title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 13. jūnijā. # Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) pret Société anonyme d'intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 un C-672/11), Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11), Société Agroprovence (C-674/11), Regalp SA (C-675/11) un Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11). # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija. # Lauksaimniecība - Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fonds - "Pārbaudāmā perioda" jēdziens - Iespēja paplašināt pārbaudāmo periodu un noteikt tā datumus - Pārbaužu efektivitātes mērķis - Tiesiskā noteiktība. # Apvienotās lietas C-671/11 līdz C-676/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 13. jūnijā (
            *1
         )
      “Lauksaimniecība — Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fonds — “Pārbaudāmā perioda” jēdziens — Iespēja paplašināt pārbaudāmo periodu un noteikt tā datumus — Pārbaužu efektivitātes mērķis — Tiesiskā noteiktība”
      Apvienotās lietas no C-671/11 līdz C-676/11
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2011. gada 28. novembrī un Tiesā reģistrēti 2011. gada 29. decembrī, tiesvedībās

            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) tiesību pārņēmēja,
      pret

            Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes
          (C-671/11 un C-672/11),

            Organisation de producteurs Les Cimes
          (C-673/11),

            Société Agroprovence
          (C-674/11),

            Regalp SA
          (C-675/11),

            Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11).
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], M. Safjans [M. Safjan] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 16. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) vārdā – J.-C. Balat, avocat,

               —

                  Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes vārdā – B. Néouze un O. Delattre, avocats,

               —

                  Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence un Regalp SA vārdā – G. Lesourd, avocat,

               —

                  Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) vārdā – J.-P. Montenot un T. Apostoliuc, avocats,

               —

               Francijas valdības vārdā – N. Rouam un G. de Bergues, pārstāvji,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar un B. Majczyna, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Bianchi un P. Rossi, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu (OV L 388, 18. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94 (OV L 328, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4045/89”), 2. panta 4. punktu.

               2

               Šie lūgumi tika iesniegti sešās tiesvedībās starp Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) tiesību pārņēmēja, un attiecīgi Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence, Regalp SA un Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (turpmāk tekstā kopā – “uzņēmēji pamatlietās”) par to, vai ir likumīga Kopienas atbalstu no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas atgūšana.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Padomes 1970. gada 21. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 729/70 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 94, 13. lpp.) 8. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem veic pasākumus, ko vajag, lai:

                        —

                        pārliecinātos, ka [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un ir izpildīti pareizi;

                        —

                        novērstu pārkāpumus un uzliktu par tiem sodus,

                        —

                        atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.

                  [..]”

               4

               Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmajā līdz ceturtajā un desmitajā apsvērumā ir noteikts:
               “[..] saskaņā ar 8. pantu [..] Regulā [..] Nr. 729/70 [..], nolūkā novērst un apzināt pārkāpumus un piedzīt pārkāpumu vai nolaidības dēļ zaudētās summas, dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai pārliecinātos, vai [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un vai tie tiek veikti pareizi;
               [..] šī regula turklāt neietekmē tos valstu noteikumus attiecībā uz rūpīgām pārbaudēm, kuri ir izvērstāki par šajā regulā paredzētajiem;
               [..] dalībvalstis jāmudina pastiprināt rūpīgās pārbaudes, ko tās saskaņā ar Direktīvu 77/435/EEK [..] veic attiecībā uz to uzņēmumu tirdzniecības dokumentiem, kuri saņem vai veic maksājumus;
               [..] dalībvalstīm ieviešot noteikumus, kas izriet no Direktīvas 77/435/EEK, un pamatojoties uz gūto pieredzi, konstatēta vajadzība pēc konkrētu minētās direktīvas noteikumu grozījumiem; tā kā, ņemot vērā attiecīgo noteikumu būtību, grozījumi būtu jāietver regulā;
               [..]
               [..] lai gan vispirms dalībvalstīm jāpieņem savas rūpīgu pārbaužu programmas, šīs programmas jādara zināmas Komisijai tā, lai tā varētu uzņemties pārraudzītājas un koordinētājas pienākumu un nodrošināt to, ka programmas ir pieņemtas, pamatojoties uz attiecīgiem kritērijiem; tā kā rūpīgas pārbaudes tādējādi var galvenokārt attiecināt uz nozarēm vai uzņēmumiem, kuros krāpšanas iespējamība ir liela.”

               5

               Regulas Nr. 4045/89 1. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Šajā regulā “tirdzniecības dokumenti” ir visi grāmatvedības dokumenti, reģistri, kvītis un apstiprinošie dokumenti, pārskati, ražošanas un kvalitātes dokumentācija, kā arī sarakste, kas attiecas uz uzņēmuma komercdarbību, kā arī komercdati jebkādā formā, tostarp elektroniski saglabāti dati, ciktāl šie dokumenti tieši vai netieši attiecas uz 1. punktā minētajiem darījumiem.”

               6

               Minētās regulas 2. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis sistemātiski veic uzņēmumu tirdzniecības dokumentu rūpīgu pārbaudi, ņemot vērā rūpīgi pārbaudāmo darījumu būtību. Dalībvalstis nodrošina, lai uzņēmumu atlase rūpīgai pārbaudei pēc iespējas nodrošinātu to pasākumu efektivitāti, kuri paredzēti, lai novērstu un atklātu pārkāpumus, uz ko attiecas ELVGF Garantiju nodaļas finansējuma sistēma. Veicot atlasi, inter alia ņem vērā uzņēmumu finansiālo nozīmīgumu attiecīgajā sistēmā [jomā] un citus riska faktorus.
               [..]
               4.   Rūpīgo pārbaužu periods ilgst no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam.
               Rūpīga pārbaude aptver vismaz 12 mēnešu laikposmu, kas beidzies iepriekšējā rūpīgu pārbaužu periodā; to var paplašināt par laikposmiem, kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma un kas jānosaka.
               [..]”

               7

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. pantu:
               “Tirdzniecības dokumentus, kas minēti 1. panta 2. punktā un 3. pantā, uzņēmumi glabā vismaz trīs gadus no to sagatavošanas gada beigām.
               Dalībvalstis drīkst noteikt ilgāku termiņu šo dokumentu saglabāšanai.”

         Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi

               8

               2000. un 2001. gadā, piemērojot Regulu Nr. 4045/89, attiecībā uz uzņēmējiem pamatlietās tika veiktas pārbaudes uz vietas. Pamatojoties uz veikto pārbaužu rezultātiem, Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor), kuras tiesības ir pārņēmusi Viniflhor, kuras tiesības ir pārņēmusi FranceAgriMer, lūdza uzņēmējus pamatlietās pārskaitīt atbilstoši ELVGF Garantiju nodaļas finansētajām shēmām saņemtās summas un pēc tam izdeva izpildrakstus, kas atbilst attiecīgajām summām.

               9

               Uzņēmēji pamatlietās attiecīgi vērsās Tribunal administratif de Nîmes [Nīmas Administratīvajā tiesā] vai Tribunal administratif de Marseille [Marseļas Administratīvajā tiesā], ceļot prasības par minētajiem izpildrakstiem. Šo divu tiesu taisītie spriedumi tika pārsūdzēti apelācijas kārtībā Cour administrative d’appel de Marseille [Marseļas Administratīvajā apelācijas tiesā].

               10

               Minētā tiesa sešās izskatāmajās lietās nosprieda, ka “pārbaudāmā perioda” jēdziens ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas uz periodu, kurš beidzies 12 mēnešu laikā pirms pārbaužu perioda, un ka 12 mēnešu ilgums ir maksimālais ilgums, ja vien citā tiesību vai normatīvā aktā nav noteikts citādi. Tomēr katrā no šīm lietām pārbaudāmais periods bija beidzies pirms perioda, kas bija pirms pārbaužu perioda.

               11

               Uzskatot, ka tādējādi Cour administrative d’appel de Marseille nav ievērojusi Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta piemērojamību attiecībā uz pārbaudāmo periodu definīciju, FranceAgriMer iesniedza apelācijas sūdzības Conseil d’État [Valsts padomē].

               12

               Uzskatot, ka, sniedzot atbildi uz FranceAgriMer izvirzīto pamatu, radās jautājums par minētās tiesību normas interpretāciju, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas ir identiski formulēti lietās no C-671/11 līdz C-676/11:
               “Kā, ņemot vērā, pirmkārt, prasības par Kopienu finanšu interešu aizsardzību un, otrkārt, tiesiskās noteiktības principu un nepieciešamību neatstāt pārbaudes veicošajām iestādēm neierobežotas pilnvaras, dalībvalsts var izmantot Regulas Nr. 4045/89 [..] 2. panta 4. punktā paredzēto iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu “par laikposmiem [..], kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma”, kurš tajā ir definēts?
               Konkrēti:

                        —

                        Vai pārbaudāmajam periodam jebkurā gadījumā ir jābeidzas 12 mēnešu laikposmā, kurš ir pirms laikposma, kas tiek saukts par “pārbaužu” periodu, kurā tiek veiktas pārbaudes darbības, un vai pretējā gadījumā pārbaudē tiktu pieļauts pārkāpums, uz kuru pārbaudāmais varētu atsaukties saistībā ar lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem?

                        —

                        Apstiprinošas atbildes uz iepriekšējo jautājumu gadījumā: kā saprast [Regulā Nr. 4045/89] skaidri paredzēto iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu par laikposmiem, “kas ir pēc 12 mēnešu laikposma”?

                        —

                        Noraidošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā: vai pārbaudāmajam periodam tomēr ir jāietver 12 mēnešu laikposms, kurš beidzies pārbaužu periodā, kas ir pirms laikposma, kurā tika veikta pārbaude, vai pārbaude var tomēr attiekties tikai uz vienu laikposmu, kas beidzies pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, un vai pretējā gadījumā pārbaudē tiktu pieļauts pārkāpums, uz kuru pārbaudāmais varētu atsaukties saistībā ar lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem?”

               13

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 3. februāra rīkojumu lietas no C-671/11 līdz C-676/11 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesiem un galīgā sprieduma taisīšanai.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               14

               Ar saviem jautājumiem, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts izmanto šajā tiesību normā paredzēto paplašināšanas iespēju, pārbaudāmajam periodam tomēr ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā vai vismaz ir jāattiecas arī uz šo periodu, un pretējā gadījumā pārbaude ir prettiesiska.

               15

               Protams, ir tiesa, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas tekstu vien, kurā, gan paredzot iespēju attiecināt pārbaudi uz laikposmiem pirms un pēc attiecīgā perioda, nav precizēts, ka pārbaude tomēr var attiekties uz laikposmiem, kas nebeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, tajā ir atstāta iespēja vairākām interpretācijām.

               16

               Tomēr, lai šādos apstākļos noskaidrotu, kāda ir apstiprināmā interpretācija, ir jāņem vērā ne tikai minētais teksts, bet arī minētās tiesību normas vispārējā sistēma un tās attīstība, kā arī Regulas Nr. 4045/89 mērķi kopumā.

               17

               Attiecībā, pirmkārt, uz Regulas Nr. 4045/89 mērķiem, kā izriet no tās preambulas pirmā, trešā un ceturtā apsvēruma, kurus lasa kopā, tās mērķis ir pastiprināt dalībvalstu veikto pārbaužu efektivitāti, lai novērstu un izbeigtu iespējamos pārkāpumus ELVGF jomā.

               18

               Lai nodrošinātu valsts pārbaužu faktisku veikšanu un efektivitāti un tātad izpildītu prasību aizsargāt Eiropas Savienības finanšu intereses, Regulā Nr. 4045/89 minētās pārbaudes pašas tiek pakļautas pārraudzībai un koordinēšanai, ko veic Komisija, kā norādīts tās preambulas desmitajā apsvērumā. Tieši šīs regulas 2. pantā tiek izveidota vienota pārbaužu sistēma, kas darbojas Komisijas pārraudzībā. Ar 4. punktu šajā pantā tostarp tiek nodrošināts noteikts pārbaužu sistēmiskums un periodiskums.

               19

               Tādējādi, tā kā Regulas Nr. 4045/89 2. panta mērķis ir noteikt dalībvalstu pārbaužu darbības robežas, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, pārbaudāmo periodu ilgums un to veikšanas datumi ir jāizvērtē, ņemot vērā šajā pantā noteikto pārbaužu efektivitātes mērķi.

               20

               Šajā ziņā ir jāuzskata, ka minētā efektivitāte – kā tostarp apgalvo Komisija – var tikt panākta, ja dalībvalstis izmanto iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu par laikposmu, kas pārsniedz iepriekšējo pārbaužu periodu, ciktāl tas ļauj atklāt pārkāpumus, kas var apdraudēt Savienības finanšu intereses.

               21

               Kā savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos pamatoti norādījušas Francijas un Polijas valdības, kā arī Komisija, tas, ka bieži darbības programmas attiecas uz vairākiem gadiem, arī norāda uz to, ka nebūtu obligāti jānosaka, ka pārbaudāmajam periodam ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā. Pretējā gadījumā pārbaude par tādu līgumu izpildi, kas attiecas uz vairākiem finanšu gadiem, tiktu sadalīta uz vairākiem pārbaužu periodiem, kas apdraudētu šīs pārbaudes efektivitāti.

               22

               Katrā ziņā tas, vai izmantot iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu uz laikposmu pirms un pēc perioda, kas beidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, ir atkarīgs no tā, cik tas ir lietderīgi pārbaužu efektivitātei. Ja pārbaudi veicošajai iestādei rodas šaubas par pārbaudāmo darījumu tiesiskumu, tai pašā Regulā Nr. 4045/89 ir piešķirtas pilnvaras paplašināt pārbaudāmo periodu gan uz laikposmu pirms tā, gan pēc tā, un tai šajā saistībā nav jāpamatojas uz valsts tiesību aktiem, kuros šāda iespēja ir paredzēta.

               23

               Attiecībā, otrkārt, uz Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas attīstību ir jānorāda, ka šīs regulas sākotnējā redakcijā minētajā tiesību normā bija noteikts, ka pārbaude principā attiecas uz kalendāro gadu pirms pārbaužu perioda, tomēr ļaujot paplašināt pārbaudāmo periodu uz laikposmu pirms un pēc šā kalendārā gada. Tomēr, turpmāk paredzot, ka pārbaudāmais periods principā beidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, Savienības likumdevējs, šķiet, ir mīkstinājis dalībvalstīm noteiktās prasības par pārbaudāmā perioda noteikšanu. Ja Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrā daļa tiktu interpretēta, ka turpmāk pārbaudāmajam periodam – pat paplašināšanas iespējas izmantošanas gadījumā – ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, minētā vēlme mīkstināt noteikumus netiktu ņemta vērā.

               24

               Attiecībā, treškārt, par Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas vispārējo sistēmu ir jāatzīst, ka tajā ir skaidri un viennozīmīgi precizēts, ka pārbaude, kas attiecas uz vismaz 12 mēnešu laikposmu, var tikt paplašināta, kas acīmredzami nozīmē, ka gadījumā, ja tiek izmantota paplašināšanas iespēja, šai pārbaudei noteikti ir jāattiecas uz laikposmu, kas ir ilgāks par 12 mēnešiem.

               25

               No minētā tāpat izriet, ka tāda Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas interpretācija, ka pārbaudāmajam periodam noteikti jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, nav savietojama ar šīs tiesību normas saturu, ciktāl ikreiz, kad sākotnēji pārbaudītais periods sniedzas līdz 30. jūnijam, kas ir iepriekšējā pārbaužu perioda beigas, vairs nav iespējams veikt nekādu paplašināšanu.

               26

               Turklāt Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas noteikumiem ir pretrunā interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalsts varētu pārbaudīt tikai laikposmu, kas beidzas pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, jo šāds gadījums nebūtu saderīgs nedz ar prasību, saskaņā ar kuru sākotnēji pārbaudītajam periodam ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, nedz būtu uzskatāms par paplašinājumu šīs tiesību normas izpratnē. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, nedrīkst panākt, ka šīs tiesību normas skaidrajam un precīzajam tekstam tiek atņemta lietderīgā iedarbība (kā pēdējo skat. 2012. gada 6. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-147/11 un C-148/11 Czop un Punakova, 32. punkts), kas tomēr būtu iepriekš minētās interpretācijas sekas.

               27

               Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, vēl ir jāprecizē, ka attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem veikto pārbaužu tiesiskums nav atkarīgs no tā, ciktāl minēto pārbaužu veikšana atbilst Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētajiem noteikumiem.

               28

               Proti, pretēji uzņēmēju pamatlietās apgalvotajam, minētajā tiesību normā ir noteikti tikai organizatoriski noteikumi, lai nodrošinātu pārbaužu efektivitāti, un – kā izriet no šā sprieduma 18. punkta – tiek reglamentētas tikai attiecības starp dalībvalstīm un Savienību, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses. Turpretī šī tiesību norma neattiecas uz attiecībām starp pārbaudi veicošajām iestādēm un pārbaudāmajiem uzņēmējiem.

               29

               Tādējādi Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otro daļu nevar interpretēt tostarp tādējādi, ka ar to attiecīgajiem uzņēmējiem tiktu piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas paredzētas šajā tiesību normā. Tā kā šādu tiesību dēļ varētu tikt traucēta prettiesiski saņemto vai izmantoto atbalstu atgūšana, ar tām turklāt tiktu apdraudēta Savienības finanšu interešu aizsardzība.

               30

               Katrā ziņā Regulā Nr. 4045/89 paredzētās pārbaudes attiecas uz uzņēmējiem, kuri ir brīvprātīgi pievienojušies ELVGF Garantiju nodaļas izveidotajai atbalsta shēmai un kuri, lai varētu saņemt atbalstu, ir piekrituši pārbaužu veikšanai, lai pārbaudītu Savienības līdzekļu izmantošanas tiesiskumu. Šie uzņēmēji nevar likumīgi apstrīdēt šādas pārbaudes tiesiskumu tikai tādēļ vien, ka, to veicot, netika ievēroti organizatoriski noteikumi, kas ir saistīti ar attiecībām starp dalībvalstīm un Komisiju.

               31

               Tomēr pārbaudāmo uzņēmēju tiesiskā noteiktība attiecībā uz valsts iestādēm, kas veic šīs pārbaudes un attiecīgajā gadījumā lemj par lietas ierosināšanu, ir nodrošināta ar noilguma termiņu lietas ierosināšanai, kas Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. pantā principā ir noteikts kā četri gadi no Savienības tiesību normas pārkāpuma, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības budžetam. Tomēr, kā Tiesa jau ir norādījusi, noilguma termiņiem vispār ir tiesiskās noteiktības nodrošināšanas funkcija (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C-278/02 Handlbauer, Krājums, I-6171. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Atbalsta, kas ir piešķirts saistībā ar ELVGF noteikto atbalsta shēmu, saņēmēja pienākums pārbaudes, kas attiecas uz konkrētiem periodiem, ietvaros iesniegt dokumentus, kas vajadzīgi, lai konstatētu to subsīdiju spēkā esamību un tiesiskumu, kas tika pārskaitītas tad, kad no juridiskā viedokļa šo dokumentu saglabāšanas termiņš, kas ir noteikts kā vismaz 3 gadi Regulas Nr. 4045/89 4. pantā, vēl nebija beidzies, nevar tātad tikt uzskatīts par tādu, kas apdraud tiesiskās noteiktības principu.

               33

               No visa iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts izmanto pārbaudāmā perioda paplašināšanas iespēju, minētajam periodam nav noteikti jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, bet tas var beigties arī pēc šā perioda. Tomēr minētā tiesību norma tāpat ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā uzņēmējiem netiek piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas tajā ir paredzētas. Līdz ar to tikai tādēļ, ka pārbaude attiecas tikai uz periodu, kurš beidzies pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, šī pārbaude nekļūst prettiesiska attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               34

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu, kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94, 2. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts izmanto pārbaudāmā perioda paplašināšanas iespēju, minētajam periodam nav noteikti jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, bet tas var beigties arī pēc šā perioda. Tomēr minētā tiesību norma tāpat ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā uzņēmējiem netiek piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas tajā ir paredzētas. Līdz ar to tikai tādēļ, ka pārbaude attiecas tikai uz periodu, kurš beidzies pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, šī pārbaude nekļūst prettiesiska attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.
    ---documentbreak---

               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Apvienotās lietas no C-671/11 līdz C-676/11
            par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État  (Francija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2011. gada 28. novembrī un Tiesā reģistrēti 2011. gada 29. decembrī, tiesvedībās
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  ( FranceAgriMer ) , kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture  ( Viniflhor ) tiesību pārņēmēja,
            pret
            Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 un C-672/11),
            Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11),
            Société Agroprovence (C-674/11),
            Regalp SA (C-675/11),
            Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm  ( COPAM ) (C-676/11).
            TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], tiesneši J. Malenovskis [ J. Malenovský ], U. Lehmuss [ U. Lõhmus ], M. Safjans [ M. Safjan ] (referents) un A. Prehala [ A. Prechal ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretārs V. Turē [ V. Tourrès ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 16. janvāra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  ( FranceAgriMer ) vārdā – J.-C. Balat , avocat ,
            – Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes  vārdā – B. Néouze  un O. Delattre , avocats ,
            – Organisation de producteurs Les Cimes , Société Agroprovence un Regalp SA  vārdā – G. Lesourd , avocat ,
            – Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm  ( COPAM ) vārdā – J.-P. Montenot  un T. Apostoliuc , avocats ,
            – Francijas valdības vārdā – N. Rouam  un G. de Bergues , pārstāvji,
            – Polijas valdības vārdā – M. Szpunar  un B. Majczyna , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – D. Bianchi  un P. Rossi , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu (OV L 388, 18. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94 (OV L 328, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4045/89”), 2. panta 4. punktu.
            2. Šie lūgumi tika iesniegti sešās tiesvedībās starp Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  ( FranceAgriMer ), kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture  ( Viniflhor ) tiesību pārņēmēja, un attiecīgi Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes , Organisation de producteurs Les Cimes , Société Agroprovence , Regalp SA un Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm  ( COPAM ) (turpmāk tekstā kopā – “uzņēmēji pamatlietās”) par to, vai ir likumīga Kopienas atbalstu no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas atgūšana.
            Atbilstošās tiesību normas
            3. Padomes 1970. gada 21. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 729/70 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 94, 13. lpp.) 8. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem veic pasākumus, ko vajag, lai:
            – pārliecinātos, ka [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un ir izpildīti pareizi;
            – novērstu pārkāpumus un uzliktu par tiem sodus,
            – atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.
            [..]”
            4. Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmajā līdz ceturtajā un desmitajā apsvērumā ir noteikts:
            “[..] saskaņā ar 8. pantu [..] Regulā [..] Nr. 729/70 [..], nolūkā novērst un apzināt pārkāpumus un piedzīt pārkāpumu vai nolaidības dēļ zaudētās summas, dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai pārliecinātos, vai [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un vai tie tiek veikti pareizi;
            [..] šī regula turklāt neietekmē tos valstu noteikumus attiecībā uz rūpīgām pārbaudēm, kuri ir izvērstāki par šajā regulā paredzētajiem;
            [..] dalībvalstis jāmudina pastiprināt rūpīgās pārbaudes, ko tās saskaņā ar Direktīvu 77/435/EEK [..] veic attiecībā uz to uzņēmumu tirdzniecības dokumentiem, kuri saņem vai veic maksājumus;
            [..] dalībvalstīm ieviešot noteikumus, kas izriet no Direktīvas 77/435/EEK, un pamatojoties uz gūto pieredzi, konstatēta vajadzība pēc konkrētu minētās direktīvas noteikumu grozījumiem; tā kā, ņemot vērā attiecīgo noteikumu būtību, grozījumi būtu jāietver regulā;
            [..]
            [..] lai gan vispirms dalībvalstīm jāpieņem savas rūpīgu pārbaužu programmas, šīs programmas jādara zināmas Komisijai tā, lai tā varētu uzņemties pārraudzītājas un koordinētājas pienākumu un nodrošināt to, ka programmas ir pieņemtas, pamatojoties uz attiecīgiem kritērijiem; tā kā rūpīgas pārbaudes tādējādi var galvenokārt attiecināt uz nozarēm vai uzņēmumiem, kuros krāpšanas iespējamība ir liela.”
            5. Regulas Nr. 4045/89 1. panta 2. punktā ir noteikts:
            “Šajā regulā “tirdzniecības dokumenti” ir visi grāmatvedības dokumenti, reģistri, kvītis un apstiprinošie dokumenti, pārskati, ražošanas un kvalitātes dokumentācija, kā arī sarakste, kas attiecas uz uzņēmuma komercdarbību, kā arī komercdati jebkādā formā, tostarp elektroniski saglabāti dati, ciktāl šie dokumenti tieši vai netieši attiecas uz 1. punktā minētajiem darījumiem.”
            6. Minētās regulas 2. pantā ir paredzēts:
            “1. Dalībvalstis sistemātiski veic uzņēmumu tirdzniecības dokumentu rūpīgu pārbaudi, ņemot vērā rūpīgi pārbaudāmo darījumu būtību. Dalībvalstis nodrošina, lai uzņēmumu atlase rūpīgai pārbaudei pēc iespējas nodrošinātu to pasākumu efektivitāti, kuri paredzēti, lai novērstu un atklātu pārkāpumus, uz ko attiecas ELVGF Garantiju nodaļas finansējuma sistēma. Veicot atlasi, inter alia  ņem vērā uzņēmumu finansiālo nozīmīgumu attiecīgajā sistēmā [jomā] un citus riska faktorus.
            [..]
            4. Rūpīgo pārbaužu periods ilgst no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam.
            Rūpīga pārbaude aptver vismaz 12 mēnešu laikposmu, kas beidzies iepriekšējā rūpīgu pārbaužu periodā; to var paplašināt par laikposmiem, kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma un kas jānosaka.
            [..]”
            7. Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. pantu:
            “Tirdzniecības dokumentus, kas minēti 1. panta 2. punktā un 3. pantā, uzņēmumi glabā vismaz trīs gadus no to sagatavošanas gada beigām.
            Dalībvalstis drīkst noteikt ilgāku termiņu šo dokumentu saglabāšanai.”
            Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
            8. 2000. un 2001. gadā, piemērojot Regulu Nr. 4045/89, attiecībā uz uzņēmējiem pamatlietās tika veiktas pārbaudes uz vietas. Pamatojoties uz veikto pārbaužu rezultātiem, Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture  ( Oniflhor ), kuras tiesības ir pārņēmusi Viniflhor , kuras tiesības ir pārņēmusi FranceAgriMer , lūdza uzņēmējus pamatlietās pārskaitīt atbilstoši ELVGF Garantiju nodaļas finansētajām shēmām saņemtās summas un pēc tam izdeva izpildrakstus, kas atbilst attiecīgajām summām.
            9. Uzņēmēji pamatlietās attiecīgi vērsās Tribunal administratif de Nîmes [Nīmas Administratīvajā tiesā] vai Tribunal administratif de Marseille [Marseļas Administratīvajā tiesā], ceļot prasības par minētajiem izpildrakstiem. Šo divu tiesu taisītie spriedumi tika pārsūdzēti apelācijas kārtībā Cour administrative d’appel de Marseille  [Marseļas Administratīvajā apelācijas tiesā].
            10. Minētā tiesa sešās izskatāmajās lietās nosprieda, ka “pārbaudāmā perioda” jēdziens ir jāinterpretē kā tāds, kas attiecas uz periodu, kurš beidzies 12 mēnešu laikā pirms pārbaužu perioda, un ka 12 mēnešu ilgums ir maksimālais ilgums, ja vien citā tiesību vai normatīvā aktā nav noteikts citādi. Tomēr katrā no šīm lietām pārbaudāmais periods bija beidzies pirms perioda, kas bija pirms pārbaužu perioda.
            11. Uzskatot, ka tādējādi Cour administrative d’appel de Marseille nav ievērojusi Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta piemērojamību attiecībā uz pārbaudāmo periodu definīciju, FranceAgriMer iesniedza apelācijas sūdzības Conseil d’État  [Valsts padomē].
            12. Uzskatot, ka, sniedzot atbildi uz FranceAgriMer izvirzīto pamatu, radās jautājums par minētās tiesību normas interpretāciju, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas ir identiski formulēti lietās no C-671/11 līdz C-676/11:
            “Kā, ņemot vērā, pirmkārt, prasības par Kopienu finanšu interešu aizsardzību un, otrkārt, tiesiskās noteiktības principu un nepieciešamību neatstāt pārbaudes veicošajām iestādēm neierobežotas pilnvaras, dalībvalsts var izmantot Regulas Nr. 4045/89 [..] 2. panta 4. punktā paredzēto iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu “par laikposmiem [..], kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma”, kurš tajā ir definēts?
            Konkrēti:
            – Vai pārbaudāmajam periodam jebkurā gadījumā ir jābeidzas 12 mēnešu laikposmā, kurš ir pirms laikposma, kas tiek saukts par “pārbaužu” periodu, kurā tiek veiktas pārbaudes darbības, un vai pretējā gadījumā pārbaudē tiktu pieļauts pārkāpums, uz kuru pārbaudāmais varētu atsaukties saistībā ar lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem?
            – Apstiprinošas atbildes uz iepriekšējo jautājumu gadījumā: kā saprast [Regulā Nr. 4045/89] skaidri paredzēto iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu par laikposmiem, “kas ir pēc 12 mēnešu laikposma”?
            – Noraidošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā: vai pārbaudāmajam periodam tomēr ir jāietver 12 mēnešu laikposms, kurš beidzies pārbaužu periodā, kas ir pirms laikposma, kurā tika veikta pārbaude, vai pārbaude var tomēr attiekties tikai uz vienu laikposmu, kas beidzies pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, un vai pretējā gadījumā pārbaudē tiktu pieļauts pārkāpums, uz kuru pārbaudāmais varētu atsaukties saistībā ar lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem?”
            13. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 3. februāra rīkojumu lietas no C-671/11 līdz C-676/11 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesiem un galīgā sprieduma taisīšanai.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            14. Ar saviem jautājumiem, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts izmanto šajā tiesību normā paredzēto paplašināšanas iespēju, pārbaudāmajam periodam tomēr ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā vai vismaz ir jāattiecas arī uz šo periodu, un pretējā gadījumā pārbaude ir prettiesiska.
            15. Protams, ir tiesa, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas tekstu vien, kurā, gan paredzot iespēju attiecināt pārbaudi uz laik posmiem pirms un pēc attiecīgā perioda, nav precizēts, ka pārbaude tomēr var attiekties uz laikposmiem, kas nebeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, tajā ir atstāta iespēja vairākām interpretācijām.
            16. Tomēr, lai šādos apstākļos noskaidrotu, kāda ir apstiprināmā interpretācija, ir jāņem vērā ne tikai minētais teksts, bet arī minētās tiesību normas vispārējā sistēma un tās attīstība, kā arī Regulas Nr. 4045/89 mērķi kopumā.
            17. Attiecībā, pirmkārt, uz Regulas Nr. 4045/89 mērķiem, kā izriet no tās preambulas pirmā, trešā un ceturtā apsvēruma, kurus lasa kopā, tās mērķis ir pastiprināt dalībvalstu veikto pārbaužu efektivitāti, lai novērstu un izbeigtu iespējamos pārkāpumus ELVGF jomā.
            18. Lai nodrošinātu valsts pārbaužu faktisku veikšanu un efektivitāti un tātad izpildītu prasību aizsargāt Eiropas Savienības finanšu intereses, Regulā Nr. 4045/89 minētās pārbaudes pašas tiek pakļautas pārraudzībai un koordinēšanai, ko veic Komisija, kā norādīts tās preambulas desmitajā apsvērumā. Tieši šīs regulas 2. pantā tiek izveidota vienota pārbaužu sistēma, kas darbojas Komisijas pārraudzībā. Ar 4. punktu šajā pantā tostarp tiek nodrošināts noteikts pārbaužu sistēmiskums un periodiskums.
            19. Tādējādi, tā kā Regulas Nr. 4045/89 2. panta mērķis ir noteikt dalībvalstu pārbaužu darbības robežas, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, pārbaudāmo periodu ilgums un to veikšanas datumi ir jāizvērtē, ņemot vērā šajā pantā noteikto pārbaužu efektivitātes mērķi.
            20. Šajā ziņā ir jāuzskata, ka minētā efektivitāte – kā tostarp apgalvo Komisija – var tikt panākta, ja dalībvalstis izmanto iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu par laikposmu, kas pārsniedz iepriekšējo pārbaužu periodu, ciktāl tas ļauj atklāt pārkāpumus, kas var apdraudēt Savienības finanšu intereses.
            21. Kā savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos pamatoti norādījušas Francijas un Polijas valdības, kā arī Komisija, tas, ka bieži darbības programmas attiecas uz vairākiem gadiem, arī norāda uz to, ka nebūtu obligāti jānosaka, ka pārbaudāmajam periodam ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā. Pretējā gadījumā pārbaude par tādu līgumu izpildi, kas attiecas uz vairākiem finanšu gadiem, tiktu sadalīta uz vairākiem pārbaužu periodiem, kas apdraudētu šīs pārbaudes efektivitāti.
            22. Katrā ziņā tas, vai izmantot iespēju paplašināt pārbaudāmo periodu uz laikposmu pirms un pēc perioda, kas beidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, ir atkarīgs no tā, cik tas ir lietderīgi pārbaužu efektivitātei. Ja pārbaudi veicošajai iestādei rodas šaubas par pārbaudāmo darījumu tiesiskumu, tai pašā Regulā Nr. 4045/89 ir piešķirtas pilnvaras paplašināt pārbaudāmo periodu gan uz laikposmu pirms tā, gan pēc tā, un tai šajā saistībā nav jāpamatojas uz valsts tiesību aktiem, kuros šāda iespēja ir paredzēta.
            23. Attiecībā, otrkārt, uz Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas attīstību ir jānorāda, ka šīs regulas sākotnējā redakcijā minētajā tiesību normā bija noteikts, ka pārbaude principā attiecas uz kalendāro gadu pirms pārbaužu perioda, tomēr ļaujot paplašināt pārbaudāmo periodu uz laikposmu pirms un pēc šā kalendārā gada. Tomēr, turpmāk paredzot, ka pārbaudāmais periods principā beidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, Savienības likumdevējs, šķiet, ir mīkstinājis dalībvalstīm noteiktās prasības par pārbaudāmā perioda noteikšanu. Ja Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrā daļa tiktu interpretēta, ka turpmāk pārbaudāmajam periodam – pat paplašināšanas iespējas izmantošanas gadījumā – ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, minētā vēlme mīkstināt noteikumus netiktu ņemta vērā.
            24. Attiecībā, treškārt, par Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas vispārējo sistēmu ir jāatzīst, ka tajā ir skaidri un viennozīmīgi precizēts, ka pārbaude, kas attiecas uz vismaz 12 mēnešu laikposmu, var tikt paplašināta, kas acīmredzami nozīmē, ka gadījumā, ja tiek izmantota paplašināšanas iespēja, šai pārbaudei noteikti ir jāattiecas uz laikposmu, kas ir ilgāks par 12 mēnešiem.
            25. No minētā tāpat izriet, ka tāda Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas interpretācija, ka pārbaudāmajam periodam noteikti jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, nav savietojama ar šīs tiesību normas saturu, ciktāl ikreiz, kad sākotnēji pārbaudītais periods sniedzas līdz 30. jūnijam, kas ir iepriekšējā pārbaužu perioda beigas, vairs nav iespējams veikt nekādu paplašināšanu.
            26. Turklāt Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrās daļas noteikumiem ir pretrunā interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalsts varētu pārbaudīt tikai laikposmu, kas beidzas pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, jo šāds gadījums nebūtu saderīgs nedz ar prasību, saskaņā ar kuru sākotnēji pārbaudītajam periodam ir jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, nedz būtu uzskatāms par paplašinājumu šīs tiesību normas izpratnē. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, nedrīkst panākt, ka šīs tiesību normas skaidrajam un precīzajam tekstam tiek atņemta lietderīgā iedarbība (kā pēdējo skat. 2012. gada 6. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-147/11 un C-148/11 Czop un Punakova , 32. punkts), kas tomēr būtu iepriekš minētās interpretācijas sekas.
            27. Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, vēl ir jāprecizē, ka attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem veikto pārbaužu tiesiskums nav atkarīgs no tā, ciktāl minēto pārbaužu veikšana atbilst Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētajiem noteikumiem.
            28. Proti, pretēji uzņēmēju pamatlietās apgalvotajam, minētajā tiesību normā ir noteikti tikai organizatoriski noteikumi, lai nodrošinātu pārbaužu efektivitāti, un – kā izriet no šā sprieduma 18. punkta – tiek reglamentētas tikai attiecības starp dalībvalstīm un Savienību, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses. Turpretī šī tiesību norma neattiecas uz attiecībām starp pārbaudi veicošajām iestādēm un pārbaudāmajiem uzņēmējiem.
            29. Tādējādi Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otro daļu nevar interpretēt tostarp tādējādi, ka ar to attiecīgajiem uzņēmējiem tiktu piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas paredzētas šajā tiesību normā. Tā kā šādu tiesību dēļ varētu tikt traucēta prettiesiski saņemto vai izmantoto atbalstu atgūšana, ar tām turklāt tiktu apdraudēta Savienības finanšu interešu aizsardzība.
            30. Katrā ziņā Regulā Nr. 4045/89 paredzētās pārbaudes attiecas uz uzņēmējiem, kuri ir brīvprātīgi pievienojušies ELVGF Garantiju nodaļas izveidotajai atbalsta shēmai un kuri, lai varētu saņemt atbalstu, ir piekrituši pārbaužu veikšanai, lai pārbaudītu Savienības līdzekļu izmantošanas tiesiskumu. Šie uzņēmēji nevar likumīgi apstrīdēt šādas pārbaudes tiesiskumu tikai tādēļ vien, ka, to veicot, netika ievēroti organizatoriski noteikumi, kas ir saistīti ar attiecībām starp dalībvalstīm un Komisiju.
            31. Tomēr pārbaudāmo uzņēmēju tiesiskā noteiktība attiecībā uz valsts iestādēm, kas veic šīs pārbaudes un attiecīgajā gadījumā lemj par lietas ierosināšanu, ir nodrošināta ar noilguma termiņu lietas ierosināšanai, kas Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. pantā principā ir noteikts kā četri gadi no Savienības tiesību normas pārkāpuma, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības budžetam. Tomēr, kā Tiesa jau ir norādījusi, noilguma termiņiem vispār ir tiesiskās noteiktības nodrošināšanas funkcija (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C-278/02 Handlbauer , Krājums, I-6171. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
            32. Atbalsta, kas ir piešķirts saistībā ar ELVGF noteikto atbalsta shēmu, saņēmēja pienākums pārbaudes, kas attiecas uz konkrētiem periodiem, ietvaros iesniegt dokumentus, kas vajadzīgi, lai konstatētu to subsīdiju spēkā esamību un tiesiskumu, kas tika pārskaitītas tad, kad no juridiskā viedokļa šo dokumentu saglabāšanas termiņš, kas ir noteikts kā vismaz 3 gadi Regulas Nr. 4045/89 4. pantā, vēl nebija beidzies, nevar tātad tikt uzskatīts par tādu, kas apdraud tiesiskās noteiktības principu.
            33. No visa iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts izmanto pārbaudāmā perioda paplašināšanas iespēju, minētajam periodam nav noteikti jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, bet tas var beigties arī pēc šā perioda. Tomēr minētā tiesību norma tāpat ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā uzņēmējiem netiek piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas tajā ir paredzētas. Līdz ar to tikai tādēļ, ka pārbaude attiecas tikai uz periodu, kurš beidzies pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, šī pārbaude nekļūst prettiesiska attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            34. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
            Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu, kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94, 2. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts izmanto pārbaudāmā perioda paplašināšanas iespēju, minētajam periodam nav noteikti jābeidzas iepriekšējā pārbaužu periodā, bet tas var beigties arī pēc šā perioda. Tomēr minētā tiesību norma tāpat ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā uzņēmējiem netiek piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas tajā ir paredzētas. Līdz ar to tikai tādēļ, ka pārbaude attiecas tikai uz periodu, kurš beidzies pirms iepriekšējā pārbaužu perioda sākuma, šī pārbaude nekļūst prettiesiska attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem.


title: Tiesas (piektā palāta) 2013. gada 12. decembra spriedums.#Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA pret Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território.#Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē – Direktīva 93/38/EEK – Transponēšanas valsts tiesībās neesamība – Valsts iespēja atsaukties uz šo direktīvu attiecībās ar subjektu, kurš ir sabiedrisko pakalpojumu koncesionārs, šim tiesību aktam neesot transponētam valsts tiesībās.#Lieta C‑425/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2013. gada 12. decembrī (
            *1
         )
      “Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē — Direktīva 93/38/EEK — Transponēšanas valsts tiesībās neesamība — Valsts iespēja atsaukties uz šo direktīvu attiecībās ar subjektu, kurš ir sabiedrisko pakalpojumu koncesionārs, šim tiesību aktam neesot transponētam valsts tiesībās”
      Lieta C‑425/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 26. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 18. septembrī, tiesvedībā

            Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA

      pret

            Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], A. Ross [A. Rosas], D. Švābi [D. Šváby] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 4. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA vārdā – J. Vieira Peres, advogado,

               —

                  Ministério da Agricultura do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território vārdā – M. Ferreira da Costa un M. Pires da Fonseca, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Afonso un A. Tokár, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 18. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvu 98/4/EK (OV L 101, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 93/38”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA (turpmāk tekstā – “Portgás”) un Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (Lauksaimniecības, jūras lietu, vides un teritorijas labiekārtošanas ministrija; turpmāk tekstā – “Ministério”) par lēmumu, ar kuru tika uzdots atgūt šai sabiedrībai Eiropas Reģionālās attīstības fonda piešķirto finansiālo atbalstu, ar pamatojumu, ka, iegādājoties gāzes skaitītājus no kādas citas sabiedrības, Portgás nav ievērojusi Savienības tiesību normas, kas ir piemērojamas publiskā iepirkuma līgumu jomā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 93/38 2. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šī direktīva attiecas uz līgumslēdzējiem subjektiem:

                        a)

                        kas ir valsts iestādes vai valsts uzņēmumi un kas veic kādu no 2. punktā minētajām darbībām;

                        b)

                        kuru viens no darbības veidiem, ja tie nav valsts iestādes vai valsts uzņēmumi, ir kāda no 2. punktā minētajām darbībām vai to apvienojums un kas darbojas, pamatojoties uz īpašām vai ekskluzīvām tiesībām, ko piešķir kādas dalībvalsts kompetenta iestāde.”

               4

               Starp Direktīvas 93/38 2. panta 2. punktā minētajām darbībām atrodama arī fiksētu tīklu, kas paredzēti pakalpojumu sniegšanai iedzīvotājiem gāzes ražošanas, pārvadāšanas vai padeves nozarē, nodrošināšana vai apsaimniekošana.

               5

               Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu:
               “1.   Piešķirot piegāžu, būvdarbu vai pakalpojumu līgumus vai rīkojot projektu konkursus, līgumslēdzēji subjekti piemēro procedūras, kas pielāgotas šīs direktīvas noteikumiem.
               2.   Līgumslēdzēji subjekti nodrošina to, ka piegādātājus, būvuzņēmējus vai pakalpojumu sniedzējus nediskriminē.”

               6

               Minētās direktīvas 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punktā ir noteikts, ka tā ir piemērojama līgumiem, ko piešķir līgumslēdzēji subjekti, kas darbojas gāzes transportēšanas vai padeves nozarē, ja šo līgumu paredzamā vērtība bez pievienotās vērtības nodokļa ir vismaz EUR 400 000.

               7

               Atbilstoši Direktīvas 93/38 15. pantam piegādes un būvdarbu līgumus un līgumus, kuru priekšmets ir šīs direktīvas XVI pielikuma A daļā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar tās III, IV un V sadaļas noteikumiem.

               8

               Saskaņā ar Direktīvas 93/38 45. panta 2. punktu Portugāles Republikai bija jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, un tie jāpiemēro, vēlākais, 1998. gada 1. janvārī. Attiecībā uz minētajā direktīvā ar Direktīvu 98/4 ieviestajiem grozījumiem – tie bija jātransponē Portugāles tiesību sistēmā, vēlākais, 2000. gada 16. februārī.

         Portugāles tiesības

               9

               Direktīva 93/38 tika transponēta Portugāles tiesību sistēmā ar 2001. gada 9. augusta Dekrētlikumu Nr. 223/2001 (2001. gada 9. augustaDiário da República I, A sērija, Nr. 184, 5002. lpp.). Atbilstoši tā 53. panta 1. punktam Dekrētlikums Nr. 223/2001 stājās spēkā 120 dienas pēc tā publicēšanas.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               10

                  Portgás ir saskaņā ar Portugāles tiesībām dibināta akciju sabiedrība, kas darbojas dabasgāzes ražošanas un padeves nozarē.

               11

               2001. gada 7. jūlijāPortgás noslēdza līgumu ar sabiedrību Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda par gāzes skaitītāju piegādi. Šī līguma vērtība bija EUR 532 736,92.

               12

               2001. gada 21. decembrīPortgás Eiropas Reģionālās attīstības fondam iesniedza lūgumu sniegt Kopienas līdzfinansējumu, kas tika apstiprināts. Līgums par finansiālā atbalsta, kas paredzēts projekta POR/3.2/007/DREN attaisnoto izdevumu, kuros ietilpa šo gāzes skaitītāju iegāde, segšanai, piešķiršanu tika parakstīts 2002. gada 11. oktobrī.

               13

               Pēc projekta revīzijas, ko Inspecção-Geral das Finanças (Vispārējā finanšu inspekcija) veica 2009. gada 29. oktobrī, Programa Operacional Norte (Ziemeļu darbības programma) pārvaldītājs uzdeva finanšu atbalsta, kas bija piešķirts Portgás saistībā ar šo projektu, atgūšanu ar pamatojumu, ka attiecībā uz minēto gāzes skaitītāju iegādi Portgás nav izpildījusi Savienības tiesību normu prasības par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, tādējādi izdevumu kopums, kas ir publiskā līdzfinansējuma priekšmets, nebija attaisnots.

               14

                  Portgás cēla īpašu administratīvu prasību Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto [Porto Administratīvajā un nodokļu tiesā], lūdzot atcelt lēmumu, ar ko uzdota šī atgūšana. Šajā tiesā šī sabiedrība norādīja, ka Portugāle nevarēja tai kā privātam uzņēmumam prasīt, lai tā izpildītu Direktīvas 93/38 noteikumus. Kā norāda minētā sabiedrība, līguma ar Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda noslēgšanas brīdī šīs direktīvas noteikumi vēl nebija transponēti Portugāles tiesību sistēmā un tādējādi tiem attiecībā uz to nevarēja rasties tieša iedarbība.

               15

                  Ministério norādīja iesniedzējtiesai, ka Direktīva 93/38 ir piemērojama ne tikai dalībvalstīm, bet arī visiem tajā norādītajiem līgumslēdzējiem subjektiem. Ministério uzskata, ka Portgás kā ekskluzīvais sabiedrisko pakalpojumu koncesionārs teritorijā, uz kuru attiecas koncesija, bija pakļauts šīs direktīvas noteikumiem.

               16

               Šaubīdamās par saistībā ar pamatlietu norādīto Savienības tiesību normu interpretāciju, Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto nolēma apturēt tiesvedību un iesniegt Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [Direktīvas 93/38] [..] 4. panta 1. punktu un 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punktu, kā arī citas [šīs direktīvas] normas vai piemērojamos Kopienu tiesību vispārējos principus var interpretēt tādējādi, ka tie rada pienākumus privāto tiesību subjektiem, kuri ir sabiedrisko pakalpojumu koncesionāri (tostarp subjektam, kuram ir piemērojams [Direktīvas 93/38] 2. panta 1. punkta b) apakšpunkts), lai gan Portugāle šo direktīvu vēl nav transponējusi valsts tiesībās, un vai Portugāle attiecībā pret minēto privāto tiesību subjektu, kurš ir koncesionārs, var atsaukties uz šo pienākumu neizpildi, izmantojot kādas no tās ministrijām izdotu tiesību aktu?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               17

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai var atsaukties uz Direktīvas 93/38 4. panta 1. punktu, 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punktu un 15. pantu, vēršoties pret privātu uzņēmumu, pamatojoties vienīgi uz to, ka tam piemīt ekskluzīva sabiedrisko pakalpojumu koncesionāra statuss, kas ietilpst šīs direktīvas personīgās piemērošanas jomā, un, apstiprinošas atbildes gadījumā, vai attiecīgās valsts iestādes var atsaukties uz šīm normām laikā, kad minētā direktīva vēl nav transponēta šīs dalībvalsts tiesību sistēmā.

               18

               Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kuros kādas direktīvas normas attiecībā uz to saturu šķiet beznosacījumu un pietiekami precīzas, privātpersonām valsts tiesās ir pamats uz tām atsaukties, vēršoties pret valsti, ja tā noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās vai ja tā ir transponēta nepareizi (skat. it īpaši 1982. gada 19. janvāra spriedumu lietā 8/81 Becker, Recueil, 53. lpp., 25. punkts, kā arī 2012. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑282/10 Dominguez, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               Attiecībā uz Direktīvas 93/38 4. panta 1. punktu, 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punktu un 15. pantu ir jānorāda, ka šajās normās ir paredzēts precīzs un beznosacījumu pienākums līgumslēdzēju subjektiem, kas tostarp darbojas gāzes transportēšanas vai padeves nozarē, nodrošināt piegāžu līgumu, kuru paredzamā vērtība bez pievienotās vērtības nodokļa ir vismaz EUR 400 000, slēgšanas tiesību piešķiršanu atbilstoši šīs direktīvas III, IV un V sadaļas noteikumiem, nediskriminējot piegādātājus, uzņēmējus vai pakalpojumu sniedzējus.

               20

               No tā izriet, ka šīs Direktīvas 93/38 normas ir beznosacījumu un pietiekami precīzas, lai uz tām varētu atsaukties valsts tiesās.

               21

               Šajos apstākļos ir jānoskaidro, vai, valsts tiesās vēršoties pret tādu privātu uzņēmumu kā Portgás, kuram ir ekskluzīvs sabiedrisko pakalpojumu koncesionāra statuss, var atsaukties uz minētajām normām.

               22

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 288. panta trešo daļu direktīvu saistošais raksturs, kas ir pamatā iespējai uz tām atsaukties, pastāv tikai attiecībā uz “dalībvalstīm, kurām tās adresētas”. No tā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru izriet, ka direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus privātpersonai un tātad uz to nevar atsaukties, vēršoties pret šādu personu valsts tiesā (1987. gada 8. oktobra spriedums lietā 80/86 Kolpinghuis Nijmegen, Recueil, 3969. lpp, 9. punkts; 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā C-91/92 Faccini Dori, Recueil, I-3325. lpp., 20. punkts, kā arī spriedums iepriekš minētajā lietā Dominguez, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Attiecībā uz subjektiem, pret kuriem var vērsties, atsaucoties uz direktīvas normām, no Tiesas judikatūras izriet, ka uz šīm tiesību normām var atsaukties, vēršoties pret valsti, neatkarīgi no tā, kādā statusā pēdējā minētā rīkojas – kā darba devējs vai kā valsts iestāde. Gan vienā, gan otrā gadījumā ir jāizvairās no tā, ka valsts varētu gūt labumu no Savienības tiesību neievērošanas (šajā ziņā skat. 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84 Marshall, Recueil, 732. lpp., 49. punkts; 1990. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-188/89 Foster u.c., Recueil, I-3313. lpp., 17. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Dominguez, 38. punkts).

               24

               Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pie tādiem subjektiem, pret kuriem var vērsties, atsaucoties uz direktīvas normām, kurām var būt tieša iedarbība, pieder subjekts, kuram neatkarīgi no tā, kāds ir tā juridiskais statuss, saskaņā ar valsts iestādes izdotu tiesību aktu un tās pārraudzībā ir uzdots veikt sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu, un kuram šī mērķa īstenošanai ir pilnvaras, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām (iepriekš minētais spriedums lietā Foster u.c., 20. punkts; 2000. gada 14. septembra spriedums lietā C-343/98 Collino un Chiappero, Recueil, I-6659. lpp., 23. punkts; 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C-157/02 Rieser Internationale Transporte, Recueil, I-1477. lpp., 24. punkts; 2007. gada 19. aprīļa spriedums lietā C-356/05 Farrell, Krājums, I-3067. lpp., 40. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Dominguez, 39. punkts).

               25

               No šīs judikatūras izriet, ka, pat ja privātpersona ietilpst direktīvas personīgās piemērojamības jomā, vēršoties pret to valsts tiesās, nevar atsaukties uz tās normām tieši. Tādējādi, kā ģenerāladvokāts norādīja secinājumu 41. punktā, apstāklis, ka privāts uzņēmums, kurš ir ekskluzīvs sabiedrisko pakalpojumu koncesionārs, ir skaidri norādīts kā tāds, kurš ietilpst Direktīvas 93/38 personīgās piemērošanas jomā, pats par sevi nerada tādas sekas, ka pret šo uzņēmumu var vērsties, atsaucoties uz šīs direktīvas normām.

               26

               Minēto sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšana ir jāveic valsts iestādes pārraudzībā un minētajam uzņēmumam ir jābūt pilnvarām, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rieser Internationale Transporte, 25.–27. punkts).

               27

               Attiecībā uz Portgás situāciju no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Portugāle šim uzņēmumam kā ekskluzīvam koncesionāram bija uzdevusi veikt sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu, proti, Ziemeļportugāles reģiona gāzes padeves tīklu apsaimniekošanu.

               28

               Iesniedzējtiesas sniegtās ziņas neļauj Tiesai noteikt, vai faktu pamatlietā rašanās brīdī šī sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšana tika veikta valsts iestāžu pārraudzībā un vai Portgás bija pilnvaras, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām.

               29

               Šajā saistībā ir jānorāda, ka attiecībā uz jautājumu par to, vai minētā sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšana tika veikta valsts iestāžu pārraudzībā, Portgás norādīja un Portugāles valdība neiebilda, ka tās pamatkapitāls nepieder galvenokārt vai ekskluzīvi Portugālei un ka tai nav tiesību nedz iecelt pārvaldes un pārraudzības struktūrvienību locekļus, nedz dot rīkojumus, kas skartu tās pārvaldi sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas jomā. Tostarp no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem nav skaidri redzams, ka šie apstākļi kopā būtu pastāvējuši faktu pamatlietā rašanās brīdī.

               30

               Attiecībā uz jautājumu par to, vai Portgás bija pilnvaras, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām, ir jānorāda, ka tas, – ja šim uzņēmumam saskaņā ar koncesijas līgumu bija īpašas un ekskluzīvas tiesības, kā to secinājumu 39. punktā ir norādījis arī ģenerāladvokāts, – nenozīmē, ka tā rīcībā būtu šādas plašākas pilnvaras. Apstāklis, ka Portgás varēja lūgt ierīkošanai, kā arī infrastruktūru apsaimniekošanai nepieciešamo ekspropriāciju veikšanu, ko turklāt tā nevarēja veikt pati, pats par sevi nav pietiekams, lai atzītu, ka Portgás rīcībā būtu bijušas pilnvaras, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām.

               31

               Šajos apstākļos iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietas faktu rašanās brīdī Portgás bija subjekts, kuram ir uzdots valsts iestādes pārraudzībā veikt sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu, un vai šim uzņēmumam šī mērķa īstenošanai bija īpaši plašas pilnvaras.

               32

               Gadījumā, ja Portgás ir viens no tādiem subjektiem, pret kuriem saskaņā ar 24. punktā minēto judikatūru privātpersona var vērsties, atsaucoties uz Direktīvas 93/38 tiesību normām, ir jāizvērtē jautājums par to, vai arī Portugāles iestādes, vēršoties pret Portgás, var atsaukties uz šīm normām.

               33

               Šajā saistībā ir jānorāda, ka, pat ja Tiesa ir atzinusi, ka privātpersona var atsaukties uz beznosacījumu un pietiekami precīzām direktīvu normām, vēršoties pret subjektu, kuram ir uzdots valsts iestādes pārraudzībā veikt sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu un kuram šī mērķa īstenošanai ir īpaši plašas pilnvaras (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Foster u.c., 18. un 20. punkts, kā arī lietā Dominguez, 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra), šīs pamatlietas konteksts ir atšķirīgs no šīs judikatūras.

               34

               Šīs lietas kontekstā ir būtiski atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalsts pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai sasniegtu direktīvā noteikto rezultātu, ir saistošs pienākums, kas ir uzlikts ar LESD 288. panta trešo daļu un pašu direktīvu. Šis pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus attiecas uz visām dalībvalsts iestādēm (skat. 1997. gada 18. decembra spriedumu lietā C-129/96 Inter-Environnement Wallonie, Recueil, I-7411. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī uz visiem subjektiem, kuriem šo iestāžu pārraudzībā uzdota sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšana un kuriem šim nolūkam ir īpaši plašas pilnvaras. No tā izriet, ka dalībvalstu iestādēm ir jābūt spējīgām nodrošināt, ka šie subjekti ievēro Direktīvas 93/38 noteikumus.

               35

               Būtu pretrunīgi atzīt, ka valsts iestādēm un subjektiem, kas atbilst šī sprieduma 24. punktā uzskaitītajiem nosacījumiem, ir pienākums piemērot Direktīvas 93/38 noteikumus, vienlaicīgi liedzot minētajām iestādēm iespēju, vajadzības gadījumā vēršoties valsts tiesā, nodrošināt, ka subjekts, kas atbilst šiem nosacījumiem, ievēro šīs direktīvas noteikumus, lai gan pēdējam tāpat ir jāizpilda minētās direktīvas prasības.

               36

               Turklāt dalībvalstīm būtu iespējams gūt labumu no Savienības tiesību neievērošanas, neveicot pareizu direktīvas transponēšanu valsts tiesībās, ja to, ka Direktīvas 93/38 noteikumus ievēro šādi subjekti, nebūtu iespējams nodrošināt pēc valsts iestādes iniciatīvas.

               37

               Visbeidzot, šāda risinājuma sekas būtu ļaut konkurentam, kas ir privāttiesību subjekts, atsaucoties uz Direktīvas 93/38 noteikumiem, vērsties pret līgumslēdzēju subjektu, kas atbilst šī sprieduma 24. punktā uzskaitītajiem noteikumiem, kamēr valsts iestādes nevarētu vērst pret pēdējo minēto prasību izpildīt no šīs direktīvas izrietošos pienākumus. Tādējādi šādam līgumslēdzējam subjektam būtu vai nebūtu pienākums izpildīt šīs direktīvas prasības atkarībā no personu vai subjektu, kuri pret to vērstos, atsaucoties uz Direktīvu 93/38, veida. Šajos apstākļos minētā direktīva vairs netiktu vienveidīgi piemērota attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā.

               38

               No tā izriet, ka privātam uzņēmumam, kuram saskaņā ar valsts iestādes izdotu tiesību aktu un tās pārraudzībā ir uzdots veikt sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu un kuram šī mērķa īstenošanai ir pilnvaras, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām, ir pienākums ievērot Direktīvas 93/38 normas un tādējādi dalībvalsts iestādes var pret to vērsties, atsaucoties uz šīm normām.

               39

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka:

                        —

                        Direktīvas 93/38 4. panta 1. punkts, 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punkts un 15. pants ir jāinterpretē kā tādi, uz kuriem nevar atsaukties, vēršoties pret privātu uzņēmumu, pamatojoties vienīgi uz to, ka tam piemīt ekskluzīva sabiedrisko pakalpojumu koncesionāra statuss, kas ietilpst šīs direktīvas personīgās piemērošanas jomā laikā, kad minētā direktīva vēl nav transponēta šīs dalībvalsts tiesību sistēmā;

                        —

                        tādam uzņēmumam, kuram saskaņā ar valsts iestādes izdotu tiesību aktu un tās pārraudzībā bija uzdots veikt sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu un kuram šī mērķa īstenošanai ir pilnvaras, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām, ir pienākums ievērot Direktīvas 93/38 normas, un tādējādi dalībvalsts iestādes var pret to vērsties, atsaucoties uz šīm normām.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvu 98/4/EK, 4. panta 1. punkts, 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punkts un 15. pants ir jāinterpretē kā tādi, uz kuriem nevar atsaukties, vēršoties pret privātu uzņēmumu, pamatojoties vienīgi uz to, ka tam piemīt ekskluzīva sabiedrisko pakalpojumu koncesionāra statuss, kas ietilpst šīs direktīvas personīgās piemērošanas jomā laikā, kad minētā direktīva vēl nav transponēta šīs dalībvalsts tiesību sistēmā.

                     Tādam uzņēmumam, kuram saskaņā ar valsts iestādes izdotu tiesību aktu un tās pārraudzībā bija uzdots veikt sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu un kuram šī mērķa īstenošanai ir pilnvaras, kas ir plašākas nekā noteikumi, kuri ir piemērojami attiecībās starp privātpersonām, ir pienākums ievērot Direktīvas 93/38, kas grozīta ar Direktīvu 98/4, noteikumus, un tādējādi dalībvalsts iestādes var pret to vērsties, atsaucoties uz šīm normām.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – portugāļu.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2014. gada 18. septembrī. # The Polo/Lauren Company, LP pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-265/13.