title: Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2009. gada 6.maijā. # Manuel Campos Valls pret Eiropas Savienības Padomi. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Pieņemšana darbā. # Lieta F-39/07.

text:
CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 6. maijā
      Lieta F‑39/07
      Manuel Campos Valls
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Civildienests – Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Iecelšana amatā – Nodaļas vadītāja amats – Prasītāja kandidatūras noraidīšana – Paziņojumā par vakanci izvirzītie nosacījumi – Acīmredzama kļūda vērtējumā
      Priekšmets      Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru M. Campos Valls lūdz atcelt, pirmkārt, iecēlējinstitūcijas lēmumu par G. iecelšanu Padomes A ģenerāldirektorāta “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana”
         spāņu valodas nodaļas vadītāja amatā un, otrkārt, lēmumu, ar kuru noraidīta viņa kandidatūra strīdīgajam amatam

      Nolēmums      Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Amata vakance – Amatu aizpildīšana, izmantojot paaugstināšanu vai pārcelšanu – Salīdzinošs kandidātu nopelnu izvērtējums
            – Administrācijas rīcības brīvība – Robežas
      (Civildienesta noteikumu 4. pants, 7. panta 1. punkts, 29. panta 1. punkts un 45. panta 1. punkts)
      2.      Ierēdņi – Paziņojums par vakanci – Nodaļas vadītāja amats tulkošanas direktorātā – Prasītā kvalifikācija
      (Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkts)
      1.      Iecēlējinstitūcijai piešķirtā plašā rīcības brīvība iecelšanas amatā jomā paredz rūpīgu un objektīvu kandidāta lietas materiālu
         izskatīšanu un apzinīgu paziņojumā par vakanci noteikto prasību ievērošanu, un tādējādi tai ir jānoraida jebkurš kandidāts,
         kurš neatbilst šīm prasībām. Paziņojums par vakanci ir tiesiskais ietvars, ko šī institūcija sev noteikusi un kas tai skrupulozi
         jāievēro.

      Lai pārbaudītu, vai iecēlējinstitūcija nav pārsniegusi šī tiesiskā ietvara robežas, Kopienu tiesai, īstenojot pārbaudi tiesā,
         ir vispirms jāpārbauda, kādi nosacījumi bija izvirzīti paziņojumā par vakanci, pēc tam jāpārbauda, vai kandidāts, ko iecēlējinstitūcija
         izvēlējusies vakantās amata vietas ieņemšanai, faktiski atbilst šiem nosacījumiem. Visbeidzot jāpārbauda, vai jautājumā par
         prasītāja spējām minētā institūcija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, dodot priekšroku citam kandidātam.

      Šādā pārbaudē tomēr ir jānoskaidro tikai tas, vai, ņemot vērā apsvērumus, pamatojoties uz kuriem administrācija būtu varējusi
         veikt savu vērtējumu, tā ir rīkojusies pieņemamās robežās un savas pilnvaras nav izmantojusi acīmredzami nepareizi. Tādējādi
         Kopienu tiesa nevar ar savu kandidātu kvalifikāciju vērtējumu aizstāt iecēlējinstitūcijas vērtējumu.

      (skat. 41.–43. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1989. gada 28. februāris, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 un 232/87 van der Stijl un Cullington/Komisija, Recueil, 511. lpp., 51. punkts; 1993. gada 18. marts, C‑35/92 P Parlaments/Frederiksen, Recueil, I‑991. lpp., 15. un 16. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1997. gada 19. marts, T‑21/96 Giannini/Komisija, Recueil FP, I‑A‑69. un II‑211. lpp., 20. punkts; 1998. gada 12. maijs, T‑159/96 Wenk/Komisija, Recueil FP, I‑A‑193. un II‑593. lpp., 63., 64. un 72. punkts; 2001. gada 19. septembris, T‑152/00 E/Komisija, Recueil FP, I‑A‑179. un II‑813. lpp., 29. punkts; 2003. gada 14. oktobris, T‑174/02 Wieme/Komisija, Recueil FP, I‑A‑241. un II‑1165. lpp, 38. punkts; 2003. gada 11. novembris, T‑248/02 Faita/EESK, Recueil FP, I‑A‑281. un II‑1365. lpp., 71. punkts; 2005. gada 3. februāris, T‑137/03, Mancini/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑7. un II‑27. lpp., 85. un 92. punkts; 2005. gada 4. maijs, T‑30/04 Sena/EASA, Krājums‑CDL, I‑A‑113. un II‑519. lpp., 80. punkts; 2005. gada 5. jūlijs, T‑370/03 Wunenburger/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑189. un II‑853. lpp., 51. punkts; 2006. gada 4. jūlijs, T‑45/04 Tzirani/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑145. un II‑A‑2‑681. lpp., 46., 48. un 49. punkts.

      2.      Konkursa paziņojumā par nodaļas vadītāja amatu tulkošanas direkcijā prasītās kvalifikācijas nevar interpretēt neatkarīgi no
         vakantā amata darba uzdevumu apraksta. Tad, ja tie ietver nevis tieši rakstiskās tulkošanas vai tulkojumu kvalitātes pārbaudes
         uzdevumus, bet gan būtībā vadības un organizācijas uzdevumus, nav uzskatāms, ka ar tulkošanas metožu zināšanu nosacījumu tiek
         prasītas tādas pašas kvalifikācijas, kādas vajadzīgas, lai ieņemtu tulkotāja vai tulkojumu [kvalitātes] pārbaudītāja amata
         vietu.

      (skat. 50 un 51. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: Tzirani/Komisija, minēts iepriekš, 53. punkts.

EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 6. maijā (*)

      Civildienests – Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Iecelšana amatā – Nodaļas vadītāja amats – Prasītāja kandidatūras noraidīšana – Paziņojumā par vakanci izvirzītie nosacījumi – Acīmredzama kļūda vērtējumā
      Lieta F‑39/07
      par prasību, kas celta atbilstoši EKL 236. pantam un EAEKL 152. pantam,
      Manuel Campos Valls, Eiropas Savienības Padomes ierēdnis, ar dzīvesvietu Briselē (Beļģija), ko pārstāv S. Orlandi [S. Orlandi], A. Kūlens [A. Coolen], Ž. N. Luī [J.‑N. Louis] un E. Maršals [É. Marchal], avocats,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv M. Arpio Santakrusa [M. Arpio Santacruz] un I. Šulce, pārstāves,

      atbildētāja.
      CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: tiesneši P. Mahonijs [P. Mahoney] (priekšsēdētājs), H. Kanninens [H. Kanninen] (referents) un S. Žervazonī [S. Gervasoni],

      sekretārs R. Skjano [R. Schiano], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 5. jūnija tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā pa telefaksu saņemts 2007. gada 23. aprīlī (oriģinālam tiekot iesniegtam
         tā paša gada 25. aprīlī), Kamposs Vaļjs [Campos Valls] cēla šo prasību atcelt, pirmkārt, iecēlējinstitūcijas (turpmāk tekstā – “IIN”) lēmumu par G. iecelšanu Eiropas Savienības Padomes A ģenerāldirektorāta (ĢD) “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā
         tulkošana un dokumentu sagatavošana” spāņu valodas nodaļas vadītāja amatā (turpmāk tekstā – “strīdīgais amats”) un, otrkārt,
         lēmumu, ar kuru noraidīta viņa kandidatūra strīdīgajam amatam.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Atbilstoši Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 4. pantam:

      “Amatā neieceļ un nepaaugstina cita iemesla dēļ, kā tikai, lai ieņemtu vakantu amatu [amata vietu], kā paredzēts šajos Civildienesta
         noteikumos.

      Par vakantajiem amatiem iestādē paziņo šīs iestādes personālam tad, ja [IIN] nolemj, ka vakance ir jāaizpilda.
      Ja vakanci nevar aizpildīt, pārceļot citā amatā, norīkojot amatā saskaņā ar 45.a pantu vai paaugstinot amatā, par to paziņo
         citu iestāžu personālam un/vai rīko iekšēju konkursu.”

      3        Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

      “[IIN], vienpusīgi pieņemot lēmumu [rīkojoties tikai un vienīgi] dienesta interesēs, [un] neņemot vērā valsts piederību, katru
         ierēdni norīko, ieceļot vai pārceļot amatā savā kategorijā vai dienestā, kas atbilst ierēdņa pakāpei.”

      4        Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Pirms iecelšanas vakantajā amatā iestādē [IIN] vispirms ņem vērā:
      a)      vai amatu [amata vietu] var aizpildīt:
      i)      pārceļot citā amatā vai
      ii)      ieceļot amatā saskaņā ar 45.a pantu vai
      iii)      paaugstinot amatā
      iestādē;
      [..]
      un pēc tam ievēro konkursu kārtību, pamatojoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem vai gan uz kvalifikāciju, gan pārbaudījumiem.
         [..]”

      5        Civildienesta noteikumu 45. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Lēmumu par paaugstinājumu amatā pieņem [IIN] atbilstoši 6. panta 2. punktam. To īsteno, norīkojot ierēdni nākamajā augstākā
         pakāpē viņam atbilstošajā funkciju grupā. Paaugstināšanu amatā veic, izvēloties tikai no to ierēdņu vidus, kuri ir nostrādājuši
         ne mazāk kā divus gadus savā pakāpē, ņemot vērā uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu salīdzinošās īpašības [veicot uz paaugstinājumu
         pretendējošo ierēdņu nopelnu salīdzinošo vērtējumu]. Aplūkojot salīdzinošās īpašības [veicot nopelnu salīdzinošo vērtējumu],
         [IIN] jo īpaši ņem vērā ziņojumus par ierēdņiem, citu valodu lietošanu savu pienākumu izpildē, nevis tās valodas lietošanu,
         par kuru ierēdnis ir sniedzis pierādījumus, ka viņam ir labas zināšanas saskaņā ar 28. panta f) daļu, un, ja nepieciešams,
         veicamo uzdevumu līmeni.”

       Prāvas rašanās fakti
      6        2006. gada 15. martā Padomes ģenerālsekretariāts Paziņojumā darbiniekiem Nr. 46/06 izsludināja paziņojumu par vakanci Nr. 60/06,
         lai aizpildītu Eiropas Savienības Padomes A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu
         sagatavošana” Spāņu valodas nodaļas vadītāja amata vietu (A kategorijas 14., 13. vai 12. pakāpe) (turpmāk tekstā – “paziņojums
         par vakanci”).

      7        Paziņojuma par vakanci sadaļas “Pienākumu apraksts” redakcija bija šāda:

      “–      valodu dienesta vadītāju koordinācijā jāuzņemas atbildība par Spāņu valodas nodaļas vadīšanu gan cilvēkresursu (tulkotāji,
         sekretāri un palīgpersonāls), gan vispārējā veikuma (dokumentu sagatavošana, tulkošana, pārskatīšana un galējā noformēšana,
         termiņu, kā arī kvalitātes prasību ievērošana) ziņā;

      –        jādod ieguldījums [Padomes ģenerālsekretariāta] pamatnostādņu valodu jautājumā, it īpaši attiecībā uz spāņu valodu, noteikšanā
         un īstenošanā;

      –        jānodrošina individuāla saskare un regulāri jārīko tikšanās ar visu nodaļu vai noteiktiem tās locekļiem un
      –        saistībā ar spāņu valodu jābūt saskarē un jānodrošina sadarbība ar saviem līdzīgā amatā esošiem kolēģiem citās iestādēs;
      –        jāvada saistībā ar jaunākās paplašināšanās rezultātā īstenojamo [A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā
         tulkošana un dokumentu sagatavošana”] reorganizāciju nolemtās strukturālās pārmaiņas.”

      8        Sadaļa “Vajadzīgās kvalifikācijas” bija formulēta šādi:

      “–      jābūt Padomes ierēdnim;
      –        jābūt A* kategorijas 14., 13. vai 12. pakāpē;
      –        jābūt vadīšanas prasmēm un jāapzinās valodu nodaļas vadīšanai vajadzīgā atbildība;
      –        jāspēj vadīt organizatoriskās pārmaiņas;
      –        labi jāpārzina ģenerālsekretariāta darbība un tā procedūras; jāzina rakstiskās tulkošanas un organizācijas metodes, kā arī
         Padomes ģenerālsekretariāta darba metodes;

      –        jābūt koordinēšanas un organizēšanas prasmēm, kā arī personiskās saskarsmes un komunikatīvajām spējām (komandas darbs, konfliktu
         pārvaldība, elastīgums, darbinieku motivēšana,…);

      –        jābūt ļoti labām spāņu valodas zināšanām un pietiekamām angļu valodas un/vai franču valodas zināšanām, lai spētu rakstīt kādā
         no šīm abām valodām.”

      9        Prasītājs, kurš 1994. gada 22. decembrī tika paaugstināts LA3 pakāpē (kura kopš 2006. gada 1. maija pārtapa AD14 pakāpē) un
         bija nodarbināts Spāņu valodas nodaļā valodniecības padomnieka amatā, pieteica savu kandidatūru strīdīgajam amatam.

      10      Savā 2006. gada 30. maija ziņojumā atlases komiteja, pēc pārrunu veikšanas ar četriem kandidātiem, kuru starpā bija G. un prasītājs, uzskatīja, ka G. bija vienīgais no kandidātiem, kurš atbilda strīdīgās amata vietas ieņemšanai izvirzītajiem nosacījumiem, un tādēļ ieteica
         pieņemt viņa kandidatūru.

      11      2006. gada 7. jūnija novērtējuma rakstā prasītājam tika darīts zināms, ka viņa kandidatūra nav pieņemta. Šajā rakstā norādīts,
         ka izvēlēta “cita kandidatūra, kura pilnīgāk atbilst [strīdīgā amata] vajadzībām.”

      12      2006. gada 9. jūnijā, Padomes ģenerālsekretariāta darbiniekiem tika darīts zināms par IIN lēmumu strīdīgajā amatā sākot ar
         2006. gada 1. jūliju iecelt G.
      13      2006. gada 6. septembrī prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par lēmumu iecelt
         G. amatā un lēmumu noraidīt viņa kandidatūru.

      14      Ar 2007. gada 8. janvāra lēmumu, kurš 2007. gada 11. janvārī pa telefaksu tika nosūtīts prasītāja advokātam, IIN sūdzību noraidīja.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      15      Procesa organizatoriskajos pasākumos Civildienesta tiesa aicināja Padomi saskaņā ar Civildienesta tiesas Reglamenta 55. panta
         2. punkta d) apakšpunktu iesniegt pilnu paziņojuma par vakanci norakstu un kandidātu atlases procedūrā piemēroto iekšējo priekšrakstu
         norakstu.

      16      Ar Civildienesta tiesas kancelejā 2008. gada 30. aprīlī pa telefaksu saņemto vēstuli (oriģinālam tiekot iesniegtam tā paša
         gada 8. maijā) Padome iesniedza:

      –        paziņojuma par vakanci pilnu norakstu;
      –        Padomes ģenerālsekretariāta 2004. gada 16. jūlija paziņojuma personālam Nr. 113/04 par ģenerālsekretāra vietnieka lēmumu Nr. 111/2004,
         ar kuru izpildīts Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 7. panta 4. punkts un kurā ietverta Padomes ģenerālsekretariāta vadošo
         amatu organizācijas shēma, kā arī 2004. gada 30. aprīlī tos ieņemošo ierēdņu uzskaitījums, norakstu;

      –        2005. gada 17. jūnija A* kategorijas ierēdņiem paredzētā dienesta ziņojuma par nodaļas vadītāju amata vietu aizpildīšanas
         procedūru norakstu;

      –        Padomes ģenerālsekretariāta 2004. gada 9. novembra paziņojuma personālam Nr. 188/04 par nodaļas vadītāju atlases procedūru
         norakstu.

      17      Savā atbildes vēstulē par procesa organizatoriskajiem pasākumiem Padome paskaidroja, ka tā bija paredzējusi noteikt jaunu
         kārtību nodaļas vadītāju amata vietu aizpildīšanai. Padome apgalvo, ka ar minēto procedūru paredzēts nodaļas vadītāju atlasē
         piemērot direktoru amata vietu aizpildīšanā pieņemto praksi, to nedaudz pielāgojot. Padome piebilda, ka līdz šīs procedūras
         oficiālai apstiprināšanai praksē esot mutatis mutandis jāievēro direktoru amata vietu aizpildīšanai paredzētā kārtība. Tādējādi nodaļas vadītāju amata vietu aizpildīšanā IIN palīdzot
         atlases komiteja, kuras sastāvā darbojas priekšsēdētājs (“pieprasošā” dienesta ģenerāldirektors/direktors), divi IIN iecelti
         locekļi un viens personāla komitejas iecelts loceklis.

      18      Tiesas sēdē Civildienesta tiesa aicināja Padomi iesniegt G. kandidatūras lietu, kā arī visus atlases komitejas sagatavotos dokumentus par paziņojumā par vakanci kandidātiem prasīto
         kvalifikāciju vērtējumu, tostarp, vajadzības gadījumā, atlasē piedalījušos kandidātu nopelnu salīdzinājuma tabulu.

      19      Ar Civildienesta tiesas kancelejā 2008. gada 17. jūnijā pa telefaksu saņemto vēstuli (oriģinālam tiekot iesniegtam tā paša
         gada 20. jūnijā) Padome izpildīja Civildienesta tiesas lūgumu. Ar Civildienesta tiesas kancelejā 2008. gada 7. jūlijā pa telefaksu
         saņemto vēstuli (oriģinālam tiekot iesniegtam tā paša gada 12. jūlijā), prasītājs sniedza savus apsvērumus par Padomes iesniegtajiem
         dokumentiem.

      20      Ar 2008. gada 12. jūlija lēmumu Civildienesta tiesa noslēdza mutvārdu procesu un nodeva lietu apspriešanai.

      21      Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt IIN lēmumus par viņa kandidatūras noraidīšanu un G. iecelšanu strīdīgajā amatā;

      –        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      22      Padomes prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      23      Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza trīs pamatus, atsaucoties uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, paziņojuma par vakanci
         neievērošanu un Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu.

      24      Visi prasītāja izvirzītie pamati jāizvērtē kopumā, jo tie ir balstīti uz vienu argumentāciju.

       Lietas dalībnieku argumenti
      25      Prasītājs atgādina, pirmkārt, ka, paziņojumā par vakanci prasīto kvalifikāciju starpā kandidātiem tika prasīts labi pārzināt
         Padomes ģenerālsekretariāta darbību, tās procedūras un tās darba metodes, kā arī zināt rakstiskās tulkošanas un organizācijas
         metodes.

      26      Prasītājs apgalvo, ka pēc diploma iegūšanas tiesību zinātnēs un Eiropas tiesībās, G. uzsācis darbību Eiropas Kopienu Komisijas Patērētāju aizsardzības dienestā, pēc tam viņš esot strādājis Padomes ģenerālsekretariāta
         “E ĢD 6 (Balkāni)”, “H ĢD 1 (Patvērums)” un, visbeidzot, vispārējo pārvaldes jautājumu dienesta nodaļā “Pārvaldes modernizācija,
         revīzijas papildpasākumi, iespēju vienlīdzība”. Tādēļ G. neesot “nekādas izglītības un darba pieredzes attiecībā uz rakstisko tulkošanu un, konkrēti, specifiskām rakstiskās tulkošanas
         metodēm, kā arī [Padomes ģenerālsekretariāta] jaunajām rakstiskās tulkošanas darba metodēm (Trados un Euramis)”.

      27      Savā replikas rakstā prasītājs apgalvo, ka, lai arī rakstiskās tulkošanas un kvalitātes pārbaudes uzdevumus veic nevis A ĢD
         “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana” nodaļas vadītāji, bet gan tulkotāji
         un kvalitātes pārbaudītājs, saskaņā ar paziņojumā par vakanci noteikto strīdīgajā amatā ieceļamajai personai bija jāuzņemas
         atbildība par Spāņu valodas nodaļas vadīšanu gan cilvēkresursu, gan vispārējā veikuma (dokumentu sagatavošana, tulkošana,
         pārskatīšana un galējā noformēšana, termiņu, kā arī kvalitātes prasību ievērošana) ziņā. Prasītājs šaubās, vai nodaļas vadītājs
         spēj uzņemties kādu šādu atbildību visā rakstiskās tulkošanas procesā, neapliecinot rakstiskās tulkošanas metožu pamatīgas
         un pierādītas zināšanas. Nodaļas vadītājam it īpaši būtu jāspēj pārbaudīt kvalitātes pārbaudītāja un tulkotāju darbu, lai
         pārvaldītu cilvēkresursus un vispārējo veikumu.

      28      Lai arī minēdama G. četru gadu stāžu administratīvajā pārvaldībā, Padome nevarot konstatēt, ka šis kandidāts pārzina tulkošanas metodes. Pieņemot,
         ka G. ir noteiktas zināšanas rakstiskās tulkošanas jomā, tās tik un tā nevarot būt salīdzināmas ar tulkošanas metožu zināšanām,
         kādas ir prasītājam un kuras viņš apliecina pārvaldām jau ilgus gadus.

      29      Savos šā sprieduma 19. punktā minētajos apsvērumos prasītājs apgalvo, ka atlases komiteja esot konstatējusi, ka G. nav ne izglītības, ne praktiskās pieredzes darbam lingvista amatā un ka viņa darba stils varētu būt tehnokrātisks. Šajā ziņā
         prasītājs pamatojas uz atlases komitejas vērtējuma tabulu, kuras sadaļā “Ar amatu saistītie aspekti” norādīts, ka G. “nav ne praktiskās pieredzes, ne izglītības darbam lingvista amatā” un sadaļā “Ar vadību un komandas darbu saistītie aspekti”
         noteikts, ka G. “savā darba stilā varētu būt tehnokrātisks”.

      30      Turklāt prasītājs pārmet, ka atlases komiteja un IIN nav ņēmušas vērā trīs jaunākos kandidātu novērtējuma ziņojumus. Viņš
         apgalvo, ka viņa novērtējuma ziņojumos esot pietiekami apliecināts, ka viņam ir visas vajadzīgās kvalifikācijas, tostarp vadīšanas
         prasmes un valodu nodaļas vadīšanai vajadzīgās atbildības izpratne, kā arī koordinēšanas un organizēšanas prasmes.

      31      Visbeidzot, tajos pašos šā sprieduma 19. punktā minētajos apsvērumos prasītājs turklāt uzskata, ka atlases komiteja pieļāvusi
         acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ne visai pārliecinošās angļu valodas zināšanas uzskatīdama par viņa kandidatūras negatīvo aspektu,
         taču viņa franču valodas zināšanas neatzīmēdama kā pozitīvo aspektu. Šajā ziņā prasītājs norāda, ka paziņojumā par vakanci
         prasītajām kvalifikācijām vienīgi bija vajadzīgas ļoti labas spāņu valodas zināšanas un pietiekamas angļu valodas un/vai franču
         valodas zināšanas, lai spētu rakstīt kādā no šīm abām valodām.

      32      Padome atbild vispirms, ka G. atbilda visiem paziņojumā par vakanci izvirzītajiem nosacījumiem un ka tādēļ, nolemjot viņu iecelt strīdīgajā amatā, savu
         rīcības brīvību IIN nav izmantojusi acīmredzami nepareizi.

      33      Turklāt Padome uzsver, ka paziņojumā par vakanci izvirzītie nosacījumi jālasa, ņemot vērā paziņojumā par vakanci ietverto
         pienākumu aprakstu. Paziņojumā par vakanci nodaļas vadītāja darbs aprakstīts kā A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta
         “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana” Spāņu valodas nodaļas darba vadība, nevis tulkotāja uzdevumu veikšana, uzraugot
         nodaļas darbinieku tulkojumus.

      34      Jautājumā, konkrēti, par paziņojumā par vakanci prasītajām tulkošanas metožu zināšanām Padome apgalvo, ka no šī nosacījuma
         skaidri izriet, ka tajā tiek prasīta nevis darba pieredze tulkošanas jomā, bet vienīgi tulkošanas metožu zināšanas. Šajā ziņā
         Padome norāda, ka zināšanas tulkošanas jomā prasītājs šķiet jaucam ar pieredzi attiecīgajā jomā.

      35      Padome turklāt norāda, ka G. sava agrākā darba gaitā ir ieguvis zināšanas par specifiskām rakstiskās tulkošanas metodēm un darba metodēm šajā jomā, it
         īpaši par metodēm, kas ļauj pilnveidot vispārējo veikumu. Savukārt prasītājs nav iesniedzis nevienu pierādījumu, kas pamatotu
         viņa apgalvojumu, ka pretēji atlases komitejas viedoklim, ka G. bija vienīgais, kurš atbilst paziņojumā par vakanci izvirzītajiem nosacījumiem, viņš būtu atbildis visiem minētajiem nosacījumiem.

      36      Visbeidzot, Padome apgalvo, ka pamats saistībā ar Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu ir nepieņemams tāpēc, ka prasītājs
         nav paskaidrojis, kā šo tiesību normu IIN esot pārkāpusi.

      37      Šajā jautājumā Padome pakārtoti norāda, ka Civildienesta noteikumu 45. pants attiecas uz lēmumiem par paaugstināšanu amatā.
         Šajā gadījumā strīdīgā amata vieta esot aizpildīta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. pantu, 7. panta 1. punktu un 29. panta
         1. punktu, jo gan prasītājam, gan G. bija paziņojumā par vakanci paredzēto pakāpju (12.–14. pakāpe) diapazonā ietilpstoša pakāpe.

      38      Padome norāda, ka no tā izrietot, ka prasītāja šajā ziņā izvirzītā argumentācija var tikt uzskatīta tikai par attiecošos uz
         strīdīgā amata kandidatūru salīdzinošo vērtējumu. Šāds vērtējums esot veikts ar atlases komitejas palīdzību. Tādēļ argumentācija
         par to nosacījumu neievērošanu, kas izvirzīti Civildienesta noteikumu 45. pantā saistībā ar Civildienesta noteikumu 29. panta
         1. punktā noteikto, neesot pamatota.

      39      Savā atbildē uz repliku Padome precizē, ka rakstiskās tulkošanas metožu zināšanas ir tikai viens no paziņojumā par vakanci
         izvirzītajiem nosacījumiem. Nodaļas vadītāja uzdevums esot vadīt nodaļas darbu. Šajā ziņā un atšķirībā no prasītāja G. esot atbildis paziņojuma par vakanci nosacījumiem.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      40      Prasītājs apgalvo, ka strīdīgās amata vietas ieņemšanai izraudzītajam G. neesot visu paziņojumā par vakanci prasīto kvalifikāciju. G. neesot ne izglītības, ne darba pieredzes rakstiskajā tulkošanā un konkrētāk attiecībā uz tulkošanas metodēm. Tiesas sēdē
         prasītājs precizēja, ka lēmums par viņa kandidatūras nepieņemšanu turklāt esot nelikumīgs tādēļ, ka tajā tika uzskatīts, ka
         viņš neesot atbildis paziņojumā par vakanci prasītajiem nosacījumiem. Tādējādi strīds ir par prasītāja un G. kvalifikāciju vērtējumu, ņemot vērā to, kā interpretējami paziņojumā par vakanci izvirzītie nosacījumi.

      41      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, īstenojot plašo rīcības brīvību, kas IIN piešķirta iecelšanas amatā jomā, tai ir rūpīgi
         un objektīvi jāpārbauda kandidātu lietas un apzinīgi jāievēro paziņojumā par vakanci izvirzītās prasības, kā rezultātā tai
         ir jānoraida ikviens kandidāts, kas neatbilst šīm prasībām. Paziņojums par vakanci patiesībā ir oficiāls ietvardokuments,
         ko IIN pati sev ir padarījusi saistošu un kas tai precīzi jāievēro (Tiesas 1989. gada 28. februāra spriedums apvienotajās
         lietās 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 un 232/87 van der Stijl un Cullington/Komisija, Recueil, 511. lpp., 51. punkts, un 1993. gada 18. marta spriedums lietā C‑35/92 P Parlaments/Frederiksen, Recueil, I‑991. lpp., 15. un 16. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 12. maija spriedums lietā T‑159/96 Wenk/Komisija, Recueil FP, I‑A‑193. un II‑593. lpp., 63. punkts; 2005. gada 3. februāra spriedums lietā T‑137/03 Mancini/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑7. un II‑27. lpp., 85. punkts; 2005. gada 4. maija spriedums lietā T‑30/04 Sena/EADA, Krājums‑CDL, I‑A‑113. un II‑519. lpp., 80. punkts; 2005. gada 5. jūlija spriedums lietā T‑370/03 Wunenburger/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑189. un II‑853. lpp., 51. punkts, un 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑45/04 Tzirani/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑145. un II‑A‑2‑681. lpp., 46. punkts).

      42      Lai pārbaudītu, vai IIN nav pārsniegusi oficiālā ietvardokumenta robežas, Civildienesta tiesai ir vispirms jāpārbauda, kādi
         nosacījumi bija izvirzīti paziņojumā par vakanci, pēc tam jāpārbauda, vai kandidāts, ko IIN izvēlējusies vakantās amata vietas
         ieņemšanai, faktiski atbilst šiem nosacījumiem (Pirmās instances tiesas 1997. gada 19. marta spriedums lietā T‑21/96 Giannini/Komisija, Recueil FP, I‑A‑69. un II‑211. lpp., 20. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Wenk/Komisija, 64. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Tzirani/Komisija, 48. punkts). Visbeidzot, Civildienesta tiesai jāpārbauda, vai jautājumā par prasītāja spējām IIN nav pieļāvusi
         acīmredzamu kļūdu vērtējumā, dodot priekšroku citam kandidātam, nevis prasītājam (iepriekš minētais spriedums lietā Wenk/Komisija, 72. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Mancini/Komisija, 92. punkts).

      43      Šādā pārbaudē ir jānoskaidro tikai tas, vai, ņemot vērā apsvērumus, pamatojoties uz kuriem administrācija būtu varējusi veikt
         savu vērtējumu, tā ir rīkojusies saprāta robežās un savas pilnvaras nav izmantojusi acīmredzami nepareizi. Tādējādi Civildienesta
         tiesa nevar ar savu kandidātu kvalifikāciju vērtējumu aizstāt IIN vērtējumu (iepriekš minētais spriedums lietā Wenk/Komisija, 64. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 19. septembra spriedums lietā T‑152/00 E/Komisija, Recueil FP, I‑A‑179. un II‑813. lpp., 29. punkts; 2003. gada 14. oktobra spriedums lietā T‑174/02 Wieme/Komisija, Recueil FP, I‑A‑241. un II‑1165. lpp., 38. punkts; 2003. gada 11. novembra spriedums lietā T‑248/02 Faita/EESK, Recueil FP, I‑A‑281. un II‑1365. lpp., 71. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Tzirani/Komisija, 49. punkts).

      44      Ņemot vērā iepriekš minētos principus, pirmkārt, jānoskaidro, kuru no paziņojumā par vakanci prasītajām kvalifikācijām atbilstoši
         prasītāja apgalvotajam G. neesot bijis.

      45      Paziņojuma par vakanci sadaļā “Pienākumu apraksts” bija piecas iedaļas, kas citētas šā sprieduma 7. punktā. Turklāt paziņojuma
         par vakanci sadaļā “Vajadzīgās kvalifikācijas” septiņās iedaļās tika izklāstītas šā sprieduma 8. punktā citētās prasības.
         Pirmajās divās no šīm septiņām iedaļām, kuras ir vispārīgas, kandidātiem tika prasīts būt Padomes ierēdņiem un A* kategorijas
         14., 13. vai 12. pakāpē. Pēdējā iedaļa attiecās uz valodu zināšanām. Trešajā, ceturtajā un sestajā iedaļā tika prasītas it
         īpaši vadīšanas prasmes, koordinēšanas un organizēšanas prasmes. Visbeidzot, piektajā iedaļā bija noteikts, ka kandidātiem
         “labi jāpārzina ģenerālsekretariāta darbība un tā procedūras” un jāzina “rakstiskās tulkošanas un organizācijas metodes, kā
         arī Padomes ģenerālsekretariāta darba metodes”.

      46      Tā kā prasītājs apstrīd G. zināšanas tulkošanas jomā, jāuzskata, ka šajā lietā strīds ir par paziņojuma par vakanci sadaļas “Vajadzīgā kvalifikācija”
         piektajā iedaļā paredzēto prasību attiecībā uz rakstiskās tulkošanas metodēm. Turklāt savos procesuālajos dokumentos pats
         prasītājs atsaucas konkrēti uz šo paziņojuma par vakanci nosacījumu.

      47      Otrkārt, jānorāda, ka prasītājs neapgalvo, ka Spāņu valodas nodaļas vadītājam būtu jāpilda rakstiskās tulkošanas vai tulkojumu
         kvalitātes pārbaudes uzdevumi. Tomēr prasītājs apgalvo, ka, lai uzņemtos savas vadības funkcijas un organizatorisko atbildību,
         minētās nodaļas vadītājam labi jāpārzina rakstiskās tulkošanas metodes.

      48      Šajā ziņā jākonstatē, ka no pašas paziņojuma par vakanci redakcijas izriet, ka ar to, ka kandidātiem ir zināšanas vadības
         un organizācijas jomā, kā arī jautājumā par Padomes ģenerālsekretariāta darbību, nav pietiekami. Kandidātiem jābūt arī specifiskām
         zināšanām par rakstisko tulkošanu, jo bija prasītas rakstiskās tulkošanas metožu zināšanas.

      49      Tādēļ, treškārt, jānoskaidro prasības par rakstiskās tulkošanas metožu zināšanām nozīme un apjoms.

      50      Kā uzsver Padome, vajadzīgās kvalifikācijas nav interpretējamas neatkarīgi no pienākumu apraksta (šajā ziņā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Tzirani/Komisija, 53. punkts). Šā sprieduma 7. punktā uzskaitītās [kvalifikācijas] uzskatāmi atklāj strīdīgās amata vietas ieņemošajai
         personai piekrītošo vadītāja un organizatora lomu. Tādēļ prasību par rakstiskās tulkošanas metožu zināšanām jāsaprot, ņemot
         vērā šo strīdīgās amata vietas ieņēmēja specifisko lomu.

      51      Šajā ziņā jākonstatē, ka, tā kā strīdīgā amata uzdevumi ietver nevis tieši rakstiskās tulkošanas vai tulkojumu kvalitātes
         pārbaudes uzdevumus, bet gan būtībā vadības un organizācijas uzdevumus, nav uzskatāms, ka ar tulkošanas metožu zināšanu nosacījumu
         tiek prasītas tādas pašas kvalifikācijas, kādas vajadzīgas, lai ieņemtu tulkotāja vai tulkojumu [kvalitātes] pārbaudītāja
         amata vietu. Turklāt jānorāda, ka paziņojumā par vakanci nav paredzēts nosacījums par izglītību vai pieredzi rakstiskās tulkošanas
         jomā.

      52      Šo nodaļas vadītāja lomas izpratni apstiprina Padomes iesniegtie dokumenti, kuros aprakstīta valodu dienestu un tādējādi arī
         Spāņu valodas nodaļu ietverošā A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana”
         jaunā struktūra. Konkrēti no dokumenta “[Padomes ģenerālsekretariāta] pārvaldes modernizācija, ziņojums par A ĢD “Personāls
         un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana” optimālu struktūru, jaunu pārvaldes struktūru”
         tā 2004. gada 8. jūlija redakcijā izriet, ka nodaļas vadītājs ir “valodu dienesta vadītāju pakļautībā” un viņam “jāuzņemas
         atbildība par nodaļas vadīšanu un vispārējo veikumu”. Tajā pašā dokumentā ir noteikts, ka katrā valodu nodaļā viena par darba
         kvalitāti atbildīga persona uzņemas atbildību par dokumentu kvalitāti kopumā.

      53      Tādējādi ir skaidri redzams, ka viens no A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu
         sagatavošana” reorganizācijas mērķiem bija nodaļas vadītājam uzticēt vadības lomu, savukārt atbildību par dokumentu kopumā
         un it īpaši to tulkojumu kvalitāti uzņemoties nodaļā par darba kvalitāti atbildīgajai personai.

      54      No šī nodaļas vadītāja uzdevumu izvērtējuma izriet, ka IIN nav pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas jautājumā par to,
         kā interpretējams paziņojumā par vakanci izvirzītais rakstiskās tulkošanas metožu zināšanu nosacījums.

      55      Pēc tam jāpārbauda, vai G. atbilda šim nosacījumam.

      56      No dokumentiem, ko pēc Civildienesta tiesas lūguma iesniegusi Padome, izriet, ka 2006. gada 7. aprīlī Padome izveidoja atlases
         komiteju sešu personu sastāvā. Atlases komiteja nolēma izmantot vērtējuma tabulu, pēc kuras vadoties pārrunās ar kandidātiem
         tā veiktu savu vērtējumu. Šajā tabulā bija trīs iedaļas ar maksimālo punktu skaitu katrā no tām, proti, 30 punkti iedaļā “Personiskie
         aspekti”, 30 punkti iedaļā “Ar amatu saistītie aspekti” un 40 punkti iedaļā “Ar vadību un komandas darbu saistītie aspekti”.
         Atlases komiteja turklāt nolēma, ka strīdīgās amata vietas ieņemšanai varēs ieteikt tikai tos kandidātus, kuri būs ieguvuši
         vismaz 50 punktus no 100.

      57      Atlases komiteja rīkoja pārrunas ar četriem kandidātiem, tostarp prasītāju un G. Pēc šīm pārrunām attiecībā uz katru kandidātu tika sagatavota vērtējuma tabulas konsolidēta redakcija, kurā atspoguļots visu
         atlases komitejas locekļu viedoklis. Šajā redakcijā ir norādīts arī katram kandidātam par katru no trijām tabulas iedaļām
         piešķirtais punktu skaits, kā arī iegūto punktu kopskaits. No šīm vērtējuma tabulām izriet, ka G. ieguva kopumā 70 punktus, kuru sadalījums ir šāds: 24 punkti iedaļā “Personiskie aspekti”, 18 punkti iedaļā “Ar amatu saistītie
         aspekti” un 28 punkti iedaļā “[Ar] vadību un komandas darbu [saistītie] aspekti”.

      58      G. vērtējuma tabulas iedaļā “Ar amatu saistītie aspekti” norādīti šādi pozitīvie aspekti: “Ļoti labi pārzina [Padomes ģenerālsekretariāta]
         darbību (gan politikas, gan pārvaldes jautājumu ziņā) – Piedalījās [A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā
         tulkošana un dokumentu sagatavošana”] reorganizācijas piedāvājuma sagatavošanā – Aktīvi piedalījās [think-tank] par valodu dienesta optimālo struktūru”. Minētās iedaļas negatīvais aspekts ir formulēts šādi: “nav ne praktiskās pieredzes,
         ne izglītības darbam lingvista amatā”.

      59      No Padomes iesniegtajiem dokumentiem, konkrēti G. dienesta vietas maiņas pieteikuma un curriculum vitae, turklāt izriet, ka viņš ir aktīvi piedalījies valodu nodaļas ietverošā A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta
         “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana” reformā un vairākus gadus bijis “atbildīgs par pārvaldes modernizācijas projektiem,
         konkrēti tiem, kas attiecās uz amata aprakstiem, organizācijas shēmu (tostarp nodaļas vadītāja jēdziena ieviešanu [Padomes
         ģenerālsekretariātā]), finanšu organizāciju, pārvaldes decentralizēšanu, A ĢD [“Personāls un administrācija” III direktorāta
         “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana”] reformu un labu pārvaldības praksi”.

      60      Savā iebildumu rakstā Padome, prasītājam to neapstrīdot, turklāt norāda, ka kopš iecelšanas amatā 2002. gada janvārī vispārējo
         pārvaldes jautājumu dienesta nodaļā “Pārvaldes modernizācija, revīzijas papildpasākumi, iespēju vienlīdzība” G. tika uzticēts vadīt projektu Nr. 11 attiecībā uz rīcības plānu pārvaldes modernizācijai (PAMA) saistībā ar A ĢD “Personāls un administrācija” reformu. Padome norāda, ka “minētais projekts bija sadalīts [piecos] apakšprojektos
         saistībā attiecīgi ar centrālo koordinēšanu, valodu un sekretariāta dienestiem, dokumentāro un terminoloģijas atbalstu, sekretariāta
         un dalītā atbalsta darba pienācīgu organizāciju un tehniskajiem darba dienestiem”. Padome piebilst, ka, būdams projekta vadītājs,
         G. kā loceklis darbojās “[Padomes ģenerālsekretariāta] pārvaldes modernizācijai paredzētā rīcības plāna [A ĢD “Personāls un
         administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana”] izpētes grupā”, kura laikā no 2002. līdz
         2004. gadam A ĢD “Personāls un administrācija” III direktorāta “Rakstiskā tulkošana un dokumentu sagatavošana” vadībai, kā
         arī par pārvaldes modernizāciju atbildīgajam ģenerāldirektoram sagatavoja ziņojumus par dokumentāro atbalstu rakstiskajai
         tulkošanai un terminoloģijai, par kvalitātes nodrošināšanai paredzētajiem pasākumiem, par rakstiskās tulkošanas un pārskatīšanas
         uzdevumiem, būtiskās informācijas apmaiņu, pienācīga datora un programmatūru izmantošanu tulkotāju darbā.

      61      Šajos apstākļos un ņemot vērā rakstiskās tulkošanas metožu zināšanu prasības interpretāciju, prasītājs nevar apgalvot, ka
         IIN nav ievērojusi paziņojumā par vakanci izvirzītos nosacījumus, uzskatot G. par minētajiem nosacījumiem atbilstošu. Jāpiebilst, ka, ņemot vērā rakstiskās tulkošanas metožu zināšanu nosacījuma interpretāciju,
         nav atbilstošs prasītāja arguments, ka G. vērtējuma tabulas iedaļā “Ar amatu saistītie aspekti” kā negatīvais aspekts ir norādīts “nav ne praktiskās pieredzes, ne
         izglītības darbam lingvista amatā”, jo šīs pieredzes vai izglītības nav paziņojumā par vakanci izvirzīto nosacījumu starpā.

      62      Visbeidzot, jāpārbauda, vai, noraidot prasītāja kandidatūru, IIN nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      63      Šajā ziņā jākonstatē, ka, lēmumā par prasītāja kandidatūras noraidīšanu IIN prasītājam darīja zināmu, ka tā izvēlējusies citu
         kandidatūru, “kura pilnīgāk atbilst” strīdīgā amata vajadzībām.

      64      Tiesas sēdē Padomes pārstāve paskaidroja, ka, pēc IIN domām, prasītājs strīdīgā amata vajadzībām esot atbildis ne tik pilnīgi
         kā G.
      65      Kā jau norādīts šā sprieduma 56. punktā, atlases komiteja nolēma, ka strīdīgās amata vietas ieņemšanai varēs ieteikt tikai
         tos kandidātus, kuri vērtējuma tabulā būs ieguvuši vismaz 50 punktus no 100. Turklāt jākonstatē, ka nevienu no četru uz pārrunām
         aicināto kandidātu pieteiktajām kandidatūrām atlases komiteja nav noraidījusi dēļ kāda no paziņojumā par vakanci izvirzītajiem
         nosacījumiem neievērošanas un kandidatūru salīdzinošo vērtējumu atlases komiteja veica tikai pēc minēto pārrunu rīkošanas.

      66      Tādējādi jānorāda, ka prasītāja kandidatūra ir noraidīta nevis tāpēc, ka viņš neatbilda kādai no paziņojumā par vakanci prasītajām
         kvalifikācijām, bet gan pēc kandidātu nopelnu salīdzinošā vērtējuma. Fakts, ka ierēdnim ir acīmredzami un atzīti nopelni,
         neizslēdz, ka kandidātu nopelnu salīdzinošā vērtējumā citiem ierēdņiem ir lielāki nopelni (iepriekš minētais spriedums lietā
         Wunenburger/Komisija, 74. punkts; Civildienesta tiesas 2008. gada 22. oktobra spriedums lietā F‑46/07 Tzirani/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 119. punkts).

      67      Tādēļ, lai izspriestu šo lietu, ir jāpārbauda, vai G. un prasītāja nopelnu salīdzinājumā IIN ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      68      Šajā ziņā jānorāda, ka prasītāja argumentācija balstīta galvenokārt uz premisu, ka par pareizu ir atzīta viņa izpratne par
         nosacījumu attiecībā uz rakstiskās tulkošanas metožu zināšanām. Taču, ievērojot, ka šī interpretācija, kā norādīts šā sprieduma
         49.–54. punktā, ir jānoraida, prasītājs nevar apgalvot, ka IIN ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      69      Pirmkārt, jākonstatē, ka atlases komiteja G. un prasītāju ir novērtējusi ar ļoti atšķirīgām atzīmēm. Kā jau norādīts šā sprieduma 57. punktā, G. ieguva kopumā 70 punktus, kuru sadalījums ir šāds: 24 punkti iedaļā “Personiskie aspekti”, 18 punkti iedaļā “Ar amatu saistītie
         aspekti” un 28 punkti iedaļā “[Ar] vadību un komandas darbu [saistītie] aspekti”. Savukārt prasītājs kopumā ieguvis tikai
         42 punktus, kuru sadalījums ir šāds: 10 punkti iedaļā “Personiskie aspekti”, 20 punkti iedaļā “Ar amatu saistītie aspekti”
         un 12 punkti iedaļā “[Ar] vadību un komandas darbu [saistītie] aspekti”.

      70      Otrkārt, jākonstatē, ka, ņemot vērā, kā jāinterpretē paziņojumā par vakanci izvirzītais nosacījums par rakstiskās tulkošanas
         metožu zināšanām, ar prasītāja argumentāciju netiek apšaubīta atlases komitejas izmantotās vērtējuma tabulas struktūra, it
         īpaši attiecībā uz paziņojuma par vakanci nosacījumam par vadības prasmēm piešķirto nozīmi.

      71      Treškārt, prasītājs nepierāda, ka paziņojuma par vakanci nosacījumiem, ievērojot to, kā tie izprotami it īpaši jautājumā par
         nosacījumu par rakstiskās tulkošanas metožu zināšanām, viņš esot atbildis pilnīgāk nekā G.
      72      No tā izriet, ka IIN nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā uzskatīdama, ka strīdīgā amata prasībām G. kandidatūra bija atbilstošāka par prasītāja kandidatūru.

      73      Šo secinājumu nevar atspēkot ar iebildumu, ka pretēji Civildienesta noteikumu 45. pantā noteiktajam atlases komiteja savā
         darbā neesot ņēmusi vērā trīs jaunākos novērtējuma ziņojumus. Pirmkārt, savā iebildumu rakstā Padome apgalvo, ka trīs jaunākie
         novērtējuma ziņojumi ir tikuši ņemti vērā. Savos šā sprieduma 19. punktā minētajos apsvērumos prasītājs patiešām konstatē,
         ka Padomes Civildienesta tiesai iesniegtajos dokumentos nav norādes uz minēto ziņojumu vērtējumu. Tomēr no tā vien, ka kandidātu
         vērtējuma tabulās nav norādes uz minētajiem novērtējuma ziņojumiem, nevar secināt, ka atlases komiteja nav šos ziņojumus izvērtējusi
         (šajā ziņā skat. Civildienesta tiesas 2008. gada 25. septembra spriedumu lietā F‑44/05 Strack/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 165. punkts). Turklāt jānorāda, ka, lai arī prasītāja novērtējuma ziņojumos ir minētas
         viņa vadīšanas un organizatoriskās prasmes, viņš nav pierādījis, ka minētie ziņojumi uzskatāmi apliecinātu, ka IIN pieļāvusi
         acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka strīdīgā amata vajadzībām G. kandidatūra atbilda pilnīgāk nekā viņa kandidatūra. Šajā ziņā jāņem vērā atlases komitejas veiktajā prasītāja un G. nopelnu salīdzinošajā vērtējumā rodamā ievērojamā starpība.

      74      Visbeidzot, pat pieņemot, ka atlases komiteja būtu rīkojies nelikumīgi, savā vērtējumā izdarot konstatējumu par prasītāja
         angļu valodas zināšanām, ar to vien nepietiek, lai pierādītu, ka IIN pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Arī šajā ziņā
         jāņem vērā atlases komitejas veiktajā prasītāja un G. nopelnu salīdzinošajā vērtējumā norādītā starpība. Turklāt jākonstatē, ka savā curriculum vitae prasītājs ir norādījis ne tikai savas franču valodas zināšanas, bet arī angļu valodas zināšanas, kuras viņš vērtē kā izcilas.
         Turklāt jānorāda, ka arī apstāklis, ka jautājumā par prasītāja franču valodas zināšanu līmeni atlases komiteja tās nav minējusi
         vērtējuma tabulā ne kā pozitīvu aspektu, ne kā negatīvu aspektu, nepierāda acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      75      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka pamati, atsaucoties uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, paziņojuma par vakanci neievērošanu
         un Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu, ir jānoraida bez vajadzības spriest par Padomes celto iebildi par pamata,
         kas balstīts uz Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu, nepieņemamību. Tādēļ prasība pilnībā jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      76      Atbilstoši Civildienesta tiesas Reglamenta 122. pantam šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas noteikumi par tiesāšanās izdevumiem
         un Civildienesta tiesai radītajiem izdevumiem ir piemērojami vienīgi lietām, kuras Civildienesta tiesā ir ierosinātas, sākot
         no šī reglamenta spēkā stāšanās dienas, proti, 2007. gada 1. novembra. Attiecīgie Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas
         Reglamenta noteikumi šajā jomā ir piemērojami mutatis mutandis lietām, kuras tiek izskatītas Civildienesta tiesā pirms šī datuma.

      77      Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar tā paša
         reglamenta 88. pantu tiesvedībās, kurās puses ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
         Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, jānospriež, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

               Mahoney

               Kanninen

               Gervasoni

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 6. maijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     P. Mahoney

         Šī nolēmuma teksts, kā arī tajā minēto un Krājumā vēl nepublicēto Kopienu tiesu nolēmumu teksti ir pieejami Tiesas interneta
            vietnē www.curia.europa.eu

      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1981. gada 5. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Jūras zvejniecība. # Lieta 804/79.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 14.janvārī.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV pret Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija.#Direktīva 2005/29/EK - Negodīga komercprakse - Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram principā tiek aizliegta komercprakse, kurā patērētāju piedalīšanās konkursā vai loterijā ir atkarīga no preces pirkuma vai pakalpojuma izmantošanas.#Lieta C-304/08.

text:
      Lieta C‑304/08
      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      pret
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH
      (Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2005/29/EK – Negodīga komercprakse – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru principā tiek aizliegta komercprakse, kurā patērētāju piedalīšanās loterijā ir atkarīga
         no preces pirkuma vai pakalpojuma izmantošanas

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Uzņēmumu negodīga komercprakse pret patērētājiem – Direktīva 2005/29
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/29)
      Direktīva 2005/29, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem, jāinterpretē
         tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts tādas komercprakses principiāls aizliegums,
         neņemot vērā īpašos konkrētās lietas apstākļus, kurā patērētāju dalība konkursā vai loterijā tiek saistīta ar preces pirkumu
         vai pakalpojuma izmantošanu.

      Direktīvas 2005/29 I pielikumā ir noteikts arī pilnīgs saraksts ar 31 komercprakses veidu, kas saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta
         5. punktu ir uzskatāmi par negodīgiem “visos apstākļos”. Tādējādi, kā skaidri precizēts minētās direktīvas preambulas septiņpadsmitajā
         apsvērumā, tikai šo komercpraksi var uzskatīt par negodīgu, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību Direktīvas 2005/29
         5.–9. pantam. Tādējādi valsts tiesiskais regulējums, ar kuru principā tiek aizliegta prakse, ar kuru patērētāju piedalīšanās
         spēlē vai konkursā tiek padarīta atkarīga no preces pirkuma vai pakalpojuma izmantošanas, neatbilst minētajā direktīvā noteiktajām
         prasībām.

      Visbeidzot, minētais regulējums ir pretrunā Direktīvas 2005/29 4. panta saturam, kurā dalībvalstīm ir skaidri aizliegts paturēt
         spēkā vai pieņemt ierobežojošākas valsts tiesību normas, pat ja to mērķis ir nodrošināt lielāku patērētāju aizsardzību.

      (sal. ar 45., 47., 50. un 54. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 14. janvārī (*)

      Direktīva 2005/29/EK – Negodīga komercprakse – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru principā tiek aizliegta komercprakse, kurā patērētāju piedalīšanās loterijā ir atkarīga
         no preces pirkuma vai pakalpojuma izmantošanas

      Lieta C‑304/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 5. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 9. jūlijā, tiesvedībā

      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      pret
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs, kas pilda pirmās palātas priekšsēdētaja pienākumus, A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši E. Levits, E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 11. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV vārdā – K. fon Girke [C. von Gierke], Rechtsanwältin,

      –        Plus Warenhandelsgesellschaft mbH vārdā – D. Meders [D. Mäder] un K. Huneke [C. Hunecke], Rechtsanwälte,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [T. Materne], pārstāvis,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvis,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz F. Arena [F. Arena], avvocato dello Stato,

      –        Austrijas valdības vārdā – A. Hāble [A. Hable], pārstāve,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], kā arī K. Zaviša [K. Zawisza] un M. Lašuka [M. Laszuk], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inezs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un P. Mateuss Kalado [P. Mateus Calado], kā arī A. Baruša [A. Barros], pārstāvji,

      –        Somijas valdības vārdā – A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Erlbahers [F. Erlbacher] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 3. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas
         uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un
         Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004
         (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.), 5. panta 2. punkta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts prāvas starp Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (Vācijas negodīgas konkurences apkarošanas centrs, turpmāk tekstā – “Wettbewerbszentrale”) un Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, Vācijas mazumtirdzniecības uzņēmumu (turpmāk tekstā – “Plus”), par tā komercpraksi, ko Wettbewerbszentrale uzskata par negodīgu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 2005/29 preambulas sestajā, septītajā un septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts šādi:

      “(6)      [..] ar šo direktīvu tuvina dalībvalstu tiesību aktus par negodīgu komercpraksi, tostarp negodīgu reklāmu, kas rada tiešu
         kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm, tādējādi radot netiešu kaitējumu likumīgu konkurentu ekonomiskajām interesēm.
         Ievērojot proporcionalitātes principu, šī direktīva sargā patērētājus no šādas negodīgas komercprakses sekām, ja tās ir būtiskas,
         bet tajā ir atzīts, ka dažos gadījumos ietekme uz patērētājiem var būt niecīga. Tā arī neaptver un neietekmē valsts tiesību
         aktus par negodīgu komercpraksi, kas rada kaitējumu tikai konkurentu ekonomiskajām interesēm vai attiecas uz tirgotāju darījumiem;
         pilnībā ņemot vērā subsidiaritātes principu, dalībvalstīs arī turpmāk varēs reglamentēt tādu praksi atbilstīgi Kopienas tiesību
         aktiem, ja tās to gribēs. [..]

      (7)      Šī direktīva attiecas uz komercpraksi, kas ir tieši saistīta ar to, kā ietekmēt patērētāju lēmumus veikt ar produktiem saistītus
         darījumus. Tā neattiecas uz komercpraksi, ko īsteno galvenokārt citiem nolūkiem, tostarp, piemēram, komerciālai saziņai, kas
         paredzēta ieguldītājiem, tas ir, gada ziņojumiem un korporatīviem reklāmas materiāliem. Tā neattiecas uz tiesiskām prasībām,
         kas saistītas ar gaumi un piedienīgumu, kuru ziņā pastāv lielas atšķirības starp dalībvalstīm. Tāda komercprakse kā, piemēram,
         klientu piesaistīšana publiskās vietās var nebūt vēlama dalībvalstu kultūras tradīciju dēļ. Attiecīgi būtu jāļauj dalībvalstīm
         turpināt savā teritorijā aizliegt komercpraksi atbilstīgi Kopienas tiesību aktiem gaumības un pieklājības dēļ, pat ja tāda
         prakse neierobežo patērētāju izvēles brīvību. Šīs direktīvas, un jo īpaši tās galveno klauzulu, piemērošanā būtu jāņem vērā
         katra atsevišķā gadījuma konteksts.

      [..]
      (17)      Vēlams precizēt, kāda komercprakse ir negodīga visos apstākļos, lai nodrošinātu lielāku juridisku noteiktību. Tādēļ I pielikumā
         ietverts pilns visu šādas prakses paveidu saraksts. Šie ir vienīgie komercprakses piemēri, ko var uzskatīt par negodīgiem,
         neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību 5. līdz 9. pantam. Sarakstu var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”

      4        Direktīvas 2005/29 2. pantā ir paredzēts:

      “Šajā direktīvā:
      [..]
      d)      “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk – arī “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums,
         uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu,
         pārdošanu vai piegādi patērētājiem;

      [..].”
      5        Šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma,
         kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā.”

      6        Minētās direktīvas 4. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis neierobežo nedz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nedz brīvu preču apriti tādu iemeslu dēļ, kas ir šīs direktīvas
         tuvinātajā jomā.”

      7        Direktīvas 2005/29 5. pants ar nosaukumu “Negodīgas komercprakses aizliegums” ir izteikts šādi:

      “1.      Negodīga komercprakse ir aizliegta.
      2.      Komercprakse ir negodīga, ja:
      a)      tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām
      un
      b)      tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts
         sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse
         ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu.

      3.      Tādu komercpraksi, kas var būtiski kropļot tikai precīzi nosakāmas patērētāju grupas saimniecisko rīcību, kuri garīgu vai
         fizisku traucējumu, vecuma vai lētticības dēļ ir īpaši neaizsargāti pret tādu praksi vai attiecīgo produktu, tādējādi, ka
         varētu saprātīgi paredzēt, ka tirgotājam tas būtu bijis jāprognozē, vērtē no tādas grupas vidusmēra pārstāvja viedokļa. Tas
         neskar parasto un likumīgo reklāmas praksi lietot pārspīlētus izteicienus vai izteicienus, ko nav paredzēts uztvert burtiski.

      4.      Jo īpaši komercprakse ir negodīga, ja:
      a)      tā maldina, kā izklāstīts 6. un 7. pantā,
      vai
      b)      tā ir agresīva, kā izklāstīts 8. un 9. pantā.
      5.      Šīs direktīvas I pielikumā dotajā sarakstā ietverti komercprakses veidi, kas visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem. To
         pašu vienoto sarakstu piemēro visās dalībvalstīs, un to var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”

      8        Visbeidzot, saskaņā ar Direktīvas 2005/29 19. pantu:

      “Dalībvalstis pieņem un publicē normatīvos un administratīvos tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai panāktu atbilstību šai direktīvai,
         vēlākais 2007. gada 12. jūnijā. [..]

      Tās piemēro šos pasākumus vēlākais 2007. gada 12. decembrī. [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Likuma par negodīgas konkurences novēršanu (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2004 I, 1414. lpp.; turpmāk tekstā – “UWG”) mērķis atbilstoši tā 1. pantam ir konkurentu un patērētāju, kā arī citu tirgus dalībnieku aizsardzība pret negodīgu konkurenci.
         Vienlaicīgi tas aizsargā sabiedrības intereses, lai konkurence netiktu izkropļota.

      10      UWG 3. pants ir izteikts šādi:

      “Ar negodīgu konkurenci saistītas darbības, kas var būtiski ietekmēt konkurenci, kaitējot konkurentiem, patērētājiem vai citiem
         tirgus dalībniekiem, ir prettiesiskas.”

      11      UWG 4. pantā ir noteikts:

      “Negodīgi 3. panta nozīmē rīkojas it īpaši tas, kurš
      [..]
      6.      patērētāju piedalīšanos konkursos vai loterijā saista ar preces pirkumu vai pakalpojuma izmantošanu, ja vien konkurss vai
         loterija pats par sevi nav saistīts ar preci vai pakalpojumu;

      [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      12      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka no 2004. gada 16. septembra līdz 13. novembrim Plus uzsāka bonusu akciju “Ihre Millionenchance” (“Jūsu iespēja iegūt miljonu”), kuras ietvaros sabiedrība tika aicināta iegādāties
         tās veikalos pārdotās preces, lai krātu punktus. Sakrāti 20 punkti deva iespēju bez maksas piedalīties 2004. gada 6. novembra
         vai 2004. gada 27. novembra Deutscher Lottoblock (16 izložu sabiedrību valsts apvienība) izlozē.

      13      Uzskatot šo praksi par negodīgu, UWG 3. panta un 4. panta 6. punkta, skatītu kopā, izpratnē, jo patērētāju piedalīšanās bonusu spēlē tika padarīta atkarīga no
         preču iegādes, Wettbewerbszentrale lūdza Landgericht Duisburg [Duisburgas apgabaltiesai] izdot rīkojumu Plus izbeigt minēto praksi.

      14      Pēc nelabvēlīga sprieduma saņemšanas pirmajā un otrajā instancē Plus iesniedza Revision [kasācijas] sūdzību Bundesgerichtshof [Federālajā augstākajā tiesā].

      15      Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu šī tiesa ir paudusi šaubas attiecībā uz minēto tiesību normu saderību ar Direktīvu 2005/29,
         jo tās paredz bonusu konkursu un spēļu, kas saistīti ar pirkšanas pienākumu, vispārīgu aizliegumu. Šāda prakse nav ietverta
         to skaitā, kuras ir uzskaitītas šīs direktīvas I pielikumā, kuras vienīgās var tikt aizliegtas jebkuros apstākļos, neatkarīgi
         no konkrētā patērētāju interesēm nodarītā kaitējuma. Turklāt, pēc iesniedzējtiesas uzskata, nav izslēgts, ka, rīkojoties šādā
         veidā, UWG atzīst patērētājiem augstāka līmeņa aizsardzību nekā tā, kādu ir vēlējies Kopienu likumdevējs, lai gan ar minēto direktīvu
         ir veikta jomas pilnīga saskaņošana.

      16      Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu Bundesgerichtshof izsaka arī noteiktus apvērumus par tās lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.

      17      Šajā sakarā tā precizē, ka, lai gan Direktīva 2005/29 nav vēl transponēta Vācijas tiesībās un lai gan šajos ietvaros nav paredzēti
         nekādi pamata prāvā aplūkoto UWG normu grozījumi vai atcelšana, tomēr atbilstoši judikatūrai, kas izriet no 2006. gada 4. jūlija sprieduma lietā C‑212/04 Adeneler u.c. (Krājums, I‑6057. lpp.), valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstoši Direktīvai 2005/29 kopš 2007. gada 12. decembra,
         proti, no datuma, līdz kuram atbilstoši šīs direktīvas 19. pantam bija jānodrošina valsts transpozīcijas normu piemērošana.

      18      Turklāt, lai gan, protams, ir taisnība, ka kritizētā reklāma ir senāka pat par Direktīvas 2005/29 spēkā stāšanās datumu, tas
         ir, 2005. gada 12. jūniju, iesniedzējtiesa paskaidro, ka, ņemot vērā, ka Wettbewerbszentrale izdotais rīkojums izbeigt darbību attiecas uz nākotnes pārkāpumiem, Revision sūdzība var tikt pieņemta tikai, ja izbeigšana var tikt prasīta arī pamatojoties uz tiesībām, kas ir spēkā tās lēmuma pieņemšanas
         datumā.

      19      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Direktīvas 2005/29 [..] 5. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šis noteikums nepieļauj tādu valsts tiesisko
         regulējumu, atbilstoši kuram komercprakse, kurā patērētāju dalība konkursā vai loterijā tiek saistīta ar preces pirkumu vai
         pakalpojuma izmantošanu, principā ir prettiesiska neatkarīgi no tā, vai konkrētajā gadījumā reklāmas pasākums kaitē patērētāju
         interesēm?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      20      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 2005/29 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds
         valsts tiesiskais regulējums, kāds ir UWG, kurā ir paredzēts tādas komercprakses principiāls aizliegums, neņemot vērā īpašos konkrētās lietas apstākļus, kurā patērētāju
         dalība konkursā vai loterijā tiek saistīta ar preces pirkumu vai pakalpojuma izmantošanu.

       Par pieņemamību
      21      Spānijas valdība apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka Direktīva 2005/29 nav piemērojama
         tādā situācijā, kāda ir pamata prāvā.

      22      Šī valdība uzskata, ka, tā kā prāvā ir pretstatīti divi Vācijas uzņēmumi, situāciju pamata lietā raksturo tas, ka visi šie
         fakti attiecas tikai uz vienas dalībvalsts teritoriju, līdz ar to Direktīvas 2005/29 normas nav piemērojamas pamata prāvā
         (1999. gada 21. oktobra spriedums lietā C‑97/98 Jägerskiöld, Recueil, I‑7319. lpp., 45. punkts). Pakārtoti, Spānijas valdība būtībā uzskata, ka Direktīva 2005/29 nav piemērojama pamata lietā,
         jo tās pamatā esošie fakti ir radušies ne tikai pirms šīs direktīvas transpozīcijai noteiktā termiņa beigām, bet pat pirms
         tās pieņemšanas. Līdz ar to Tiesa nevar vērtēt Vācijas likuma saderību ar Direktīvu 2005/29. Visbeidzot, šī valdība uzsver,
         ka katrā ziņā šīs direktīvas mērķis nav reglamentēt konkursus vai loterijas, kas saistītas ar patērētājiem paredzētu preču
         vai pakalpojumu laišanu tirgū, attiecībā uz šo sistēmu ir skaidri izteikts priekšlikums regulai COM(2001) 546, galīgā redakcija,
         par pārdošanas popularizēšanu, ko Eiropas Kopienu Komisija vēlāk, 2006. gadā, atsauca.

      23      Tomēr šos argumentus nevar pieņemt.

      24      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas
         ir paredzēts EKL 234. pantā, tikai valsts tiesām, kurās ir ierosināta tiesvedība un kurām ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo
         tiesas nolēmumu, ņemot vērā katras lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums tām ir nepieciešams
         sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi, tā kā uzdotie jautājumi ir saistīti ar Kopienu
         tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu lietā
         C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑18/01 Korhonen u.c., Recueil, I‑5321. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑295/05 Asemfo, Krājums, I‑2999. lpp., 30. punkts).

      25      No tā izriet, ka atbilstības prezumpciju, kas piemīt valstu tiesu prejudiciālā kārtā uzdotiem jautājumiem, var noraidīt tikai
         izņēmuma gadījumos, it īpaši kad ir acīmredzami skaidrs, ka lūgtajai Kopienu tiesību normu interpretācijai, uz ko attiecas
         jautājumi, nav nekāda sakara ar pamata lietas situāciju vai priekšmetu (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā
         C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 61. punkts, kā arī 2008. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑212/06 Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, Krājums, I‑1683. lpp., 29. punkts).

      26      Šķiet, šajā lietā nav tāda gadījuma.

      27      Vispirms attiecībā uz Spānijas valdības atsaukšanos uz iepriekš minēto spriedumu lietā Jägerskiöld, lai norādītu uz Kopienu mēroga neesamību šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā esošajai lietai, pietiek konstatēt,
         ka šis spriedums attiecas uz EK līguma normu par pakalpojumu sniegšanas brīvības interpretāciju, kuras, kā to Tiesa ir tieši
         atgādinājusi minētā sprieduma 42. punktā, nav piemērojamas darbībām, kuras visas notiek tikai vienas dalībvalsts teritorijā.

      28      Turpretim pamata lietā pretēji Līguma noteikumiem, kas attiecas uz lietu, par kuru ir pasludināts iepriekš minētais spriedums
         lietā Jägerskiöld, Direktīvas 2005/29 piemērošana nav atkarīga no ārvalstu elementa esamības. Atbilstoši tās 3. panta 1. punktam tā ir piemērojama
         jebkurai negodīgai komercpraksei, ko īsteno uzņēmums pret patērētājiem.

      29      Turpinot, attiecībā uz argumentu, ka Direktīva 2005/29 nav piemērojama pamata prāvā, jo tās pamatā esošie fakti notika pirms
         šīs direktīvas pieņemšanas, ir jāatgādina, ka, pirmkārt, atbilstoši Tiesas judikatūrai, sākot ar direktīvas spēkā stāšanās
         dienu, dalībvalsts tiesām, cik vien iespējams, ir jāatturas interpretēt valsts tiesības tādā veidā, kas pēc transpozīcijas
         termiņa beigām var nopietni apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu (skat. it īpaši 2009. gada 23. aprīļa
         spriedumu apvienotajās lietās C‑261/07 un C‑299/07 VTB‑VAB un Galatea, Krājums, I‑2949. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Šajā gadījumā šāds atturēšanās pienākums bija piemērojams, vismaz lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pieņemšanas brīdī,
         tas ir, 2008. gada 5. jūnijā, kurā stājās spēkā ne tikai Direktīva 2005/29, bet arī bija beidzies tās transpozīcijai paredzētais
         termiņš, kas bija noteikts 2007. gada 12. decembris.

      31      Turklāt un katrā ziņā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri izriet, ka lēmums par Plus iesniegto Revision sūdzību ir atkarīgs no tā, vai attiecīgā prasība izbeigt darbību var tikt lūgta, pamatojoties uz tiesībām, kas ir piemērojamas
         brīdī, kad pēc šī sprieduma pasludināšanas tiks pieņemts nolēmums, ar kuru tiks izlemta pamata prāva, jo minētā prasība attiecas
         arī uz nākotnes pārkāpumiem.

      32      Šādos apstākļos, kā ģenerāladvokāte to ir norādījusi secinājumu 49.–57. punktā, Direktīvas 2005/29 interpretācija, ko vēlas
         iesniedzējtiesa, ir jāuzskata par lietderīgu iesniedzējtiesai, lai tai ļautu pieņemt nolēmumu tajā ierosinātajā lietā.

      33      Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka uz pamata lietā aplūkoto pārdošanas popularizēšanas praksi neattiecas Direktīva 2005/29
         tādēļ, ka šajā jautājumā ir skaidri iesniegts Komisijas regulas priekšlikums, pietiek konstatēt, ka šis apstāklis pats par
         sevi nevar izslēgt, it īpaši ņemot vērā, ka minētais priekšlikums ir atsaukts 2006. gadā un tātad nav novedis pie regulas
         pieņemšanas, ka šāda prakse var pašreizējā Kopienu tiesību stāvoklī būt negodīga komercprakse šīs direktīvas izpratnē un ietilpt
         tās piemērošanas jomā.

      34      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Par lietas būtību
      35      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, vispirms ir jānosaka, vai pamata prāvā aplūkotā aizliegtā prakse, ar kuru preču pirkšana
         vai pakalpojumu izmantošana tiek saistīta ar patērētāju piedalīšanos spēlē vai konkursā, ir komercprakse Direktīvas 2005/29
         2. panta d) punkta izpratnē un tādējādi uz to attiecas minētajā punktā noteiktie priekšraksti.

      36      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Direktīvas 2005/29 2. panta d) punktā, izmantojot sevišķi plašu formulējumu, komercprakses jēdziens
         ir definēts kā “jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma
         un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”.

      37      Ir jākonstatē, ka tādas popularizēšanas kampaņas, kādas ir pamata lietā, kurās patērētāja piedalīšanās bez maksas loterijā
         tiek padarīta atkarīga no noteikta daudzuma preču pirkšanas vai pakalpojumu izmantošanas, skaidri ietilpst uzņēmēja komercstratēģijā
         un tieši attiecas uz tā pārdošanas veicināšanu un noietu. No tā izriet, ka tā ir komercdarbība Direktīvas 2005/29 2. panta
         d) punkta izpratnē un līdz ar to ietilpst tās piemērošanas jomā (skat. pēc analoģijas attiecībā uz saistītajiem piedāvājumiem
         iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās VTB‑VAB un Galatea, 50. punkts).

      38      Čehijas un Austrijas valdību iesniegtais arguments, ka pamata lietā aplūkotās UWG normas, pretēji Direktīvai 2005/29, mērķis būtībā neesot patērētāju aizsardzība, bet gan konkurentu aizsardzība pret negodīgu
         komercpraksi, ko īsteno daži uzņēmēji, tādējādi šīs tiesību normas neietilpstot šīs direktīvas piemērošanas jomā, nevar radīt
         šaubas par izdarīto secinājumu.

      39      Kā tas ir uzsvērts šī sprieduma 36. punktā, Direktīva 2005/29 atšķiras ar īpaši plašu materiālo piemērošanas jomu, kas attiecas
         uz jebkuru komercpraksi, kas ir tieši saistīta ar preces popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem. Tātad no minētās
         piemērošanas jomas tiek izslēgti, kā tas izriet no šīs direktīvas preambulas sestā apsvēruma, vienīgi valsts tiesību akti
         par negodīgu komercpraksi, kas rada kaitējumu “tikai” konkurentu ekonomiskajām interesēm vai attiecas uz tirgotāju darījumiem.

      40      Kā ģenerāladvokāte to ir norādījusi secinājumu 65. un 66. punktā, tas tā acīmredzami nav pamata lietā aplūkojamo valsts tiesību
         normu gadījumā, jo UWG 1., 3. un 4. pantā ir skaidri norādīta patērētāju aizsardzība, nevis tikai konkurentu un citu tirgus dalībnieku aizsardzība.

      41      Pēc tam, kad tas ir precizēts, ir jāatgādina tālāk, ka Direktīva 2005/29 veic pilnīgu noteikumu par negodīgu uzņēmumu komercpraksi
         pret patērētājiem saskaņošanu Kopienu līmenī. Tādējādi, kā tas ir skaidri paredzēts tās 4. pantā, dalībvalstis nevar noteikt
         vairāk ierobežojošus pasākumus kā minētajā direktīvā paredzētie, pat lai nodrošinātu augstāku patērētāju aizsardzības līmeni
         (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās VTB‑VAB un Galatea, 52. punkts).

      42      Tālāk ir jānorāda, ka Direktīvas 2005/29 5. pantā ir paredzēts negodīgas komercprakses aizliegums un noteikti kritēriji, kas
         ļauj noteikt šo negodīgo raksturu.

      43      Tādējādi atbilstoši šīs normas 2. punktam komercprakse ir negodīga, ja tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām un attiecībā
         uz preci būtiski kropļo vai var būtiski kropļot parasta patērētāja saimniecisko rīcību.

      44      Minētā panta 4. punktā ir definētas divas precīzas negodīgu komercdarbību kategorijas, proti, “maldinošas darbības” un “agresīva
         prakse”, kas atbilst attiecīgi Direktīvas 2005/29 6. un 7., kā arī 8. un 9. punktam. Atbilstoši šiem noteikumiem šāda prakse
         ir aizliegta, ja, ņemot vērā tās īpašības un faktus, tā liek vai var likt patērētājam pieņemt lēmumu veikt darījumu, kādu
         viņš citādi nebūtu pieņēmis.

      45      Visbeidzot, Direktīvas 2005/29 I pielikumā ir noteikts arī pilnīgs saraksts ar 31 komercprakses veidu, kas saskaņā ar šīs
         direktīvas 5. panta 5. punktu ir uzskatāmi par negodīgiem “visos apstākļos”. Tādējādi, kā skaidri precizēts minētās direktīvas
         preambulas septiņpadsmitajā apsvērumā, runa ir tikai par komercpraksi, kuru var uzskatīt par negodīgu, neizvērtējot katra
         atsevišķa gadījuma atbilstību Direktīvas 2005/29 5.–9. pantam.

      46      Līdz ar to iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir jāaplūko, ņemot vērā Direktīvas 2005/29 noteikumu saturu un vispārējo sistēmu,
         kas ir atgādināta iepriekšējos sprieduma punktos.

      47      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka, principā aizliedzot praksi, ar kuru patērētāju piedalīšanās spēlē vai konkursā tiek padarīta
         atkarīga no preces pirkuma vai pakalpojuma izmantošanas, tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata prāvā, neatbilst
         Direktīvā 2005/29 noteiktajām prasībām.

      48      Pirmkārt, UWG 4. panta 6. punktā ir aizliegts jebkurš komercdarījums, kas patērētāju piedalīšanos konkursā vai loterijā saista ar preces
         pirkumu vai pakalpojuma izmantošanu, ar vienu izņēmumu, ja konkurss vai loterija nav pats par sevi saistīts ar preci vai pakalpojumu.
         Citiem vārdiem sakot, šāda veida prakse ir vispārīgi aizliegta, nevērtējot, ievērojot katras lietas faktisko kontekstu, vai
         attiecīgais komercdarījums ir “negodīga” rakstura, ievērojot Direktīvas 2005/29 5.–9. pantā noteiktos kritērijus.

      49      Ir skaidrs, ka šāda prakse, kad preču vai pakalpojumu iegāde tiek saistīta ar patērētāju piedalīšanos spēlē vai konkursā,
         nav norādīta minētās direktīvas I pielikumā, kurā izsmeļošā veidā ir uzskaitīti, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 45. punktā,
         visi prakses veidi, kas var tikt aizliegti, nepārbaudot to priekšmetu katrā konkrētajā gadījumā.

      50      Otrkārt, tāda veida regulējums, kāds tiek aplūkots pamata lietā, ir pretrunā Direktīvas 2005/29 4. panta saturam, kurš dalībvalstīm
         skaidri aizliedz paturēt spēkā vai pieņemt ierobežojošākas valsts tiesību normas, pat ja to mērķis ir nodrošināt lielāku patērētāju
         aizsardzību.

      51      Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Direktīvai 2005/29 ir pretrunā tāds jebkura komercdarījuma, kas patērētāju piedalīšanos
         konkursā vai loterijā saista ar preces pirkumu vai pakalpojuma izmantošanu, aizliegums, kāds ir paredzēts valsts tiesiskajā
         regulējumā, kas tiek aplūkots pamata prāvā.

      52      Šaubas par šo secinājumu nerada tas, ka UWG 4. panta 6. punktā ir paredzēts izņēmums par labu praksei, kad konkurss vai loterija ir pats par sevi saistīts ar preci vai
         pakalpojumu.

      53      Pat ja var ierobežot šajā tiesību normā paredzētā aizlieguma piemērošanas jomu, tie tomēr sava ierobežotā un iepriekš noteiktā
         rakstura dēļ nevar aizstāt analīzi, kura obligāti ir jāveic attiecībā uz katras lietas faktiem un komercprakses “negodīgo”
         raksturu no Direktīvas 2005/29 5.–9. pantā noteikto kritēriju viedokļa, ja runa ir, kā tas ir pamata lietā, par praksi, kas
         nav minēta tās I pielikumā (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās VTB‑VAB un Galatea, 64. un 65. punkts).

      54      Ņemot vērā iepriekš izdarītos secinājumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2005/29 ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata prāvā, kurā ir paredzēts tādas komercprakses principiāls
         aizliegums, neņemot vērā īpašos konkrētās lietas apstākļus, kurā patērētāju dalība konkursā vai loterijā tiek saistīta ar
         preces pirkumu vai pakalpojuma izmantošanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā
            tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas
            97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”),
            ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata prāvā, kurā ir paredzēts tādas
            komercprakses principiāls aizliegums, neņemot vērā īpašos konkrētās lietas apstākļus, kurā patērētāju dalība konkursā vai
            loterijā tiek saistīta ar preces pirkumu vai pakalpojuma izmantošanu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2009. gada 4.jūnijā. # Vahan Adjemian un citi (F-134/07) un Colette Renier (F-8/08) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Direktīva 1999/70. # Lietas F-134/07 un F-8/08.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 4. jūnijā
      Apvienotās lietas F‑134/07 un F‑8/08
      Vahan Adjemian u.c.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Līgumdarbinieki – Līguma ilgums – Eiropas Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 88. pants – Komisijas 2004. gada 28. aprīļa lēmums par personāla, kas nav tās dienestu pastāvīgie darbinieki, maksimālo nodarbinātības
         ilgumu – Direktīva 1999/70 – Piemērojamība iestādēm

      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru lietā F‑134/07 V. Adjemian un citi 180 Komisijas līgumdarbinieki prasa atzīt par prettiesiskiem Komisijas lēmumus, tostarp tās 2004. gada 28. aprīļa
         lēmumu par personāla, kas nav tās dienestu pastāvīgie darbinieki, maksimālo nodarbinātības ilgumu, un, ciktāl nepieciešams,
         atzīt par pretlikumīgu Eiropas Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 88. pantu tādēļ, ka ar to ir ierobežots līgumdarbinieku
         nodarbinātības ilgums; atcelt Komisijas 2007. gada 22. augusta, 5. septembra, 30. oktobra un 28. novembra lēmumus, ar kuriem
         būtībā tika atteikts noslēgt līgumu vai pagarināt prasītāju darba tiesiskās attiecības uz noteiktu laiku; ciktāl nepieciešams,
         atcelt Komisijas lēmumus, ar kuriem tiek paredzēti attiecīgi prasītāju nodarbināšanas nosacījumi, ciktāl viņu darba tiesiskās
         attiecības vai to pagarināšana ir ierobežota uz noteiktu laiku; lietā F‑8/08 Renier kundze prasa atcelt Komisijas 2007. gada 11. aprīļa lēmumu ierobežot tās līgumdarbinieka darba līguma ilgumu no 2007. gada
         16. aprīļa līdz 2008. gada 15. decembrim

      Nolēmums      Lietas F‑134/07 Adjemian u.c./Komisija un F‑8/08 Renier/Komisija tiek apvienotas sprieduma taisīšanai. Prasības noraidīt. Adjemian, Adorno, Baranzini un pārējie 178 prasītāji, kuru vārdi ir minēti šī sprieduma I, II un III pielikumā, atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietā
         F‑134/07, proti, tie sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus šajā lietā. Renier kundze atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietā F‑8/08, proti, sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus
         šajā lietā. Eiropas Savienības Padome, persona, kas ir iestājusies lietā Komisijas prasījumu atbalstam abās lietās, sedz savus
         tiesāšanās izdevumus pati.

      Kopsavilkums
      1.      Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana – Kopsavilkums par izvirzītajiem
            pamatiem
      (Tiesas Statūtu 21. panta pirmā daļa un I pielikuma 7. panta 3. punkts; Civildienesta tiesas Reglamenta 35. panta 1. panta
            e) apakšpunkts)
      2.      Iestāžu akti – Direktīvas – Tieša pienākumu noteikšana Kopienas iestādēm to attiecībās ar personālu – Izslēgšana – Atsaukšanās
            iespēja
      (EKL 10. un 249. pants)
      3.      Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70 – Darba attiecību
            stabilitāte
      (Pamattiesību hartas 30. pants; Padomes Direktīva 1999/70)
      4.      Ierēdņi – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība – Pagaidu līgumdarbinieks
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 88. pants)
      5.      Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Jaunas līgumdarbinieku kategorijas izveidošana
      (EKL 235. pants; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 3.a un 3.b pants; Padomes Regula Nr. 723/2004)

      1.      Saskaņā Civildienesta tiesas Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktu prasības pieteikumam jāsatur izvirzīto faktisko
         un tiesību pamatu un argumentu izklāsts. Šiem elementiem ir jābūt pietiekami skaidriem un precīziem, lai atbildētājs varētu
         sagatavoties aizstāvībai un lai Civildienesta tiesa varētu izlemt lietu attiecīgā gadījumā bez papildu informācijas. Lai garantētu
         tiesisko drošību un pareizu tiesvedību, prasības pieņemamības priekšnoteikums ir tas, ka norādītie būtiskie faktiskie un juridiskie
         apstākļi, ar kuriem tā ir pamatota, saskanīgi un saprotami izriet no paša prasības pieteikuma teksta. Tas tā ir vēl jo vairāk
         tādēļ, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu I pielikuma 7. panta 3. punktu procedūras rakstiskajā daļā Civildienesta tiesā principā
         ir tikai viena rakstisko paskaidrojumu apmaiņa, ja vien Civildienesta tiesa nenolemj par pretējo. Šī minētā procedūras īpatnība
         Civildienesta tiesā izskaidro to, ka atšķirībā no tā, kas saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. panta pirmo daļu ir paredzēts Vispārējā
         tiesā vai Tiesā, pamatu un argumentu izklāsts prasības pieteikumā nevar būt kopsavilkuma veidā.

      (skat. 76. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 28. aprīlis, T‑85/92 De Hoe/Komisija, Recueil. II‑523. lpp., 20. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2008. gada 26. jūnijs, F‑1/08 Nijs/Revīzijas palāta, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 24. un 25. punkts, pārsūdzēts Vispārējā tiesā, lieta T‑376/08 P.

      2.      Direktīvu adresāti ir dalībvalstis, nevis Kopienas iestādes, tās nevar uzskatīt par tādām, kas pašas no sevis uzliek pienākumus
         minētajām iestādēm to attiecībās ar personālu. Tomēr ar šo apsvērumu nevar izslēgt jebkādu atsaukšanās iespēju uz direktīvu
         attiecībās starp iestādi un tās ierēdņiem vai darbiniekiem. Direktīvas noteikumi var, pirmkārt, būt saistoši iestādei netiešā
         veidā, ja ar tiem ir izteikts vispārējs Kopienu tiesību princips, kas tai ir jāpiemēro. Otrkārt, direktīva var būt saistoša
         iestādei tad, ja saistībā ar tās organizatorisko autonomiju un ievērojot Civildienesta noteikumos paredzētās robežas tā plāno
         izpildīt kādu konkrētu direktīvā noteiktu pienākumu, vai arī tad, ja pašā vispārpiemērojamajā iekšējā tiesību aktā ir tieša
         norāde uz pasākumiem, ko noteicis Kopienu likumdevējs Līgumu piemērošanai. Treškārt, saskaņā ar EKL 10. panta otrajā daļā
         noteikto iestādēm saistošo lojalitātes pienākumu tām, darbojoties kā darba devējām, ir jāievēro tiesību normas, kas pieņemtas
         Kopienas līmenī.

      (skat. 86. un 90.–93. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 2003. gada 9. septembris, C‑25/02 Rinke, Recueil, I‑8349. lpp., 24. un 25.–28. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2008. gada 21. maijs, T‑495/04 Belfass/Padome, Krājums, II‑781. lpp., 43. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2009. gada 30. aprīlis, F‑65/07 Aayhan u.c./Parlaments, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000 un II‑A‑1‑0000. lpp., 116. un 118. punkts.

      3.      Lai gan darba attiecību stabilitāte tiek uzskatīta par darba ņēmēju aizsardzības būtisku elementu, tā tomēr nav vispārējs
         tiesību princips, uz kuru balstoties varētu izvērtēt iestādes akta tiesiskumu. It īpaši no Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku un no šī pamatnolīguma nekādi neizriet, ka darba attiecību stabilitāte
         ir kļuvusi par saistošu tiesību normu. Turklāt direktīvas preambulas 6. un 7. apsvērumā, kā arī pamatnolīguma preambulas pirmajā
         daļā un tās 5. apsvērumā ir uzsvērta nepieciešamība panākt līdzsvaru starp elastīgumu un drošību. Turklāt pamatnolīgumā nav
         noteikts vispārējs pienākums paredzēt, ka – pēc zināma skaita uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pagarinājumu vai pēc
         zināma darba laika nostrādāšanas – noslēgtie līgumi tiek pārveidoti par līgumiem, kas noslēgti uz nenoteiktu laiku.

      Turpretī darba attiecību stabilitāte ir mērķis, kuru tiecas sasniegt puses, kas parakstījušas pamatnolīgumu, kura 1. klauzulas
         b) punktā ir noteikts, ka tā mērķis ir “radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot secīgus
         uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai attiecības”.

      Turklāt, lai gan Pamattiesību hartas 30. pantā ir noteikts, ka “ikvienam darba ņēmējam nepamatotas atlaišanas gadījumā ir
         tiesības uz aizstāvību”, ar šo pantu nav pretrunā uz laiku slēgtu darba līgumu atkārtota noslēgšana. Kā arī uz laiku noslēgta
         darba līguma beigas vienīgi saistībā ar tā darbības termiņa beigām patiesībā nav atlaišana, kuru ir īpaši jāpamato, ņemot
         vērā spējas, uzvedību vai iestādes darbības vajadzības.

      (skat. 99., 100. un 104. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 2005. gada 22. novembris, C‑144/04 Mangold, Krājums, I‑9981. lpp., 64. punkts; 2006. gada 4. jūlijs, C‑212/04 Adeneler u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 91. punkts; 2006. gada 7. septembris, C‑53/04 Marrosu un Sardino, Krājums, I‑7213. lpp., 47. punkts; 2008. gada 15. aprīlis, C‑268/05 Impact, Krājums, I‑2483. lpp., 87. punkts,

      Civildienesta tiesa: Aayhan u.c./Parlaments, minēts iepriekš, 115. punkts.

      4.      Jebkura palīgdarbinieka nodarbināšanai ir jāatbilst pārejošu vai periodisku vajadzību apmierināšanai. Iestādē ar lielu nodarbināto
         skaitu ir nenovēršami, ka šādas vajadzības rodas atkārtoti tostarp ierēdņu nevaļas, veicamā darba apjoma pieauguma apstākļos
         vai katra ģenerāldirektorāta nepieciešamības dēļ periodiski nodrošināt personu ar īpašu kvalifikāciju vai zināšanām klātbūtni.
         Šie apstākļi ir objektīvi iemesli, kas attaisno gan palīgdarbinieku līgumu ierobežoto ilgumu, gan to atjaunošanu atkarībā
         no minēto vajadzību rašanās.

      (skat. 132. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 2004. gada 23. septembris, C‑150/03 P Hectors/Parlaments, Krājums, I‑8691. lpp., ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumi, Krājums, I‑8694. lpp., 25. punkts.

      5.      Ievērojot, ka vispārpiemērojama tiesību akta pamatojumā var tikt vienīgi norādīta, pirmkārt, vispārējā situācija, kas izraisījusi
         tā pieņemšanu, un, otrkārt, vispārīgie mērķi, kurus ar to ir paredzēts sasniegt, un ka, ja šāds tiesību akts skaidri parāda
         pamata mērķi, kuru iestāde cenšas sasniegt, būtu pārmērīgi izvirzīt prasību norādīt specifisku pamatojumu attiecībā uz dažādām
         veiktām tehniskajām izvēlēm, Regulas Nr. 723/2004, ar ko groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Kopienu pārējo
         darbinieku nodarbināšanas kārtību, pamatojums, lai arī kodolīgs, tomēr ir pietiekams attiecībā uz jaunas līgumdarbinieku kategorijas
         izveidošanu atbilstoši Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 3.a un 3.b pantam.

      (skat. 139. un 141. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2007. gada 23. janvāris, F‑43/05 Chassagne/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 105. un 106. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 17.septembrī. # Prana Haus GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "PRANAHAUS" reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts. # Lieta T-226/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2008. gada 17. septembra spriedums – Prana Haus/ITSB (“PRANAHAUS”)
      (lieta T‑226/07)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “PRANAHAUS” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 31.–35. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2007. gada 18. aprīļa lēmumu lietā R 1611/2006‑1 attiecībā uz pieteikumu reģistrēt
                  vārdisku apzīmējumu “PRANAHAUS” kā Kopienas preču zīmi

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Prana Haus GmbH

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “PRANAHAUS” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9., 16. un 35. klasē, – reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 4839916

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Prana Haus GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.