title: Tiesas spriedums 2002. gada 11.jūlijā.#Marie-Nathalie D'Hoop pret Office national de l'emploi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Liège - Beļģija.#Lieta C-224/98.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2002. gada 11. jūlijā ?(1)

      Eiropas Savienības pilsonība – Nediskriminācijas princips – Valsts tiesiskais regulējums, kas tiesības uz gaidīšanas pabalstiem valsts pilsoņiem piešķir tikai tad, ja viņi vidējo izglītību
         ir ieguvuši izglītības iestādē savā dalībvalstī – Valsts pilsonis, kas meklē pirmo darba vietu un kas vidējo izglītību ir ieguvis izglītības iestādē citā dalībvalstī

      Lieta C‑224/98
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EK līguma 177. pantam (jaunajā redakcijā – EKL 234. pants), ko Tribunal      du      travail      de      Liège iesniedza nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      Marie-Nathalie D’Hoop
      un
      Office national d’emploi
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līguma 48. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants) un Padomes
         1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) 7. pantu.

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann] (referents), F. Makena [F. Macken] un S. fon Bārs [S. von Bahr], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], A. La Pergola [A. La Pergola], R. Šintgens [R. Schintgen], V. Skouris [V. Skouris], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von      Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida apsvērumus, ko sniedza:
      –        M. N. Dūpas [M. N. D’Hoop] vārdā – N. Simars [N. Simar] un M. Strongiloss [M. Strongylos], advokāti,

      –        Officenationald’emploi vārdā – Ž. E. Dervels [J.‑E. Derwael], advokāts,

      –        Beļģijas valdības vārdā – Ž. Devaders [J. Devadder],pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Volfkariuss [M. Wolfcarius] un P. J. Keipers [P. J. Kuijper], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies M. N. Dūpas, ko pārstāv M. Strongiloss un R. Kaparts [R. Capart], advokāts, Apvienotās Karalistes valdības, ko pārstāv D. Vaijats [D. Wyatt], QC, un Komisijas, ko pārstāv M. Volfkariuss un D. Martins [D. Martin], pārstāvji, mutvārdu paskaidrojumus tiesas sēdē 2001. gada 20. novembrī,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2002. gada 21. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 1998. gada 17. jūnija spriedumu, ko Tiesa saņēmusi 22. jūnijā, TribunaldutravaildeLiège [Ljēžas Darba lietu tiesa] atbilstoši EK līguma 177. pantam (jaunajā redakcijā – EKL 234. pants) ir uzdevusi Tiesai prejudiciālu
         jautājumu par to, kā interpretēt Līguma 48. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants) un Padomes 1968. gada
         15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) 7. pantu.

      2        Šis jautājums tiek uzdots strīdā starp M. N. Dūpu un Officenationaldel’emploi (Beļģijas Valsts nodarbinātības birojs, turpmāk tekstā – “ONEM”) attiecībā uz tā lēmumu, ar kuru M. N. Dūpai tika atteikts piešķirt Beļģijas tiesību aktos paredzēto gaidīšanas pabalstu.

       Valsts tiesiskais regulējums
      3        Beļģijas tiesiskais regulējums jauniešiem, kas pabeiguši mācības un meklē savu pirmo darba vietu, paredz piešķirt bezdarbnieka
         pabalstus, kurus sauc par “gaidīšanas pabalstiem”.

      4        Šie pabalsti ļauj to saņēmējus uzskatīt par “pilnībā nenodarbinātām personām, kam piešķirts pabalsts,” tā tiesiskā regulējuma
         nozīmē, kurš attiecas uz nodarbinātību un bezdarbu, un ļauj viņiem iesaistīties īpašās nodarbinātības programmās.

      5        Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma par bezdarba tiesisko regulējumu (1991. gada 31. decembra Moniteur belge, 29888. lpp.) 36. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:

      “Lai iegūtu tiesības uz gaidīšanas pabalstu, gados jaunam darbiniekam jāatbilst šādiem kritērijiem:
      1)      persona vairs nav obligātās izglītības vecumā;
      2)      a) jābūt iegūtai pilna laika vispārējai vidējai izglītībai vai jābūt iegūtai vidējai tehniskai vai profesionālai izglītībai
         mācību iestādē, ko izveidojusi, atzinusi vai subsidē kāda no kopienām;

      [..].”
      6        Ar 1996. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑278/94 Komisija/Beļģija (Recueil, I‑4307. lpp.) Tiesa ir atzinusi, ka, gaidīšanas pabalsta piešķiršanai izvirzot priekšnosacījumu, lai Kopienas migrējošo
         darba ņēmēju, kas dzīvo Beļģijā, apgādībā esošie bērni būtu ieguvuši vidējo izglītību iestādē, kuru subsidē vai ir atzinusi
         Beļģijas valsts vai kāda tās kopiena, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi saistības, kas tai uzliktas saskaņā ar Līguma 48. pantu
         un Regulas Nr. 1612/68 7. pantu.

      7        Lai valsts tiesisko regulējumu saskaņotu ar Kopienu tiesībām, Karaļa 1996. gada 13. decembra lēmuma (1996. gada 31. decembra
         Moniteur belge, 32265. lpp.) iepriekš minētā 36. panta 1. punkta pirmās daļas 2. punktā kā h) apakšpunkts tika iekļauts jauns noteikums.
         Šis noteikums, kas stājās spēkā 1997. gada 1. janvārī, ir formulēts šādi:

      “Lai iegūtu tiesības uz gaidīšanas pabalstu, gados jaunam darbiniekam jāatbilst šādiem kritērijiem:
      [..]
      2)      [..]
      h)      jābūt iegūtai izglītībai vai pabeigtām mācībām citā Eiropas Savienības dalībvalstī, ja vienlaicīgi ir izpildīti šādi priekšnosacījumi:
      –        jaunietis uzrāda dokumentus, kas apliecina, ka izglītība vai mācības atbilst tādam pašam līmenim kā iepriekšējos apakšpunktos
         minētie un ir līdzvērtīgas tiem,

      –        pabalsta pieprasīšanas brīdī jaunietis ir migrējoša darba ņēmēja EK līguma 48. panta nozīmē, kas dzīvo Beļģijā, apgādībā esošs
         bērns;

      [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      8        M. N. Dūpa, kas ir Beļģijas pilsone, vidējo izglītību ieguvusi Francijā, kur viņa 1991. gadā saņēma atestātu par vidējās vispārējās
         izglītības iegūšanu (baccalauréat). Šis atestāts Beļģijā ir atzīts par līdzvērtīgu apstiprinātam vidējās vispārējās izglītības atestātam, kuram pievienota
         apstiprināta apliecība par spēju iegūt augstāko izglītību.

      9        Pēc tam līdz 1995. gadam Dūpa studēja universitātē Beļģijā.

      10      1996. gadā Dūpa no ONEM pieprasīja gaidīšanas pabalstu.

      11      Ar 1996. gada 17. septembra lēmumu ONEM atteicās viņai piešķirt gaidīšanas pabalstu, savu lēmumu pamatojot ar to, ka viņa neatbilst Karaļa 1991. gada 25. novembra
         lēmuma 36. panta 1. punkta pirmās daļas 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajam nosacījumam.

      12      Dūpa minēto lēmumu apstrīdēja TribunaldutravaildeLiège, kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Tā kā no Tiesas iepriekš veiktās EK līguma 48. panta un Regulas Nr. 1612/68 7. panta interpretācijas izriet, ka saskaņā ar
         Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma 36. pantu nevar tikt liegts piešķirt gaidīšanas pabalstu Kopienas migrējoša darba ņēmēja
         apgādībā esošam studentam, kas ieguvis vidējo izglītību iestādē, kura atrodas nevis Beļģijā, bet citā dalībvalstī, vai šie
         noteikumi ir interpretējami tā, ka tie turklāt aizliedz Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma 36. pantā paredzēt aizliegumu
         piešķirt gaidīšanas pabalstu Beļģijas studentam, kas meklē savu pirmo darba vietu un kas ir ieguvis vidējo izglītību iestādē,
         kas atrodas nevis Beļģijā, bet kādā citā dalībvalstī?”

      13      Ar 1998. gada 22. jūlija un 11. septembra vēstulēm TribunaldutravaildeLiège informēja Tiesu, ka CourdetravaildeLiège [Ljēžas Augstākā darba lietu tiesa] (Beļģija) ir iesniegta apelācijas sūdzība par šo spriedumu, un pieprasīja apturēt tiesvedību
         Tiesā, ņemot vērā, ka minētajai apelācijas sūdzībai piemīt apturoša iedarbība.

      14      2001. gada 23. martā Tiesa tika informēta, ka ar 2001. gada 16. marta spriedumu minētā tiesa, kurā iesniegta apelācijas sūdzība,
         apstiprinājusi lēmumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu. Tādējādi Tiesā 2001. gada 26. martā tika turpināta lietas izskatīšana.

      15      No Cour de travail de Liège taisītā sprieduma izriet, ka minētajā tiesā ONEM norādīja, ka Dūpa neatbilst otrajam nosacījumam, kas paredzēts ar Karaļa 1996. gada 13. decembra lēmumu grozītā Karaļa 1991. gada
         25. novembra lēmuma 36. panta 1. punkta pirmās daļas 2. punkta h) apakšpunktā. Šajā sakarā minētā tiesa nosprieda, ka, kaut
         arī jaunais Karaļa 1991. gada 25. novembra lēmuma noteikums stājies spēkā tikai 1997. gada 1. janvārī, t.i., pēc tam, kad
         tika pieprasīts gaidīšanas pabalsts, tas, “ņemot vērā [Tiesas] judikatūru [..], būtu jāpiemēro šajā gadījumā, lietas dalībniekiem
         neceļot iebildumus šajā sakarā”.

       Par prejudiciālo jautājumu
      16      Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Kopienu tiesības liedz dalībvalstij atteikties piešķirt
         kādam no saviem pilsoņiem – studentam, kas meklē savu pirmo darba vietu, – gaidīšanas pabalstu tikai tādēļ, ka šis students
         ir ieguvis vidējo izglītību kādā citā dalībvalstī.

       Par Līguma 48. panta un Regulas Nr. 1612/68 piemērojamību
      17      Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa jau iepriekš ir nospriedusi, ka jauniešiem, kas meklē savu pirmo darba vietu, paredzētais
         gaidīšanas pabalsts ir uzskatāms par sociālu priekšrocību Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta nozīmē (1985. gada 20. jūnija
         spriedums lietā 94/84 Deak, Recueil, 1873. lpp., 27. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 25. punkts).

      18      Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ar darba ņēmēju pārvietošanās brīvību saistīto Kopienu tiesību piemērošanai attiecībā
         uz valsts tiesisko regulējumu, kas attiecas uz bezdarba apdrošināšanu, ir nepieciešams, lai persona, kura atsaucas uz minēto
         brīvību, jau būtu iepriekš iesaistījusies darba tirgū, veicot reālu un efektīvu profesionālo darbību, saskaņā ar kuru tai
         bijis piešķirts darba ņēmēja statuss Kopienu tiesību nozīmē (attiecībā uz gaidīšanas pabalsta piešķiršanu skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 40. punkts). Saskaņā ar definīciju par tādu nav uzskatāms gadījums, kad jaunieši meklē savu
         pirmo darba vietu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 40. punkts).

      19      Atbildot uz tiesas sēdē uzdoto jautājumu, Dūpa norādīja, ka laika posmā, kad viņa mācījās un ieguva vidējo izglītību Francijā,
         viņas vecāki turpināja dzīvot Beļģijā.

      20      No tā izriet, ka Dūpa nevar atsaukties ne uz tiesībām, kas migrējošiem darba ņēmējiem piešķirtas ar Līguma 48. pantu un Regulu
         Nr. 1612/68, ne arī uz atvasinātajām tiesībām, kuras ar minēto regulu piešķirtas šādu darba ņēmēju ģimenes locekļiem.

       Par to Līguma noteikumu piemērojamību, kas attiecas uz Savienības pilsonību
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      21      Tiesas sēdē Dūpa un Komisija izskatīja Tiesai uzdoto jautājumu, ņemot vērā Līguma noteikumus, kas attiecas uz Savienības pilsonību.
         Tās norādīja, ka Dūpa kā kādas dalībvalsts pilsone, kas likumīgi uzturējusies citas dalībvalsts teritorijā, lai tur mācītos,
         ietilpst to personu lokā, kam minētie noteikumi ir piemērojami. Šajā sakarā saskaņā ar minētajiem noteikumiem Dūpa var izmantot
         tiesības, kas EK līguma 8. pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 17. pants) piešķirtas saistībā ar Savienības pilsoņa
         statusu, ieskaitot EK līguma 6. pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 12. pants) paredzētās tiesības netikt pakļautam
         diskriminācijai pilsonības dēļ Līguma materiālās piemērošanas jomā.

      22      Apvienotās Karalistes valdība apstrīdēja iepriekš minētos argumentus. Tā uzskata, ka tikai pats fakts par likumīgu uzturēšanos
         citā dalībvalstī neļauj Kopienas pilsonim atsaukties uz Līguma noteikumiem par Savienības pilsonību. Arī veiktajai darbībai
         jāietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā. Par tādu varētu uzskatīt gadījumu, kad Dūpa būtu uzturējusies Francijā, lai
         tur iegūtu profesionālo izglītību. Turpretim par tādu nevar uzskatīt gadījumu, kad Dūpa ieguvusi vispārējo izglītību Francijā.

       Tiesas vērtējums

       Par to Līguma noteikumu piemērojamību laikā, kas attiecas uz Savienības pilsonību
      23      ONEM savu atteikumu piešķirt Dūpai gaidīšanas pabalstu, ko viņa pieprasīja 1996. gadā, pamatoja ar to, ka viņa savu vidējo izglītību
         ieguvusi Francijā. Tā kā minētais gadījums noticis 1991. gadā, ir jāpārbauda, vai diskrimināciju, uz kuru atsaucas Dūpa, var
         izvērtēt, ņemot vērā noteikumus, kas attiecas uz Savienības pilsonību un kas stājās spēkā vēlāk.

      24      Šajā sakarā ir svarīgi norādīt, ka pamata lieta nav saistīta ar to Kopienu tiesībās sastopamo tiesību atzīšanu, kas, iespējams,
         iegūtas, pirms stājās spēkā noteikumi, kuri attiecas uz Savienības pilsonību, bet gan ar atsaukšanos uz pašreizēju Savienības
         pilsoņa diskrimināciju.

      25      Noteikumi, kas attiecas uz Savienības pilsonību, ir piemērojami kopš to stāšanās spēkā. Tādēļ ir jāuzskata, ka tie jāpiemēro
         iepriekš radušos situāciju pašreizējām sekām (šajā sakarā skat. 2000. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑195/98 ÖsterreichischerGewerkschaftsbund, Recueil, I‑10497. lpp., 54. un 55. punkts, kā arī 2002. gada 18. aprīļa spriedumu lietā C‑290/00 Duchon, Recueil, I‑3567. lpp., 43. un 44. punkts).

      26      No tā izriet, ka diskrimināciju, uz ko atsaucas Dūpa, var izvērtēt, ņemot vērā minētos noteikumus.

       Par to Līguma noteikumu, kas attiecas uz Savienības pilsonību, piemērojamību personām un materiālo piemērojamību
      27      Līguma 8. pants piešķir Savienības pilsoņa statusu visām personām, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība. Tā kā Dūpai ir dalībvalsts
         pilsonība, viņai ir piešķirts minētais statuss.

      28      Savienības pilsoņa statuss paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss, kas ļauj dalībvalstu pilsoņiem, kuri atrodas līdzīgā
         situācijā, pieprasīt uz viņiem attiecināt tādu pašu tiesisko režīmu kā uz attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem jomā, kurā ir piemērojams
         Līgums, neatkarīgi no viņu pilsonības un, neierobežojot šajā nolūkā skaidri paredzētus izņēmumus (2001. gada 20. septembra
         spriedums lietā C‑184/99 Grzelczyk, Recueil, I‑6193. lpp., 31. punkts).

      29      To situāciju skaitā, kas ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā, ietilpst situācijas, kuras saistītas ar Līgumā garantēto
         pamatbrīvību īstenošanu, it īpaši tās, kas saistītas ar EK līguma 8.a pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 18. pants)
         paredzēto pārvietošanās un uzturēšanās brīvību dalībvalstu teritorijā (1998. gada 24. novembra spriedums lietā C‑274/96 Bickel un Franz, Recueil, I‑7637. lpp., 15. un 16. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Grzelczyk, 33. punkts).

      30      Ja uz Savienības pilsoni visās dalībvalstīs būtu jāattiecina tāds pats tiesiskais režīms kā tas, kāds tiek piemērots attiecīgo
         dalībvalstu pilsoņiem, kuri atrodas līdzīgā situācijā, ar pārvietošanās brīvību nebūtu saderīgs fakts, ka Savienības pilsonis
         kādā dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, atrastos mazāk labvēlīgā situācijā nekā tā, kurā viņš atrastos tad, ja nebūtu izmantojis
         Līgumā paredzētās iespējas attiecībā uz pārvietošanās brīvību.

      31      Minētās iespējas nebūtu pilnībā efektīvas, ja kādas dalībvalsts pilsoni no to izmantošanas varētu atturēt šķēršļi, ko, viņam
         atgriežoties savā izcelsmes valstī, radījuši tiesību akti, kuros paredzēts sods par to, ka viņš tās izmantojis (šajā sakarā
         skat. 1992. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑370/90 Singh, Recueil, I‑4265. lpp., 23. punkts).

      32      Šis apsvērums ir īpaši svarīgs izglītības jomā. Kopienas darbības mērķos ietilpst EK līguma 3. panta p) punktā (jaunajā redakcijā
         – EKL 3. panta 1. punkta q) apakšpunkts) paredzētais mērķis veicināt kvalitatīvu izglītību un apmācības. Saskaņā ar EK līguma
         126. panta 2. punkta otro ievilkumu minētajiem veicināšanas pasākumiem ir jābūt vērstiem it īpaši uz studentu un mācībspēku
         mobilitātes sekmēšanu.

      33      Situācijā, kāda sastopama pamata lietā, valsts tiesiskais regulējums ievieš atšķirīgu attieksmi pret Beļģijas pilsoņiem, kas
         vidējo izglītību pilnībā ieguvuši Beļģijā, un tiem, kuri, izmantojot savu pārvietošanās brīvību, atestātu par vidējo izglītību
         ieguvuši kādā citā dalībvalstī.

      34      Gaidīšanas pabalsta piešķiršanai izvirzot nosacījumu, lai persona pieprasīto atestātu būtu ieguvusi Beļģijā, valsts tiesiskais
         regulējums tādējādi nostāda neizdevīgākā stāvoklī dažus savus pilsoņus tikai tāpēc, ka viņi izmantojuši savu pārvietošanās
         brīvību, lai iegūtu izglītību kādā citā dalībvalstī.

      35      Šāda nevienlīdzīga attieksme ir pretrunā principiem, uz kuriem pamatojas Savienības pilsoņa statuss, proti, garantijai par
         tāda paša tiesiskā režīma piemērošanu, izmantojot pārvietošanās brīvību.

      36      Minētais nosacījums varētu būt attaisnojams tikai tad, ja tas balstīts uz apsvērumiem, kas ir objektīvi neatkarīgi no attiecīgās
         personas pilsonības un kas ir samērīgi ar valsts tiesībās paredzēto leģitīmo mērķi (iepriekš minētais spriedums lietā Bickel un Franz, 27. punkts).

      37      Ne Beļģijas valdība, ne ONEM šajā sakarā nav iesnieguši apsvērumus.

      38      Beļģijas tiesiskajā regulējumā paredzēto gaidīšanas pabalstu, kas ļauj to saņēmējiem iesaistīties īpašās nodarbinātības programmās,
         mērķis ir veicināt jauniešu pāreju no izglītības ieguves uz darba tirgu. Šajā gadījumā pamatota ir valsts likumdevēja vēlme
         nodrošināt reālu saikni starp minēto pabalstu pieprasītāju un attiecīgo ģeogrāfisko darba tirgu.

      39      Tomēr vienam pašam nosacījumam, kas attiecas uz vietu, kurā iegūts atestāts par vidējās izglītības ieguvi, piemīt pārāk vispārīgs
         un izslēdzošs raksturs. Ar to  nepamatoti priekšplānā tiek izvirzīts viens elements, kas nebūt neliecina par gaidīšanas pabalsta
         pieprasītāja reālu un faktisku saikni ar ģeogrāfisko darba tirgu, izslēdzot visus pārējos raksturīgos elementus. Tādējādi
         tas pārsniedz to, kas ir nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai.

      40      Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka Kopienu tiesības nepieļauj to, ka dalībvalsts atsakās kādam tās pilsonim
         – studentam, kas meklē savu pirmo darba vietu, – piešķirt gaidīšanas pabalstu tikai tādēļ, ka šis students savu vidējo izglītību
         ieguvis kādā citā dalībvalstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      41      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Beļģijas un Apvienotās Karalistes valdībai, kā arī Komisijai, kura iesniegusi Tiesai savus
         apsvērumus, nav atlīdzināmi. Šī tiesvedība attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā ir stadija procesā, kuru izskata
         valsts tiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA
      attiecībā uz jautājumu, ko tai ar 1998. gada 17. jūnija spriedumu iesniegusi Tribunal      du      travail      de      Liège, nospriež:

      Kopienu tiesības nepieļauj, ka dalībvalsts atsakās kādam tās pilsonim – studentam, kas meklē savu pirmo darba vietu, – piešķirt
            gaidīšanas pabalstu tikai tādēļ, ka šis students savu vidējo izglītību ir ieguvis kādā citā dalībvalstī.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Macken

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Schintgen

               Skouris

               Cunha Rodrigues

                     Timmermans

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2002. gada 11. jūlijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         1? Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 3. aprīļa spriedums.#Udo Rätzke pret S+K Handels GmbH.#Thüringer Oberlandesgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Enerģija – Televizoru energomarķējums – Deleģētā regula (ES) Nr. 1062/2010 – Tirgotāju atbildība – Tirgotājam piegādāts televizors bez šīs etiķetes, pirms uzsākta regulas piemērošana – Tirgotāja pienākums no regulas piemērošanas uzsākšanas brīža šādu televizoru marķēt un etiķeti sagādāt vēlāk.#Lieta C‑319/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2014. gada 3. aprīlī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Enerģija — Televizoru energomarķējums — Deleģētā regula (ES) Nr. 1062/2010 — Tirgotāju atbildība — Tirgotājam piegādāts televizors bez šīs etiķetes, pirms uzsākta regulas piemērošana — Tirgotāja pienākums no regulas piemērošanas uzsākšanas brīža šādu televizoru marķēt un etiķeti sagādāt vēlāk”
      Lieta C‑319/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Thüringer Oberlandesgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 5. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 11. jūnijā, tiesvedībā

            Udo Rätzke

      pret

            S+K Handels GmbH.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], Dž. Arestis [G. Arestis] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un B. Beutler, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – K. Herrmann un B. Eggers, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Komisijas 2010. gada 28. septembra Deleģētās regulas (ES) Nr. 1062/2010, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/30/ES attiecībā uz televizoru energomarķējumu (OV L 314, 64. lpp.; turpmāk tekstā – “deleģētā regula”), 4. panta a) punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums radās tiesvedībā starp U. Rätzke k‑gu un S+K Handels GmbH (turpmāk tekstā – “S+K”), kas ir U. Rätzke konkurents elektronisko aparātu, proti, televizoru, pārdošanas jomā, saistībā ar prasību par darbības izbeigšanu, pamatojoties uz Vācijas likumu par cīņu pret negodīgu konkurenci.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2010/30/ES

               3

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 19. maija Direktīvas 2010/30/ES par enerģijas un citu resursu patēriņa norādīšanu ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu, izmantojot etiķetes un standarta informāciju par precēm (OV L 153, 1. lpp.), preambulas 19. apsvērumā ir noteikts:
               “Komisijai būtu jāpiešķir pilnvaras pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar LESD 290. pantu attiecībā uz etiķetēm un standarta informāciju par precēm, kas norāda ar energopatēriņu saistītu ražojumu enerģijas un citu nozīmīgu resursu patēriņu izmantošanas laikā. Ir jo īpaši svarīgi, lai Komisija savā sagatavošanas darbā rīkotu attiecīgas apspriedes, tostarp ar ekspertiem.”

               4

               Šīs direktīvas preambulas 25. apsvērumā ir norādīts:
               “Dalībvalstīm, īstenojot šīs direktīvas noteikumus, būtu jācenšas izvairīties no tādu pasākumu pieņemšanas, ar kuriem tiktu radītas nepamatotas birokrātiskas un apgrūtinošas saistības attiecīgajiem tirgus dalībniekiem, jo īpaši mazajiem un vidējiem uzņēmumiem [MVU].”

               5

               Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
               “Šajā direktīvā:
               [..]

                        g)

                        “tirgotājs” ir mazumtirgotājs vai cita persona, kas pārdod, iznomā, piedāvā pirkšanai uz nomaksu vai demonstrē ražojumus tiešajiem lietotājiem;

                        h)

                        “piegādātājs” ir ražotājs vai tā pilnvarots pārstāvis Savienībā, vai importētājs, kas ražojumu laiž vai nodod ekspluatācijā Savienības tirgū. Ja to nav, jebkura fiziska vai juridiska persona, kas ražojumu, uz ko attiecas šī direktīva, laiž tirgū vai nodod ekspluatācijā, tiek uzskatīta par piegādātāju;

                        i)

                        “laišana tirgū” ir process, ar ko ražojumu pirmo reizi dara pieejamu Savienības tirgū nolūkā to izplatīt vai lietot Savienības teritorijā, saņemot vai nesaņemot atlīdzību, neatkarīgi no pārdošanas metodes;

                  [..].”

               6

               Šīs direktīvas 5. pantā “Piegādātāju atbildība” ir paredzēts:
               “Dalībvalstis nodrošina, ka:

                        a)

                        piegādātāji, kas laiž tirgū vai nodod ekspluatācijā ražojumus, uz kuriem attiecas deleģētais akts, nodrošina etiķetes un speciālo zīmi saskaņā ar šo direktīvu un deleģēto aktu;

                  [..]

                        d)

                        attiecībā uz etiķetēm un informāciju par produktu tirgotājiem piegādātājs nodrošina nepieciešamās etiķetes bez maksas.
                        Neskarot piegādātāju izvēlēto etiķešu nodrošināšanas sistēmu, pēc tirgotāja pieprasījuma piegādātāji nekavējoties nosūta etiķetes;

                  [..].”

               7

               Direktīvas 2010/30 6. pantā “Tirgotāju atbildība” ir noteikts:
               “Dalībvalstis nodrošina, ka:

                        a)

                        tirgotāji izvieto etiķetes pareizi, skaidri redzamā un salasāmā veidā un nodrošina, ka produktu brošūrā vai citos informatīvos dokumentos, kas ir kopā ar produktiem, kad tos pārdod tiešajiem lietotājiem, ir speciālās zīmes;

                        b)

                        ja ražojums, uz kuru attiecas deleģētais akts, tiek demonstrēts, tirgotāji pievieno atbilstīgu etiķeti attiecīgā valodā un skaidri redzamā vietā, kas noteikta piemērojamajā deleģētajā aktā.”

               8

               Direktīvas 2010/30 10. panta “Deleģētie akti” 1.–3. punktā ir paredzēts:
               “1.   Komisija saskaņā ar 11., 12. un 13. pantu deleģētajos aktos nosaka sīkāku informāciju par etiķetēm un speciālo zīmi attiecībā uz katru ražojuma veidu atbilstīgi šim pantam.
               Ja ražojums atbilst 2. punktā uzskaitītajiem kritērijiem, uz to saskaņā ar 4. punktu attiecas deleģēts akts.
               Noteikumi deleģētajos aktos par informāciju uz etiķetes un speciālajā zīmē par enerģijas un citu nozīmīgu resursu patēriņu izmantošanas laikā palīdzēs tiešajiem lietotājiem iepērkoties pieņemt uz informāciju balstītus lēmumus un tirgus uzraudzības iestādēm pārbaudīt to, vai produkti atbilst norādītajai informācijai.
               Ja deleģētā aktā ir paredzēti noteikumi gan attiecībā uz ražojuma energoefektivitāti, gan nozīmīgu resursu patēriņu, etiķetes dizainā un saturā uzsver ražojuma energoefektivitāti.
               2.   Kritēriji, kas minēti 1. punktā, ir šādi:

                        a)

                        saskaņā ar jaunākajiem pieejamajiem aprēķiniem un, ņemot vērā Savienības tirgū laistos daudzumus, ražojumiem ir būtisks potenciāls ietaupīt enerģiju un attiecīgā gadījumā citus nozīmīgus resursus;

                        b)

                        starp tirgū pieejamiem ražojumiem, kam ir līdzvērtīga funkcionalitāte, ir būtiskas atšķirības energoefektivitātes rādītājos;

                        c)

                        Komisija ņem vērā attiecīgos Savienības tiesību aktus un pašregulāciju, piemēram, brīvprātīgās vienošanās, kas, paredzams, ļaus sasniegt politikas mērķus ātrāk vai lētāk nekā obligātās prasības.

                  3.   Sagatavojot deleģēta akta projektu, Komisija:
               [..]

                        d)

                        nosaka īstenošanas termiņu, jebkurus posmos dalītus pasākumus vai pārejas pasākumus vai laikposmus, jo īpaši ņemot vērā iespējamo ietekmi uz MVU vai uz īpašām ražojumu grupām, ko galvenokārt ražo MVU.”

               9

               Ar Direktīvas 2010/30 11., 12. un 13. pantu ir radīts ietvars, kādā atbilstoši LESD 290. panta 2. punktam tiek pieņemti deleģētie akti. Šīs direktīvas 11. pantā ir regulēta Komisijas veiktā deleģēšanas īstenošana, un tajā tai ir noteikts pienākums iesniegt ziņojumu par deleģētajām pilnvarām ne vēlāk kā sešus mēnešus pirms piecu gadu laikposma beigām, sākot no 2010. gada 19. jūnija. Tajā ir arī Komisijai noteikts pienākums, tiklīdz deleģētais akts ir pieņemts, paziņot par to Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei. Minētās direktīvas 12. pants attiecas uz deleģēšanas atsaukšanu, un tās pašas direktīvas 13. pants – uz procedūru, kāda Eiropas Parlamentam un Padomei jāievēro iebildumu pret deleģēto aktu izteikšanai.

               10

               Direktīvas 2010/30 16. panta “Transponēšana” 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstīs vēlākais līdz 2011. gada 20. jūnijam stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis tūlīt dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu
               Tās piemēro minētos noteikumus no 2011. gada 20. jūlija.
               [..]”

               11

               Minētās direktīvas 18. pantā “Stāšanās spēkā” ir paredzēts:
               “Šī direktīva stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
               Direktīvas 5. panta b), g) un h) punktu piemēro no 2011. gada 31. jūlija.”

         Deleģētā regula

               12

               Deleģētās regulas preambulas 3. apsvērumā ir noteikts:
               “Ir vajadzīgi saskaņoti noteikumi televizoru energoefektivitātes un enerģijas patēriņa norādīšanai, izmantojot marķējumus un preču standarta informāciju, lai motivētu ražotājus uzlabot televizoru energoefektivitāti, mudinātu lietotājus iegādāties energoefektīvos modeļus, samazinātu šo ražojumu elektroenerģijas patēriņu un pilnveidotu iekšējā tirgus darbību.”

               13

               Šīs regulas preambulas 9. apsvērumā ir noteikts:
               “Lai veicinātu energoefektīvu televizoru ražošanu, ražotājiem, kas vēlas laist tirgū televizorus, kuri var atbilst augstākām energoefektivitātes klasēm, jāļauj izmantot marķējumus, kas parāda šīs klases, pirms šo klašu obligātās uzrādīšanas datuma.”

               14

               Šīs regulas 3. pantā “Piegādātāju pienākumi” ir paredzēts:
               “1.   Piegādātāji nodrošina, ka:

                        a)

                        katram televizoram ir drukāts marķējums, kas atbilst V pielikumā noteiktajam formātam un ietver tur norādīto informāciju;

                  [..]
               3.   Saskaņā ar turpmāk norādīto grafiku piemēro V pielikumā izklāstīto marķējuma formātu.

                        a)

                        Televizoriem, ko laiž tirgū no 2011. gada 30. novembra, televizoru marķējumi ar energoefektivitātes klasēm:

                                 i)

                                 A, B, C, D, E, F, G atbilst V pielikuma 1. punktam vai, ja piegādātāji to uzskata par piemērotu, V pielikuma 2. punktam;

                                 ii)

                                 A+ atbilst V pielikuma 2. punktam;

                                 iii)

                                 A++ atbilst V pielikuma 3. punktam;

                                 iv)

                                 A+++ atbilst V pielikuma 4. punktam.

                        b)

                        Televizoriem, ko laiž tirgū no 2014. gada 1. janvāra, ar energoefektivitātes klasēm A+, A, B, C, D, E, F marķējumi atbilst V pielikuma 2. punktam vai, ja piegādātāji to uzskata par piemērotu, V pielikuma 3. punktam.

                        c)

                        Televizoriem, ko laiž tirgū no 2017. gada 1. janvāra, ar energoefektivitātes klasēm A++, A+, A, B, C, D, E marķējumi atbilst V pielikuma 3. punktam vai, ja piegādātāji to uzskata par piemērotu, V pielikuma 4. punktam.

                        d)

                        Televizoriem, ko laiž tirgū no 2020. gada 1. janvāra, ar energoefektivitātes klasēm A+++, A++, A+, A, B, C, D marķējumi atbilst V pielikuma 4. punktam.”

               15

               Tās pašas regulas 4. pantā “Tirgotāju pienākumi” ir norādīts:
               “Tirgotāji nodrošina, ka:

                        a)

                        tirdzniecības vietās katram televizoram ir piestiprināts marķējums, ko nodrošina piegādātāji saskaņā ar 3. panta 1. punktu, un ka tas piestiprināts televizora priekšpusē tā, lai būtu labi redzams;

                  [..].”

               16

               Deleģētās regulas 9. pantā “Stāšanās spēkā” ir paredzēts:
               “Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
               To piemēro no 2011. gada 30. novembra. [..]
               Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.”

         Vācijas tiesības

               17

               Likuma par cīņu pret negodīgu konkurenci (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2010 I, 254. lpp.; turpmāk tekstā – “UWG”), tā pamatlietā piemērojamajā versijā, 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Negodīga komercprakse, ja tā var būtiski ietekmēt konkurentu, patērētāju vai citu tirgus dalībnieku intereses, ir prettiesiska.”

               18

                  UWG 4. pantā ir norādīts:
               “Citi negodīgas komercprakses veidi
               Negodīgi rīkojas tostarp ikviens, kas:
               [..]
               11)   pārkāpj tiesību normas, kas paredzētas, lai tirgus dalībnieku interesēs tiktu regulēta rīcība tirgū.”

               19

                  UWG 5.a panta 2. un 4. punkts ir formulēti šādi:
               2.   Negodīgi darbojas persona, kura patērētāju lēmumu pieņemšanas autonomiju 3. panta 2. punkta izpratnē ietekmē tādējādi, ka tā slēpj informāciju, kura konkrētajā gadījumā ir būtiska, ņemot vērā visus apstākļus, tajā skaitā sakaru līdzekļa ierobežojumus.
               [..]
               4.   Par būtisku 2. punkta izpratnē uzskata arī informāciju, ko, pamatojoties uz Kopienas tiesību regulām vai saskaņā ar Kopienas direktīvu transponēšanas noteikumiem par komerciāliem paziņojumiem, ieskaitot reklāmu un tirgvedību, nedrīkst slēpt no patērētājiem.”

               20

                  UWG 8. panta 1. punkta pirmais teikums ir formulēts šādi:
               “Pret jebkuru personu, kas saskaņā ar 3. vai 7. pantu veic neatļautu komercdarījumu, var tikt celta prasība par minētās darbības novēršanu un, ja pastāv atkārtota pārkāpuma risks, par darbības izbeigšanu.”

         Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums

               21

               2012. gada 20. janvārīS+K savā skatlogā izlikto preču klāstā pārdošanai piedāvāja televizoru, kas nebija marķēts ar energomarķējumu saskaņā ar deleģētās regulas V pielikumu. Televizoru tā ražotājs Haier Deutschland GmbH piegādāja vairumtirgotājam Electronic Partner Handel SE, kurš savukārt to 2011. gada 20. maijā piegādāja S+K. 2012. gada 20. janvārī šāda veida televizors vēl tika ražots.

               22

               Pēc tam, kad U. Rätzke bija izteicis brīdinājumu, S+K cēla prasību par negatīvu atzinumu, kurai savukārt sekoja U. Rätzke prasība par atturēšanos no darbības ar mērķi aizliegt šai sabiedrībai pārdošanai piedāvāt televizorus, kuriem nav deleģētās regulas V pielikumā paredzētā marķējuma.

               23

               Šī prasība par atturēšanos no darbības ir pamatota ar UWG 3. panta 1. punktu, 4. panta 11. punktu un 8. panta 1. punktu un ir pamats jautājumam par to, vai S+K atbilstoši deleģētās regulas 4. panta a) punktam bija jāmarķē televizors, kas tai bez marķējuma ticis piegādāts 2011. gada 20. maijā.

               24

                  Landgericht Mühlhausen prasību par atturēšanos no darbības noraidīja, tādēļ ka līdz 2011. gada 30. novembrim piegādātie televizori bez attiecīgā marķējuma atbilstoši pirms šī datuma spēkā esošajai situācijai pēc 2011. gada 30. novembra neesot bijuši jāmarķē ar šādu marķējumu.

               25

               Izskatīdama apelācijas sūdzību par minētās tiesas spriedumu, iesniedzējtiesa šaubās par deleģētās regulas 4. panta a) punkta interpretāciju, kurā tās skatījumā ir ietverts noteikums par rīcību tirgū UWG 4. panta izpratnē. Šai sakarā tā norāda, ka deleģētās regulas 4. panta a) punktā lietotie vārdi “ko nodrošina” varētu rosināt pieņemt, ka uz tirgotājiem televizoru marķēšanas pienākums, sākot no 2011. gada 30. novembra, attiecas tikai tad, ja piegādātājs šos televizorus ir piegādājis ar marķējumu atbilstoši pienākumam, kas uz to attiecas, sākot no šī paša datuma. Tai pat laikā marķēšanas pienākums – kāds tas minēts deleģētās regulas preambulas 3. apsvērumā – tās skatījumā varētu runāt par labu marķēšanas pienākumam, sākot no 2011. gada 30. novembra, attiecībā uz visiem televizoriem, ko tirgotāji piedāvājuši, ieskaitot tos, kas piegādāti līdz šim datumam. U. Rätzke uzskata, ka no saiknes ar Direktīvas 2010/30 5. panta d) punktu esot iespējams izsecināt, ka piegādātājiem etiķetes esot jāpārliek bez maksas un nekavējoties visos gadījumos, proti, arī līdz 2011. gada 30. novembrim piegādātajiem aparātiem, lai tirgotāji varētu izpildīt savu marķēšanas pienākumu, sākot no šī paša datuma.

               26

               Šādos apstākļos Thüringer Oberlandesgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai deleģētās regulas [..] 4. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka

                        —

                        televizoru marķēšanas pienākums (no 2011. gada 30. novembra) tirgotājiem ir tikai tad, ja piegādātāji saskaņā ar minētās regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu šos televizorus jau ir piegādājuši (sākot no 2011. gada 30. novembra) ar atbilstošu marķējumu,

                        —

                        vai marķēšanas pienākums (sākot no 2011. gada 30. novembra) ir tirgotājiem arī attiecībā uz tādiem televizoriem, kurus piegādātāji ir piegādājuši bez attiecīga marķējuma pirms 2011. gada 30. novembra, tāpēc tirgotāja pienākums ir (savlaicīgi, papildus) pieprasīt marķējumus šādiem televizoriem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               27

               Uzdodama savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai deleģētās regulas 4. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotāju pienākums raudzīties, lai ikviens televizors tirdzniecības vietā būtu ar marķējumu, uz kura ir informācija par aparāta energoefektivitāti, attiecas tikai uz televizoriem, kas laisti tirgū, sākot no 2011. gada 30. novembra.

               28

               Šai sakarā – kā to norādījuši ieinteresētie lietas dalībnieki – ir jāveic vispārējs ar deleģēto regulu tirgotājiem, kā arī piegādātājiem uzlikto pienākumu televizoru marķēšanas jomā vērtējums, ņemot vērā tās struktūru, tostarp Direktīvas 2010/30 noteikumu kontekstā.

               29

               Faktiski ar deleģētās regulas 4. panta a) punktu tirgotājiem ir noteikts pienākums katram televizoram pievienot etiķeti, ko nodrošina piegādātāji “saskaņā ar [šīs regulas] 3. panta 1. punktu”.

               30

               Turklāt deleģētās regulas 4. pantā, atšķirībā no tās 3. panta, nav ietverts atsevišķs kalendārs tās piemērojamībai laikā. Taču saskaņā ar Direktīvas 2010/30 6. panta b) punktu tirgotājiem uzliktais marķēšanas pienākums attiecas tikai uz precēm, kas tiek regulētas ar deleģēto aktu, un tās pašas direktīvas 10. panta 3. punkta d) apakšpunktā ir precizēts, ka šajā deleģētajā aktā ir noteikta atbildības marķējuma jomā piemērojamība laikā. Tajā ir paredzēts, ka, sagatavojot deleģēta akta projektu, Komisija “nosaka īstenošanas termiņu, jebkurus posmos dalītus pasākumus vai pārejas pasākumus vai laikposmus, jo īpaši ņemot vērā iespējamo ietekmi uz MVU vai uz īpašām ražojumu grupām, ko galvenokārt ražo MVU.”

               31

               Tādējādi, ņemot vērā, ka deleģētās regulas 4. pantā nav ietverts atsevišķs kalendārs, bet gan atsauce uz šīs regulas 3. panta 1. punktu par piegādātāju atbildību, deleģētās regulas 4. panta piemērojamība laikā atbilst šīs regulas 3. pantā minētajai. Tā tirgotāja pienākums pievienot etiķetes ir aksesuārs piegādātāja pienākumam pārlikt atbilstošas etiķetes.

               32

               Šai sakarā ir jāatgādina, ka deleģētās regulas 3. panta 3. punktā atbilstīgi minētās regulas piemērojamībai laikā, kas atbilstoši tās 9. pantam tiek piemērota, sākot no 2011. gada 30. novembra, nav ietverta nekāda prasība televizoriem, kas laisti tirgū līdz šim datumam. Faktiski šajā tiesību normā precīzi ir regulētas prasības, kas piemērojamas “televizoriem, ko laiž tirgū no 2011. gada 30. novembra”, un tad pakāpeniski – no 2014. gada 1. janvāra, no 2017. gada 1. janvāra un no 2020. gada 1. janvāra.

               33

               No iepriekš minētā izriet – kā to norādījuši arī lietā ieinteresētie dalībnieki –, ka, lai atbildētu uz prejudiciālo jautājumu, ir jāinterpretē deleģētās regulas 3. panta 3. punkta a) apakšpunktā lietotie vārdi “ko nodrošina”.

               34

               Saskaņā ar direktīvas 2. panta i) punktu ““laišana tirgū” ir process, ar ko ražojumu pirmo reizi dara pieejamu Savienības tirgū nolūkā to izplatīt vai lietot Savienības teritorijā, saņemot vai nesaņemot atlīdzību, neatkarīgi no pārdošanas metodes”. Tādējādi izšķiroša ir pirmreizējā laišana tirgū neatkarīgi no pārdošanas metodes.

               35

               Tā marķēšanas pienākums uz tirgotājiem attiecas tikai attiecībā uz televizoriem, kas darīti pieejami Savienības tirgū, sākot no 2011. gada 30. novembra, proti, kad ražotājs tos tirdzniecības ķēdē nodevis, sākot no šī datuma.

               36

               Šādu pieeju, kas balstīta uz deleģētās regulas 4. panta a) punkta struktūru, neapšauba minētās tiesību normas teleoloģiska interpretācija.

               37

               Protams – kā to norādījusi iesniedzējtiesa –, pienākuma marķēt televizorus, kas piegādāti līdz 2011. gada 30. novembrim, noteikšana saskaņā ar mērķi, kam domāta deleģētā regula tās preambulas 3. un 9. apsvēruma izpratnē, mudina gala lietotājus iegādāties energoefektīvus modeļus.

               38

               Tomēr iepriekš minētais stimulējošais efekts izrādās esam ierobežots tiktāl, ciktāl minēto televizoru pieejamības radīšana ir aizsākusies relatīvi īsā laika posmā.

               39

               Turklāt marķēšanas pienākuma, kas attiecas arī uz televizoriem, kuri piegādāti līdz 2011. gada 30. novembrim, ierobežotais efekts neesot samērīgs ar administratīvo slogu, kas tiekot radīts piegādātājiem un tirgotājiem. It īpaši MVU esot ražotājam jāpieprasa enerģijas etiķete par visiem televizoriem, kas piegādāti jau līdz 2011. gada 30. novembrim. Atbilstoši Direktīvas 2010/30 preambulas 25. apsvērumam būtu jācenšas izvairīties no tādu pasākumu noteikšanas, ar kuriem tiktu radītas nepamatotas birokrātiskas un apgrūtinošas saistības attiecīgajiem tirgus dalībniekiem, it īpaši MVU.

               40

               Attiecībā uz Direktīvas 2010/30 5. panta d) punktu – šī tiesību norma, atšķirībā no tā, ko iesniedzējtiesā norādījis U. Rätzke, nav pamats citādam rezultātam. Faktiski tajā nav regulēti nedz apstākļi, kad ir jāpiegādā etiķetes, ne arī šī pienākuma robežas laika izpratnē – tas ir jautājums, saistībā ar kuru šajā direktīvā, precīzāk, 10. panta 3. punkta d) apakšpunktā, ir atsauce uz deleģētā akta noteikumiem. Taču attiecīgajā deleģētajā aktā skaidri ir definēta marķēšanas pienākuma piemērojamība laikā, deleģēto regulu attiecinot tikai uz televizoriem, kas pirmo reizi laisti tirgū, sākot no 2011. gada 30. novembra.

               41

               Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka deleģētās regulas 4. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotāju pienākums raudzīties, lai ikvienam televizoram tirdzniecības vietā būtu etiķete, ko atbilstoši minētās regulas 3. panta 1. punktam nodrošina piegādātāji, attiecas tikai uz televizoriem, kas laisti tirgū, proti, ražotājs tos pirmo reizi ir nodevis tirdzniecībai pārdošanas ķēdē, sākot no 2011. gada 30. novembra.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     Komisijas 2010. gada 28. septembra Deleģētās regulas (ES) Nr. 1062/2010, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/30/ES attiecībā uz televizoru energomarķējumu, 4. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotāju pienākums raudzīties, lai ikvienam televizoram tirdzniecības vietā būtu etiķete, ko atbilstoši minētās regulas 3. panta 1. punktam nodrošina piegādātāji, attiecas tikai uz televizoriem, kas laisti tirgū, proti, ražotājs tos pirmo reizi ir nodevis tirdzniecībai pārdošanas ķēdē, sākot no 2011. gada 30. novembra.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.