)

      Prasītāju prasījumi:

               —

               atzīt prasību par pieņemamu un pamatotu;

               —

               daļēji atcelt ECHA Lēmumu ED/169/2012 cikloheksāna-1,2-dikarboksilītanhidrīda, cis-cikloheksāna-1,2-dikarboksilītanhidrīda un trans-cikloheksāna-1,2-dikarboksilītanhidrīda identificēšanu (turpmāk tekstā kopā sauktas — “HHPA”) iekļaušanu kā vielas, kas atbilst Regulas (EK) Nr. 1907/2006 (1) (turpmāk tekstā — “REACH”) 57. panta f) punktā paredzētajiem kritērijiem saskaņā ar REACH 59. pantu, ciktāl tas attiecas uz HHPA un to monomēriem; un

               —

               piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītāji izvirza trīs pamatus.

               1)

               Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā/tiesību piemērošanā: (i) uz elpošanas ceļu jūtīguma paaugstinātājiem neattiecas REACH 57. panta f) punkts un (ii) ECHA nav sniegusi pietiekamu pamatojumu un pierādījumus tam, ka HHPA“rada līdzīgas bažas” 1. kategorijas kancerogēnām, mutagēnām vai toksiskām vielām reproduktīvai funkcijai (turpmāk tekstā — “CMR”), jo:

                           —

                              CMR vielas izraisa neatgriezeniskas sekas, bet HHPA gadījumā elpošanas ceļu jūtīguma paaugstinātāju iedarbība nav neatgriezeniska;

                           —

                              HHPA ietekmei netiek pakļauti patērētāji vai darbinieki;

                           —

                              HHPA vērtējums ir balstīts uz veciem un neatjauninātiem datiem; un

                           —

                           vērtējumā netika ņemti vērā visi atbilstošie dati.

               2)

               Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību, jo prasītājiem nebija iespējas pilnībā aizstāvēties tādēļ, ka nav objektīvu kritēriju, lai noteiktu, vai viela rada līdzīgas bažas saskaņā ar REACH 57. panta f) punktu, it īpaši tādu elpošanas ceļu jūtīguma paaugstinātāju gadījumā kā HHPA, un tādēļ, ka ECHA nebija ņēmusi vērā visu pieejamo vai ražotāju apsvērumu iesniegšanas periodā iesniegto informāciju.

               3)

               Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts samērīguma princips, jo ECHA varēja izvēlēties HHPA piemērojamos pasākumus, un, identificējot HHPA kā vielas, kas rada lielu bīstamību (“VRLB”), prasītājiem tika radīti ar noteiktajiem mērķiem nesamērīgi nelabvēlīgi apstākļi.

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp.).


title: Lieta F-39/13: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2016. gada 1. augusta rīkojums – Sajewicz-Świackiewcz/Komisija Civildienests – Ierēdņi – Pensijas – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punkts – Saskaņā ar citām shēmām iegūto pensijas tiesību nodošana Savienības pensijas shēmai – Lēmums par izdienas gadu atzīšanu, piemērojot jaunos Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. un 12. panta VĪN – Reglamenta 81. pants – Acīmredzami nepamatota prasība

text:
               3.10.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/45

      Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2016. gada 1. augusta rīkojums – Sajewicz-Świackiewcz/Komisija
      (Lieta F-39/13) (1)

      (Civildienests - Ierēdņi - Pensijas - Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punkts - Saskaņā ar citām shēmām iegūto pensijas tiesību nodošana Savienības pensijas shēmai - Lēmums par izdienas gadu atzīšanu, piemērojot jaunos Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. un 12. panta VĪN - Reglamenta 81. pants - Acīmredzami nepamatota prasība)
      (2016/C 364/56)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Jolanta Sajewicz-Świackiewcz (Brisele, Beļģija) (pārstāvji – sākotnēji D. de Abreu Caldas, A. Coolen, J.-N. Louis, É. Marchal un S. Orlandi, advokāti, vēlāk D. de Abreu Caldas, J.-N. Louis un S. Orlandi, advokāti, pēc tam J.-N. Louis un S. Orlandi, advokāti, un, visbeidzot, J.-N. Louis, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – sākotnēji C. Ehrbar un M. G. Gattinara, pārstāvji, vēlāk J. Currall un G. Gattinara, pārstāvji, pēc tam G. Gattinara, pārstāvis, un, visbeidzot, G. Gattinara un F. Simonetti, pārstāvji)

         Priekšmets

      Prasība atcelt lēmumu, ar kuru, piemērojot jaunos Civildienesta noteikumu VĪN, ir noteiktas prasītājas pensijas tiesības, kas ir iegūtas pirms stāšanās amatā Komisijā, un lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  noraidīt prasību kā acīmredzami nepamatotu;

                  2)

                  katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

         (1)  OV C 207, 20.7.2013., 60. lpp.


title: Lieta C-15/12 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 16. decembra spriedumu lietā T-423/09 Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials /Padome 2012. gada 13. janvārī iesniedza Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials Co. Ltd

text:
               24.3.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 89/13

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 16. decembra spriedumu lietā T-423/09 Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Padome 2012. gada 13. janvārī iesniedza Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials Co. Ltd

   (Lieta C-15/12 P)
   2012/C 89/21
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials Co. Ltd (pārstāvji — J.-F. Bellis un R. Luff, avocats)

      Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Padome, Eiropas Komisija

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

               —

               atzīt šo apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu;

               —

               atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 16. decembra spriedumu lietā T-423/09 Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Padome un izlemt strīdu, kas bija šī sprieduma pamatā;

               —

               apmierināt pirmajā instance iesniegtos prasījumus un tādējādi atcelt antidempinga nodevu, kas prasītājai uzlikta ar Padomes 2009. gada 7. septembra Regulu (EK) Nr. 826/2009, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1659/2005, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes magnēzija ķieģeļu importam (1) tiktāl, ciktāl tajā attiecībā uz prasītāju noteiktais antidempinga maksājums pārsniedz antidempinga maksājumu, kāds tiktu piemērots, ja tas būtu noteikts, pamatojoties uz sākotnējā izmeklēšanā piemēroto metodi, lai atbilstoši pamatregulas (2) 10. panta 2. punktam ņemtu vērā, ka eksportējot netiek atmaksāts Ķīnā samaksātais pievienotās vērtības nodoklis;

               —

               piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

      Pamati un galvenie argumenti

   Apelācijas sūdzības iesniedzēja savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza trīs pamatus par to, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās otro atcelšanas pamatu, proti, ka Padome un Komisija ir pārkāpušas antidempinga pamatregulas 11. panta 9. punktu.
   Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atteikdamās izskatīt jautājumu par to, kāda metode eksporta cenas un normālās vērtības salīdzināšanai tika piemērota sākotnējā izmeklēšanā, un tādējādi tā nevarēja pamatoti secināt, ka pārbaudes procedūrā nav notikusi “metodes maiņa” pamatregulas 11. panta 9. punkta nozīmē. Patiesībā esot notikusi radikāla salīdzinājuma metodes maiņa laikā starp sākotnējo izmeklēšanu, kad salīdzinājums tika veikts “bez PVN”, un pārbaudes procedūru, kad salīdzinājums tika veikts “ar iekļautu PVN”. Šīs pēdējās metodes piemērošanas rezultātā dempinga starpība bija augstāka nekā tā, kāda tā būtu bijusi, piemērojot sākotnējā izmeklēšanā izmantoto metodi.
   Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka iestādēm ir pienākums vairs nepiemērot sākotnējā izmeklēšanā piemēroto metodi eksporta cenas un normālās vērtības salīdzināšanai, ja tās rezultātā tiek veikta korekcija, kas nav atļauta pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunktā, tādējādi sajaucot “korekcijas” un “salīdzināšanas metodes” jēdzienus.
   Ar savu trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka PVN atmaksas likmes atšķirība starp sākotnējās izmeklēšanas laiku un pārbaudes procedūras laiku ir apstākļu maiņa, kas pamato metodes maiņu, lai arī netika pierādīts, ka šī atšķirība sākotnējās izmeklēšanas laikā izmantoto salīdzināšanas metodi būtu padarījusi par nepiemērojamu. Tā kā izņēmums attiecībā uz “apstākļu maiņu” ir jāinterpretē šauri, pārsūdzētā sprieduma 62.-64. punktā ietvertais pamatojums acīmredzami šai stingrajai prasībai neatbilst.

      (1)  OV L 240, 7.lpp.

      (2)  Padomes 1995. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 1996, L 56, 1. lpp.).


title: Lieta C-203/17: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 13. aprīlī iesniedza Amtsgericht Hannover (Vācija) – Eberhard Schmeer/TUIfly GmbH

text:
               10.7.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 221/10

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 13. aprīlī iesniedza Amtsgericht Hannover (Vācija) – Eberhard Schmeer/TUIfly GmbH

   (Lieta C-203/17)
   (2017/C 221/14)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Iesniedzējtiesa

      Amtsgericht Hannover

      Pamatlietas puses

      Prasītājs: Eberhard Schmeer

      Atbildētāja: TUIfly GmbH

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai apkalpojošā gaisa pārvadātāja lidojumu veikšanai nepieciešamā personāla ievērojamas daļas prombūtne saslimšanas dēļ ir ārkārtējs apstāklis Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 5. panta 3. punkta izpratnē? Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, kādam ir jābūt prombūtnē esošo darbinieku īpatsvaram, lai varētu uzskatīt, ka pastāv šāds apstāklis?

               2)

               Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai apkalpojošā gaisa pārvadātāja lidojumu veikšanai nepieciešamā personāla ievērojamas daļas spontāna prombūtne no darba tiesību un koplīguma viedokļa neleģitīma streika (“neorganizēts streiks”) dēļ ir ārkārtējs apstāklis Regulas (EK) Nr. 261/2004 5. panta 3. punkta izpratnē? Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, kādam ir jābūt prombūtnē esošo darbinieku īpatsvaram, lai varētu uzskatīt, ka pastāv šāds apstāklis?

               3)

               Ja atbilde uz pirmo vai otro jautājumu ir apstiprinoša, vai ārkārtējam apstāklim bija jāpastāv attiecībā uz pašu atcelto reisu vai arī apkalpojošajam gaisa pārvadātājam ir tiesības komerciālu apsvērumu dēļ noteikt jaunu lidojumu sarakstu?

               4)

               Ja atbilde uz pirmo vai otro jautājumu ir apstiprinoša, vai iespēja izvairīties attiecas tikai uz ārkārtējo apstākli vai arī uz ārkārtējā apstākļa iestāšanās sekām?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regula (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV L 46, 1. lpp.).


title: Lieta C-22/15: Prasība, kas celta 2015. gada 19. janvārī – Eiropas Komisija/Nīderlandes Karaliste

text:
               13.7.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 228/2

         Prasība, kas celta 2015. gada 19. janvārī – Eiropas Komisija/Nīderlandes Karaliste
   (Lieta C-22/15)
   (2015/C 228/02)
   Tiesvedības valoda – holandiešu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – L. Lozano Palacios un G. Wils)

      Atbildētāja: Nīderlandes Karaliste

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka atbrīvojot no PVN transportlīdzekļu piestātņu un nojumju nomu tādu ūdenssporta biedrību biedriem, kuras pakalpojumu sniegšanai neizmanto vienas vai vairāku tajās strādājošu personu pakalpojumus, un kuras darbojas tādu ūdenstransporta vai atpūtas darbību jomā, kuras nav pielīdzināmas sporta vai fiziskās audzināšanas pasākumiem, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/11/EK (1) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (PVN direktīva) 2. panta 1. punktā, 24. panta 1. punktā un 133. pantā, lasot kopā ar tās 132. panta 1. punkta m) apakšpunktu, paredzētos pienākumus;

               —

               atzīt, ka, attiecinot transportlīdzekļu piestātņu un nojumju nomas biedriem, kuri nodarbojas ar sportu un ja šī noma ir cieši saistīta ar minēto sportu un ir nepieciešama šim sportam, atbrīvojumu no nodokļa tikai uz ūdenssporta biedrībām, kuras savu pakalpojumu sniegšanai neizmanto vienas vai vairāku tajās strādājošu personu pakalpojumus, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Direktīvas 2006/11/EK 2. panta 1. punktā, 24. panta 1. punktā un 133. pantā, lasot kopā ar tās 132. panta 1. punkta m) apakšpunktu, paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

               1.

               Direktīvā 2006/112/EK dalībvalstīm ir ietverts pienākums paredzēt atbrīvojumu noteiktiem pakalpojumiem, kuri ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, un kurus bezpeļņas organizācijas sniedz personām, kuras nodarbojas ar sportu vai fiziskās audzināšanas pasākumiem.

               2.

               Nīderlandes 1968. gada Wet Omzetbelasting [Likuma par apgrozījuma nodokli] 11. panta 1. punkta e) apakšpunktā no PVN ir atbrīvoti pakalpojumi, kurus saviem biedriem sniedz sporta biedrības, izņemot ūdenssporta organizāciju pakalpojumus, kuras savu pakalpojumu sniegšanai izmanto vienas vai vairāku personu pakalpojumus, kuras ir darba attiecībās ar šīm organizācijām, ciktāl minētajos pakalpojumos ietilpst darbības, kuras ar šo personu palīdzību sniedz transportlīdzekļiem, vai arī transportlīdzekļu piestātņu un nojumju noma.

               3.

               Komisija uzskata, ka šis Nīderlandes piešķirtais atbrīvojums ir vienlaikus pārāk plašs un pārāk šaurs.

               4.

               Pirmkārt, Komisija iebilst, ka atbrīvojums nav ierobežots ar iznomāšanu bezpeļņas organizācijas biedriem, kuri nodarbojas ar sportu, bet ir attiecināms arī uz nomu biedrību biedriem, kuri iznomātajā piestātnē vai nojumē novietoto transportlīdzekli izmanto atpūtas vai pat dzīvošanas nolūkā, piestātni nemaz neatstājot. Šādā aspektā atbrīvojums ir pretrunā PVN direktīvas 2. panta 1. punktam, 24. panta 1. punktam un 133. pantam.

               5.

               Otrkārt, Komisija iebilst, ka, lai varētu izmantot atbrīvojumu, attiecīgās biedrības nedrīkst nodarbināt personālu. Šādi Nīderlande pievieno vēl vienu noteikumu, kas pārsniedz PVN direktīvas 133. pantā (lasot kopā ar 132. panta 1. punkta m) apakšpunktu) noteikto.

      (1)  OV L 347, 1. lpp.


title: Lieta T-284/16: Prasība, kas celta 2016. gada 23. maijā – Gulli/EUIPO – Laverana (“Lybera”)

text:
               25.7.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 270/61

         Prasība, kas celta 2016. gada 23. maijā – Gulli/EUIPO – Laverana (“Lybera”)
   (Lieta T-284/16)
   (2016/C 270/67)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Diego Gulli (Dženova, Itālija) (pārstāvji – M. Andreolini un F. Andreolini, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Laverana GmbH & Co.KG (Wennigsen, Vācija)

      Informācija par procesu EUIPO

      Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs: prasītājs

      Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “Lybera” – reģistrācijas pieteikums Nr. 12 155 743

      Process EUIPO: iebildumu process

      Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas piektās padomes 2016. gada 17. marta lēmums lietā R 3219/2014–5

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu;

               —

               piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Izvirzītais pamats:

               —

               Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts pārkāpums.


title: Lieta T-538/14: Prasība, kas celta 2014. gada 16. jūlijā – Peri /ITSB ( “Multiprop” )

text:
               22.9.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 329/22

         Prasība, kas celta 2014. gada 16. jūlijā – Peri/ITSB (“Multiprop”)
   (Lieta T-538/14)
   2014/C 329/31
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Peri GmbH (Weißenhorn, Vācija) (pārstāvji – M. Eck un A. Bognár, advokāti)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2014. gada 29. aprīļa lēmumu lietā R 1661/2013-1;

               —

               piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: vārdiska preču zīme “Multiprop” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 6., 19. un 37. klasē, – Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums Nr. 1 1 5 87  219

      Pārbaudītāja lēmums: reģistrācijas pieteikumu noraidīt

      Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt

      Izvirzītie pamati:

               —

               Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpums;

               —

               Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums;

               —

               Regulas Nr. 207/2009 7. panta 2. punkta pārkāpums.


title: Lieta C-36/09 P: Tiesas (septītā palāta) 2010. gada 11. novembra spriedums — Transportes Evaristo Molina , SA/Eiropas Komisija (Apelācija — Aizliegtas vienošanās — Spānijas degvielas uzpildes staciju tirgus — Ilgtermiņa līgumi par degvielas ekskluzīvu piegādi — Komisijas lēmums — Zināmām degvielas uzpildes stacijām piešķirtas pārpirkšanas tiesības — Repsol noteiktie piegādes nosacījumi — Attiecīgo degvielas uzpildes staciju saraksts — Prasība atcelt tiesību aktu — Termiņi prasību celšanai — Termiņa sākums)

text:
               15.1.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 13/4

         Tiesas (septītā palāta) 2010. gada 11. novembra spriedums — Transportes Evaristo Molina, SA/Eiropas Komisija
   (Lieta C-36/09 P) (1)

   (Apelācija - Aizliegtas vienošanās - Spānijas degvielas uzpildes staciju tirgus - Ilgtermiņa līgumi par degvielas ekskluzīvu piegādi - Komisijas lēmums - Zināmām degvielas uzpildes stacijām piešķirtas pārpirkšanas tiesības - Repsol noteiktie piegādes nosacījumi - Attiecīgo degvielas uzpildes staciju saraksts - Prasība atcelt tiesību aktu - Termiņi prasību celšanai - Termiņa sākums)
   2011/C 13/06
   Tiesvedības valoda — spāņu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Transportes Evaristo Molina, SA (pārstāvji — A. Hernández Pardo, S. Beltrán Ruiz un M. L. Ruiz Ezquerra, abogados)

      Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Komisija (pārstāvis — E. Gippini Fournier)

      Persona, kas iestājusies lietā otra lietas dalībnieka prasījumu atbalstam: Repsol Comercial de Productos Petrolíferos SA (pārstāvji — F. Lorente Hurtado un P. Vidal Martínez, abogados)

      Priekšmets

   Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta) 2008. gada 14. novembra rīkojumu lietā T-45/08 Transportes Evaristo Molina/Komisija, ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja prasību atcelt Komisijas 2006. gada 12. aprīļa Lēmumu 2006/446/EK par EKL 81. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/B-1/38.348 Repsol CPP) (kopsavilkums publicēts OV L 176, 104. lpp.), padarot par saistošām Repsol CPP uzņemtās saistības, kas pieņemts saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.), 9. pantu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Transportes Evaristo Molina SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 82, 04.04.2009.


title: Lieta C-174/06: Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 25. oktobra spriedums [ Corte suprema di cassazione (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu] — Ministero delle Finanze / CO.GE.P. srl (Sestā direktīva — PVN — No nodokļa atbrīvoti darījumi — Nekustamā īpašuma izīrēšana — Valsts īpašums)

text:
               22.12.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 315/14

         Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 25. oktobra spriedums [Corte suprema di cassazione (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu] — Ministero delle Finanze/CO.GE.P. srl

   (Lieta C-174/06) (1)

   (Sestā direktīva - PVN - No nodokļa atbrīvoti darījumi - Nekustamā īpašuma izīrēšana - Valsts īpašums)
   (2007/C 315/23)
   Tiesvedības valoda — itāļu
   Iesniedzējtiesa
   Corte suprema di cassazione
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Ministero delle Finanze

      Atbildētāja: CO.GE.P. srl

   Priekšmets
   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Corte suprema di cassazione — 13. panta B daļas b) apakšpunkta interpretācija Direktīvā 77/388/EEK: Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.) — Nekustamā īpašuma izīrēšanas atbrīvošana no nodokļiem — Valsts īpašuma izmantošanas koncesija
   Rezolutīvā daļa:
   13. panta B daļas b) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze ir jāinterpretē tādējādi, ka uz tādām kā pamata lietā minētajām tiesiskajām attiecībām, kuru ietvaros personai tiek piešķirtas tiesības, tai skaitā ekskluzīvas, uz noteiktu laiku un par atlīdzību izmantot valsts īpašumu, proti, valstij piederošu jūras teritoriju, attiecas jēdziens “nekustamā īpašuma izīrēšana” minētā panta izpratnē.

      (1)  OV C 154, 1.7.2006.


title: Lieta C-516/09: Tiesas (astotā palāta) 2011. gada 10. marta spriedums ( Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Tanja Borger/Tiroler Gebietskrankenkasse (Darbinieku sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — Piemērojamība personām — “Darbinieka” jēdziena interpretācija — Apgādājamā bērna pabalsti — Atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas pagarinājums)

text:
               7.5.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 139/7

         Tiesas (astotā palāta) 2011. gada 10. marta spriedums (Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Tanja Borger/Tiroler Gebietskrankenkasse

   (Lieta C-516/09) (1)

   (Darbinieku sociālais nodrošinājums - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - Piemērojamība personām - “Darbinieka” jēdziena interpretācija - Apgādājamā bērna pabalsti - Atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas pagarinājums)
   2011/C 139/11
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

      Oberster Gerichtshof

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Tanja Borger

      Atbildētāja: Tiroler Gebietskrankenkasse

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Oberster Gerichtshof — 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.), 1. panta a) punkta interpretācija — Bērna kopšanas pabalsti — Piemērojamība personām — “Darbinieka” jēdziena interpretācija — Šveicē dzīvojoša persona, kas ar savu darba devēju, kurš atrodas dalībvalstī, vienojusies par darba attiecību pārtraukšanu uz laiku bērna piedzimšanas dēļ (“Karenz”), pārsniedzot šīs dalībvalsts likumā paredzēto divu gadu darba attiecību pārtraukšanas uz laiku periodu

      Rezolutīvā daļa:

   Tādā situācijā esošai personai kā prasītājas pamata lietā situācija pēc bērna piedzimšanas izmantotā atvaļinājuma bez darba samaksas saglabāšanas pagarinājuma par sešiem mēnešiem laikposmā ir piemērojams “darbinieka” statuss Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 grozītajā un atjauninātajā redakcijā, kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98, 1. panta a) punkta izpratnē, ar nosacījumu, ka šajā laikposmā šī persona ir apdrošināta, kaut arī tikai pret vienu riska veidu, atbilstoši obligātajai vai brīvprātīgajai apdrošināšanai šīs regulas 1. panta a) punktā minētā vispārējā vai īpašā sociālā nodrošinājuma sistēmā. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tās izskatāmajā lietā šis nosacījums ir izpildīts.

      (1)  OV C 63, 13.3.2010.


title: Lieta C-416/06: Tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2008. gada 10. jūnija rīkojums — Eiropas Kopienu Komisija/Polijas Republika

text:
               15.8.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/37

         Tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2008. gada 10. jūnija rīkojums — Eiropas Kopienu Komisija/Polijas Republika
   (Lieta C-416/06) (1)

   (2008/C 209/59)

      Tiesvedības valoda — poļu

   Pirmās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 326, 30.12.2006.


title: Lieta T-384/06 R: Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 28. marta rīkojums — IBP un International Building Products France /Komisija (Pagaidu noregulējums — Pieteikums par piemērošanas apturēšanu — Konkurence — Naudas soda samaksa — Bankas garantija — Steidzamības neesamība)

text:
               28.4.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 96/37

         Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 28. marta rīkojums — IBP un International Building Products France/Komisija
   (Lieta T-384/06 R)
   (Pagaidu noregulējums - Pieteikums par piemērošanas apturēšanu - Konkurence - Naudas soda samaksa - Bankas garantija - Steidzamības neesamība)
   (2007/C 96/76)
   Tiesvedības valoda — angļu
   Lietas dalībnieki

      Prasītājas: IBP Ltd, Tiptona (West Midlands, Apvienotā Karaliste) un International Building Products France SA, Sartruvila (Francija) (pārstāvji — M. Clough, QC, un A. Aldred, solicitor)

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — M. Castillo de la Torre un V. Bottka, pārstāvji)
   Priekšmets
   Pieteikums apturēt Komisijas 2006. gada 20. septembra Lēmuma par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/F-1/38.121 — Veidgabali) 2. panta c) un d) apakšpunkta piemērošanu, un it īpaši atbrīvot no pienākuma nodrošināt bankas garantiju, kas prasīta Komisijas 2006. gada 4. oktobra vēstulē, ar kuru lēmums tika paziņots prasītājām
   Rezolutīvā daļa:

               1)

               noraidīt pieteikumu par pagaidu noregulējumu;

               2)

               atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.


title: Lieta T-569/14: Vispārējās tiesas 2015. gada 10. septembra spriedums – Laverana/ITSB (“BIO COMPLEXE DE PLANTES ENRICHI EN PROTÉINES PROPRE FABRICATION”) Kopienas preču zīme — Kopienas grafiskas preču zīmes “BIO COMPLEXE DE PLANTES ENRICHI EN PROTÉINES PROPRE FABRICATION” reģistrācijas pieteikums — Absolūts atteikuma pamats — Aprakstošs raksturs — Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts

text:
               26.10.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 354/35

         Vispārējās tiesas 2015. gada 10. septembra spriedums – Laverana/ITSB (“BIO COMPLEXE DE PLANTES ENRICHI EN PROTÉINES PROPRE FABRICATION”)
   (Lieta T-569/14) (1)

   (Kopienas preču zīme - Kopienas grafiskas preču zīmes “BIO COMPLEXE DE PLANTES ENRICHI EN PROTÉINES PROPRE FABRICATION” reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamats - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
   (2015/C 354/40)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Laverana GmbH & Co.KG (Wennigsen, Vācija) (pārstāvji – J. Wachinger, M. Zöbisch un D. Chatterjee, advokāti)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvis – A. Schifko)

      Priekšmets

   Prasība par ITSB Apelācijas ceturtās padomes 2014. gada 27. maija lēmumu lietā R 122/2014–4 attiecībā uz pieteikumu grafisku apzīmējumu “BIO COMPLEXE DE PLANTES ENRICHI EN PROTÉINES PROPRE FABRICATION” reģistrēt kā Kopienas preču zīmi

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Laverana GmbH & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 361, 13.10.2014.


title: Lieta C-144/06 P: Apelācija, ko  2006. gada 20. martā  iesniedza  Henkel KGaA  par Pirmās instances tiesas (otrās palātas)  2006. gada 17. janvāra  spriedumu lietā T-398/04  Henkel KGaA  pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)

text:
               20.5.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 121/7

         Apelācija, ko 2006. gada 20. martā iesniedza Henkel KGaA par Pirmās instances tiesas (otrās palātas) 2006. gada 17. janvāra spriedumu lietā T-398/04 Henkel KGaA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
   (Lieta C-144/06 P)
   (2006/C 121/12)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Lietas dalībnieki
   Prasītāja: Henkel KGaA (pārstāvis — C. Osterrieth, advokāts)

      Pretējā puse procesā: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugs un modeļi)
   Prasītājas prasījumi

               —

               atcelt Eiropas Kopienas Pirmās instances tiesas 2006. gada 17. janvāra spriedumu lietā T-398/04 (1), kas pasludināts 2006. gada 23. janvārī, un ITSB Apelāciju otrās padomes 2004. gada 4. augusta lēmumu (lieta R771/1999-2) par Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu Nr. 000941971;

               —

               piespriest Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza pamatu, kas balstīts uz materiālo tiesību normu pārkāpumu, kurš izpaudās kā nepareizs tiesisks un faktisks to prasību novērtējums, kas attiecas uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirtspēju.
   Pirmās instances tiesa savā apstrīdētajā spriedumā nepamatoti atzina, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei — trīskrāsu grafiskai preču zīmei, kas izveidota kā skalošanas un mazgāšanas tabletes precīzs attēls — nepiemīt pietiekama atšķirtspēja. Šis novērtējums neatbilst kritērijiem, kas līdz šim ir pastāvējuši Tiesas judikatūrā attiecībā uz nosacījumiem, saskaņā ar kuriem grafiskai preču zīmei piemīt atšķirtspēja, kā arī tajā nav ievērots faktiskais stāvoklis attiecīgajā tirgū.
   Nekas neapstiprina Pirmās instances tiesas “vispārīgo pieredzi”, ka attiecīgās preces tiktu pirktas, nepievēršot tām īpašu uzmanību, un ka sabiedrību neietekmē uz precēm izvietotais attēls. Pretēji šim tiesas pieņēmumam mērķa sabiedrība ir pieradusi izdarīt tiešus secinājumus par ražotāju, ņemot vērā tikai īpašo un individuālo attēlu uz preces. Attiecīgajā tirgū parastā prakse ir tāda, ka individuālās skalošanas un mazgāšanas līdzekļa tabletes formas tiešais uzdevums ir norādīt uz izcelsmi: katrs ražotājs izmanto citu krāsojumu, lai nošķirtu savas preces no citu ražotāju precēm.
   Novērtējot atšķirtspēju, ir jāpārbauda tikai tas, vai reģistrācijai pieteiktais apzīmējums ir piemērots, lai raksturotu preci, kuras reģistrācija ir pieprasīta, norādot uz tā konkrēto ražotāja, un tādējādi šo preci nošķirtu no pārējo ražotāju precēm. Neatkārtojamība un oriģinalitāte nav nepieciešama, un tās nav jāizmanto kā pārbaudes kritēriji. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvēlējusies vairākus radošus elementus, proti taisnstūra formu, dimensionālu izkārtojumu, kā arī ovāla punkta iekļaušanu kombinācijā ar trīs krāsu brīvu izvēli, tā ir pietiekami definējusi atsevišķus elementus, kas padara grafisku apzīmējumu par tādu, kam piemīt pietiekama atšķirtspēja.

      (1)  OV C 74, 18. lpp.


title: Tiesas Spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 8. septembrī lietā C-512/03 (Gerechtshof te 's-Hertogenbosch lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) J. E. J. Blanckaert pret Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen (Tiešie nodokļi — Ienākumu no uzkrājumiem un ieguldījumiem aplikšana ar nodokli — Nodokļu konvencija — Nodokļa samazinājums valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekiem)

text:
               12.11.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 281/3

      TIESAS SPRIEDUMS

   (pirmā palāta)
   2005. gada 8. septembrī
   lietā C-512/03 (Gerechtshof te 's-Hertogenbosch lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) J. E. J. Blanckaert pret Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen (1)

   (Tiešie nodokļi - Ienākumu no uzkrājumiem un ieguldījumiem aplikšana ar nodokli - Nodokļu konvencija - Nodokļa samazinājums valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekiem)
   (2005/C 281/06)
   tiesvedības valoda — holandiešu
   Lietā C-512/03 par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Gerechtshof te 's-Hertogenbosch (Sertohenbosas tiesa, Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 4. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 8. decembrī, tiesvedībā
         J. E. J. Blanckaert
       pret
         Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      , Tiesa (pirmā palāta) šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs, kas veic pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann], E. Juhāss [E. Juhász], un M. Ilešičs [M. Ilešič], ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl], sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore, 2005. gada 8. septembrī ir pasludinājusi spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda:
   EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neiestājās pret tādiem dalībvalsts tiesību aktiem kā pamata prāvā esošie, saskaņā ar kuriem nerezidents nodokļu maksātājs, kurš šajā dalībvalstī gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem un kurš nav minētās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, nevar pretendēt uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu, bet nodokļu maksātājam rezidentam, kurš ir sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, ir tiesības uz šādu samazinājumu, aprēķinot ar nodokli apliekamos ienākumus, pat ja viņš gūst tikai tāda paša veida ienākumus un nemaksā sociālās apdrošināšanas iemaksas.

      (1)  OV C 47, 21.02.2004.


title: Lieta C-285/07: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Bundesfinanzhof (Vācija) 2007. gada 14. jūnija rīkojumu — Ernst & Young Deutsche Allgemeine Treuhand AG / Finanzamt Stuttgart-Körperschaften

text:
               20.10.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 247/2

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Bundesfinanzhof (Vācija) 2007. gada 14. jūnija rīkojumu — Ernst & Young Deutsche Allgemeine Treuhand AG/Finanzamt Stuttgart-Körperschaften

   (Lieta C-285/07)
   (2007/C 247/02)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Iesniedzējtiesa
   Bundesfinanzhof
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Ernst & Young Deutsche Allgemeine Treuhand AG

      Atbildētāja: Finanzamt Stuttgart-Körperschaften

   Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK (1) 8. panta 1. un 2. punkts nepieļauj dalībvalsts nodokļu regulējumu, saskaņā ar kuru, pārvedot kādas ES kapitālsabiedrības akcijas citā ES kapitālsabiedrībā, pārvesto akciju nominālvērtību pārvedējs turpmāk drīkst izmantot tikai tad, ja saņēmēja kapitālsabiedrība pārvestajām akcijām no savas puses ir noteikusi nominālvērtību (tā saucamā dubultā nominālvērtības savienošana)?

               2)

               Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša: vai minētais regulējums ir pretrunā ar EKL 43. pantu un EKL 56. pantu, lai gan tā saucamā dubultā nominālvērtības savienošana ir paredzēta, kapitālsabiedrības akcijas pārvedot arī ar nodokli neierobežoti apliekamā kapitālsabiedrībā?

      (1)  OV L 225, 1. lpp.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 11. novembrī lietā C-372/02 (Bundessozialgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) Roberto Adanez-Vega pret Bundesanstalt für Arbeit (Regula (EEK) Nr. 1408/71 — Piemērojamo valsts tiesību aktu noteikšana — Bezdarbnieka pabalsti — Apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu summēšanas nosacījumi — Valsts pasākums, kurā nav ņemts vērā obligātā militārā dienesta laikposms, kas izpildīts citā dalībvalstī)

text:
               22.1.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/2

      TIESAS SPRIEDUMS

   (pirmā palāta)
   2004. gada 11. novembrī
   lietā C-372/02 (Bundessozialgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) Roberto Adanez-Vega pret Bundesanstalt für Arbeit (1)

   (Regula (EEK) Nr. 1408/71 - Piemērojamo valsts tiesību aktu noteikšana - Bezdarbnieka pabalsti - Apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu summēšanas nosacījumi - Valsts pasākums, kurā nav ņemts vērā obligātā militārā dienesta laikposms, kas izpildīts citā dalībvalstī)
   (2005/C 19/03)
   tiesvedības valoda - vācu
   Lietā C-372/02 par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundessozialgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 15. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 16. oktobrī tiesvedībā Roberto Adanez-Vega pret Bundesanstalt für Arbeit, Tiesa (pirmā palāta) šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Jann (referents), tiesneši A. Rosas un S. von Bahr, ģenerāladvokāts F. G. Jacobs, sekretārs R. Grass, 2004. gada 11. novembrī ir pasludinājusi spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda:

               1)

               13. panta 2. punkta f) apakšpunkts Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas atjaunota ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83, ko groza Padomes 1991. gada 25. jūnija Regula (EEK) Nr. 2195/91, ir jāinterpretē tādējādi, ka uz personu, kas dzīvo kādā dalībvalstī un kas šajā dalībvalstī ir bez darba pēc obligātā militārā dienesta izpildes citā dalībvalstī, attiecas dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti;
               Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkums, ar tajā veiktajiem grozījumiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir īpašs noteikums attiecībā uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu bezdarbnieka pabalstu jomā tādā veidā, ka, ja šie piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, tiek piemērotas šajā noteikumā paredzētās valsts tiesības;
               Iesniedzējtiesai piekrīt noteikt, vai pamata lietā ir izpildīti 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkuma piemērošanas nosacījumi;
               ja pamata lietā Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) ievilkuma piemērošanas nosacījumi, ar tajā veiktajiem grozījumiem, ir izpildīti, personai, kas dzīvo kādā dalībvalstī un kas šajā dalībvalstī ir bez darba pēc obligātā militārā dienesta izpildes citā dalībvalstī, piemērojamās valsts tiesības saskaņā ar šo noteikumu tāpat ir dzīvesvietas dalībvalsts tiesības;

               2)

               obligātā militārā dienesta laikposms citā dalībvalstī ir “[pabeigts nodarbinātības laikposms] darba ņēmēja statusā saskaņā ar [šīs] citas dalībvalsts tiesību aktiem” Regulas Nr. 1408/71 67. panta 1. punkta izpratnē, kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ko groza Regula Nr. 2195/91, ja tas ir definēts vai atzīts par tādu šīs citas dalībvalsts tiesību aktos, vai pielīdzināts un atzīts par nodarbinātības laikposmam līdzvērtīgu laikposmu, ja attiecīgā persona sava militārā dienesta laikā ir bijusi apdrošināta minētās regulas 1. panta a ) apakšpunkta izpratnē;
               nosacījums, lai “attiecīgā persona būtu vēlākajā no reizēm pabeigusi [..] apdrošināšanas laikposmus [..] atbilstīgi tiem tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem šie pabalsti ir pieprasīti” Regulas Nr. 1408/71 67. panta 3. punkta izpratnē, ar tajā veiktajiem grozījumiem, ir pretrunā pienākumam summēt nodarbinātības laikposmus tikai gadījumā, kad apdrošināšanas laikposms pēc pēdējā apdrošināšanas laikposma, kas pabeigts atbilstoši tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem pabalsti ir pieprasīti, ir pabeigts citā dalībvalstī.

               3)

               pamata lietā esošajos apstākļos Regulas Nr. 1408/71, kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ko groza Regula Nr. 2195/91, 3. pants netiek pārkāpts, ja kompetentā institūcija, pārbaudot tiesības uz bezdarbnieka pabalstiem, neņem vērā, aprēķinot pabeigtus apdrošināšanas laikposmus, obligātā militārā dienesta laikposmu, kas pildīts citā dalībvalstī.

      (1)  OV C 7, 11.1.2003.


title: Lieta T-168/13: Prasība, kas celta 2013. gada 18. martā — EPAW /Komisija

text:
               20.7.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 207/36

         Prasība, kas celta 2013. gada 18. martā — EPAW/Komisija
   (Lieta T-168/13)
   2013/C 207/59
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Platforma pret vēja ģeneratoru parkiem (European Platform Against Windfarms (EPAW)) (Kingscourt, Īrijas Republika) (pārstāvis — C. Kiss, advokāts)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītājas prasījumi:

               —

               anulēt Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Enerģija no atjaunojamiem energoresursiem — būtiska Eiropas enerģijas tirgus sastāvdaļa” COM(2012) 271 un

               —

               anulēt ar Enerģētikas ģenerāldirektorāta starpniecību 2013. gada 21. janvārī nosūtīto Eiropas Komisijas vēstuli Nr. AG/ss ener.c.l(2012) 1664838 uz EPAW pieprasījumu veikt iekšēju pārbaudi.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus.

               1)

               Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas paziņojums COM(2012) 271 esot prettiesisks.

                           —

                           Komisijas paziņojumā COM(2012) 271 atbilstoši Orhūsas konvencijai atjaunojamo energoresursu stratēģijas izstrādē neesot ievērota sabiedrības līdzdalība.

               2)

               Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas paziņojums COM(2012) 271 esot prettiesisks.

                           —

                           Komisijas paziņojums COM(2012) 271 neatbilstot Orhūsas regulai (ES Regula Nr. 1367/2006).

               3)

               Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas vēstule Nr. AG/ss ener.c.l (2012) 1664838 esot prettiesiska.

                           —

                           Komisijas vēstulē esot prettiesiski norādīts, ka, lai administratīvs akts būtu pārbaudāms, pamatojoties uz pieprasījumu veikt iekšēju pārbaudi, saskaņā ar ES Regulu Nr. 1367/2006 tam ir jābūt ES iestādes pieņemtam individuālam tiesību aktam, kas ir juridiski saistošs.


title: Lieta F-127/15: Prasība, kas celta 2015. gada 29. septembrī – ZZ/Komisija

text:
               14.12.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 414/43

         Prasība, kas celta 2015. gada 29. septembrī – ZZ/Komisija
   (Lieta F-127/15)
   (2015/C 414/54)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: ZZ (pārstāvji – C. W. Godfrey, C. Antoine, M. Gomes Lopes, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Strīda priekšmets un apraksts

   Prasība atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru uzlikts disciplinārsods, ieturot EUR 185 no prasītāja pensijas 12 mēnešus, un kurš stājas spēkā prasītāja pensionēšanās datumā sakarā ar neatļautas ārējas darbības veikšanu.

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt Eiropas Komisijas 2014. gada 16. decembra lēmumu ar visām no tā izrietošajām juridiskajām sekām;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta T-563/13: Vispārējās tiesas 2015. gada 10. decembra spriedums – Beļģija/Komisija ELGF — No finansējuma izslēgti izdevumi — Beļģijas izdevumi — Augļi un dārzeņi — Pienākums norādīt pamatojumu — Ražotāju organizācijas atzīšanas nosacījumi — Būtiskas darbības, kuras ražotāju organizācija saņem kā ārpakalpojumu — Izslēdzamā summa — Samērīgums

text:
               1.2.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 38/47

         Vispārējās tiesas 2015. gada 10. decembra spriedums – Beļģija/Komisija
   (Lieta T-563/13) (1)

   (ELGF - No finansējuma izslēgti izdevumi - Beļģijas izdevumi - Augļi un dārzeņi - Pienākums norādīt pamatojumu - Ražotāju organizācijas atzīšanas nosacījumi - Būtiskas darbības, kuras ražotāju organizācija saņem kā ārpakalpojumu - Izslēdzamā summa - Samērīgums)
   (2016/C 038/61)
   Tiesvedības valoda – holandiešu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Beļģijas Karaliste (pārstāvji – J.-C. Halleux un M. Jacobs, pārstāvji, kuriem palīdz F. Tuytschaever un M. Varga, avocats)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – H. Kranenborg un P. Rossi)

      Priekšmets

   Prasība atcelt Komisijas 2013. gada 13. augusta Īstenošanas lēmumu 2013/433/ES, ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 219, 49. lpp.), ciktāl tas attiecas uz Beļģijas Karalistes izdevumiem, vai, katrā ziņā, ierobežot no finansējuma izslēdzamo summu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 367, 14.12.2013.


title: Lieta T-233/13: Vispārējās tiesas 2014. gada 7. jūlija rīkojums – Paul Hartmann /Komisija Prasība atcelt tiesību aktu — Vide — Direktīva 94/62/EK — Iepakojums un izlietotais iepakojums — Direktīva 2013/2/ES — Ar lokanu materiālu aptīti rullīši, caurulītes un cilindri — Tiešas ietekmes neesamība — Nepieņemamība

text:
               15.9.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 315/54

         Vispārējās tiesas 2014. gada 7. jūlija rīkojums – Paul Hartmann/Komisija
   (Lieta T-233/13) (1)

   (Prasība atcelt tiesību aktu - Vide - Direktīva 94/62/EK - Iepakojums un izlietotais iepakojums - Direktīva 2013/2/ES - Ar lokanu materiālu aptīti rullīši, caurulītes un cilindri - Tiešas ietekmes neesamība - Nepieņemamība)
   2014/C 315/91
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Paul Hartmann SA (Châtenois, Francija) (pārstāvji – J.-M. Leprêtre un N. Chahid-Nouraï, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – A. Alcover San Pedro un J.-F. Brakeland)

      Priekšmets

   Prasība daļēji atcelt Komisijas 2013. gada 7. februāra Direktīvu 2013/2/ES par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu I pielikuma grozījumiem (OV L 37, 10. lpp.), ciktāl Komisija ir iekļāvusi ražojumu piemēru sarakstā, kas paskaidro jēdziena “iepakojums” precizējošo kritēriju piemērošanu, ar lokanu materiālu aptītus rullīšus, caurulītes un cilindrus, izņemot tos, kas veidoti kā daļa no ražošanas iekārtas un kurus neizmanto, lai ražojumu iepakotu kā tirdzniecības vienību

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt kā nepieņemamu;

               2)

               Paul Hartmann SA sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 171, 15.6.2013.


title: Lieta F-72/13: Prasība, kas celta 2013. gada 15. jūlijā — ZZ u.c./EIF

text:
               21.9.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 274/32

         Prasība, kas celta 2013. gada 15. jūlijā — ZZ u.c./EIF
   (Lieta F-72/13)
   2013/C 274/54
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāji: ZZ u.c. (pārstāvis — L. Levi, advokāts)

      Atbildētājs: Eiropas Investīciju fonds (EIF)

      Strīda priekšmets un apraksts

   Pirmkārt, prasība atcelt algas lapās ietvertos lēmumus piemērot prasītājiem valdes lēmumu, ar ko ir noteikts algas palielinājums līdz 2,3%, EIF ģenerāldirektora lēmumu, ar kuru ir noteikta jauna nopelnu skala, atbilstoši kurai, kā uzskata prasītāji, alga tiek samazināta par 1–2 %, un EIB padomes lēmumu, ar ko ir noteikta nopelnu skala, atbilstoši kurai, kā uzskata prasītāji, alga tiek samazināta par 1–2 %, kā arī, otrkārt, prasība piespriest EIF samaksāt algas starpību un samaksāt zaudējumu atlīdzību

      Prasītāju prasījumi:

               —

               atcelt lēmumus prasītājiem piemērot EIF valdes 2013. gada 4. februāra lēmumu, ar ko ir noteikts algas palielinājums līdz 2,3%, un EIF ģenerāldirektora lēmumu, ar ko ir noteikta jauna nopelnu skala, atbilstoši kurai, kā uzskata prasītāji, alga tiek samazināta par 1–2 %, — lēmumus, kuri izriet no EIB valdes 2012. gada 18. decembra lēmuma, ar ko ir noteikts algas palielinājums līdz 2,3%, un EIB valdes 2013. gada 29. janvāra lēmuma, ar ko ir noteikta nopelnu skala, atbilstoši kurai, kā uzskata prasītāji, alga tiek samazināta par 1–2 % (iepriekš minētie EIF lēmumi bija ietverti algas lapās par 2013. gada aprīli), kā arī tādā pašā apjomā atcelt visus EIF lēmumus, kas ir ietverti vēlākajās algas lapās;

               —

               piespriest atbildētājam samaksāt algas starpību, kas izriet no iepriekš minētajiem EIF valdes un EIF ģenerāldirektora 2013. gada 4. februāra un EIB valdes 2012. gada 18. decembra, un EIB valdes 2013. gada 29. janvāra lēmumiem salīdzinājumā ar nopelnu skalas “4-3-2-1-0” piemērošanu un “dzeltenās” skalas “5-4-3-1-0” piemērošanu vai, pakārtoti, — attiecībā uz prasītajiem, kuri saņēmuši novērtējumu A, — salīdzinājumā ar nopelnu skalas 3-2-1-0-0 piemērošanu un — attiecībā uz prasītajiem, uz kuriem attiecas “dzeltenā” skala, — salīdzinājumā ar dzelteno skalu “4-3-2-0-0”; šai algas starpībai ir jāpieskaita nokavējuma procenti, sākot no 2013. gada 15. aprīļa un pēc tam — katra mēneša 15. datumā, līdz pilnīgai parāda samaksai, un šie procenti ir jānosaka atbilstoši ECB likmei, kurai ir pieskaitīti 3 punkti;

               —

               piespriest atbildētājam samaksāt zaudējumu atlīdzību par kaitējumu, kas nodarīts tādēļ, ka tika zaudēta pirktspēja, un šis kaitējums ex aequo et bono un provizoriski ir novērtēts kā 1,5 % no katra prasītāja ikmēneša algas;

               —

               ja atbildētājs tos neiesniegs pats, lūgt atbildētājam procesa organizatorisko pasākumu ietvaros iesniegt šādus dokumentus:

               —

               EIF valdes 2001. gada 24. septembra lēmumu, kas attiecas uz EIF darbinieku nodarbinātības statusa pielīdzināšanu;

               —

               EIF 2001. gada 24. septembra lēmumu, ar ko ir organizēta “atbilstoša procedūra”, kura ir paredzēta EIF valdes lēmumā, kas attiecas uz EIF darbinieku nodarbinātības statusa pielīdzināšanu;

               —

               EIF valdes 2013. gada 4. februāra lēmumu, ar ko ir noteikts budžets personālam 2013. gadā;

               —

               EIF ģenerāldirektora lēmumu, ar ko ir noteikta jaunā nopelnu skala 2013. gadam;

               —

               EIB valdes 2012. gada 18. decembra sanāksmes protokolu;

               —

               EIB padomes 2013. gada 29. janvāra sanāksmes protokolu;

               —

               EIB Personāla direktorāta 2013. gada 29. janvāra paziņojumu “personāls/ASP/2013-5”;

               —

               EIB un EIF Corporate Operational Plans 2013-2015. gadam.

               —

               piespriest EIF atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-612/13 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2013. gada 13. septembra spriedumu lietā T-111/11 ClientEarth /Komisija 2013. gada 26. novembrī iesniedza ClientEarth

text:
               8.3.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 71/5

      Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2013. gada 13. septembra spriedumu lietā T-111/11 ClientEarth/Komisija 2013. gada 26. novembrī iesniedza ClientEarth

      (Lieta C-612/13 P)
      (2014/C 71/08)
      Tiesvedības valoda — angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: ClientEarth (pārstāvis — P. Kirch, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas 2013. gada 13. septembra spriedumu lietā T-111/11;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Savas apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzēja norāda trīs pamatus.

                  1)

                  Pirmajā apelācijas sūdzības pamatā tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepareizi interpretējot jēdzienus “izmeklēšana” un “kaitēt [..] izmeklēšanas [..] mērķiem”, kā noteikts Regulas Nr. 1049/2001 (1) 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā.
                  Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kategoriski nospriežot, ka “šī izpēte ir daļa no Komisijas veiktās izmeklēšanas Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma izpratnē”.
                  Šī apelācijas sūdzības pamata pirmajā daļā norādīts, ka Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi jēdzienu “izmeklēšana”.
                  Otrajā daļā norādīts, ka, pat uzskatot, ka izmeklēšana ir notikusi, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepareizi interpretējot jēdzienu “kaitēt”. Vispārējā tiesa esot sasaistījusi [informācijas] atklāšanas konceptu ar kaitēšanu, konkrēti neparādot, kā tieši atklāšana varētu kaitēt izmeklēšanas “mērķim”.

                  2)

                  Otrajā apelācijas sūdzības pamatā tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārkāpjot 4. panta 1., 2. un 4. punktu Orhūsas Konvencijā par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kas parakstīta Orhūsā Dānijā 1998. gada 25. jūnijā un kas ir apstiprināta ar Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmumu 2005/370/EK (2).
                  Šis apelācijas sūdzības pamats sastāv no piecām daļām. Pirmā daļa ir par to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ierobežotā veidā piemērojot pienākumu interpretēt Orhūsas Konvencijas 4. panta 4. punkta c) apakšpunktu. Otrā daļa ir par Vispārējās tiesas nepareizi piemēroto aplūkotā pasākuma atbilstoši Orhūsas konvencijai. Trešā daļa ir par to, ka Vispārējā tiesa esot kļūdījusies attiecībā uz savu pienākumu interpretēt Orhūsas konvenciju saskaņā ar starptautiskajām paražu tiesībām. Ceturtā daļa ir par tās kļūdaino atteikumu tieši piemērot Orhūsas konvencijas 4. pantu un 4. panta 4. punkta c) apakšpunktu. Piektā daļa ir par Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, akceptējot atkāpi no Orhūsas konvencijas piemērošanas, kas ir pamatota ar Eiropas Savienības “īpašām iezīmēm”.

                  3)

                  Trešajā apelācijas sūdzības pamatā tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Regulas Nr. 1367/2006 (3) 6. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta beigas un 4. panta 3. punktu.
                  Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pamatojot savu atteikumu atzīt sevišķu interešu esamību [informācijas] atklāšanā tikai ar prasītāja izvirzīto argumentu analīzi. Šī pieeja esot pretrunā Regulas Nr. 1049/2001 normām, kā arī atbilstošajai judikatūrai. Faktiski, prasītājas šajā ziņā norādītie argumenti paši par sevi nevar būt iemesls, kādēļ tiek noliegta sevišķu sabiedrības interešu esamība, jo likumā prasītājam nav noteikts pienākums pierādīt sevišķus apstākļus. Iesaistīto interešu [informācijas] atklāšanā līdzsvarošana ir jāveic atbilstīgajai iestādei.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regula (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.).

         (2)  Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmums 2005/370/EK par to, ka Eiropas Kopienas vārdā noslēdz Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV L 124, 1. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 6. septembra Regula (EK) Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV L 264, 13. lpp.).


title: Lieta C-118/16: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 25. februārī iesniedza Østre Landsret (Dānija) – X Denmark A/S/Skatteministeriet

text:
               25.7.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 270/25

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 25. februārī iesniedza Østre Landsret (Dānija) – X Denmark A/S/Skatteministeriet

   (Lieta C-118/16)
   (2016/C 270/31)
   Tiesvedības valoda – dāņu

      Iesniedzējtiesa

      Østre Landsret

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: X Denmark A/S

      Atbildētāja: Skatteministeriet

      Prejudiciālie jautājumi

               1.

               Vai Direktīvas 2003/49/EK (1) 1. panta 1. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts rezidente uzņēmējsabiedrība, uz kuru attiecas šīs direktīvas 3. pants, un kura tādos apstākļos kā šajā lietā saņem procentus no meitasuzņēmuma citā dalībvalstī, ir šo procentu “īpašuma beneficiārs” Direktīvas izpratnē?

                           1.1.

                           Vai jēdziens “īpašuma beneficiārs” Direktīvas 2003/49/EK 1. panta 1. punktā, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 4. punktu, ir jāinterpretē saskaņā ar atbilstīgo jēdzienu ESAO 1977. gada Nodokļu paraugkonvencijas 11. pantā?

                           1.2.

                           Ja uz 1.1. jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, vai šis jēdziens ir jāinterpretē, ņemot vērā tikai komentāru par 1977. gada Nodokļu paraugkonvencijas 11. pantu (8. punkts), vai arī šajā interpretācijā var ņemt vērā turpmākos komentārus, tostarp 2003. gadā veiktos papildinājumus par “starpnieksabiedrībām” (8.1. punkts, tagad 10.1. punkts) un 2014. gadā veiktos papildinājumus par “līgumsaistībām vai juridiskām saistībām” (10.2. punkts)?

                           1.3.

                           Ja 2003. gada komentārus var ņemt vērā interpretācijā, vai nosacījums uzskatīt, ka uzņēmējsabiedrība nav “īpašuma beneficiārs” Direktīvas 2003/49/EK izpratnē, ir apstāklis, ka faktiski ir bijusi līdzekļu novirzīšana tām personām, kuras valsts, kur procentu maksātājs ir rezidents, uzskata par attiecīgo procentu “īpašuma beneficiāriem”, un, ja tā ir, vai papildu nosacījums ir tāds, ka faktiskā nodošana notiek brīdī, kas laika ziņā ir tuvu procentu maksājumam, un/vai notiek kā procentu maksājums?

                                       1.3.1.

                                       Kāda nozīme šajā sakarā ir tam, ka pašu kapitāls tiek izmantots aizdevumam, ka attiecīgie procenti tiek iegrāmatoti pamatsummā (“kapitalizēti”), ka procentu saņēmējs pēc tam ir veicis pārskaitījumu uzņēmējsabiedrību grupas ietvaros savam mātesuzņēmumam, kas ir tās pašas valsts rezidents, nolūkā koriģēt peļņu nodokļu vajadzībām saskaņā ar attiecīgajā valstī spēkā esošajiem noteikumiem, ka attiecīgie procenti pēc tam tiek pārvērsti aizņēmējas uzņēmējsabiedrības kapitālā, ka procentu saņēmējam ir bijušas līgumiskas vai juridiskas saistības nodot procentus citai personai, un ka lielākā daļa personu, kuras valsts, kur procentu maksātājs ir rezidents, uzskata par procentu “īpašuma beneficiāriem”, ir rezidenti citās dalībvalstīs vai citās valstīs, ar kurām Dānija ir noslēgusi konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu tā, ka saskaņā ar Dānijas nodokļu tiesību aktiem nebūtu pamata ieturēt nodokli ienākuma gūšanas vietā, ja šīs personas būtu aizdevējas un tādējādi būtu saņēmušas procentus tieši?

                           1.4.

                           Izvērtējot jautājumu par to, vai procentu saņēmējs ir jāuzskata par “īpašuma beneficiāru” Direktīvas izpratnē, kāda nozīme būtu tam, ja iesniedzējtiesa pēc lietas faktisko apstākļu izvērtēšanas secinātu, ka saņēmējam (nepastāvot līgumiskām vai juridiskām saistībām saņemtos procentus nodot citai personai) nebija “pilnīgas” tiesības “izmantot un lietot” procentus, kā minēts 2014. gada komentāros par 1977. gada Nodokļu paraugkonvenciju?

               2.

               Vai priekšnoteikums tam, lai dalībvalsts atsauktos uz Direktīvas 5. panta 1. punktu par valstu noteikumu piemērošanu attiecībā uz krāpšanas vai ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu vai Direktīvas 5. panta 2. punktu, ir fakts, ka attiecīgā dalībvalsts ir pieņēmusi konkrētu valsts noteikumu, ar kuru tiek īstenots Direktīvas 5. pants, vai ka valsts tiesību aktos ir ietverti vispārēji noteikumi vai principi par krāpšanu, ļaunprātīgu izmantošanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, kurus var interpretēt saskaņā ar 5. pantu?

                           2.1.

                           Ja atbilde uz 2. jautājumu ir apstiprinoša, vai Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu, kurā ir paredzēts, ka ierobežots nodokļu maksāšanas pienākums par procentu ienākumiem neietver “procentus, kas netiek aplikti ar nodokļiem [..] saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK par kopīgu nodokļu sistēmu, ko piemēro procentu un honorāru maksājumiem, kurus veic asociēti uzņēmumi dažādās dalībvalstīs”, var uzskatīt par šīs direktīvas 5. pantā minēto īpašu valsts noteikumu?

               3.

               Vai tāds noteikums konvencijā par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas ir noslēgta starp divām dalībvalstīm un izstrādāta atbilstoši ESAO Nodokļu paraugkonvencijai, saskaņā ar kuru procentu aplikšana ar nodokļiem ir atkarīga no tā, vai procentu saņēmējs ir uzskatāms par procentu īpašuma beneficiāru, ir līguma noteikums pret ļaunprātīgu izmantošanu, uz kuru attiecas šīs direktīvas 5. pants?

               4.

               Vai tā ir ļaunprātīga izmantošana u.c., saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK, ja dalībvalstī, kuras rezidents ir procentu maksātājs, tiek pieļauti nodokļu atskaitījumi attiecībā uz procentiem, bet procenti tajā dalībvalstī, kur procentu saņēmējs ir rezidents, netiek aplikti ar nodokli?

               5.

               Vai uz uzņēmējsabiedrību, kas ir Luksemburgas rezidente, kas saskaņā ar Luksemburgas komerctiesību aktiem ir izveidota un reģistrēta kā “société en commandite par actions” (S.C.A.) un kas ir arī klasificēta kā “société d’investissement en capital à risque” (SICAR) saskaņā ar Luksemburgas 2004. gada 15. jūnija Likumu par riska kapitāla ieguldījumu sabiedrību (SICAR), attiecas Direktīva 2003/49/EK?

                           5.1

                           Ja atbilde uz 5. jautājumu ir apstiprinoša, vai Luksemburgas “S.C.A./SICAR” var būt procentu “īpašuma beneficiārs” saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK, pat ja dalībvalsts, kurā procentu maksājumus veicošā uzņēmējsabiedrība ir rezidents, uzskata, ka attiecīgā uzņēmējsabiedrība ir nodokļu ziņā pārskatāma struktūra saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem?

                           5.2

                           Ja atbilde uz 1. jautājumu ir noliedzoša, un līdz ar to procentus saņemošā uzņēmējsabiedrība netiek uzskatīta par attiecīgo procentu “īpašuma beneficiāru”, vai S. C. A./SICAR tādos apstākļos kā šajā lietā ir uzskatāma par attiecīgo procentu “īpašuma beneficiāru” šīs direktīvas izpratnē?

               6.

               Vai dalībvalstij, kura nevēlas atzīt, ka uzņēmējsabiedrība citā dalībvalstī ir īpašuma beneficiārs, un apgalvo, ka uzņēmējsabiedrība citā dalībvalstī ir tā saucamā mākslīgā starpnieksabiedrība, saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK vai EK līguma 10. pantu, ir pienākums paziņot, ko dalībvalsts šajā gadījumā uzskata par īpašuma beneficiāru?

               7.

               Ja tiek uzskatīts, ka uzņēmējsabiedrība, kura ir dalībvalsts rezidents (mātesuzņēmums), faktiski nav atbrīvota no nodokļa ienākuma gūšanas vietā saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK attiecībā uz procentu maksājumiem, kas saņemti no uzņēmējsabiedrības, kura ir citas dalībvalsts rezidents (meitasuzņēmuma), un tiek uzskatīts, ka pēdējās minētās dalībvalsts mātesuzņēmumam ir ierobežots nodokļu maksāšanas pienākums par šiem procentiem minētajā dalībvalstī, vai EK līguma 43. pants, to lasot kopsakarā ar EK līguma 48. pantu, nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru pēdējā minētā dalībvalsts pieprasa par nodokļa ieturēšanu ienākuma gūšanas vietā atbildīgajai uzņēmējsabiedrībai (meitasuzņēmumam) nokavētas ieturamā nodokļa samaksas gadījumā samaksāt nokavējuma procentus atbilstoši likmei, kas ir augstāka nekā nokavējuma procentu likme, ko dalībvalsts piemēro prasījumiem par uzņēmumu ienākuma nodokli (kurš attiecas arī uz ienākumiem no procentiem), kas ir vērsti pret uzņēmējsabiedrību, kura ir tās pašas dalībvalsts rezidents?

               8.

               Ja tiek uzskatīts, ka uzņēmējsabiedrība, kura ir dalībvalsts rezidents (mātesuzņēmums), faktiski nav atbrīvota no nodokļa ienākuma gūšanas vietā saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK par procentu maksājumiem, kas ir saņemti no uzņēmējsabiedrības, kura ir citas dalībvalsts rezidents (meitasuzņēmums), un tiek uzskatīts, ka pēdējās minētās dalībvalsts mātesuzņēmums ir nodokļu maksātājs ar ierobežotu nodokļu maksāšanas pienākumu par šiem procentiem minētajā dalībvalstī, vai EK līguma 43. pants, to lasot kopsakarā ar EK līguma 48. pantu (pakārtoti, EK līguma 56. pantu), apskatot atsevišķi vai kopumā, nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru:

                           a)

                           pēdējā no minētajām dalībvalstīm pieprasa, lai procentus maksājošā persona par procentiem ietur nodokli ienākuma gūšanas vietā, un liek šai personai uzņemties atbildību attiecībā pret iestādēm par ienākuma gūšanas vietā neieturēto nodokli, savukārt šāda pienākuma ieturēt nodokli ienākuma gūšanas vietā nav, ja procentu saņēmējs ir rezidents pēdējā no minētajām dalībvalstīm?

                           b)

                           mātesuzņēmumam pēdējā no minētajām dalībvalstīm nebūtu jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodokļa avansa maksājumi pirmo divu finanšu gadu laikā un būtu jāsāk maksāt uzņēmumu ienākuma nodoklis tikai daudz vēlāk, nekā nodokļu maksāšanas termiņš ienākuma gūšanas vietā?

                     Eiropas Savienības Tiesa tiek lūgta atbildi uz 7. jautājumu iekļaut atbildē uz 8. jautājumu.

      (1)  Padomes 2003. gada 2. jūnija Direktīva 2003/49/EK par kopīgu nodokļu sistēmu, ko piemēro procentu un honorāru maksājumiem, kurus veic asociēti uzņēmumi dažādās dalībvalstīs (OV L 157, 26.6.2003., 49. lpp.).


title: Lieta T-151/15: Vispārējās tiesas 2017. gada 15. marta rīkojums – EFB/Komisija

text:
               8.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 144/61

         Vispārējās tiesas 2017. gada 15. marta rīkojums – EFB/Komisija
   (Lieta T-151/15) (1)

   (2017/C 144/89)
   Tiesvedības valoda – angļu
   Otrās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 190, 8.6.2015.


title: Lieta T-195/13: Prasība, kas celta 2013. gada 3. aprīlī — dm-drogerie markt /ITSB — V-Contact ( “CAMEA” )

text:
               15.6.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 171/31

         Prasība, kas celta 2013. gada 3. aprīlī — dm-drogerie markt/ITSB — V-Contact (“CAMEA”)
   (Lieta T-195/13)
   2013/C 171/58
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: dm-drogerie markt GmbH & Co. KG (Karlsruhe, Vācija) (pārstāvji — B. Beinert un O. Bludovsky, advokāti)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece: V-Contact Kft (Szada, Ungārija)

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2013. gada 17. janvāra lēmumu (apelācija saistībā ar iebildumu procesu Nr. R 452/2012-1) un, grozot to, anulēt prasītājas preču zīmi;

               —

               pakārtoti, atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2013. gada 17. janvāra lēmumu (apelācija saistībā ar iebildumu procesu Nr. R 452/2012-1) un nodot lietu atpakaļ ITSB;

               —

               pakārtoti, atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2013. gada 17. janvāra lēmumu (apelācija saistībā ar iebildumu procesu Nr. R 452/2012-1).

      Pamati un galvenie argumenti

      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: vārdiska preču zīme “CAMEA” tostarp attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 5. un 16. klasē — Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums Nr. 9 279 928

      Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece: prasītāja

      Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: starptautiska reģistrācija, ko tostarp attiecina uz Eiropas Savienību un kas attiecas uz precēm, kas ietilpst 3., 5. un 8. klasē

      Iebildumu nodaļas lēmums: iebildumus noraidīt

      Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt

      Izvirzītie pamati: Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts


title: Jauna Tiesas tiesneša stāšanās amatā

text:
               23.2.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 51/2

         Jauna Tiesas tiesneša stāšanās amatā
   (2008/C 51/02)
   Ar Eiropas Kopienu dalībvalstu valdību pārstāvju 2007. gada 5. decembra lēmumu (1) ieceltais Eiropas Kopienu Tiesas tiesnesis Žans Žaks Kasels [Jean-Jacques Kasel] 2008. gada 14. janvārī nodeva zvērestu Tiesai.

      (1)  OV L 325, 2007. gada 11. decembra, 89. lpp.


title: Tiesnešu sadalījums palātās

text:
               10.11.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 269/40

         Tiesnešu sadalījums palātās
   (2007/C 269/70)
   2007. gada 19. un 25. septembrī Pirmās instances tiesa nolēma uz laiku no 2007. gada 25. septembra līdz 2010. gada 31. augustam izveidot astoņas palātas, kurās ir pieci tiesneši, un astoņas plātas, kurās ir trīs tiesneši, un tiesnešus tajās sadalīt šādi:
   1. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   V. Tīli, palātas priekšsēdētāja, F. Deuss [F. Dehousse], I. Višņevska-Bjalecka [I. Wiszniewska-Białecka], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso], tiesneši.
   1. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   V. Tīli, palātas priekšsēdētāja;
   F. Deuss, tiesnesis;
   I. Višņevska-Bjalecka, tiesnese.
   2. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   I. Pelikānova, palātas priekšsēdētāja, F. Deuss, I. Višņevska-Bjalecka, K. Jirimēe un S. Soldevila Fragoso, tiesneši.
   2. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   I. Pelikānova, palātas priekšsēdētāja;
   K. Jirimēe, tiesnese;
   S. Soldevila Fragoso, tiesnesis.
   3. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   J. Azizi, palātas priekšsēdētājs, Dž. D. Kuks [J. D. Cooke], E. Kremona [E. Cremona], I. Labucka un S. Frimods Nīlsens [S. Frimodt Nielsen], tiesneši.
   3. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   J. Azizi, palātas priekšsēdētājs;
   E. Kremona, tiesnese;
   S. Frimods Nīlsens, tiesnesis.
   4. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   O. Cūcs, palātas priekšsēdētājs, Dž. D. Kuks, E. Kremona, I. Labucka un S. Frimods Nīlsens, tiesneši.
   4. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   O. Cūcs, palātas priekšsēdētājs;
   Dž. D. Kuks, tiesnesis;
   I. Labucka, tiesnese.
   5. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   M. Vilars, palātas priekšsēdētājs, V. Vadapals [V. Vadapalas], M. Preks [M. Prek], T. Čipevs [T. Tchipev] un V. Čuke [V. Ciucă], tiesneši.
   5. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   M. Vilars, palātas priekšsēdētājs;
   M. Preks, tiesnesis;
   V. Čuke, tiesnesis.
   6. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   A. Meijs, palātas priekšsēdētājs, V. Vadapals, M. Preks, T. Čipevs un V. Čuke, tiesneši.
   6. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   A. Meijs, palātas priekšsēdētājs;
   V. Vadapals, tiesnesis;
   T. Čipevs, tiesnesis.
   7. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   N. Dž. Forvuds, palātas priekšsēdētājs, D. Švābi [D. Šváby], S. Papasavs [S. Papasavvas], E. Moavero Milanēzi [E. Moavero Milanesi], N. Vāls [N. Wahl], A. Ditrihs [A. Dittrich] un L. Trišo [L. Truchot], tiesneši.
   7. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   N. Dž. Forvuds, palātas priekšsēdētājs;

               a)

               D. Švābi un E. Moavero Milanēzi, tiesneši.

               b)

               D. Švābi un L. Trišo, tiesneši.

               c)

               E. Moavero Milanēzi un L. Trišo, tiesneši.

         8. palāta paplašinātā sastāvā, kurā ir pieci tiesneši:
   M. E. Martinša Ribeiru, palātas priekšsēdētāja, D. Švābi, S. Papasavs, E. Moavero Milanēzi, N. Vāls, A. Ditrihs un L. Trišo, tiesneši.
   8. palāta, kurā ir trīs tiesneši:
   M. E. Martinša Ribeiru, palātas priekšsēdētāja;

               a)

               S. Papasavs un N. Vāls, tiesneši.

               b)

               S. Papasavs un A. Ditrihs, tiesneši.

               c)

               N. Vāls un A. Ditrihs, tiesneši.

         7. un 8. palātā paplašinātā sastāvā, kurās ir pieci tiesneši, palātas priekšsēdētājs lietu izskata kopā ar trim tiesnešiem no sastāva, kas sākotnēji saņēmis lietu iztiesāšanai, ceturto šīs palātas tiesnesi un tiesnesi no citas palātas, kurā ir četri tiesneši. Pēdējais minētais tiesnesis, kas nav palātas priekšsēdētājs, tiek norīkots uz vienu gadu, ievērojot rotācijas kārtību saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 6. pantā paredzētajiem noteikumiem.
   7. un 8. palātu, kurās ir trīs tiesneši, veido palātas priekšsēdētājs kopā ar a), b) vai c) punktā minētajiem tiesnešiem pēc kārtas atkarībā no tiesas sastāva, kurā ietilpst tiesnesis referents. Lietās, kurās palātas priekšsēdētājs ir tiesnesis referents, palātu veido palātas priekšsēdētājs pārmaiņus kopā ar katrā punktā minētajiem tiesnešiem atbilstoši lietu reģistrēšanas kārtībai, ņemot vērā savstarpēji saistītās lietas.


title: Lieta C-541/10 P: Tiesas (piektā palāta) 2011. gada 30. septembra rīkojums — Sociedade Quinta do Portal, SA /Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi), Vallegre, Vinhos do Porto SA (Apelācija — Kopienas preču zīme — Regula (EK) Nr. 207/2009 — 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts — Kopienas vārdiska preču zīme “PORTO ALEGRE” — Agrāka valsts vārdiska preču zīme “VISTA ALEGRE” — Relatīvs atteikuma pamatojums — Sajaukšanas iespēja — Preču zīmes atzīšana par spēkā neesošu)

text:
               28.1.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 25/23

      Tiesas (piektā palāta) 2011. gada 30. septembra rīkojums — Sociedade Quinta do Portal, SA/Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi), Vallegre, Vinhos do Porto SA

      (Lieta C-541/10 P) (1)

      (Apelācija - Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 207/2009 - 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Kopienas vārdiska preču zīme “PORTO ALEGRE” - Agrāka valsts vārdiska preču zīme “VISTA ALEGRE” - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Preču zīmes atzīšana par spēkā neesošu)
      (2012/C 25/39)
      Tiesvedības valoda — portugāļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Sociedade Quinta do Portal, SA (pārstāvis — F. Bolota Belchior, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvji — P. López Ronda un G. Macias Bonilla, advokāti) un Vallegre, Vinhos do Porto SA

         Priekšmets

      Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2010. gada 8. septembra spriedumu lietā T-369/09 Quinta do Portal/ITSB — Vallegre, ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 18. jūnija lēmumu lietā R 1012/2008-1 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Vallegre, Vinhos do Porto, SA un Sociedade Quinta do Portal, SA

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  Quinta do Portal SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 38, 5.02.2011.


title: Tiesas spriedums (2014. gada 10. novembris) lietā E-2/14 – EBTA Uzraudzības iestāde pret Islandi (Līgumslēdzējas puses saistību neizpilde – Direktīva 2005/35/EK – Pasākumu neīstenošana)

text:
               13.5.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 158/13

         TIESAS SPRIEDUMS
   (2014. gada 10. novembris)
   lietā E-2/14
   EBTA Uzraudzības iestāde pret Islandi
   (Līgumslēdzējas puses saistību neizpilde – Direktīva 2005/35/EK – Pasākumu neīstenošana)
   (2015/C 158/07)
   Lietā E-2/14 EBTA Uzraudzības iestāde pret Islandi attiecībā uz PRASĪBU paziņot, ka, noteiktajā laikā nepieņemot pasākumus un/vai nekavējoties nepaziņojot EBTA Uzraudzības iestādei par visiem pasākumiem, kas ir vajadzīgi, lai īstenotu aktu, kurš minēts Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu XIII pielikuma 56.v punktā (Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīva 2005/35/EK par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu par pārkāpumiem) un pielāgots Līgumam ar tā 1. protokolu un EEZ Apvienotās komitejas 2009. gada 29. maija Lēmumu Nr. 65/2009, Islande nav izpildījusi saistības saskaņā ar minēto aktu un EEZ līguma 7. pantu, Tiesa, kuras sastāvā ir priekšsēdētājs Carl Baudenbacher, tiesneši Per Christiansen (tiesnesis referents) un Páll Hreinsson, 2014. gada 10. novembrī pasludināja spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda.
   Ar šo Tiesa:

               1.

               paziņo, ka Islande, noteiktajā termiņā nepieņemot pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai īstenotu aktu, kas minēts Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu XIII pielikuma 56.v punktā (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/35/EK (2005. gada 7. septembris) par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu par pārkāpumiem) un kas pielāgots Līgumam ar tā 1. protokolu un ar EEZ Apvienotās komitejas 2009. gada 29. maija Lēmumu Nr. 65/2009, nav izpildījusi saistības saskaņā ar minēto aktu un EEZ līguma 7. pantu;

               2.

               piespriež Islandei segt tiesāšanās izdevumus.