title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2008. gada 9.septembrī. # Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) un Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC (C-120/06 P), Giorgio Fedon & Figli SpA un Fedon America, Inc. (C-121/06 P) pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisija. # Apelācija - Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Strīdu noregulēšanas institūcijas rekomendācijas un lēmumi - Strīdu noregulēšanas institūcijas secinājums par Kopienas banānu importa režīma nesaderību ar PTO noteikumiem - Amerikas Savienoto Valstu pretpasākumi papildu muitas nodevu formā, ko tās piemēro atsevišķu preču importam no dažādām dalībvalstīm - PTO atļauti pretpasākumi - Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības neesamība - Procesa ilgums Pirmās instances tiesā - Saprātīgs termiņš - Prasība par taisnīgu kompensāciju. # Apvienotās lietas C-120/06 P un C-121/06 P.

text:
      Apvienotās lietas C‑120/06 P un C‑121/06 P
      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) u.c.
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      un
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Strīdu noregulēšanas institūcijas rekomendācijas un lēmumi – Strīdu noregulēšanas institūcijas secinājums par Kopienas banānu importa režīma nesaderību ar PTO noteikumiem – Amerikas Savienoto Valstu pretpasākumi papildu muitas nodevu formā, ko tās piemēro atsevišķu preču importam no dažādām dalībvalstīm
         – PTO atļauti pretpasākumi – Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības neesamība – Procesa ilgums Pirmās instances tiesā – Saprātīgs termiņš – Prasība par taisnīgu kompensāciju

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Apelācija – Pamati – Nepietiekams vai pretrunīgs pamatojums – Pieņemamība
      (EKL 225. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa)
      2.        Starptautiskie līgumi – Kopienas līgumi
      3.        Starptautiskie līgumi – Līgums par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu
      4.        Ārpuslīgumiskā atbildība – Atbildība par tiesisku aktu
      (EKL 288. panta otrā daļa)
      5.        Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Īpašumtiesības – Tiesības brīvi veikt profesionālo darbību – Piemērojamība
      6.        Apelācija – Pamati – Sprieduma motīvi, kas satur Kopienu tiesību pārkāpumu – Rezolutīvā daļa, kas balstīta uz citiem tiesību
            pamatiem – Noraidīšana
      7.        Tiesvedība – Procesa ilgums Pirmās instances tiesā – Saprātīgs termiņš – Vērtēšanas kritēriji
      1.        Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tāds tiesību jautājums,
         kas var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā.

      Šajā sakarā Pirmās instances tiesas pienākumu pamatot savus nolēmumus nevar interpretēt tā, ka tai būtu pienākums detalizēti
         atbildēt uz katru prasītāja norādīto argumentu, it īpaši, ja tas nav pietiekami skaidrs un precīzs.

      Tāpat arī pienākums norādīt pamatojumu neliek Pirmās instances tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti
         visi lietas dalībnieku paustie argumenti. Pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām
         personām saprast, kādu iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz
         informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi.

      (sal. ar 90., 91. un 96. punktu)
      2.        Tāda līguma noteikumu sekas Kopienā, ko tā ir noslēgusi ar trešām valstīm, nevar noteikt, abstrahējoties no attiecīgo noteikumu
         starptautiskās izcelsmes. Atbilstoši starptautisko tiesību principiem Kopienu iestādes, kuru kompetencē ir apspriest un noslēgt
         šādu līgumu, var brīvi vienoties ar attiecīgajām trešām valstīm par sekām, kādas šī līguma noteikumiem jārada līgumslēdzēju
         pušu iekšējā tiesību sistēmā. Ja šis jautājums nav tieši reglamentēts minētajā līgumā, kompetentajām tiesām un it īpaši Tiesai
         atbilstoši savai kompetencei saskaņā ar Līgumu tas ir jārisina tādā pašā veidā kā jebkurš cits interpretācijas jautājums,
         kas attiecas uz attiecīgā līguma piemērošanu Kopienā, pamatojoties uz šī līguma jēgu, struktūru vai noteikumiem.

      Tādējādi Tiesai ir jānosaka, vai starptautiska līguma noteikumi piešķir Kopienas tiesību subjektiem tiesības atsaukties uz
         tiem tiesā, lai apstrīdētu Kopienu tiesību akta spēkā esamību.

      Tiesa var pārbaudīt atvasinātā Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā esamību, pamatojoties uz starptautisku līgumu, tikai tad,
         ja tā raksturs un sistēma to pieļauj un ja tostarp šīs tiesību normas no to satura viedokļa ir beznosacījuma un pietiekami
         precīzas.

      (sal. ar 108.–110. punktu)
      3.        PTO Strīdu noregulēšanas institūcijas (SNI) lēmumu, kurā tiek lemts vienīgi par PTO dalībvalsts rīcības saderību ar pienākumiem,
         ko šī valsts uzņēmusies PTO ietvaros, principā nevar fundamentāli nošķirt no materiālajām tiesību normām, kurās ir paredzēti
         šādi pienākumi un kuras ņemot vērā tiek veikta šāda pārbaude, vismaz tad, ja ir jānosaka, vai uz minēto normu vai lēmuma neievērošanu
         var vai nevar atsaukties Kopienu tiesā, lai pārbaudītu Kopienu iestāžu rīcības likumību.

      Ne lielākā mērā kā materiālās tiesību normas, kas ir iekļautas PTO līgumos, SNI rekomendācija vai lēmums, kurā tiek konstatēta
         minēto normu neievērošana, neatkarīgi no šādu rekomendāciju vai lēmumu konkrētas juridiskās piemērojamības nevar privātpersonām
         radīt tiesības uz tām atsaukties Kopienu tiesā, lai panāktu, ka tiek pārbaudīta Kopienu iestāžu rīcības likumība, neatkarīgi
         no tā, vai šī pārbaude ir jāveic, izskatot strīdu par tiesību akta atcelšanu vai lemjot par prasību par zaudējumu atlīdzību.

      Pirmkārt, PTO līgumu raksturs un tiem raksturīgā savstarpība un elastīgums saglabājas, tiklīdz ir pieņemts šāds lēmums vai
         rekomendācija un tiklīdz ir beidzies saprātīgs termiņš, kas ir noteikts to izpildei. Kopienu iestādes saglabā izvērtēšanas
         pilnvaras un pilnvaras risināt sarunas attiecībā pret saviem tirdzniecības partneriem saistībā ar iespēju veikt pasākumus,
         kuru mērķis ir izpildīt šos lēmumus vai rekomendācijas, un šādas pilnvaras ir jāsaglabā.

      Otrkārt, kā izriet no Vienošanās par noteikumiem un kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu, kas ir Līguma par PTO izveidošanu
         2. pielikums, 3. panta 2. punkta, SNI rekomendācijas un lēmumi nevar paplašināt vai sašaurināt tiesības un pienākumus, kas
         ir noteikti attiecīgajos līgumos. No tā izriet, ka SNI lēmums, ar kuru ir konstatēta šāda pienākuma neizpilde, nevar radīt
         tādas sekas, ka PTO līgumu dalībniekam ir pienākums atzīt privātpersonām tiesības, kādas tām nav saskaņā ar šiem līgumiem,
         nepastāvot šādam lēmumam.

      (sal. ar 120. un 128.–131. punktu)
      4.        Atzīstot, ka pastāv Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par to, ka tā tiesiski veikusi savu darbību likumdošanas jomā, Pirmās
         instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pašreiz Kopienu tiesībās nav atbildības režīma, kas ļauj ierosināt
         Kopienas atbildību par rīcību, kura attiecas uz tās likumdošanas kompetences jomu, situācijā, kurā uz iespējamu šādas rīcības
         neatbilstību PTO līgumiem nevar atsaukties Kopienu tiesā.

      Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka minētā rīcība ir jāuzskata par pozitīvu darbību, proti, piemēram, regulu pieņemšanu pēc PTO
         Strīdu noregulēšanas institūcijas (SNI) lēmuma pieņemšanas vai par bezdarbību, proti, atturēšanos pieņemt tiesību aktus, kas
         būtu piemēroti, lai nodrošinātu šī lēmuma pareizu izpildi. Kopienu iestāžu atturēšanās var tikt uzskatīta arī par Kopienas
         leģislatīvu funkciju, īpaši strīdos par atbildību.

      Tomēr Kopienu likumdevējam ir plašas izvērtēšanas pilnvaras, lai novērtētu, vai, pieņemot attiecīgo normatīvo aktu, tas, ka
         ir ņemtas vērā dažas nelabvēlīgas sekas, kam jārodas šīs pieņemšanas rezultātā, pamato to, ka ir paredzētas dažas zaudējumu
         atlīdzināšanas formas.

      Tāpat arī Kopienu normatīvs akts, kura piemērošanas rezultātā rodas tādu pamattiesību kā īpašumtiesību ierobežojumi un ierobežojumi
         brīvībai veikt profesionālo darbību, kas rada nesamērīgus un nepieņemamus draudus pašai minēto tiesību būtībai, ja attiecīgā
         gadījumā konkrēti nav paredzēta atbilstoša zaudējumu atlīdzība, lai izvairītos no minētajiem draudiem vai novērstu tos, varētu
         radīt Kopienu ārpuslīgumisko atbildību.

      (sal. ar 176., 178., 179., 181. un 184. punktu)
      5.        Uzņēmējs nevar atsaukties uz īpašumtiesībām attiecībā uz tirgus daļu, kas tam piederēja konkrētā brīdī, jo šāda tirgus daļa
         ir vienkārši tā brīža ekonomiskā situācija, kura ir pakļauta riskam, ka apstākļi mainīsies. Tāpat arī garantijas, ko sniedz
         īpašumtiesības vai vispārējais princips, kurš garantē brīvu profesionālās darbības veikšanu, nevar tikt attiecinātas uz parastu
         interešu vai komerciālu iespēju aizsardzību, kuru gadījuma raksturs ir raksturīgs pašai saimnieciskās darbības būtībai.

      Tādējādi uzņēmējam, kura darbība ir saistīta ar eksportu uz trešās valsts tirgiem, ir jāapzinās, ka tā ekonomisko stāvokli
         konkrētā brīdī var ietekmēt un mainīt dažādi apstākļi un ka viens no tiem ir arī iespēja, kas turklāt ir skaidri paredzēta
         un reglamentēta Vienošanās par noteikumiem un kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu, kas ir Līguma par PTO izveidošanu 2. pielikums,
         22. pantā, ka šāda trešā valsts veiks pasākumus koncesiju atcelšanai, ņemot vērā tās komercpartneru rīcību PTO ietvaros, un
         šajā nolūkā brīvi izvēlēsies, kā tas izriet no VSN 22. panta 3. punkta a) un f) apakšpunkta, preces, kurām piemērot minētos
         pasākumus.

      (sal. ar 185. un 186. punktu)
      6.        Ja Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojumā ir atklāts Kopienu tiesību pārkāpums, bet tā rezolutīvā daļa ir balstīta uz
         citu tiesisko pamatojumu, apelācijas sūdzība ir jānoraida.

      (sal. ar 187. punktu)
      7.        Gadījumā, ja nekas neliecina, ka tiesvedības ilgums ir ietekmējis strīda izšķiršanu, pamats, kas ir balstīts uz to, ka tiesvedībā
         Pirmās instances tiesā nav izpildītas prasības saistībā ar saprātīga termiņa ievērošanu, parasti nevar likt atcelt tās pieņemtu
         spriedumu.

      Turklāt tiesvedības ilguma Pirmās instances tiesā saprātīgais raksturs ir jāvērtē, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus
         un it īpaši ņemot vērā strīdā iesaistīto personu ieinteresētību, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu
         rīcību.

      (sal. ar 203. un 212. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2008. gada 9. septembrī (*)

      Apelācija – Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Strīdu noregulēšanas institūcijas rekomendācijas un lēmumi – Strīdu noregulēšanas institūcijas secinājums par Kopienas banānu importa režīma nesaderību ar PTO noteikumiem – Amerikas Savienoto Valstu pretpasākumi papildu muitas nodevu formā, ko tās piemēro atsevišķu preču importam no dažādām dalībvalstīm
         – PTO atļauti pretpasākumi – Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības neesamība – Procesa ilgums Pirmās instances tiesā – Saprātīgs termiņš – Prasība par taisnīgu kompensāciju

      Apvienotās lietas C‑120/06 P un C‑121/06 P
      par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      kas iesniegtas attiecīgi 2006. gada 24. un 27. februārī,
      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM), Montekio Madžore [Montecchio Maggiore] (Itālija),

      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC, iepriekš – Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies Inc. (FIAMM      Technologies), Īstheivena [East Haven], Delavēra (Amerikas Savienotās Valstis),

      ko pārstāv I. van Bēls [I. Van Bael], A. Čevēze [A. Cevese] un F. di Džanni [F. Di Gianni], advokāti,

      prasītājas,
      pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:
      Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv A. Vitro [A. Vitro], S. Markvarts [S. Marquardt] un A. de Gregorio Merino [A. De Gregorio      Merino], pārstāvji,

      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv P. J. Keipers [P. J. Kuijper], V. di Buči [V. Di Bucci], K. Brauns [C. Brown] un E. Rigīni [E. Righini], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētājas pirmajā instancē,
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais      Conesa] un M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē (C‑120/06 P),
      un
      Giorgio Fedon & Figli SpA, Valezella di Kadore [Vallesella di Cadore] (Itālija),

      Fedon America, Inc., Vilmingtona [Wilmington], Delavēra (Amerikas Savienotās Valstis),

      ko pārstāv I. van Bēls, A. Čevēze, F. di Džanni un R. Antonīmi [R. Antonimi], advokāti,

      prasītāji,
      pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:
      Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv A. Vitro, S. Markvarts un A. de Gregorio Merino, pārstāvji,

      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv P. J. Keipers, V. di Buči, K. Brauns un E. Rigīni, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētājas pirmajā instancē,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv M. Munjoss Peress, pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies apelācijā (C‑121/06 P).
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], Dž. Arestis [G. Arestis], U. Lehmuss [U. Lõhmus], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], J. Klučka [J. Klučka], E. Levits un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs J. Svēdenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 3. jūlija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 20. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar apelācijas sūdzībām, pirmkārt, FabbricaitalianaaccumulatorimotocarriMontecchio SpA un FabbricaitalianaaccumulatorimotocarriMontecchioTechnologies LLC (turpmāk tekstā abas kopā – “FIAMM”), kā arī, otrkārt, GiorgioFedon &Figli SpA un FedonAmerica, Inc. (turpmāk tekstā abas kopā – “Fedon”) attiecīgi lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑69/00 FIAMM un FIAMM Technologies/Padome un Komisija (Krājums, II‑5393. lpp.) (lieta C‑120/06 P) un Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedumu
         lietā T‑135/01 Fedon &Figli u.c./Padome un Komisija (lieta C‑121/06 P). Ar šiem spriedumiem (turpmāk tekstā attiecīgi – “spriedums lietā FIAMM” un “spriedums lietā Fedon” vai abi kopā – “pārsūdzētie spriedumi”) Pirmās instances tiesa noraidīja FIAMM un Fedon prasības atlīdzināt zaudējumus, kas tām nodarīti papildu muitas nodevas piemērošanas dēļ, kuru par to preču importu Amerikas
         Savienotajām Valstīm bija atļāvusi iekasēt Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Strīdu noregulēšanas institūcija (turpmāk
         tekstā – “SNI”) pēc tam, kad PTO bija konstatējusi Kopienas banānu importa režīma nesaderību ar līgumiem un memorandiem, kas
         pievienoti Līgumam par PTO izveidošanu.

      2        Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 8. augusta rīkojumu Spānijas Karalistei tika ļauts iestāties lietā Eiropas Savienības
         Padomes un Eiropas Kopienu Komisijas prasījumu atbalstam lietā C‑121/06 P.

      3        Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 12. aprīļa rīkojumu lieta C‑120/06 P un lieta C‑121/06 P tika apvienotas mutvārdu procesa
         un sprieduma taisīšanas vajadzībām.

       Atbilstošās tiesību normas
       PTO līgumi
      4        Ar 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto
         līgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.), Padome ir apstiprinājusi Līgumu
         par PTO izveidošanu, kā arī līgumus, kas ir šā līguma 1.–4. pielikumā (turpmāk tekstā – “PTO līgumi”).

      5        Vienošanās par noteikumiem un kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu (turpmāk tekstā – “VSN”), kas ir Līguma par PTO izveidošanu
         2. pielikums, 3. panta 2. un 7. punktā ir noteikts:

      “2.      PTO strīdus noregulēšanas sistēma ir daudzpusējās tirdzniecības sistēmas drošības un paredzamības nodrošināšanas centrālais
         elements. Dalībvalstis atzīst, ka tā kalpo, lai aizsargātu Dalībvalstu tiesības un pienākumus aptvertajos līgumos un izskaidrotu
         šo līgumu nosacījumus atbilstoši parastajiem starptautisko publisko tiesību iztulkošanas noteikumiem. SNI rekomendācijas un
         lēmumi nepalielina vai nesamazina tās tiesības un pienākumus, kas paredzēti aptvertajos līgumos.

      [..]
      7.      Pirms lietas ierosināšanas Dalībvalstij jāizvērtē, vai šāda lēmuma īstenošana un darbība šīs kārtības ietvaros tai būs izdevīga.
         Strīdu noregulēšanas mehānisma mērķis ir nodrošināt pozitīvu strīda atrisinājumu. Skaidri saprotams, ka visvairāk vēlams ir
         abām pusēm pieņemams strīdus atrisinājums saskaņā ar aptvertajiem līgumiem. Ja šāds vispārēji pieņemams atrisinājums nav panākts,
         primārais strīdu noregulēšanas mehānisma mērķis parasti ir nodrošināt attiecīgo pasākumu atcelšanu, ja tiek konstatēts, ka
         tie neatbilst kādam no aptvertā līguma nosacījumiem. Kompensācijas nosacījums tiek pielietots tikai tad, ja tūlītēja šāda
         pasākuma atcelšana nav iespējama, un tikai kā pagaidu pasākums līdz aptvertajam līgumam neatbilstošā pasākuma atcelšanai.
         Pēdējā atkāpšanās, kuru šis Līgums nodrošina Dalībvalstij, kas prasa strīda noregulēšanas kārtību, ir iespēja pārtraukt koncesiju
         piemērošanu vai citas saistības saskaņā ar aptvertajiem līgumiem diskriminējošā kārtā attiecībā pret citu Dalībvalsti pēc
         SNI pilnvarojuma šādu pasākumu veikšanai.”

      6        Saskaņā ar VSN 7. pantu komisijas, kas izveidotas pēc sūdzētājas puses lūguma, apstiprina faktus, kuri var palīdzēt SNI sagatavot
         rekomendācijas vai izdot lēmumus par jautājumiem, kas tai ir iesniegti izskatīšanai. Saskaņā ar VSN 12. panta 7. punktu, ja
         strīdus pusēm nav izdevies panākt savstarpēji apmierinošu risinājumu, komisija iesniedz savus secinājumus SNI rakstiska ziņojuma
         veidā.

      7        No VSN 16. panta 4. punkta izriet, ka 60 dienu laikā pēc komisijas ziņojuma izsūtīšanas Dalībvalstīm ziņojums tiek pieņemts
         SNI sanāksmē, ja vien strīdus puse nav formāli paziņojusi SNI par tās lēmumu pārsūdzēt vai SNI pēc konsensusa nav nolēmusi
         ziņojumu nepieņemt.

      8        VSN 17. pantā ir paredzēts, ka tiek izveidota pastāvīgā apelācijas institūcija, kas iztiesā komisijas lietu apelācijas sūdzības.
         Saskaņā ar minētā panta 6. punktu jebkura apelācijas sūdzība tiek ierobežota ar tiesību jautājumiem, kuri ir aptverti komisijas
         ziņojumā, un komisijas izstrādātajiem juridiskajiem skaidrojumiem. Kā izriet no šī paša panta 13. punkta, ziņojumā, kas jāpieņem
         apelācijas institūcijai, tā var apstiprināt, izmainīt vai anulēt komisijas juridiskos slēdzienus un secinājumus.

      9        VSN 17. panta 14. punktā ir noteikts:

      “SNI pieņem Apelācijas institūcijas ziņojumu, un strīdus puses to beznosacījumu kārtā akceptē, ja vien SNI 30 dienu laikā
         pēc šāda ziņojuma izsūtīšanas Dalībvalstīm ar konsesusu nav nolēmusi Apelācijas orgāna ziņojumu nepieņemt. [..]”

      10      Saskaņā ar VSN 19. panta 1. punktu:

      “Ja komisija vai Apelācijas institūcija secina, ka pasākums neatbilst aptvertajam līgumam, tā iesaka attiecīgajai Dalībvalstij
         panākt pasākuma savietojamību ar šo līgumu. Papildus šiem ieteikumiem komisija vai Apelācijas institūcija var ieteikt veidu,
         kādā attiecīgā Dalībvalsts varētu īstenot šos ieteikumus.”

      11      VSN 21. pantā ar nosaukumu SNI “Rekomendāciju un lēmumu īstenošanas uzraudzība” ir noteikts:

      “1.      Precīza SNI rekomendāciju un lēmumu ievērošana ir ārkārtīgi svarīga, lai nodrošinātu efektīvu strīdu atrisināšanu, kas ir
         ieguvums visām Dalībvalstīm.

      [..]
      3.      SNI sanāksmē, kas notiek 30 dienas pēc komisijas vai Apelācijas institūcijas ziņojuma pieņemšanas brīža, ieinteresētā Dalībvalsts
         informē SNI par tās nolūkiem SNI rekomendāciju un lēmumu īstenošanā. Ja nav iespējams tūlīt ievērot rekomendācijas un lēmumus,
         ieinteresētajai Dalībvalstij tiek noteikts saprātīgs termiņš, lai tos piemērotu. Saprātīgs termiņš ir:

      a)      ieinteresētās Dalībvalsts ierosinātais termiņš, [..] [ja] šādu termiņu ir apstiprināj[usi] SNI vai ja šāda apstiprinājuma
         nav,

      b)      termiņš, par kuru vienojušās abas strīdus puses [..]; vai ja šādas vienošanās nav,
      c)      termiņš, kuru noteikusi saistoša arbitrāža [..]
      [..].
      5.      Ja pastāv domstarpības par to, vai saskaņā ar rekomendācijām un lēmumiem piemērotie pasākumi atbilst aptvertajam līgumam,
         šāds strīds jāatrisina, izsekojot šai strīdus noregulēšanas kārtībai, kur [kad] vien iespējams griežoties [vēršoties] pie
         sākotnējā komisijas sastāva. [..]

      6.      SNI piekrīt pieņemto rekomendāciju un lēmumu īstenošanas uzraudzība. [..] Ja vien SNI citādi nenolemj, jautājums par rekomendāciju
         [vai] lēmumu īstenošanu tiek iekļauts SNI sanāksmes darba kārtībā sešus mēnešus pēc saprātīga termiņa noteikšanas brīža atbilstoši
         3. paragrāfam [punktam] un tas paliek SNI darba kārtībā, līdz kamēr jautājums ir atrisināts. [..]

      [..]”
      12      VSN 22. pantā ar nosaukumu “Kompensācija un koncesiju pārtraukšana” ir noteikts:

      “1.      Kompensācija un koncesiju vai citu saistību pārtraukšana ir pagaidu pasākumi, ko iespējams piemērot gadījumā, ja rekomendācijas
         un lēmumi netiek īstenoti saprātīgā termiņā. Tomēr primārais ir rekomendāciju īstenošana, lai padarītu pasākumu atbilstošu
         aptvertajiem līgumiem, nevis kompensācijas vai koncesiju pārtraukšana. Kompensācija ir brīvprātīga, un, ja tāda tiek piešķirta,
         tai jāatbilst aptvertajiem līgumiem.

      2.      Ja attiecīgā Dalībvalsts nav spējusi pielāgot pasākumu, kas ir uzskatāms par neatbilstošu aptvertajam līgumam, un tādējādi
         nav īstenojusi rekomendācijas un lēmumus saprātīgā laika periodā, kas noteikts atbilstoši 21. panta 3. paragrāfam [punktam],
         šādai Dalībvalstij pēc pieprasījuma jāuzsāk sarunas ar jebkuru no pusēm, kas iesaistījušās strīdus noregulēšanas procesos,
         ar nolūku noteikt abpusēji pieņemamas kompensācijas. Ja vienošanās par apmierinošu kompensāciju nav panākta 20 dienu laikā
         pēc saprātīga termiņa izbeigšanās, jebkura puse, kura ierosinājusi strīda noregulēšanas procesu, var pieprasīt SNI atļauju
         pārtraukt koncesiju vai citu saistību saskaņā ar aptvertajiem līgumiem piemērošanu attiecīgajai Dalībvalstij.

      3.      Apsverot kādu koncesiju vai citu saistību pārtraukšanu, sūdzētājai pusei jāpiemēro sekojoši principi un kārtība:
      a)      par vispārējo principu jāuzskata, ka sūdzētājai pusei vispirms jāmēģina pārtraukt koncesijas vai citas saistības attiecībā
         uz tādu pašu sektoru(‑iem) kā tas, kurā komisija vai Apelācijas institūcija ir konstatējuši pārkāpumu vai cita veida anulējumu
         vai kaitējumu;

      b)      ja šī puse uzskata, ka nav iespējams vai nav mērķtiecīgi pārtraukt koncesijas vai citas saistības attiecībā uz vienu un to
         pašu sektoru(‑iem), tā var pieprasīt koncesijas vai citu saistību pārtraukšanu citos sektoros saskaņā ar to pašu līgumu;

      c)      ja šī puse uzskata, ka nav iespējams vai nav mērķtiecīgi pārtraukt koncesijas vai citas saistības attiecībā uz citiem sektoriem
         saskaņā ar to pašu līgumu, un apstākļi ir pietiekoši nopietni, tā var pieprasīt koncesijas vai citu saistību pārtraukšanu
         saskaņā ar citu aptverto līgumu;

      [..]
      f)      šī paragrāfa [punkta] kontekstā jēdziens “sektors” nozīmē:
      i)      attiecībā uz precēm – visas preces;
      [..]
      [..].
      4.      Koncesiju vai citu saistību pārtraukšanas apjomam, ko atļāvis SNI, ir jābūt vienlīdzīgam ar anulējuma un kaitējuma apjomu.
      [..]
      6.      Ja rodas situācija, kas aprakstīta 2. paragrāfā [punktā], tad pēc attiecīga lūguma saņemšanas SNI dod atļauju pārtraukt koncesijas
         vai citas saistības 30 dienu laikā pēc saprātīga termiņa izbeigšanās, ja vien SNI pēc konsensusa nenolemj lūgumu noraidīt.
         Tomēr, ja attiecīgā Dalībvalsts iebilst pret ieteikto pārtraukšanas apjomu vai izvirza pretenzijas, ka nav tikuši ievēroti
         3. paragrāfā [punktā] norādītie principi un kārtība sūdzētājas puses pieprasījumā par koncesiju vai citu saistību pārtraukšanu
         [..], lieta jānodod arbitrāžai. [..] Koncesijas un citas saistības nevar tikt pārtrauktas arbitrāžas laikā.

      7.      [..]. SNI [..] pēc attiecīga lūguma dod atļauju pārtraukt koncesijas vai citas saistības, ja lūgums atbilst arbitra lēmumam,
         ja vien SNI ar [konsensusu] nenolemj lūgumu noraidīt.

      8.      Koncesiju vai citu saistību pārtraukšana notiek uz laiku un tiek piemērota tikai līdz brīdim, kad pasākums, kas atzīts par
         neatbilstošu aptvertajam līgumam, ir atcelts vai Dalībvalsts, kurai jāīsteno rekomendācijas un lēmumi, rod kompensācijas iespējas
         ieguvuma anulējumam vai kaitējumam, vai arī tiek panākts savstarpēji apmierinošs atrisinājums. Atbilstoši 21. panta 6. paragrāfam
         [punktam] SNI piekrīt pieņemto rekomendāciju un lēmumu īstenošanas uzraudzībai, ieskaitot tos gadījumus, kad tikusi sniegta
         kompensācija, pārtrauktas koncesijas vai citas saistības, bet rekomendācijas pasākuma pielāgošanai aptvertajiem līgumiem nav
         īstenotas.

      [..]”
       Kopienu tiesiskais regulējums par banānu tirgus kopīgo organizāciju un ar to saistītais strīds PTO
      13      1993. gada 13. februārī Padome pieņēma Regulu (EEK) Nr. 404/93 par banānu tirgus kopīgo organizāciju (OV L 47, 1. lpp.), kuras
         IV nodaļā par tirdzniecību ar trešām valstīm bija iekļauti preferences noteikumi attiecībā uz banāniem no dažām Āfrikas, Karību
         jūras un Klusā okeāna valstīm (turpmāk tekstā – “ĀKK valstis”), kas kopīgi parakstījušas Lomē 1989. gada 15. decembra Ceturto
         ĀKK un EEK konvenciju (OV 1991, L 229, 3. lpp.).

      14      Pēc sūdzībām, ko 1996. gada februārī iesniedza vairākas PTO dalībvalstis, to skaitā Amerikas Savienotās Valstis, attiecībā
         uz šo tirdzniecības režīmu tika īstenota strīdu noregulēšanas procedūra.

      15      Savā ziņojumā apelācijas institūcija ir konstatējusi, ka daži minētā tirdzniecības režīma elementi nav saderīgi ar saistībām,
         ko uzņēmusies Kopiena atbilstoši PTO līgumiem, un ieteica SNI aicināt Kopienu panākt šī režīma saderību ar tiem. Šo ziņojumu
         SNI pieņēma ar 1997. gada 25. septembra lēmumu (turpmāk tekstā – “SNI 1997. gada 25. septembra lēmums”).

      16      1997. gada 16. oktobrī Kopiena atbilstoši VSN 21. panta 3. punktam informēja SNI, ka tā pilnībā ievēros savas starptautiskās
         saistības.

      17      1999. gada 1. janvārī atbilstoši VSN 21. panta 3. punkta c) apakšpunktam ar arbitrāžas nolēmumu tika noteikts saprātīgs termiņš
         Kopienas pienākumu izpildei.

      18      Kā izriet no Padomes 1998. gada 20. jūlija Regulas (EK) Nr. 1637/98, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 404/93 (OV L 210, 28. lpp.),
         otrā apsvēruma, ar to tika grozīti noteikumi par banānu tirdzniecību ar trešām valstīm, ņemot vērā, ka ir “jāizpilda Kopienas
         starptautiskās saistības [PTO] un pret pārējām valstīm, kas parakstījušas Ceturto ĀKK‑EEK konvenciju, vienlaikus sasniedzot
         banānu tirgus kopējās organizācijas mērķus”.

      19      Komisijas 1998. gada 28. oktobra Regula (EK) Nr. 2362/98, ar ko paredz piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 404/93 attiecībā
         uz banānu importa režīmu Kopienā (OV L 293, 32. lpp.), bija piemērojama no 1999. gada 1. janvāra.

      20      Uzskatot, ka šādā veidā izveidotais jaunais Kopienas banānu importa režīms saglabāja iepriekšējā režīma nelikumīgos aspektus,
         neievērojot PTO līgumus un SNI 1997. gada 25. septembra lēmumu, Amerikas Savienotās Valstis 1999. gada 14. janvārī atbilstoši
         VSN 22. panta 2. punktam lūdza SNI atļauju pārtraukt piemērot Kopienai un tās dalībvalstīm tarifu koncesijas un citas saistības
         saskaņā ar 1994. gada Vispārīgo vienošanos par tarifiem un tirdzniecību (VVTT) un Vispārīgo pakalpojumu tirdzniecības līgumu
         (GATS) tirdzniecībai USD 520 miljonu apmērā.

      21      Tā kā Kopiena apstrīdēja šo summu un apgalvoja, ka netika ievēroti principi un procedūras, ko nosaka VSN 22. panta 3. punkts,
         SNI 1999. gada 29. janvārī nolēma iesniegt šo jautājumu arbitrāžai, pamatojoties uz VSN 22. panta 6. punktu.

      22      Ar 1999. gada 9. aprīļa lēmumu arbitri, pirmkārt, uzskatīja, ka vairākas jaunās Kopienas banānu importa režīma tiesību normas
         ir pretrunā PTO līgumu noteikumiem, un, otrkārt, noteica, ka ASV priekšrocības tiek atceltas vai samazinātas par USD 191,4 miljoniem
         gadā.

      23      1999. gada 19. aprīlī SNI atļāva Amerikas Savienotajām Valstīm piemērot muitas nodevas importam no Kopienas attiecībā uz ikgadējo
         tirdzniecības apjomu USD 191,4 miljonu apmērā.

      24      Tajā pašā dienā Amerikas Savienoto Valstu iestādes noteica, ka dažādām precēm ir piemērojamas importa muitas nodevas ad valorem ar 100 % likmi. Viena no šīm precēm, kuru izcelsmes valstis ir Austrija, Beļģija, Somija, Francija, Vācija, Grieķija, Īrija,
         Itālija, Luksemburga, Portugāle, Spānija, Zviedrija vai Apvienotā Karaliste, ir “svina skābes akumulatori, kas netiek izmantoti,
         lai iedarbinātu virzuļmotorus vai kā enerģijas galvenais avots elektriskajiem transporta līdzekļiem”, kā arī “kabatā nēsājamas
         lietas, kuru ārējā daļa ir veidota no plastmasas vai iestiprināta plastmasā”.

      25      Kopienas banānu importa režīmā jauni grozījumi tika izdarīti ar Padomes 2001. gada 29. janvāra Regulu (EK) Nr. 216/2001, ar
         ko groza Regulu Nr. 404/93 (OV L 31, 2. lpp.).

      26      Saskaņā ar Regulas Nr. 216/2001 pirmo līdz sesto apsvērumu:

      “(1)      Ir bijis daudz tiešu kontaktu ar piegādātāja zemēm un citām ieinteresētām pusēm, lai izšķirtu strīdus, kas radušies, piemērojot
         ar Regulu (EEK) Nr. 404/93 [..] izveidoto importa režīmu, un lai ņemtu vērā saskaņā ar [PTO] strīdu izšķiršanas sistēmas ietvaros
         izveidotās īpašās grupas secinājumus.

      (2)      Izanalizējot visas Komisijas piedāvātās iespējas, var secināt, ka, vidēji īsā laikā izveidojot importa sistēmu, kuras pamatā
         būtu atbilstīgas muitas nodokļa likmes piemērošana un tarifu atvieglojumu piemērošana importam no ĀKK [valstīm], tiktu sniegtas
         vislabākās garantijas, pirmkārt, tirgus kopējās organizācijas mērķu sasniegšanai attiecībā uz Kopienas ražošanu un pieprasījumu
         starp patērētājiem, otrkārt, starptautiskās tirdzniecības noteikumu ievērošanai un, treškārt, turpmāku strīdu novēršanai.

      (3)      Tomēr šāda sistēma jāievieš pēc tam, kad saskaņā ar PTO noteikto kārtību, jo īpaši [1994. gada VVTT] XXVIII pantu, noslēgtas
         sarunas ar Kopienas partneriem. [..].

      (4)      Līdz minētais režīms stājas spēkā, Kopienai būtu jāsaņem piegādes atbilstīgi vairākām tarifu kvotām, ko atver jebkuras izcelsmes
         importam un pārvalda atbilstīgi [SNI] ieteikumiem. [..]

      (5)      Ņemot vērā līgumsaistības pret ĀKK [valstīm] un vajadzību garantēt tām pienācīgus konkurences apstākļus, piemērojot šo valstu
         izcelsmes banānu importam tarifu atvieglojumus EUR 300 apjomā par tonnu, varētu saglabāt attiecīgās tirdzniecības plūsmas.
         Tas jo īpaši nozīmēs, ka šādam importam atbilstīgi [..] tarifu kvotām piemēros nodokļa nulles likmi.

      (6)      Komisija būtu jāpilnvaro sākt sarunas ar piegādātāja zemēm, kas ir būtiski ieinteresētas veikt piegādes Kopienas tirgum, lai
         mēģinātu sarunu ceļā piešķirt pirmās divas tarifu kvotas. [..]”

      27      2001. gada 11. aprīlī Amerikas Savienotās Valstis un Kopiena noslēdza vienošanās memorandu, kas nosaka “līdzekļus, kas var
         ļaut noregulēt ilgstošus strīdus par banānu importa režīmu” Kopienā. Šis memorands paredz, ka Kopiena apņemas “vēlākais līdz
         2006. gada 1. janvārim izveidot tikai tarifu režīmu banānu importam”. Šis dokuments nosaka pasākumus, ko Kopiena apņemas veikt
         pārejas periodā, kas beidzas 2006. gada 1. janvārī. Turpretī Amerikas Savienotās Valstis apņemas uz laiku pārtraukt papildu
         muitas nodevu piemērošanu, ko šai valstij bija atļauts piemērot Kopienas importam.

      28      Pēc tam, kad tika pieņemta Komisijas 2001. gada 7. maija Regula (EK) Nr. 896/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus
         Padomes Regulas (EEK) Nr. 404/93 piemērošanai attiecībā uz banānu importēšanas kārtību Kopienā (OV L 126, 6. lpp.), Amerikas
         Savienotās Valstis pārtrauca piemērot papildu muitas nodevas. Sākot ar 2001. gada 1. jūliju to nodevas Kopienā ražoto stacionāro
         akumulatoru un kabatā nēsājamu lietu importam atkal tika samazinātas līdz sākotnējai 3,5 % un 4,6 % likmei.

       Pirmās instances tiesā celtās prasības, tiesvedības norise tajā un pārsūdzētie spriedumi
       Prasības
      29      FIAMM veic darbību stacionāro akumulatoru sektorā un Fedon – briļļu maku un aksesuāru, kuri ietilpst kabatā nēsājamu lietu kategorijā, sektorā.

      30      Tā kā FIAMM un Fedon uzskata, ka Kopiena ir atbildīga par kaitējumu, kas tām nodarīts tāpēc, ka šīs preces ir vienas no tām, par kurām no 1999. gada
         19. aprīļa līdz 2001. gada 30. jūnijam Amerikas Savienoto Valstu iestādes bija noteikušas papildu muitas nodevu, tās Pirmās
         instances tiesā iesniedza prasību par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar EKL 235. panta un 288. panta otro daļas noteikumiem
         un ir vērsta pret Padomi un Komisiju.

      31      FIAMM un Fedon pamatā apgalvo, ka pastāv Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība tās iestāžu prettiesiskas rīcības dēļ. Kā izriet no sprieduma
         lietā FIAMM 69. un 92.–95. punkta, kā arī sprieduma lietā Fedon 63. un 85.–88. punkta, tās attiecībā uz minēto prettiesisko rīcību konkrēti ir norādījušas, ka, Padomei un Komisijai neveicot
         grozījumus Kopienu banānu importa režīmā termiņā, ko noteica SNI, lai šis režīms atbilstu saistībām, ko Kopiena uzņēmusies
         PTO līgumu ietvaros, nav ievērots pactasuntservanda princips, tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principi, to īpašuma un saimnieciskās iniciatīvas tiesības,
         kā arī labas pārvaldības princips.

      32      Pakārtoti FIAMM un Fedon atsaucas uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību pat tad, ja nepastāv tās iestāžu prettiesiska rīcība.

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā
      33      No sprieduma lietā FIAMM 48.–59. punkta un sprieduma lietā Fedon 48.–55. punkta izriet, ka tiesvedība Pirmās instances tiesā norisinājās šādi.

      34      FIAMM prasība tika iesniegta 2000. gada 23. martā (lieta T‑69/00). Spānijas Karalistei minētajā lietā tika ļauts iestāties ar 2000. gada
         11. septembra rīkojumu.

      35      Fedon prasība savukārt tika iesniegta 2001. gada 18. jūnijā (lieta T‑135/01).

      36      Pēc Komisijas pieteikuma, kas iesniegts atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 51. panta 1. punkta otrajai daļai, šīs
         abas lietas ar Pirmās instances tiesas 2002. gada 4. jūlija un 7. oktobra lēmumiem tika nodotas izskatīšanai palātai paplašinātā
         sastāvā, kurā ietilpst pieci tiesneši.

      37      Pēc tam, kad minētajās lietās sākotnēji izraudzītais tiesnesis referents bija beidzis pildīt amata pienākumus, 2002. gada
         13. decembrī tika iecelts jauns tiesnesis referents.

      38      Ar 2003. gada 3. februāra rīkojumu lieta, kurā tika taisīts spriedums lietā FIAMM, un lietas, kurās tika taisīti Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedumi lietā T‑151/00 Laboratoire du Bain/Padome un Komisija, kā arī lietā T‑301/00 Groupe Fremaux un Palais Royal/Padome un Komisija, tika apvienotas mutvārdu procesam. Tiesas sēde šajās lietās notika 2003. gada 11. martā.

      39      Ar 2004. gada 23. marta un 1. aprīļa lēmumiem Pirmās instances tiesa atkārtoti uzsāka mutvārdu procesu minētajās lietās un
         nodeva Pirmās instances tiesas virspalātai gan minētās lietas, gan apvienotās lietas, kurās ir taisīti Pirmās instances tiesas
         2005. gada 14. decembra spriedumi lietā T‑320/00 CD Cartondruck/Padome un Komisija, kā arī lietā T‑383/00 Beamglow/Parlaments u.c. (Krājums, II‑5459. lpp.), un spriedums lietā Fedon. Šīs sešas lietas ar 2004. gada 19. maija rīkojumu tika apvienotas mutvārdu procesam.

      40      Tiesas sēde notika 2004. gada 26. maijā.

       Pārsūdzētie spriedumi
      41      Ar pārsūdzētajiem spriedumiem Pirmās instances tiesa noraidīja FIAMM un Fedon prasības.

      42      Vispirms sprieduma lietā FIAMM 84.–150. punktā un sprieduma lietā Fedon 77.–143. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja šo prasītāju prasības par zaudējumu atlīdzību, jo tās bija pamatotas ar
         ārpuslīgumisko atbildību Kopienas iestāžu prettiesiskas rīcības dēļ.

      43      Sprieduma lietā FIAMM 100. punkts ir formulēts šādi:

      “Prasītājas norāda uz to, ka visi principi, ko atbildētājas nav ievērojušas, ir augstākas pakāpes principi, kas ir vērsti
         uz indivīdu aizsardzību. Pirms tika noteiktas ASV papildu [muitas] nodevas, PTO režīms tieši piešķīra prasītājām tiesības
         importēt to preces ASV, samaksājot importa nodevu, kuras sākotnējā samazinātā likme bija 3,5 %. Pieņemot, ka PTO līgumi nav
         uzskatāmi par tieši piemērojamiem, ir jāatzīst, ka SNI [1997. gada 25. septembra] lēmums, kurā Kopiena tika nosodīta un attiecībā
         uz kuru ievēroti visi nosacījumi, ko šajā sakarā noteica Kopienu judikatūra, ir tieši piemērojams.”

      44      Savukārt sprieduma lietā Fedon 93. punkts ir formulēts šādi:

      “Prasītājas norāda, ka pat tad, ja būtu jāuzskata, ka PTO līgumiem nav tiešas iedarbības, tiešā iedarbība savukārt būtu jāatzīst
         SNI [1997. gada 25. septembra] lēmumam, ar kuru Kopienai tika noteikts sods. Tiesa ir atzinusi savu kompetenci pārbaudīt Kopienu
         iestāžu darbības likumību, ja, kā tas ir šajā gadījumā, tās ir paredzējušas izpildīt īpašu pienākumu, kas ir noteikts atbilstoši
         VVTT.”

      45      Lemjot par to, vai var atsaukties uz PTO normām, Pirmās instances tiesa sprieduma lietā FIAMM 108.–115. punktā un sprieduma lietā Fedon 101.–108. punktā ir noteikusi:

      “108      [101] Pirms Kopienu iestāžu rīcības likumības pārbaudes ir [jāatrisina] jautājums – vai PTO līgumi piešķir Kopienas tiesību
         subjektiem tiesības atsaukties uz tiem tiesā, lai apstrīdētu Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā esamību gadījumā [..], kad
         SNI ir atzinusi, ka [gan šis] Kopienas pieņemtais tiesiskais regulējums, [gan arī Kopienas tiesiskais regulējums, kas pieņemts
         vēlāk, lai panāktu atbilstību attiecīgajām PTO noteikumiem,] neatbilst PTO noteikumiem [..].

      109      [102] Prasītājas šajā sakarā atsaucas uz principu pacta sunt servanda, kas ir ietverts vairākos tiesību noteikumos – kuri Kopienu iestādēm jāievēro, īstenojot savas pilnvaras – kā visas tiesiskās
         kārtības un jo īpaši starptautiskās tiesiskās kārtības pamatprincips (Tiesas 1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑162/96
         Racke, Recueil, I‑3655. lpp., 49. punkts).

      110      [103] Tomēr principa pacta sunt servanda neievērošanu šajā gadījumā atbildētājām iestādēm nevar pārmest, ņemot vērā to, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru PTO līgumi,
         ņemot vērā to dabu un sistēmu, principā nav to normu skaitā, attiecībā uz kurām Kopienu tiesa kontrolē Kopienu iestāžu rīcības
         likumību ([Tiesas 1999. gada 23. novembra] spriedums lietā [C‑149/96] Portugāle/Padome, [Recueil, I‑8395. lpp.,] 47. punkts; Tiesas 2001. gada 2. maija rīkojums lietā C‑307/99 OGT      Fruchthandelsgesellschaft, Recueil, I‑3159. lpp., 24. punkts; Tiesas 2002. gada 12. marta spriedums apvienotajās lietās C‑27/00 un C‑122/00 Omega      Air u.c., Recueil, I‑2569. lpp., 93. punkts; 2003. gada 9. janvāra spriedums lietā C‑76/00 P Petrotub un Republica, Recueil, I‑79. lpp., 53. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑93/02 P Biret      International/Padome, Recueil, I‑10497. lpp., 52. punkts).

      111      [104] Pirmkārt, Līgums par PTO izveidošanu ir pamatots ar abpusēju un savstarpēji izdevīgu vienošanos, kas to atšķir no līgumiem,
         ko noslēgusi Kopiena ar trešām valstīm un ar kuriem pienākumos izveidota zināma asimetrija. Taču netiek apstrīdēts, ka vairāki
         nozīmīgākie Kopienas tirdzniecības partneri neietver PTO līgumus to normu skaitā, [kuras ņemot vērā to tiesas pārbauda valsts
         tiesību normu likumību]. Tādējādi Kopienu iestāžu rīcības likumības kontrole attiecībā uz [šīm] normām riskē izraisīt nevienādu
         PTO noteikumu piemērošanu, atņemot Kopienu likumdevējām vai izpild[varas] iestādēm rīcības brīvību, kāda ir līdzīgām Kopienas
         tirdzniecības partneru iestādēm ([iepriekš minētais] spriedums lietā Portugāle/Padome, [..] 42.–46. punkts).

      112      [105] Otrkārt, ja tiesām tiktu uzlikts pienākums nepiemērot iekšējo tiesību normas, kuras ir pretrunā PTO līgumiem, līgumslēdzēju
         pušu likumdevējām un izpild[varas] iestādēm tiktu atņemta VSN 22. pantā paredzētā iespēja sarunu ceļā rast kaut vai pagaidu
         risinājumu, lai nonāktu pie savstarpēji pieņemamas kompensācijas ([iepriekš minētais] spriedums lietā Portugāle/Padome, [..]
         39. un 40. punkts).

      113      [106] No tā izriet, ka iespējamais PTO noteikumu pārkāpums no atbildētāju iestāžu puses principā nevar izraisīt Kopienas ārpuslīgumisko
         atbildību (Pirmās instances tiesas 2001. gada 20. marta spriedumi lietās: T‑18/99 Cordis/Komisija, Recueil, II‑913. lpp., 51. punkts; [T‑30/99] Bocchi Food Trade      International/Komisija, [Recueil, II‑943. lpp.,] 56. punkts, un T‑52/99 T. Port/Komisija, Recueil, II‑981. lpp., 51. punkts).

      114      [107] Tikai gadījumā, ja Kopiena ir vēlējusies izpildīt īpašu pienākumu, ko tā uzņēmusies PTO ietvaros, vai ja Kopienu tiesību
         akts skaidri atsaucas uz konkrētām PTO līgumu [..] normām, Pirmās instances tiesai ir jākontrolē atbildētāju iestāžu rīcības
         likumība saistībā ar PTO noteikumiem (skat. – attiecībā uz 1947. gada GATT – Tiesas 1989. gada 22. jūnija spriedumu lietā 70/87 Fediol/Komisija, Recueil, 1781. lpp., 19.–22. punkts, un [1991. gada 7. maija] spriedumu lietā [C‑69/89] Akajima/Padome, [Recueil, I‑2069. lpp.,] 31. punkts, kā arī – attiecībā uz PTO līgumiem – iepriekš minētos spriedumus lietā Portugāle/Padome, [..]
         49. punkts, un [..] lietā Biret      International/Padome, [..] 53. punkts).

      115      [108] Taču, pat ja pastāv SNI lēmums, kurā ir atzīts, ka dalībnieka veiktie pasākumi neatbilst PTO noteikumiem, neviens no
         šiem diviem izņēmumiem nav piemērojams šajā gadījumā.

      46      Pēc tam Pirmās instances tiesa norādīja iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka neviens no minētajiem izņēmumiem nevarēja tikt
         piemērots.

      47      Attiecībā uz izņēmumu, kas saistīts ar nodomu izpildīt īpašu pienākumu, ko dalībnieks uzņēmies PTO ietvaros, Pirmās instances
         tiesa sprieduma lietā FIAMM 116., 121., 122. un 125.–137. punktā un sprieduma lietā Fedon 109., 114., 115. un 118.–130. punktā ir atzinusi:

      “116      [109] Pēc SNI 1997. gada 25. septembra lēmuma, apņemoties ievērot PTO noteikumus, Kopiena nav vēlējusies uzņemties īpašu pienākumu
         PTO ietvaros, kas varētu attaisnot izņēmuma izdarīšanu no noteikuma, ka uz PTO noteikumiem nevar atsaukties Kopienu tiesā,
         un kas ļautu šai Kopienu tiesai veikt likumības pārbaudi pār Kopienu iestāžu rīcību attiecībā uz šiem noteikumiem.

      [..]
      121      [114] [..] VSN piedāvā PTO [dalībvalstij] vairākus veidus, kādos īstenojama SNI rekomendācija vai lēmums, [ar ko ir konstatēta
         pasākuma neatbilstība] PTO noteikumiem.

      122      [115] Ja nav iespējama tūlītēja neatbilstošu pasākumu novēršana, VSN 3. panta 7. punkts paredz iespēju piešķirt cietušajam
         dalībniekam kompensāciju vai atļaut tam pārtraukt koncesiju vai citu saistību piemērošanu pagaidu kārtībā līdz neatbilstošo
         pasākumu novēršanai (skat. [iepriekš minēto] spriedumu lietā Portugāle/Padome, [..] 37. punkts).

      [..]
      125      [118] Jebkurā gadījumā, pat pēc tāda termiņa beigām, kas noteikts, lai panāktu par neatbilstošiem atzīto pasākumu atbilstību
         PTO noteikumiem, un pēc atļaujas saņemšanas veikt kompensācijas vai koncesiju pārtraukšanas pasākumus un to veikšanas atbilstoši
         VSN 22. panta 6. punktam strīdus pušu sarunām joprojām ir liela loma.

      126      [119] Tādējādi VSN 22. panta 8. punkts skaidri nosaka – koncesiju vai citu saistību pārtraukšanai ir pagaidu raksturs un ierobežots
         ilgums “līdz brīdim, kad pasākums, kas atzīts par neatbilstošu attiecīgajam līgumam, ir atcelts vai dalībnieks, kuram jāīsteno
         rekomendācijas [vai] lēmumi, rod kompensācijas iespējas ieguvuma anulējumam vai samazinājumam, vai arī tiek panākts savstarpēji
         apmierinošs atrisinājums”.

      127      [120] Tā pati tiesību norma paredz arī, ka atbilstoši 21. panta 6. punktam SNI turpina kontrolēt pieņemto rekomendāciju vai
         lēmumu izpildi.

      128      [121] Ja pastāv strīds par to, vai pasākumi, kas veikti, lai izpildītu [SNI] rekomendācijas un lēmumus, ir [atbilstoši], VSN
         21. panta 5. punkts paredz, ka strīds ir noregulējams “atbilstoši pastāvošajiem strīdu noregulēšanas procesuālajiem noteikumiem”,
         kas ietver iespēju pusēm sarunu ceļā meklēt risinājumu.

      129      [122] Ne termiņa, ko SNI noteica Kopienai, lai panāktu tās banānu importa režīma atbilstību SNI 1997. gada 25. septembra lēmumam,
         beigas, ne arī 1999. gada 9. aprīļa lēmums, kurā SNI arbitri skaidri atzina, ka jaunie banānu importa noteikumi, ko satur
         Regulas Nr. 1637/98 un Nr. 2362/98, neatbilst VSN, pilnībā neietver visus strīdu noregulēšanas veidus, ko tie nosaka.

      130      [123] Šajā sakarā Kopienu tiesas kontrole pār atbildētāju iestāžu rīcības likumību saistībā ar PTO noteikumiem varētu padarīt
         trauslāku Kopienas sarunu partneru pozīciju, meklējot savstarpēji pieņemamu strīda risinājumu, kas atbilstu PTO noteikumiem.

      131      [124] Šādos apstākļos, ja tiesas iestādēm tiktu uzlikts pienākums nepiemērot iekšējo tiesību noteikumus, kas neatbilst PTO
         līgumiem, līgumslēdzēju pušu likumdevējām un izpild[varas] iestādēm tiktu atņemta iespēja, ko nosaka tostarp VSN 22. pants,
         sarunu rezultātā rast kaut vai pagaidu risinājumu ([iepriekš minētais] spriedums lietā Portugāle/Padome, [..] 40. punkts).

      132      [125] Līdz ar to prasītājas VSN 21. un 22. pantā nepamatoti saskata PTO [dalībvalsts] pienākumu noteiktajā termiņā izpildīt
         PTO iestāžu rekomendācijas un lēmumus, un tās nepamatoti apgalvo, ka SNI lēmumi ir izpildāmi, ja vien līgumslēdzējas puses
         vienbalsīgi pret to neiebilst.

      133      [126] Turklāt, no jauna grozot banānu importa režīmu ar tās Regulu Nr. 216/2001, Padome mēģināja rast kompromisu starp dažādiem
         atšķirīgiem mērķiem. Regulas Nr. 216/2001 preambulas 1. apsvērums nosaka: ir bijis daudz tiešu kontaktu, lai tostarp “ņemtu
         vērā komisijas secinājumus”, un tās 2. apsvērums nosaka: paredzētais jaunais importa režīms piedāvā vislabākās garantijas
         [gan] “[banānu TKO] mērķu īstenošanai attiecībā uz Kopienas ražošanu un pieprasījumu patērētāju vidū”, [gan] lai “ievērotu
         starptautiskos tirdzniecības noteikumus”.

      134      [127] Galu galā, atbildot uz Kopienas saistībām izveidot tikai tarifu režīmu banānu importam pirms 2006. gada 1. janvāra,
         [Amerikas Savienotās Valstis] ir piekritu[šas] saskaņā ar 2001. gada 11. aprīļa vienošanos uz laiku pārtraukt to papildu nodevu
         piemērošanu.

      135      [128] Tomēr Kopienu tiesas iejaukšanās, lai atlīdzinātu prasītājām nodarītos zaudējumus, kas šajā gadījumā izpaužas kā kontrole
         pār atbildētāju iestāžu rīcības likumību attiecībā uz PTO noteikumiem, var apdraudēt šādu rezultātu.

      136      [129] Šajā sakarā ir jāatzīmē – kā to skaidri pasvītroja [Amerikas Savienotās Valstis] – 2001. gada 11. aprīļa vienošanās
         kā tāda nav uzskatāma par savstarpēji panāktu risinājumu VSN 3. panta 6. punkta izpratnē un jautājums par SNI rekomendāciju
         un lēmumu izpildi no Kopienas puses [2001. gada 12. jūlijā, proti pēc šīs prasības celšanas,] joprojām bija iekļauts SNI sanāksmes
         darba kārtībā.

      137      [130] Līdz ar to atbildētājas iestādes, grozot apstrīdēto Kopienas banānu importa režīmu, nav vēlējušās izpildīt īpašus pienākumus,
         kas izriet no PTO noteikumiem, kuriem pēc SNI atzinuma minētais režīms neatbilst.”

      48      Pirmās instances tiesa ir noraidījusi jebkādu iespēju piemērot izņēmumu, kas pamatots ar skaidri izteiktu atsauci uz konkrētām
         PTO līgumu tiesību normām, sprieduma lietā FIAMM 142. punktā un sprieduma lietā Fedon 135. punktā konstatējot, ka “no dažādu regulu, kas groza banānu importa režīmu, preambulām neizriet, ka Kopienu likumdevējs
         atsaucas uz konkrētām PTO līgumu tiesību normām, kad tas vēlējies panākt šā režīma atbilstību šiem līgumiem”.

      49      Sprieduma lietā FIAMM 144. un 145. punktā, kā arī sprieduma lietā Fedon 137. un 138. punktā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka, “neskatoties uz SNI iejaukšanos, konstatējot neatbilstību,
         šajā gadījumā PTO noteikumi – ne īpašo pienākumu, ko Kopiena vēlējusies izpildīt, dēļ, ne arī skaidras atsauces uz konkrētajām
         tiesību normām dēļ – nav uzskatāmi par tādiem, attiecībā uz kuriem var tikt izvērtēta iestāžu rīcība[s likumība]” un ka “prasītājas
         prasības par atlīdzību vajadzībām nevar lietderīgi apgalvot, ka Padomei un Komisijai pārmestā rīcība ir pretēja PTO noteikumiem”.

      50      Sprieduma lietā FIAMM 146. punktā un sprieduma lietā Fedon 139. punktā norādot, ka “prasītāju iebildes par tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības [aizsardzības] principu pārkāpumu,
         īpašumtiesību un tiesību brīvi veikt profesionālo darbību neievērošanu un, visbeidzot, labas pārvaldības principa neievērošanu
         balstītas uz pieņēmumu, ka atbildētājām iestādēm pārmestā rīcība ir pretrunā PTO noteikumiem,” Pirmās instances tiesa minēto
         spriedumu 147. un 140. punktā no tā ir secinājusi, ka, “tā kā šie noteikumi nav to noteikumu skaitā, attiecībā uz kuriem Kopienu
         tiesa kontrolē Kopienu iestāžu rīcības likumību, šīs iebildes tāpat ir jānoraida”.

      51      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Pirmās instances tiesa sprieduma lietā FIAMM 149. punktā un sprieduma lietā Fedon 142. punktā ir konstatējusi, ka, “tā kā nevar konstatēt, ka atbildētājām iestādēm pārmestā rīcība ir nelikumīga, nav izpildīts
         viens no [trim] vienlaicīgi izpildāmajiem nosacījumiem Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības par tās iestāžu nelikumīgu rīcību
         izraisīšanai”. Līdz ar to tā noraidīja šo prasītāju prasības pirmo daļu.

      52      Attiecībā uz prasības daļu, kas ir pamatota ar Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības režīmu pat tad, ja nepastāv iestāžu prettiesiska
         rīcība, Pirmās instances tiesa vispirms ir apstiprinājusi šāda režīma esamību sprieduma lietā FIAMM 157.–160. punktā un sprieduma lietā Fedon 150.–153. punktā. Šajā sakarā tā ir izteikusies šādi:

      “157      [150] Ja – kā tas ir šajā gadījumā – rīcības nelikumība, kas piedēvēta Kopienu iestādēm, netiek konstatēta, no tā neizriet,
         ka uzņēmumi, kam kā saimnieciskās darbības subjektiem ir jāsedz nesamērīga daļa no izdevumiem, kas radušies tādēļ, ka tikusi
         ierobežota pieeja eksporta tirgum, nekādā gadījumā nevarētu saņemt atlīdzību, atsaucoties uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību
         (skat. šajā sakarā Tiesas 1987. gada 29. septembra spriedumu lietā 81/86 De Boer Buizen/Padome un Komisija, Recueil, 3677. lpp., 17. punkts).

      158      [151] EKL 288. panta otrā daļa uzliek Kopienai pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ko radījušas tās iestādes, atbilstoši “[vispārējiem]
         principiem, kas kopīgi visām dalībvalstu tiesību sistēmām”, līdz ar to neattiecinot šo principu piemērojamību tikai uz Kopienas
         ārpuslīgumiskās atbildības par minēto iestāžu nelikumīgo darbību sistēmu.

      159      [152] Tomēr valsts noteikumi par ārpuslīgumisko atbildību atļauj indivīdiem tiesas ceļā iegūt atlīdzību par noteiktiem zaudējumiem,
         kaut arī dažādā līmenī, īpašās jomās un atbilstoši dažādiem noteikumiem, pat ja zaudējumu nodarītājs nav rīkojies nelikumīgi.

      160      [153] Gadījumā, ja zaudējumi radušies Kopienu iestāžu rīcības dēļ, kuras nelikumīgums nav pierādīts, var iestāties Kopienas
         ārpuslīgumiskā atbildība, ja tiek izpildīti nosacījumi, kas attiecas uz patiesi pastāvošiem zaudējumiem, cēloņsakarību starp
         šiem zaudējumiem un Kopienu iestāžu rīcību, kā arī uz attiecīgo zaudējumu neparasto un īpašo raksturu (2000. gada 15. jūnija
         spriedums lietā [C‑237/98 P] Dorsch Consult/Padome un Komisija, [Recueil, I‑4549. lpp.,] [..] 19. punkts).”

      53      Pēc tam Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka prasītājām ir nodarīti šādi reāli un konkrēti zaudējumi.

      54      Turklāt tā ir atzinusi, ka pastāvēja tieša cēloņsakarība starp, pirmkārt, atbildētāju iestāžu rīcību jautājumā par banānu
         importu Kopienā un, otrkārt, zaudējumiem, kas šādā veidā nodarīti prasītājām.

      55      Visbeidzot, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka zaudējumi, kas bija radušies FIAMM un Fedon, nav neparasti, kā rezultātā tā noraidīja to prasības, jo tās bija pamatotas ar Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, nepastāvot
         tās iestāžu pretlikumīgai rīcībai.

      56      Lai nonāktu pie šī secinājuma, Pirmās instances tiesa sprieduma lietā FIAMM 205. un 207. punktā, kā arī sprieduma lietā Fedon 194. un 196. punktā ir atzinusi, ka:

      “205      [194] [..] ir jāatzīst, ka iespējamība, kāda ir šajā gadījumā – ka tarifu koncesijas tiks pārtrauktas, kuru paredz PTO līgumi,
         ir pastāvošās starptautiskās tirdzniecības sistēmas neatņemama sastāvdaļa. Līdz ar to šis pārbaudījums ir obligāti jāuzņemas
         jebkuram uzņēmējam, kas nolemj tirgot savas preces viena no PTO [dalībvalstīm] tirgū.

      [..]
      207      [196] Turklāt no VSN, kas ir starptautisks instruments, [attiecībā uz kuru tika veikti atbilstoši reklāmas pasākumi], lai
         nodrošinātu Kopienas uzņēmēju informētību, 22. panta 3. punkta b) un c) apakšpunkta izriet, ka dalībnieks, kas iesniedzis
         sūdzību PTO, var lūgt pārtraukt koncesijas vai citas saistības citās nozarēs nekā tā, kurā komisija vai apelācijas institūcija
         ir konstatējusi pārkāpumu no attiecīgā dalībnieka puses, – vai tas būtu atbilstoši tam pašam līgumam vai citam PTO līgumam.”

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedības norise Tiesā
      57      FIAMM lietā C‑120/06 P un Fedon lietā C‑121/06 P attiecīgi lūdz atcelt spriedumu lietā FIAMM un spriedumu lietā Fedon. Abas savu apelācijas sūdzību pamatojumam norāda divus pamatus.

      58      Pirmajā pamatā tās apgalvo, ka pārsūdzētajos spriedumos nav norādīts pamatojums un tie esot nepamatoti saistībā ar vienu no
         galvenajiem argumentiem, ar kuriem ir pamatotas to attiecīgās sūdzības par atbildību Kopienu iestāžu pretlikumīgas rīcības
         dēļ un kas ir balstīts uz SNI lēmumu tiešo iedarbību.

      59      Otrajā pamatā FIAMM un Fedon apgalvo, ka, secinot, ka tām radušies zaudējumi nav neparasti, un tāpēc noraidot to prasību par zaudējumu atlīdzību, kas
         pamatota ar atbildības režīmu, kurš ir piemērojams, ja nepastāv Kopienu iestāžu pretlikumīga rīcība, Pirmās instances tiesa
         ir norādījusi nepietiekami pamatotu un neloģisku argumentāciju, kas ir pretrunā pastāvīgajai judikatūrai šajā jomā.

      60      Turklāt abu prasītāju prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        lemt pēc būtības, atzīstot tām tiesības uz tādu zaudējumu atlīdzību, par ko ir atbildīgas atbildētājas sakarā ar nelikumīgu
         vai likumīgu darbību;

      –        katrā ziņā piespriest atbildētājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan apelācijas tiesvedībā, gan pirmās instances tiesvedībā.
      61      Pakārtoti, FIAMM un Fedon lūdz Tiesu tām piešķirt taisnīgu zaudējumu atlīdzību par nesaprātīgu procesa ilgumu Pirmās instances tiesā un pieņemt citus
         pasākumus un noteikumus, kas būtu vajadzīgi taisnīguma panākšanai.

      62      Padome lūdz Tiesu:

      –        aizstāt dažas Pirmās instances tiesas norādītā pamatojuma daļas vai daļēji atcelt pārsūdzētos spriedumus, atzīstot, ka Kopienas
         ārpuslīgumiskā atbildība neiestājas, ja nepastāv prettiesiskums tiesību aktu nepieņemšanas dēļ, vai – pakārtoti – atzīstot,
         ka nepastāv šādu atbildību veidojoši apstākļi;

      –        apelācijas sūdzības noraidīt kā nepamatotas;
      –        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      63      Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        apelācijas sūdzības noraidīt, vajadzības gadījumā grozot pārsūdzēto spriedumu pamatojumu;
      –        pakārtoti, noraidīt pirmajā instancē iesniegtās prasības par zaudējumu atlīdzību;
      –        pakārtoti tam, nodot lietas Pirmās instances tiesai, lai tiktu atkārtoti uzsākta tiesvedība un lai tiktu aprēķināti atlīdzināmie
         zaudējumi atbilstoši Tiesas Statūtu 61. pantam;

      –        piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      64      Gan lietā C‑120/06 P, kurā Spānijas Karaliste bija iesniegusi atbildes rakstu kā lietas dalībniece tiesvedībā Pirmās instances
         tiesā, gan lietā C‑121/06, kurā tā bija persona, kas iestājusies lietā Tiesā, Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        apelācijas sūdzību noraidīt tiktāl, ciktāl tā attiecas uz atbildību atbildētāju iestāžu prettiesiska tiesību akta dēļ;
      –        daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu un konstatēt, ka nepastāv atbildība tiesiska tiesību akta dēļ Kopienu tiesību sistēmā,
         vai, pakārtoti, noraidīt apelācijas sūdzību, jo tā attiecas uz atbildētāju iestāžu atbildību tiesiska tiesību akta dēļ, vai,
         pakārtoti tam, noraidīt prasītāju iesniegto prasību par zaudējumu atlīdzību tiesiska tiesību akta dēļ;

      –        atzīt par nepieņemamu prasību par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar nesaprātīgu procesa ilgumu Pirmās instances tiesā;
      –        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      65      Pēc tam, kad Padome un Komisija bija iesniegušas savus atbildes rakstus lietā C‑120/06 P un lietā C‑121/06 P un Spānijas Karaliste
         bija iesniegusi savu atbildes rakstu lietā C‑120/06 P, FIAMM un Fedon pēc to lūguma tika piešķirtas tiesības iesniegt repliku saskaņā ar Tiesas Reglamenta 117. panta 1. punktu.

      66      Lietā C‑120/06 P FIAMM Tiesas kancelejai pa faksu nosūtīja savus replikas un atbildes rakstus uz Padomes iesniegto pretapelācijas sūdzību termiņos,
         kas attiecīgi paredzēti minētā Reglamenta 117. panta 1. un 2. punktā. Šo rakstu oriģināli tomēr Tiesas kancelejā netika iesniegti
         šī paša Reglamenta 37. panta 6. punktā paredzētajā desmit dienu termiņā. Līdz ar to šie raksti, kā arī to oriģināli, kas kancelejā
         tika saņemti novēloti, netika iekļauti pie procesuālajiem dokumentiem un tika atdoti atpakaļ FIAMM.

      67      Lietā C‑121/06 P Fedon neiesniedza ne replikas rakstu, ne atbildes rakstu uz Padomes pretapelācijas sūdzību. Fedon un Komisija turklāt iesniedza apsvērumus par Spānijas Karalistes iestāšanās rakstu.

       Par pamata apelācijas sūdzību pirmo pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      68      Izvirzot pirmo pamatu, FIAMM un Fedon apgalvo, ka pārsūdzētajos spriedumos nav norādīts pamatojums attiecībā uz vienu no galvenajiem argumentiem, kas ir norādīts,
         lai pamatotu to attiecīgās prasības par atbildību par Kopienas prettiesisku rīcību.

      69      Kā jau Pirmās instances tiesa ir norādījusi sprieduma lietā FIAMM 100. punktā un sprieduma lietā Fedon 93. punktā, tās gan rakstveida procesa laikā, gan tiesas sēdē uzstāja, ka SNI 1997. gada 25. septembra lēmumam, ar kuru Kopiena
         tiek saukta pie atbildības, piemīt īpaša juridiska iedarbība. Tādējādi tās ir norādījušas, ka tas, ka pastāv šāds lēmums,
         papildus divu veidu izņēmumiem, kas jau ir nostiprināti ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Fediol/Komisija un lietā Nakajima/Padome, veido trešo gadījumu, kurā būtu jāļauj Kopienu tiesā atsaukties uz PTO līgumu pārkāpumu, kuru ir izdarījušas Kopienu
         iestādes, it īpaši tikai lai iegūtu zaudējumu atlīdzību.

      70      Pirmās instances tiesas paustajiem apsvērumiem un atsaucei vien uz iepriekšējo judikatūru, kas ir iekļauta sprieduma lietā
         FIAMM 110.–112. punktā un sprieduma lietā Fedon 103.–105. punktā, šajā sakarā neesot nozīmes, jo minētā judikatūra attiecas uz atšķirīgu jautājumu, proti, šajā gadījumā
         uz to, vai uz PTO līgumos iekļautu materiālo tiesību normu var atsaukties, lai kontrolētu Kopienu tiesisko regulējumu likumību
         un attiecīgā gadījumā šādus tiesiskos regulējumus atzītu par nepiemērojamiem.

      71      Kā izrietot no sprieduma lietā FIAMM 114. un 115. punkta, kā arī sprieduma lietā Fedon 107. un 108. punkta, Pirmās instances tiesa SNI 1997. gada 25. septembra lēmumu ir ņēmusi vērā tikai tādā nolūkā, lai noskaidrotu,
         vai, ņemot vērā tā esamību, šajā gadījumā varēja piemērot vienu no diviem šobrīd judikatūrā nostiprinātajiem izņēmumiem, kas
         ir piemērojami gadījumā, ja PTO līgumiem nav tiešas iedarbības.

      72      Tādējādi Pirmās instances tiesa neesot pienācīgi ņēmusi vērā FIAMM un Fedon argumentāciju, kas pamatota ar to, ka pēc saprātīga termiņa beigām, kas bija noteikts, lai izpildītu SNI 1997. gada 25. septembra
         lēmumu, Kopienai bija atlikušas tikai divas iespējas, proti, izpildīt vai neizpildīt šo lēmumu. Līdz ar to SNI strīdu noregulēšanas
         sistēmas elastīgums, kas ļauj strīda pusēm meklēt risinājumus sarunu ceļā un ar ko esot pamatota judikatūra, kura minēta sprieduma
         lietā FIAMM 112. punktā un sprieduma lietā Fedon 105. punktā, kurā ir atzīts, ka nav iespējams veikt Kopienu tiesiskā regulējuma likumības kontroli attiecībā uz PTO līgumiem,
         šajā gadījumā nepastāv. Šajos apstākļos nekas neliedzot SNI lēmumam atzīt tiešu iedarbību.

      73      Turklāt, konstatējot pretlikumību, proti, tikai konstatējot SNI 1997. gada 25. septembra lēmuma neievērošanu noteiktajā termiņā,
         neesot vajadzības pēc būtības pārbaudīt attiecīgo Kopienas pasākumu, un līdz ar to šāda konstatācija nevarot ietekmēt veidu,
         kādā Kopiena nolemj izbeigt šo pretlikumību, jo ir iespējami jebkādi risinājumi, ja vien tie ir atbilstoši PTO līgumiem un
         tos pieņem pretējā puse.

      74      Pirmās instances tiesa nav pienācīgi ņēmusi vērā FIAMM un Fedon argumentāciju, saskaņā ar kuru atšķirībā no prasības atcelt tiesību aktu vai lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai novērtētu
         spēkā esamību, prasības par zaudējumu atlīdzību rezultātā attiecīgais Kopienu tiesību akts nevar tikt atcelts vai padarīts
         par nepiemērojamu, un līdz ar to nevar arī tikt liegta iespēja PTO līgumu līgumslēdzējām iestādēm rast risinājumus sarunu
         ceļā. Šī argumentācija vēl jo vairāk ir jāņem vērā tāpēc, ka šajā gadījumā prasība par zaudējumu atlīdzību tika izskatīta
         pēc strīda atrisināšanas.

      75      Šie paši apsvērumi pamatojot to, ka tika noraidīts sprieduma lietā FIAMM 11. punktā un sprieduma lietā Fedon 104. punktā minētais arguments, kas ir pamatots ar to, ka PTO līgumi ir balstīti uz savstarpību un savstarpējām priekšrocībām.

      76      Padome, savukārt, uzskata, ka Pirmās instances tiesa vienlaikus ir izskatījusi iespēju atsaukties uz PTO normām un SNI 1997. gada
         25. septembra lēmumu, kā tas izrietot no sprieduma lietā FIAMM 129. punkta un sprieduma lietā Fedon 122. punkta.

      77      Pārsūdzētie spriedumi turklāt esot atbilstoši judikatūrai, saskaņā ar kuru PTO līgumi principā nav pieskaitāmi normām, kuras
         ņemot vērā Tiesa kontrolē Kopienu iestāžu tiesību aktus, un Pirmās instances tiesa ir pareizi atzinusi, ka neviens no abiem
         pieļaujamajiem izņēmumiem no šī principa nav piemērojams šajā gadījumā.

      78      Tā kā PTO līgumu mērķis nav piešķirt privātpersonām tiesības, iespējams minēto līgumu pārkāpums vēl jo vairāk nevar izraisīt
         Kopienas atbildību, jo pretējā gadījumā netiktu ievērota rīcības brīvība, kas ir piešķirta PTO dalībvalstīm, lai izpildītu
         SNI lēmumu vai neizpildītu to.

      79      Padome turklāt uzskata, ka prasītājas ir mākslīgi nošķīrušas juridiskās sekas, ko rada SNI lēmums, un tās, ko rada materiālo
         tiesību normas, kuru pārkāpums ir konstatēts šajā lēmumā. Šāds lēmums, izskatot prasību par zaudējumu atlīdzību, varētu tikt
         ņemts vērā tikai tad, ja iepriekš būtu konstatēta minēto materiālo tiesību normu tiešā iedarbība.

      80      Komisija uzskata, ka iespēju tieši atsaukties uz SNI lēmumu FIAMM un Fedon pirmajā instancē nekādā veidā nav minējušas kā īpašu un autonomu teoriju, kas ļautu pierādīt Kopienas rīcības prettiesiskumu,
         ne arī savu argumentāciju koncentrējušas uz šo jautājumu. Tās būtībā pauda klasisku argumentāciju, lai pierādītu, ka tas,
         ka Kopienu tiesiskais regulējums netika pielāgots, lai izpildītu PTO līgumus pēc SNI 1997. gada 25. septembra lēmuma pieņemšanas,
         bija augstāka spēka tiesību normu pārkāpums.

      81      Tikai pakārtoti FIAMM un Fedon bija apgalvojušas, nekādā citādā veidā nepapildinot un nepamatojot šo apgalvojumu, ka tad, ja pieņem, ka PTO līgumi nav tieši
         piemērojami, tiešā iedarbība būtu jāatzīst SNI 1997. gada 25. septembra lēmumam.

      82      Pirmās instances tiesa, kam turklāt neesot pienākuma lemt par katru prasītāju argumentu, pienācīgi esot ņēmusi vērā FIAMM un Fedon argumentāciju, sprieduma lietā FIAMM 108.–150. punktā un sprieduma lietā Fedon 101.–143. punktā galvenokārt koncentrējoties uz Kopienu iestāžu rīcības pārbaudi, sprieduma lietā FIAMM 108. un 144. punktā un sprieduma lietā Fedon 101. un 137. punktā tomēr atsaucoties arī uz SNI 1997. gada 25. septembra lēmuma sekām. Ņemot vērā pārsūdzēto spriedumu pamatojumu,
         kaut arī tas nav pausts tieši, FIAMM un Fedon turklāt varot saprast iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa atzina, ka iestāžu rīcības pretlikumība nebija pierādīta
         pat pēc SNI lēmuma pieņemšanas.

      83      Ja Tiesai tomēr būtu jāatzīst, ka pārsūdzēto spriedumu pamatojums ir nepietiekams, būtu lietderīgi apstiprināt to rezolutīvo
         daļu, papildinot šo pamatojumu.

      84      To, vai uz PTO līgumiem var atsaukties privātpersonas, kam ir nodarīts kaitējums, lai apšaubītu Kopienu tiesiskā regulējuma
         spēkā esamību, gadījumā, ja SNI lēmumā ir konstatēta šī tiesiskā regulējuma nesaderība ar minētajiem līgumiem un ja ir beidzies
         saprātīgs termiņš, kas noteikts, lai izpildītu šo lēmumu, Tiesa ir noliegusi 2005. gada 1. marta spriedumā lietā C‑377/02
         VanParys (Krājums, I‑1465. lpp.).

      85      Šajā sakarā nav nekādas nozīmes nošķirt Kopienas rīcības likumības kontroli nolūkā tiesību aktu atzīt par spēkā neesošu vai
         šādu kontroli nolūkā iegūt zaudējumu atlīdzību. Turklāt, ja tiktu nodrošināta zaudējumu atlīdzība nozarei, kuru ir skāruši
         koncesiju darbības pārtraukšanas pasākumi, kas atbilst PTO līgumiem, tas traucētu atjaunot koncesiju līdzsvaru, ko šie pasākumi
         sekmē, un līdz ar to tas traucētu arī nodrošināt savstarpību.

      86      Spānijas Karaliste arī uzskata, ka pārsūdzētajos spriedumos ir izpildīts pienākums norādīt pamatojumu. Pirmās instances tiesa
         sprieduma lietā FIAMM 100. punktā un sprieduma lietā Fedon 93. punktā ir minējusi FIAMM un Fedon tēzi par SNI lēmuma tiešo iedarbību un sprieduma lietā FIAMM 116.–150. punktā, kā arī sprieduma lietā Fedon 109.–143. punktā tā ir noraidījusi šo tēzi, izskatot jautājumu par to, vai šāda lēmuma pastāvēšana dod tiesības Kopienu tiesai
         kontrolēt Kopienu iestāžu rīcības likumību attiecībā uz PTO noteikumiem.

      87      Turklāt Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka šajā gadījumā nav iespējams veikt
         šādu kontroli. Kopienai radītais risks, ka pret to var tikt celtas prasības, lai to sauktu pie atbildības, varot vājināt tās
         nostāju un likt tai neparedzēt iespēju izmantot visas strīdu noregulēšanas procesa iespējas, to skaitā iespēju, ka pretējā
         puse varētu veikt pretpasākumus, un vēlāku risinājuma meklēšanu.

      88      Turklāt juridiski nekas neļaujot veikt nošķiršanu atkarībā no tā, vai Kopienas rīcības likumības kontrole tiek veikta nolūkā
         atcelt tiesību aktu vai nolūkā iegūt zaudējumu atlīdzību, jo šādas kontroles kritēriji ir nemainīgi un nevar būt atkarīgi
         no zaudējumu esamības vai neesamības vai no brīža, kad tiek apgalvots, ka minētie zaudējumi ir radušies.

       Tiesas vērtējums
      89      Vispirms ir jānorāda, kā to dara ģenerāladvokāts secinājumu 20. punktā, ka, lai arī pirmā apelācijas sūdzības pamata mērķis
         saskaņā ar tā nosaukumu ir vērst uzmanību uz to, ka pārsūdzētajos spriedumos nav norādīts pamatojums, izskatot apelācijas
         sūdzības pieteikumus, atklājas, ka tajās ir iekļauti arī iebildumi pēc būtības attiecībā uz risinājumu, kāds ir noteikts minētajos
         spriedumos, uz kuriem turklāt ir koncentrētas galvenās diskusijas starp lietas dalībniecēm gan rakstveida procesa laikā, gan
         tiesas sēdē. Tādējādi, vai, lai lemtu par pirmo pamatu, ir jānošķir šī pamata divas daļas, pirmā no kurām ir pamatota ar to,
         ka pārsūdzētajos spriedumos nav norādīts pamatojums, un otrā – ar kļūdu tiesību piemērošanā, ko ir pieļāvusi Pirmās instances
         tiesa attiecībā uz nosacījumiem, ar kādiem Kopiena var tikt saukta pie atbildības par tās iestāžu prettiesisku rīcību.

       Par pamata pirmo daļu
      90      Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tāds tiesību jautājums,
         kas var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā (skat. it īpaši 2007. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑404/04 P TechnischeGlaswerkeIlmenau/Komisija, 90. punkts).

      91      Šajā sakarā tomēr, pirmkārt, ir jāatgādina, kā Tiesa to ir atkārtoti atzinusi, ka Pirmās instances tiesas pienākumu pamatot
         savus nolēmumus nevar interpretēt tā, ka tai būtu pienākums detalizēti atbildēt uz katru prasītāja norādīto argumentu, it
         īpaši, ja tas nav pietiekami skaidrs un precīzs (skat. it īpaši 2001. gada 6. marta spriedumu lietā C‑274/99 P Connolly/Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 121. punkts; 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑197/99 P Beļģija/Komisija, Recueil, I‑8461. lpp., 81. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, 90. punkts).

      92      Izskatot FIAMM un Fedon iesniegtos prasības pieteikumus Pirmās instances tiesā, vispirms atklājās, ka apgalvojums par iespējamo SNI 1997. gada 25. septembra
         lēmuma tiešo iedarbību nav iekļauts nevienā šo prasības pieteikumu daļā, kuras mērķis būtu pierādīt, ka pastāv PTO līgumu
         pārkāpums, ko ir pieļāvusi Kopiena, vai iespēja uz to atsaukties. Šis apgalvojums ir iekļauts prasības pieteikumu daļā, kuras
         mērķis ir pierādīt, ka augstāka spēka tiesību normas, uz kuru pārkāpumu tiek norādīts un pie kurām pieder princips pactasuntservanda un PTO līgumi, ir “paredzētas, lai aizsargātu privātpersonas”, līdz ar to šajā sakarā esot izpildīts viens no nosacījumiem,
         kādiem judikatūrā ir pakļauta iespēja apšaubīt Kopienas atbildību par tās iestāžu prettiesisku rīcību.

      93      Turklāt šis apgalvojums iepriekš minētajā kontekstā ir izteikts tikai pavisam subsidiāri, jo FIAMM un Fedon tikai norādīja, ka tad, ja tiešo iedarbību un no tās izrietošo privātpersonas aizsargājošas normas raksturu nevar atzīt PTO
         līgumiem, tas būtu jāatzīst attiecībā uz SNI lēmumiem.

      94      Visbeidzot, minētais apgalvojums, kas attiecībā uz FIAMM ir iekļauts divos no 177 prasības pieteikuma punktiem un attiecībā uz Fedon – vienā zemsvītras piezīmē, ne minētajos prasības pieteikumos, ne arī vēlāk iesniegtajos FIAMM un Fedon replikas rakstos nekādā veidā nav īpaši analizēts, ne arī saistībā ar to ir pausta īpaša argumentācija, kuras mērķis būtu
         to pamatot.

      95      No iepriekš izklāstītā izriet, ka pretēji tam, ko FIAMM un Fedon apgalvo, paužot ļoti specifiskus argumentus, kurus tās ir veltījušas šim jautājumam savās apelācijas sūdzībās, it kā aicinot
         pārbaudīt pārsūdzēto spriedumu pamatojumu, savos prasības pieteikumos Pirmās instances tiesā tās nekādā veidā nav skaidri
         un precīzi norādījušas, kā tas būtu bijis nepieciešams, ka iespējamā SNI lēmumu tiešā iedarbība pamatojot to, ka lēmumu neievērošana
         tiek atzīta par jaunu trešo izņēmumu no principa, ka uz PTO līgumiem nevar atsaukties, lai pārbaudītu Kopienu atvasināto tiesību
         aktu likumību. Kā izriet no Fedon prasības pieteikuma un FIAMM replikas raksta, šīs prasītājas savukārt ir skaidri atsaukušās uz vienu no diviem izņēmumiem, kas tradicionāli ir pieļauti
         šai iespējas atsaukties uz kādu tiesību aktu neesamībai, uzsverot, ka Kopiena šajā gadījumā ir norādījusi, ka tā bija paredzējusi
         izpildīt īpašu pienākumu, kuru tā uzņēmusies atbilstoši VVTT.

      96      Otrkārt, ir jāatgādina arī tas, ka pienākums norādīt pamatojumu neliek Pirmās instances tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši
         un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, un pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu,
         ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un
         Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (skat. it īpaši 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās
         lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 372. punkts, un 2007. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑167/06 P Komninou u.c./Komisija, 22. punkts).

      97      No sprieduma lietā FIAMM 108. punkta un sprieduma lietā Fedon 101. punkta vispirms izriet, ka Pirmās instances tiesa šajā gadījumā ir paredzējusi atrisināt jautājumu par to, vai PTO līgumi,
         to skaitā VSN un tā noteikumi, kas attiecas uz SNI lēmumu izpildi, piešķir privātpersonām tiesības atsaukties uz tiem tiesā,
         lai apstrīdētu Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā esamību “gadījumā, kad SNI ir atzinusi, ka [gan šis] Kopienas pieņemtais
         tiesiskais regulējums, [gan arī Kopienas tiesiskais regulējums, kas pieņemts vēlāk, lai panāktu atbilstību attiecīgajām PTO
         noteikumiem], neatbilst PTO noteikumiem”.

      98      Pēc tam, atsaucoties arī uz tā saucamajiem “PTO līgumiem”, Pirmās instances tiesa sprieduma lietā FIAMM 100.–112. punktā un sprieduma lietā Fedon 103.–105. punktā ir precizējusi, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru un tās norādīto iemeslu dēļ minētie līgumi principā nav
         pieskaitāmi normām, kuras ņemot vērā Kopienu tiesa pārbauda Kopienu iestāžu rīcības likumību.

      99      Visbeidzot, ir jānorāda, ka pārsūdzētajos spriedumos faktiski ir norādīti svarīgi argumenti par juridisko piemērojamību, kas
         var būt SNI lēmumam, it īpaši šajā gadījumā, kad šī lēmuma izpildei noteiktais termiņš ir beidzies.

      100    Kaut arī minētie argumenti ir iekļauti tajās pārsūdzēto spriedumu daļās, kurās Pirmās instances tiesa pārbauda, vai viens
         no diviem izņēmumiem no principa, ka uz PTO līgumiem nevar atsaukties privātpersonas, kas tradicionāli ir pieļauti judikatūrā,
         ir piemērojams šajā gadījumā, ir jāsecina, ka vērtējums, ko šajā gadījumā ir izdarījusi Pirmās instances tiesa, netieši, bet
         tomēr skaidri sniedz atbildes uz konkrētiem argumentiem, attiecībā uz kuriem apelācijas sūdzībās ir norādīts, ka tie nav aplūkoti.

      101    Tādējādi no sprieduma lietā FIAMM 129.–131. punkta un sprieduma lietā Fedon 122.–124. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa, pārbaudot atbilstošos VSN noteikumus, ir atzinusi, ka termiņa, kas Kopienai
         bija noteikts, lai panāktu tās banānu importa režīma atbilstību SNI 1997. gada 25. septembra lēmumam, beigās nebija izmantoti
         pilnīgi visi strīdu noregulēšanas veidi, ko nosaka VSN. Pirmās instances tiesa tāpat arī šajā sakarā ir norādījusi, ka kontrole
         pār atbildētāju iestāžu rīcības likumību varētu padarīt trauslāku Kopienas sarunu partneru pozīciju, meklējot savstarpēji
         pieņemamu strīda risinājumu, kas atbilstu PTO noteikumiem, un attiecīgā gadījumā līgumslēdzēju pušu likumdevējām un izpild[varas]
         iestādēm tiktu atņemta iespēja – ko nosaka tostarp VSN 22. pants – sarunu rezultātā rast kaut vai pagaidu risinājumu.

      102    Turklāt ir jāuzsver, ka sprieduma lietā FIAMM 132. punktā un sprieduma lietā Fedon 125. punktā Pirmās instances tiesa savu analīzi šajā sakarā ir noslēgusi, atzīstot, ka līdz ar to prasītājas VSN 21. un 22. pantā
         nepamatoti saskata PTO dalībvalsts pienākumu noteiktajā termiņā izpildīt PTO iestāžu rekomendācijas un lēmumus, un tās nepamatoti
         apgalvo, ka SNI lēmumi ir izpildāmi, ja vien līgumslēdzējas puses vienbalsīgi pret to neiebilst.

      103    Pieņemot šādu lēmumu, Pirmās instances tiesa vismaz netieši ir izteikusies par prasītāju apgalvojumu, ka šādām rekomendācijām
         vai šādiem lēmumiem būtu jāatzīst tiešā iedarbība, tiklīdz ir izbeidzies to izpildei noteiktais termiņš.

      104    No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka pārsūdzēto spriedumu pamatojumā ir pietiekamā mērā aplūkota argumentācija, ko prasītājas
         paudušas pirmajā instancē, un ka tas ļauj Tiesai īstenot savu tiesu kontroli, līdz ar to pamata pirmā daļa ir jāatzīst par
         nepamatotu.

       Par pamata otro daļu
      105    Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu, kas ir pamatota ar kļūdu tiesību piemērošanā, kura attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem
         var iestāties atbildība par Kopienas prettiesisku rīcību, ir jāprecizē turpmāk izklāstītais.

      106    Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no EKL 288. panta otrās daļas izriet, ka Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
         un tiesību uz zaudējumu atlīdzību izmantošana ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi par iestāžu rīcības pretlikumību,
         zaudējumu esamību un cēloņsakarību starp šo rīcību un norādītajiem zaudējumiem (skat. it īpaši 1982. gada 29. septembra spriedumu
         lietā 26/81 OleificiMediterranei/EEK, Recueil, 3057. lpp., 16. punkts, un 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑146/91 KYDEP/Padome un Komisija, Recueil, I‑4199. lpp., 19. punkts).

      107    Šajā gadījumā prasītājas būtībā savas prasības par zaudējumu atlīdzību Pirmās instances tiesā pamatojumam norāda, ka Kopienu
         iestādes ir īstenojušas pretlikumīgu un līdz ar to kļūdainu rīcību, nerīkojoties, lai saprātīgā termiņā, kas nolūkā panākt
         atbildību Kopienai noteikts pēc tam, kad SNI lēmumā tika konstatēts, ka Kopienu tiesību akti neatbilst PTO līgumiem, panāktu,
         ka šie tiesību akti atbilst minētajiem līgumiem.

      108    Šajā sakarā ir jāatgādina, ka tāda līguma noteikumu sekas Kopienā, ko tā ir noslēgusi ar trešām valstīm, nevar noteikt, abstrahējoties
         no attiecīgo noteikumu starptautiskās izcelsmes. Atbilstoši starptautisko tiesību principiem Kopienu iestādes, kuru kompetencē
         ir apspriest un noslēgt šādu līgumu, var brīvi vienoties ar attiecīgajām trešām valstīm par sekām, kādas šī līguma noteikumiem
         jārada līgumslēdzēju pušu iekšējā tiesību sistēmā. Ja šis jautājums nav tieši reglamentēts minētajā lēmumā, kompetentajām
         tiesām un it īpaši Tiesai atbilstoši savai kompetencei saskaņā ar EK līgumu tas ir jārisina tādā pašā veidā kā jebkurš cits
         interpretācijas jautājums, kas attiecas uz attiecīgā līguma piemērošanu Kopienā (skat. it īpaši 1982. gada 26. oktobra spriedumu
         lietā 104/81 Kupferberg, Recueil, 3641. lpp., 17. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Portugāle/Padome, 34. punkts), pamatojoties uz šī līguma jēgu,
         struktūru vai noteikumiem (šajā sakarā skat. 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑280/93 Vācija/Padome, Recueil, I‑4973. lpp., 110. punkts).

      109    Tādējādi Tiesai, pamatojoties uz iepriekš minētajiem kritērijiem, ir jānosaka, vai starptautiska līguma noteikumi piešķir
         Kopienas tiesību subjektiem tiesības atsaukties uz tiem tiesā, lai apstrīdētu Kopienu tiesību akta spēkā esamību (attiecībā
         uz 1947. gada VVTT skat. 1972. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 21/72 līdz 24/72 InternationalFruitCompany u.c., Recueil, 1219. lpp., 19. punkts).

      110    Šajā sakarā no Tiesas judikatūras izriet, ka tā uzskata, ka tā var pārbaudīt atvasinātā Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā
         esamību, vadoties no starptautiska līguma, tikai tad, ja tā raksturs un sistēma to pieļauj un ja cita starpā šīs tiesību normas
         no to satura viedokļa ir beznosacījuma un pietiekami precīzas (skat. it īpaši 2008. gada 3. jūnija spriedumu lietā C‑308/06
         Intertanko u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

      111    Konkrētāk attiecībā uz PTO līgumiem pastāvīgajā judikatūrā ir atzīts, ka, ņemot vērā to īpašības un struktūru, šie līgumi
         principā nav tādas normas, ko Tiesa ņem vērā, kontrolējot Kopienu iestāžu pieņemto aktu likumību (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā Portugāle/Padome, 47. punkts; lietā BiretInternational/Padome, 52. punkts, un lietā Van Parys, 39. punkts).

      112    Tikai gadījumā, ja Kopiena ir gribējusi izpildīt konkrētu pienākumu, ko tā uzņēmusies PTO ietvaros, vai gadījumā, ja Kopienu
         tiesību akts tieši atsaucas uz konkrētām PTO līgumu normām, Tiesai ir jākontrolē attiecīgā Kopienu tiesību akta tiesiskums,
         ņemot vērā PTO noteikumus (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Biret International/Padome, 53. punkts, un lietā VanParys, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

      113    Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka banānu tirgus kopīgā organizācija, kas izveidota ar Regulu Nr. 404/93
         un vēlāk grozīta, neparedz nodrošināt konkrēta pienākuma, kas noteikts atbilstoši VVTT, izpildi Kopienu tiesību sistēmā un
         tieši arī neatsaucas uz precīziem tās noteikumiem (iepriekš minētais rīkojums lietā OGTFruchthandelsgesellschaft, 28. punkts).

      114    Konkrēti attiecībā uz Regulu Nr. 1637/98 un regulām, kas pieņemtas tās piemērošanai, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
         VanParys 52. punktā ir norādījusi, ka tajās nav tiešas atsauces uz precīziem PTO līgumu noteikumiem.

      115    Tajā pašā spriedumā Tiesa arī ir atzinusi, ka, apņemoties pēc SNI 1997. gada 25. septembra lēmuma pieņemšanas izpildīt PTO
         noteikumus un īpaši 1994. gada VVTT I panta 1. punktu un XIII pantu, Kopiena nav vēlējusies uzņemties konkrētu pienākumu PTO
         ietvaros, ar ko varētu attaisnot izņēmumu no tā, ka nav iespējams atsaukties uz PTO noteikumiem Kopienu tiesā, un ļautu šai
         tiesai veikt kontroli pār Regulas Nr. 1637/98 un tās piemērošanai pieņemto regulu likumību attiecībā uz šiem noteikumiem (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā VanParys, 41. un 52. punkts).

      116    Jāatgādina, ka noteicošais apstāklis šajā jautājumā ir tas, ka strīdu par PTO tiesībām risinājums daļēji ir balstīts uz sarunām
         starp līgumslēdzējām pusēm. Prettiesisko pasākumu atsaukšana, protams, ir šajās tiesībās paredzēts risinājums, bet tas ļauj
         panākt arī citus risinājumus (iepriekš minētais spriedums lietā Omega Air u.c., 89. punkts).

      117    Iepriekš minētā sprieduma lietā VanParys 51. punktā Tiesa līdz ar to ir atzinusi, ka tā termiņa beigas, ko SNI noteikusi, lai nodrošinātu sava 1997. gada 25. septembra
         lēmuma izpildi, nenozīmē, ka Kopiena ir izmantojusi visas VSN paredzētās iespējas, lai rastu risinājumu strīdam ar citām pusēm.
         Šādos apstākļos, ja Kopienu tiesai liktu kontrolēt attiecīgo Kopienu pasākumu likumību atbilstoši PTO noteikumiem tikai tādēļ,
         ka ir beidzies šis termiņš, varētu tikt vājināta Kopienas pozīcija, meklējot abpusēji pieņemamu strīda risinājumu, kas būtu
         atbilstošs minētajiem noteikumiem.

      118    Atsaucoties uz vienošanās memorandu, kas noslēgts ar Amerikas Savienotajām Valstīm 2001. gada 11. aprīlī, Tiesa ir konkrēti
         uzsvērusi, ka šādu risinājumu, ar kura palīdzību Kopiena centās saskaņot saistības atbilstoši PTO līgumiem ar tām, kas attiecas
         uz ĀKK valstīm, kā arī ar kopējās lauksaimniecības politikas īstenošanas neatņemamām prasībām, varētu apdraudēt atzītā iespēja
         Kopienu tiesai kontrolēt attiecīgo Kopienas pasākumu likumību attiecībā uz PTO noteikumiem pēc saprātīga termiņa beigām, ko
         piešķīra SNI (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā VanParys, 49. un 50. punkts).

      119    Turklāt Tiesa ir arī atgādinājusi, ka, ja tiktu atzīts, ka uzdevums nodrošināt Kopienu tiesību atbilstību PTO noteikumiem
         ir tiešs Kopienu tiesas pienākums, Kopienas likumdošanas vai izpild[varas] iestādēm tiktu liegta rīcības brīvība, kas ir līdzīgām
         Kopienas tirdzniecības partneru iestādēm. Ir skaidrs, ka dažas līgumslēdzējas puses, kuras ir Kopienu nozīmīgākās tirdzniecības
         partneres, ņemot vērā PTO līgumu priekšmetu un mērķi, ir precīzi izdarījušas secinājumus, ka šie līgumi nav to normu vidū,
         attiecībā uz kurām to tiesu iestādes kontrolē savu valsts tiesību normu likumību. Ja tiktu pieļauts, ka nav šādas savstarpējības,
         pastāv risks izjaukt līdzsvaru PTO noteikumu piemērošanā (iepriekš minētais spriedums lietā VanParys, 53. punkts).

      120    Kā turklāt izriet no Tiesas judikatūras, šādos dažādos aspektos nošķiršana nav jāveic atkarībā no tā, vai Kopienu rīcības
         likumības kontrole ir jāveic, izskatot strīdu par tiesību akta atcelšanu vai lemjot par prasību par zaudējumu atlīdzību (šajā
         sakarā attiecībā uz laika posmu pirms saprātīga termiņa beigām, kas noteikts SNI lēmuma izpildei, skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā BiretInternational/Padome, 62. punkts).

      121    Pirmkārt, kā Tiesa to ir uzsvērusi, iespēja, ka varētu tikt celtas prasības par zaudējumu atlīdzību, var traucēt īstenot likumdošanas
         pilnvaras ikreiz, kad sabiedrības interesēs ir jāpieņem normatīvi pasākumi, kas var apdraudēt privātpersonu intereses (1978. gada
         25. maija spriedums apvienotajās lietās 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 un 40/77 Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe u.c./Padome un Komisija, Recueil, 1209. lpp., 5. punkts, un 1996. gada 5. marta spriedums apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame, Recueil, I‑1029. lpp., 45. punkts).

      122    Otrkārt, ikviens Kopienu tiesas secinājums par Kopienu tiesību akta prettiesiskumu, pat ja tas netiek izdarīts, īstenojot
         kompetenci atcelt tiesību aktu, kas ir piešķirta šai tiesai saskaņā ar EKL 230. pantu, būtībā var ietekmēt tās iestādes attieksmi,
         kas pieņem attiecīgo aktu.

      123    Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja procedūrā, kas uzsākta atbilstoši EKL 234. pantam, Tiesa konstatē Kopienu iestādes
         pieņemta tiesību akta spēkā neesamību, tās lēmuma juridiskās sekas ir tādas, ka Kopienu kompetentajām iestādēm ir pienākums
         veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu konstatēto prettiesiskumu, un šis pienākums ir noteikts EKL 233. pantā gadījumā,
         kad ar spriedumu tiek atcelts tiesību akts, kas līdzīgā gadījumā ir piemērojams pēc analoģijas (skat. it īpaši 2007. gada
         8. novembra rīkojumu lietā C‑421/06 FratelliMartini un Cargill, 52. punkts un minētā judikatūra).

      124    Nekas a priori neļauj uzskatīt, ka būtu jābūt citādāk gadījumā, ja ir taisīts spriedums, kas ir pieņemts, izskatot strīdu par zaudējumu
         atlīdzību, un ar kuru ir konstatēts Kopienu tiesību akta vai bezdarbības prettiesiskums. Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu
         49. punktā, ikvienai Kopienu tiesas izdarītai prettiesiskuma konstatācijai, pat ja tā tiek izdarīta, izskatot strīdu par zaudējumu
         atlīdzību, piemīt res judicata spēks un tādējādi tā liek attiecīgajai iestādei veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu konstatēto prettiesiskumu.

      125    Attiecībā uz to, ka prasītājas vēlas nošķirt PTO noteikumu, kas uzliek materiāla rakstura pienākumus, “tiešo iedarbību” un
         SNI lēmuma “tiešo iedarbību”, apgalvojot, ka attiecīgām personām būtu izdevīgi, ja Kopienu tiesa pārbaudītu Kopienu iestāžu
         rīcības likumību attiecībā uz SNI lēmumu kā tādu, nepastāvot iespējai šādu kontroli veikt attiecībā uz PTO noteikumiem, kuru
         neievērošana ir konstatēta minētajā lēmumā, ir jāprecizē turpmāk izklāstītais.

      126    Pat ja Tiesai vēl nav bijis tieši jālemj par šādu nošķiršanu, no tās iepriekš minētās judikatūras tomēr noteikti izriet, ka
         tā tam arī nav jābūt.

      127    Atzīstot, ka uz PTO normām, kuru pārkāpums ir konstatēts SNI lēmumā, neraugoties uz šī lēmuma izpildei paredzētā termiņa beigām,
         nevar atsaukties Kopienu tiesā, lai panāktu, ka tā pārbauda Kopienu iestāžu rīcības likumību attiecībā uz minētajiem noteikumiem,
         Tiesa noteikti ir izslēgusi iespēju, ka šādu pārbaudi varētu veikt attiecībā uz pašu SNI lēmumu.

      128    SNI lēmumu, kurā tiek lemts vienīgi par PTO dalībvalsts rīcības saderību ar pienākumiem, ko šis dalībnieks uzņēmies PTO ietvaros,
         principā nevar fundamentāli nošķirt no materiālajām tiesību normām, kurās ir paredzēti šādi pienākumi un kuras ņemot vērā
         tiek veikta šāda pārbaude, vismaz tad, ja ir jānosaka, vai uz minēto normu vai lēmuma neievērošanu var vai nevar atsaukties
         Kopienu tiesā, lai pārbaudītu Kopienu iestāžu rīcības likumību.

      129    Ne lielākā mērā kā materiālās tiesību normas, kas ir iekļautas PTO līgumos, SNI rekomendācija vai lēmums, kurā tiek konstatēta
         minēto normu neievērošana, neatkarīgi no šādu rekomendāciju vai lēmumu konkrētas juridiskās piemērojamības nevar privātpersonām
         radīt tiesības uz tām atsaukties Kopienu tiesā, lai panāktu, ka tiek pārbaudīta Kopienu iestāžu rīcības likumība.

      130    Pirmkārt, kā izriet no šī sprieduma 113.–124. punkta, apsvērumi, kas ir saistīti ar PTO līgumu raksturu, kā arī ar tiem raksturīgo
         savstarpību un elastīgumu, saglabājas, tiklīdz ir pieņemts šāds lēmums vai rekomendācija un tiklīdz ir beidzies saprātīgs
         termiņš, kas ir noteikts to izpildei. Kopienu iestādes saglabā izvērtēšanas pilnvaras un pilnvaras risināt sarunas attiecībā
         pret saviem tirdzniecības partneriem saistībā ar iespēju veikt pasākumus, kuru mērķis ir izpildīt šos lēmumus vai rekomendācijas,
         un šādas pilnvaras ir jāsaglabā.

      131    Otrkārt, jāuzsver, kā izriet no VSN 3. panta 2. punkta, ka SNI rekomendācijas un lēmumi nevar paplašināt vai sašaurināt tiesības
         un pienākumus, kas ir noteikti attiecīgajos līgumos. No tā izriet, ka SNI lēmums, ar kuru ir konstatēta šāda pienākuma neizpilde,
         nevar radīt tādas sekas, ka PTO līgumu dalībniekam ir pienākums atzīt privātpersonām tiesības, kādas tiem nav saskaņā ar šiem
         līgumiem, nepastāvot šādam lēmumam.

      132    Turklāt šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa attiecībā uz 1994. gada VVTT noteikumiem, kuru neievērošanu šajā gadījumā ir konstatējusi
         SNI, jau ir atzinusi, ka minētie noteikumi nevar privātpersonām radīt tiesības, uz kurām tās varētu tieši atsaukties tiesā
         saskaņā ar Kopienu tiesībām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā OGTFruchthandelsgesellschaft, 25. un 26. punkts).

      133    No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir nolēmusi, ka, lai arī bija izbeidzies
         SNI lēmuma izpildei noteiktais termiņš, Kopienu tiesa nevarēja šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos pārbaudīt Kopienu iestāžu
         rīcības likumību attiecībā uz PTO noteikumiem.

      134    Tā kā līdz ar to neviena no abām apelācijas sūdzības pirmā pamata daļām nav pamatota, tas ir jānoraida.

       Par pamata apelācijas sūdzību otro pamatu, par pretapelācijas sūdzībām un par lūgumiem aizstāt pamatojumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      135    Izvirzot otro pamatu, FIAMM un Fedon apgalvo, ka, izskatot to prasības, kas celtas saistībā ar Kopienas atbildību bez vainas, un atzīstot, ka tām radušies zaudējumi
         nav neparasti, Pirmās instances tiesa ir paudusi neloģisku argumentāciju un ir pārkāpusi dažus iedibinātus tiesu darbības
         principus.

      136    Ar pārsūdzētajiem spriedumiem Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi dubulto prasību, ka, lai zaudējumus varētu atzīt par
         parastiem, tiem, pirmkārt, ir jābūt paredzamiem un, otrkārt, raksturīgiem darbībai attiecīgajā nozarē.

      137    FIAMM un Fedon uzskata, ka zaudējumi, ko radījušas muitas sankcijas, kuras piemērojusi trešā valsts rūpniecisko akumulatoru vai briļļu maku
         nozarē pēc strīda banānu nozarē, nav raksturīgi pirmajām divām minētajām nozarēm, uz ko īpaši norādot VSN 22. panta 3. punkta
         a) apakšpunkts. Šādi zaudējumi vēl jo mazāk ir paredzami tāpēc, ka tiem piemītot nezināma soda raksturs un ka tie neesot radušies
         iepriekš ne VVTT un PTO vēsturē, ne arī Kopienas un Amerikas Savienoto Valstu attiecībās.

      138    Pirmās instances tiesas argumentācijā, saskaņā ar kuru, tā kā VSN 22. panta 3. punkts ļauj pieņemt pretpasākumus, radušies
         zaudējumi nav neparasti, esot saskatāmas pretrunas. Ja uzskatītu, ka zaudējumi ir parasti tāpēc, ka tie ir sekas tiesību aktam,
         kas ir atļauts piemērojamās tiesībās, tiktu noliegta iespēja, ka ar prettiesisku tiesību aktu radīti zaudējumi varētu radīt
         atbildību, ko tomēr pieļaujot pārsūdzētie spriedumi.

      139    Padome uzskata, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir atzinusi, ka attiecīgie zaudējumi ir parasts risks, kas eksportētājam
         ir jāuzņemas pastāvošās pasaules tirdzniecības organizācijas ietvaros.

      140    Tā tomēr apstrīd dažas pārsūdzēto spriedumu pamatojuma daļas un lūdz Tiesu vai nu aizstāt atsevišķas pamatojuma daļas šajos
         jautājumos, vai arī, lemjot par pretapelācijas sūdzībām, ko tā ir iesniegusi šajā sakarā, daļēji atcelt minētos spriedumus.

      141    Pirmkārt, tā kā mazāk nekā puse dalībvalstu tiesību sistēmu paredzot iespēju, kas turklāt ir ļoti stingri reglamentēta, saņemt
         zaudējumu atlīdzību, ko radījuši atsevišķi publiskas iestādes prettiesiski tiesību akti, Padome apstrīd apgalvojumu, kas ir
         iekļauts sprieduma lietā FIAMM 160. punktā un sprieduma lietā Fedon 153. punktā un saskaņā ar kuru pastāvot vispārējs princips, kas ir kopīgs dalībvalstīm un kas ļauj apšaubīt Kopienas atbildību,
         ja nepastāv tās iestāžu prettiesiska rīcība.

      142    Pat ja pieņem, ka šādu principu varētu iedibināt, Pirmās instances tiesa katrā ziņā nepamatoti esot uzskatījusi, ka to varētu
         piemērot šajā gadījumā, ja:

      –        atbildība par bezdarbību tiesību aktu pieņemšanā apdraudētu brīvu izvēli, kas ir raksturīga Komisijas iniciatīvas tiesībām
         un likumdevēja diskrecionārajai varai, liekot apšaubīt pilnvaru nodalīšanu un institucionālo līdzsvaru, kuru ir paredzēts
         nodrošināt Līgumā;

      –        samērīguma starp Kopienas atbildību par prettiesisku normatīvo aktu, kas ir pakļauta ļoti stingriem nosacījumiem attiecībā
         uz rīcības prettiesiskumu, un atbildību par tiesisku tiesību aktu nepieņemšanu, kas ir pakļauta tikai nosacījumam par konkrētu
         un neparastu zaudējumu rašanos un tādējādi ir vieglāk piemērojama, neesamība nozīmētu neatbilstību;

      –        šādā veidā pieņemta Pirmās instances tiesas nostāja būtu pretrunā argumentācijai, ko tā paudusi, lai secinātu, ka nav iespējams
         atsaukties uz PTO noteikumiem prasībā par zaudējumu atlīdzību, kura pamatota ar prettiesisku Kopienas rīcību, īpaši ar vajadzību
         neliegt Kopienu iestādēm rīcības brīvību, kas ir piešķirta Kopienas tirdzniecības partneru iestādēm.

      143    Otrkārt, pārsūdzētajos spriedumos nepamatoti ir secināts, ka pastāv konkrēti zaudējumi, jo FIAMM un Fedon nebija pierādījušas ne šādu zaudējumu esamību, ne to apmēru, ne arī konkrētu to summu.

      144    Treškārt, attiecībā uz cēloņsakarību Pirmās instances tiesa nav ievērojusi prasību, ka zaudējumiem pietiekami tiešā veidā
         ir jāizriet no attiecīgās iestādes rīcības. Nepastāvot nekāda automātiska saikne starp SNI 1997. gada 25. septembra lēmumu
         un attiecīgās papildu muitas nodevas ieviešanu, jo Amerikas Savienoto Valstu iestādes, īstenojot savu diskrecionāro varu,
         ir lēmušas par nodevas uzlikšanas principu, par produktiem, kam nodeva tiek piemērota, un par nodevas likmi, kaut gan tās
         būtu varējušas pieņemt Kopienas piedāvātās kompensācijas.

      145    Komisija arī uzskata, ka pārsūdzētajos spriedumos Pirmās instances tiesa pamatoti ir secinājusi, ka nepastāv neparasti zaudējumi.
         Lai zaudējumi būtu parasti, netiek prasīts, lai to rašanās risks būtu raksturīgs nozarei, kurā darbojas uzņēmējs. Iesaistīšanās
         starptautiskajā tirdzniecībā neatkarīgi no attiecīgā produktu tirgus ir saistīta ar risku, ka importētāja valsts varētu pieņemt
         lēmumus, kas ietekmē tirdzniecību visdažādāko iemeslu dēļ.

      146    Kaut arī Komisija prasa noraidīt apelācijas sūdzības otro pamatu, tā tomēr tāpat kā Padome uzskata, ka Pirmās instances tiesa
         ir pieļāvusi dažādas kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar jautājumu par Kopienas atbildību tās iestāžu prettiesiskas rīcības
         neesamības gadījumā. Tā kā pārsūdzēto spriedumu rezolutīvā daļa tomēr ir pamatota, tā lūdz Tiesu aizstāt vairākas pamatojuma
         daļas šajā sakarā.

      147    Pirmkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka pastāv šādas atbildības princips, Pirmās instances tiesa, kā uzskata Komisija, nevarēja
         ieviest tik būtisku jauninājumu, paužot neskaidru pamatojumu, kāds ir iekļauts sprieduma lietā FIAMM 159. punktā un sprieduma lietā Fedon 152. punktā.

      148    Šis princips nekad nav ticis atzīts judikatūrā, kurā sistemātiski šis jautājums ir atlikts, šajā sakarā formulējot tikai tīri
         iespējamus piemērus, nekādā veidā neparedzot nosacījumus, jomas un gadījumus, kuros šī atbildība attiecīgā gadījumā varētu
         iestāties.

      149    Turklāt, sprieduma lietā FIAMM 160. punktā un sprieduma lietā Fedon 153. punktā nosakot nosacījumus, kuriem ir pakļauta šāda atbildība, Pirmās instances tiesa netieši, bet noteikti ir atzinusi,
         ka minētais princips ir piemērojams tāda veida gadījumos, uz kādiem attiecas šī lieta, tomēr nepārbaudot, vai šāds secinājums
         ir pamatots, ņemot vērā principus, kas ir kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām.

      150    Pirmās instances tiesa savu pārbaudi nav koncentrējusi uz gadījumiem, kad publisko iestāžu atbildība izriet no likumdošanas
         darbības, tieši pretēji sprieduma lietā FIAMM 159. punktā un sprieduma lietā Fedon 152. punktā pavisam vispārīgi atsaucoties uz iespēju saņemt zaudējumu atlīdzību no to nodarītāja, nepastāvot pēdējā minētā
         vainai.

      151    25 dalībvalstu tiesību sistēmu pārbaude liecina par to, ka atšķirībā no tādiem gadījumiem kā ekspropriācija sabiedriskās lietderības
         dēļ vai valsts izmaksāta atlīdzība par zaudējumiem, kas radušies tās bīstamas darbības rezultātā vai īpašu attiecību dēļ,
         kādas to saista ar cietušo, par kādiem šajā gadījumā nav runa, pienākums atlīdzināt zaudējumus tiesiska valsts akta dēļ, kas
         norāda uz plašām izvērtēšanas pilnvarām, piemēram, solidaritātes vai taisnīguma apsvērumu dēļ, ļoti daudzu dalībvalstu tiesībās
         nav zināms. Kaut arī šāda veida atbildība izņēmuma apstākļos ir sastopama dažu citu dalībvalstu tiesību sistēmās, parasti
         tā attiecas tikai uz administratīviem tiesību aktiem, kā īpašu izņēmumu minot Francijas tiesības, kas vienīgās skaidri pieļauj
         šāda veida atbildību ar likumdošanu saistītas darbības gadījumā, ja vien zaudējumi ir neparasti, īpaši, būtiski un tieši,
         ja likumdevējs nerīkojas vispārējās interesēs un ja nav izslēgts princips par zaudējumu atlīdzību.

      152    Turklāt Francijas tiesībām raksturīgo principu nevajadzētu transponēt Kopienu tiesību sistēmā. Kaut arī šī principa pamatojums
         esot tas, ka Francijā Valsts padome ir izslēgusi tiesas kontroli pār likumu atbilstību konstitūcijai, Kopienu tiesību sistēmā
         savukārt esot paredzēta likumdevēja tiesību aktu likumības kontrole, ņemot vērā Līgumu un pamatprincipus, kā arī iespēja apšaubīt
         Kopienas atbildību šo augstāka spēka tiesību normu pārkāpuma gadījumā.

      153    Otrkārt, Komisija uzskata, ka, pārsūdzētajos spriedumos secinot, ka pastāv reāli un konkrēti zaudējumi, Pirmās instances tiesa
         ir sagrozījusi savu argumentāciju, nav konkrēti pārbaudījusi šo zaudējumu reālo un konkrēto raksturu un nav ievērojusi principus,
         kas attiecas uz pierādīšanas pienākuma pāreju.

      154    Treškārt, tādu pašu iemeslu dēļ, kādus ir paudusi Padome, Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies faktu
         juridiskajā kvalifikācijā, atzīstot, ka nosacījums par cēloņsakarību šajā gadījumā bija izpildīts.

      155    Spānijas Karaliste lūdz noraidīt arī apelācijas sūdzību otro pamatu. Tajā, ka tiek noteikti pretpasākumi PTO ietvaros, tostarp
         citās nozarēs, nevis tajās, kurās ir radies strīds, neesot nekā neparedzama vai ārkārtēja, kā par to liecinot prakse.

      156    Pretapelācijas sūdzībā, ko Spānijas Karaliste iesniedza lietā C‑120/06 P, un savā iestāšanās rakstā lietā C‑121/06 P tā turklāt
         lūdz atcelt pārsūdzētos spriedumus, jo Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka Kopienu tiesībās kā vispārējs princips, kas
         kopīgs dalībvalstīm, bija paredzēta sistēma, kura nosaka atbildību par tiesisku tiesību aktu. Turklāt, piešķirot šim principam
         tik plašu piemērojamību, kāda izriet no nosacījumiem, kas ir paredzēti sprieduma lietā FIAMM 160. punktā un sprieduma lietā Fedon 153. punktā, Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi secinājumu, ko pati ir izdarījusi sprieduma lietā FIAMM 159. punktā un sprieduma lietā Fedon 152. punktā.

      157    Tas, ka tiek pieļauta Kopienas atbildība par tiesību aktu nepieņemšanu, kaut gan ne uz vienu tiesību normu, kas uzliek Kopienai
         pienākumu rīkoties, nevar atsaukties persona, kurai ir nodarīts kaitējums, turklāt ir pretrunā savstarpības principam, uz
         ko Pirmās instances tiesa ir atsaukusies, lai noraidītu iespējamu atbildību par prettiesisku rīcību.

      158    Apsvērumos par Spānijas Karalistes iestāšanās rakstu Fedon norāda, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka princips par atbildību par Kopienu iestāžu tiesisku rīcību
         ir nostiprināts un konkretizēts pastāvīgajā judikatūrā, kā Tiesa to ir atgādinājusi savā iepriekš minētajā spriedumā lietā
         DorschConsult/Padome un Komisija.

      159    Tā kā EKL 288. panta otrās daļas mērķis ir garantēt tiesiskas valsts pamatprincipu, kas aizsargā privātpersonas un it īpaši
         viņu īpašuma un ekonomiskās iniciatīvas tiesības, tas, ņemot vērā Kopienu tiesību sistēmas liberālo orientāciju, būtu jāinterpretē
         tādā veidā, lai sekmētu visliberālākos principus, kas raksturo dalībvalstu tiesību sistēmas. Turklāt 25 dalībvalstu Savienībā
         šī norma būtu jāinterpretē elastīgi, lai to nepadarītu nepiemērojamu. Šajā gadījumā tomēr nav jāņem vērā jauno dalībvalstu
         tiesību sistēmas, jo attiecīgā paplašināšanās notika pēc tam, kad bija radušies šajā gadījumā aplūkojamie faktiskie apstākļi.

      160    Spānijas Karalistes iebildums, kas ir pamatots ar to, ka attiecīgā rīcība izpaudās kā bezdarbība, nav pieņemams, jo netika
         izteikts pirmajā instancē. Katrā ziņā Kopienas atbildība varētu tikt ierosināta gan sakarā ar bezdarbību, gan ar iestāžu tiesību
         aktiem.

       Tiesas vērtējums
      161    Izvirzot pirmo pamatu savās attiecīgajās pretapelācijas sūdzībās, Padome ir lūgusi atcelt spriedumu lietā FIAMM un spriedumu lietā Fedon un Spānijas Karaliste – spriedumu lietā Fedon tāpēc, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, iedibinot principu par Kopienas atbildību, nepastāvot
         prettiesiskai rīcībai, kurā būtu vainojamas tās iestādes, vai katrā ziņā uzskatot, ka šāds princips ir piemērojams tad, ja
         runa ir par tādu rīcību, kāda tiek aplūkota šajā gadījumā. Neiesniedzot pretapelācijas sūdzību, Komisija lūdz Tiesu saglabāt
         pārsūdzēto spriedumu rezolutīvo daļu, bet aizstāt atsevišķas pamatojuma daļas šajā pašā sakarā.

      162    Tā kā ar šādā veidā izteiktiem iebildumiem tiek apstrīdēts tas, ka pastāv vai ir piemērojams atbildības režīms, kas ir piemērots
         pārsūdzētajos spriedumos, šajā gadījumā tie ir jāizskata vispirms.

      163    Jānorāda, ka, lai arī minētā kļūda tiesību piemērošanā ir pierādīta, vairs tomēr nav jālemj ne par pamata apelācijas sūdzību
         otro pamatu, kas attiecas uz radušos zaudējumu neparasto raksturu, ne par diviem pārējiem pretapelācijas sūdzību pamatiem,
         kuri attiecas, pirmkārt, uz to, ka zaudējumi nav konkrēti un, otrkārt, uz to, ka nepastāv cēloņsakarība, jo šo nosacījumu
         neizpildes gadījumā atbildība, ar kuru ir saistīti šie trīs nosacījumi, nepastāv vai nav piemērojama.

       Par pretapelācijas sūdzību pirmo pamatu un par lūgumiem aizstāt pamatojuma daļas, kas ir balstītas uz to, ka nepastāv atbildība
         bez vainas, kura ir atzīta pārsūdzētajos spriedumos

      164    Vispirms ir jāuzsver, ka saskaņā ar šī sprieduma 106. punktā minēto pastāvīgo judikatūru no EKL 288. panta otrās daļās izriet,
         ka Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības ierosināšana un tiesību uz zaudējumu atlīdzību īstenošana ir atkarīga no tā, vai ir
         izpildīti visi nosacījumi par iestāžu rīcības prettiesiskumu, zaudējumu reālu esamību un cēloņsakarības pastāvēšanu starp
         šo rīcību un attiecīgajiem zaudējumiem.

      165    Tiesa tāpat arī atkārtoti it atgādinājusi, ka minēto atbildību nevar uzskatīt par ierosinātu, ja nav izpildīti visi nosacījumi,
         kuriem tādējādi ir pakļauts EKL 288. panta otrajā daļā noteiktais pienākums atlīdzināt zaudējumus (iepriekš minētais spriedums
         lietā OleificiMediterranei/EEK, 17. punkts).

      166    Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka tad, ja tiek konstatēts, ka neviens kādas iestādes tiesību akts un neviena iespējama bezdarbība
         nav prettiesiska, pat ja pirmais nosacījums, kuram ir pakļauta Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības ierosināšana EKL 288. panta
         otrās daļas nozīmē, nav izpildīts, Kopienu tiesa var noraidīt prasību kopumā, nepastāvot vajadzībai pārbaudīt pārējos šīs
         atbildības iestāšanās nosacījumus, proti, zaudējumu reālu esamību un cēloņsakarības pastāvēšanu starp iestāžu rīcību un minētajiem
         zaudējumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā KYDEP/Padome un Komisija, 80. un 81. punkts).

      167    Tiesas judikatūra, kurā atbilstoši EKL 288. panta otrajai daļai ir atzīts, ka pastāv Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par
         tās iestāžu prettiesisku rīcību, un ir noteikti šīs atbildības piemērošanas nosacījumi, tādējādi ir stingri iedibināta. Savukārt
         citādāk ir gadījumā, kas attiecas uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, ja nepastāv šāda prettiesiska rīcība.

      168    Pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa ir apstiprinājusi pārsūdzētajos spriedumos, no agrākas judikatūras nevar secināt, ka
         Tiesa ir iedibinājusi principu par šādu atbildību.

      169    Kā Tiesa to ir atgādinājusi iepriekš minētā sprieduma lietā DorschConsult/Padome un Komisija 18. punktā, uz kuru atsaucas Pirmās instances tiesa sprieduma lietā FIAMM 160. punktā un sprieduma lietā Fedon 153. punktā, Tiesa tieši pretēji līdz šim saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir precizējusi tikai dažus apstākļus, kādos šāda
         atbildība varētu tikt ierosināta gadījumā, kad princips par Kopienas atbildību par tiesisku tiesību aktu būtu jāatzīst Kopienu
         tiesībās (skat. pēc analoģijas arī 1984. gada 6. decembra spriedumu lietā 59/83 Biovilac/EEK, Recueil, 4057. lpp., 28. punkts). Tikai šajā sakarā Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā DorschConsult/Padome un Komisija 19. punktā ir atgādinājusi, ka tad, ja šāda atbildība būtu jāatzīst atbilstoši tās principam, būtu jābūt
         izpildītiem vismaz trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, zaudējumu reālai esamībai, cēloņsakarības pastāvēšanai starp zaudējumiem
         un attiecīgo tiesību aktu, kā arī tam, ka zaudējumi ir neparasti un īpaši.

      170    Pēc tam attiecībā uz atbildību, kas ir atzīta Kopienu tiesībās, Tiesa, atgādinot tomēr, ka jautājumā par Kopienas ārpuslīgumisko
         atbildību par zaudējumiem, ko nodarījušas tās iestādes vai tās darbinieki, veicot savus amata pienākumus, EKL 288. panta otrajā
         daļā ir norāde uz vispārējiem principiem, kas ir kopīgi dalībvalstu tiesībām, uzskatīja, ka EKL 288. pantā skaidri noteiktais
         princips par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību ir tikai dalībvalstu tiesību sistēmās pazīstama vispārēja principa izpausme,
         saskaņā ar kuru prettiesiska darbība vai bezdarbība rada pienākumu atlīdzināt radītos zaudējumus (iepriekš minētais spriedums
         apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 28. un 29. punkts).

      171    Konkrētāk attiecībā uz atbildību par darbību likumdošanas jomā Tiesa turklāt ir norādījusi, ka, lai arī principi, kas dalībvalstu
         tiesību sistēmās, kuras reglamentē publisko iestāžu atbildību par kaitējumu, kas privātpersonām nodarīts ar normatīviem aktiem,
         būtiski atšķiras dalībvalstu starpā, varēja tomēr konstatēt, ka normatīvie akti, kuros izpaužas politikas izvēles ekonomikas
         jomā, tikai izņēmuma kārtā un konkrētos apstākļos rada valsts iestāžu atbildību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BayerischeHNLVermehrungsbetriebe u.c./Padome un Komisija, 5. punkts).

      172    Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka Kopienas atbildība par normatīvu aktu, kas saistīts ar politikas izvēli ekonomikas jomā, ņemot
         vērā EKL 288. panta otrās daļas noteikumus, var iestāties tikai tad, ja ir izdarīts pietiekami būtisks augstāka spēka tiesību
         normas, kas aizsargā privātpersonas, pārkāpums (skat. it īpaši 1972. gada 13. jūnija spriedumu apvienotajās lietās 9/71 un
         11/71 Compagnied’approvisionnement, de transportet de crédit un Grands Moulins deParis/Komisija, Recueil, 391. lpp., 13. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe u.c./Padome un Komisija, 4. punkts; 1987. gada 8. decembra spriedumu lietā 50/86 LesGrands Moulins de Paris/EEK, Recueil, 4833. lpp., 8. punkts, un 1990. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑119/88 AERPO u.c./Komisija, Recueil, I‑2189. lpp., 18. punkts).

      173    Tā šajā sakarā arī ir precizējusi, ka tādas tiesību normas mērķim, kuras pārkāpums tādējādi ir jākonstatē, ir jābūt tiesību
         piešķiršanai privātpersonām (šajā sakarā skat. it īpaši 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P Bergaderm un Goupil/Komisija, Recueil, I‑5291. lpp., 41. un 42. punkts, kā arī 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑282/05 P Holcim (Deutschland)/Komisija, Krājums, I‑2941. lpp., 47. punkts).

      174    Tiesa turklāt ir norādījusi, ka ierobežojoša pieeja Kopienas atbildībai tās likumdošanas darbību dēļ ir skaidrojama ar to,
         ka, pirmkārt, likumdošanas funkcijas veikšanu, pat ja pastāv tiesas kontrole pār aktu likumību, nedrīkst kavēt iespēja, ka
         tiks celtas prasības par zaudējumu atlīdzību ikreiz, kad Kopienu vispārīgās intereses liek pieņemt tiesību aktus, kas var
         apdraudēt privātpersonu intereses, un, otrkārt, likumdošanas kontekstā, ko raksturo [plašas] rīcības brīvības pastāvēšana,
         kas ir nepieciešama Kopienas politikas īstenošanai, Kopienas atbildība var iestāties tikai, ja attiecīgā iestāde ir acīmredzami
         un būtiski pārkāpusi tai noteiktās pilnvaru īstenošanas robežas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         Brasseriedupêcheur un Factortame, 45. punkts).

      175    Visbeidzot šajā sakarā ir jāsecina, ka, lai arī salīdzinoša dalībvalstu tiesību sistēmu pārbaude ir ļāvusi Tiesai ļoti ātri
         izdarīt šī sprieduma 170. punktā minēto secinājumu attiecībā uz šo tiesību sistēmu konverģenci, nostiprinot principu par atbildību
         gadījumā, ja iestāde ir rīkojusies prettiesiski vai ir vainojama prettiesiskā bezdarbībā, ieskaitot likumdošanas jomu, tas
         pats nekādā gadījumā neattiecas uz gadījumu, kad runa ir par iespējamu principa par atbildību pastāvēšanu, ja publiska valsts
         iestāde ir pieņēmusi tiesisku aktu vai ir pieļāvusi tiesisku bezdarbību, it īpaši, ja bezdarbība attiecas uz likumdošanas
         jomu.

      176    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka pašreiz Kopienu tiesībās nepastāv atbildības režīms, kas ļauj
         ierosināt Kopienas atbildību par rīcību, kura attiecas uz tās likumdošanas kompetences jomu, situācijā, kurā uz iespējamu
         šādas rīcības neatbilstību PTO līgumiem nevar atsaukties Kopienu tiesā.

      177    Jāatgādina, ka šajā gadījumā rīcība, attiecībā uz kuru prasītājas apgalvo, ka tā tām ir radījusi zaudējumus, ir saistīta ar
         tirgus kopīgās organizācijas izveidi un ka tā acīmredzami ir saistīta ar Kopienu likumdevēja darbību likumdošanas jomā.

      178    Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka minētā rīcība ir jāuzskata par pozitīvu darbību, proti, Regulas Nr. 1637/98 un Regulas Nr. 2362/98
         pieņemšanu pēc SNI 1997. gada 25. septembra lēmuma pieņemšanas vai par bezdarbību, proti, atturēšanos pieņemt tiesību aktus,
         kas būtu piemēroti, lai nodrošinātu šī lēmuma pareizu izpildi. Kopienu iestādes atturēšanās var tikt uzskatīta arī par Kopienas
         leģislatīvu funkciju, īpaši strīdos par atbildību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Grands Moulins de Paris/EEK, 9. punkts).

      179    No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka, pārsūdzētajos spriedumos atzīstot, ka pastāv Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par
         to, ka tā tiesiski veikusi savu darbību likumdošanas jomā, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      180    Šajā sakarā tomēr ir jāizdara divi precizējumi.

      181    Pirmkārt, ir jāuzsver, ka šī sprieduma 179. punktā iekļautais secinājums ir izdarīts, ievērojot plašās izvērtēšanas pilnvaras,
         kas attiecīgā gadījumā ir piešķirtas Kopienu likumdevējam, lai novērtētu, vai, pieņemot attiecīgo normatīvo aktu, tas, ka
         ir ņemtas vērā dažas nelabvēlīgas sekas, kam jārodas šīs pieņemšanas rezultātā, pamato to, ka ir paredzētas dažas zaudējumu
         atlīdzināšanas formas (šajā sakarā attiecībā uz lauksaimniecības politiku skat. 2003. gada 10. jūlija spriedumu apvienotajās
         lietās C‑20/00 un C‑64/00 Booker Aquaculture un HydroSeafood, Recueil, I‑7411. lpp., 85. punkts).

      182    Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamattiesības ir daļa no vispārējiem principiem, kuru ievērošanu
         nodrošina Tiesa.

      183    Konkrētāk attiecībā uz īpašumtiesībām un brīvību veikt profesionālo darbību Tiesa jau sen ir atzinusi, ka tās ir atzīstamas
         par daļu no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, uzsverot, ka tie tomēr nav uzskatāmi par absolūtām priekšrocībām, bet
         ir apskatāmi saistībā ar to sociālajām funkcijām. Līdz ar to tā ir atzinusi, ka īpašumtiesības un brīvība veikt profesionālo
         darbību var tikt ierobežotas, it īpaši tirgus kopīgās organizācijas ietvaros, ja šie ierobežojumi faktiski atbilst Kopienas
         vispārējo interešu mērķiem un, ņemot vērā izvirzīto mērķi, nav nesamērīgi un nepieņemami, apdraudot garantēto tiesību būtību
         (skat. it īpaši 1989. gada 11. jūlija spriedumu lietā 265/87 Schräder HSKraftfutter, Recueil, 2237. lpp., 15. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Padome, 78. punkts, un 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā
         C‑295/03 P Alessandrini u.c./Komisija, Krājums, I‑5673. lpp., 86. punkts).

      184    No tā izriet, ka Kopienu normatīvs akts, kura piemērošanas rezultātā rodas īpašumtiesību ierobežojumi un ierobežojumi brīvībai
         veikt profesionālo darbību, kas rada nesamērīgus un nepieņemamus draudus pašai minēto tiesību būtībai, ja attiecīgā gadījumā
         konkrēti nav paredzēta atbilstoša zaudējumu atlīdzība, lai izvairītos no minētajiem draudiem vai novērstu tos, varētu radīt
         Kopienu ārpuslīgumisko atbildību.

      185    Ņemot vērā šīs lietas īpatnības, ir jāatgādina arī tas, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka neviens uzņēmējs nevar atsaukties
         uz īpašumtiesībām attiecībā uz tirgus daļu, kas tam piederēja konkrētā brīdī, jo šāda tirgus daļa ir vienkārši tā brīža ekonomiskā
         situācija, kura ir pakļauta riskam, ka apstākļi mainīsies (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Padome,
         79. punkts, un lietā Alessandrini u.c./Komisija, 88. punkts). Tiesa tāpat arī ir precizējusi, ka garantijas, ko sniedz īpašumtiesības vai vispārējais princips,
         kurš garantē brīvu profesionālās darbības veikšanu, nevar tikt attiecinātas uz parastu interešu vai komerciālu iespēju aizsardzību,
         kuru gadījuma raksturs ir raksturīgs pašai saimnieciskās darbības būtībai (1974. gada 14. maija spriedums lietā 4/73 Nold/Komisija, Recueil, 491. lpp., 14. punkts).

      186    Tādējādi uzņēmējam, kura darbība ir saistīta ar eksportu uz trešās valsts tirgiem, ir jāapzinās, ka tā ekonomisko stāvokli
         konkrētā brīdī var ietekmēt un mainīt dažādi apstākļi un ka viens no tiem ir arī iespēja, kas turklāt ir skaidri paredzēta
         un reglamentēta VSN 22. pantā, ka šāda trešā valsts veiks pasākumus koncesiju atcelšanai, ņemot vērā tās komercpartneru rīcību
         PTO ietvaros, un šajā nolūkā brīvi izvēlēsies, kā tas izriet no VSN 22. panta 3. punkta a) un f) apakšpunkta, preces, kurām
         piemērot minētos pasākumus.

      187    Kaut arī no šī sprieduma 176.–179. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, no pastāvīgās
         judikatūras izriet, ka tad, ja Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojumā ir atklāts Kopienu tiesību pārkāpums, bet tā rezolutīvā
         daļa ir balstīta uz citu tiesisko pamatojumu, apelācijas sūdzība ir jānoraida (skat. 1994. gada 15. decembra spriedumu lietā
         C‑320/92 P Finsider/Komisija, Recueil, I‑5697. lpp., 37. punkts; 1999. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑150/98 P ESK/E, Recueil, I‑8877. lpp., 17. punkts, un 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑210/98 P Salzgitter/Komisija, Recueil, I‑5843. lpp., 58. punkts).

      188    Tā tas ir šajā gadījumā. Tiesa ir secinājusi, ka pašreiz Kopienu tiesības neparedz kārtību, kas ļautu iestāties Kopienas atbildībai
         par tās rīcību likumdošanas jomā situācijā, kurā uz iespējamu šādas rīcības neatbilstību PTO līgumiem nevar atsaukties Kopienu
         tiesā. Prasītāju iesniegto prasību par zaudējumu atlīdzību mērķis ir ieviest Kopienas atbildību šādas rīcības dēļ. Šajos apstākļos
         Pirmās instances tiesa varēja vienīgi noraidīt šādas prasības neatkarīgi no argumentiem, ko prasītājas paudušas prasību pamatojumam
         (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Salzgitter/Komisija, 59. punkts). Tādējādi Pirmās instances tiesai šī iemesla dēļ prasītāju prasības būtu bijis jānoraida, ja tā nebūtu
         pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kas tai būtu licis prasības noraidīt citu iemeslu dēļ (pēc analoģijas skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Finsider/Komisija, 38. punkts, un lietā ESK/E, 18. punkts).

      189    No tā izriet, ka, lai arī pirmais pamats, kas ir norādīts, lai pamatotu pretapelācijas sūdzības, ir pamatots, tas ir neatbilstošs
         un līdz ar to tas ir jānoraida (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Salzgitter/Komisija, 60. punkts).

       Par pamata apelācijas sūdzību otro pamatu un par pretapelācijas sūdzību otro un trešo pamatu
      190    Ņemot vērā šī sprieduma 176. punktā izdarīto secinājumu un šī sprieduma 163. punktā paustos apsvērumus, pamata apelācijas
         sūdzību otrais pamats, kas attiecas uz prasītājām nodarīto zaudējumu neparasto raksturu, nav jāizskata un nav jāizskata arī
         pretapelācijas sūdzību otrais un trešais pamats, kas attiecas, pirmkārt, uz to, ka minētie zaudējumi nav konkrēti un, otrkārt,
         uz to ka nepastāv cēloņsakarība starp šiem zaudējumiem un Kopienu iestāžu rīcību.

       Par prasībām par zaudējumu atlīdzību pirmās instances tiesā notikušās tiesvedības ilguma dēļ
       Lietas dalībnieku argumenti
      191    Pakārtoti FIAMM un Fedon lūdz piešķirt taisnīgu zaudējumu atlīdzību, ņemot vērā pirmās instances tiesā notikušās tiesvedības pārmērīgā ilguma dēļ.

      192    Atsaucoties uz 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija (Recueil, I‑8417. lpp., 26.–49. punkts), FIAMM šajā sakarā norāda, pirmkārt, ka lieta tai ir būtiski finansiāli nozīmīga, otrkārt, ka faktiskie jautājumi šajā gadījumā
         ir ļoti skaidri, treškārt, ka neviena lietas dalībnieka rīcība nav sekmējusi tiesvedības paildzināšanu un, ceturtkārt, ka
         Pirmās instances tiesa nesaskārās ar ārkārtas apstākļiem.

      193    Komisija lūdz atzīt, ka FIAMM un Fedon prasījumi šajā sakarā nav pieņemami.

      194    Par Fedon apelācijas sūdzību nepieņemamību vispirms liecina Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) punkts, jo Fedon nav nekādā veidā pamatojis savu prasību.

      195    Abu apelācijas sūdzību nepieņemamība izriet no rationemateriae. Pirmkārt, apelācijas sūdzība, kā izriet no Tiesas Statūtu 57. un 58. panta, nevar būt saistīta ar jauniem faktiem, kas nav
         bijuši darīti zināmi jau pirmajā instancē. Otrkārt, tiesvedības ilgumu Pirmās instances tiesā nevar atzīt par procesuālu pārkāpumu,
         ja tas nav ietekmējis strīdu izšķiršanu.

      196    Visbeidzot, minēto nepieņemamību pamato arī rationepersonae, jo Kopienu šajā tiesvedībā pārstāv Padome un Komisija, nevis Tiesa, kuras daļa ir Pirmās instances tiesa, uz kuru šajā gadījumā
         tiek attiecināts apstāklis, kas rada minēto atbildību.

      197    Turklāt atlīdzība, kas ir pamatota ar taisnīgumu, tāpat kā atlīdzība, kas tika piešķirta lietā, kurā ir taisīts iepriekš minētais
         spriedums lietā Baustahlgewebe/Komisija, šajā gadījumā nav paredzama, jo FIAMM un Fedon nav pienākuma Kopienu budžetā iemaksāt summu, ko varētu atskaitīt.

      198    Visbeidzot, tiesvedības ilgums Pirmās instances tiesā katrā ziņā esot izskaidrojams ar lietu sarežģītību, ar procesuālām nejaušībām,
         kas saistītas ar daudzu lietu apvienošanu, kuras ierosinātas piecās dažādās tiesvedības valodās un kurās ir iesaistītas trīs
         iestādes, kā arī viena persona, kas iestājusies lietā, ar šo lietu jaunu nodošanu palātai paplašinātā sastāvā, kā arī ar to,
         ka lieta, kurā ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā VanParys un kurā bija izvirzīti līdzīgi principiāli jautājumi, joprojām tika izskatīta Tiesā.

      199    Spānijas Karaliste uzskata, ka FIAMM un Fedon prasības ir nepieņemamas, jo tās netika izteiktas pirmajā instancē un līdz ar to tās nevarēja tikt aplūkotas pārsūdzētajos
         spriedumus.

       Tiesas vērtējums
      200    Prasītāju prasības, kuru mērķis ir iegūt taisnīgu atlīdzību par to, ka tiesvedība Pirmās instances tiesā pārsniedza saprātīgu
         termiņu, šajā gadījumā nevar apmierināt.

      201    Attiecībā uz Fedon prasību pietiek konstatēt, ka šī prasība, kas ir iekļauta prasības pieteikuma petitum, tomēr nav minēta tā galvenajā daļā.

      202    Saskaņā ar Reglamenta 112. panta 1. punkta c) punktu apelācijas sūdzībā ir jāiekļauj izvirzītie tiesību pamati un argumenti.
         Tā kā šādi pamati un argumenti, kas atšķiras no prasībā izteiktajiem prasījumiem, kuri savukārt ir paredzēti šī paša 112. panta
         1. punkta d) punktā, šajā gadījumā Fedon prasības pieteikumā nemaz nav norādīti, no tā izriet, ka tās iesniegtā prasība par taisnīgu kompensāciju, kurai nav norādīts
         nekāds pamatojums, ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.

      203    Attiecībā uz FIAMM prasību ir jāatgādina, ka gadījumā, ja nekas neliecina, ka tiesvedības ilgums ir ietekmējis strīda izšķiršanu, pamats, kas
         ir balstīts uz to, ka tiesvedībā Pirmās instances tiesā nav izpildītas prasības saistībā ar saprātīga termiņa ievērošanu,
         parasti nevar likt atcelt tās pieņemtu spriedumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Baustahlgewebe/Komisija, 49. punkts).

      204    Šajā lietā FIAMM turklāt nav apgalvojusi, ka tiesvedības iespējami pārmērīgais ilgums ir ietekmējis strīda izšķiršanu, ne arī prasījusi, lai
         spriedums lietā FIAMM šī iemesla dēļ tiktu atcelts.

      205    Kā izriet no Reglamenta 113. panta 1. punkta, apelācijas sūdzības prasījumiem ir jābūt vērstiem uz visa Pirmās instances tiesas
         sprieduma vai kādas tā daļas atcelšanu un attiecīgā gadījumā uz to, ka tiek pilnībā vai daļēji apmierināti prasījumi, kādus
         lūgts apmierināt pirmajā instancē.

      206    Šajā sakarā ir jānorāda, ka lietā, kurā ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Baustahlgewebe/Komisija un uz kuru atsaucas FIAMM, Tiesai iesniegtā apelācijas sūdzība bija celta par Pirmās instances tiesas spriedumu, ar kuru prasītājam bija noteikts naudas
         sods par konkurences tiesību normu pārkāpumu, īstenojot tai šajā sakarā piešķirto neierobežoto kompetenci, ko arī Tiesa var
         izmantot, ja tā atceļ šādu Pirmās instances tiesas spriedumu un lemj par prasību.

      207    Minētā sprieduma 33. punktā Tiesa šajā sakarā ir atsaukusies uz prasītāja tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu saprātīgā
         termiņā un it īpaši uz tiesībām uz to, ka tiek lemts, vai apgalvojumi par konkurences tiesību normu pārkāpumu, ko pret to
         izteikusi Komisija, un naudas sodi, kuri tam šajā sakarā uzlikti, ir pamatoti.

      208    Konstatējot, ka Pirmās instances tiesa šādu termiņu šajā gadījumā ir pārsniegusi, Tiesa procesuālās ekonomijas nolūkā un lai
         garantētu tūlītēju un efektīvu kompensāciju par šādu procesuālu pārkāpumu, atzina, ka Pirmās instances tiesas sprieduma atcelšana
         un grozīšana, kas saistīta tikai ar jautājumu par naudassoda apmēra noteikšanu, ļauj šajā gadījumā piešķirt taisnīgu prasīto
         kompensāciju (iepriekš minētais spriedums lietā Baustahlgewebe/Komisija, 47., 48. un 141. punkts).

      209    Savukārt šī apelācijas sūdzība ir celta par Pirmās instances tiesas spriedumu, ar ko ir noraidīta prasība par zaudējumu atlīdzību,
         kura ir pamatota ar EKL 288. panta otro daļu.

      210    No tā izriet, ka šāda sprieduma atcelšanas rezultātā nevar tikt piešķirta taisnīga kompensācija pārmērīgi ilgas tiesvedības
         Pirmās instances tiesā dēļ, grozot pārsūdzēto spriedumu, jo šādā tiesvedībā Pirmās instances tiesa tāpat kā Tiesa apelācijas
         tiesvedībā nekādā ziņā nav aicināta piespriest prasītājām maksāt summu, no kuras šī taisnīgā kompensācija attiecīgā gadījumā
         varētu tikt atskaitīta.

      211    Šajos apstākļos arī FIAMM prasība piešķirt taisnīgu kompensāciju iespējami pārmērīgi ilgās tiesvedības Pirmās instances tiesā dēļ ir jānoraida kā nepieņemama.

      212    Turklāt ir jāprecizē, ka pat tad, ja tiesvedības ilgums Pirmās instances tiesā šajā gadījumā faktiski bija ievērojams, ilguma
         saprātīgais raksturs ir jāvērtē, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus un it īpaši ņemot vērā strīdā iesaistīto personu
         ieinteresētību, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu rīcību (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu
         lietā Baustahlgewebe/Komisija, 29. punkts, un 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
         no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P LimburgseVinylMaatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 210. punkts).

      213    Attiecībā uz kompetentās iestādes rīcību un lietas sarežģītības pakāpi ir svarīgi norādīt, ka tiesvedības Pirmās instances
         tiesā ievērojamais ilgums šajā gadījumā lielā mērā var tikt izskaidrots ar vairāku objektīvu apstākļu kopumu, kas saistīti
         ar paralēlo lietu skaitu, kas viena pēc otras tika iesniegtas Pirmās instances tiesā, kā arī ar tajā izvirzīto juridisko jautājumu
         nozīmību.

      214    Šie apstākļi ļauj izskaidrot to, ka radās vairākas procesuāla rakstura nejaušības, kas noteikti sekmēja kavēšanos attiecīgo
         strīdu atrisināšanā un kas šajā gadījumā nevar tikt uzskatītas par neparastām, piemēram, sešu lietu, kas ierosinātas vairākās
         dažādās tiesvedības valodās, apvienošana, ņemot vērā to savstarpēju saistību, vai arī to atkārtota nodošana vispirms palātai
         paplašinātā sastāvā, pēc tam – jaunam tiesnesim referentam pēc sākotnēji izraudzītā tiesneša referenta amata pienākumu pildīšanas
         beigām un, visbeidzot, Pirmās instances tiesas virspalātai, pēc kuras tika atkārtoti uzsākts mutvārdu process.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      215    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Šī 69. panta 4. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā,
         savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

      216    Tā kā Padome un Komisija ir prasījušas piespriest FIAMM un Fedon atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā pēdējām minētām spriedums nav labvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      217    Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      pamata apelācijas sūdzības noraidīt;
      2)      pretapelācijas sūdzības noraidīt;
      3)      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA, Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC, Giorgio Fedon & Figli SpA un FedonAmerica, Inc. atlīdzina Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      4)      Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.