title: Lieta C-481/15: Prasība, kas celta 2015. gada 10. septembrī – Eiropas Komisija/Vācijas Federatīvā Republika

text:
               9.11.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 371/16

         Prasība, kas celta 2015. gada 10. septembrī – Eiropas Komisija/Vācijas Federatīvā Republika
   (Lieta C-481/15)
   (2015/C 371/19)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – W. Mölls un F. Wilman)

      Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, nenodrošinot regulāru konkrētu kopēju aviācijas drošības pamatstandartu ievērošanu nepieciešamajā apmērā un biežumā, kā arī nenorīkojot pietiekamu skaitu revidentu kvalitātes kontroles pasākumu veikšanai, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi Regulas (EK) Nr. 300/2008 (1) 11. pantā, kā arī šīs regulas II pielikuma 4.1., 4.2., 7.5. un 14. punktā paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Savas prasības atbalstam prasītāja norāda, ka:
   Regulas (EK) Nr. 300/2008 11. pantā, kā arī šīs regulas II pielikuma 4.1., 4.2., 7.5. un 14. punktā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums nodrošināt regulāru konkrētu kopēju aviācijas drošības pamatstandartu ievērošanu nepieciešamajā apmērā un biežumā, kā arī norīkot pietiekamu skaitu revidentu kvalitātes kontroles pasākumu veikšanai.
   Vācija šos pienākumus nav izpildījusi.

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 11. marta Regula (EK) Nr. 300/2008 par kopīgiem noteikumiem civilās aviācijas drošības jomā un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 2320/2002, OV L 97, 72. lpp., redakcijā, kas grozīta ar Komisijas 2010. gada 8. janvāra Regulu Nr. 18/2010, OV L 7, 3. lpp.


title: Lieta T-30/10: Vispārējās tiesas 2014. gada 14. maija spriedums – Reagens /Komisija Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Alvas savienojumu Eiropas tirgus — Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums — Cenu noteikšanas, tirgus sadale un apmaiņa ar sensitīvu komercinformāciju — Pārkāpuma ilgums — Naudas sodi — 2006. gada pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai — Pamatsumma — Atbildību mīkstinoši apstākļi — Maksātspēja — Vienlīdzīga attieksme — Samērīgums — Neierobežota kompetence — Atbilstošs naudas soda apmērs

text:
               30.6.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 202/17

         Vispārējās tiesas 2014. gada 14. maija spriedums – Reagens/Komisija
   (Lieta T-30/10) (1)

   (Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Alvas savienojumu Eiropas tirgus - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums - Cenu noteikšanas, tirgus sadale un apmaiņa ar sensitīvu komercinformāciju - Pārkāpuma ilgums - Naudas sodi - 2006. gada pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai - Pamatsumma - Atbildību mīkstinoši apstākļi - Maksātspēja - Vienlīdzīga attieksme - Samērīgums - Neierobežota kompetence - Atbilstošs naudas soda apmērs)
   2014/C 202/21
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Reagens SpA (San Giorgio di Piano, Itālija) (pārstāvji – B. O’Connor, solicitor, L. Toffoletti, E. De Giorgi un D. Gullo, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – J. Bourke, F. Ronkes Agerbeek un P. Van Nuffel)

      Priekšmets

   Prasība atcelt Komisijas 2009. gada 11. novembra Lēmumu C (2009) 8682, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.589 – Siltuma stabilizatori), vai, pakārtoti, prasība grozīt prasītājai uzliktā naudas soda summu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Reagens SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 80, 27.3.2010.


title: Lieta C-473/07: Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 22. janvāra spriedums ( Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Association nationale pour la protection des eaux et rivières — TOS, Association OABA / Ministère de l'écologie, du développement et de l'aménagement durables (Piesārņojums un kaitīgas sekas — Direktīva 96/61/EK — I pielikums — 6.6. punkta a) apakšpunkts — Mājputnu intensīva audzēšana — Definīcija — Mājputna jēdziens — Maksimālais dzīvnieku skaits iekārtā)

text:
               21.3.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 69/9

         Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 22. janvāra spriedums (Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Association nationale pour la protection des eaux et rivières — TOS, Association OABA/Ministère de l'écologie, du développement et de l'aménagement durables

   (Lieta C-473/07) (1)

   (Piesārņojums un kaitīgas sekas - Direktīva 96/61/EK - I pielikums - 6.6. punkta a) apakšpunkts - Mājputnu intensīva audzēšana - Definīcija - “Mājputna’ jēdziens - Maksimālais dzīvnieku skaits iekārtā)
   (2009/C 69/13)
   Tiesvedības valoda — franču
   Iesniedzējtiesa
   Conseil d'État
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājas: Association nationale pour la protection des eaux et rivières — TOS, Association OABA

      Atbildētāja: Ministère de l'écologie, du développement et de l'aménagement durables

      Piedaloties: Association France Nature Environnement

   Priekšmets
   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Conseil d'État (Francija) — Padomes 1996. gada 24. septembra Direktīvas 96/61/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli (OV L 257, 26. lpp.) interpretācija — Direktīvas materiālā piemērošanas joma — Mājputnu intensīvās audzēšanas iekārtas ar vairāk nekā 40 000 vietu (uz kurām attiecas atļauju izsniegšanas režīms) (Direktīvas I pielikuma 6.6.a) punkts) — “Mājputnu” un “vietu” jēdzieni — Paipalu, irbju un baložu iekļaušana vai neiekļaušana direktīvas piemērošanas jomā — Apstiprinošas atbildes gadījumā — tāda valsts tiesiskā regulējuma pieļaujamība, kurā dzīvnieku skaits uz vienu vietu tiek vērtēts atkarībā no sugas
   Rezolutīvā daļa:

               1)

               Padomes 1996. gada 24. septembra Direktīvas 96/61/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 29. septembra Regulu (EK) Nr. 1882/2003, I pielikuma 6.6. punkta a) apakšpunktā “mājputnu” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver paipalas, irbes un baložus;

               2)

               Direktīvas 96/61 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1882/2003, I pielikuma 6.6. punkta a) apakšpunkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā tiesiskais regulējums pamata prāvā, atbilstoši kuram robežvērtības iepriekšējas atļaujas saņemšanai mājputnu intensīvas audzēšanas iekārtām tiek aprēķinātas, izmantojot dzīvnieku ekvivalentu sistēmu, dzīvnieku skaitu uz vienu vietu vērtējot atkarībā no sugas, lai ņemtu vērā dažādu putnu sugu faktiski izvadītā slāpekļa daudzumu.

      (1)  OV C 22, 26.1.2008.


title: Lieta T-460/11: Vispārējās tiesas 2012. gada 18. septembra spriedums — Scandic Distilleries /ITSB — Bürgerbräu, Röhm & Söhne ( “BÜRGER” ) (Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas grafiskas preču zīmes “BÜRGER” reģistrācijas pieteikums — Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “Bürgerbräu” — Relatīvs atteikuma pamatojums — Sajaukšanas iespēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

text:
               27.10.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 331/23

      Vispārējās tiesas 2012. gada 18. septembra spriedums — Scandic Distilleries/ITSB — Bürgerbräu, Röhm & Söhne (“BÜRGER”)
      (Lieta T-460/11) (1)

      (Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes “BÜRGER” reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “Bürgerbräu” - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      (2012/C 331/42)
      Tiesvedības valoda — angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Scandic Distilleries SA (Bihor, Rumānija) (pārstāvis — Á. László, advokāts)

         Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvis — J. Crespo Carrillo)

         Otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece: Bürgerbräu, August Röhm & Söhne KG (Bad Reichenhall, Vācija)

         Priekšmets

      Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2011. gada 25. maija lēmumu lietā R 1962/2010-2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Bürgerbräu, August Röhm & Söhne KG un Scandic Distilleries SA

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  prasību noraidīt;

                  2)

                  Scandic Distilleries SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 331, 12.11.2011.


title: Lieta C-172/13: Prasība, kas celta 2013. gada 5. aprīlī — Eiropas Komisija/Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

text:
               20.7.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 207/3

         Prasība, kas celta 2013. gada 5. aprīlī — Eiropas Komisija/Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
   (Lieta C-172/13)
   2013/C 207/04
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — W. Roels un R. Lyal)

      Atbildētāja: Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka paredzot tādus nosacījumus pārrobežu grupu atvieglojumiem, kuri faktiski padara par neiespējamu praksē saņemt šādus atvieglojumus un ierobežojot šāda veida atvieglojumus sākot no 2006. gada 1. aprīļa, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. pantā un Eiropas Ekonomikas zonas līguma 31. pantā paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Pēc sprieduma lietā C-446/06 Marks & Spencer Apvienotā Karaliste izdarīja grozījumus tās tiesiskajā regulējumā par veidu, kā zaudējumus, kurus cieš grupā ietilpstošas sabiedrības, var pārcelt un izmantot cits grupas loceklis, lai samazinātu maksājamo nodokļu slogu (grupas atvieglojuma noteikumi). Noteikumi par sabiedrību nerezidenšu zaudējumiem tagad ir paredzēti 2010. gada Corporation Tax Act (Likums par sabiedrību peļņas nodokli) 5. daļā.
   Saskaņā ar pašlaik spēkā esošo Apvienotās Karalistes tiesisko regulējumu grupā ietilpstoša sabiedrība var saņemt nodokļu kredītu par zaudējumiem, ko ir cietusi sabiedrība nerezidente, kura ietilpst tajā pašā grupā, tikai tad, ja šai pēdējai nav iespējas saņemt atvieglojumu tās rezidences valstī. Saistībā ar turpmāka atvieglojuma iespēju Apvienotās Karalistes tiesiskajā regulējumā ir faktiski neiespējami pierādīt, ka šis nosacījums ir izpildīts, jo tas, ka šis nosacījums ir izpildīts, ir jāpierāda “nekavējoties pēc [kārtējā nodokļu gada] beigām”, kurā zaudējumi ir tikuši konstatēti. Praktisku iemeslu dēļ šo nosacījumu nav iespējams izpildīt. Tādēļ ar šo tiesisko regulējumu tiek izslēgts jebkāds atvieglojums par zaudējumiem, ko ir cietusi meitassabiedrība nerezidente, pretrunā brīvībai veikt uzņēmējdarbību, kā tā tika interpretēta lietā C-446/03 Marks & Spencer.
   Otrkārt, jaunie noteikumi par grupas zaudējumiem, kas radušies ārvalstīs, ir piemērojami tikai zaudējumiem pēc 2006. gada 1. aprīļa, datuma, kurā šie noteikumi stājās spēkā. Šis ierobežojums laikā (proti, atvieglojuma izslēgšana no tiesiskā regulējuma attiecībā uz zaudējumiem, kuri ir radušies pirms šī datuma) ir pretrunā brīvībai veikt uzņēmējdarbību.


title: lieta T-419/05: Prasība, kas celta  2005. gada 18. novembrī  —  Bain  u.c. pret Komisiju

text:
               25.2.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 48/36

         Prasība, kas celta 2005. gada 18. novembrī — Bain u.c. pret Komisiju
   (lieta T-419/05)
   (2006/C 48/71)
   Tiesvedības valoda — franču
   Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Neil Bain (Brisele, Beļģija), Obhijit Chatterjee (Brisele, Beļģija), Richard Fordham (Bergena, Nīderlande) un Roger Hurst (Bergena, Nīderlande) (pārstāvis — N. Lhoëst, avocat)

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija
   Prasītāju prasījumi:

               —

               atcelt prasītāja darba samaksas lapas par 2005. gada februāri, martu un aprīli un visas turpmākās darba samaksas lapas, ciktāl uz tām attiecas 2004. gada 22. marta Regulas Nr. 723/2004, ar ko groza Eiropas Kopienu civildienesta noteikumus, kā arī Regulas Nr. 856/2004, ar ko nosaka jaunos korekcijas koeficientus, un Regulas Nr. 31/2005, ar ko tie tiek piemēroti, nelikumīgās tiesību normas,

               —

               vajadzības gadījumā atcelt Iecēlējinstitūcijas 2005. gada 29. jūlija lēmumu, ar kuru noraidīta prasītāju sūdzības (R/458.14/05, R/458.5/05, R/458.12/05 un R/458.2/05),

               —

               piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Prasītāju izvirzītie pamati un argumenti ir identiski tiem, ko ir izvirzījis prasītājs lietā T-393/05.


title: Lieta T-148/06: Prasība, kas celta 2006. gada 26. maijā — Marie Claire pret ITSB — Marie Claire Album ( MARIE CLAIRE )

text:
               12.8.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 190/23

         Prasība, kas celta 2006. gada 26. maijā — Marie Claire pret ITSB — Marie Claire Album (MARIE CLAIRE)
   (Lieta T-148/06)
   (2006/C 190/42)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — spāņu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Marie Claire, S.A., Castellón, (Spānija) (pārstāvji — T. Fernández Mateos un T. Marín Bataller, abogados)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Otra procesa Apelāciju padomē dalībniece: Marie Claire Album SA

   Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Apelāciju otrās padomes 2006. gada 6. marta lēmumu lietā R–530/2004–2;

               —

               līdz ar to atzīt, ka uz Kopienas preču zīmi, kuras reģistrācija tiek lūgta, neattiecas Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 5. punktā noteiktie reģistrācijas aizliegumi, un ka tādējādi šie noteikumi šajā lietā nav piemērojami;

               —

               atzīt, ka Kopienas preču zīme, kuras reģistrācija tiek lūgta, lieta Nr. 77.834 “MARIE CLAIRE”, ļaunprātīgi neizmanto iebildumu iesniedzējas agrākas preču zīmes atšķirtspēju vai reputāciju vai nepamatoti nenodara zaudējumus;

               —

               atzīt, ka Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi nav vairs piemērojami pieteiktajai Kopienas preču zīmei, kā to ir nolēmusi Iebildumu nodaļa un arī Apelāciju otrā padome savos attiecīgajos lēmumos;

               —

               atļaut prasītājai par labu reģistrēt Kopienas preču zīmi Nr. 77834 “MARIE CLAIRE” attiecībā uz šādām precēm “peldkostīmi; apakšveļa un veļa”, kuras ietilpst starptautiskā klasifikatora 25. klasē;

               —

               piespriest ITSB, arī iespējamai personai, kas iestāsies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs: prasītāja

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: vārdiska preču zīme “MARIE CLAIRE” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē — pieteikums Nr. 2 389 567.

      Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašnieks: Marie Claire Album SA

      Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: valsts un starptautiskas vārdiskas un grafiskas preču zīmes “MARIE CLAIRE”, kuras attiecas uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 1., 3.,14., 16., 18., 20.–22., 24.–28., 41. un 42. klasē

      Iebildumu nodaļas lēmums: iebildumus noraidīt

      Apelāciju padomes lēmums: atcelt Iebildumu nodaļas lēmumu un pieņemt iebildumus

      Izvirzītie pamati: Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 8. panta 5. punkta pārkāpums.


title: Lieta C-252/07: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Court of Appeal ( Civil Division ) (Apvienotā Karaliste) 2007. gada 29. maija rīkojumu — Intel Corporation Inc. / CPM United Kingdom Limited

text:
               4.8.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 183/20

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Court of Appeal (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) 2007. gada 29. maija rīkojumu — Intel Corporation Inc./CPM United Kingdom Limited

   (Lieta C-252/07)
   (2007/C 183/33)
   Tiesvedības valoda — angļu
   Iesniedzējtiesa

      Court of Appeal (Civil Division)
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Intel Corporation Inc.

      Atbildētājs: CPM United Kingdom Limited

   Prejudiciālie jautājumi

               1.

               Vai Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK (1) 4. panta 4. punkta a) apakšpunkta nozīmē gadījumā, ja:

                           a)

                           agrākai preču zīmei ir ievērojama reputācija attiecībā uz konkrētiem specifiskiem preču vai pakalpojumu veidiem,

                           b)

                           šīs preces vai pakalpojumi atšķiras vai būtiski atšķiras no precēm vai pakalpojumiem, uz kuriem attiecas vēlāka preču zīme,

                           c)

                           agrākā preču zīme ir neaizstājama attiecībā uz jebkurām precēm vai pakalpojumiem;

                           d)

                           agrāka preču zīme tiktu atsaukta vidusmēra patērētāja atmiņā, ja vēlāka preču zīme tiktu izmantota attiecībā uz pakalpojumiem, kas sniegti ar vēlāku preču zīmi,

                     ar šiem faktiem vien pietiek, lai atzītu, ka pastāv i) “saikne”2003. gada 23. oktobra sprieduma lietā C-408/01 Adidas-Salomon AG/Fitnessworld Trading Ltd (Recueil, I-12537. lpp.) [29.] un [30.] punkta nozīmē un/vai ii) negodīgas priekšrocības un/vai kaitējumu minētā panta nozīmē?

               2.

               Ja atbilde ir noliedzoša, kādus faktorus valsts tiesai ir jāņem vērā, lemjot par faktu pietiekamību? Īpaši, kāda nozīme, veicot vispārīgu novērtējumu, lai noteiktu, vai pastāv “saikne”, ir jāpiešķir precēm vai pakalpojumiem vēlākas preču zīmes specifikācijā?

               3.

               Kas 4. panta 4. punkta a) apakšpunkta nozīmē ir nepieciešams, lai būtu izpildīts nosacījums par kaitējumu atšķirtspējai? Konkrēti, vai i) agrākai preču zīmei ir jābūt neaizstājamai, ii) pietiek ar pirmo konfliktējošo izmantojumu, lai atzītu kaitējumu atšķirtspējai, un iii) vai agrākās preču zīmes kaitējums atšķirtspējai nozīmē, ka ir jābūt ietekmētai patērētāja ekonomiskajai rīcībai?

      (1)  OV L 40, 11.2.1989., 1. lpp.


title: Lieta T-649/14: Vispārējās tiesas 2017. gada 10. jūlija rīkojums – NTS Energie- und Transportsysteme/EUIPO – Schütz (“X-Windwerk”) Eiropas Savienības preču zīme — Jauna pārstāvja iecelšana — Prasītāja bezdarbība — Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas

text:
               28.8.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 283/47

         Vispārējās tiesas 2017. gada 10. jūlija rīkojums – NTS Energie- und Transportsysteme/EUIPO – Schütz (“X-Windwerk”)
   (Lieta T-649/14) (1)

   (Eiropas Savienības preču zīme - Jauna pārstāvja iecelšana - Prasītāja bezdarbība - Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)
   (2017/C 283/73)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: NTS Energie- und Transportsysteme GmbH (Berlīne, Vācija) (pārstāvji – S. Mach un W. Plewinski, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis – M. Fischer)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Schütz GmbH & Co. KGaA (Selters, Vācija) (pārstāvji – D. Oerter un E. Tuchscherer, advokāti)

      Priekšmets

   Prasība par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2014. gada 23. maija lēmumu lietā R 978/2013-1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Schütz un NTS Energie- und Transportsysteme.

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               izbeigt tiesvedību lietā par šo prasību;

               2)

               NTS Energie- und Transportsysteme GmbH sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) un Schütz GmbH & Co. KGaA tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 395, 10.11.2014.


title: Lieta C-533/06: Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 12. jūnija spriedums ( Court of Appeal (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — O2 Holdings Limited un O2 (UK) Limited / Hutchison 3G UK Limited (Preču zīmes — Direktīva 89/104/EEK — 5. panta 1. punkts — Preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības — Preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana salīdzinošajā reklāmā — Preču zīmes iedarbības ierobežojums — Salīdzinošā reklāma — Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK — 3.a panta 1. punkts — Nosacījumi, ar kuriem ir atļauta salīdzinošā reklāma — Konkurenta preču zīmes vai tai līdzīga apzīmējuma izmantošana)

text:
               15.8.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/9

         Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 12. jūnija spriedums (Court of Appeal (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — O2 Holdings Limited un O2 (UK) Limited/Hutchison 3G UK Limited

   (Lieta C-533/06) (1)

   (Preču zīmes - Direktīva 89/104/EEK - 5. panta 1. punkts - Preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības - Preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana salīdzinošajā reklāmā - Preču zīmes iedarbības ierobežojums - Salīdzinošā reklāma - Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK - 3.a panta 1. punkts - Nosacījumi, ar kuriem ir atļauta salīdzinošā reklāma - Konkurenta preču zīmes vai tai līdzīga apzīmējuma izmantošana)
   (2008/C 209/12)
   Tiesvedības valoda — angļu
   Iesniedzējtiesa
   Court of Appeal
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājas: O2 Holdings Limited un O2 (UK) Limited

      Atbildētāja: Hutchison 3G UK Limited

   Priekšmets
   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Court of Appeal — Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV L 40, 1. lpp.), 5. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta un Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvas 84/450/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz maldinošu reklāmu (OV L 250, 17. lpp.) 3.a panta interpretācija — Konkurenta preču zīmes izmantošana reklāmā, lai salīdzinātu reklāmas devēja un tā konkurenta pārdodamo preču vai sniegto pakalpojumu īpašības un it īpaši cenas
   Rezolutīvā daļa

               1)

               Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 5. panta 1. un 2. punkts un Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvas 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/55/EK, 3.a panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašnieks nevar aizliegt trešai personai izmantot tā preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu salīdzinošajā reklāmā, kas atbilst visiem minētajā 3.a panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem tā ir atļauta.
               Tomēr gadījumā, ja Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi, lai aizliegtu reģistrētai preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu, ir izpildīti, salīdzinošā reklāma, kurā izmantots šis apzīmējums, nevar atbilst Direktīvas 84/450, kura grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajam nosacījumam, ar kuru tā būtu atļauta;

               2)

               Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašniekam nav tiesību aizliegt trešām personām salīdzinošajā reklāmā izmantot šai preču zīmei līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem reģistrēta minētā preču zīme, ja šī izmantošana sabiedrībai nerada sajaukšanas iespēju — neatkarīgi no tā, vai minētā salīdzinošā reklāma atbilst visiem Direktīvas 84/450, kura grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a pantā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem salīdzinošā reklāma ir uzskatāma par atļautu.

      (1)  OV C 56, 10.3.2007.


title: Lieta C-616/15: Prasība, kas celta 2015. gada 20. novembrī – Eiropas Komisija/Vācijas Federatīvā Republika

text:
               14.3.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 98/17

         Prasība, kas celta 2015. gada 20. novembrī – Eiropas Komisija/Vācijas Federatīvā Republika
   (Lieta C-616/15)
   (2016/C 098/22)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – M. Owsiany-Hornung un B.-R. Killmann)

      Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika

      Prasītājas prasījumi:

               1.

               atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa pakalpojumiem, ko sniedz neatkarīgas personu grupas, kuru darbība ir atbrīvota no nodokļa vai attiecībā uz kuru darbību tās nav nodokļa maksātājas, lai sniegtu šo grupu dalībniekiem pakalpojumus, kas tieši nepieciešami to darbības veikšanai, ja šīs grupas tikai pieprasa no saviem dalībniekiem precīzi atmaksāt savu daļu kopīgajos izdevumos, ierobežojot ar tādām personu grupām, kuru dalībnieki darbojas tikai noteiktās profesijās, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi tai Pievienotās vērtības nodokļa direktīvas (1) 132. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētos pienākumus;

               2.

               piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatojumam prasītāja norāda sekojošo:
   Vācija atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa pakalpojumiem, ko sniedz neatkarīgas personu grupas, kuru darbība ir atbrīvota no nodokļa vai attiecībā uz kuru darbību tās nav nodokļa maksātājas, lai sniegtu šo grupu dalībniekiem pakalpojumus, kas tieši nepieciešami to darbības veikšanai, ierobežo ar noteiktām, konkrēti norādītām profesiju grupām. Atbrīvojums saskaņā ar Vācijas pievienotās vērtības nodokļa regulējumu attiecas vienīgi uz personu grupām, kuru dalībnieki ir vai nu ārsti vai darbojas paramedicīnas profesijā, kā arī uz slimnīcām vai tām līdzīgām iestādēm.
   Tas ir pretrunā Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 132. panta 1. punkta f) apakšpunktam. Nedz Direktīvas 2006/112/EK 132. panta 1. punkta f) apakšpunkta teksts, nedz mērķis, nedz arī tā tapšanas vēsture neattaisno šādu atbrīvojuma no pievienotās vērtības nodokļa ierobežošanu ar noteiktām profesiju grupām. Atbrīvojums ir piemērojams visu profesiju veidu personu grupām, ciktāl tās sniedz ar nodokli apliekamus pakalpojumus.
   Vācijas pievienotās vērtības nodokļa regulējumā paredzētais ierobežojums nav attaisnojams ar iespējamu vispārīgu konkurences kropļošanu. Konstatēt, vai pastāv konkurences izkropļojums, var vienīgi, pārbaudot katra konkrētā gadījuma apstākļus. Par konkurences izkropļojuma esamību nevar vispārīgi spriest, tikai pamatojoties uz noteiktu profesiju pārstāvju sniegtajiem pakalpojumiem un ar tiem tieši saistītajiem personu grupu pakalpojumiem.

      (1)  Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).


title: Lieta C-166/08: Tiesas 2009. gada 19. maija rīkojums ( Amtsgericht Büdingen (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — kriminālprocess pret Guido Weber (Reglamenta 104. panta 3. punkts — Direktīva 89/397/EEK — Pārtikas produktu oficiālā kontrole — Iespēja attiecīgajām personām veikt citu ekspertīzi par pārbaudāmajiem objektiem — Attiecīgo personu jēdziens)

text:
               29.8.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 205/15

         Tiesas 2009. gada 19. maija rīkojums (Amtsgericht Büdingen (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — kriminālprocess pret Guido Weber

   (Lieta C-166/08) (1)

   (Reglamenta 104. panta 3. punkts - Direktīva 89/397/EEK - Pārtikas produktu oficiālā kontrole - Iespēja attiecīgajām personām veikt citu ekspertīzi par pārbaudāmajiem objektiem - Attiecīgo personu jēdziens)
   2009/C 205/27
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

      Amtsgericht Büdingen

      Lietas dalībnieks pamata procesā

      Guido Weber

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Amtsgericht Büdingen — Padomes 1989. gada 14. jūnija Direktīva 89/397/EEK par pārtikas produktu oficiālo kontroli (OV L 186, 23. lpp.) 7. panta 1. punkta otrā teikuma interpretācija — Attiecīgo personu tiesības lūgt veikt citu ekspertīzi pārtikas produktu oficiālās pārbaudes laikā — Izplatītāja, kas ir atbildīgs krimināltiesiskā vai administratīvā kārtā par pārtikas produktu stāvokli un marķējumu, kvalificēšana “attiecīgās personas” statusā

      Rezolutīvā daļa:

   Padomes 1989. gada 14. jūnija Direktīvas 89/397/EEK par pārtikas produktu oficiālo kontroli 7. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka sabiedrība, kura ir importējusi, pēc tam tirgojusi pārtikas produktu un kuras vadītāju, pamatojoties uz šī produkta mazumtirdzniecībā paņemto paraugu analīzi, par minētā produkta stāvokli un marķējumu var saukt pie administratīvās atbildības vai kriminālatbildības, ir jāuzskata par “attiecīgo personu” šīs normas izpratnē.

      (1)  OV C 183, 19.07.2008.


title: Lieta C-222/13: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 9. oktobra spriedums ( Teleklagenævnet (Dānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – TDC A/S / Erhvervsstyrelsen Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi — Direktīva 2002/22/EK — 32. pants — Papildu obligātie pakalpojumi — Ar šo pakalpojumu sniegšanu saistīto izmaksu kompensēšanas mehānisms — “Tiesas” jēdziens LESD 267. panta izpratnē — Tiesas kompetences neesamība

text:
               8.12.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 439/4

         Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 9. oktobra spriedums (Teleklagenævnet (Dānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – TDC A/S/Erhvervsstyrelsen

   (Lieta C-222/13) (1)

   (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi - Direktīva 2002/22/EK - 32. pants - Papildu obligātie pakalpojumi - Ar šo pakalpojumu sniegšanu saistīto izmaksu kompensēšanas mehānisms - “Tiesas” jēdziens LESD 267. panta izpratnē - Tiesas kompetences neesamība)
   (2014/C 439/05)
   Tiesvedības valoda – dāņu

      Iesniedzējtiesa

      Teleklagenævnet

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: TDC A/S

      Atbildētāja: Erhvervsstyrelsen

      Rezolutīvā daļa:

   Eiropas Savienības Tiesas kompetencē nav sniegt atbildi uz Teleklagenævnet (Dānija) 2013. gada 22. aprīļa nolēmumā uzdotajiem jautājumiem.

      (1)  OV C 207, 20.7.2013.


title: Lieta C-285/08: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Cour de cassation (Francija) 2008. gada 30. jūnija rīkojumu — Société Moteurs Leroy Somer / Société Dalkia France, Société Ace Europe

text:
               13.9.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 236/8

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Cour de cassation (Francija) 2008. gada 30. jūnija rīkojumu — Société Moteurs Leroy Somer/Société Dalkia France, Société Ace Europe

   (Lieta C-285/08)
   (2008/C 236/12)
   Tiesvedības valoda — franču
   Iesniedzējtiesa
   Cour de cassation
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Société Moteurs Leroy Somer

      Atbildētājas: Société Dalkia France, Société Ace Europe

   Prejudiciālais jautājums
   Vai Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīvas 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (1) 9. un 13. pants nepieļauj tādu valsts tiesību aktu vai valsts iedibinātas tiesu prakses interpretāciju, saskaņā ar kuru cietušajam tiek ļauts pieprasīt atlīdzību par kaitējumu, kas nodarīts lietai, kas paredzēta lietošanai profesionālām vajadzībām un kura tiek šādām vajadzībām lietota, ja attiecīgais cietušais vienīgi pierāda kaitējumu, preces trūkumu un cēloņsakarību starp attiecīgo trūkumu un kaitējumu?

      (1)  OV L 210, 29. lpp.


title: DB Schenker 2016. gada 7. decembra prasība pret EBTA Uzraudzības iestādi (Lieta E-7/12 COSTS)

text:
               9.3.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 73/21

      DB Schenker2016. gada 7. decembra prasība pret EBTA Uzraudzības iestādi
   (Lieta E-7/12 COSTS)
   (2017/C 73/11)

      Schenker North AB, Schenker Privpak AB un Schenker Privpak AS (kopā “DB Schenker”), ko pārstāv advokāts Jon Midthjell, Advokatfirmaet Midthjell AS, Grev Wedels plass 5, NO-0151 Oslo, Norvēģija, 2016. gada 7. decembrī iesniedza EBTA Tiesā prasību pret EBTA Uzraudzības iestādi.
   Prasītājs lūdz, lai Tiesa izdod šādu rīkojumu.

               1.

               Atlikušo izmaksu kopējā summa, kas EBTA Uzraudzības iestādei jāsamaksā Schenker North AB, Schenker Privpak AB un Schenker Privpak AS, tiek noteikta EUR 125 657 apmērā.

               2.

               Šai summai pieskaita procentus par maksājuma kavējumu no dienas, kurā šis rīkojums ir izsniegts lietas pusēm, līdz faktiskās samaksas dienai. Piemērojamā procentu likme tiek aprēķināta, pamatojoties uz likmi, ko Eiropas Centrālā banka piemēro savām galvenajām refinansēšanas operācijām un kas ir spēkā tā mēneša pirmajā kalendārajā dienā, kurā beidzas maksājuma termiņš, palielināta par trīsarpus procentu punktiem.

         Juridiskā un faktiskā pamatinformācija un prasības juridiskais pamats.

               —

               Prasītāji, kopā dēvēti par “DB Schenker”, nodarbojas ar uzņēmējdarbību saistībā ar sauszemes, jūras un dzelzceļa transportu Norvēģijā, Zviedrijā un Dānijā. DB Schenker EBTA Tiesā bija prasītājs Lietā E-7/12 pret EBTA Uzraudzības iestādi.

               —

               EBTA Tiesas reglamenta 70. panta 1. punktā ir noteikts šādi:

                  “Ja pastāv domstarpības par atlīdzināmajām izmaksām, Tiesa pēc attiecīgās puses pieteikuma un pēc pretējās puses uzklausīšanas, izdod rīkojumu.”.

               —

               Lietas E-7/12 spriedumā EBTA tiesa pavēlēja EBTA Uzraudzības iestādei segt izmaksas sakarā ar bezdarbību un pusi no prasītāju izdevumiem attiecībā uz prasību par ārpuslīgumisko atbildību.


title: Lieta C-104/12: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 29. februārī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) — Finanzamt Köln-Nord/Wolfram Becker

text:
               12.5.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 138/5

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 29. februārī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) — Finanzamt Köln-Nord/Wolfram Becker

   (Lieta C-104/12)
   2012/C 138/08
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

      Bundesfinanzhof

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Finanzamt Köln-Nord

      Atbildētājs: Wolfram Becker

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai, interpretējot jēdzienu “izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem” Direktīvas 77/388/EEK (1) 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, Tiesas judikatūrā par svarīgu uzskatītā tieša un tūlītēja saikne tiek noteikta

                           —

                           pēc nodokļa maksātāja saņemtā pakalpojuma objektīvā satura (šeit — krimināltiesību advokāta darbība, lai fiziska persona netiktu krimināltiesiski sodīta) vai

                           —

                           pēc saņemtā pakalpojuma rašanās pamata (šeit — nodokļa maksātāja saimnieciskā darbība, kuras ietvaros fiziska persona iespējami izdarījusi noziedzīgu nodarījumu)?

               2)

               Ja noteicošs ir rašanās pamats: vai nodokļa maksātājam, kas pasūta pakalpojumu kopā ar darbinieku, saskaņā ar Direktīvas 77/388/EEK 17. panta 2. punkta a) apakšpunktu ir tiesības uz pilnu vai daļēju priekšnodokļa atskaitīšanu, un, ja pakalpojumu saņem vairāki saņēmēji, kādas prasības ir attiecībā uz rēķina izrakstīšanu saskaņā ar Direktīvas 77/388/EEK 22. panta 3. punkta b) apakšpunkta piekto ievilkumu?

      (1)  Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.).


title: Lieta C-575/12: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 7. decembrī iesniedza Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) — AS “Air Baltic Corporation” /Valsts robežsardze

text:
               9.2.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 38/16

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 7. decembrī iesniedza Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) — AS “Air Baltic Corporation”/Valsts robežsardze
   (Lieta C-575/12)
   2013/C 38/24
   Tiesvedības valoda — latviešu

      Iesniedzējtiesa

      Administratīvā apgabaltiesa

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: AS “Air Baltic Corporation”

      Atbildētāja: Valsts robežsardze

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta regulas Nr. 562/2006 (1), ar kuru ieviests Kopienas Kodekss par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss), 5. pants ir interpretējams tādējādi, ka trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas obligāts priekšnosacījums ir derīgas vīzas esamība derīgā ceļošanas dokumentā?

               2)

               Vai atbilstoši 2009. gada 13. jūlija Eiropas Parlamenta un Padomes regulas (EK) Nr. 810/2009 (2), ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss), normām ceļošanas dokumenta, kurā ielīmēta vīzas uzlīme, anulēšana padara nederīgu arī personai izsniegto vīzu?

               3)

               Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta regulas Nr. 562/2006, ar kuru ieviests Kopienas Kodekss par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss), un 2009. gada 13. jūlija Eiropas Parlamenta un Padomes regulas (EK) Nr. 810/2009, ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss), normām ir atbilstīgas valsts tiesību normas, kas trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanai kā obligātu priekšnosacījumu noteic — derīgas vīzas esamību derīgā ceļošanas dokumentā?

      (1)  OV L 105, 1. lpp.

      (2)  OV L 243, 1. lpp.


title: Lieta C-246/08: Prasība, kas celta 2008. gada 3. jūnijā — Eiropas Kopienu Komisija/Somijas Republika

text:
               15.8.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/29

         Prasība, kas celta 2008. gada 3. jūnijā — Eiropas Kopienu Komisija/Somijas Republika
   (Lieta C-246/08)
   (2008/C 209/43)
   Tiesvedības valoda — somu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — P. Aalto un D. Triantafyllou)

      Atbildētāja: Somijas Republika
   Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka Somijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Sestās PVN direktīvas 77/388/EEK (1) 2. panta 1. punkts, kā arī 4. panta 1., 2. un 5. punkts, jo tā juridiskas konsultācijas, kuras par daļēju atlīdzību sniedz valsts juridiskās palīdzības biroji (tajos nodarbināti valsts juridiskie konsultanti) saskaņā ar tiesību normām par juridisko palīdzību neapliek ar pievienotās vērtības nodokli, lai gan atbilstoši pakalpojumi, ja tos sniedz privāti juridiskie konsultanti, ir apliekami ar pievienotās vērtības nodokli;

               —

               piespriest Somijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Somijā tiesiskā palīdzības saņēmējs savam atbalstam tiesvedības procesos var izvēlēties valsts vai privātu juridisko konsultantu. Šajā gadījumā valsts juridiskā konsultanta par daļēju atlīdzību sniegtie pakalpojumi no pievienotās vērtības nodokļa ir atbrīvoti, lai gan privāta juridiskā konsultanta par daļēju atlīdzību sniegtie pakalpojumi ir apliekami ar pievienotās vērtības nodokli. Pēc Komisijas domām šajā gadījumā pastāv nevienlīdzīga attieksme pret vienādiem pakalpojumiem no pievienotās vērtības nodokļa viedokļa, kas ietekmē Kopienas pašas līdzekļus.
   Komisija apgalvo, ka valsts juridiskās palīdzības biroju pakalpojumi tiesvedības procesos neietilpstot Sestās PVN direktīvas 4. panta 5. punkta 1) apakšpunkta piemērošanas jomā. Šie pakalpojumi neapšaubāmi būtu atbrīvoti no pievienotās vērtības nodokļa, ja tie tiktu sniegti bez atlīdzību. Tomēr, ja juridiskās palīdzības saņēmējs par to maksā atlīdzību, valsts juridiskās palīdzības biroju sniegtos pakalpojumus nevar uzskatīt par tādiem, kas ir atbrīvoti no pievienotās vērtības nodokļa.
   Saskaņā ar PVN direktīvas 4. panta 5. punkta 2) apakšpunktu publisko tiesību subjekti saistībā ar to iestāžu darbību ir uzskatāmi par nodokļa maksātājiem, ja citāda attieksme [pret tiem] izraisītu nozīmīgu konkurences izkropļojumu. Pat ja pieņemtu, ka valsts juridiskās palīdzības biroji šajā sakarā darbojas kā iestādes, to uzskatīšana par tādām, kas ir atbrīvotas no nodokļu maksāšanas, minētajos gadījumos izraisītu nozīmīgu konkurences izkropļojumu. Šī iemesla dēļ tās no pievienotās vērtības nodokļa viedokļa ir uzskatāmas par nodokļu maksātājām.

      (1)  OV L 145, 1. lpp.


title: Lieta C-502/10: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 20. oktobra iesniedza Raad van State (Nīderlande) — Staatssecretaris van Justitie/M. Singh

text:
               18.12.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 346/35

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 20. oktobra iesniedza Raad van State (Nīderlande) — Staatssecretaris van Justitie/M. Singh

   (Lieta C-502/10)
   ()
   2010/C 346/61
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Raad van State

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Staatssecretaris van Justitie

      Atbildētājs: M. Singh

      Prejudiciālais jautājums

   Vai jēdziens “formāli ierobežota uzturēšanās atļauja” Padomes 2003. gada 25. novembra Direktīvas 2003/109/EK (1) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, 3. panta 2. punkta e) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams arī termiņuzturēšanās atļaujai, kas saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem nedod tiesības uz pastāvīgās uzturēšanās atļauju, pat tad, ja šīs termiņuzturēšanās atļaujas derīguma termiņš saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem būtībā var tikt pagarināts bez ierobežojuma un pat tad, ja tādējādi no minētās direktīvas tiek izslēgta konkrēta personu kategorija, piemēram, garīgie vadītāji un reliģijas skolotāji?

      (1)  OV 2004, L 16, 44. lpp.


title: Lieta C-139/15 P: Tiesas (desmitā palāta) 2016. gada 21. septembra spriedums – Eiropas Komisija/Spānijas Karaliste Apelācija — Kohēzijas fonds — Finanšu atbalsta samazināšana — Eiropas Komisijas lēmuma pieņemšanas procedūra — Termiņa esamība — Noteiktā termiņa neievērošana — Sekas

text:
               14.11.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 419/16

         Tiesas (desmitā palāta) 2016. gada 21. septembra spriedums – Eiropas Komisija/Spānijas Karaliste
   (Lieta C-139/15 P) (1)

   (Apelācija - Kohēzijas fonds - Finanšu atbalsta samazināšana - Eiropas Komisijas lēmuma pieņemšanas procedūra - Termiņa esamība - Noteiktā termiņa neievērošana - Sekas)
   (2016/C 419/20)
   Tiesvedības valoda – spāņu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāves – S. Pardo Quintillán un D. Recchia)

      Otra lietas dalībniece: Spānijas Karaliste (pārstāvis – A. Rubio González)

      Persona, kas iestājusies lietā otra lietas dalībnieka prasījumu atbalstam: Nīderlandes Karaliste (pārstāvji – B. Koopman un M. Bulterman)

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

               3)

               Nīderlandes Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      (1)  OV C 155, 11.5.2015.


title: Lieta C-154/08: Prasība, kas celta 2008. gada 15. aprīlī — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste

text:
               5.7.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 171/17

         Prasība, kas celta 2008. gada 15. aprīlī — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste
   (Lieta C-154/08)
   (2008/C 171/29)
   Tiesvedības valoda — spāņu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — M. Afonso un F. Jimeno Fernández)

      Atbildētāja: Spānijas Karaliste
   Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, uzskatot, ka pakalpojumi, kurus autonomajām kopienām sniedz registradores de la propiedad [īpašuma reģistrētāji] oficina liquidadora de distrito hipotecario [hipotekāro nodokļu iekasētāju] statusā, netiek aplikti ar PVN, Spānijas Karaliste nav izpildījusi Sestās PVN direktīvas (1) 2. pantā un 4. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

               1.

                  Registradores de la propiedad ir profesionāļi, kurus ieceļ Spānijas valsts un kuri ved Registros de la Propiedad [Īpašuma reģistrus]. Viņi ir pašnodarbinātas personas, paši organizē savu darbu, atlasa darbiniekus un iekasē samaksu, kas veido viņu ienākumus. Vairākas autonomās kopienas viņiem ir uzticējušas uzdevumus, kas saistīti ar noteiktu nodokļu iekasēšanu. Par šiem pakalpojumiem registradores de la propiedad saņem noteiktus procentus no iekasētajiem nodokļiem.

               2.

               Spānijas pārvaldes iestādes tradicionāli uzskatīja, ka, veicot šos uzdevumus autonomo kopienu labā, registradores de la propiedad bija jāuzskata par uzņēmējiem vai profesionāļiem, kas sniedz ar PVN apliekamus pakalpojumus. Spānijas pārvaldes iestādes šajā sakarā izvirzītie argumenti galvenokārt bija pamatoti ar Tiesas 1987. gada 26. marta spriedumu lietā C-235/85 Komisija/Nīderlande (2) un 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-202/90 Ayuntamiento de Sevilla
                   (3).

               3.

               Spānijas Augstākā tiesa 2003. gada 12. jūlija spriedumā atzina, ka registradores de la propiedad saistībā ar konkrētajām darbībām, ko tām uzticējušas autonomās kopienas un kas saistītas ar zināmu nodokļu iekasēšanu un savākšanu, darbojas kā ierēdņi un pieder pie valsts pārvaldes. Pamatojoties uz šo spriedumu, kas tika taisīts uz kasācijas sūdzības par tiesību normu abstraktu pārbaudi pamata, Spānijas pārvaldes iestādes atzina, ka šie pakalpojumi nav apliekami ar PVN.

               4.

               Savukārt Komisija uzskata, ka registradores de la propiedad autonomajām kopienām sniegtie pakalpojumi atbilstoši Sestās direktīvas 2. pantā ietvertajam vispārīgajam noteikumam ir jāapliek ar PVN. Šāds secinājums izriet no tā, ka registradores-liquidadores darbojas kā profesionāļi, kas autonomi un neatkarīgi organizē personālu un materiālos resursus, lai sniegtu pakalpojumu, kā prasīts minētās direktīvas 4. panta 1. punktā, un šajā sakarā viņiem nav pakļautības vai atkarības iezīmes, kas ir būtiskas, lai minētos pakalpojumus varētu uzskatīt par tādiem, ko pārvaldes iestādēm sniedz to ierēdnis un kas tādā gadījumā nebūtu apliekami ar PVN. Registrador-liquidador nav ne autonomās kopienas administratīvais orgāns, ne tās sastāvdaļa, ne integrēta vai iekšēja struktūrvienība, bet gan neatkarīga persona, kas atšķirībā no autonomās kopienas slēdz līgumu par maksas pakalpojumu sniegšanu.

               5.

               Komisija uzskata arī, ka šajā lietā ir izpildītas judikatūrā noteiktās prasības, lai atzītu, ka Spānijas Karaliste nav izpildījusi valsts pienākumus tāpēc, ka nav interpretējusi Kopienu tiesības saskaņā ar Tiesas judikatūras garu un mērķi. Pirmkārt, Augstākā tiesa ir pēdējā tiesu instance jebkāda veida tiesvedībā, izņemot konstitucionālo garantiju jomu. Otrkārt, nolēmums, kas principā ir pretējs Tiesas interpretācijai, ir nopietns un nozīmīgs un, ņemot vērā tā saistošo raksturu, pilnībā maina zemāku tiesas instanču judikatūru un līdzšinējo Spānijas pārvaldes iestāžu praksi. Treškārt, tas negatīvi ietekmē PVN jomu, kas var iespaidot Kopienu pašu resursus. Tādējādi Spānijas pārvaldes iestādes, lai attaisnotu Kopienu tiesībās noteikto pienākumu neizpildi, nevar pamatoties uz Augstākās tiesas spriedumu.

      (1)  Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.).

      (2)  Recueil, 1471. lpp.

      (3)  Recueil, I-4247. lpp.


title: Lieta C-629/11 P: Tiesas (septītā palāta) 2012. gada 4. oktobra spriedums — Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE /Eiropas Komisija (Apelācija — Komisijas piešķirtas publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības — Piedāvājuma noraidījums — Pienākums norādīt pamatojumu — Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 — 100. panta 2. punkts — Termiņš atbildes sniegšanai uz informācijas pieprasījumu — Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 — 149. panta 2. punkts)

text:
               24.11.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 366/16

         Tiesas (septītā palāta) 2012. gada 4. oktobra spriedums — Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE/Eiropas Komisija
   (Lieta C-629/11 P) (1)

   (Apelācija - Komisijas piešķirtas publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības - Piedāvājuma noraidījums - Pienākums norādīt pamatojumu - Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 - 100. panta 2. punkts - Termiņš atbildes sniegšanai uz informācijas pieprasījumu - Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 - 149. panta 2. punkts)
   2012/C 366/27
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE (pārstāvis — N. Korogiannakis, dikigoros)

      Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji — D. Calciu un S. Delaude, kuriem palīdz P. Wytinck, advocaat)

      Priekšmets

   Apelācija par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 20. septembra spriedumu lietā T-298/09 Evropaïki Dynamiki/Komisija, ar kuru noraidīta prasība atcelt Komisijas 2009. gada 12. maija lēmumu, ar kuru noraidīts piedāvājums, ko prasītāja iesniegusi saistībā ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā EAC/01/2008 par ārējo pakalpojumu sniegšanu izglītojošām programmām (EPISEP) (OV 2008/S 158-212752), kā arī lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam piedāvājuma iesniedzējam, un prasība atlīdzināt zaudējumus — Finanšu regulas 93. panta 1. punkta f) apakšpunkts — Piedāvājumu spēkā esamības periods — Ārpuslīgumiskā atbildība

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 49, 18.02.2012.


title: Lieta T-284/11: Prasība, kas celta 2011. gada 7. jūnijā — Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones /ITSB — MIP Metro ( “METROINVEST” )

text:
               6.8.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 232/35

         Prasība, kas celta 2011. gada 7. jūnijā — Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/ITSB — MIP Metro (“METROINVEST”)
   (Lieta T-284/11)
   2011/C 232/61
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL (Barselona, Spānija) (pārstāvis — J. Carbonell Callicó, lawyer)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece: MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG (Diseldorfa, Vācija)

      Prasītājas prasījumi:

               —

               grozīt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2011. gada 17. marta lēmumu lietā R 954/2010-1 un apmierināt Kopienas vārdiskas preču zīmes “METROINVEST” reģistrācijas pieteikumu;

               —

               pakārtoti, un tikai gadījumā, ja iepriekšējais prasījums tiek noraidīts, atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2011. gada 17. marta lēmumu lietā R 954/2010-1;

               —

               piespriest atbildētājam un otrai procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniecei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: vārdiska preču zīme “METROINVEST” attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē — Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums Nr. 7112113

      Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece: otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece

      Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: Vācijas grafiskas preču zīmes “METRO” zilā un dzeltenā krāsā attiecībā uz dažādām precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 1.-45. klasē, reģistrācija Nr. 30348717; Kopienas grafiskas preču zīmes “METRO” dzeltenā krāsā attiecībā uz dažādām precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 1.-42. klasē, reģistrācija Nr. 779116

      Iebildumu nodaļas lēmums: iebildumus apmierināt

      Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt

      Izvirzītie pamati: Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 14. panta pārkāpums saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un jebkādas diskriminācijas aizliegumu un vispārējo Kopienu tiesību principu par vienlīdzīgu attieksmi. Apelāciju padome ir pieļāvusi Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, jo nepastāv abu konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja.


title: Lieta C-463/10 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 14. jūlija rīkojumu lietā T-570/08 Deutsche Post AG /Eiropas Komisija 2010. gada 27. septembrī iesniedza Deutsche Post AG

text:
               4.12.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 328/17

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 14. jūlija rīkojumu lietā T-570/08 Deutsche Post AG/Eiropas Komisija 2010. gada 27. septembrī iesniedza Deutsche Post AG

   (Lieta C-463/10 P)
   ()
   2010/C 328/32
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Deutsche Post AG (pārstāvji — J. Sedemund un T. Lübbig, Rechtsanwälte)

      Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

               1)

               atcelt Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 14. jūlija rīkojumu lietā T-570/08;

               2)

               noraidīt iebildumu par nepieņemamību, kuru Komisija izvirzīja tiesvedībā Vispārējā tiesā;

               3)

               atcelt Eiropas Komisijas 2008. gada 30. oktobra lēmumu par “rīkojumu sniegt informāciju” saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu procedūrā “Valsts atbalsts C 36/2007 — Vācija; Valsts atbalsts Deutsche Post AG”;

               4)

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Šīs apelācijas sūdzības priekšmets ir Vispārējās tiesas rīkojums, ar ko tā kā nepieņemamu ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību pret Komisijas Vācijas Federatīvajai Republikai adresēto 2008. gada 30. oktobra rīkojumu sniegt informāciju apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirtā valsts atbalsta procedūrā.
   Šīs apelācijas sūdzības galvenais jautājums ir, vai un ar kādiem nosacījumiem ir apstrīdams Komisijas rīkojums sniegt informāciju saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka prasība pret tādu lēmumu, ar kuru izdots rīkojums sniegt informāciju, kura ir tikai viņas rīcībā, ir pieņemama, ja tā rada šaubas par Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktā paredzēto procesuālo nosacījumu ievērošanu un pieprasītās informācijas nepieciešamību.
   Vispārējā tiesa šādas prasības pieņemamību ir noraidījusi, būtībā to pamatojot ar argumentu, ka rīkojumam sniegt informāciju neesot nekādu juridisku seku. Tas esot vienīgi starpposma pasākums, kas kalpo galīgā lēmuma sagatavošanai.
   Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piecus apelācijas sūdzības pamatus:

               1)

               Vispārējā tiesa apstrīdētajā rīkojumā neesot ņēmusi vērā, ka rīkojums sniegt informāciju kā saistošs Eiropas Savienības tiesību akts ir pakļauts pārbaudei Eiropas Savienības tiesās. Dalībvalstij saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu, lasot to kopā ar LESD 288. panta 4. punktu, pamatojoties uz LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu esot saistošs pienākums sniegt informāciju. Tā kā rīkojums dalībvalstij esot obligāti izpildāms, pienākums sniegt informāciju automātiski tiek pārcelts uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, jo (vienīgi) tā var sniegt pieprasītās ziņas.

               2)

               Vispārējā tiesa neesot arī ņēmusi vērā, ka ar Savienības tiesībās paredzēto tiesību aizsardzību būtu pretrunā, ja dalībvalstij un tieši skartajam uzņēmumam būtu jāsniedz jebkura informācija, ko Komisija ir pieprasījusi saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu, neraugoties uz to, vai ir ievēroti 10. panta 3. punkta procesuālie nosacījumi un vai pieprasītā informācija jebkādā veidā ir saistīta ar atbalsta pārbaudes procedūras mērķi.

               3)

               Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu un 13. panta 1. punkta trešo teikumu, jo tā neesot ņēmusi vērā, ka rīkojumam sniegt informāciju ir tiešas juridiskas sekas uz dalībvalsts un attiecīgā uzņēmuma tiesisko situāciju, jo atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punkta trešajam teikumam Komisija gadījumā, ja rīkojums sniegt informāciju netiek izpildīts, lēmumu par iespējamo valsts atbalstu drīkst pieņemt pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju. No tā izrietošais Komisijas pierādīšanas pienākuma samazinājums rada attiecīgā uzņēmuma procesuālā stāvokļa pasliktinājumu, kurš rezultātā savu tiesību īstenošanas dēļ faktiski ir spiests pieprasīto informāciju sniegt.

               4)

               Vispārējā tiesa esot pieļāvusi arī kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā esot noliegusi rīkojuma sniegt informāciju tiesisko seku esamību, pamatojot, ka tas ir vienīgi starpposma pasākums galīgā lēmuma sagatavošanas mērķiem. Vispārējā tiesa neesot ievērojusi, ka apstrīdamība nav izslēdzama gadījumā, kad apgalvotais starpposma pasākums — kā lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu — rada pats savas nelabvēlīgas tiesiskās sekas.

               5)

               Visbeidzot, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka Komisijas pieļautos tiesību pārkāpumus, pieņemot rīkojumu sniegt informāciju, nav iespējams izvirzīt pietiekamā apmērā, ceļot prasību pret procedūras noslēgumā pieņemto lēmumu; it īpaši tādēļ, ka šādā gadījumā tiek liegts atsaukties uz faktiskā pamata nepilnīgumu. Turklāt, ja attiecīgais uzņēmums — kā tas ir šajā gadījumā — prettiesisko rīkojumu tomēr izpildītu, tas radītu būtisku apgrūtinājumu kā laika, tā arī finansiālā izteiksmē.


title: Lieta C-449/15: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 20. augustā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Regione autonoma della Sardegna/Comune di Portoscuso

text:
               16.11.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 381/16

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 20. augustā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Regione autonoma della Sardegna/Comune di Portoscuso

   (Lieta C-449/15)
   (2015/C 381/19)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Iesniedzējtiesa

      Consiglio di Stato

      Pamatlietas puses

      Prasītājs: Regione autonoma della Sardegna

      Atbildētāja: Comune di Portoscuso

      Prejudiciālais jautājums

   Vai LESD 49., 56. un 106. pantā paredzētajiem brīvības veikt uzņēmējdarbību, nediskriminācijas un konkurences aizsardzības principiem, kā arī tajos ietvertajam saprātīguma principam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā secīgu leģislatīvu aktu pieņemšanas ceļā tiek noteikts, ka atkārtoti pagarināms tautsaimnieciskas nozīmes jūras, ezeru un upju publiskā īpašuma mantas koncesiju termiņš, kura ilgums tiek ar likumu pagarināts uz vismaz vienpadsmit gadiem, kā rezultātā viens un tas pats koncesionārs – lai arī tam sākotnēji piešķirtajā koncesijā paredzētais derīguma termiņš jau ir beidzies – saglabā ekskluzīvas tiesības uz šīs mantas izmantošanu saimnieciskām vajadzībām, tādējādi liedzot ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem jebkādu iespēju saņemt šīs mantas koncesiju atklāta konkursa procedūras kārtībā?


title: Lieta T-466/10: Prasība, kas celta 2010. gada 27. septembrī — Hannigan /Komisija

text:
               4.12.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 328/47

         Prasība, kas celta 2010. gada 27. septembrī — Hannigan/Komisija
   (Lieta T-466/10)
   ()
   2010/C 328/75
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Eugene Hannigan (Killybegs, Īrija) (pārstāvji — A. Collins, SC, N. Travers, Barrister, un D. Barry, Solicitor)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt Komisijas lēmumu, kurš Īrijai ir paziņots vēstules formā kā 2010. gada 13. jūlija dokuments C(2010) 4754, noraidīt drošības spējas pieteikumu attiecībā uz jaunu zvejas kuģi “Niamh Eoghan” un aizstāt lēmumu par minēto pieteikumu, kas ietverts Komisijas 2003. gada 4. aprīļa Lēmumā 2003/245/EK par Komisijas saņemtajiem pieteikumiem palielināt MAGP IV mērķus, lai ņemtu vērā uzlabojumus attiecībā uz drošību, kuģošanu jūrā, higiēnu, produktu kvalitāti un darba apstākļiem uz kuģiem, kuru kopējais garums ir lielāks par 12 metriem (OV L 90, 48. lpp.), kurš tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, ir atcelts ar Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no T-218/03 līdz T-240/03 Boyle un citi/Komisija (Krājums, II-1699. lpp.); un

               —

               piespriest atbildētajai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Ar šo prasību prasītājs atbilstoši LESD 263. pantam lūdz atcelt Komisijas lēmumu, kurš Īrijai ir paziņots vēstules formā kā 2010. gada 13. jūlija dokuments C(2010) 4754, noraidīt drošības spējas pieteikumu attiecībā uz jaunu zvejas kuģi “Niamh Eoghan” un aizstāt lēmumu par minēto pieteikumu, kas ietverts Komisijas 2003. gada 4. aprīļa Lēmumā 2003/245/EK par Komisijas saņemtajiem pieteikumiem palielināt MAGP IV mērķus, lai ņemtu vērā uzlabojumus attiecībā uz drošību, kuģošanu jūrā, higiēnu, produktu kvalitāti un darba apstākļiem uz kuģiem, kuru kopējais garums ir lielāks par 12 metriem (OV L 90, 48. lpp.), kurš tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, ir atcelts ar Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no T-218/03 līdz T-240/03 Boyle un citi/Komisija (Krājums, II-1699. lpp.).
   Šīs prasības pamatojumam prasītājs izvirza šādus pamatus.
   Pirmkārt, prasītājs apgalvo, ka atbildētāja esot rīkojusies bez tiesiska pamata. Padomes 1997. gada 26. jūnija Lēmuma 97/413/EK par mērķiem un sīki izstrādātiem noteikumiem Kopienas zivsaimniecības sektora pārstrukturēšanai laika posmā no 1997. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim nolūkā sasniegt ilgtspējīgu līdzsvaru starp resursiem un to izmantošanu (OV L 175, 27. lpp.) 4. panta 2. punkts turpinot būt par atbilstošu tiesisko pamatu apstrīdētajam lēmumam un tādējādi Komisijai neesot bijis tiesiska pamata pieņemt lēmumu kā ad hoc lēmumu.
   Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi būtisku procesuālu prasību. Prasītājs apgalvo, ka saskaņā ar Padomes Lēmumu 97/413/EK apstrīdētais lēmums esot bijis jāpieņem atbilstoši administratīvās komitejas procedūrai un ka, izvēloties pieņemt lēmumu uz ad hoc pamata, Komisija esot rīkojusies, pārkāpjot būtiskas procesuālas prasības.
   Treškārt, prasītājs apgalvo, ka, nepareizi interpretējot Padomes Lēmuma 97/413/EK 4. panta 2. punktu, Komisija esot pārsniegusi savas pilnvaras, it īpaši, atsaucoties uz neatbilstošu kritēriju un ignorējot “zvejas piepūles” definīciju, kas noteikta Padomes Lēmumā 97/413/EK un Kopienas zvejniecības tiesiskajā regulējumā, kurš bija piemērojams laikā, kad prasītājs iesniedza pieteikumu par drošības tonnāžu — 2001. gada decembrī.
   Turklāt tiek apgalvots, ka apstrīdētajā lēmumā esot acīmredzamas kļūdas prasītāja pieteikuma par drošības tonnāžu vērtējumā. It īpaši prasītājs norāda, ka Komisijas lēmums noraidīt prasītāja pieteikumu, pamatojoties uz vairāku mazo kuģu aizstājējjaudas izmantošanu kuģim “Niamh Eoghan”, kas nozīmēja, ka laikā, kad šīs kuģis tika reģistrēts, Īrijas flotes polivalentā segmenta kopējā jauda nepalielinājās, ir nepamatots.
   Visbeidzot, prasītājs apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi tiesības uz labu pārvaldību. Tiek apgalvots, ka Komisijas atteikums vērtēt viņa pieteikuma pamatotību esot tai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā paredzēto pienākumu un it īpaši viņa tiesību uz to, lai viņa pieteikums saskaņā ar Padomes Lēmuma 97/413/EK 4. panta 2. punktu tiktu izvērtēts “godīgi un saprātīgā termiņā”, pārkāpums.


title: Lieta F-150/12: Prasība, kas celta 2012. gada 13. decembrī — ZZ /Parlaments

text:
               25.5.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 147/36

         Prasība, kas celta 2012. gada 13. decembrī — ZZ/Parlaments
   (Lieta F-150/12)
   2013/C 147/70
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: ZZ (pārstāvis — G. Maximini, advokāts)

      Atbildētājs: Eiropas Parlaments

      Strīda priekšmets un apraksts

   Prasība atcelt atbildētāja lēmumu, ar kuru prasītājam atteikts piešķirt daļu no pārcelšanās pabalsta, kā arī atlīdzināt noteiktus ceļa izdevumus

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt atbildētāja 2012. gada 29. marta lēmumu, ciktāl tajā prasītājam atteikts piešķirt Civildienesta noteikumu VII pielikuma 6. pantā paredzētā pārcelšanās pabalsta otro daļu, kā arī atteikta pilna šā paša pielikuma 7. pantā paredzēto ceļa izdevumu atlīdzība;

               —

               piespriest atbildētājam izmaksāt pārcelšanās pabalsta otro daļu vēl vienas mēneša pamatalgas apmērā, kā arī atlīdzināt visus ceļa izdevumus uz viņa izcelsmes valsti civildienesta attiecību pilnīgas izbeigšanas dēļ, kas radušies prasītājam, viņa sievai un viņa dēlam ar invaliditāti, kurš dzīvo ar viņiem kopā;

               —

               piespriest atbildētājam atlīdzināt prasītāja tiesāšanās un visus citus vajadzīgos izdevumus.


title: Lieta C-180/05: Tiesas (sestā palāta) spriedums  2006. gada 27. aprīlī  — Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti (Valsts pienākumu neizpilde — Direktīva 92/100/EEK — Blakustiesības, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā — Publiskā patapinājuma tiesības — Netransponēšana noteiktajā termiņā)

text:
               17.6.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 143/20

         Tiesas (sestā palāta) spriedums 2006. gada 27. aprīlī — Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti
   (Lieta C-180/05) (1)

   (Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 92/100/EEK - Blakustiesības, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā - Publiskā patapinājuma tiesības - Netransponēšana noteiktajā termiņā)
   (2006/C 143/35)
   Tiesvedības valoda — franču
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvis — W. Wils)

      Atbildētāja: Luksemburgas Lielhercogiste (pārstāvis — M. S. Schreiner)
   Priekšmets
   Valsts pienākumu neizpilde — Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvas 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.) 1. un 5. panta pārkāpums
   Rezolutīvā daļa:

               1)

               nepiemērojot Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvā 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā, paredzētās normas, kas attiecas uz publiskā patapinājuma tiesībām, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko uzliek šīs direktīvas 1. un 5. pants;

               2)

               Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 171, 09.07.2005.


title: Lieta C-369/14: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 31. jūlijā iesniedza Landgericht Köln (Vācija) – Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH / Rademacher Geräte-Elektronik GmbH & Co. KG

text:
               8.12.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 439/15

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 31. jūlijā iesniedza Landgericht Köln (Vācija) – Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH/Rademacher Geräte-Elektronik GmbH & Co. KG

   (Lieta C-369/14)
   (2014/C 439/22)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Iesniedzējtiesa

      Landgericht Köln

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH

      Atbildētāja: Rademacher Geräte-Elektronik GmbH & Co. KG

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvas 2002/96/EK (1) par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem 2. panta 1. punkts, 3. panta a) punkts, kā arī I A un I B pielikums un/vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 4. jūlija Direktīvas 2012/19/ES (2) par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts, 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kā arī I un II pielikums jāinterpretē tādējādi, ka ar 220 V līdz 240 V elektrisko spriegumu darbināmi (garāžas) vārtu motori, kas ir paredzēti, lai tos kopā ar (garāžas) vārtiem iebūvētu ēkas konstrukcijā, atbilst elektrisko un elektronisko iekārtu, it īpaši, elektrisko un elektronisko instrumentu definīcijai?

               2)

               Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
               Vai Direktīvas 2002/96/EK I A pielikuma 6. punkts un I B pielikuma 6. punkts un/vai Direktīvas 2012/19/ES 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts, I pielikuma 6. punkts un II pielikuma 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, atbilstoši 1. jautājumam, (garāžas vārtu) motori ir jāuzskata par lielizmēra stacionāro rūpniecisko mehānismu daļu šo normu izpratnē?

               3)

               Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu noliedzoša:
               Vai Direktīvas 2002/96/EK 2. panta 1. punkts un/vai Direktīvas 2012/19/ES 2. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka, atbilstoši 1. jautājumam, (garāžas vārtu) motori ir jāuzskata par daļu no kāda cita tipa iekārtas, kas ir izslēgta no attiecīgās direktīvas piemērošanas jomas?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīva 2002/96/EK par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem (OV L 37, 24. lpp.)

      (2)  OV L 197, 38. lpp.


title: Lieta C-263/14: Prasība, kas celta 2014. gada 28. maijā  – Eiropas Parlaments/Eiropas Savienības Padome

text:
               21.7.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 235/11

         Prasība, kas celta 2014. gada 28. maijā – Eiropas Parlaments/Eiropas Savienības Padome
   (Lieta C-263/14)
   2014/C 235/16
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Eiropas Parlaments (pārstāvji – R. Passos, A. Caiola un M. Allik)

      Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt Padomes 2014. gada 10. marta Lēmumu 2014/198/KĀDP par to, lai parakstītu un noslēgtu Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Tanzānijas Savienoto Republiku par nosacījumiem attiecībā uz aizdomās turētu pirātu un ar tiem saistītā atsavinātā īpašuma nodošanu no Eiropas Savienības vadītajiem jūras spēkiem Tanzānijas Savienotajai Republikai (1);

               —

               saglabāt Padomes 2014. gada 10. marta Lēmuma 2014/198/KĀDP iedarbību līdz tā aizstāšanas brīdim;

               —

               piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Eiropas Parlaments uzskata, ka Padomes 2014. gada 10. marta Lēmumu 2014/198/KĀDP par to, lai parakstītu un noslēgtu Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Tanzānijas Savienoto Republiku par nosacījumiem attiecībā uz aizdomās turētu pirātu un ar tiem saistītā atsavinātā īpašuma nodošanu no Eiropas Savienības vadītajiem jūras spēkiem Tanzānijas Savienotajai Republikai, nav spēkā, jo tas nav saistīts tikai ar kopējo ārpolitiku un drošības politiku, kā ir skaidri paredzēts LESD 218. panta 6. punkta otrajā daļā.
   Eiropas Parlaments uzskata, ka Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Tanzānijas Savienoto Republiku tāpat ir saistīts ar policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, šādi ietverot jomas, kurām ir piemērojama parastā likumdošanas procedūra.
   Līdz ar to šis Nolīgums esot bijis jānoslēdz ar LES 37. panta un LESD 82. un 87. panta materiālo juridisko pamatu, iepriekš saņemot Eiropas Parlamenta piekrišanu atbilstoši LESD 218. panta 6. punkta otrās daļas a) punktu.
   Šo iemeslu dēļ Padome, Nolīguma noslēgšanai neizvēloties pareizu juridisko pamatu, esot pārkāpusi Līgumus.
   Turklāt Eiropas Parlaments uzskata, ka Padome ir pārkāpusi LESD 218. panta 10. punktu, jo tā nav pilnīgi un nekavējoties informējusi Parlamentu visos sarunu par Nolīguma noslēgšanu un noslēgšanas posmos.
   Gadījumam, ja Tiesa atceļ apstrīdēto lēmumu, Eiropas Parlaments tomēr piedāvā Tiesai īstenot savu rīcības burvību, saglabājot apstrīdētā lēmuma iedarbību atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai līdz tā aizstāšanas brīdim.

      (1)  OV L 108, 1. lpp.


title: Lieta C-385/06: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Raad van State (Nīderlande) 2006. gada 18. septembra rīkojumu — Sociaal Economische Samenwerking West-Brabant pret Algemene Directie voor de Arbeidsvoorziening

text:
               16.12.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 310/3

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Raad van State (Nīderlande) 2006. gada 18. septembra rīkojumu — Sociaal Economische Samenwerking West-Brabant pret Algemene Directie voor de Arbeidsvoorziening

   (Lieta C-385/06)
   (2006/C 310/05)
   Tiesvedības valoda — holandiešu
   Iesniedzējtiesa

      Raad van State (Nīderlande)
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Sociaal Economische Samenwerking West-Brabant

      Atbildētājs: Algemene Directie voor de Arbeidsvoorziening

   Prejudiciālie jautājumi

               1)

                           a)

                           Vai dalībvalstij, proti, tās iestādei kompetence tieši — nepastāvot atbilstošam pamatojumam valsts tiesību aktos — izriet no Regulas noteikumiem?

                           b)

                           Apstiprinošas atbildes gadījumā — vai 23. panta 1. punkts Padomes 1988. gada 19. decembra Regulā (EEK) Nr. 4253/88 (1), ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai (EEK) Nr. 2052/88 attiecībā uz darbības koordināciju starp dažādiem struktūrfondiem, no vienas puses, un starp tiem un Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem, no otras puses, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.) (turpmāk tekstā — “Regula Nr. 4253/88”), atļauj, pamatojoties uz lēmumu par atbalsta apmēra noteikšanu, pieprasīt atmaksāt jau piešķirto atbalsta daļu, jo Regulas Nr. 4253/88 23. pants uzliek dalībvalstīm šādu pienākumu, ja ir konstatēti pārkāpumi vai nolaidības 23. panta izpratnē?

               2)

               Noraidošas atbildes gadījumā — vai saskaņā ar EKL 10. pantu, ko aplūko kopā ar 249. pantu, ir interpretējami atbilstoši Regulai tādi valsts tiesību akti kā Algemene wet bestuursrecht [Vispārīgais administratīvo tiesību likums], 4:49 panta 1. punkts, pamatojoties uz kuru iestādei ir tiesības atsaukt lēmumu par atbalsta apmēra noteikšanu vai to grozīt atbalsta saņēmējam nelabvēlīgā veidā, ja (a) ir konstatēti fakti vai apstākļi, par kuriem iestāde iepriekš, nosakot atbalsta apmēru, nav varējusi zināt un dēļ kuriem atbalsts būtu nosakāms mazākā apmēra, nekā iepriekš ticis noteikts lēmumā par atbalsta piešķiršanu, (b) atbalsta apmērs ir noteikts nepamatoti un atbalsta saņēmējs to zināja vai viņam tas bija jāzina, vai (c) atbalsta saņēmējs pēc atbalsta apmēra noteikšanas nav izpildījis pienākumus saistībā ar atbalsta piešķiršanu?

               3)

               Apstiprinošas atbildes gadījumā — vai šādu interpretāciju ierobežo Kopienu tiesību vispārējie princips, it īpaši tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības princips?

               4)

               Ja uz 3. prejudiciālo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, attiecībā uz ierobežojumiem rodas šāds jautājums: vai Algemene wet bestuursrecht 4:49 panta 1. punkta pamatā esošo tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu piemērojamība var būt plašāka nekā Kopienu tiesību principiem, it īpaši tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem, kas ir jāņem vērā, piemērojot Regulu (EEK) Nr. 4253/88?

               5)

               Vai, ņemot vērā EKL 10. pantu, piemērojot Kopienu tiesību tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu, ir būtiska nozīmē tam, ka atbalsta saņēmējs ir publisko tiesību juridiskā persona?

               6)

               Vai no Regulas (EEK) Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta izriet, ka ir jāatsauc lēmums par atbalsta apmēra noteikšanu un jāatgūst jau izmaksātā atbalsta summa, ja tiek konstatēts, ka dalībvalsts jau ir atmaksājusi Eiropas Sociālajam fondam nepamatoti piešķirto atbalstu vai katrā ziņā ir pieņēmusi attiecīgu tiesisko regulējumu, ja, pamatojoties uz Regulas (EEK)Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu vai saderīgi ar regulu interpretēto Algemene wet bestuursrecht 4:49 panta 1. punktu, lēmums par atbalsta apmēra noteikšanu ir jāatsauc un ir jāatgūst jau izmaksātā atbalsta summa?

               7)

               Vai gadījumā, ja no Regulas (EEK) Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta neizriet pienākums atsaukt un atgūt atbalstu, pastāv citi Kopienu tiesību noteikumi, kā, piemēram, 4. panta 1. punkts Padomes 1995. gada 18. decembra Regulā (EK, Euratom) Nr. 2988/95 (2) par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.), pamatojoties uz kuriem dalībvalstij tieši vai, saderīgi ar regulu interpretējot Algemene wet bestuursrecht 4:49 panta 1. punktu, tiktu uzlikts pienākums atsaukt un atgūt atbalstus, kas piešķirti, līdzīgi kā šajā lietā strīdīgais atbalsts, pārkāpjot Kopienu tiesības?

      (1)  OV L 374, 1. lpp.

      (2)  OV L 312, 1. lpp.


title: Lieta C-37/16: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 22. janvārī iesniedza Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) – Minister Finansów/Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno-Muzycznych SAWP z siedzibą w Warszawie (SAWP)

text:
               25.4.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 145/17

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 22. janvārī iesniedza Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) – Minister Finansów/Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno-Muzycznych SAWP z siedzibą w Warszawie (SAWP)

   (Lieta C-37/16)
   (2016/C 145/22)
   Tiesvedības valoda – poļu

      Iesniedzējtiesa

      Naczelny Sąd Administracyjny

      Pamatlietas puses

      Prasītājs: Minister Finansów

      Atbildētāja: Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno-Muzycznych SAWP z siedzibą w Warszawie (SAWP)

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai autori, izpildītāji un citi tiesību subjekti sniedz pakalpojumus Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK (1) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 24. panta 1. punkta un 25. panta 1. punkta izpratnē magnetafonu un citu līdzīgu ierīču vai tukšo datu nesēju ražotājiem un importētājiem, no kuriem kolektīvā pārvaldījuma organizācijas viņu interesēs, bet savā vārdā iekasē atlīdzību par šo ierīču un nesēju pārdošanu?

               2)

               Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai kolektīvās pārvaldības organizācijas, iekasējot atlīdzību par ierīču un nesēju pārdošanu, ko veic ražotāji un importētāji, rīkojas kā nodokļa maksātāji Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 28. panta izpratnē, un tām ir pienākums atbilstoši Direktīvas 220. panta pirmās dalās 1. punktam par šīm darbībām izsniegt magnetafonu un citu līdzīgu ierīču vai tukšo datu nesēju ražotājiem un importētājiem rēķinu, norādot maksājamo PVN, bet autoru, izpildītāju un citu tiesību subjektu interesēs iekasētās atlīdzības sadalīšanas brīdī pēdējie minētie apliecina atlīdzības saņemšanu rēķinā, norādot PVN, ko izsniedz kolektīvā pārvaldījuma organizācijām, kas iekasē atlīdzību?

      (1)  OV L 347, 1. lpp.


title: Lieta T-340/05: Prasība, kas celta  2005. gada 13. septembrī  — Adler Modemärkte/ITSB

text:
               26.11.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 296/28

         Prasība, kas celta 2005. gada 13. septembrī — Adler Modemärkte/ITSB
   (Lieta T-340/05)
   (2005/C 296/61)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — angļu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Adler Modemärkte GmbH, Haibaha [Haibach], Vācija (pārstāvis — R. Kāze [R. Kaase], lawyer)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Otrs procesa Apelāciju padomē dalībnieks: BVM S.p.A., Boloņa, (Itālija)
   Prasītājas prasījumi

               —

               atcelt ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2005. gada 23. maija lēmumu lietā R 434/2003-4, jo tas neatbilst Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam;

               —

               piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs: Prasītāja

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: Vārdiska preču zīme “Eagle” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 18. un 25. klasē — reģistrācijas pieteikums Nr. 1 595 909
   Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašnieks: BVM S.p.A.

      Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: Valsts un starptautiska grafiska preču zīme un vārdiska preču zīme “Blue Eagle” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 18. un 25. klasē

      Iebildumu nodaļas lēmums: Apmierināt iebildumu attiecībā uz visām precēm, par kurām ir strīds

      Apelāciju padomes lēmums: Noraidīt apelāciju

      Izvirzītie pamati: Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums, jo starp konfliktējošajām preču zīmēm nav sajaukšanas iespējas. Abu preču zīmju kopējais iespaids ir būtiski atšķirīgs un elements “eagle” nav pretstatītās preču zīmes dominējošais elements.


title: Lieta C-371/15: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 13. jūlijā iesniedza Tribunal Supremo (Spānija) – Cepsa Quimica, S.A./Administración del Estado

text:
               21.9.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 311/39

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 13. jūlijā iesniedza Tribunal Supremo (Spānija) – Cepsa Quimica, S.A./Administración del Estado

   (Lieta C-371/15)
   (2015/C 311/43)
   Tiesvedības valoda – spāņu

      Iesniedzējtiesa

      Tribunal Supremo

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: Cepsa Quimica, S.A.

      Atbildētāja: Administración del Estado

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Lēmums 2013/448/ES (1) ir pretrunā Līguma par Eiropas Savienības darbību 296. panta un Pamattiesību hartas (2) 41. panta noteikumiem, ciktāl korekcijas koeficients tika noteikts, izmantojot mehānismu, kurš, pārkāpjot pienākumu norādīt pamatojumu, neļauj skarto iekārtu operatoriem iepazīties ar datiem, aprēķiniem un kritērijiem, kas tika ņemti vēra tā pieņemšanai?

               2)

               Vai Lēmums 2013/448/ES, tajā paredzētajā veidā konkretizējot un nosakot industrijas maksimālo emisiju apjomu un starpnozaru korekcijas koeficientu, kas paredzēti Direktīvas 2003/87/EK (3) 10.a panta 5. punktā un Lēmuma 2011/278/ES (4) 15. pantā, veidu, pārkāpj Direktīvas 2003/87/EK 10.a panta 1. punktu un 23. panta 3. punktu, tāpēc, ka tas netika izstrādāts atbilstoši regulatīvajai procedūrai ar pārbaudi, kas paredzēta Lēmumā 1999/468/EK (5)?

               3)

               Ņemot vērā to, ka Lēmums 2013/278/ES un/vai Lēmuma 2011/278/ES 15. pants rada neatbilstību starp:

                           —

                           aprēķina bāzi, kas reglamentēta [Direktīvas 2013/87/EK] 10.a panta 5. punkta a) un b) apakšpunktā, neietverot šajās bāzēs emisijas, ko rada elektroenerģijas ražošana saistībā ar dūmgāzu sadedzināšanu un siltuma koģenerāciju, kas tiek veikta iekārtās, kas iekļautas šīs direktīvas I pielikumā, un

                           —

                           kritērijiem, kas noteikti šīs direktīvas 10.a panta 1.–4. punktā bezmaksas emisijas kvotu piešķiršanai un kuros šāda veida emisijas ir ietvertas:

                                       a)

                                       vai Lēmums 2013/448/ES un/vai Lēmuma 2011/278/ES 15. pants pārkāpj Direktīvas 2003/87/EK 10.a panta 5. punktu saistībā ar 3. panta u) punktu un šī 10.a panta 1. punkta trešās daļas beigām, ciktāl tajos uzskatīts, ka emisijas, ko rada dūmgāzu sadedzināšana un siltuma koģenerācijas iekārtās, kuras ražo elektroenerģiju un kas iekļautas šīs direktīvas I pielikumā, katrā ziņā ir emisijas, ko rada “elektroenerģijas ražošanas iekārtas”, industrijas maksimālā emisiju apjoma noteikšanas mērķiem un tādējādi ir jāizslēdz no šī aprēķina?

                                       b)

                                       Vai arī tad, ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, Lēmums 2013/448/ES un/vai Lēmuma 2011/278/ES 15. pants pārkāpj Direktīvas 2003/87/EK 10.a panta 5. punktu un/vai šīs direktīvas mērķus, ciktāl no šajā normā reglamentētā rūpniecisko emisiju maksimālā apjoma aprēķina bāzes tiek izslēgtas emisijas, ko rada elektroenerģijas ražošana no dūmgāzēm un siltuma koģenerācijas un kas rodas iekārtās, kuras iekļautas šīs direktīvas I pielikumā un kurām tomēr atbilstoši šīs pašas direktīvas 10.a panta 1.–4. punktam var tikt piešķirtas bezmaksas emisijas kvotas?

               4)

               Vai Komisijas Lēmums 2013/448/ES un attiecīgi Lēmums 2011/278/ES, kas ar to tiek piemērots, ir pretēji Direktīvas 10.a panta 12. punktam, jo ar tiem starpnozaru korekcijas koeficients tiek attiecināts uz nozarēm, kas definētas Komisijas Lēmumā 2010/2/ES (6) (šobrīd– Lēmums 2014/746/ES (7)) kā tādas, kurās pastāv būtisks oglekļa dioksīda emisiju pārvirzes risks, ar tam sekojošu piešķirto bezmaksas emisijas kvotu samazinājumu?

               5)

               Vai Lēmums [2013/448/ES] pārkāpj Direktīvas 2003/87/EK 10.a panta 5. punktu, ciktāl Eiropas Komisija, lai noteiktu šī punkta a) un b) apakšpunktā minētās verificētās emisijas laikposmā no 2005. līdz 2007. gadam:

                           a)

                           neņēma vērā emisijas, kas nav uzrādītas Kopienas neatkarīgajā darījumu žurnālā, pat tad, ja runa bija par emisijām, kuru reģistrācija attiecīgajā laikposmā nebija obligāta;

                           b)

                           ciktāl iespējams, ekstrapolēja no attiecīgajiem emisiju datiem par verificētajām emisijām vēlākajos gados pēc 2008. gada, piemērojot koeficientu 1,74 % pretējā virzienā;

                           c)

                           izslēdza visas emisijas no iekārtām, kas slēgtas pirms 2011. gada 30. jūnija?

      (1)  Komisijas 2013. gada 5. septembra Lēmums 2013/448/ES par valstu īstenošanas pasākumiem attiecībā uz bezmaksas siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu pagaidu piešķiršanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87/EK 11. panta 3. punktu (OV L 240, 27. lpp.).

      (2)  OV 2000, C 364, 1. lpp.

      (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīva 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.).

      (4)  Komisijas 2011. gada 27. aprīļa Lēmums 2011/278/ES, ar kuru visā Savienībā nosaka pagaidu noteikumus saskaņotai bezmaksas emisiju kvotu sadalei atbilstoši 10.a pantam Direktīvā 2003/87 (OV L 130, 1. lpp.).

      (5)  Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmums 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (OV L 184, 23. lpp.).

      (6)  Komisijas 2009. gada 24. decembra Lēmums 2010/2/ES, ar ko atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2003/87/EK nosaka sarakstu ar nozarēm vai apakšnozarēm, kurās pastāv būtisks oglekļa dioksīda emisiju pārvirzes risks (OV 2010, L 1, 10. lpp).

      (7)  OV L 308, 114. lpp.


title: Lieta C-494/14: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 6. novembrī iesniedza Tribunal de première instance de Bruxelles (Beļģija) – Eiropas Savienība, kuras vārdā darbojas Eiropas Komisija/ Axa Belgium SA

text:
               2.2.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 34/8

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 6. novembrī iesniedza Tribunal de première instance de Bruxelles (Beļģija) – Eiropas Savienība, kuras vārdā darbojas Eiropas Komisija/Axa Belgium SA

   (Lieta C-494/14)
   (2015/C 034/07)
   Tiesvedības valoda – franču

      Iesniedzējtiesa

      Tribunal de première instance de Bruxelles

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: Eiropas Savienība, kuras vārdā darbojas Eiropas Komisija

      Atbildētāja: Axa Belgium SA

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Eiropas [Savienības] Civildienesta noteikumu 85.a panta 1. punktā paredzētais termins “trešā [atbildīgā] persona” Savienībās tiesībās ir jāinterpretē autonomi vai [šī norma] paredz to nozīmi, kāda šim terminam ir valsts tiesībās?

               2)

               Gadījumā, ja tas ir jāinterpretē autonomi, vai tas ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas uz visām personām, kuru nāvē, nejaušā ievainojumā vai slimībā var vainot tikai personu, kas ir atbildīga, pamatojoties uz savu vainu?

               3)

               Gadījumā, ja termins “trešā [atbildīgā] persona” nāk no valsts tiesībām, vai Savienības tiesības liek valsts tiesai apmierināt Eiropas Savienības prasību, pamatojoties uz subrogācijas tiesībām, ja viens no tās ierēdņiem ir cietis satiksmes negadījumā, kurā ir iesaistīts transportlīdzeklis, kura atbildība nav konstatēta, jo 1989. gada 21. novembra Likuma par mehānisko transportlīdzekļu civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu 29.a pantā ir paredzēts, ka apdrošinātāji, kas apdrošina mehānisko transportlīdzekļu, kas iesaistīti negadījumā, īpašnieka, vadītāja vai turētāja atbildību, automātiski atlīdzina vājākajiem satiksmes dalībniekiem, un to atbildība nav jākonstatē?

               4)

               Vai Eiropas [Savienības] Civildienesta noteikumu normu saturs un sistēma paredz, ka atbilstoši šo noteikumu 73. un 78. pantam Eiropas Savienības izdarītie izdevumi tai ir jāsedz galīgi?


title: Lieta C-318/07: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Bundesfinanzhof (Vācija) 2007. gada 11. jūlija rīkojumu — Hein Persche / Finanzamt Lüdenscheid

text:
               20.10.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 247/3

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Bundesfinanzhof (Vācija) 2007. gada 11. jūlija rīkojumu — Hein Persche/Finanzamt Lüdenscheid

   (Lieta C-318/07)
   (2007/C 247/04)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Iesniedzējtiesa
   Bundesfinanzhof
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Hein Persche

      Atbildētājs: Finanzamt Lüdenscheid

   Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai tiesību uz kapitāla brīvu apriti (Eiropas Kopienu Dibināšanas līguma 56. pants) piemērošanas jomā ietilpst dalībvalsts pilsoņa materiāli ziedojumi ikdienas lietošanas priekšmetu veidā organizācijai, kas ir reģistrēta citā dalībvalstī un kas saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem ir bezpeļņas organizācija?

               2)

               Gadījumā, ja uz 1. prejudiciālo jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši:
               Vai, ņemot vērā finanšu iestādes pienākumu pārbaudīt nodokļu maksātāja deklarācijas un samērīguma principu (Eiropas Kopienu Dibināšanas līguma 5. panta 3. punkts), dalībvalsts tiesību normas, kas paredz, ka nodokļu atvieglojumi tiek piešķirti tikai tādiem ziedojumiem bezpeļņas organizācijām, ja šī organizācija ir rezidente šajā dalībvalstī, ir pretrunā ar tiesībām uz kapitāla brīvu apriti (Eiropas Kopienu Dibināšanas līguma 56. pants)?

               3)

               Gadījumā, ja uz 2. prejudiciālo jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši:
               Vai Direktīva 77/799/EEK pamato dalībvalsts finanšu iestādes pienākumu noskaidrot lietas apstākļus, kas īstenoti citā dalībvalstī, izmantojot otras dalībvalsts administratīvo iestāžu palīdzību, vai arī nodokļu maksātājam var tikt norādīts, ka saskaņā ar tā dalībvalsts procesuālajām tiesībām lietas apstākļu, kas norisinājušies ārvalstīs, gadījumos pierādīšanas nasta (pienākums sniegt objektīvus pierādījumus) tiek uzlikta viņam?


title: Lieta T-353/10 R: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 25. oktobra rīkojums — Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (Pagaidu noregulējums — Finanšu atbalsts — Paziņojums par parādu nolūkā veikt finanšu atbalsta piedziņu — Pieteikums par izpildes apturēšanu — Formas prasību neievērošana — Nepieņemamība)

text:
               18.12.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 346/43

         Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 25. oktobra rīkojums — Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija
   (Lieta T-353/10 R)
   (Pagaidu noregulējums - Finanšu atbalsts - Paziņojums par parādu nolūkā veikt finanšu atbalsta piedziņu - Pieteikums par izpildes apturēšanu - Formas prasību neievērošana - Nepieņemamība)
   2010/C 346/86
   Tiesvedības valoda — grieķu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro (Atēnas, Grieķija) (pārstāvis — E. Tzannini, advokāts)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — D. Triantafyllou un A. Sauka)

      Priekšmets

   Pieteikums apturēt tāda paziņojuma par parādu izpildi, kuru 2010. gada 22. jūlijā izdevusi Komisija, lai piedzītu summu EUR 109 415,20 apmērā, kas samaksāta kā finanšu atbalsts medicīnisko pētījumu projektam

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt;

               2)

               lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.


title: Apvienotās lietas C-359/11 un C-400/11: Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 23. oktobra spriedums ( Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Alexandra Schulz / Technische Werke Schussental GmbH und Co.KG un  Josef Egbringhoff / Stadtwerke Ahaus GmbH Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīvas 2003/54/EK un 2003/55/EK — Patērētāju tiesību aizsardzība — Elektroenerģijas un dabasgāzes iekšējais tirgus — Valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka ar patērētājiem noslēgto līgumu saturu attiecībā uz vispārējo piegādes pienākumu — Vienpersonisks piegādātāja pakalpojuma cenas grozījums — Pirms šī grozījuma stāšanās spēkā laikus sniegta informācija par tā iemesliem, nosacījumiem un apmēru

text:
               8.12.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 439/2

         Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 23. oktobra spriedums (Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Alexandra Schulz/Technische Werke Schussental GmbH und Co.KG un Josef Egbringhoff/Stadtwerke Ahaus GmbH

   (Apvienotās lietas C-359/11 un C-400/11) (1)

   (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Direktīvas 2003/54/EK un 2003/55/EK - Patērētāju tiesību aizsardzība - Elektroenerģijas un dabasgāzes iekšējais tirgus - Valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka ar patērētājiem noslēgto līgumu saturu attiecībā uz vispārējo piegādes pienākumu - Vienpersonisks piegādātāja pakalpojuma cenas grozījums - Pirms šī grozījuma stāšanās spēkā laikus sniegta informācija par tā iemesliem, nosacījumiem un apmēru)
   (2014/C 439/02)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Iesniedzējtiesa

      Bundesgerichtshof

      Pamatlietas puses

      Prasītāji: Alexandra Schulz un Josef Egbringhoff

      Atbildētājas: Technische Werke Schussental GmbH und Co.KG un Stadtwerke Ahaus GmbH

      Rezolutīvā daļa:

   Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu 3. panta 5. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās A pielikumu, un Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu 3. panta 3. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās A pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlietas un kurā noteikts elektroenerģijas un gāzes piegādes līgumu, kas noslēgti ar patērētājiem, saturs attiecībā uz vispārējo piegādes pienākumu un paredzēta iespēja grozīt šīs piegādes tarifu, bet nav nodrošināts, ka patērētāji pirms šī grozījuma stāšanās spēkā tiek laikus informēti par tā iemesliem, nosacījumiem un apmēru.

      (1)  OV C 311, 22.10.2011.