title: Tiesas spriedums (sestā palāta), 2017. gada 15. jūnijs.#Tiesvedība, ko ierosināja Ilves Jakelu Oy.#Korkein hallinto-oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 97/67/EK – 9. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pasta pakalpojumi – Universālā pakalpojuma un pamatprasību jēdzieni – Vispārējās un individuālas atļaujas – Atļauja sniegt pasta pakalpojumus, izpildot individuāli noslēgtos līgumus – Izvirzītie nosacījumi.#Lieta C-368/15.

text:
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2017. gada 15. jūnijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 97/67/EK – 9. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pasta pakalpojumi – Universālā pakalpojuma un pamatprasību jēdzieni – Vispārējās un individuālas atļaujas – Atļauja sniegt pasta pakalpojumus, izpildot individuāli noslēgtos līgumus – Izvirzītie nosacījumi
Lieta C‑368/15
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa, Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 10. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 14. jūlijā, tiesvedībā, kuru ierosināja

Ilves Jakelu Oy,
piedaloties

Liikenne‑ ja viestintäministeriö.
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Regans [E. Regan], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents) un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–        Ilves Jakelu Oy vārdā – H. Piekkala un I. Aalto-Setälä, asianajajat,
–        Somijas valdības vārdā – H. Leppo, pārstāve,
–        Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kam palīdz S. Fiorentino, avvocato dello Stato,
–        Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–        Norvēģijas valdības vārdā – I. Thue un C. Rydning, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – P. Costa de Oliveira un P. Aalto, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvu 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai (OV 1998, L 15, 14. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 20. februāra Direktīvu 2008/6/EK (OV 2008, L 52, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 97/67”).

2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prasību, ko Ilves Jakelu Oy ir cēlusi par valtioneuvosto (Ministru padome, Somija) 2017. gada 30. janvāra lēmumu, ar kuru pasta licence tika pakļauta nosacījumam par noteiktu prasību ievērošanu.
 Atbilstošās tiesību normas

 Savienības tiesības

3        Direktīvas 97/67 preambulas 15. apsvērums ir formulēts šādi:
“tā kā šīs direktīvas nosacījumi, kas attiecas uz vispārējo [universālo] pakalpojumu sniegšanu, neskar vispārējo [universālo] pakalpojumu operatoru tiesības apspriest līgumus ar klientiem individuāli”.

4        Saskaņā ar minētās direktīvas 2. pantu:
“Šajā direktīvā tiek piemērotas šādas definīcijas:
[..]
13)      “Vispārējā [universālā] pakalpojuma sniedzējs” ir valsts vai privāts pasta pakalpojumu sniedzējs, kurš dalībvalstī sniedz vispārēju [universālo] pasta pakalpojumu vai kādu tā daļu un kura identitāte ir paziņota Komisijai saskaņā ar 4. pantu.
14)      “Atļauja” ir jebkura atļauja, ar ko nosaka tiesības un pienākumus, kuri ir specifiski pasta nozarei, un kas ļauj uzņēmumiem sniegt pasta pakalpojumus un, attiecīgā gadījumā, izveidot un/vai ekspluatēt iestāžu tīklus šādu pakalpojumu sniegšanai, un kas var būt vispārēja atļauja vai individuāla licence saskaņā ar šādu definīciju:
–        “vispārēja atļauja” – neatkarīgi no tā, vai to reglamentē ar noteiktas pakalpojumu grupas licenci vai ar vispārējiem tiesību aktiem un vai ar šādu reglamentāciju izvirza prasību par reģistrēšanas vai deklarēšanas procedūrām – ir atļauja, kas attiecīgajam uzņēmumam neuzliek pienākumu no attiecīgās valsts regulatīvās iestādes saņemt skaidru lēmumu pirms to tiesību izmantošanas, kuras izriet no atļaujas,
–        “individuāla licence” ir atļauja, ko piešķīrusi attiecīgās valsts regulatīvā iestāde un ar ko pasta pakalpojumu sniedzējam piešķir īpašas tiesības, vai ar ko uz šā uzņēmuma darbībām attiecina īpašus pienākumus, ar kuriem attiecīgos gadījumos papildina vispārējo atļauju, ja pasta pakalpojumu sniedzējs nevar izmantot attiecīgās tiesības, pirms tas ir saņēmis attiecīgās valsts regulatīvās iestādes lēmumu.
[..]
19)      “Pamatprasības” ir vispārīgi iemesli, kas nav ekonomiski iemesli un kas var rosināt kādu dalībvalsti piemērot nosacījumus pasta pakalpojumu sniegšanai. Šie iemesli ir korespondences noslēpums, tīkla drošība saistībā ar bīstamu preču pārvadāšanu, nodarbinātības noteikumu ievērošana, sociālā nodrošinājuma shēmas, kas noteiktas normatīvajos vai administratīvajos aktos un/vai koplīgumos, par kuriem valsts līmenī panākta vienošanās starp sociālajiem partneriem saskaņā ar Kopienas un attiecīgās valsts tiesību aktiem, un – pamatotos gadījumos – datu aizsardzība, vides aizsardzība un reģionālā plānošana. Datu aizsardzība var ietvert personas datu aizsardzību, nosūtītās vai glabātās informācijas konfidencialitāti un privātās dzīves aizsardzību;
[..].”

5        Direktīvas 97/67 2. nodaļa attiecas uz universālo pakalpojumu. Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis savā teritorijā nodrošina to, ka lietotājiem ir tiesības uz vispārējiem [universālajiem] pakalpojumiem, kas saistīti ar noteiktas kvalitātes pastāvīgo pasta pakalpojumu sniegšanu par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās.
[..]
4.      Katra dalībvalsts pieņem pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka vispārējos [universālajos] pakalpojumos ietilpst vismaz šādi:
–        to pasta sūtījumu savākšana, šķirošana, pārvadāšana un piegāde, kuru svars ir līdz diviem kilogramiem,
–        to pasta paku savākšana, šķirošana, pārvadāšana un piegāde, kuru svars ir līdz desmit kilogramiem,
–        ierakstīto sūtījumu un apdrošināto sūtījumu pakalpojumi.”

6        Minētās direktīvas 9. pantā ir paredzēts:
“1.      Attiecībā uz pakalpojumiem, kas nepieder pie vispārējā [universālā] pakalpojuma, dalībvalstis var ieviest vispārīgas [vispārējās] atļaujas, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu pamatprasību ievērošanu.
2.      Attiecībā uz pakalpojumiem, kas pieder pie vispārējā [universālā] pakalpojuma, dalībvalstis var ieviest atļauju procedūras, tostarp individuālas licences, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu pamatprasību ievērošanu un nodrošinātu vispārējā [universālā] pakalpojuma sniegšanu.
Piešķirot atļaujas, var:
–        piemērot vispārējā [universālā] pakalpojuma sniegšanas saistības,
–        ja nepieciešams un ja tas ir pamatoti, piemērot prasības attiecībā uz attiecīgo pakalpojumu kvalitāti, pieejamību un izpildi,
–        attiecīgā gadījumā noteikt pienākumu veikt finansiālu iemaksu 7. pantā minētajos izmaksu sadales mehānismos, ja vispārējā [universālā] pakalpojuma sniegšana rada tīrās izmaksas un ir negodīgs finansiāls slogs saskaņā ar 4. pantu norādītajam(‑iem) vispārējo [universālo] pakalpojumu sniedzējam(‑iem),
–        attiecīgos gadījumos noteikt pienākumu finansiāli piedalīties 22. pantā minētās valsts regulatīvās iestādes darbības izmaksu segšanā,
–        attiecīgā gadījumā noteikt pienākumu ievērot attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktos darba apstākļus.
Saistības un prasības, kas minētas pirmajā ievilkumā un 3. pantā, var piemērot vienīgi norādītajiem vispārējā [universālā] pakalpojuma sniedzējiem.
Izņemot attiecībā uz uzņēmumiem, kas saskaņā ar 4. pantu ir norādīti kā vispārējā [universālā] pakalpojuma sniedzēji, atļaujas nedrīkst:
–        būt ierobežotas skaita ziņā,
–        attiecībā uz vieniem un tiem pašiem vispārējā [universālā] pakalpojuma elementiem vai attiecīgās valsts teritorijas daļām noteikt gan vispārējā [universālā] pakalpojuma saistības, gan finansiālas iemaksas izmaksu sadales mehānismos,
–        dublēt nosacījumus, ko uzņēmumiem piemēro saskaņā ar citiem attiecīgās valsts tiesību aktiem, kas nav saistīti ar nozari,
–        piemērot tehniskus vai darbības nosacījumus, kas nav nepieciešami šajā direktīvā paredzēto pienākumu izpildei.
3.      Procedūras, saistības un prasības, kas minētas 1. un 2. punktā, ir pārredzamas, pieejamas, nediskriminējošas, proporcionālas, precīzas un skaidras, iepriekš publiskotas un pamatotas ar objektīviem kritērijiem. Dalībvalstis nodrošina to, ka pretendentam dara zināmus atļaujas atteikuma vai pilnīgas vai daļējas atsaukšanas iemeslus, un nosaka pārsūdzēšanas procedūru.”

7        Direktīvas 2008/6 preambulas 33. apsvērumā ir paredzēts:
“Ir jāatļauj dalībvalstīm piešķirt vispārējās atļaujas un individuālas licences pamatoti un proporcionāli paredzētajam mērķim. [..]”
 Somijas tiesības

8        Saskaņā ar postilaki (415/2011) redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu norises laikā (turpmāk tekstā – “Likums 415/2011”) 1. panta pirmo daļu tā mērķis ir nodrošināt pasta pakalpojumu, it īpaši universālā pakalpojuma, pieejamību visā valstī ar vienādiem nosacījumiem.

9        Atbilstoši Likuma 415/2011 3. pantam jebkādu tādu pasta pakalpojumu sniegšanai, kas ietver vēstuļu korespondences nosūtīšanu, ir nepieciešama licence. Saskaņā ar minētā likuma 4. panta pirmo daļu pieteikums par pasta pakalpojumu licences izsniegšanu ir jāiesniedz valtioneuvosto. Par tās piešķiršanu netiek publicēts paziņojums.

10      Atbilstoši Likuma 415/2011 6. pantam licence ir jāizsniedz, ja:
“1)      pieteicējs ir komercsabiedrība vai apvienība, kuras rīcībā ir pietiekami ekonomiskie resursi, lai pildītu pasta uzņēmuma pienākumus;
2)      nav nekādu pamatotu iemeslu šaubīties par pieteicēja spēju ievērot pasta pakalpojumu sniegšanai piemērojamos noteikumus un prasības;
3)      pieteicējs spēj nodrošināt regulāru pakalpojumu sniegšanu atbilstoši licencei;
4)      pieteiktās licences aptvertā teritorija atbilst 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem;
5)      valdībai nav kāda īpaša pamata aizdomām, ka licences piešķiršana varētu radīt acīmredzamus riskus valsts drošībai.”

11      Likuma 415/2011 9. pants attiecas uz licences saturu. Saskaņā ar šī 9. panta otrās daļas 5. punktu valtioneuvosto licencē ir jānorāda pienākumi, kas papildina šī likuma normās vai uz tā pamata pieņemtajās normās paredzēto un kas attiecas uz jebkādu citu prasību, kura ir līdzīga šī 9. panta otrās daļas 1.–4. punktā uzskaitītajām un kura ir nepieciešama, lai nodrošinātu pakalpojumu kvalitāti, pieejamību un efektivitāti.
 Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

12      Ar 2014. gada 30. janvāra lēmumu valtioneuvosto piešķīra Ilves Jakelu licenci, kas tai ļāva sniegt pasta pakalpojumus saistībā ar vēstuļu korespondences sūtīšanu Likuma 415/2011 3. panta izpratnē. Šīs licences 1. klauzulā ir uzskaitītas pašvaldības Somijas teritorijā, ko aptver pieteiktā licence. Saskaņā ar minētās licences 2. klauzulu, kas attiecas uz darbību apjomu, Ilves Jakelu ir tiesīga sniegt šajā teritorijā pasta pakalpojumus neierobežotā apjomā par labu klientiem, ar kuriem tā noslēgusi līgumu.

13      Minētās licences 4.–8. klauzulas mērķis ir nodrošināt pasta pakalpojumu kvalitāti, pieejamību un efektivitāti. Saskaņā ar šīs pašas licences 4. klauzulu Ilves Jakelu, pirms tā sāk vēstuļu korespondences piegādes pakalpojumu sniegšanu, ir jānoformulē piegādes nosacījumi. Atbilstoši licences, kas izsniegta ar 2014. gada 30. janvāra lēmumu, 5. klauzulai Ilves Jakelu ir jānodrošina, ka tās pakalpojumi ir organizēti tā, lai neizsniegtās vēstules tiktu piegādātas vismaz vienreiz nedēļā, izņemot svētku dienas. Saskaņā ar šīs licences 6. klauzulu Ilves Jakelu ir jāsniedz piegādes pārtraukšanas pakalpojums un adreses maiņas pakalpojums. Atbilstoši minētās licences 7. klauzulai Ilves Jakelu ir jāmarķē tās sūtījumi tādā veidā, lai tie varētu tikt atšķirti un nodalīti no līdzīgas vēstuļu korespondences, kuras nosūtīšanu veic citi licences turētāji. Saskaņā ar šīs pašas licences 8. klauzulu Ilves Jakelu katrā pašvaldībā licences aptvertajā teritorijā ir jāierīko vismaz viena savākšanas vieta, lai saņemtu Likuma 415/2011 47. pantā paredzēto vēstuļu korespondenci un lai sūtītu atpakaļ vēstuļu korespondenci, attiecībā uz kuru ir pieļauta piegādes kļūda.

14      Ilves Jakelu skatījumā, Likuma 415/2011 9. pants ir pretrunā Direktīvai 97/67, ciktāl tajā nav paredzēta vispārējās atļaujas procedūra un ciktāl tas ļauj licences izsniegšanu attiecībā uz pakalpojumiem, kas nav universāls pakalpojums, pakļaut citiem nosacījumiem, kas nav pamatprasībām atbilstoši nosacījumi.

15      Pamatlieta attiecas uz jautājumu, vai valtioneuvosto varēja Ilves Jakelu izsniegtās licences piešķiršanu pakļaut nosacījumam par licences 4.–8. klauzulas ievērošanu. Somijas valdības ieskatā, šīs klauzulas ir nepieciešamas, lai nodrošinātu pasta pakalpojumu, uz kuriem attiecas licence, kvalitāti, pieejamību un efektivitāti.

16      Šajos apstākļos Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa, Somija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Direktīvas 97/67/EK] 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka klientu, ar kuriem noslēgts līgums, pasta sūtījumu piegāde ir uzskatāma par pakalpojumu, kas šī panta 1. punkta izpratnē nav universāls pakalpojums, vai tomēr par pakalpojumu, kas ir universāls pakalpojums [tās] 2. punkta izpratnē, ja pasta uzņēmums vienojas par piegādes noteikumiem ar saviem klientiem un individuāli ar šiem klientiem saskaņotā maksa tiek norādīta tiem izsniegtajā rēķinā?
2)      Ja šāda klientu, ar kuriem noslēgts līgums, pasta sūtījumu piegāde ir pakalpojums, kas nav universāls pakalpojums, vai [Direktīvas 97/67] 9. panta 1. punkts un 2. panta 14. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šādu pasta pakalpojumu sniegšana tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, var tikt pakļauta nosacījumam par individuālās licences izsniegšanu, kāds ir paredzēts valsts likumā par pasta pakalpojumiem?
3)      Ja šāda klientu, ar kuriem noslēgts līgums, pasta sūtījumu piegāde ir pakalpojums, kas nav universāls pakalpojums, vai 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka licencē, kas attiecas uz šiem pakalpojumiem, var tikt noteikti tikai pienākumi, kuru mērķis ir nodrošināt [Direktīvas 97/67] 2. panta 19. punktā definēto pamatprasību ievērošanu, un ka licenču, kas attiecas uz šiem pakalpojumiem, izsniegšana nevar tikt pakļauta nosacījumam attiecībā uz kādu prasību par pakalpojumu kvalitāti, pieejamību un efektivitāti šīs direktīvas 9. panta 2. punkta izpratnē?
4)      Ja licenču, kas attiecas uz klientu, ar kuriem noslēgts līgums, pasta sūtījumu piegādi, izsniegšana var tikt pakļauta vienīgi nosacījumiem par pienākumu nodrošināt pamatprasību ievērošanu, vai tādas prasības kā pamatlietā aplūkotās, kuras attiecas uz pasta pakalpojuma piegādes noteikumiem, sūtījumu piegādes biežumu, adrešu maiņas un piegādes pārtraukšanas pakalpojumu, sūtījumu marķēšanu un savākšanas vietām, var tikt uzskatītas par tādām, kas atbilst pamatprasībām [Direktīvas 97/67] 2. panta 19. punkta izpratnē un kas ir nepieciešamas, lai nodrošinātu pamatprasību ievērošanu [šīs direktīvas] 9. panta 1. punkta izpratnē?”
 Tiesas vērtējums

 Par pirmo un otro jautājumu

17      Ar pirmo un otro jautājumu, kas jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 97/67/EK 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds pasta sūtījumu pakalpojums kā pamatlietā aplūkotais nav uzskatāms par universālo pakalpojumu, ja pasta uzņēmums, kas to sniedz, vienojas par piegādes noteikumiem ar saviem klientiem un šiem klientiem izrakstītajos rēķinos norādītā maksa ir vienošanās priekšmets. Attiecīgā gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šādu pasta pakalpojumu sniegšana tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie var tikt pakļauta nosacījumam par individuālas licences izsniegšanu.

18      Lai, pirmkārt, noteiktu, vai uz pasta sūtījumu piegādes pakalpojuma sniegšanu klientiem, ar kuriem noslēgts tāds līgums kā pamatlietā aplūkotais, attiecas minētā tiesību norma vai, gluži pretēji, minētās direktīvas 9. panta 2. punkts, vispirms ir jānoskaidro, vai šis pakalpojums ietilpst “vispārējā [universālā] pakalpojuma” jēdzienā šīs pašas direktīvas 3. panta izpratnē. Tātad iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai Ilves Jakelu veiktās darbības, uz kurām attiecas tās pieteikums par atļaujas izsniegšanu, atbilst kritērijiem, kas šajā ziņā ir noteiktas Direktīvā 97/67.

19      Pirmām kārtām no šīs direktīvas 2. panta 13. punkta izriet, ka universālā pakalpojuma sniedzējs ir valsts vai privāts uzņēmums, kurš dalībvalstī sniedz universālo pasta pakalpojumu vai kādu tā daļu un kura identitāte ir paziņota Komisijai.

20      Otrām kārtām saskaņā ar Direktīvas 97/67 3. panta 1. punktu universālais pakalpojums atbilst noteiktas kvalitātes pastāvīgajai pasta pakalpojumu sniegšanai par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās [konkrētās dalībvalsts] teritorijā.

21      To apstākļu starpā, kas šajā ziņā varētu tikt ņemti vērā, ir iesniedzējtiesas norādītais fakts, ka Ilves Jakelu nav ticis noteikts nekāds pienākums sniegt universālo pakalpojumu. Šis konstatējums tāpat izriet no Somijas valdības rakstveida apsvērumiem, saskaņā ar kuriem Ilves Jakelu nav universālā pakalpojuma sniedzējs Direktīvas 97/67 2. panta 13. punkta izpratnē, kura nosaukums tiktu paziņots Komisijai.

22      Tas pats attiecas uz apstākli, ka Ilves Jakelu ir lūdzis piešķirt pasta licenci, lai sniegtu pasta pakalpojumus noteiktu pašvaldību teritorijā. Proti, kā atgādināts šā sprieduma 20. punktā, universālais pasta pakalpojums ir sniedzams visās konkrētās teritorijas vietās.

23      Turklāt Somijas valdība rakstveida apsvērumos ir norādījusi, ka Ilves Jakelu savus pakalpojumus piedāvā tikai klientiem, ar kuriem tā noslēgusi komerclīgumus. Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka summa, kas maksājama par šīs sabiedrības piedāvātajiem pasta pakalpojumiem, tiek nolīgta atsevišķi un tiek samaksāta atbilstoši rēķinam.

24      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka eksprespasta pakalpojumi no universālā pakalpojuma atšķiras ar pievienoto vērtību, kas tiek sniegta par labu klientiem un par kuru šie klienti piekrīt maksāt augstāku cenu. Šādas darbības atbilst specifiskiem pakalpojumiem, kuri ir nodalāmi no vispārējas nozīmes pakalpojuma, atbilst saimnieciskās darbības subjektu konkrētām vajadzībām un prasa veikt noteiktus papildu darbus, ko tradicionālais pasta dienests nepiedāvā (šajā ziņā skat. spriedumu, 1993. gada 19. maijs, Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, 19. punkts).

25      Turklāt no Direktīvas 97/67 preambulas 15. apsvēruma izriet, ka iespēja individuāli apspriest līgumus ar klientiem a priori neatbilst universālā pakalpojuma sniegšanas jēdzienam (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, TNT Post UK, C‑357/07, EU:C:2009:248, 48. punkts).

26      Līdz ar to šīs direktīvas 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda ar pasta sūtījumiem saistīta darbība kā pamatlietā aplūkotā ir jāuzskata par pakalpojumu, kas nav universālais pakalpojums, ja tā neatbilst noteiktas kvalitātes pastāvīgajai pasta pakalpojumu sniegšanai par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās konkrētā teritorijā, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

27      Otrkārt, runājot par jautājumu, vai pamatlietā aplūkotā darbība var tikt pakļauta nosacījumam par individuālas licences izsniegšanu, ir jāatgādina, ka minētās direktīvas 9. panta 1. punktā dalībvalstīm ir ļauts uz pasta nozares uzņēmumiem attiecināt vispārējās atļaujas attiecībā uz pakalpojumiem, kas nepieder pie universālā pakalpojuma, savukārt šī panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzētas dalībvalstu tiesības ieviest atļaujas procedūras, tostarp individuālas licences, attiecībā uz pakalpojumiem, kas pieder pie universālā pakalpojuma (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 16. novembris, DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, 20. punkts).

28      Ir jānorāda, ka, lai gan no Direktīvas 2008/6 preambulas 33. apsvēruma izriet, ka būtu jāatļauj dalībvalstīm piemērot vispārējo atļauju un individuālu licenču sistēmu, ciktāl tā ir nepieciešama un piemērota paredzētajam mērķim, tomēr Direktīvas 97/67 9. panta 1. punktā – atšķirībā no šī panta 2. punkta – nav paredzēta iespēja pasta pakalpojumu sniegšanu pakļaut nosacījumam par individuālas licences izsniegšanu.

29      Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka šādu pakalpojumu sniegšana var tikt pakļauta tikai nosacījumam par vispārējās atļaujas izsniegšanu šīs pašas direktīvas 2. panta 14. punkta izpratnē.

30      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 97/67 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds pasta sūtījumu pakalpojums kā pamatlietā aplūkotais nav uzskatāms par universālo pakalpojumu, ja tas neatbilst noteiktas kvalitātes pastāvīgajai pasta pakalpojumu sniegšanai par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās konkrētā teritorijā. Pasta sūtījumu pakalpojumu, kas nav universālais pakalpojums, sniegšana var tikt pakļauta tikai nosacījumam par vispārējās atļaujas izsniegšanu.
 Par trešo jautājumu

31      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 97/67 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pasta pakalpojumu, kas nav universālais pakalpojums, sniegšana var tikt pakļauta tādām prasībām, kādas ir paredzētas šīs direktīvas 9. panta 2. punkta otrās daļas otrajā ievilkumā.

32      Tiesai jau bija jālemj par šo jautājumu 2016. gada 16. novembra spriedumā DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880), un tajā sniegtā atbilde ir derīga arī šajā lietā.

33      Proti, minētā sprieduma 26. punktā Tiesa norādīja, ka minētās direktīvas 9. panta 2. punkta otrās daļas otrajā ievilkumā dalībvalstīm ir ļauts atļauju piešķiršanu pakļaut nosacījumam par to, ka tiek ievērotas prasības attiecībā uz konkrēto pakalpojumu kvalitāti, pieejamību un izpildi. Tā uzskatīja, ka, nepastāvot precizējumiem par pakalpojumiem, uz kuriem attiecas šis pienākums, ir jāuzsver, ka no Direktīvas 2008/6 sagatavošanas darbiem izriet, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis likvidēt ne tikai pēdējos šķēršļus pilnīgai tirgus atvēršanai konkrētiem universālā pakalpojuma sniedzējiem, bet arī visus citus šķēršļus pasta pakalpojumu sniegšanai. Tiesa līdz ar to ir secinājusi, ka, nepastāvot norādēm par pretējo un ņemot vērā aplūkojamā pienākuma raksturu, tātad izrādās, ka visiem pasta pakalpojumu sniedzējiem var tikt noteikts Direktīvas 97/67 9. panta 2. punkta otrās daļas otrajā ievilkumā minētais pienākums.

34      Šajos apstākļos uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 97/67 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pasta pakalpojumu, kas nav universālais pakalpojums, sniegšana var tikt pakļauta tādām prasībām, kādas ir paredzētas šīs direktīvas 9. panta 2. punkta otrās daļas otrajā ievilkumā.
 Par ceturto jautājumu

35      Ceturtais jautājums ir jāsaprot tā, ka tas uzdots tikai gadījumam, ja Direktīvas 97/67 9. panta 1. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka licence tādu pasta pakalpojumu sniegšanai, kas nav universālais pakalpojums, var tikt pakļauta tikai pienākumiem, kuru mērķis ir nodrošināt pamatprasību ievērošanu šīs direktīvas 2. panta 19. punkta izpratnē. Tomēr, ņemot vērā uz trešo jautājumu sniegto atbildi, uz ceturto jautājumu nav jāatbild.
 Par tiesāšanās izdevumiem

36      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 20. februāra Direktīvu 2008/6/EK, 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds pasta sūtījumu pakalpojums kā pamatlietā aplūkotais nav uzskatāms par universālo pakalpojumu, ja tas neatbilst noteiktas kvalitātes pastāvīgajai pasta pakalpojumu sniegšanai par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās konkrētā teritorijā. Pasta sūtījumu pakalpojumu, kas nav universālais pakalpojums, sniegšana var tikt pakļauta tikai nosacījumam par vispārējās atļaujas izsniegšanu;

2)      Direktīvas 97/67, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2008/6, 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pasta pakalpojumu, kas nav universālais pakalpojums, sniegšana var tikt pakļauta tādām prasībām, kādas ir paredzētas šīs grozītās direktīvas 9. panta 2. punkta otrās daļas otrajā ievilkumā.

[Paraksti]

*      Tiesvedības valodas – somu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 1. februārī. # Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "HOOLIGAN" reģistrācijas pieteikums - Agrākas vārdiskas preču zīmes "OLLY GAN" - Faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nav iesniegti ITSB - Pieņemamība - Sajaukšanas iespēja. # Lieta T-57/03.

text:
      Lieta T‑57/03
      Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SAS
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “HOOLIGAN” reģistrācijas pieteikums – Agrākas vārdiskas preču zīmes “OLLY GAN” – Faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nav iesniegti ITSB – Pieņemamība – Sajaukšanas iespēja
      Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 1. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Iebildumu procesā pieņemta Apelāciju padomes lēmuma likumība
            – Apstrīdēšana, atsaucoties uz jaunatklātiem tiesiskajiem apstākļiem – Pieļaujamības nosacījumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Iebildumu process – Pārbaude, kas aprobežojas ar izvirzītajiem pamatiem – Agrākas
            preču zīmes reputācija – Lietas dalībnieku pienākums izvirzīt pamatošanai nepieciešamos faktus un pierādījumus – Agrākas preču
            zīmes raksturīgā atšķirtspēja – Pārbaude pēc savas iniciatīvas
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. pants)
      3.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildums – Sajaukšanas
            iespēja ar agrāku preču zīmi – Vārdiskas preču zīmes “HOOLIGAN” un “OLLY GAN”
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.     Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. panta 1. punkta in fine formulējums nosaka, ka Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi), izskatot apelācijas sūdzību par
         lēmumu, ar kuru tika izbeigts iebilduma process, var pamatot savu lēmumu tikai ar tiem relatīvajiem atteikuma pamatojumiem,
         uz kuriem ir atsaucies iesaistītais lietas dalībnieks, un uz saistītajiem faktiem un pierādījumiem, ko lietas dalībnieki ir
         iesnieguši.

      Kritēriji relatīva atteikuma pamatojuma vai cita noteikuma, uz ko lietas dalībnieki atsaucas, pamatojot savas prasības, piemērošanai
         dabiski ir daļa tiesisko apstākļu, kas Birojam ir jāpārbauda. Tādējādi apskatāmie juridiskie apstākļi ietver arī juridiskos
         jautājumus, kas ir obligāti jāpārbauda, lai novērtētu lietas dalībnieku izvirzītos pamatus, un lai apmierinātu vai noraidītu
         prasības, pat ja lietas dalībnieki nav snieguši savu viedokli par šiem jautājumiem un pat ja Birojs nav izteicies šajā aspektā.
         Tāpat, ja tiek apgalvots, ka Birojs ir pieļāvis pārkāpumu, izskatot lietas dalībnieku prasības, kā, piemēram, sacīkstes principa
         pārkāpumu, šis iespējamais pārkāpums arī pieder pie lietas juridiskā ietvara.

      No tā izriet, ka tiesiskie apstākļi, kas ir izvirzīti Pirmās instances tiesā, bet kas nav bijuši izvirzīti Biroja instancēs,
         cik tālu tie attiecas uz tiesību jautājumu, kurš nebija jāatrisina, lai nodrošinātu pareizu Regulas Nr. 40/94 piemērošanu,
         ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos pamatus un prasības, nevar ietekmēt Apelāciju padomes lēmumu likumību par relatīvā
         atteikuma pamatojuma piemērošanu, jo tie nav daļa no Apelāciju padomē izskatīšanai iesniegtā strīda juridiskā ietvara. Līdz
         ar to tie nav pieņemami.

      Savukārt, ja ir jāpiemēro tiesību norma vai ir jālemj par tiesību jautājumu, lai nodrošinātu pareizu Regulas Nr. 40/94 piemērošanu,
         ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos pamatus un prasības, tiesiskie apstākļi, kas attiecas uz šo jautājumu, var tikt izvirzīti
         pirmo reizi Pirmās instances tiesā.

      Atbilstoši procesuālo tiesību vienlīdzības principam Pirmās instances tiesā prasītāju un personu, kas iestājušās lietā, rīcībā
         ir jābūt vienādiem līdzekļiem.

      (sal. ar 21.–23. punktu)
      2.     Lai gan saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. pantu Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi
         un modeļi) izskata visus faktus attiecībā uz preču zīmes atšķirtspēju dēļ tās atpazīstamības, tomēr tas tā nav gadījumā, ja
         lietas dalībnieks nav pamatojies uz šādu agrāko preču zīmju atpazīstamību vai iesniedzis pierādījumus par šādu atpazīstamību.
         Pirmkārt, tā kā preču zīmes atpazīstamība a priori ir tīrs pieņēmums, lietas dalībniekiem ir jābūt pietiekami precīzām savos argumentos, lai Birojs varētu pilnībā lemt par
         to argumentiem. Otrkārt, atpazīstamības novērtēšana principā balstās uz pierādījumiem, kas lietas dalībniekiem ir jāiesniedz.
         Ja lietas dalībnieks, kas iesniedz iebildumu, vēlās pamatoties uz faktu, ka tā preču zīme ir plaši pazīstama, tam ir jāiesniedz
         fakti un, ja nepieciešams, pierādījumi, lai Birojs varētu pārbaudīt šādu apgalvojumu patiesumu.

      Turpretim, attiecībā uz agrākās preču zīmes raksturīgo atšķirtspēju, Birojam ir jāizvērtē šis elements, ja nepieciešams, tad
         arī pēc savas iniciatīvas, saistībā ar iesniegto iebildumu. Atšķirībā no atpazīstamības, raksturīgās atšķirtspējas izvērtēšanai
         nav nepieciešami pierādījumi, kas lietas dalībniekiem būtu jāiesniedz. Turklāt šis novērtējums neuzliek lietas dalībniekiem
         par pienākumu iesniegt pamatus vai argumentus, lai pierādītu šo raksturīgo atšķirtspēju, jo Birojs pats var noteikt un novērtēt
         šīs atšķirtspējas pastāvēšanu, ņemot vērā agrāku preču zīmi, ar kuru ir pamatots iebildums.

      (sal. ar 30., 32. punktu)
      3.     Vidusmēra franču un portugāļu patērētājam nepastāv sajaukšanas iespēja starp vārdisku apzīmējumu “HOOLIGAN”, kuru ir lūgts
         reģistrēt kā Kopienas preču zīmi attiecībā uz “apģērbiem un galvassegām”, kas ietilpst 25. klasē atbilstoši Nicas Nolīgumam,
         un vārdiskām preču zīmēm “OLLY GAN”, kas agrāk reģistrētas kā starptautiska preču zīme ar iedarbību cita starpā Portugālē
         un kā valsts preču zīme Francijā it īpaši attiecībā uz apģērbiem, kas ietilpst tā paša nolīguma tajā pašā klasē, jo konfliktējošie
         apzīmējumi, kaut arī fonētiski līdzīgi, ir vizuāli un konceptuāli atšķirīgi, un nevar tikt apstiprināts tas, ka agrākajām
         preču zīmēm ir stipra raksturīgā atšķirtspēja tādā ziņā, ka konkrētā sabiedrības daļa visticamāk nejauks pieteikto preču zīmi
         ar agrākajām preču zīmēm, it īpaši apģērbu jomā.

      (sal. ar 56., 62., 65., 67., 69. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 1. februārī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “HOOLIGAN” reģistrācijas pieteikums – Agrākas vārdiskas preču zīmes “OLLY GAN” – Faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nav iesniegti ITSB – Pieņemamība – Sajaukšanas iespēja
      Lieta T‑57/03
      Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA, Marseļa (Francija), ko pārstāv K. Manhīvs [K. Manhaeve], avocat, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītājs,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv U. Flēgars [U. Pfleghar] un G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji,

      atbildētājs,
      citi procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, –
      Frank Dann un Andreas Backer, ar dzīvesvietu Frankfurtē pie Mainas (Vācija), ko pārstāv P. Baronikians [P. Baronikians], avocat,

      par prasību atcelt ITSB Apelāciju otrās padomes 2002. gada 5. decembra lēmumu lietā R 1072/2000‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
         par preču zīmēm “HOOLIGAN” un “OLLY GAN”,

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood] un S. Papasavs [S. Papasavvas],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 20. februārī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 12. septembrī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada
         12. septembrī,

      pēc 2004. gada 28. septembra tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1996. gada 1. aprīlī Franks Dans [Frank Dann] un Andreas Bakers [Andreas Backer] (turpmāk tekstā – “personas, kas iestājušās lietā”) Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi)
         (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu
         (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme bija vārdisks apzīmējums “HOOLIGAN”.
      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 25. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam
         1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām
         un atbilst šādam aprakstam: “apģērbi un galvassegas”.

      4       1998. gada 31. augustā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetens] Nr. 65/98.

      5       1998. gada 30. novembrī Société provençale d’achat et de gestion (SPAG) SA (turpmāk tekstā – “prasītājs”) iesniedza iebildumu saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 42. pantu pret pieteikto preču zīmi attiecībā
         uz visām pieteikumā minētajām precēm, pamatojoties uz tam piederošajām divām preču zīmēm, proti:

      –       starptautisko vārdisko preču zīmi “OLLY GAN” Nr. 575552, kas attiecināta inter alia uz Vāciju, Spāniju, Itāliju un Portugāli, kas aptver inter alia apģērbus 25. klasē;

      –       Francijas vārdisko preču zīmi “OLLY GAN” Nr. 1655245, kas aptver inter alia apģērbus 25. klasē.

      6       1999. gada 26. maijā personas, kas iestājušās lietā, lūdza prasītāju iesniegt pierādījumus par agrāko pretstatīto preču zīmju
         faktisko izmantošanu.

      7       Ar 2000. gada 15. septembra lēmumu Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumu, pamatojoties uz to, ka Francijā un Portugālē pastāvēja
         sajaukšanas iespēja, saistībā ar konfliktējošo preču zīmju aptverto preču identiskumu un fonētisko, un tā rezultātā, arī konceptuālo
         attiecīgo vārdisko apzīmējumu līdzību.

      8       2000 gada 9. novembrī personas, kas iestājušās lietā, iesniedza ITSB sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.
      9       Ar 2002. gada 5. decembra lēmumu (lieta R 1072/2000‑2, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju otrā padome
         atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu.

      10     Apelāciju padome pēc būtības konstatēja, ka vidusmēra Francijas vai Portugāles patērētājs zināja parasto angļu vārda “hooligan”
         nozīmi un rakstību, un izrunāja konfliktējošās preču zīmes dažādi. Apelāciju padome secināja, ka nepastāv vizuāla, fonētiska
         vai konceptuāla līdzība starp konfliktējošajiem apzīmējumiem un ka līdz ar to nepastāv sajaukšanas iespēja starp konfliktējošajām
         preču zīmēm.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      11     Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      12     ITSB un personu, kas iestājušās lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par faktisko un tiesisko apstākļu pieņemamību, kas iesniegti Pirmās instances tiesā
       Lietas dalībnieku argumenti
      13     ITSB sākotnēji norāda, ka apstrīdētā lēmuma likumības izvērtēšanas ietvaros Pirmās instances tiesai nav atkārtoti jāizvērtē
         faktiskie apstākļi kontekstā ar pierādījumiem, kas tajā iesniegti pirmo reizi. Tā kā prasītājs Apelāciju padomē neapstrīdēja
         attiecīgo preču identiskumu, preču zīmju izmantošanu, tikai franču un portugāļu tirgu nozīmi un konfliktējošo apzīmējumu vizuālās
         līdzības trūkumu, un tā kā prasītājs argumentus par attiecīgo agrāko preču zīmju augsto atšķirtspēju pirmo reizi izvirzīja
         Pirmās instances tiesā, tad šādus jautājumus vairs nevar apskatīt Pirmās instances tiesā, negrozot strīda priekšmetu, kas
         būtu pretēji Pirmās instances tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktam.

      14     Prasītājs uzskata, ka arguments par preču zīmes “OLLY GAN” konceptuālo nozīmi ir jau ticis iesniegts ITSB. Prasītājs atstāj
         Pirmās instances tiesas ziņā jautājumu par jaunu pierādījumu pieņemamību, bet lūdz, lai tāda pati attieksme tiktu ievērota
         arī pret personu, kas iestājušās lietā, jaunajiem pierādījumiem.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      15     Regulas Nr. 40/94 63. pants nosaka:
      “1. Pret Apelāciju padomes lēmumiem attiecībā uz apelācijām var celt prasības Tiesā.
      2. Prasību var celt, pamatojoties uz nekompetenci, būtiska procesuāla pārkāpuma, Līguma vai šīs regulas pārkāpumu vai kāda
         tiesību akta pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu, vai pilnvaru pārsniegšanu.

      3. Tiesai ir piekritība anulēt vai grozīt apstrīdēto lēmumu.
      4. Prasību var celt jebkura lietas izskatīšanas procesā Apelāciju padomē iesaistītais lietas dalībnieks, ko nelabvēlīgi ietekmējis
         padomes lēmums.

      [..]”
      16     Regulas Nr. 40/94 74. pants nosaka:
      “1. Lietas izskatīšanas procesa laikā Birojs izskata faktus pēc savas iniciatīvas, tomēr lietas izskatīšanas procesos, kas
         attiecas uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai, Birojs aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu [pamatu un prasību],
         ko puses [lietas dalībnieki] iesniegušas, pārbaudi.

      2. Birojs var neņemt vērā faktus vai pierādījumus, ko attiecīgās puses [lietas dalībnieki] nav iesniegušas laikus.”
      17     Ir jāatgādina, ka prasību celšanas mērķis Pirmās instances tiesā saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 63. panta 2. punktu ir veikt
         Apelāciju padomes lēmumu likumības pārbaudi (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā
         T‑247/01 eCOPY/ITSB (ECOPY), Recueil, II‑5301. lpp., 46. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 22. oktobra spriedumu lietā T‑311/01 Éditions Albert René/ITSB – Trucco (Starix), Recueil, II‑4625. lpp., 70. punkts un minētā judikatūra). Regulas Nr. 40/94 ietvaros 74. pants nosaka, ka pārbaude ir jāveic, ņemot
         vērā strīda faktisko un juridisko kontekstu, kā tas nodots izskatīšanai Apelāciju padomē (skat. pēc analoģijas Pirmās instances
         tiesas 2003. gada 5. marta spriedumu lietā T‑194/01 Unilever/ITSB (ovālas formas tablete), Recueil, II‑383. lpp., 16. punkts).

      18     Ir arī jāatgādina, ka atbilstoši ITSB instanču funkcionālās turpinātības principam, piemērojot Regulas Nr. 40/94 74. pantu,
         Apelāciju padomei apstrīdot lēmumu bija jābalstās uz visiem faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, ar kuriem lietas dalībnieks
         vai lietas dalībnieki iepazīstinājušas struktūrvienību, kas lietu izskatīja pirmajā instancē, vai arī apelācijas procesa laikā
         saskaņā ar 74. panta 2. punktu. Apelāciju padomē veicamās pārbaudes apjomu principā nenosaka tikai pēc lietas dalībnieka vai
         lietas dalībnieku izvirzītajiem pamatiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. septembra spriedumu T‑308/01
         Henkel/ITSB – LHS (UK) (KLEENCARE), Recueil, II‑3253. lpp., 29. un 32. punkts).

      19     Runājot par faktiskajiem apstākļiem, no Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta izriet, ka lietas dalībniekiem ir laicīgi jāiesniedz
         ITSB faktiskie apstākļi, uz kuriem tie grasās pamatoties. No tā izriet, ka nekādus apgalvojumus nevar izteikt par ITSB pretlikumībām
         par tiem faktiskajiem apstākļiem, kas tam nav tikuši iesniegti.

      20     Līdz ar to fakti, kas tika minēti Pirmās instances tiesā, bet pirms tam nav bijuši iesniegti kādā no ITSB instancēm, ir jānoraida
         (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 5. marta spriedumu lietā T‑237/01 Alcon/ITSB – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), Recueil, II‑411. lpp., 61. un 62. punkts, kas apstiprināts apelācijā ar Eiropas Kopienu Tiesas 2004. gada 5. oktobra rīkojumu lietā
         C‑192/03 P Alcon/ITSB, Krājums, I‑8993. lpp., Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. marta spriedumu lietā T‑128/01 DaimlerChrysler/ITSB (radiatora režģis), Recueil, II‑701. lpp., 18. punkts, Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. jūlija spriedumu lietā Alejandro/ITSB Anheuser‑Busch (BUDMEN), Recueil,  II‑2251. lpp., 67. punkts, Pirmās instances tiesas 2003. gada 4. novembra spriedumu lietā T‑85/02 Díaz/ITSB – Granjas Castelló (CASTILLO), Recueil, II‑4835. lpp., 46. punkts, Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. jūlija spriedumu lietā T‑115/03 Samar/ITSB – Grotto (GAS STATION), Krājums, I‑0000. lpp., 13. punkts).

      21     Attiecībā uz atbilstošajām tiesību normām Pirmās instances tiesa atzīmē, ka Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta in fine formulējums nosaka, ka lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas uz relatīvajiem atteikuma pamatojumiem, ITSB aprobežojas
         ar pamatu un prasību, ko lietas dalībnieki iesnieguši, pārbaudi. Tādēļ Apelāciju padome, izskatot apelācijas sūdzību par lēmumu,
         ar kuru tika izbeigts iebilduma process, var pamatot savu lēmumu, tikai ar tiem relatīvajiem atteikuma pamatojumiem, uz kuriem
         ir atsaucies iesaistītais lietas dalībnieks, un uz saistītajiem faktiem un pierādījumiem, ko lietas dalībnieki ir iesnieguši
         (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 22. jūnija spriedumu lietā T‑185/02 Ruiz Picasso un citi/ITSB – DaimlerChrysler (PICARO), Krājums, II‑1739. lpp., 28. punkts un minētā judikatūra). Kritēriji relatīva atteikuma pamatojuma vai cita noteikuma, uz
         ko lietas dalībnieki atsaucas, pamatojot savas prasības, piemērošanai dabiski ir daļa tiesisko apstākļu, kas ITSB ir jāpārbauda.
         Šajā ziņā ir jāprecizē, ka ITSB var lemt par tiesību jautājumu, pat ja to nav izvirzījuši lietas dalībnieki, ja šāda jautājuma
         atrisināšana ir nepieciešama, lai pareizi piemērotu Regulu Nr. 40/94, ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos pamatus un prasības.
         Tādējādi Apelāciju padomē apskatāmie juridiskie apstākļi ietver arī juridiskos jautājumus, kas ir obligāti jāpārbauda, lai
         novērtētu lietas dalībnieku izvirzītos pamatus, un lai apmierinātu vai noraidītu prasības, pat ja lietas dalībnieki nav snieguši
         savu viedokli par šiem jautājumiem un pat ja ITSB nav izteicies šajā aspektā. Tāpat, ja tiek apgalvots, ka ITSB ir pieļāvis
         pārkāpumu, izskatot lietas dalībnieku prasības, kā, piemēram, sacīkstes principa pārkāpumu, šis iespējamais pārkāpums arī
         pieder pie lietas juridiskā ietvara.

      22     No tā izriet, ka tiesiskie apstākļi, kas ir izvirzīti Pirmās instances tiesā, bet kas nav bijuši izvirzīti ITSB instancēs,
         cik tālu tie attiecas uz tiesību jautājumu, kurš nebija jāatrisina, lai nodrošinātu pareizu Regulas Nr. 40/94 piemērošanu,
         ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos pamatus un prasības, nevar ietekmēt Apelāciju padomes lēmumu likumību par relatīvā
         atteikuma pamatojuma piemērošanu, jo tie nav daļa no Apelāciju padomē izskatīšanai iesniegtā strīda juridiskā ietvara. Līdz
         ar to tie nav pieņemami. Savukārt, ja ir jāievēro tiesību norma vai ir jālemj par tiesību jautājumu, lai nodrošinātu pareizu
         Regulas Nr. 40/94 piemērošanu, ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos pamatus un prasības, tiesiskie apstākļi, kas attiecas
         uz šo jautājumu, var tikt izvirzīti pirmo reizi Pirmās instances tiesā.

      23     Visbeidzot ir jāprecizē, ka pieņemamības noteikumi attiecībā uz faktiskajiem apstākļiem ir saistoši arī ITSB un personām,
         kas iestājušās lietā, atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 134. pantam, piedaloties tiesvedībā Pirmās instances tiesā
         (attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, iesniegtajiem pierādījumiem skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 18. februāra
         spriedumu lietā T‑10/03 Koubi/ITSB – Flabesa (CONFORFLEX), Recueil, II‑719. lpp., 52. punkts). Attiecībā uz tiesiskajiem apstākļiem personas, kas iestājušās lietā, ir pakļautas tiem pašiem
         pieņemamības noteikumiem, kas attiecas uz prasītājiem. Pēc būtības procesuālo tiesību vienlīdzības princips pieprasa, ka Pirmās
         instances tiesā prasītāju un personu, kas iestājušās lietā, rīcībā ir jābūt vienādiem līdzekļiem.

      24     Šajā lietā Pirmās instances tiesa atzīmē, ka prasītājs neiesniedza savus apsvērumus Apelāciju padomē. ITSB apgalvo, ka Pirmās
         instances tiesa vairs nevar izvērtēt jautājumus, kas netika iesniegti Apelāciju padomē, par attiecīgu preču identiskumu, par
         ģeogrāfiskajiem apgabaliem, par kuriem tika iesniegti pierādījumi par agrāko preču zīmju faktisko izmantošanu, ģeogrāfisko
         apgabalu nozīmi analīzes veikšanai un konfliktējošo apzīmējumu vizuālās līdzības trūkumu. Šī spriedumu 18. punktā apskatīto
         iemeslu dēļ šis arguments ir jānoraida.

      25     Pirmās instances tiesa uzskata, ka šie jautājumi bija daļa no lietas faktiskā un juridiskā ietvara Apelāciju padomē. Visus
         šos jautājumus Iebildumu nodaļa apskatīja savā lēmumā, atbildot uz lietas dalībnieku argumentiem vai arī pēc sava ieskata,
         jo šie jautājumi bija obligāti jāatrisina, lai lemtu par iebildumiem. Līdz ar to Apelāciju padome noteikti pamatoja, vai arī
         tai vajadzēja pamatot, savu lēmumu uz visiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuru pamata bija pieņemts apstrīdētais
         lēmums. Tādējādi šādi jautājumi var tikt izskatīti pēc būtības Pirmās instances tiesā.

      26     Tomēr attiecībā uz agrāko preču zīmju augsto atšķirtspēju gan to rakstura, gan to plašās pazīstamības dēļ, uz ko atsaucas
         prasītājs, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā lietas materiālus par procesu ITSB, prasītājs nekad ITSB nenorādīja uz plašo pazīstamību,
         ne Iebildumu nodaļā, ne a fortiori Apelāciju padomē, jo prasītājs nebija ieradies Apelāciju padomē.

      27     Šajā ziņā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka agrākās preču zīmes atšķirtspēja un it īpaši tās atpazīstamība ir jāņem
         vērā, lai novērtētu, vai pastāv sajaukšanas iespēja (Eiropas Kopienu Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedums lietā C‑39/97
         Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 24. punkts, un rezolutīvā daļa). Šajā spriedumā Tiesa sniedza precīzu interpretāciju Padomes 1988. gada 21. decembra
         Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 4. panta
         1. punkta b) apakšpunktā, kas kopumā ir analoģiski formulēts Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam. Turklāt
         septītais apsvērums Regulas Nr. 40/94 preambulā nosaka, ka sajaukšanas iespējas novērtējums ir atkarīgs no “preču zīmes atpazīstamības
         tirgū”.

      28     Tomēr atšķirībā no direktīvas likumdevējs iekļāva Regulā Nr. 40/94 noteikumus par administratīvās iestādes darbību, kas atbild
         par preču zīmēm, un personu, kas piedalās procesā šajā administratīvajā iestādē, tiesības un pienākumus. Tādējādi saskaņā
         ar šīs regulas 74. panta 1. punktu in fine pārbaude, kas attiecas uz relatīvu atteikuma pamatojumu, ir ierobežota ar lietas dalībnieku iesniegtajiem pamatiem un prasībām.
         Saskaņā ar šīs regulas 74. panta 2. punktu ITSB var neņemt vērā faktus vai pierādījumus, ko attiecīgie lietas dalībnieki nav
         iesnieguši laikus. Tā kā augsta atšķirtspēja ir pamats, kas satur faktu un tiesību elementu kombināciju, ir jānošķir, vai
         ITSB var spriest par lietas dalībnieku argumentiem vai ne, atkarībā no lietas dalībnieku iesniegtajiem pierādījumiem.

      29     Pievēršoties, pirmkārt, atšķirtspējai, kas izriet no fakta, ka agrākās preču zīmes ir plaši pazīstamas, Pirmās instances tiesa
         atzīmē, ka prasītājs ir pamatojies uz šo atšķirtspēju tikai sajaukšanas iespējas izvērtēšanas ietvaros saskaņā ar Regulas
         Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      30     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 74. pantu ITSB izskata visus faktus attiecībā uz preču zīmes atšķirtspēju dēļ tās atpazīstamības.
         Tomēr, ja lietas dalībnieks nav pamatojies uz šādu agrāko preču zīmju atpazīstamību vai iesniedzis pierādījumus par šādu atpazīstamību,
         ITSB nevar tikt kritizēts par to, ka tas nav spriedis par šo aspektu pēc savas iniciatīvas. Pirmkārt, tā kā preču zīmes atpazīstamība
         a priori ir tīrs pieņēmums, lietas dalībniekiem ir jābūt pietiekami precīziem savos argumentos, lai ITSB varētu pilnībā lemt par to
         argumentiem. Otrkārt, atpazīstamības novērtēšana principā balstās uz pierādījumiem, kas lietas dalībniekiem ir jāiesniedz.
         Ja lietas dalībnieks, kas iesniedz iebildumu, vēlās pamatoties uz faktu, ka tā preču zīme ir plaši pazīstama, tam ir jāiesniedz
         fakti un, ja nepieciešams, pierādījumi, lai ITSB varētu pārbaudīt šādu apgalvojumu patiesumu (Pirmās instances tiesas 2004. gada
         22. jūnija spriedums lietā T‑66/03 “Drie Mollen sinds 1818”/ITSB – Nabeiro Silveira (Galáxia), Krājums, II‑1765. lpp., 32. punkts).

      31     Tāpēc Pirmās instances tiesa uzskata, ka ITSB nebija jāizvērtē attiecīgo agrāko preču zīmju atpazīstamība. Šī atpazīstamība
         nebija daļa no iebilduma, kas tika iesniegts ITSB. Tādējādi prasītāja pamats par tā agrāko preču zīmju atpazīstamību un pierādījumiem,
         kas uz to attiecas, ir jānoraida kā nepieņemams.

      32     Otrkārt, pievēršoties agrākās preču zīmes raksturīgajai atšķirtspējai, Pirmās instance tiesa konstatē, tieši pretēji, ka ITSB
         bija jāizvērtē šis elements, ja nepieciešams, tad arī pēc savas iniciatīvas, saistībā ar iesniegto iebildumu. Atšķirībā no
         atpazīstamības, raksturīgās atšķirtspējas izvērtēšanai nav nepieciešami pierādījumi, kas lietas dalībniekiem būtu jāiesniedz.
         Turklāt šis novērtējums neuzliek lietas dalībniekiem par pienākumu iesniegt pamatus vai argumentus, lai pierādītu šo raksturīgo
         atšķirtspēju, jo ITSB pats var noteikt un novērtēt šīs atšķirtspējas pastāvēšanu, ņemot vērā agrāku preču zīmi, ar kuru ir
         pamatots iebildums.

      33     No tā izriet, ka šajā lietā prasītāja agrāko preču zīmju raksturīgā atšķirtspēja sajaukšanas iespējas novērtēšanā bija daļa
         no tiesiskajiem apstākļiem, lai nodrošinātu pareizu Regulas Nr. 40/94 piemērošanu, ņemot vērā pamatus un prasības, kurus prasītājs
         iesniedza ITSB. Tā rezultātā prasītāja attiecīgais arguments ir jāizvērtē pēc būtības.

      34     Visbeidzot, attiecībā uz faktiskajiem apstākļiem, kas tika pirmo reizi iesniegti Pirmās instances tiesā, ITSB nav identificējis
         prasības pieteikuma pielikumus, kas ir nozīmīgi attiecībā uz citiem aspektiem nekā agrāko preču zīmju atpazīstamība, kas jau
         ir noraidīts. Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka Pielikumi A7 un A8, kas parāda, ka asociācijas ar huligāna jēdzienu,
         ko izraisa agrākās preču zīmes “OLLY GAN”, jau ir pamanītas, īpaši norāda uz kļūdu Apelāciju padomes vērtējumā tajā ziņā,
         ka tā konstatēja, ka attiecīgās preču zīmes ir konceptuāli atšķirīgas. Pat ja šie pielikumi pamato apstrīdētā lēmuma tiesisko
         un faktisko apstākļu kritiku, tie netika iesniegti ITSB. Līdz ar to šie pielikumi nav daļa no lietas faktiskajiem apstākļiem,
         kas tika iesniegti Apelāciju padomē, un tādēļ nav pieņemami.

      35     Tāpat ir jānoraida personu, kas iestājušās lietā, iesniegtie jaunie fakti, proti, meklēšanas rezultāti interneta lapā Google, jo šie pierādījumi netika iesniegti administratīvā procesa laikā ITSB. Līdzīgā veidā personu, kas iestājušās lietā, apgalvojums
         par pieteiktās preču zīmes augsto atšķirtspēju saistībā ar tās plašo izmantošanu ir arī jānoraida, jo šis arguments netika
         iesniegts ITSB.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      36     Pēc prasītāja domām nav strīda par to, ka konfliktējošo preču zīmju aptvertās preces ir identiskas.
      37     Prasītājs uzskata, ka konfliktējošie apzīmējumi ir zināmā veidā vizuāli līdzīgi, jo abi satur burtus “ol” un beidzas ar zilbi
         “gan”.

      38     Prasītājs norāda, ka apzīmējumi ir fonētiski identiski vai ļoti līdzīgi. Tas apstrīd franču un spāņu vārdnīcu sniegto izrunu,
         uz kurām atsaucas Apelāciju padome, nozīmi šajā lietā, jo, pirmkārt, franču vārds ir “houligan” un, otrkārt, šo izrunu akadēmiskā
         daba nav atbilstoša parastam, pat familiāram sarunvalodas vārdam. Konkrētā sabiedrības daļa, t.i., vidusmēra patērētāji, īpaši
         franču, spāņu un portugāļu patērētāji, lielākoties nerunās angliski. Tā rezultātā nevar pieņemt par pašsaprotamu, ka viņi
         zinās, kā pareizi izrunāt un rakstīt vārdu “hooligan”. Turklāt tie patērētāji, kas runā angļu valodā, to dara ar ļoti izteiktu
         latīņu akcentu, kas izlīdzina atšķirības konfliktējošo vārdisko apzīmējumu izrunā attiecībā uz aspirēto “h”, dubulto “o” vai
         pauzi starp vārdiem “Olly” un “Gan”. Tādējādi abi konfliktējošie apzīmējumi tiek izrunāti ļoti līdzīgi.

      39     Prasītājs apgalvo, ka konfliktējošie apzīmējumi ir konceptuāli identiski vai ļoti līdzīgi. Saistībā ar to fonētisko līdzību
         šie apzīmējumi obligāti atsauc atmiņā to pašu huligāna jēdzienu.

      40     Prasītājs uzskata, ka saskaņā ar judikatūru un tiesību aktiem sajaukšanas iespēja ir jo lielāka, ja agrākās preču zīmes raksturīgā
         atšķirtspēja ir liela. Turklāt attiecīgajām agrākajām preču zīmēm ir augsta raksturīgā atšķirtspēja.

      41     Tā kā vidusmēra patērētājam tikai reti ir iespēja tieši salīdzināt konfliktējošās preču zīmes, tad sajaukšanas iespēja ir
         nodibināta (Pirmās instances tiesas 2003. gada 15. janvāra spriedums lietā T‑99/01 Mystery drinks/ITSB – Karlsberg Brauerei (MYSTERY), Recueil, II‑43. lpp.).

      42     Pakārtoti, ņemot vērā nepieņemamības argumentu, kas tika izvirzīts pret argumentu par konfliktējošo apzīmējumu vizuālo līdzību,
         ITSB uzskata, ka apzīmējumi ir atšķirīgi, izņemot elementus “ol” un “gan”.

      43     Personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka starp attiecīgajiem apzīmējumiem nav vizuālas līdzības. Pieteiktā preču zīme sastāv
         no viena vārda un satur dubulto “o” kā tās dominējošo elementu, bet agrākas preču zīmes sastāv no diviem vārdiem un satur
         “oll” kā to dominējošo elementu.

      44     ITSB apgalvo, ka konfliktējošie apzīmējumi ir fonētiski atšķirīgi. Angļu vārds “hooligan” tiek saprasts visā Kopienā un it
         īpaši Francijā, kur tas ir kļuvis par daļu no valodas, galvenokārt ar tā lietošanu saistībā ar futbolu. Vārdu raksturo angļu
         izruna vai vismaz diezgan līdzīga izruna. Tādēļ pastāv skaidras fonētiskas atšķirības starp konfliktējošajiem apzīmējumiem,
         it īpaši attiecībā uz pirmās zilbes izrunu un pauzi starp diviem vārdiem, kas ir agrākās preču zīmes.

      45     Personas, kas iestājušās lietā, uzskata, ka nepastāv arī nekāda fonētiska līdzība. Vārds “hooligan” ir zināms un parasts Francijā,
         kaut arī ar nedaudz atšķirīgu rakstību, un Spānijā tas tiek izrunāts pareizā angļu valodā. Tādēļ vārdi “hooligan” un “Olly
         Gan” sastāv no atšķirīgām vokāliskām kombinācijām, proti, attiecīgi [u‑i‑ä] un [o‑i‑a], un satur toniskos akcentus dažādās
         vietās, proti, attiecīgi uz pirmās zilbes un uz otrā vārda. Papildus tam pauze starp diviem vārdiem, kas sastāda agrākas preču
         zīmes, ir pietiekama fonētiska atšķirība.

      46     ITSB apgalvo, ka, tā kā agrākajām preču zīmēm nav nozīmes, tad starp konfliktējošajiem apzīmējumiem nevar būt nekāda konceptuālā
         līdzība. Tāpēc ka vārdi “hooligan” un pat “houligan” ir plaši pazīstami un starp attiecīgajām preču zīmēm pastāv vizuālas
         un fonētiskas atšķirības, konkrētā sabiedrības daļa nevar sajaukt vārdu “hooligan” ar vārdiem “Olly Gan” (Pirmās instances
         tiesas 2003. gada 14. oktobra spriedums lietā T‑292/01 Phillips‑Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), Recueil, II‑4335. lpp.).

      47     Lietā iestājušās personas uzskata, ka starp attiecīgajām preču zīmēm nepastāv konceptuāla līdzība. OLLY GAN tiek uztverts kā vīrieša vārds un uzvārds un tiek saprasts kā dizainera vārds, kas ir parasta prakse apģērbu jomā, kas izslēdz
         citas asociācijas. Vārds “hooligan” tiek plaši lietots franču, itāļu, portugāļu un spāņu tekstos. Tādēļ nevar notikt nekāda
         konceptuāla sajaukšana.

      48     ITSB apgalvo, ka, tā kā ir nepieciešams ņemt vērā tikai agrāko preču zīmju vidusmēra atšķirtspēju, tad atšķirības starp konfliktējošajiem
         apzīmējumiem izslēdz jebkādu sajaukšanas iespēju (iepriekš 41. punktā minētais spriedums MYSTERY).

      49     Personas, kas iestājušās lietā, nepiekrīt, ka agrākās preču zīmes ir īpaši pazīstamas.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      50     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču
         zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes,
         identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja] tajā teritorijā,
         kur ir aizsargāta agrākā preču zīme.

      51     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši
         tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, un ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos
         faktorus, it īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību un apzīmēto preču vai pakalpojumu līdzību (skat. Pirmās instances
         tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑162/01 Laboratorios RTB/ITSB – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), Recueil, II‑2821. lpp., 29.–33. punkts un minētā judikatūra).

      52     Attiecībā uz konkrētās sabiedrības daļas definīciju šajā lietā visi lietas dalībnieki piekrīt, ka to veido vismaz vidusmēra
         franču un portugāļu patērētāji.

      53     Ir jākonstatē, ka attiecīgo preču zīmju aptverto preču identiskums Pirmās instances tiesā netiek apstrīdēts.
      54     Runājot par konfliktējošo apzīmējumu līdzību saskaņā ar judikatūru attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko
         un konceptuālo līdzību sajaukšanas iespējas visaptverošajam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu,
         it īpaši ņemot vērā to atšķirīgos un dominējošos elementus (Eiropas Kopienu Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedums lietā
         C‑251/95 SABEL, Recueil, I‑6191. lpp., 23. punkts, un Eiropas Kopienu Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 25. punkts). Nosakot vizuālās, fonētiskās un konceptuālās līdzības līmeni, vajadzības gadījumā ir arī jānovērtē
         nozīme, kas ir jāpiešķir šiem dažādajiem elementiem, ņemot vērā attiecīgo preču un pakalpojumu kategoriju un apstākļus, kādos
         tie tiek komercializēti (iepriekš minētais spriedums Lloyd Schuhfabrik Meyer, 27. punkts).

      55     Šajā lietā vispirms attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo līdzību Apelāciju padome apstiprināja Iebildumu nodaļas
         vērtējumu, ka šie apzīmējumi ir vizuāli atšķirīgi (apstrīdētā lēmuma 20. punkts). Prasītājs tikai apgalvoja, ka konfliktējošajiem
         apzīmējumiem burti “ol” un pēdējā zilbe “gan” ir kopēji.

      56     Pirmās instances tiesa atzīmē, ka vizuāla līdzība aprobežojas ar tiem kopējiem elementiem, kurus ir izvirzījis prasītājs.
         Tomēr konfliktējošajiem apzīmējumiem ir būtiskas vizuālas atšķirības. Agrākās preču zīmes sastāv no diviem vārdiem, kas sākas
         ar “o”, satur dubulto “l” un “y”. Reģistrācijai pieteikto preču zīmi veido viens vārds, kas sākas ar “h”, satur dubulto “o”
         un “i"”. Tādēļ ir jāsecina, ka Apelāciju padome pareizi uzskatīja, ka konfliktējošie apzīmējumi ir vizuāli atšķirīgi.

      57     Attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu fonētisko līdzību Apelāciju padome konstatēja, ka to izruna spāņu un franču vārdnīcās
         ir atšķirīga. Tiesas sēdē ITSB apgalvoja, ka Apelāciju padomei bija “iekšējas” zināšanas par izrunu dažādās valodās saistībā
         ar tās locekļu dažādajām tautībām. Apelāciju padome arī uzskatīja, ka, tā kā vidusmēra franču un portugāļu patērētāji zina
         vārda “hooligan” nozīme saistībā ar futbolu, tie arī zina šī vārda izrunu. Pauze starp vārdiem, kas ir agrāko preču zīmju
         izrunā, bet nav pieteiktajā preču zīmē, ir papildu fonētiskā atšķirība (apstrīdētā lēmuma 21. un 22. punkts).

      58     Pirmās instances tiesa atzīmē, ka ir grūti noteikt ar pārliecību, kā vidusmēra patērētājs izrunās svešvārdu savā dzimtajā
         valodā. Pirmkārt, nav pilnīgi skaidrs, ka šis vārds tiks uztverts kā svešvārds, it īpaši šajā lietā, kur ir runa par franču
         patērētājiem, vārda rakstība ir transformēta atbilstoši mērķa valodai. Tādēļ angļu vārds “hooligan” franču valodā pastāv kā
         “houligan”. Otrkārt, pat ja vārds tiek uzskatīts par svešvārdu, tas nevar tikt izrunāts tādā pašā veidā kā oriģinālajā valodā.
         Pareiza izruna tāda kā oriģinālvalodā prezumē ne tikai zināšanas par izrunu, bet arī spēju šo attiecīgo vārdu pareizi izrunāt.
         Treškārt, sajaukšanas iespējas novērtēšanas ietvaros būs vēl jākonstatē, ka vairākumam konkrētās sabiedrības ir šī spēja.

      59     Šajā ziņā gan ITSB pirmajā instancē, gan Apelāciju padomē principā var ņemt vērā konkrētās sabiedrības valodas vārdnīcas,
         pat ja lietas dalībnieki ar tām nav iepazinušies, jo principā tās a priori uztveramas kā vispār zināmi elementi. Vārdnīcas sniedz atbilstošo norādi par pareizo attiecīgā vārda izrunu mērķa valodā,
         kaut arī nav nekādas garantijas, ka šāda izruna tiek lietota sarunvalodā. Turklāt ar zināšanām, kas ir dažādu ITSB instanču
         rīcībā, jo to darbinieki vai locekļi ir dažādu tautību cilvēki, var apstiprināt informāciju, lai noteiktu vidusmēra patērētāja
         izrunu.

      60     Attiecībā uz to, vai konkrētā sabiedrība fonētiski atpazīst vārdu “hooligan”, Apelāciju padome pareizi konstatēja, ka sabiedrība
         zina šo vārdu dēļ tā asociācijas ar futbolu. Tā arī pareizi konstatēja, ka pirmā zilbe franču valodā tiks izrunāta kā “u[ou]”.
         Apelāciju padome pamatoti uzskatīja, ka franču patērētāji bija pazīstami vai nu ar angļu vārdu “hooligan” un ar to saistīto
         pamata izrunu, vai nu ar franču vārdu “houligan”, kā to var atrast franču vārdnīcā, uz kuru atsaucās apstrīdētajā lēmumā.
         Savukārt daļa no konkrētās franču sabiedrības, kas nezina franču vārdu un izrunā angļu vārdu franciski, neraugoties uz to
         acīmredzamo ārzemju izcelsmi, ir domājams diezgan maza. Tātad kaut arī patskaņi “ou” un “o” ir tuvi, tie sastāda fonētisko
         atšķirību starp konfliktējošajām preču zīmēm. Attiecībā uz portugāļu patērētājiem Apelāciju padomes argumentāciju vājina fakts,
         ka tā kļūdaini pamatojās uz spāņu valodas vārdnīcu, kurai nav sakara ar portugāļu patērētāju sarunvalodu. Tomēr Apelāciju
         padomei bija taisnība, konstatējot, ka agrākās preču zīmes sastāvēja no diviem vārdiem, bet pieteiktā preču zīme sastāvēja
         no viena vārda, un tas sastādīja vēl vienu atbilstošu fonētisku atšķirību starp konfliktējošajām preču zīmēm.

      61     Tomēr Pirmās instances tiesa atzīmē, ka nekas nenorāda uz to, ka pieteiktās preču zīmes zilbi “li” un agrāko preču zīmju zilbi
         “ly” konkrētā sabiedrība izrunā atšķirīgi. Tāpat, neraugoties uz to, kā tās tiek izrunātas, zilbi “gan”, kas ir kopīga konfliktējošajām
         preču zīmēm, konkrētā sabiedrība uztvers kā identisku. Nekas arī nenorāda uz to, ka pieteiktās preču zīmes burts “h” un atšķirība
         toniskajā akcentā, kad konfliktējošās preču zīmes tiek izrunātas angliski, ļaus konkrētajai franču un portugāļu sabiedrībai
         fonētiski diferencēt konfliktējošās preču zīmes, kā šī sabiedrība tās izrunā.

      62     Rezumējot, fonētiskās līdzības ir stiprākas nekā atšķirības un preču zīmes “HOOLIGAN” un “OLLY GAN” patiešām satur fonētiskās
         līdzības atbilstoši konkrētās sabiedrības daļas uztverei. Tādējādi Apelāciju padome pieļāva kļūdu novērtējumā, konstatējot,
         ka konfliktējošās preču zīmes vidusmēra franču un portugāļu patērētāju uztverē ir fonētiski atšķirīgas.

      63     Visbeidzot, attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu konceptuālo līdzību Apelāciju padome uzskatīja, ka, tā kā Iebildumu nodaļas
         lēmumā šī līdzība bija balstīta tikai uz fonētisko līdzību, tad no fonētiskās līdzības trūkuma izrietēja tas, ka nepastāvēja
         konceptuālā līdzība.

      64     Tā kā šī argumentācija tika balstīta uz pieņēmumu, kas iepriekš tika atzīts par kļūdainu, tad Pirmās instances tiesa arī konstatē,
         ka apstrīdētais lēmums šajā ziņā ir kļūdains.

      65     Tomēr Apelāciju padomes secinājums par konfliktējošo preču zīmju konceptuālo atšķirību ir pareizs.
      66     No vienas puses, pieteiktā preču zīme pēc savas būtības neapšaubāmi ir balstīta uz huligāna jēdzienu. Papildus tam netiek
         apstrīdēts tas, ka šis jēdziens ir pazīstams vidusmēra franču un portugāļu patērētājiem, it īpaši saistībā ar futbolu. Tātad
         konkrētā sabiedrības daļa pieteikto preču zīmi sapratīs un pielīdzinās šajā nozīmē. No otras puses, agrāko preču zīmju vārdi
         a priori neko nenozīmē un pirmām kārtām tie atgādina vārdu un uzvārdu. Šāda koncepcija ir plaši izplatīta apģērbu sektorā, tādēļ konkrētā
         sabiedrība to pilnībā tā arī pieņems un agrākās preču zīmes saglabās atmiņā ar šādu nozīmi. Asociācijas starp agrākajām preču
         zīmēm un huligāna jēdzienu konkrētās sabiedrības daļas uztverē varētu rasties netieši un tikai fonētiskā ziņā. Tomēr šādas
         asociācijas būtu balstītas uz jau iepriekš esošu konfliktējošo preču zīmju sajaukšanu dēļ to fonētiskās līdzības. Turklāt
         agrāko preču zīmju vizuālā uztvere uzreiz distancētu huligāna jēdzienu un šīs preču zīmes. Tādējādi Apelāciju padome pareizi
         konstatēja, ka parasti apģērba vienības pirkšana ietver vizuālu preču zīmju novērtēšanu. Tādēļ vidusmēra patērētājs atcerēsies
         agrākās preču zīmes atbilstoši vārda un uzvārda koncepcijai.

      67     Šajā argumentācijas stadijā ir jāizvērtē prasītāja arguments par to, ka agrākajām preču zīmēm ir augsta raksturīgā atšķirtspēja.
         Kā tas tika iztirzāts iepriekš, agrākās preču zīmes ir sastādītas tā, lai konkrētā sabiedrības daļa tās uztvertu kā vārdu
         un uzvārdu. Šī koncepcija tiek plaši lietota apģērbu sektorā. Turklāt nekas nenorāda uz to, ka izvēlētais vārds un uzvārds
         varētu tikt uztverts kā īpaši nozīmīgs konkrētas sabiedrības daļas uztverē. Tādēļ nevar apstiprināt, ka agrākajām preču zīmēm
         būtu augsta raksturīgā atšķirtspēja.

      68     Līdz ar to konfliktējošo apzīmējumu kopējās līdzības novērtēšanas kontekstā Pirmās instances tiesa uzskata, ka Apelāciju padome,
         neraugoties uz kļūdu novērtējumā par fonētisko līdzību, pareizi konstatēja, ka apzīmējumu vizuālā atšķirība un konceptuālās
         līdzības trūkums noveda pie līdzības trūkuma starp šiem apzīmējumiem.

      69     Vispārēji vērtējot konfliktējošos apzīmējumus, Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 23. punktā tādējādi pareizi konstatēja,
         ka konkrētā sabiedrības daļa visticamāk nejauks pieteikto preču zīmi ar agrākajām preču zīmēm, it īpaši apģērbu jomā.

      70     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      71     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personu, kas iestājušās lietā, prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Pirrung

                Forwood

                Papasavvas

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 1. februārī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. fJung

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 14. jūnijs.#Stichting Brein pret Ziggo BV un XS4All Internet BV.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums – Direktīva 2001/29/EK – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana – 3. panta 1. punkts – Izziņošana sabiedrībai – Jēdziens – Platforma kopīgošanai tiešsaistē – Aizsargātu datņu kopīgošana bez īpašnieka atļaujas.#Lieta C-610/15.

text:
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2017. gada 14. jūnijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums – Direktīva 2001/29/EK – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana – 3. panta 1. punkts – Izziņošana sabiedrībai – Jēdziens – Platforma kopīgošanai tiešsaistē – Aizsargātu datņu kopīgošana bez īpašnieka atļaujas
Lieta C‑610/15
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 13. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 18. novembrī, tiesvedībā

Stichting Brein

pret

Ziggo BV,

XS4ALL Internet BV.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), tiesneši A. Prehala [A. Prechal], A. Ross [A. Rosas], K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 27. oktobra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–        Stichting Brein vārdā – J. C. H. van Manen, advocaat,
–        Ziggo BV vārdā – F. E. Vermeulen un E. A. de Groot, advocaten,
–        XS4ALL Internet BV vārdā – C. Alberdingk Thijm un C. F. M. de Vries, advocaten,
–        Spānijas valdības vārdā – V. Ester Casas un A. Gavela Llopis, pārstāves,
–        Francijas valdības vārdā – M. D. Segoin, pārstāvis,
–        Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz F. Di Matteo, avvocato dello Stato,
–        Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un M. Figueiredo, pārstāvji, kuriem palīdz T. Rendas, juriskonsults,
–        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – G. Brown un J. Kraehling, pārstāves, kurām palīdz N. Saunders, barrister,
–        Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda, kā arī T. Scharf un F. Wilman, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 8. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 3. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu un, otrkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp., un labojums OV 2004, L 195, 16. lpp.) 11. pantu.

2        Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp autortiesību īpašnieku tiesības aizstāvošo nodibinājumu Stichting Brein un interneta pieslēguma pakalpojumu sniedzējām Ziggo BV un XS4ALL Internet BV (turpmāk tekstā – “XS4ALL”) par Stichting Brein iesniegtajām prasībām izdot rīkojumu šīm pēdējām bloķēt platformas kopīgošanai tiešsaistē “The Pirate Bay” (turpmāk tekstā – “platforma kopīgošanai tiešsaistē TPB”) domēnu nosaukumus un IP adreses.
 Atbilstošās tiesību normas

3        Direktīvas 2001/29 preambulas 9., 10., 23. un 27. apsvērumā ir teikts:
“(9)      Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu, patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu sastāvdaļu.
(10)      Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. Lai izgatavotu produktus, piemēram, skaņu ierakstus, filmas vai multimediju produktus, un sniegtu pakalpojumus, piemēram, pakalpojumus “pēc pieprasījuma”, vajadzīgi ievērojami ieguldījumi. Lai garantētu minētās atlīdzības pieejamību un nodrošinātu iespēju iegūt labu atdevi no ieguldījumiem, vajadzīga intelektuālā īpašuma tiesību pienācīga aizsardzība.
[..]
(23)      Šai direktīvai būtu jāturpina saskaņot autora tiesības uz izziņošanu. Šīs tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana. Šīm tiesībām būtu jāattiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. Šīm tiesībām nebūtu jāattiecas uz citām darbībām.
[..]
(27)      Tikai materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot, pati neveido izziņošanu šīs direktīvas nozīmē.”

4        Šīs direktīvas 3. panta “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.”

5        Minētās direktīvas 8. panta “Sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļi” 3. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesību subjekti var pieprasīt rīkojumu pret starpniekiem, kuru pakalpojumus trešā persona izmanto, lai pārkāptu autortiesības vai blakustiesības.”

6        Direktīvas 2004/48 preambulas 23. apsvērums ir formulēts šādi:
“Neskarot citus pieejamos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus, tiesību īpašniekiem ir jābūt iespējai lūgt piemērot tiesiskās aizsardzības līdzekļus attiecībā uz starpnieku, kura pakalpojumus kāda trešā persona izmanto, lai pārkāptu tiesību īpašnieka rūpnieciskā īpašuma tiesības. Nosacījumi un kārtība, kas attiecas uz minētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ir jāparedz dalībvalstu tiesību aktos. Attiecībā uz autortiesību un blakustiesību pārkāpumiem visaptverošs saskaņošanas līmenis jau ir paredzēts Direktīvā 2001/29/EK. Tādēļ Direktīvas 2001/29/EK 8. panta 3. punktu šīs direktīvas noteikumi neietekmē.”

7        Saskaņā ar Direktīvas 2004/48 11. pantu “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi”:
“Dalībvalstis nodrošina, ka, ja tiesa ir pieņēmusi lēmumu, kurā konstatēts intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums, tiesu iestādes var attiecībā uz pārkāpēju izdot izpildrakstu, lai aizliegtu turpināt pārkāpuma darbības. Ja attiecīgās valsts tiesību akti to paredz, par nepakļaušanos izpildrakstā noteiktajam attiecīgā gadījumā ir jāmaksā regulāra kavējuma nauda, lai nodrošinātu izpildraksta izpildi. Dalībvalstis nodrošina arī to, ka tiesību īpašnieki var lūgt piemērot tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret starpniekiem, kuru pakalpojumus izmanto trešā persona intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpšanai, neskarot Direktīvas 2001/29/EK 8. panta 3. punktu.”
 Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

8        Stichting Brein ir Nīderlandes nodibinājums, kas aizstāv autortiesību īpašnieku intereses.

9        Ziggo un XS4ALL ir interneta pieslēguma pakalpojumu sniedzējas. Liela to abonentu daļa izmanto platformu kopīgošanai tiešsaistē TPB, kas ir BitTorrent datņu indeksācijas vietne. BitTorrent ir protokols, ar kuru lietotāji (kas dēvēti par “līdziniekiem” jeb “peers”) var kopīgot datnes. BitTorrent būtiska raksturiezīme ir tāda, ka kopīgojamās datnes tiek sadalītas sīkos segmentos, tādējādi ļaujot atbrīvoties no vajadzības izmantot centralizētu serveri, kurā glabāt minētās datnes, un tas savukārt kopīgošanas procesā atslogo individuālos serverus. Lai varētu kopīgot datnes, lietotājiem ir vispirms jālejupielādē platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB nenodrošināta īpaša programmatūra, kuru sauc “client‑BitTorrent”.Šī “client‑Bit‑Torrent” ir programmatūra, kas ļauj izveidot gāzmas datnes.

10      Lietotājiem (tā dēvētajiem “seeders”), kuri vēlas nodot savā datorā esošo datni citu lietotāju (tā dēvēto “leechers”) rīcībā, ar savas client‑BitTorrent palīdzību ir jāizveido gāzmas datne. Gāzmas datnes nosūta uz centralizētu serveri (tā dēvēto “tracker”), kas identificē lietotājus, kuri ir pieejami konkrētas gāzmas datnes, kā arī tam piesaistītās multivides datnes kopīgošanai. Seeders šīs gāzmas datnes augšupielādē (upload) platformā kopīgošanai tiešsaistē, kā, piemēram, TPB, kurā tās pēc tam tiek indeksētas tālab, lai tās varētu atrast platformas kopīgošanai tiešsaistē lietotāji un lai darbi, uz kuriem šīs gāzmas datnes nosūta, varētu tikt lejupielādēti (download) šo lietotāju datoros vairākos segmentos ar viņu client‑BitTorrent palīdzību.

11      Gāzmas datņu vietā bieži tiek izmantotas “magnētsaites”. Šīs saites identificē gāzmas datnes saturu un uz to norāda ar digitāla nospieduma palīdzību.

12      Platformā kopīgošanai tiešsaistē TPB piedāvātās gāzmas datnes lielā vairākumā gadījumu nosūta uz darbiem, kas ir aizsargāti ar autortiesībām, lai gan šo tiesību īpašnieki nav devuši atļauju šīs platformas pārvaldītājiem un lietotājiem veikt attiecīgās kopīgošanas darbības.

13      Pamatlietā Stichting Brein lūdz galvenokārt izdot rīkojumu Ziggo un XS4ALL bloķēt platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB domēnu nosaukumus un IP adreses, lai novērstu iespēju izmantot šo interneta pieslēguma pakalpojumu sniedzēju pakalpojumus nolūkā aizskart autortiesības un blakustiesības, kas pieder tiesību īpašniekiem, kuru intereses aizsargā Stichting Brein.

14      Stichting Brein prasības tika apmierinātas pirmās instances tiesā. Taču apelācijas instancē tās tika noraidītas.

15      Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) norāda, ka šajā lietā ir pierādīts, ka aizsargāti darbi ar platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB starpniecību tiek nodoti sabiedrības rīcībā bez tiesību īpašnieku atļaujas. Ir arī pierādīts, ka Ziggo un XS4ALL abonenti ar šīs platformas starpniecību padara pieejamus aizsargātus darbus bez tiesību īpašnieku atļaujas un tādējādi aizskar minēto tiesību īpašnieku autortiesības un blakustiesības.

16      Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) tomēr norāda, ka Tiesas judikatūra neļauj ar pārliecību atbildēt uz jautājumu, vai platforma kopīgošanai tiešsaistē TPB veic arī darbu izziņošanu sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, konkrēti:
–        izveidojot un uzturot sistēmu, kurā interneta lietotāji savstarpēji saslēdzas, lai varētu mainīties ar savos datoros esošajiem darbiem, tos sadalot segmentos;
–        pārvaldot tīmekļvietni, kurā lietotāji šim nolūkam var augšupielādēt gāzmas datnes, kas nosūta uz šo darbu segmentiem, un
–        indeksējot, kā arī sistematizējot tīmekļvietnē tiešsaistē ievietotās gāzmas datnes, lai tām piesaistīto darbu segmenti varētu tikt sameklēti un lietotāji šos darbus (kā vienotu veselumu) varētu lejupielādēt savos datoros.

17      Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai tīmekļvietnes pārvaldītājs ir veicis izziņošanu sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, ja šajā tīmekļvietnē pašā nav ar autortiesībām aizsargātu darbu, bet tā piedāvā [..] sistēmu, kurā tās lietotājiem tiek indeksēta un sistematizēta aizsargātu darbu, kas saglabāti lietotāju datoros, metainformācija, ar kuras palīdzību lietotāji var atrast šos aizsargātos darbus, kā arī tos augšupielādēt un lejupielādēt minētajos datoros?
2)      Ja uz pirmo jautājumu atbildams noliedzoši:
vai Direktīvas 2001/29 8. panta 3. punkts un Direktīvas 2004/48 11. pants var būt pamats, lai starpniekam dotu rīkojumu šo tiesību normu izpratnē, ja šis starpnieks atvieglo trešajām personām tiesību pārkāpumu izdarīšanu pirmajā jautājumā aprakstītā veidā?”
 Par prejudiciālajiem jautājumiem

 Par pirmo jautājumu

18      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai jēdziens “izziņošana [sabiedrībai]” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie tas aptver situāciju, kurā internetā tiek nodota rīcībā un pārvaldīta kopīgošanas platforma, kas, izmantojot ar aizsargātiem darbiem saistīto metadatu indeksāciju un nodrošinot meklētājprogrammu, ļauj šīs platformas lietotājiem šos darbus sameklēt un kopīgot vienādranga (peer‑to‑peer) tīklā.

19      No Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, lai autoriem būtu ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu sabiedrībai, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu padarīšanu pieejamu tā, lai sabiedrības locekļi tiem varētu piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.

20      Tādējādi atbilstoši šai tiesību normai autoriem ir preventīva rakstura tiesības, kas tiem ļauj iejaukties starp iespējamiem viņu darbu izmantotājiem un izziņošanu sabiedrībai, ko šie izmantotāji varētu būt iecerējuši veikt, lai to aizliegtu (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

21      Tā kā Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā nav precizēts jēdziens “izziņošana [sabiedrībai]”, tā nozīme un tvērums ir nosakāmi, ņemot vērā šīs direktīvas mērķus un ņemot vērā kontekstu, kādā iekļaujas interpretējamā tiesību norma (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

22      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Direktīvas 2001/29 preambulas 9. un 10. apsvēruma izriet, ka tās galvenais mērķis ir ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni, kas tiem ļautu saņemt atbilstīgu atlīdzību par to darbu izmantošanu, tostarp izziņošanas sabiedrībai gadījumā. Līdz ar to jēdziens “izziņošana [sabiedrībai]”, kā turklāt tas ir skaidri noteikts šīs direktīvas preambulas 23. apsvērumā, ir jāsaprot plašā nozīmē (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

23      Tiesa attiecībā uz jēdzienu “izziņošana [sabiedrībai]” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē ir arī uzsvērusi, ka tas ietver individualizētu vērtējumu (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

24      No Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izriet, ka izziņošanas sabiedrībai jēdziens apvieno divus kumulatīvus elementus, proti, darba “izziņošanu” un tā izziņošanu “sabiedrībai” (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

25      Lai noteiktu, vai lietotājs veic “izziņošanu sabiedrībai” [publiskošanu] Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, ir jāņem vērā vairāki papildu kritēriji, kas nav autonomi, bet ir savstarpēji saistīti. Līdz ar to tie ir jāpiemēro gan individuāli, gan savstarpējā mijiedarbībā, apzinoties, ka tie dažādās konkrētās situācijās var pastāvēt ar ļoti mainīgu intensitāti (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

26      Starp šiem kritērijiem Tiesa vispirms ir uzsvērusi lietotāja gan būtisko lomu, gan iejaukšanās apzinātību. Proti, šis lietotājs veic izziņošanu, kad, pilnībā apzinoties savas rīcības sekas, iejaucas, lai saviem klientiem dotu piekļuvi aizsargātam darbam, īpaši tad, kad bez šādas iejaukšanās tā klienti principā nevarētu izmantot izplatīto darbu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

27      Turklāt tā ir precizējusi, ka jēdziens “sabiedrība” nozīmē nenoteiktu adresātu skaitu un turklāt paredz diezgan lielu personu skaitu (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

28      Tiesa ir arī atgādinājusi, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai aizsargāts darbs varētu tikt kvalificēts par “izziņotu sabiedrībai”, tas ir jāizziņo īpašā tehniskā veidā, kas atšķiras no līdz tam izmantotajiem veidiem, vai, ja tā nav, “jaunai sabiedrībai”, citiem vārdiem sakot, sabiedrībai, kuru autortiesību īpašnieks vēl nav ņēmis vērā, atļaujot sākotnēji izziņot savu darbu sabiedrībai (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

29      Visbeidzot Tiesa ir vairākkārtīgi uzsvērusi, ka nozīme ir arī tam, ka izziņošana Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē tiek veikta peļņas gūšanas nolūkā (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

30      Jautājumā, pirmkārt, par to, vai tāda platformas kopīgošanai tiešsaistē nodošana rīcībā un pārvaldība, par kādu ir pamatlieta, ir “izziņošana” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, ir jānorāda, kā tas izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 23. apsvēruma, ka 3. panta 1. punktā paredzētās autora tiesības uz izziņošanu sabiedrībai attiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kurā notikusi sākotnējā izziņošana, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā.

31      Otrkārt, kā turklāt tas izriet no Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta – lai būtu notikusi “izziņošana”, pietiek ar to, ka darbs ir nodots sabiedrības rīcībā tādējādi, ka šīs sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā, un izšķirošais nav tas, vai viņi šo iespēju izmanto (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

32      Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka, tīmekļvietnē ievietojot saites, kurām uzklikšķinot lietotāji piekļūst aizsargātam darbam, kas bez pieejas tiesību ierobežojuma ir publicēts kādā citā tīmekļvietnē, šiem pirmās tīmekļvietnes lietotājiem tiek nodrošināta tieša piekļuve minētajiem darbiem (spriedums, 2014. gada 13. februāris, Svensson u.c., C‑466/12, EU:C:2014:76, 18. punkts; šajā ziņā skat. arī rīkojumu, 2014. gada 21. oktobris, BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, 15. punkts, un spriedumu, 2016. gada 8. septembris, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, 43. punkts).

33      Tiesa ir arī nospriedusi, ka tā tas ir, arī tirgojot multivides atskaņotāju, kurā ir iepriekš instalētas internetā pieejamas pievienojumprogrammas, kas ietver hipersaites uz sabiedrībai brīvi pieejamām tīmekļvietnēm, kurās ar autortiesībām aizsargāti darbi ir padarīti pieejami bez šo tiesību īpašnieku atļaujas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 38. un 53. punkts).

34      Tādējādi no šīs judikatūras var tikt secināts, ka, principā, ikviena darbība, ar kuru lietotājs, pilnībā apzinādamies situāciju, saviem klientiem nodrošina piekļuvi aizsargātiem darbiem, var būt “izziņošana” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

35      Šajā gadījumā vispirms – kā secinājumu 45. punktā būtībā norāda ģenerāladvokāts – jākonstatē, ka nav strīda par to, ka ar autortiesībām aizsargātie darbi tiek ar platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB starpniecību nodoti šīs platformas lietotāju rīcībā tādējādi, ka šie lietotāji var tiem piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.

36      Turklāt, lai arī darbus, kas šādi ir nodoti platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB lietotāju rīcībā, šajā platformā patiešām – kā uzsver iesniedzējtiesa – ir augšupielādējuši nevis šīs platformas pārvaldītāji, bet gan lietotāji. Nododot rīcībā un pārvaldot tādu platformu kopīgošanai tiešsaistē kā pamatlietā aplūkotā, šie pārvaldītāji tik un tā veic darbības, pilnībā apzinoties savas rīcības sekas, lai nodrošinātu piekļuvi aizsargātiem darbiem, indeksējot un sistematizējot minētajā platformā gāzmas datnes, kas ļauj tās lietotājiem šos darbus sameklēt un kopīgot vienādranga (peer‑to‑peer) tīklā. Šajā ziņā – kā secinājumu 50. punktā būtībā norāda ģenerāladvokāts –, ja minētie pārvaldītāji nebūtu nodevuši rīcībā un pārvaldījuši šādu platformu, minētos darbus lietotāji nevarētu kopīgot vai to kopīgošana internetā būtu vismaz sarežģītāka.

37      Tāpēc ir jāuzskata, ka, nododot rīcībā un pārvaldot platformu kopīgošanai tiešsaistē TPB, tās pārvaldītāji nodrošina saviem lietotājiem piekļuvi attiecīgajiem darbiem. Tātad ir uzskatāms, ka tiem ir būtiska loma attiecīgo darbu nodošanā rīcībā.

38      Visbeidzot, nav uzskatāms, ka platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB pārvaldītāji veic “tikai” tādu materiālo iespēju “nodrošināšanu”, kas dod iespēju veikt vai veic izziņošanu, Direktīvas 2001/29 preambulas 27. apsvēruma izpratnē. Proti, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka šī platforma veic gāzmas datņu indeksēšanu tādējādi, ka darbus, uz kuriem šīs gāzmas datnes nosūta, šie kopīgošanas platformas lietotāji var viegli sameklēt un lejupielādēt. Turklāt no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka platforma kopīgošanai tiešsaistē TPB piedāvā ne tikai meklētājprogrammu, bet arī indeksu, kurā darbi tiek iedalīti dažādās kategorijās atkarībā no to iedabas, žanra vai popularitātes, un darba klasificēšanu pienācīgajā kategorijā pārbauda šīs platformas pārvaldītāji. Turklāt šie pārvaldītāji veic novecojušu vai kļūdainu gāzmas datņu dzēšanu un aktīvi filtrē noteiktus saturus.

39      Ievērojot šos apsvērumus, tādas platformas kopīgošanai tiešsaistēkā pamatlietā aplūkotā nodošana rīcībā un pārvaldīšana ir jāuzskata par izziņošanu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

40      Otrām kārtām, lai varētu konstatēt atbilstību jēdzienam “izziņošana [sabiedrībai]” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, aizsargātajiem darbiem ir jābūt arī faktiski izziņotiem sabiedrībai (spriedums, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

41      Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, pirmkārt, ka jēdziens “sabiedrība” ietver kādu minimālo robežvērtību, kas no šī jēdziena izslēdz vairāku attiecīgo personu skaitu, kurš ir pārāk mazs vai pat niecīgs. Otrkārt, ir jāņem vērā kumulatīvās sekas, kas rodas, padarot darbus pieejamus potenciālajiem saņēmējiem. Tādējādi ir jāzina ne tikai tas, cik personām vienlaicīgi ir piekļuve vienam un tam pašam darbam, bet arī tas, cik no viņām ir secīga piekļuve tam (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

42      Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka liels skaits Ziggo un XS4ALL abonentu ir lejupielādējuši multivides datnes ar platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB starpniecību. No Tiesai sniegtajiem apsvērumiem izriet arīdzan, ka šo platformu izmantojot ievērojams personu skaits, jo TPB pārvaldītāji savā platformā kopīgošanai tiešsaistēir konstatējuši vairākus desmitus miljonu “līdzinieku”. Šajā ziņā pamatlietā aplūkotā izziņošana attiecas vismaz uz visiem šīs platformas lietotājiem. Šie lietotāji var jebkurā brīdī un vienlaicīgi piekļūt aizsargātajiem darbiem, kas tiek kopīgoti ar minētās platformas starpniecību. Tādējādi šī izziņošana ir paredzēta nenoteiktam potenciālo adresātu skaitam un aptver lielu skaitu personu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

43      Līdz ar to ir jākonstatē, ka ar tādu izziņošanu kā pamatlietā aplūkotā aizsargātie darbi faktiski tiek izziņoti “sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

44      Turklāt jautājumā par to, vai šie darbi ir tikuši izziņoti “jaunai” sabiedrībai šā sprieduma 28. punktā minētās judikatūras izpratnē, ir jānorāda, ka Tiesa 2014. gada 13. februāra spriedumā Svensson u.c. (C‑466/12, EU:C:2014:76, 24. un 31. punkts), kā arī 2014. gada 21. oktobra rīkojumā BestWater International (C‑348/13, EU:C:2014:2315, 14. punkts) ir nospriedusi, ka šāda sabiedrība ir sabiedrība, kuru autortiesību īpašnieki nav ņēmuši vērā, atļaujot sākotnējo izziņošanu.

45      Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, pirmkārt, ka platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB pārvaldītāji bija informēti, ka šī platforma – kuru tie nodod lietotāju rīcībā un kuru tie pārvalda – nodrošina piekļuvi publicētajiem darbiem bez tiesību īpašnieku atļaujas un, otrkārt, ka šie paši pārvaldītāji šajā platformā pieejamajos emuāros un forumos skaidri pauž savu mērķi nodot aizsargātu darbus lietotāju rīcībā un šo lietotājus mudina izgatavot šo darbu kopijas. Katrā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB pārvaldītājiem nevarēja nebūt zināms, ka šī platforma nodrošina piekļuvi darbiem, kas publicēti bez tiesību īpašnieku atļaujas, ievērojot iesniedzējtiesas īpaši uzsvērto apstākli, ka ļoti liela daļa platformas kopīgošanai tiešsaistē TPB esošo gāzmas datņu nosūta uz darbiem, kas publicēti bez tiesību īpašnieku atļaujas. Šajos apstākļos jāuzskata, ka tā ir izziņošana “jaunai sabiedrībai” (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 26. aprīlis, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, 50. punkts).

46      Turklāt nav apstrīdams, ka tādas platformas kopīgošanai tiešsaistēkā pamatlietā aplūkotā nodošana rīcībā un pārvaldīšana tiek veikta peļņas gūšanas nolūkā, jo Tiesai iesniegtajos apsvērumos ir redzams, ka šī platforma gūst ievērojamus ienākumus no reklāmas.

47      Tādējādi ir jāuzskata, ka tādas platformas kopīgošanai tiešsaistēkā pamatlietā aplūkotā nodošana rīcībā un pārvaldīšana ir “izziņošana [sabiedrībai]” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

48      Ievērojot visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka jēdziens “izziņošana [sabiedrībai]” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie tas aptver situāciju, kurā internetā tiek nodota rīcībā un pārvaldīta kopīgošanas platforma, kas, izmantojot ar aizsargātiem darbiem saistīto metadatu indeksāciju un nodrošinot meklētājprogrammu, ļauj šīs platformas lietotājiem šos darbus sameklēt un kopīgot vienādranga (peer‑to‑peer) tīklā.
 Par otro jautājumu

49      Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz otro jautājumu nav jāatbild.
 Par tiesāšanās izdevumiem

50      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Jēdziens “izziņošana [sabiedrībai]” Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 3. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie tas aptver situāciju, kurā internetā tiek nodota rīcībā un pārvaldīta kopīgošanas platforma, kas, izmantojot ar aizsargātiem darbiem saistīto metadatu indeksāciju un nodrošinot meklētājprogrammu, ļauj šīs platformas lietotājiem šos darbus sameklēt un kopīgot vienādranga (peer‑to‑peer) tīklā.

[Paraksti]

* Tiesvedības valoda – holandiešu.