title: Tiesas (piektā palāta) 2016. gada 14. janvāra spriedums.#Eiropas Komisija pret Beļģijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde – LESD 343. pants – Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā – 3. pants – Atbrīvojumi no nodokļiem – Briseles reģions – Iemaksas par elektroenerģijas un gāzes piegādi.#Lieta C-163/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2016. gada 14. janvārī (
            *1
         )
      “Valsts pienākumu neizpilde — LESD 343. pants — Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā — 3. pants — Atbrīvojumi no nodokļiem — Briseles reģions — Iemaksas par elektroenerģijas un gāzes piegādi”
      Lieta C‑163/14
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2014. gada 4. aprīlī cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv F. Clotuche-Duvieusart un I. Martínez del Peral, pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Beļģijas Karalisti, ko pārstāv J.‑C. Halleux, S. Vanrie un T. Materne, pārstāvji, kuriem palīdz G. Block, D. Remy un H. Delahaije, avocats,
      atbildētāja.
      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši D. Švābi [D. Šváby], A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] (referents) un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 23. aprīļa tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 2. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, nepiešķirot Eiropas Savienības iestādēm atbrīvojumu no iemaksām, kas noteiktas Ordonnance relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles-Capitale [Rīkojuma par Briseles reģiona elektroenerģijas tirgus organizāciju] 26. pantā, kā arī Ordonnance relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles-Capitale [Rīkojuma par Briseles reģiona gāzes tirgus organizāciju] 20. pantā, redakcijā ar grozījumiem, un atsakoties atlīdzināt minētās iemaksas, ko Briseles reģions šādi iekasējis (turpmāk tekstā – “strīdīgās iemaksas”), Beļģijas Karaliste nav izpildījusi 1965. gada 8. aprīļa Protokola par privilēģijām un imunitātēm Eiropas Savienībā, kas sākotnēji tika pievienots Līgumam par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi (OV 1967, 152, 13. lpp.) un vēlāk, pamatojoties uz Lisabonas līgumu, kā 7. protokols Līgumam par Eiropas Savienību, Līgumam par Eiropas Savienības darbību un Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgumam (turpmāk tekstā – “Protokols”), 3. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               2

               Pamatojoties uz Līguma par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi 28. panta pirmo daļu un vēlāk, pēc Lisabonas līguma spēkā stāšanās, uz LESD 343. pantu, dalībvalstīs Savienībai ir visas privilēģijas un imunitāte, kas vajadzīga, lai veiktu uzdevumus saskaņā ar nosacījumiem, kas izklāstīti Protokolā.

               3

               Protokola 3. pantā ir noteikts:
               “Savienība, tās aktīvi, ieņēmumi un citi īpašumi ir atbrīvoti no visiem tiešajiem nodokļiem.
               Ja vien tas iespējams, dalībvalstu valdības veic attiecīgus pasākumus, lai atlaistu vai atlīdzinātu netiešo nodokļu vai tirdzniecības nodokļu summas, kas iekļautas kustama vai nekustama īpašuma cenā, ja Savienība savai oficiālai lietošanai izdara lielus pirkumus, kuru cenā ietilpst šādi nodokļi. Šos noteikumus tomēr nepiemēro tā, lai to darbība Savienībā izkropļotu konkurenci.
               Nekāda veida izņēmumus neparedz nodokļiem un nodevām, kas ir [vienkārši] maksājumi par sabiedriskajiem pakalpojumiem.”

         Beļģijas tiesības

               4

               2001. gada 19. jūlija Rīkojuma par Briseles reģiona elektroenerģijas tirgus organizāciju, kurš stājies spēkā 2003. gada 1. janvārī (2001. gada 17. novembraMoniteur belge, 39135. lpp.; turpmāk tekstā – “Rīkojums par elektroenerģiju”), sākotnējās redakcijas 26. pantā bija paredzēts:
               “§ 1 No   fiziskām vai juridiskām personām, kurām ir piegādes licence, kas izsniegta atbilstoši 21. pantam (turpmāk tekstā – “maksātājs”), tiek iekasēts ikmēneša maksājums.
               § 2   Pienākums veikt maksājumu rodas finanšu gada 1. janvārī. Tas ir jāsamaksā līdz finanšu gada 31. martam.
               § 3   Maksājums tiek aprēķināts, pamatojoties uz elektroenerģijas jaudu, kas, izmantojot tīklus, pieslēgumus un tiešās 70 kV un mazāka sprieguma elektropārvades līnijas, darīta pieejama tiesīgajiem galalietotājiem patēriņa vietās, kas atrodas Briseles reģionā. Attiecībā uz klientiem, kas izmanto augstspriegumu, jauda, kura ir darīta pieejama, ir pieslēguma jauda. Tā ir vienāda ar kVa izteiktu maksimālo jaudu, kas tiem darīta pieejama, pamatojoties uz līgumu par pieslēgumu. Ja līgumā par pieslēgumu tā nav minēta vai jauda, kas tikusi izmantota, pārsniedz maksimālo jaudu, kas darīta pieejama saskaņā ar līgumu par pieslēgumu, pieslēguma jauda ir vienāda ar kVa izteiktu maksimālo jaudu, kas tikusi izmantota iepriekšējos trīsdesmit sešos mēnešos, to reizinot ar koeficientu 1,2.
               Attiecībā uz klientiem, kas izmanto zemspriegumu, jauda, kas darīta pieejama, ir kVa izteikta jauda, kas noteikta atkarībā no to aizsardzības aparātu lieluma. Aizsardzības aparāta nominālās strāvas un jaudas atbilstības tabula ir atrodama šā rīkojuma pielikumā.
               § 4   Reizi mēnesī iekasējamais maksājums ir 0,67 EUR/kVa par augstspriegumu.
               Par zemspriegumu tas tiek noteikts saskaņā ar šādu tarifu:

                        1°

                        jauda, kas ir darīta pieejama un ir zemāka vai vienāda ar 1,44 kVa: EUR 0,00;

                        2°

                        jauda, kas ir darīta pieejama, diapazonā
                        1,44 – 6,00 kVa: EUR 0,60,
                        6,01 – 9,60 kVa: EUR 0,96,
                        9,61 – 12,00 kVa: EUR 1,20,
                        12,01 – 36,00 kVa: EUR 2,40,
                        36,01 – 56,00 kVa: EUR 4,80,
                        56,01 – 100,00 kVa: EUR 7,80.
                        Šī summa ik gadu tiek pielāgota [Beļģijas] Karalistes patēriņa cenu indeksam. [..]

                  § 5   Valdība nosaka šā panta īstenošanas pasākumus. Tā var it īpaši noteikt pienākumu sadales sistēmas operatoram, elektroenerģijas reģionālās pārvades tīkla operatoram un tiešo līniju lietotājiem sniegt tai maksājuma iekasēšanai lietderīgus datus.
               Valdība var noteikt pienākumu sadales sistēmas operatoram nosūtīt maksātājiem uzaicinājumu samaksāt maksājumu. Uzaicinājumā tiek iekļauta it īpaši norāde uz finanšu gadu, aprēķina bāzi, likmi, maksājuma samaksas termiņu un maksājuma samaksas veidu. Tomēr šā uzaicinājuma nosūtīšana vai nenosūtīšana nekādā veidā neskar maksātāju tiesības un pienākumus.
               § 6   Maksājums tiek atgūts un piedzīts, ievērojot 1992. gada 26. jūlija Rīkojuma par reģionālo nodokli, kas jāmaksā apbūvētu nekustamo īpašumu iemītniekiem un lietu tiesību īpašniekiem saistībā ar dažiem nekustamajiem īpašumiem, VI nodaļā paredzētos noteikumus. Tomēr maksājuma samaksas termiņš tiek noteikts atbilstoši šā panta 3. punktam.
               § 7   Ieņēmumi no maksājuma tiek piešķirti sadales sistēmas operatoram, lai segtu 24. pantā norādīto sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu izmaksas [vēlāk noteikums ir ticis grozīts, paplašinot to personu loku, kurām tiek piešķirti ieņēmumi no maksājuma, un norādot šo ieņēmumu sadalījumu].
               § 8   Pienākums veikt maksājumu rodas, sākot no 2004. gada janvāra.
               § 9   Izmaksas, kas ir saistītas ar 24. pantā paredzētajiem sabiedriskā pakalpojuma uzdevumiem un pārsniedz saskaņā ar šo pantu iekasēto maksājumu summu, kā ekspluatācijas izmaksas ir jāsedz sadales sistēmas operatoram. Šo izmaksu pārnešanu uz tarifiem reglamentē federālie tiesību akti.
               [..]”

               5

               Rīkojuma par elektroenerģiju 26. pants vairākas reizes ir ticis grozīts, pēdējo reizi – ar 2011. gada 20. jūlija rīkojumu (2011. gada 10. augustaMoniteur belge) un ar 2012. gada 21. decembra Rīkojumu, ar ko nosaka nodokļu procedūru Briseles reģionā (2013. gada 8. februāraMoniteur belge). Pašlaik šā panta 2. punkts ir formulēts šādi:
               “Pienākums veikt maksājumu rodas katra mēneša pirmajā datumā. Tas ir jāsamaksā līdz nākamā mēneša 15. datumam. Maksātājs ir atbrīvots no maksājuma attiecībā uz jaudu, kas ir darīta pieejama klientiem lietošanai to dzelzceļa pārvadājumu tīklā, tramvajos vai metro [..].”

               6

               Pēc šiem grozījumiem tika nedaudz pārveidoti šā 26. panta 4. punktā norādītie tarifi.

               7

               Rīkojuma par elektroenerģiju 24. pantā, uz kuru ir izdarīta atsauce šā pēdējā minētā rīkojuma 26. panta 7. punktā, ir noteikti sabiedriskā pakalpojuma uzdevumi, kas ietilpst sadales sistēmas operatora pienākumos un kuru saturs ir šāds.
               “Sadales sistēmas operators pilda sabiedriskā pakalpojuma uzdevumus, kas noteikti turpmāk 1.–5. punktā:

                        1°

                        nodrošina patēriņam mājsaimniecībās minimāla elektroenerģijas daudzuma nepārtrauktu piegādi atbilstoši 1991. gada 11. jūlija rīkojumā paredzētajiem nosacījumiem;

                        2°

                        piegādā elektroenerģiju, piedāvājot lietotājiem īpašu sociālu tarifu saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti federālajos tiesību aktos;

                        3°

                        veic informēšanu, demonstrēšanu, nodrošināšanu ar aprīkojumu, sniedz pakalpojumus un finansiālu atbalstu, lai veicinātu elektroenerģijas racionālu izmantošanu visu tiesīgo vai tiesības neieguvušo galalietotāju kategoriju labā. Šajā nolūkā sadales sistēmas operators sadarbībā ar Dienestu izveido elektroenerģijas racionālas izmantošanas trīsgadu programmu;

                        4°

                        vajadzības gadījumā – kvalitatīvas koģenerācijas stacijās saražotās elektroenerģijas, kas netiek izlietota ne pašu vajadzībām, ne arī piegādāta trešajām personām, pārņemšana savu pašu vajadzību robežās;

                        5°

                                 a)

                                 publisko teritoriju apgaismojuma iekārtu izbūve, uzturēšana un atjaunošana autoceļu tīklos un pašvaldību publiskajās teritorijās, ievērojot jaunā Likuma par pašvaldībām 135. pantā noteiktās pašvaldību prerogatīvas, saskaņā ar trīsgadu programmu, kas izstrādāta, katrai pašvaldībai savstarpēji vienojoties ar sadales sistēmas operatoru;

                                 b)

                                 elektroenerģijas piegāde šīm iekārtām;

                        6°

                        organizē tiesībsarga dienestu un veic mājsaimniecību lietotāju informēšanu par elektroenerģijas piegādes cenām un nosacījumiem.”

               8

               Iepriekš izklāstītie uzdevumi vēlāk ir tikuši grozīti, pēdējo reizi – ar 2011. gada 20. jūlija rīkojumu (2011. gada 10. augustaMoniteur belge). Pašlaik tātad ir noteikti šādi uzdevumi.
               “24. pants
               § 1   Sadales sistēmas operators un piegādātāji katrs savā attiecīgajā jomā pilda sabiedriskā pakalpojuma saistības, kuras ir noteiktas turpmāk 1. un 2. punktā:

                        1°

                        nodrošina mājsaimniecību patēriņam minimāla elektroenerģijas daudzuma nepārtrauktu piegādi atbilstoši IVa nodaļā minētajiem nosacījumiem;

                        2°

                        piegādā elektroenerģiju, piedāvājot lietotājiem īpašu sociālu tarifu saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti federālajos tiesību aktos un IVa nodaļā.

                  § 2   [Briseles Vides pārvaldības] Institūts pilda sabiedriskā pakalpojuma saistības attiecībā uz elektroenerģijas racionālas izmantošanas veicināšanu, sniedzot informāciju, rīkojot demonstrējumus un nodrošinot aprīkojumu, sniedzot pakalpojumus un finansiālu atbalstu par labu visām galalietotāju kategorijām, kā arī vietējiem piegādātājiem, kuri pilnībā vai daļēji apmierina savu lietotāju vajadzības, izmantojot elektroenerģijas ražošanas iekārtu, kas atrodas ierobežotā ģeogrāfiskā teritorijā un ir pietiekami norobežota un savienota ar kopīga pieslēguma un/vai privātu tīkla, kuros tie veic piegādi, galveno skaitītāju [..].”
               24.a pants
               Sadales sistēmas operators veic arī šādus sabiedriskā pakalpojuma uzdevumus:

                        1°

                        pārņem saražoto zaļo elektroenerģiju, kas netiek izlietota ne pašu vajadzībām, ne arī tiek piegādāta trešajām personām savu pašu vajadzību robežās;

                        2°

                        veic ekskluzīvu uzdevumu saistībā ar publisko teritoriju apgaismojuma iekārtu izbūvi, uzturēšanu un atjaunošanu autoceļu tīklā un pašvaldību publiskajās teritorijās, ievērojot Jaunā likuma par pašvaldībām 135. pantā noteiktās pašvaldību prerogatīvas, saskaņā ar trīsgadu programmu, kas izstrādāta, katrai pašvaldībai savstarpēji vienojoties ar sadales sistēmas operatoru vai pēc papildu darbu pieprasījumiem, kā arī piegādā elektroenerģiju šīm iekārtām, dodot priekšroku ražošanas iekārtām, kas izmanto atjaunojamos energoresursus vai kvalitatīvas koģenerācijas stacijas; šis uzdevums ietver energoefektivitātes uzlabošanas un patēriņa samazināšanas mērķus [..];

                        3°

                        veic piegādātāja, kas nodrošina pakalpojumus galējā situācijā, uzdevumu un organizē to lietotāju izsekošanu, kas tam ir nodoti saistībā ar šo uzdevumu;

                        4°

                        informē iedzīvotājus un uzņēmumus, kas izmanto zemsprieguma tīklu, par elektroenerģijas cenām un pieslēguma un piegādes nosacījumiem;

                        5°

                        izplata internetā pieejamā serverī informāciju par dažādiem mājsaimniecību lietotāju uzņemšanas pasākumiem, kurus sadales sistēmas operators kā piegādātājs, kas nodrošina pakalpojumus galējā situācijā, veicis saistībā ar savu uzdevumu;

                        6°

                        katru gadu nosūta Brugel [Briseles gāzes un elektroenerģijas tirgus regulatoram] kvalitātes ziņojumu par mājsaimniecībām piedāvāto uzņemšanu, ko tas kā piegādātājs, kas nodrošina pakalpojumus galējā situācijā, veicis saistībā ar savu uzdevumu;

                        7°

                        katru gadu nosūta Brugel ziņojumu par tādu saistību programmu, ar kurām sadales sistēmas operators garantē jebkādas diskriminējošas prakses izslēgšanu. Brugel šo ziņojumu un savu nostāju dara zināmu valdībai un to publicē;

                        8°

                        gadījumā, kad notiek elektroenerģijas ņemšana sadales tīklā, nodrošina elektroenerģijas piegādi svinīgiem pagaidu pasākumiem, izmantojot autoceļu tīklu, atbilstoši tehniskajiem un finanšu nosacījumiem, kas precizēti tīkla tehniskajos noteikumos vai uz šo noteikumu pamata.”

               9

               2004. gada 1. aprīļa Rīkojumā par Briseles reģiona gāzes tirgus organizāciju, kas attiecas uz ceļu maksu gāzes un elektroenerģijas piegādes jomā un ar ko groza 2001. gada 19. jūlija Rīkojumu par Briseles reģiona elektroenerģijas tirgus organizāciju (2004. gada 26. aprīļaMoniteur belge, 34281. lpp.), gāzes piegādes jomā ir paredzēts piemērot iemaksu, kura ir maksājama no 2004. gada 1. jūlija (turpmāk tekstā – “Rīkojums par gāzi”). Šā rīkojuma 20. panta sākotnējā redakcijā bija noteikts:
               “Izmaksas, kas saistītas ar 18. pantā paredzētajiem sabiedriskā pakalpojuma uzdevumiem, kā ekspluatācijas izmaksas sedz sadales sistēmas operators. Šo izmaksu pārnešanu uz tarifiem reglamentē federālie tiesību akti.”

               10

               Ar 2011. gada 20. jūlija Rīkojumu, ar ko groza Rīkojumu par gāzi (2011. gada 10. augustaMoniteur belge), minētais Rīkojuma par gāzi 20. pants tika atcelts un aizstāts ar 20.q pantu, kurā paredzēts:
               “§ 1 No   fiziskām vai juridiskām personām, kurām ir piegādes licence, kas izsniegta atbilstoši 15. pantam (turpmāk tekstā – “maksātājs”), tiek iekasēts ikmēneša maksājums.
               § 2   Pienākums veikt maksājumu rodas katra mēneša pirmajā datumā. Tas ir jāsamaksā līdz nākamā mēneša 15. datumam.
               § 3   Neskarot otrajā daļā precizēto, maksājumu aprēķina, pamatojoties uz sistēmas operatora izmantoto un galalietotājiem uzstādīto skaitītāju lielumu patēriņa vietās, kas atrodas Briseles reģionā. Skaitītāja lielumu nosaka pēc gāzes maksimālās caurplūdes, kas izteikta kubikmetros/stundā, kam skaitītājs ir bijis paredzēts. Attiecībā uz galalietotājiem, kuriem uzstādītā skaitītāja kalibrs ir 6 vai 10 m3/h, maksājumā ņem arī vērā derīgu standartizētu pēdējo gada patēriņu, kas aprēķināts saskaņā ar Briseles reģionā piemērojamo MIG.
               § 4   Tiek noteikts šāds ik mēnesi iekasējamais maksājums:

                        1.

                        EUR 0,2 skaitītājam, kura kalibrs ir 6 vai 10 m3/h, ja aprēķinātais standartizētais pēdējais gada patēriņš ir mazāks par vai vienāds ar 5000 kWh;

                        2.

                        EUR 0,7 skaitītājam, kura kalibrs ir 6 vai 10 m3/h, ja aprēķinātais standartizētais pēdējais gada patēriņš ir lielāks par 5000 kWh;

                        3.

                        EUR 1,7 skaitītājam, kura kalibrs ir 16 m3/h;

                        4.

                        EUR 4,2 skaitītājam, kura kalibrs ir 25 m3/h;

                        5.

                        EUR 8,4 skaitītājam, kura kalibrs ir 40 m3/h;

                        6.

                        EUR 21 skaitītājam, kura kalibrs ir 65 m3/h;

                        7.

                        EUR 29,2 skaitītājam, kura kalibrs ir 100 m3/h;

                        8.

                        EUR 37,5 skaitītājam, kura kalibrs ir 160 m3/h;

                        9.

                        EUR 54,2 skaitītājam, kura kalibrs ir lielāks par 160 m3/h.

                  Iepriekš minētās summas ik gadu tiek pielāgotas [Beļģijas] Karalistes patēriņa cenu indeksam. [..]
               § 5   Valdība nosaka šā panta īstenošanas pasākumus. Tā var jo īpaši noteikt pienākumu sadales sistēmas operatoram un tiešo līniju lietotājiem sniegt tai maksājuma iekasēšanai lietderīgus datus.
               Valdība var noteikt pienākumu sadales sistēmas operatoram nosūtīt maksātājiem uzaicinājumu samaksāt maksājumu. Uzaicinājumā tiek iekļauta it īpaši norāde uz finanšu gadu, aprēķina bāzi, likmi, maksājuma samaksas termiņu un maksājuma samaksas veidu. Tomēr šā uzaicinājuma nosūtīšana vai nenosūtīšana nekādā veidā neskar maksātāju tiesības un pienākumus.
               § 6   Maksājums tiek atgūts un piedzīts, ievērojot Rīkojuma, ar ko nosaka nodokļu procedūru Briseles reģionā, [13.–19.], 22. un 23. pantā paredzētos noteikumus.
               § 7   Iekasētos maksājumus pārskaita fondiem, kas ir minēti attiecīgi 1991. gada 12. decembra Rīkojuma, ar ko izveido budžeta fondus, 2. panta 15. un 16. punktā, saskaņā ar šādu sadalījumu:

                        1°

                        5 % “Enerģētikas virzības fondiem” [..];

                        2°

                        95 % “Enerģētikas politikas fondiem”.

                  § 8   Pienākums veikt maksājumu rodas, sākot no 2012. gada janvāra.”

               11

               Gāzes sadales sistēmas operatoram uzticētie sabiedriskā pakalpojuma uzdevumi ir noteikti Rīkojuma par gāzi 18. pantā, kura sākotnējā redakcijā bija noteikts:
               “Sadales sistēmas operators veic šādus sabiedriskā pakalpojuma uzdevumus:

                        1°

                        piegādā gāzi, piedāvājot lietotājiem īpašu sociālu tarifu un apstākļos, kas noteikti federālajos tiesību aktos;

                        2°

                        veic ar gāzes padeves pārtraukšanas novēršanu un intervenci saistītu uzdevumu, kurš organizēts ar 1999. gada 11. marta rīkojumu;

                        3°

                        veic [riska] novēršanas pasākumus, lai garantētu maksimālu drošību, lietojot gāzi mājsaimniecībās;

                        4°

                        organizē tiesībsarga dienestu un mājsaimniecību lietotājiem sniedz informāciju par gāzes piegādes cenām un nosacījumiem;

                        5°

                        veic informēšanu, demonstrēšanu, nodrošināšanu ar aprīkojumu, sniedz pakalpojumus un finansiālu atbalstu, lai veicinātu gāzes racionālu izmantošanu visu tiesīgo vai tiesības neieguvušo galalietotāju kategoriju labā. Šajā nolūkā sadales sistēmas operators sadarbībā ar Dienestu izveido gāzes racionālas izmantošanas trīsgadu programmu.”

               12

               Sākot no 2011. gada augusta šie sabiedriskā pakalpojuma uzdevumi ir noteikti šādi:
               “18. pants
               Sistēmas operators un piegādātāji, katrs savā attiecīgajā jomā, veic sabiedriskā pakalpojuma uzdevumus un saistības, kuras ir noteiktas turpmāk 1.–3. punktā:

                        1°

                        nodrošina patēriņam mājsaimniecībās minimāla gāzes daudzuma nepārtrauktu piegādi ar Va nodaļā minētajiem nosacījumiem;

                        2°

                        piegādā gāzi, piedāvājot lietotājiem īpašu sociālu tarifu un apstākļos, kas noteikti federālajos tiesību aktos un Va nodaļā;

                        3°

                        nodrošina mājsaimniecībām, kas to lūdz, risku novēršanas bezmaksas pakalpojumu dabas gāzes izmantošanas jomā. Valdība nosaka šā uzdevuma saturu un īstenošanas nosacījumus.

                  18.a pants
               Sadales sistēmas operators veic arī šādus pienākumus:

                        1°

                        izveido attiecību ar lietotājiem izsekošanas pakalpojumu un sniedz mājsaimniecību lietotājiem informāciju par cenām un pieslēguma nosacījumiem mājsaimniecību lietotāju labā;

                        2°

                        veicot informēšanu, demonstrēšanu un nodrošināšanu ar aprīkojumu, sniedzot pakalpojumus un finansiālu atbalstu pašvaldību un citu galalietotāju labā, veicina gāzes racionālu izmantošanu.

                  [..]”

               13

               Karaļa 2004. gada 29. februāra Lēmuma par vispārējo tarifu struktūru un pamatprincipiem un procedūrām tarifu jomā, un dabas gāzes sadales sistēmu operatoru, kas darbojas Beļģijas teritorijā, uzskaiti (2004. gada 11. martaMoniteur belge) 9. pants ir formulēts šādi:
               “Tarifu rēķinā ir iekļauti izmaksu posteņi, kas saistīti ar nodokļiem, maksājumiem, papildu maksājumiem, iemaksām un atlīdzībām. Šie posteņi nav tarifi šā lēmuma 3.–8. panta izpratnē, taču tiem ir jābūt iekļautiem sistēmas lietotāja rēķinā. Vajadzības gadījumā tajos ir iekļauti:

                        1°

                        papildu maksājumi, nodevas vai atlīdzības, lai finansētu sabiedriskā pakalpojuma saistības, kuru līmenī tiek noteikta atšķirība starp sociāla rakstura pasākumiem, elektroenerģijas racionālas izmantošanas sekmēšanas pasākumiem un atjaunojamo energoresursu un kvalitatīvas koģenerācijas staciju izmantošanas sekmēšanas pasākumiem. [..]”

               14

               Karaļa 2003. gada 3. aprīļa Lēmuma par elektroenerģijas un gāzes piegādes rēķiniem (2003. gada 2. maijaMoniteur belge) 1. pantā ir noteikts:
               “Pēc elektroenerģijas skaitītāja rādījumu nolasīšanas [sagatavotajos] koriģējošajos rēķinos, kas adresēti galalietotājiem, kuriem ir pieslēgums zemsprieguma tīklam, un rēķinos par gāzes piegādi galalietotājiem, kuru patēriņš gadā ir mazāks vai vienāds ar 60000 kWh, ir jābūt iekļautai vismaz šādai informācijai:
               [..]

                        10.

                        maksājamās summas detalizēts aprēķins;

                        11.

                        pārvadei piemērojamais tarifs;

                        12.

                        sadalei piemērojamais tarifs;

                        13.

                        visu valsts iestāžu iekasētās nodevas, tās kopumā aplūkojot pēc kategorijām;

                  [..].”

               15

               1999. gada 29. aprīļa Federālā likuma par elektroenerģijas tirgus organizāciju 22.a pantā ir noteikts:
               “§ 1   Elektroenerģijas tirgus liberalizācijas rezultātā radušos pašvaldību ieņēmumu zaudējumu kompensēšanai paredzēta federālā iemaksa tiek noteikta katru gadu uz šāda pamata: [..]
               [..]
               § 4   [Šā panta] iepriekšējos punktos paredzēto iemaksu iekasē sadales sistēmas operatori.
               Sadales sistēmas operatori, attiecīgā sadales tīkla pieslēguma tarifos nosakot papildu maksājumu, kurš atkarībā no nodevas punkta tiek piemērots nodokļa maksātājiem, var elektroenerģijas tirgus liberalizācijas rezultātā radušos pašvaldību ieņēmumu zaudējumu kompensēšanai paredzēto federālo iemaksu pārnest uz saviem lietotājiem, kas, savukārt, var iekļaut to rēķinā saviem klientiem, līdz brīdim, kad papildu maksājums tiek galīgi iekļauts rēķinā tiem, kas MWh ir patērējuši savām pašu vajadzībām.”

               16

               Ministrijas 2005. gada 13. maija Lēmumā par minētā 22.a panta īstenošanu (2005. gada 18. maijaMoniteur belge, 23450. lpp.) ir paredzēts:
               “Likuma 22.a pantā paredzēto federālo iemaksu piegādātāji ik mēnesi iekļauj rēķinā galalietotājiem šādā veidā: [..].”

         Tiesvedības priekšvēsture un pirmstiesas procedūra

               17

               Kopš Rīkojuma par elektroenerģiju un Rīkojuma par gāzi stāšanās spēkā Electrabel SA (turpmāk tekstā – “Electrabel”), elektroenerģijas un gāzes piegādātājs, Savienības iestādēm, kuru mītnes vieta ir Briselē, izraksta rēķinu par iemaksām, kas attiecas uz elektroenerģijas un gāzes piegādi un kas no 2004. gada 1. jūlija rēķinos tiek skaidri iekļautas ar nosaukumu “reģionālās iemaksas”.

               18

               No 2004. gada augusta Savienības iestādes pauda šaubas par šo iemaksu raksturu, tāpat kā par analoga satura federālo iemaksu par gāzi un elektroenerģiju raksturu. Uzskatot, ka strīdīgajām iemaksām esot netiešo nodokļu raksturs, Komisija ar 2005. gada 28. jūlija vēstuli lūdza Beļģijas federālajām iestādēm, kā arī Briseles reģiona iestādēm atbrīvojumu no nodokļiem un samaksāto nodokļu atmaksu un, sākot no šīs dienas, pārtrauca maksāt Electrabel šīs reģionālās un federālās iemaksas.

               19

               Ar 2006. gada 3. marta, 2007. gada 20. decembra un 2008. gada 18. aprīļa vēstulēm federālās iestādes piešķīra lūgto atbrīvojumu no federālajām iemaksām, atzīstot, ka tās varētu tikt uzskatītas par cenā iekļautu tirdzniecības nodokli.

               20

               2008. gada septembrī Komisija tomēr samaksāja reģionālajām iemaksām atbilstošās summas un pēc tam turpināja tās maksāt, lai izvairītos no piegādes pārtraukšanas, ko veiktu Electrabel, kurai pašai bija pienākums šīs summas samaksāt sistēmas operatoram Sibelga, Briseles reģiona gāzes un elektroenerģijas tīklu operatoram pašvaldību savienībā.

               21

               Ar 2007. gada 3. janvāra vēstuli Briseles reģiona kompetentais ministrs atbildēja, ka Komisijas 2005. gada 28. jūlija lūgumu neesot iespējams apmierināt tādēļ, ka iemaksa par elektroenerģiju esot atlīdzība par noteiktu pakalpojumu, kuru Komisija ir saņēmusi vai varētu saņemt, un ka ar Rīkojumu par elektroenerģiju Komisija netiekot pakļauta nevienai nodokļu saistībai, jo šis rīkojums attiecoties vienīgi uz piegādes licences īpašniekiem, proti, šajā lietā – uz Electrabel.

               22

               Ar 2007. gada 21. decembra vēstuli Briseles reģiona kompetentais ministrs izklāstīja iemeslus, kādēļ viņš nepiekrītot Komisijas nostājai, saskaņā ar kuru lielākā daļa Rīkojuma par elektroenerģiju 24. pantā noteikto pakalpojumu nevarot tikt sniegti Komisijai. Papildus attiecībā uz lietā aplūkotās iemaksas raksturu ministrs atsaucās uz spriedumu Komisija/Beļģija (C‑437/04, EU:C:2007:178) un uzsvēra, ka pretstatā federālajai iemaksai Rīkojuma par elektroenerģiju 26. pantā paredzētā iemaksa attiecoties tikai uz piegādes licences īpašniekiem un ka apstāklis, ka tie līgumiski vai ekonomiski pārnes šo iemaksu uz saviem klientiem, nevarot radīt pamatu atbrīvojumam.

               23

               2008. gada 27. jūnijā Komisija Beļģijas Karalistei nosūtīja pirmo brīdinājuma vēstuli, uz kuru šī pēdējā minētā atbildēja ar 2008. gada 9. septembra vēstuli.

               24

               Atbildot uz 2008. gada 10. novembra vēstuli, ar kuru Komisija Briseles reģiona kompetentajam ministram oficiāli lūdza atlīdzināt samaksātās strīdīgo iemaksu summas, šis pēdējais minētais nekādā veidā nereaģēja uz šo lūgumu, uzskatot, ka runa esot par līgumiskām attiecībām starp Savienības iestādēm un piegādātāju Electrabel.

               25

               Šāda nostājas formulējuma dēļ Komisija 2009. gada 15. aprīlī Beļģijas iestādēm nosūtīja papildu brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja, ka, piemērojot Savienības iestādēm Rīkojuma par elektroenerģiju 26. pantu un Rīkojuma par gāzi 20. pantu, esot pārkāpta nodokļu imunitāte, kuru iestādes izmantojot saskaņā ar Protokola 3. pantu. Komisija būtībā norādīja, ka strīdīgās iemaksas esot netiešie nodokļi un ka to pārnešana uz galalietotājiem nekādā veidā neizrietot no kāda noteikuma līgumā, kas būtu brīvi apspriests ar elektroenerģijas piegādātājiem. Komisija arī norādīja, ka šīm iemaksām esot nodokļa, nevis atlīdzības raksturs, jo tās neatbilstot Tiesas judikatūrā nostiprinātajiem nosacījumiem, lai tiktu kvalificētas kā “maksājumi par sabiedriskajiem pakalpojumiem” Protokola 3. panta otrās daļas izpratnē.

               26

               Ar 2009. gada 10. jūnija vēstuli Briseles reģiona kompetentais ministrs šo Komisijas analīzi apstrīdēja, būtībā uzsverot, ka lietā aplūkoto iemaksu mērķi esot ar vides politikas jomu saistīto sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu finansēšana, ka Savienības iestādes izmantojot vai varot izmantot vairākus Rīkojumā par elektroenerģiju un Rīkojumā par gāzi noteiktos pakalpojumus un ka Savienības iestādes neesot strīdīgo iemaksu maksātājas, jo par šīm iemaksām tās vienkārši tiekot padarītas atbildīgas, izmantojot līgumus, kas tās saistot ar elektroenerģijas un gāzes piegādātājiem.

               27

               Ar 2012. gada 27. februāra vēstuli Komisija saskaņā ar LESD 258. pantu nosūtīja Beļģijas Karalistei argumentētu atzinumu, uz kuru Beļģijas iestādes atbildēja ar 2012. gada 23. aprīļa vēstuli, kurā tās atkārtoja savu iepriekš izstrādāto nostāju.

               28

               Beļģijas Karalistes argumenti Komisiju nepārliecināja, un Komisija nolēma vērsties Tiesā.

               29

               Paralēli Tiesā uzsāktajai pienākumu neizpildes konstatēšanas procedūrai Savienības iestādes ir valsts līmenī iesākušas administratīvu procesu un tiesvedību, lai tiktu atlīdzinātas strīdīgo iemaksu summas, kuras, to skatījumā, esot samaksātas nepamatoti.

         Par prasību

         Par Protokola 3. panta otrās daļas piemērošanu

      Lietas dalībnieku argumenti

               30

               Komisija attiecībā uz strīdīgo iemaksu raksturu norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru nodokļa, nodevas vai maksājuma kvalifikācija no Savienības tiesību viedokļa ir jāveic Tiesai, ievērojot to uzlikšanai raksturīgas objektīvas pazīmes, neatkarīgi no valsts tiesībās sniegtās kvalifikācijas (Bautiaa un Société française maritime, C‑197/94 un C‑252/94, EU:C:1996:47, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               31

               Būtisks nodokļa netiešā rakstura elements esot tas, ka šis minētais nodoklis tiek iekasēts izdevumu vai patēriņa gadījumā, turpretim tiešais nodoklis tiktu piemērots ienākumam vai kapitālam. Taču strīdīgo iemaksu iekasējamības gadījums būtu vienkārša elektroenerģijas vai gāzes piegādes atļaujas vai licences turēšana, kam nav nekādas saiknes ar elektroenerģijas piegādātāja vai gāzes sistēmas operatora īpašumu vai ienākumu. Šis iekasējamības gadījums īstenībā esot neatdalāmi saistīts ar elektroenerģijas vai gāzes patēriņu atkarībā no [elektroenerģijas vai gāzes] jaudas, kas darīta pieejama galalietotājam. Uz to, starp citu, norādot fakts, ka šo iemaksu summa tiek aprēķināta, pamatojoties uz šo jaudu.

               32

               Tātad strīdīgās iemaksas esot elektroenerģijas un gāzes patēriņa cenā ietilpstoši netiešie nodokļi, kas Protokola 3. panta otrās daļas izpratnē iekļauti rēķinā Savienības iestādēm. Šajā ziņā esot mazsvarīgi, kas formāli tiek norādīts kā nodokļa “maksātājs”, lai veiktu šā pēdējā minētā kvalificēšanu. Turklāt tas, ka tiesību aktos nav noteikts tā pārnešanas pienākums, patēriņa nodokli nepārvēršot tiešajā nodoklī, kas skar ienākumu vai kapitālu.

               33

               Komisija uzsver, ka šajā lietā pārējie Protokola 3. panta otrās daļas piemērošanas nosacījumi ir izpildīti. Proti, elektroenerģija un gāze esot pielīdzināmas bezķermeniskām lietām, kuras ir priekšmets lieliem pirkumiem, ko Savienība izdara oficiālai lietošanai.

               34

               Beļģijas Karaliste uzskata, ka Protokolā paredzētā nodokļu imunitāte darbojas vienīgi attiecībā uz valsts tiesību aktiem, kas “uzliek” tiešos vai netiešos nodokļus Savienības iestādēm, un ka savukārt šī imunitāte nav piemērojama tad, ja atbilstoši līgumu noteikumiem uz šīm iestādēm tiek pārnests slogs, par kuru tās brīvi vienojušās ar savu līgumpartneri.

               35

               Šajā lietā Rīkojumā par elektroenerģiju piegādes licences īpašnieks esot norādīts kā elektroenerģijas iemaksas maksātājs un Rīkojumā par gāzi sadales sistēmas operators esot norādīts kā gāzes iemaksas maksātājs. Tātad, ņemot vērā, ka Savienības iestādes nav norādītie maksātāji, tām nevarot tikt piemērota Protokola 3. pantā paredzētā nodokļu imunitāte, vēl jo vairāk tāpēc, ka nevienā tiesību vai reglamentējošo aktu noteikumā norādītajiem maksātājiem neesot noteikts pienākums strīdīgās iemaksas līgumiskā ceļā pārnest uz saviem klientiem. Turklāt jebkāda tirgus situācija, kuras dēļ visi piegādātāji strīdīgās iemaksas pārnestu uz saviem galalietotājiem, tomēr nevarot radīt nodokļu imunitāti Savienības iestāžu labā (spriedums Komisija/Beļģija, C‑437/04, EU:C:2007:178, 53. un 58. punkts).

               36

               Beļģijas Karalistes skatījumā, apstāklis, ka strīdīgās iemaksas varētu tikt pārnestas, nevar tās pārvērst netiešajos nodokļos attiecībā uz Savienības iestādēm, ņemot vērā starp šīm iestādēm un to piegādātājiem nodibinātu līgumattiecību esamību, ar ko pietiek, lai pierādītu, ka nevar piekrist to kvalificēšanai par “nodokli” attiecībā uz šīm iestādēm. Starp citu, mazsvarīgi esot tas, vai strīdīgās iemaksas tiktu kvalificētas kā “tiešie nodokļi” vai “netiešie nodokļi”, jo likumiskais parādnieks esot skaidri identificēts kā Savienības iestāžu līgumpartneris. Līdz ar to strīdīgās iemaksas neietilpstot Protokola 3. panta piemērošanas jomā.

               37

               Turklāt nevajadzētu vilkt paralēles starp strīdīgajām iemaksām un federālo iemaksu, kas ieviesta ar 1999. gada 29. aprīļa federālo likumu, ciktāl šā likuma 22.a panta 4. punktā galalietotāji esot skaidri noteikti kā federālās iemaksas maksātāji.

         Tiesas vērtējums

               38

               Ir jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka Protokola 3. panta pirmajā un otrajā daļā ir noteikti divi atšķirīgi imunitātes režīmi, runājot attiecīgi par tiešajiem un netiešajiem nodokļiem, un ka šī atšķirība starp režīmiem ir būtiska imunitātes jautājuma izvērtēšanas mērķiem (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Beļģija, C‑437/04, EU:C:2007:178, 36.–38. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               39

               Šajā lietā ir skaidrs, ka strīdīgās iemaksas netiek piemērotas ienākumiem vai kapitālam Tiesas judikatūras izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Beļģija, C‑437/04, EU:C:2007:178, 44. punkts). Turklāt ir jāsecina, ka elektroenerģijas un gāzes piegādātāji strīdīgās izmaksas iekļauj Savienības iestādēm adresētajos rēķinos par šīm piegādēm. Līdz ar to šīs iemaksas ir jāuzskata par netiešajiem nodokļiem, kas ir minēti Protokola 3. panta otrajā daļā.

               40

               Tādējādi šajā ziņā ir jāuzsver, ka secinājumi, kurus Tiesa ir izdarījusi spriedumā Komisija/Beļģija (C‑437/04, EU:C:2007:178), nav transponējami šajā lietā. Proti, lietā, kurā taisīts minētais spriedums, runa bija par tiešo nodokli, kas uzlikts lietu tiesību īpašniekiem saistībā ar nekustamajiem īpašumiem, un šis nodoklis bija līgumiski pārnests uz Savienības iestādēm kā nomniekiem.

               41

               Attiecībā uz Protokola 3. panta otrās daļas piemērošanas nosacījumiem netiek apstrīdēts, ka elektroenerģijas un gāzes piegāde Savienības iestādēm, kuru mītnes vieta ir Briseles reģionā, ir lielu pirkumu priekšmets, kurus šīs iestādes izdara oficiālai lietošanai un kuri ir nepieciešami šo iestāžu normālai darbībai. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka šo noteikumu piemērošana izraisītu konkurences izkropļošanu.

               42

               Beļģijas Karalistes skatījumā, pat gadījumā, kad strīdīgās iemaksas būtu kvalificējamas kā “netiešie nodokļi”, Protokola 3. panta otrā daļa nebūtu piemērojama, ņemot vērā, ka atbilstoši lietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem Savienības iestādes nav norādītas kā šo iemaksu maksātāji.

               43

               Šajā ziņā ir jāatzīst, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis savu secinājumu 59. un 60. punktā, ka no Protokola 3. panta otrās daļas teksta neizriet, ka, lai būtu piemērojama šajā normā paredzētā imunitāte, valsts tiesību aktos Savienība būtu jānorāda kā netiešo nodokļu, šajā lietā – strīdīgo iemaksu, maksātāja. Proti, šajā normā ir vienīgi prasīts, lai netiešie nodokļi būtu “iekļauti nekustama īpašuma cenā” vai kustama īpašuma cenā un ka to cenā “ietilpst” šādi nodokļi.

               44

               Turklāt ir jānorāda, ka, piemēram, pievienotās vērtības nodokļa sistēmā, kurā Protokola 3. panta otrā daļa bieži tiek piemērota, lielākoties nevis galalietotājs, bet gan preču piegādātājs vai pakalpojumu sniedzējs tiek norādīti kā nodokļa maksātāji.

               45

               Līdz ar to Protokola 3. panta otrās daļas piemērošanas mērķiem nav nosacījuma, ka lietā aplūkotajos valsts tiesību aktos Savienības iestādes būtu jānorāda kā maksātāji.

               46

               Beļģijas Karaliste turklāt uzsver, ka Protokola 3. panta otrajā daļā paredzētā imunitāte ir piemērojama vienīgi, ja aplūkotais netiešais nodoklis uz Savienības iestādēm tiek pārnests atbilstoši piemērojamiem valsts tiesību aktiem.

               47

               Šāds nosacījums arī nav ietverts aplūkotās tiesību normas formulējumā.

               48

               Tomēr no lietā analizētā nodokļu režīma rakstura un būtiskām iezīmēm izriet, ka aplūkotais netiešais nodoklis ir ticis izveidots un ieviests ar mērķi, lai tas tiktu pārnests uz galalietotāju.

               49

               Vairāki elementi pierāda, ka šajā lietā tā tas ir.

               50

               Ir jāatzīst, ka lietā aplūkotajos valsts tiesību aktos ir sīki noteikti tādi galvenie strīdīgo iemaksu elementi kā aprēķina bāze, šo iemaksu likme, atsaucoties uz patēriņu un galalietotājiem.

               51

               Rīkojuma par elektroenerģiju 26. panta 3. punktā ir paredzēts, ka iemaksu par elektroenerģiju aprēķina, pamatojoties uz elektroenerģijas jaudu, kas darīta pieejama galalietotājiem. Tāpat Rīkojuma par gāzi 20.q panta 3. punktā ir noteikts, ka iemaksu par gāzi aprēķina, pamatojoties uz galalietotājiem uzstādīto skaitītāju lielumu.

               52

               Turklāt grozītajā Rīkojuma par elektroenerģiju 26. panta 4. punktā un Rīkojuma par gāzi 20.q panta 4. punktā ir konkrēti nostiprināti mēnesī iekasējamie maksājumi. Saskaņā ar šo pēdējo normu šajos maksājumos ņem vērā arī pēdējo gada patēriņu.

               53

               Karaļa 2004. gada 29. februāra lēmuma 9. pantā un Karaļa 2003. gada 3. aprīļa lēmuma 1. pantā ir paredzēts, ka visi iekasētie nodokļi, maksājumi un iemaksas, ko saņem visas valsts iestādes, jāintegrē un specifiski un skaidri jānorāda galalietotājiem adresētajos rēķinos par elektroenerģijas un gāzes piegādi.

               54

               Grozītajā Rīkojuma par elektroenerģiju 26. panta 2. punktā ir noteikts, ka maksātājs ir atbrīvots no iemaksas par elektroenerģiju attiecībā uz jaudu, kas ir darīta pieejama klientiem lietošanai to dzelzceļa pārvadājumu tīklā, tramvajos vai metro. No tā izriet, ka Briseles reģionam bija nolūks piešķirt nodokļa priekšrocības šā veida darbības veicējiem, un tas norāda, ka likumdevējs ir vadījies pēc premisas, saskaņā ar kuru lietā aplūkotais netiešais nodoklis ir jāmaksā galalietotājam, un ka, ja netiktu piešķirts šis atbrīvojums, attiecīgo tīklu operatoriem būtu tas jāmaksā.

               55

               Šos vērtējumus neapstiprina fakts, ka 1999. gada 29. aprīļa Federālā likuma 22.a pantā ir skaidri paredzēta iespēja federālo iemaksu pārnest uz galalietotāju. Proti, atšķirīga pieeja attiecībā uz atbrīvojumu no federālā nodokļa un reģionālā nodokļa, kuriem ir salīdzināms raksturs, varētu liecināt par nesaskanību šīs dalībvalsts nodokļu sistēmā.

               56

               Visbeidzot ir jānorāda, ka saskaņā ar Protokola 3. panta otrās daļas formulējumu strīdīgo iemaksu atlaišana vai atlīdzināšana ir iespējama.

               57

               Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka strīdīgās iemaksas un to piemērošana atbilst Protokola 3. panta otrajā daļā paredzētajiem nosacījumiem.

         Par Protokola 3. panta trešās daļas piemērošanu

      Pušu argumenti

               58

               Komisija apgalvo, ka strīdīgās iemaksas nevar tikt kvalificētas kā “[vienkārši] maksājumi par sabiedriskajiem pakalpojumiem” Protokola 3. panta trešās daļas izpratnē. Proti, saskaņā ar Tiesas judikatūru iemaksa var būt vienkāršs maksājums par sabiedriskajiem pakalpojumiem šīs normas izpratnē tikai tad, ja šādi pakalpojumi tiek sniegti vai vismaz var tikt sniegti tiem, kuriem tā ir jāmaksā (spriedums AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, 26. punkts). Turklāt, lai nodokli varētu kvalificēt kā “maksājumu par sabiedrisko pakalpojumu”, ir nepieciešama tieša un proporcionāla saikne starp šā pakalpojuma reālajām izmaksām un saņēmēja samaksāto nodokli (spriedums Eiropas Kopiena, C‑199/05, EU:C:2006:678, 25. punkts). Šie abi nosacījumi šajā lietā neesot izpildīti.

               59

               Kas attiecas uz pirmo no šiem nosacījumiem, Komisija uzsver, ka attiecībā uz iemaksu par elektroenerģiju savās atbildēs uz brīdinājuma vēstulēm un argumentēto atzinumu Beļģijas iestādes bija norādījušas šādus trīs uzdevumus, no kuriem Savienības iestādes ir guvušas vai varētu gūt labumu, proti, elektroenerģijas racionālas izmantošanas veicināšanas programmas, koģenerācijas ceļā saražotās elektroenerģijas pārņemšana un publisko teritoriju apgaismošana.

               60

               Kas attiecas uz pirmo no šiem uzdevumiem, kurš ietver subsīdiju piešķiršanu, šāda programma nevarētu tikt uzskatīta par pakalpojumu. Attiecībā uz otro uzdevumu, proti, koģenerācijas ceļā saražotās elektroenerģijas pārņemšanu, ko veic sistēmas operators, Savienības iestādes neveic pakalpojumu sniedzēja darbības vai darbības ar mērķi gūt peļņu. Attiecībā uz trešo uzdevumu saistībā ar publisko teritoriju apgaismošanu runa esot par sabiedrisko pakalpojumu, kas esot paredzēts ne tikai konkrēti Savienības iestādēm, bet arī ikvienai personai Briseles ielās neatkarīgi no tā, vai šī persona ir vai nav elektroenerģijas piegādātāja galalietotājs. Taču iemaksa varētu tikt kvalificēta kā “maksājums par sabiedrisko pakalpojumu” vienīgi ar nosacījumu, ka tā ir atlīdzība par noteiktu pakalpojumu, kas konkrēti tika sniegts vai varētu tikt sniegts kādai personai, kurai šī iemaksa ir jāsamaksā.

               61

               Attiecībā uz iemaksu par gāzi Savienības iestādes nevarot gūt labumu no Rīkojuma par gāzi 18. un 18.a pantā izklāstītajiem uzdevumiem, jo šie uzdevumi attiecoties tikai uz mājsaimniecībām, personām, kuras izmanto īpašu sociālu tarifu, un pašvaldībām.

               62

               Attiecībā uz Tiesas judikatūrā izvirzīto otro nosacījumu Komisija norāda, ka iemaksa par elektroenerģiju tiek aprēķināta proporcionāli elektroenerģijas jaudai, kas darīta pieejama galalietotājam, un tāpēc nepastāv nekāda veida saistība starp Savienības iestāžu samaksāto summu un šīm iestādēm it kā sniegto pakalpojumu izmaksām. Šajā ziņā Komisija atsaucas uz publisko teritoriju apgaismojuma piemēru: lielie elektroenerģijas lietotāji, kas maksā augstāku iemaksu, publisko teritoriju apgaismojumu neizmanto vairāk kā citi lietotāji. Attiecībā uz iemaksu par gāzi tā tiekot aprēķināta proporcionāli patērētajām kilovatstundām, un tādējādi tai neesot jebkādas tiešas un proporcionālas saiknei starp pakalpojuma reālajām izmaksām un saņēmēja samaksāto maksājumu.

               63

               Norādot uz spriedumu AGF Belgium (C‑191/94, EU:C:1996:144, 25. un 26. punkts), Beļģijas Karaliste apgalvo, ka sabiedriskie pakalpojumi, ar kuriem ir saikne strīdīgajām iemaksām, atbilstot šajā ziņā Tiesas judikatūrā izvirzītajam pirmajam nosacījumam, proti, ka tie var tikt sniegti Savienības iestādēm. Konkrēti, ar elektroenerģijas un gāzes racionālu izmantošanu saistītās programmas ietver elementus, it īpaši subsīdijas, ko Savienības iestādes varētu izmantot, īstenojot energoefektivitātes [uzlabošanas] pasākumus. Beļģijas Karaliste šajā ziņā atsaucas uz tabulu, kurā norādītas subsīdiju summas, ko Savienības iestādes pēdējos gados ir izmantojušas.

               64

               Tāpat minētās iestādes varētu gūt labumu no pasākumiem attiecībā uz koģenerācijas ceļā saražotās elektroenerģijas pārņemšanu, ņemot vērā, ka to rīcībā ir piemērotas iekārtas. Tie paši nosacījumi esot spēkā attiecībā uz publisko teritoriju apgaismojumu, no kura varētu gūt labumu Savienības iestādes. Neatkarīgi no fakta, ka ne Protokolā, ne Tiesas judikatūrā netiek prasīts, lai pakalpojumi tiktu “konkrēti” sniegti saņēmējiem, daļa Briseles reģiona publisko teritoriju apgaismojuma esot specifiski izvēlēta Savienības iestādēm un turklāt piemērota to specifiskajām prasībām.

               65

               Tiesas judikatūrā izvirzītais otrais nosacījums šajā lietā esot arī izpildīts. Tiešām, strīdīgās iemaksas tiekot aprēķinātas atkarībā no tīkla lietotāju rīcībā nodotās jaudas, un tas liecinot par saistību starp šo iemaksu summu un sniegto pakalpojumu. Šķiet, ka jauda, kas darīta pieejama, ir vienīgais efektīvais kritērijs, it īpaši attiecībā uz publisko teritoriju apgaismojumu, kura lietošanu būtu ļoti grūti aplēst.

         Tiesas vērtējums

               66

               No Tiesas judikatūras izriet, ka ir nepieciešami divi nosacījumi, lai uzskatītu, ka tāds netiešais nodoklis, kāds ir strīdīgās iemaksas, ir vienkāršs maksājums par sabiedriskajiem pakalpojumiem Protokola 3. panta trešās daļas izpratnē. Saskaņā ar pirmo no šiem nosacījumiem ir nepieciešams, lai šādi pakalpojumi tiktu vai vismaz varētu tikt sniegti tiem, kuriem šāds netiešais nodoklis ir jāmaksā (spriedums AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, 26. punkts). Saskaņā ar otro nosacījumu ir nepieciešama tieša un proporcionāla saikne starp šā pakalpojuma reālajām izmaksām un saņēmēja samaksāto nodokli (spriedums Eiropas Kopiena, C‑199/05, EU:C:2006:678, 25. punkts). Šie abi nosacījumi ir kumulatīvi.

               67

               Ir jāatzīst, ka, no vienas puses, lietā aplūkotajos valsts tiesību aktos, t.i., Rīkojuma par elektroenerģiju 24. un 24.a pantā, kā arī Rīkojuma par gāzi 18. un 18.a pantā, ir precīzi noteikti sabiedriskā pakalpojuma uzdevumi, kuriem ir jābūt finansētiem ar ieņēmumiem no strīdīgajām izmaksām.

               68

               Taču, kā to atzīst Beļģijas Karaliste pati, ne visi šajos uzdevumos ietilpstošie pakalpojumi var tikt sniegti Savienības iestādēm. Runa it īpaši ir par minimāla elektroenerģijas un gāzes daudzuma nepārtrauktas piegādes nodrošināšanu lietošanai mājsaimniecībās un par šo abu preču piegādi par īpašu sociālu tarifu. Beļģijas Karaliste atzīst, ka vienīgi trīs no šiem uzdevumiem var dot labumu Savienības iestādēm, proti, koģenerācijas ceļā saražotās elektroenerģijas pārņemšana, elektroenerģijas un gāzes racionālas izmantošanas veicināšana un publisko teritoriju apgaismošana.

               69

               No otras puses, kā izriet no lietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem, tiek uzskatīts, ka ar strīdīgajām iemaksām iegūtās summas sedz visu šajos tiesību aktos paredzēto sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu izmaksas.

               70

               Tātad ir jāatzīst, ka Savienības iestāžu samaksātās strīdīgās iemaksas ir arī tādu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu finansēšanai, kuri nevar dot labumu šīm iestādēm. Līdz ar to no šī vienīgā fakta izriet, ka šā sprieduma 66. punktā minētais pirmais nosacījums nav izpildīts un tāpat tas, kas attiecas uz otro nosacījumu, ka nepastāv tieša un proporcionāla saikne starp šā strīdīgo iemaksu summu un valsts tiesību aktos paredzēto sabiedrisko pakalpojumu reālajām izmaksām.

               71

               Šādas saiknes neesamība ir jākonstatē pat attiecībā uz trijiem sabiedriskā pakalpojuma uzdevumiem, kuri var dot labumu Savienības iestādēm.

               72

               Tiešām, strīdīgo iemaksu aprēķina bāze neparāda pietiekamu saikni ar mērvienībām, kuras parasti tiek piemērotas koģenerācijas ceļā saražotās elektroenerģijas mērīšanai, kas varētu būt kilovatstunda, vai publisko teritoriju apgaismojuma mērīšanai, kas varētu būt apgaismotās teritorijas platība vai mērvienība attiecībā uz gaismas enerģijas daudzumu.

               73

               Tādējādi, pat ja Savienības iestādes varētu būt gūt labumu no dažiem sabiedriskajiem pakalpojumiem, lietā aplūkotie valsts tiesību akti neļauj noteikt, kādā mērā tie var gūt šo labumu.

               74

               Līdz ar to šajā lietā nepastāv Tiesas judikatūrā prasītā tiešā un proporcionālā saikne starp valsts tiesību aktos paredzētajiem sabiedriskā pakalpojuma uzdevumiem un strīdīgajām iemaksām, kas jāsamaksā Savienības iestādēm kā šo pakalpojumu saņēmējām.

               75

               Līdz ar to ir jāatzīst, ka nepiešķirot Savienības iestādēm atbrīvojumu no iemaksām, kas noteiktas Rīkojuma par elektrību 26. pantā, kā arī Rīkojuma par gāzi 20. pantā, redakcijā ar grozījumiem, un atsakoties atlīdzināt šīs iemaksas, ko Briseles reģions šādi iekasējis, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi Protokola 3. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               76

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, šai dalībvalstij ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                           1)

                           nepiešķirot Eiropas Savienības iestādēm atbrīvojumu no iemaksām, kas noteiktas Ordonnance relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles-Capitale 26. pantā, kā arī Ordonnance relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles-Capitale 20. pantā, redakcijā ar grozījumiem, un atsakoties atlīdzināt šīs iemaksas, ko Briseles reģions šādi iekasējis, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi 1965. gada 8. aprīļa Protokola par privilēģijām un imunitātēm Eiropas Savienībā, kas sākotnēji tika pievienots Līgumam par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi un vēlāk, pamatojoties uz Lisabonas līgumu, kā 7. protokols Līgumam par Eiropas Savienību, Līgumam par Eiropas Savienības darbību un Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgumam, 3. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus;

                           2)

                           Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )   Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2004. gada 11.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Francija - Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-496/01.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2014. gada 14. martā. # Italmobiliare SpA pret Eiropas Komisiju. # Lieta T-305/11.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 21. oktobrī.#Vasilka Ivanova Gogova pret Ilia Dimitrov Iliev.#Varhoven kasatsionen sad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – Piemērojamība – 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vecāku atbildības iegūšana, īstenošana, deleģēšana, ierobežošana vai izbeigšana – 2. pants – “Vecāku atbildības” jēdziens – Vecāku strīds par viņu bērna ceļošanu un pases izsniegšanu viņam – Jurisdikcijas noteikšana – 12. pants – Nosacījumi – Piekrišana tiesu, kurās izskata lietu, jurisdikcijai – Atbildētāja nepiedalīšanās tiesas procesā – Tiesu, kurās izskata lietu, pēc savas ierosmes ieceltais atbildētāja pārstāvis nav apstrīdējis jurisdikciju.#Lieta C-215/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 21. oktobrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — Piemērošanas joma — 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts — Vecāku atbildības iegūšana, īstenošana, deleģēšana, ierobežošana vai izbeigšana — 2. pants — “Vecāku atbildības” jēdziens — Vecāku strīds par viņu bērna ceļošanu un pases izsniegšanu viņam — Jurisdikcijas noteikšana — 12. pants — Nosacījumi — Piekrišana tiesu, kuras izskata lietu, jurisdikcijai — Atbildētāja nepiedalīšanās tiesas procesā — Tiesu, kurās izskata lietu, pēc savas ierosmes ieceltais atbildētāja pārstāvis nav apstrīdējis jurisdikciju”
      Lieta C‑215/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa, Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 11. maijā un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā

            Vasilka Ivanova Gogova

      pret

            Ilia Dimitrov Iliev .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], kas veic ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Malenovski [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan], A. Prehala [A. Prechal] un K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
      atbilstoši Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 3. jūlija lēmumam piemērot paātrināto tiesvedību, kas paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktā,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 9. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – J. Vláčil, pārstāvis,

               —

               Spānijas valdības vārdā – M. A. Sampol Pucurull, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – S. Petrova un M. Wilderspin, pārstāvji,

         uzklausījusi ģenerāladvokātu,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV L 338, 1. lpp.) 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 2. panta 7. punktu, 8. panta 1. punktu, kā arī 12. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp V. Gogova un I. Iliev par viņu bērna pases termiņa pagarināšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 5. un 12. apsvērumā ir noteikts:

                        “(5)

                        Lai nodrošinātu vienlīdzību attiecībā uz visiem bērniem, šī regula attiecas uz visiem lēmumiem par vecāku atbildību, tostarp uz bērnu aizsardzības pasākumiem, neatkarīgi no saiknes ar laulības lietu.

                  [..]

                        (12)

                        Šajā regulā noteiktais piekritības pamats lietās par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma kritēriju. Tas nozīmē, ka piekritība ir, pirmkārt, bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, izņemot dažus gadījumus, kad pastāvīgā dzīvesvieta mainīta saskaņā ar vienošanos starp personām, kam ir vecāku atbildība.”

               4

               Šīs regulas 1. pantā “Darbības joma” ir noteikts:
               “1.   Šo regulu neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar:
               [..]

                        b)

                        vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu.

                  2.   Lietas, kas minētas 1. punkta b) apakšpunktā, var jo īpaši attiekties uz:

                        a)

                        uzraudzības tiesībām un saskarsmes tiesībām;

                        b)

                        aizbildnību, aizgādnību un līdzīgiem tiesiskiem režīmiem;

                        c)

                        [visu] tādu personu vai iestāžu iecelšanu un funkcijām, kuras ir atbildīgas par bērnu pašu vai viņa īpašumu, pārstāv bērnu vai palīdz viņam;

                        d)

                        bērna nodošanu audžuģimenē vai ievietošanu aprūpes iestādē;

                        e)

                        bērna aizsardzības pasākumiem, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu.

                  3.   Šī regula neattiecas uz:

                        a)

                        vecāku un bērnu attiecību nodibināšanu vai apstrīdēšanu;

                        b)

                        lēmumiem par adopciju, adopcijas sagatavošanas pasākumiem vai adopcijas atcelšanu;

                        c)

                        bērna uzvārdu un vārdiem;

                        d)

                        atbrīvošanu no vecāku atbildības;

                        e)

                        uzturēšanas pienākumiem;

                        f)

                        trastiem un mantošanu;

                        g)

                        pasākumiem, ko veic saistībā ar bērnu izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem.”

               5

               Regulas 2. panta 7. punkts “vecāku atbildību” definē kā “visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens ietver uzraudzības tiesības un saskarsmes tiesības”.

               6

               Šīs pašas regulas 8. pants “Vispārējā piekritība” ir izteikts šādi:
               “1.   Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī, kad tiesā iesniegta prasība.
               2.   Uz šā panta 1. punktu attiecas [12. panta] noteikumi.”

               7

               Regulas Nr. 2201/2003 12. pantā “Vienošanās par piekritību” ir noteikts:
               “1.   Dalībvalsts tiesām, kurām saskaņā ar 3. pantu ir piekritīgs pieteikums par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, ir piekritība visās lietās, kas attiecas uz vecāku atbildību, kura saistīta ar šo pieteikumu, ja:

                        a)

                        vismaz vienam no laulātajiem ir vecāku atbildība par šo bērnu;
                        un

                        b)

                        lietu piekritību tiesām ir skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmuši laulātie un personas, kurām ir vecāku atbildība, kad tiesā ir iesniegta prasība, un ja tas ir bērna interesēs.

                  [..]
               3.   Dalībvalsts tiesām ir arī piekritība attiecībā uz vecāku atbildību tiesas procesos, kas nav minēti 1. punktā, ja:

                        a)

                        bērnam ir būtiska saikne ar attiecīgo dalībvalsti, jo īpaši, pamatojoties uz to, ka vienai no personām, kurām ir vecāku atbildība, pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, vai ja bērns ir šīs dalībvalsts pilsonis;
                        un

                        b)

                        tiesu piekritību ir skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas puses brīdī, kad tiesā ir iesniegta prasība, un ja tas ir bērna labākajās interesēs.

                  [..]”

               8

               Šīs regulas 16. pantā “Prasības iesniegšana tiesā” ir noteikts:
               “1.   Uzskata, ka tiesā ir iesniegta prasība:

                        a)

                        brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam;
                        vai

                        b)

                        ja dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā, brīdī, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par nosūtīšanu, ar nosacījumu, ka prasītājs turpmāk ir veicis visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu iesniegtu tiesā.”

         Bulgārijas tiesības

      Likums par Bulgārijas personu apliecinošiem dokumentiem

               9

               Likuma par Bulgārijas personu apliecinošiem dokumentiem (Zakon za balgarskite lichni dokumenti) 45. panta 1. punkts nosaka, ka pieteikumu par pases izsniegšanu nepilngadīgai personai iesniedz personīgi viņa vecāki.

               10

               Atbilstoši šī likuma 78. panta 1. punktam, lasot to kopsakarā ar šī paša likuma 76. panta 9. punktu, iekšlietu ministram vai, attiecīgā gadījumā, viņa pilnvarotai personai ir tiesības atteikt bērna izceļošanu no Bulgārijas Republikas, ja netiek iesniegta notariāli apliecināta viņa vecāku rakstveida piekrišana par bērna ceļošanu uz ārvalstīm.

         Ģimenes kodekss

               11

               Ģimenes kodeksa (Semeen kodeks) 127.a pantā ir noteikts:
               “1.   Jautājumus par bērna ceļošanu uz ārzemēm un par šim nolūkam nepieciešamo identitātes dokumentu izsniegšanu vecāki risina pēc kopējas vienošanās.
               2.   Ja vecāki nevar vienoties atbilstoši iepriekšējā punktā paredzētajam, viņu strīdu izšķir tā Rayonen sad (rajona tiesa), kuras teritoriālajā jurisdikcijā ir bērna faktiskā dzīvesvieta.
               3.   Tiesvedību ierosina, pamatojoties uz viena vecāka prasības pieteikumu. Tiesa uzklausa otru vecāku, ja vien viņš nav ieradies bez pamatota iemesla. Tiesa var vākt pierādījumus arī pēc savas ierosmes.
               [..]”

         Civilprocesa kodekss

               12

               Civilprocesa kodeksa (Grazhdanski protsesualen kodeks) 47. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja atbildētājs nav sastopams lietas materiālos norādītajā adresē un nav iespējams atrast kādu personu, kas piekrīt saņemt pavēsti, tās izsniedzējs uzliek paziņojumu pie attiecīgās personas [mājokļa] durvīm vai pastkastes; ja viņam tur nav piekļuves, paziņojumu izliek pie ēkas ieejas durvīm vai kādā labi redzamā vietā tuvumā. Ja viņam ir piekļuve pastkastei, pavēstes izsniedzējs arī tur ievieto paziņojumu.
               2.   Attiecīgajā paziņojumā norāda, ka tiesas kancelejā ir iesniegti lietas materiāli, ja pavēsti izsniedz ar tiesas darbinieka vai tiesu izpildītāja starpniecību; ka tā ir nodota pašvaldības domei, ja pavēsti izsniedz pašvaldības darbinieks, un ka to var saņemt divu nedēļu laikā, skaitot no paziņojuma izlikšanas dienas.
               3.   Ja atbildētājs neierodas pēc lietas materiālu kopijas, attiecīgā tiesa uzdod prasītājam sniegt informāciju par viņa reģistrēto adresi, izņemot 40. panta 2. punktā un 41. panta 1. punktā norādītos gadījumus, kuros paziņojumu pievieno lietas materiāliem. Ja norādītā adrese nesakrīt ar pastāvīgo un pašreizējo adresi, attiecīgā tiesa atbilstoši 1. un 2. punktam uzdot veikt izsniegšanu pašreizējā vai pastāvīgajā adresē.
               4.   Ja pavēstes izdevējs konstatē, ka atbildētājs nedzīvo norādītajā adresē, attiecīgā tiesa uzdod prasītājam iesniegt ziņas par viņa reģistrēto adresi neatkarīgi no atbilstoši 1. punkta minētā paziņojuma izlikšanas.
               5.   Pavēsti uzskata par izsniegtu, kad beidzas tās saņemšanas termiņš tiesas kancelejā vai pašvaldībā.
               6.   Ja tiesa konstatē, ka pavēstes izsniegšana ir notikusi pienācīgi, tā pievieno pavēsti lietas materiāliem un ieceļ īpašu pārstāvi [atbildētājam] uz prasītāja rēķina.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               13

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka V. Gogova k‑dzei un I. Iliev k‑gam ir bērns, kuram pamatlietas faktisko apstākļu laikā bija 10 gadi. Šis bērns, Bulgārijas pilsonis, dzīvo kopā ar māti Milānā (Itālija). Vecāki, abi Bulgārijas pilsoņi, dzīvo šķirti. Arī I. Iliev dzīvo Itālijā.

                  14

                  V. Gogova vēlējās pagarināt sava bērna pases termiņu, jo tās termiņš bija beidzies 2012. gada 5. aprīlī, lai tostarp brauktu ar viņu kopā uz Bulgāriju.

               15

               Atbilstoši Bulgārijas tiesībām lēmumu par nepilngadīga bērna ceļošanu un pases saņemšanu uz viņa vārda vecāki pieņem kopīgi. Turklāt pases pieteikumu šādam bērnam kompetentajās administratīvajās iestādēs ir jāiesniedz abiem vecākiem kopā.

               16

               Tā kā I. Iliev nesadarbojās ar prasītāju pamatlietā jaunās pases saņemšanā uz bērna vārda, V. Gogova cēla prasību Rayonen sad – Petrich (Petričas rajona tiesa, Bulgārija), lai šī tiesa atrisinātu nesaskaņas starp viņu un I. Iliev par iespēju viņu bērnam ceļot ārpus valsts teritorijas un jaunas pases izdošanu.

               17

               Nespējot paziņot par pieteikumu, uz kura pamata ierosināta lieta, I. Iliev, jo pēdējais minētais savā deklarētajā adresē nebija atrodams, šī tiesa iecēla pārstāvi ad litem viņa pārstāvēšanai, pamatojoties uz Civilprocesa kodeksa 47. panta 6. punktu. Šis pārstāvis neapstrīdēja Bulgārijas tiesu jurisdikciju un paziņoja, ka strīds ir atrisināms bērna interesēs.

               18

               Ar 2014. gada 10. novembra rīkojumu Rayonen sad – Petrich (Petričas rajona tiesa) nosprieda, ka uz V. Gogova prasību attiecas Ģimenes kodeksa 127.a pants un tā ir par vecāku atbildību par bērnu Regulas Nr. 2201/2003 8. panta izpratnē. Konstatējusi, ka attiecīgais bērns pastāvīgi dzīvo Itālijā, šī tiesa atzina, ka tai nav piekritības izskatīt šo prasību, un lietu izbeidza.

               19

               Par šo rīkojumu V. Gogova iesniedza apelācijas sūdzību Okrazhen sad – Blagoevgrad (Blagojevgradas apgabaltiesa, Bulgārija). Šī tiesa, pirmkārt, atstāja spēkā minēto rīkojumu un, otrkārt, uzskatīja, ka uz Bulgārijas tiesām nebija attiecināma “vienošanās par jurisdikciju” Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Proti, kā uzskatīja minētā tiesa, lai gan I. Iliev netika norādījis uz šo tiesu jurisdikcijas neesamību, viņš ir piedalījies tiesvedībā tikai ar pārstāvja starpniecību, kas iecelts pēc tiesas ierosmes, viņam pašam klāt neesot.

               20

               Prasītāja pamatlietā tādēļ iesniedza kasācijas sūdzību Varhoven kasatsionen sad (Augstāka kasācijas tiesa). Šī tiesa uzskata, ka šīs kasācijas atrisinājums ir atkarīgs, pirmkārt, no tā, vai uz Ģimenes kodeksa 127.a panta 2. punktā paredzēto tiesas procedūru, kas ar tiesas lēmumu ļauj aizstāt viena vecāka piekrišanas neesamību to bērna izceļošanai ārpus valsts un pases saņemšanai uz viņa vārda, attiecas Regula Nr. 2201/2003, tādēļ tiesu jurisdikcija būtu nosakāma uz šīs regulas normu pamata. Konkrētāk, rodoties jautājums, vai šāda procedūra attiecas uz “vecāku atbildību” šīs regulas 2. panta 7. punkta izpratnē. Kā uzskata šī tiesa, tādēļ ir arī jānosaka, vai šī pati regula ir piemērojama šai procedūrai, ņemot vērā to, ka atbilstoši Bulgārijas tiesībām tiesas nolēmums, kas pasludināts šajā tiesvedībā, ir iesniedzams Bulgārijas administratīvajām iestādēm, lai attiecīgajam bērnam ļautu izceļot no valsts teritorijas vai lai viņam tiktu izsniegta pase.

               21

               Otrkārt, iesniedzējtiesa šaubās par to, vai šajā gadījumā Bulgārijas tiesu jurisdikcija var tikt pamatota ar Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ņemot vērā to, ka šo tiesu ieceltais pārstāvis I. Iliev pārstāvēšanai netika apstrīdējis to jurisdikciju izskatīt pamatlietu.

               22

               Šādos apstākļos Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai tiesību aktos paredzētā iespēja civillietu tiesai pieņemt nolēmumu lietā par vecāku strīdu par viņu bērna ceļošanu uz ārvalstīm un personu apliecinošu dokumentu izsniegšanu, ja piemērojamajās materiālajās tiesībās ir paredzēta šo vecāku tiesību kopīga īstenošana attiecībā uz bērnu, ir tiesvedība, kura attiecas uz “vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu” Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē kopsakarā ar 2. panta 7. punktu, kurai piemēro minētās regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punktu?

                        2)

                        Vai ir pamats starptautiskās jurisdikcijas noteikšanai civillietās par vecāku atbildību, ja nolēmums aizstāj juridisku faktu, kas ir būtisks uz bērnu attiecināmā administratīvā procesā un piemērojamajos tiesību aktos ir paredzēts, ka šis process ir jāveic konkrētā Eiropas Savienības dalībvalstī?

                        3)

                        Vai ir jāuzskata, ka pastāv vienošanās par piekritību atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja atbildētāja pārstāvis nav iebildis pret tiesas jurisdikciju, taču viņš ir nevis pilnvarots, bet tiesas iecelts, jo bija grūtības informēt atbildētāju par to, ka viņš personīgi vai ar pilnvarota pārstāvja starpniecību var piedalīties strīda izskatīšanā?”

         Tiesvedība Tiesā

               23

               Pēc iesniedzējtiesas lūguma norīkotā [Tiesas] palāta ir izskatījusi nepieciešamību šai lietai piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas Reglamenta 107. pantā. Minētā palāta pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma šo lūgumu noraidīt.

               24

               Ar rīkojumu lietā Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:466) Tiesas priekšsēdētājs šo lietu nolēma izskatīt paātrinātā tiesvedībā, kāda ir paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktā.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               25

               Ar pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai prasība, ar kuru viens no vecākiem lūdz tiesu aizstāt otra vecāka piekrišanas neesamību viņu bērna izceļošanai ārpus viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts un pases izsniegšanai uz šī bērna vārda, ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 materiālās piemērošanas jomā, pat ja par šo prasību pieņemtais lēmums būs jāņem vērā šī bērna pilsonības dalībvalsts iestādēm administratīvajās procedūrās par šīs pases izsniegšanu.

               26

               Kas attiecas uz Regulas Nr. 2201/2003 materiālās piemērošanas jomu, no šīs regulas 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka to neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu. Šādā gadījumā jēdziens “civillietās” būtu jāuztver nevis ierobežojoši, bet kā autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas ietver, konkrētāk, visus lūgumus, pasākumus vai lēmumus “vecāku atbildības” jomā šīs regulas izpratnē atbilstoši tās preambulas 5. apsvērumā atgādinātajam mērķim (skat. šajā ziņā spriedumu C, C‑435/06, EU:C:2007:714, 46.–51. punkts).

               27

               Šajā ziņā “vecāku atbildības” jēdzienam Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 7. punktā ir dota plaša definīcija tādējādi, ka ar to saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kurus piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar nolēmumu, likumu vai spēkā esošu nolīgumu (spriedums C, C‑435/06, EU:C:2007:714, 49. punkts, un spriedums C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 59. punkts). Turklāt, lai gan šīs regulas 1. panta 2. punktā ir dots jomu uzskaitījums, uz kurām attiecas šī regula “vecāku atbildības” ietvaros, šis uzskaitījums ir nevis visaptverošs, bet tikai norādošs, kā to parāda vārdu “jo īpaši” lietojums (spriedums C, C‑435/06, EU:C:2007:714, 30. punkts, un spriedums C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 63. punkts).

               28

               Lai noteiktu, vai prasība ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā, ir jāraugās uz tās priekšmetu (pēc analoģijas attiecībā uz jēdzienu “fizisko personu juridiskais statuss vai juridiskā rīcībspēja” Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 1. panta 2. punkta izpratnē skat. spriedumu Schneider, C‑386/12, EU:C:2013:633, 29. un 30. punkts, kā arī attiecībā uz jēdzienu “sociālais nodrošinājums” šīs normas izpratnē skat. spriedumu Baten, C‑271/00, EU:C:2002:656, 46. un 47. punkts).

               29

               Kas attiecas uz tādu prasību, par kādu ir pamatlieta, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šīs prasības ietvaros tiesai ir jālemj par nepieciešamību attiecīgajam bērnam saņemt pasi un par vecāka prasītāja tiesībām pieprasīt šo pasi, kā arī izceļot uz ārzemēm ar šo bērnu bez otra vecāka piekrišanas. Tādēļ šādas prasības priekšmets ir “vecāku atbildības” par šo bērnu īstenošana Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 2. panta 7. punktu.

               30

               Turklāt ir jākonstatē, ka uz tādu prasību, par kādu ir pamatlieta, neattiecas neviens no izsmeļoši uzskaitītajiem izņēmumiem šīs pašas regulas 1. panta 3. punktā.

               31

               No tā izriet, ka šāda prasība ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā.

               32

               Šo secinājumu negroza fakts, ka tāda prasība, par kādu ir pamatlieta, attiecas uz konkrētu lēmumu par bērnu, nevis uz vecāku atbildības īstenošanas kārtību kopumā. Proti, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 26. un 27. punktā, šī pati regula ir piemērojama visiem lēmumiem šajā jautājumā, vai tie attiektos uz konkrētiem šīs atbildības aspektiem vai vispārīgi noteiktu tās īstenošanu.

               33

               Arīdzan tas, ka par šo prasību pieņemtais lēmums būs jāņem vērā bērna pilsonības dalībvalsts iestādēm, šajā gadījumā – Bulgārijas Republikas iestādēm, administratīvajās procedūrās par pases izsniegšanu uz šī bērna vārda, nerada citu Regulas Nr. 2201/2003 interpretāciju.

               34

               Šajā ziņā ir tikai jākonstatē, ka katrā ziņā tādas procedūras, par kādu ir pamatlieta, rezultātā pase uzreiz netiek izsniegta, bet tā tikai ļauj vecākam, kas īsteno vecāku atbildību par attiecīgo bērnu, iesniegt pieteikumu pases saņemšanai uz šī bērna vārda, nepiedaloties otrai personai, kas īsteno šo atbildību, vai bez tās piekrišanas, neskarot citus Bulgārijas tiesībās paredzētos nosacījumus šāda dokumenta izsniegšanai.

               35

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka prasība, ar kuru viens no vecākiem lūdz tiesu aizstāt otra vecāka piekrišanas neesamību viņu bērna izceļošanai ārpus viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts un pases izsniegšanai uz šī bērna vārda, ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 materiālās piemērošanas jomā, pat ja par šo prasību pieņemtais lēmums būs jāņem vērā šī bērna pilsonības dalībvalsts iestādēm šīs pases izsniegšanas administratīvajā procedūrā.

         Par trešo jautājumu

               36

               Trešais jautājums ir par to, kā interpretēt Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 1. punktu. Šī norma paredz, ka zināmos apstākļos dalībvalsts tiesām, kurām ir iesniegts pieteikums par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, ir piekritība visās lietās par vecāku atbildību, kura saistīta ar šo pieteikumu.

               37

               Taču ne no iesniedzējtiesas lēmuma, ne no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem neizriet, ka šajā gadījumā ir iesniegts šāds pieteikums laulības lietā.

               38

               Savukārt ar Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punktu tiek ieviesta norma par vienošanos par piekritību, kas ļauj tās dalībvalsts tiesām, kas nav bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts, izskatīt prasības par vecāku atbildību par šo bērnu, pat ja šajās tiesās nenotiek cita tiesvedība laulības lietā (skat. šajā ziņā spriedumu L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, 45. un 52. punkts).

               39

               Tādēļ trešais jautājums ir jāsaprot kā centieni būtībā noteikt, vai Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesu jurisdikcija, kurās ir celta prasība par vecāku atbildību, var tikt uzskatīta par tādu, ko skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas puses, šīs normas izpratnē, tikai tādēļ, ka atbildētāja pārstāvis ad litiem, ko iecēlušas šīs tiesas, ņemot vērā nespēju paziņot atbildētājam par prasības pieteikumu, uz kura pamata ierosināta lieta, nav norādījis uz šo tiesu jurisdikcijas neesamību.

               40

               Atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punkta b) apakšpunktam, lasot to kopsakarā ar tās 16. pantu, dalībvalsts tiesas var pamatot savu jurisdikciju ar pirmo minēto normu, ar nosacījumu, ka šo piekritību ir skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas puses, vēlākais, brīdī, kad izvēlētajā tiesā ir iesniegts dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments (skat. šajā ziņā spriedumu L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, 56. punkts).

               41

               Turklāt no Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. apsvēruma izriet, ka piekritības nosacījums, kas paredzēts tās 12. panta 3. punktā, ir izņēmums no tuvuma kritērija, atbilstoši kuram piekritība izskatīt prasības par šo bērnu skarošo vecāku atbildības jautājumu ir visupirms bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām, kas ir pausts šīs regulas 8. panta 1. punktā. Kā ģenerāladvokāts norāda sava viedokļa 64. punktā, šī izņēmuma mērķis ir piešķirt zināmu autonomiju pusēm vecāku atbildības jautājumā. Nosacījums par to, ka piekritību ir skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas puses, tādējādi ir jāinterpretē strikti.

               42

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pirmkārt, šāds pieņēmums paredz a minima, ka atbildētājs zina par tiesvedību, kas norisinās šajās tiesās. Proti, lai arī šī zināšana pati par sevi nav piekrišana tiesu, kurās celta prasība, piekritībai, attiecībā uz klāt neesošu atbildētāju, kuram nav ticis izsniegts dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, un kurš nezina par ierosināto tiesvedību, nevar tikt uzskatīts, ka viņš ir piekritis šai jurisdikcijai (pēc analoģijas attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 24. pantu skat. spriedumu A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 54. punkts).

               43

               Otrkārt, atbildētāja pamatlietā piekrišana nevar tikt izsecināta no pārstāvja ad litem, ko iecēlušas tiesas, rīcības, atbildētājam klāt neesot. Tā kā šis pārstāvis nesazinās ar atbildētāju, viņš nevar saņemt no atbildētāja informāciju, kas tam ir vajadzīga, lai piekristu šo pašu tiesu jurisdikcijai vai to apstrīdētu, pilnībā pārzinot visus lietas apstākļus (skat. šajā ziņā spriedumu A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 55. punkts).

               44

               No tā izriet, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, tiesu, kurās celta prasība, jurisdikcija nevar tikt uzskatīta par tādu, ko “skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas puses” Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punkta izpratnē.

               45

               Šādu interpretāciju negroza tiesības vērsties tiesā vai tiesiskās noteiktības princips un Regulas Nr. 2201/2003 lietderīgās iedarbības princips, pretēji tam, ko Tiesā apgalvo Spānijas valdība. Šajā ziņā šī valdība būtībā norāda, ka prasītājas pamatlietā nespēja saņemt galīgu nolēmumu par savu prasību tādēļ, ka pastāv grūtības informēt atbildētāju pamatlietā par tiesvedību, liedzot iespēju vērsties tiesā, kas ir pretrunā iepriekš minētajām tiesībām un principiem.

               46

               Taču šī sprieduma 44. punktā norādītā interpretācija tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, neliedz prasītājai iespēju saņemt tiesas nolēmumu, kas attiecīgā gadījumā pasludināts attiecīgā bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesās, kurām ir jurisdikcija atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 8. pantam, [atbildētājam] klāt neesot. Šādas interpretācijas rezultātā netiek liegts vērsties tiesā.

               47

               Tādēļ uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesu, kurās ir celta prasība par vecāku atbildību, jurisdikcija nevar tikt uzskatīta par tādu, ko “skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas puses”, šīs normas izpratnē, tikai tādēļ, ka atbildētāja pārstāvis ad litiem, ko iecēlušas šīs tiesas, ņemot vērā nespēju paziņot atbildētājam par prasības pieteikumu, uz kura pamata ierosināta lieta, nav norādījis uz šo tiesu jurisdikcijas neesamību.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               48

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     1) prasība, ar kuru viens no vecākiem lūdz tiesu aizstāt otra vecāka piekrišanas neesamību viņu bērna izceļošanai ārpus viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts un pases izsniegšanai uz šī bērna vārda, ietilpst Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu materiālās piemērošanas jomā, pat ja par šo prasību pieņemtais lēmums būs jāņem vērā šī bērna pilsonības dalībvalsts iestādēm šīs pases izsniegšanas administratīvajā procedūrā;

                     2) Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesu, kurās ir celta prasība par vecāku atbildību, jurisdikcija nevar tikt uzskatīta par tādu, ko “skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmušas visas puses”, šīs normas izpratnē, tikai tādēļ, ka atbildētāja pārstāvis ad litiem, ko iecēlušas šīs tiesas, ņemot vērā nespēju paziņot atbildētājam par prasības pieteikumu, uz kura pamata ierosināta lieta, nav norādījis uz šo tiesu jurisdikcijas neesamību.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – bulgāru.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 9.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-355/98.


Tiesas spriedums 1990. gada 20. septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts atbalsts. # Lieta C-5/89.


Tiesas spriedums 1969. gada 19. novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 45-64.


Tiesas spriedums 1988. gada 2. februārī. # Ministeriet for Skatter og Afgifter pret Investeringsforeningen Dansk Sparinvest. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Højesteret - Dānija. # Lieta 36/86.


Tiesas spriedums (devītā palāta), 2016. gada 14. jūlijs.#Sea Handling SpA, likvidācijas procesā, iepriekš – Sea Handling SpA pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Sabiedrības tiesības piekļūt Eiropas Savienības iestāžu dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – 4. panta 2. punkta trešais ievilkums – Izņēmumi no tiesībām piekļūt dokumentiem – Nepareiza interpretācija – Pienākums norādīt pamatojumu – Ar valsts atbalsta kontroles procedūru saistīti dokumenti – Pārbaudes, izmeklēšanas un revīzijas mērķu aizsardzība – Vispārēja prezumpcija par izņēmuma tiesībām piekļūt visiem administratīvās lietas materiāliem piemērošanu – Konfidencialitātes prezumpcijas apjoms – Pieteikums par piekļuvi sūdzībai, kas ir pamatā izmeklēšanas procedūrai – Piekļuves atteikums – Sevišķas sabiedrības intereses.#Lieta C-271/15 P.


Tiesas spriedums 1982. gada 7. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta 41/82.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2014. gada 14. martā. # Holcim (Deutschland) AG un Holcim Ltd pret Eiropas Komisiju. # Lieta T-293/11.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1992. gada 7. maijā. # Pesquerias De Bermeo SA un Naviera Laida SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Zivsaimniecība/Zveja. # Apvienotās lietas C-258/90 un C-259/90.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 1.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-71/97.