title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 16.decembrī.#Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG pret BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Berlin - Vācija.#Valsts atbalsts - Vācijas Federatīvās Republikas sniegtais atbalsts zemju iegādei - Programma zemju privatizēšanai un lauksaimniecības pārstrukturēšanai Vācijas jaunajās federālajās zemēs.#Lieta C-239/09.

text:
      Lieta C‑239/09
      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      pret
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH
      (Landgericht Berlin lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Valsts atbalsts – Vācijas Federatīvās Republikas sniegtais atbalsts zemju iegādei – Programma zemju privatizēšanai un lauksaimniecības pārstrukturēšanai Vācijas jaunajās federālajās zemēs
      Sprieduma kopsavilkums
      Valsts atbalsts – Jēdziens – Lauksaimniecībā izmantojamo un meža zemju pārdošana, ko veic valsts iestādes – Valsts tiesiskais
            regulējums, kurā ir paredzētas aprēķināšanas metodes zemju vērtības noteikšanai – Pieļaujamība – Nosacījumi
      (EKL 87. pants)
      Atbalsta jēdziens var ietvert ne tikai pozitīvas darbības, bet arī darbības, ar kurām dažādos veidos tiek atvieglotas parastās
         uzņēmumu budžeta izmaksas un kuras kā tādas, lai arī nebūdamas subsīdijas vārda tiešā izpratnē, tomēr ir tāda paša rakstura
         un ar tādām pašām sekām. Tādēļ principā nevar izslēgt, ka publisku zemju pārdošana par cenu, kura ir zemāka par tirgus vērtību,
         iespējams, ir valsts atbalsts.

      Tādējādi valsts atbalsta elementi var būt valsts iestāžu veiktu zemju vai ēku pārdošanā kādam uzņēmumam vai privātpersonai,
         kas veic saimniecisko darbību, piemēram, lauksaimniecības vai mežsaimniecības darbību, tostarp, ja šāda pārdošana nav veikta
         par tirgus vērtību, proti, cenu, ko varētu būt noteicis privāts investors, rīkodamies parastos konkurences apstākļos. No tā
         izriet, ka gadījumā, ja valsts tiesībās ir paredzēti valsts iestāžu pārdodamo zemju tirgus vērtības aprēķināšanas noteikumi,
         minētie noteikumi, lai tie būtu saderīgi ar EKL 87. pantu, jāpiemēro tā, lai iegūtā cena allaž būtu pēc iespējas tuvāka tirgus
         vērtībai. Tā kā šī pēdējā, izņemot izsoles gadījumu, ir teorētiska, līdz noteiktai robežai nākas pieļaut iegūtās cenas iespējamo
         atšķirību no teorētiskās cenas.

      Tomēr jāvērš uzmanība, ka saistībā ar kopējo lauksaimniecības politiku ikviena publisko zemju pārdošana par cenu, kura ir
         zemāka par tirgus vērtību, nebūt nav noteikti jāuzskata par nesaderīgu ar Līgumu. Proti, Savienības likumdevējs, izmantojot
         tam kopējās lauksaimniecības politikas jomā piešķirto plašo rīcības brīvību, vispirms ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem
         ratione temporis piemērojamās Regulas Nr. 950/97 par lauksaimniecības struktūru efektivitātes uzlabošanu un vēlāk ar Regulas Nr. 1257/1999
         par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda atbalstu lauku attīstībai palīdzību ir pieņēmis jaunus īpašus noteikumus
         par atbalsta sniegšanu lauksaimniecības politikas jomā, tostarp atbalstu investīcijām lauku saimniecībās.

      Katrā ziņā EKL 87. pantam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzētas aprēķināšanas metodes, lai noteiktu
         lauksaimniecībā izmantojamo un meža zemju, kurus saistībā ar privatizācijas plānu pārdod valsts iestādes, vērtību, ja vien
         ar minētajām metodēm tiek paredzēta cenu aktualizēšana strauja to pieauguma gadījumos tādējādi, lai cena, ko faktiski maksā
         pircējs, būtu pēc iespējas atbilstošāka šo zemju tirgus vērtībai.

      (sal. ar 30.–35., 43. un 54. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 16. decembrī (*)

      Valsts atbalsts – Vācijas Federatīvās Republikas sniegtais atbalsts zemju iegādei – Programma zemju privatizēšanai un lauksaimniecības pārstrukturēšanai Vācijas jaunajās federālajās zemēs
      Lieta C‑239/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Landgericht Berlin (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 18. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 1. jūlijā, tiesvedībā

      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      pret
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG vārdā – G. Korts [G. Korth], Rechtsanwalt,

      –        BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH vārdā – K. fon Donats [C. von Donat], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un B. Kleins [B. Klein], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Stromskis [B. Stromsky] un B. Martenčuks [B. Martenczuk], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 30. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 87. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Seydaland”) un BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (turpmāk tekstā – “BVVG”) par aprēķināšanas metodēm, ko šī pēdējā izmantojusi, lai noteiktu lauksaimniecībā izmantojamo zemju pārdošanas cenu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Eiropas Savienības tiesības
       Noteikumi par valsts atbalstu
      3        Komisijas 1997. gada 10. jūlija Paziņojuma par valsts atbalsta elementiem, publiskajām iestādēm pārdodot zemi un ēkas (OV
         C 209, 3. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 8. nod., 1. sēj., 143. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums”) II daļas
         1. punkta pirmā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

      “Zemes un ēku pārdošanai, ievērojot pietiekami plaši publicētu, atklātu un beznosacījumu izsoles procedūru, ko pielīdzina
         izsolei, pieņemot vislabāko vai vienīgo cenas piedāvājumu, jābūt saskaņā ar tirgus vērtību un tādējādi neiekļauj valsts atbalstu. [..]”

      4        Saskaņā ar Paziņojuma II daļas 2. punkta a) apakšpunkta pirmo daļu, ja “publiskās iestādes paredz neizmantot [II daļas 1. punktā]
         aprakstīto procedūru”, valsts atbalsta elementu esamība varētu tikt izslēgta tikai gadījumā, ja “pirms pārdošanas sarunām
         [viens vai vairāki neatkarīgi aktīvu vērtētāji veic neatkarīgu novērtēšanu], lai noteiktu tirgus vērtību, pamatojoties uz
         vispārpieņemtiem tirgus rādītājiem un vērtēšanas standartiem”.

      5        Paziņojuma II daļas 2. punkta a) apakšpunkta piektajā daļā ir noteikts:

      ““Tirgus vērtība” ir cena, par kādu vērtēšanas dienā zemi un ēkas varētu pārdot ar individuālu līgumu starp brīvprātīgu pārdevēju
         un neatkarīgu pircēju, pieņemot, ka lieta publiski piedāvāta tirgū, ka tirgus nosacījumi ļauj to likumīgā kārtā pārdot un
         ka pārdošanas sarunām, ņemot vērā īpašuma veidu, ir pietiekami daudz laika [..].”

      6        Ar 1999. gada 20. janvāra Lēmumu 1999/268/EK par zemju iegādi saskaņā ar Vācijas Likumu par kompensācijas maksājumiem (OV
         L 107, 21. lpp.; turpmāk tekstā – “1999. gada 20. janvāra lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija par daļēji nesaderīgu ar kopējo
         tirgu atzina atbalsta shēmu, ko Vācijas Federatīvā Republika īstenojusi ar programmu zemju reprivatizēšanai jauno federālo
         zemju teritorijā.

      7        Šā lēmuma 2. panta otrajā daļā bija noteikts:

      “Atbalsts [..], kura apjoms pārsniedz maksimāli pieļaujamās intensitātes 35 % robežas attiecībā uz lauksaimniecībā izmantojamajām
         zemēm teritorijās, kurās nav mazāk labvēlīgu apstākļu, saskaņā ar [Padomes 1997. gada 20. maija] Regulā (EK) Nr. 950/97 [par
         lauksaimniecības struktūru efektivitātes uzlabošanu (OV L 142, 1. lpp.)] noteikto, ir nesaderīgs ar kopējo tirgu.”

      8        Izvērtējusi grozījumus, ko Vācijas Federatīvā Republika minētajā programmā bija izdarījusi 1999. gada 20. janvāra lēmuma rezultātā,
         Komisija pieņēma 1999. gada 22. decembra Lēmumu par valsts atbalsta saskaņā ar EK līguma 87. un 88. pantu (agrākie 92. un
         93. pants) atļaušanu (OV 2000, C 46, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “1999. gada 22. decembra lēmums”); par to Vācijas Federatīvajai
         Republikai tika darīts zināms Komisijas 2000. gada 19. janvāra vēstulē, un tas attiecās uz to pašu programmu ar tajā izdarītajiem
         grozījumiem.

      9        Šajā pēdējā lēmumā tostarp netika celti iebildumi pret attiecīgās shēmas izmaiņām lauksaimniecībā izmantojamo zemju pārdošanas
         cenas aprēķināšanai izmantotā kritērija ziņā. Saskaņā ar šo kritēriju Vācijas iestādēm turpmāk bija jāpamatojas uz pārdodamo
         zemju tirgus vērtību, to samazinot 35 % apmērā.

       Īpaši noteikumi par atbalstu lauksaimniecības politikas jomā
      10      Regulas Nr. 950/97 7. panta 2. punktā bija paredzēts:

      “Atbalsta kopvērtība, kas izteikta procentos no investīciju apjoma, nepārsniedz:
      [..]
      b)      attiecībā uz [..] teritorijām [, kurās nav mazāk labvēlīgu apstākļu]:
      –        35 % gadījumā, ja investīcijas tiek veiktas nekustamā mantā,
      [..].”
      11      Minētās regulas 12. panta 2. punktā bija noteikts:

      “(Vispārīgi atļautais atbalsts) Dalībvalstis drīkst piešķirt atbalstu investīcijām:
      a)      zemju pirkšanai;
      [..].”
      12      Pēc tam minētā regula tika atcelta un aizstāta ar Padomes 1999. gada 17. maija Regulu Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības
         virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu (OV L 160, 80. lpp., OV Īpašais
         izdevums latviešu valodā: 3. nod., 25. sēj., 391. lpp.), kura ir spēkā kopš 1999. gada 3. jūlija. Minētās regulas 7. panta
         otrajā daļā ir teikts šādi:

      “Maksimālais kopējā atbalsta apjoms, izteikts procentos no kopējā to investīciju apjoma, kuras var saņemt atbalstu [..], ir
         40 % [..].”

       Valsts tiesības
      13      Lai pielāgotu jauno federālo zemju lauksaimniecībā izmantojamo un meža zemju īpašuma sistēmu savai tiesību sistēmai, Vācijas
         Federatīvā Republika pieņēma 1994. gada 27. septembra Likumu par kompensācijas maksājumiem (Ausgleichleistungsgesetz, BGBl. I 1994, 2624. lpp.; turpmāk tekstā – “AusglLeistG”). Šis likums ietvēra zemju iegādes programmu, kura turpmāk tika īstenota ar 1995. gada 20. decembra Zemju iegādes noteikumiem
         (Flächenerwerbsverordnung, BGBl. I 1995, 2072. lpp.; turpmāk tekstā – “FlErwV”).

      14      Pēc tam, lai izpildītu 1999. gada 20. janvāra lēmumu, Vācijas Federatīvā Republika gan AusglLeistG, gan FlErwV izdarīja vairākus grozījumus, atsauce uz kuriem ir izdarīta 1999. gada 22. decembra lēmumā.

      15      Tādējādi AusglLeistG tika mainīta lauksaimniecībā izmantojamo zemju atsauces vērtība, kura turpmāk jāaprēķina, samazinot tirgus vērtību par 35 %,
         nevis, kā sākotnēji bija paredzēts, konkrētas 1935. gadā noteiktās vērtību vienības reizinot ar trīs.

      16      FlErwV 5. panta 1. punktā ir paredzēta minētās atsauces vērtības aprēķināšanas metode, kas vairs nav balstīta uz lauksaimniecībā
         izmantojamo zemju tirgus vērtību, bet gan uz reģionālo nekustamā īpašuma vērtēšanas komisiju atzinumu. Šī tiesību norma ir
         izteikta šādā redakcijā:

      “Lauksaimniecībā izmantojamo zemju tirgus vērtību, kas minēta AusglLeistG 3. panta 7. [punktā] [..], nosaka, pamatojoties uz 1988. gada 6. decembra Noteikumiem par nekustamā īpašuma novērtēšanu [Wertermittlungsverordnung] [..]. Ja ir noteiktas aramzemju un ganību zemju reģionālās atsauces vērtības, [šo tirgus] vērtību nosaka atbilstoši tām.
         Reģionālās atsauces vērtības federālais finanšu ministrs publicē Bundesanzeiger [Federālās valdības Oficiālais Vēstnesis]. Ja ir faktiski iemesli uzskatīt, ka reģionālās atsauces vērtības nav piemērots
         vērtības noteikšanas pamats, [pretendējošais] pircējs vai privatizācijas iestāde var lūgt, lai atšķirīgu vērtību nosaka saskaņā
         ar Būvniecības likuma [Baugesetzbuch] 192. pantu izveidota un ar teritoriālo kompetenci apveltīta nekustamā īpašuma vērtēšanas komisija [Gutachtersausschuss].”

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      17      Seydaland ir sabiedrība, kas darbojas lauksaimnieciskās ražošanas nozarē. BVVG ir Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (ar Vācijas apvienošanos saistīto īpašo uzdevumu valsts iestāde) pilnībā piederošs meitas uzņēmums, kuram uzdots veikt lauksaimniecībā
         izmantojamo un meža zemju privatizāciju.

      18      No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka ar kādu 2007. gada 18. decembra līgumu BVVG ir pārdevusi Seydaland dažādas lauksaimniecības vajadzībām izmantojamas zemes. Pirkuma cenas kopsumma bija EUR 245 907,91, no kuras EUR 210 810,18
         bija par lauksaimniecībā izmantojamām zemēm.

      19      Uzskatīdama, ka samaksātā cena ir pārmērīga, Seydaland lūdza daļu no šo zemju pārdošanas cenas atmaksāt, apgalvojot, ka to pārdošanas cena, kas aprēķināta saskaņā ar reģionālajām
         atsauces vērtībām, esot tikai EUR 146 850,24.

      20      Tā kā BVVG šo lūgumu neapmierināja, Seydaland vērsās Landgericht Berlin [Berlīnes apgabaltiesā] ar prasību, lai panāktu minēto atmaksu. Minētās prasības pamatošanai Seydaland norādīja, ka 2007. gada 18. decembra līguma 2. panta 5. punktā pircējam ir īpaši ļauts pārbaudīt pārdošanas cenu un tās aprēķināšanas
         veidu, kā arī tiesas ceļā izmantot tiesības minēto cenu pielāgot.

      21      Proti, Seydaland uzskata, ka BVVG esot vajadzējis vai nu attiecīgo zemju pārdošanas cenu aprēķināt, pamatojoties uz reģionālajām atsauces vērtībām, vai arī
         vērsties FlErwV 5. panta 1. punktā minētajā vērtēšanas komisijā. Seydaland vienlīdz apgalvo, ka minētā pārdošanas cena katrā ziņā neesot nosakāma, pamatojoties uz esošo tirgus stāvokli, kā to esot
         izdarījusi BVVG.

      22      Turpretim BVVG apgalvo, ka, lai aprēķinātu attiecīgo zemju pārdošanas cenu, reģionālās atsauces vērtības neesot bijis jāņem vērā, jo, vispārīgi
         ņemot, minētās vērtības atspoguļo nevis pašreizējo, bet gan drīzāk divus gadus agrāku tirgus stāvokli. Tādējādi, nosakot uz
         minētajām vērtībām balstītu cenu, tiktu piešķirts Savienības tiesībās aizliegts valsts atbalsts.

      23      Šajā ziņā BVVG paskaidroja, ka Federālā finanšu ministrija esot apzinājusies šo nobīdi un 2007. gada 10. jūlijā tai uzdevusi rūpīgi pārbaudīt
         Bundesanzeiger publicētās reģionālās atsauces vērtības, jo uz minētajām vērtībām vairs nedrīkstēja pamatoties, lai aprēķinātu lauksaimniecībā
         izmantojamo zemju tirgus vērtību, ja tās par vairāk nekā 20 % atšķiras no līdzīgu īpašumu vidējās pārdošanas cenas. Saskaņā
         ar aprēķiniem, ko veikusi atbildētāja pamata lietā, tā esot noticis šajā gadījumā.

      24      Šajos apstākļos, uzskatīdama, ka izskatāmās lietas iznākums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, Landgericht Berlin nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai AusglLeistG 4. panta 3. punkta 1) apakšpunkta īstenošanas kārtības noteikšanai izdoto FlErwV 5. panta 1. punkta otrais un trešais teikums ir pretrunā EKL 87. pantam?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      25      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu izvērtēt FlErwV 5. panta 1. punkta saderīgumu ar EKL 87. pantu.

      26      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktās procedūras pamatā ir funkciju sadale starp
         valsts tiesām un Tiesu, no kuras izriet, ka šī pēdējā ir tiesīga lemt vienīgi par minētajā pantā noteikto Savienības tiesību
         aktu interpretāciju vai spēkā esamību un tās ziņā nav vērtēt valsts tiesību normu interpretāciju (skat. it īpaši 2007. gada
         18. janvāra spriedumu lietā C‑220/05 Auroux u.c., Krājums, I‑385. lpp., 25. punkts, kā arī 2010. gada 7. oktobra spriedumu lietā C‑515/08 Dos Santos Palhota u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 18. punkts).

      27      Tomēr, lai sniegtu valsts tiesai lietderīgu atbildi, kas tai ļautu izspriest tajā izskatāmo lietu, Tiesai vajadzības gadījumā
         ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (2006. gada 4. maija spriedums lietā C‑286/05 Haug, Krājums, I‑4121. lpp., 17. punkts, un 2008. gada 11. marta spriedums lietā C‑420/06 Jager, Krājums, I‑1315. lpp., 46. punkts).

      28      Ievērojot šo judikatūru, uzdotais jautājums jāsaprot tādējādi, ka iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 87. pants jāinterpretē
         tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā lauksaimniecībā izmantojamo un meža zemju, kuras saistībā
         ar privatizācijas plānu pārdod valsts iestādes, vērtības noteikšanai ir paredzētas tādas aprēķināšanas metodes kā FlErwV 5. panta 1. punkta otrajā un trešajā teikumā noteiktās.

      29      Turklāt, lai valsts tiesai sniegtu lietderīgu atbildi, jāuzskata, kā to lūdz arī Vācijas valdība, ka jautājums attiecas uz
         minēto 5. panta 1. punktu kopumā, proti, ņemot vērā arī minētā punkta pirmo un ceturto teikumu.

      30      Pēc šī precizējuma jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru atbalsta jēdziens var ietvert ne tikai pozitīvas
         darbības, kā, piemēram, subsīdijas, aizdevumus vai dalību uzņēmumu kapitālā, bet arī darbības, ar kurām dažādos veidos tiek
         atvieglotas parastās uzņēmumu budžeta izmaksas un kuras kā tādas, lai arī nebūdamas subsīdijas vārda tiešā izpratnē, tomēr
         ir tāda paša rakstura un ar tādām pašām sekām (skat. it īpaši 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑156/98 Vācija/Komisija,
         Recueil, I‑6857. lpp., 25. punkts; 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P Chronopost un La Poste/UFEX u.c., Krājums, I‑4777. lpp., 123. punkts, kā arī 2009. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑169/08 Presidente del Consiglio dei Ministri, Krājums, I‑10821. lpp., 56. punkts).

      31      Tādēļ principā nevar izslēgt, ka publisku zemju pārdošana par cenu, kura ir zemāka par tirgus vērtību, iespējams, ir valsts
         atbalsts.

      32      Tomēr vienlīdz jānorāda, ka saistībā ar kopējo lauksaimniecības politiku par nesaderīgu ar EK līgumu nebūt noteikti nav jāuzskata
         ikviena publisko zemju pārdošana par cenu, kura ir zemāka par tirgus vērtību. Proti, Savienības likumdevējs, izmantojot tam
         kopējās lauksaimniecības politikas jomā piešķirto plašo rīcības brīvību (1980. gada 29. oktobra spriedums lietā 139/79 Maizena/Padome, Recueil, 3393. lpp., 23. punkts, un 2010. gada 20. maija spriedums lietā C‑365/08 Agrana Zucker, Krājums, I‑4341. lpp., 30. punkts), ar sākotnēji pamata lietas faktiskajiem apstākļiem ratione temporis piemērojamās un vēlāk ar Regulu Nr. 1257/1999 atceltās Regulas Nr. 950/97 palīdzību ir pieņēmis jaunus īpašus noteikumus
         par atbalsta sniegšanu lauksaimniecības politikas jomā, tostarp atbalstu investīcijām lauku saimniecībās.

      33      Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 950/97 7. panta 2. punkta b) apakšpunktu investīcijām nekustamajā īpašumā pieļaujamā atbalsta
         kopvērtība, kas izteikta procentos no investīciju, par kurām var saņemt atbalstu, apjoma, bija 35 %, bet Regulā Nr. 1257/1999
         šī robeža tika paaugstināta līdz 40 %.

      34      Turklāt jautājumā par valsts iestāžu veiktu zemju vai ēku pārdošanu kādam uzņēmumam vai privātpersonai, kas veic saimniecisko,
         piemēram, lauksaimniecības vai mežsaimniecības darbību, jānorāda, ka Tiesa ir nospriedusi, ka šādā pārdošanā ir iespējami
         valsts atbalsta elementi, tostarp, ja tā nav veikta par tirgus vērtību, proti, cenu, ko varētu būt noteicis privāts investors,
         rīkodamies parastos konkurences apstākļos (šajā ziņā skat. 2010. gada 2. septembra spriedumu lietā C‑290/07 P Komisija/Scott, Krājums, I‑0000. lpp., 68. punkts).

      35      No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka gadījumā, ja valsts tiesībās ir paredzēti valsts iestāžu pārdodamo zemju
         tirgus vērtības aprēķināšanas noteikumi, minētie noteikumi, lai tie būtu saderīgi ar EKL 87. pantu, jāpiemēro tā, lai iegūtā
         cena allaž būtu pēc iespējas tuvāka tirgus vērtībai. Tā kā šī pēdējā, izņemot izsoles gadījumu, ir teorētiska, līdz noteiktai
         robežai, kā Komisija pareizi norādījusi Paziņojuma II daļas 2. punkta b) apakšpunktā, nākas pieļaut iegūtās cenas iespējamo
         atšķirību no teorētiskās cenas.

      36      Jautājumā par pamata lietā aplūkoto tiesību normu vispirms jākonstatē, ka, pretēji tam, ko apgalvo Seydaland un Vācijas valdība, 1999. gada 22. decembra lēmumā minētā tiesību norma nav atzīta par saderīgu ar EKL 87. pantu. Proti,
         kā norāda Seydaland, no šā lēmuma izriet, ka Komisija uz attiecīgo tiesību normu ir atsaukusies, tikai lai aprakstītu grozījumus, kas FlErwV izdarīti attiecībā uz to pašu atbalsta shēmu, kuru tā bija izvērtējusi 1999. gada 20. janvāra lēmumā.

      37      Galu galā FlErwV 5. panta 1. punkts 1999. gada 22. decembra lēmumā nav izvērtēts pēc būtības, jo Komisija izpētīja vienīgi Vācijas privatizācijas
         plāna piešķirtā atbalsta intensitāti un aspektus, kurus 1999. gada 20. janvāra lēmumā tā bija uzskatījusi par diskriminējošiem.

      38      Turklāt jānorāda, ka, pēc iesniedzējtiesas domām, zemes gabala tirgus vērtību var noteikt tikai izsolē un cenu nosakot ekspertam.
         Tādēļ tā uzskata, ka FlErwV 5. panta 1. punkta otrajā un ceturtajā teikumā paredzētās metodes neļauj pareizi noteikt minēto vērtību.

      39      Šajā ziņā jāpaskaidro, ka, lai arī, kā Komisija norādījusi Paziņojuma II daļas 1. punktā un 2. punkta a) apakšpunktā, ar izsoles
         un eksperta atzinuma metodēm noteikti iespējams nodrošināt faktiskajām tirgus vērtībām atbilstošas cenas, nav izslēgts, ka
         šo pašu rezultātu var vienlīdz sasniegt ar citām metodēm.

      40      FlErwV 5. panta 1. punktā tieši ir paredzētas dažas no šīm metodēm.

      41      Pirmkārt, tajā ir paredzēta aprēķināšanas metode, ar kuru lauksaimniecībā izmantojamo zemju vērtība tiek noteikta saistībā
         ar reģionālajām atsauces vērtībām. Iesniedzējtiesa uzskata, ka ar šo metodi pārdodamo zemju tirgus vērtību varot noteikt tikai
         neprecīzi, tostarp tādēļ, ka tajā netiekot ņemts vērā ievērojamais lauksaimniecībā izmantojamo zemju cenu pieaugums Vācijas
         austrumos kopš 2007. gada.

      42      Šajā ziņā Vācijas valdība savos rakstveida apsvērumos atzīst, ka saistībā ar šo vērtējuma procedūru izmantojamajās zemes vērtībās
         šīs tirgus cenu izmaiņas tiek ņemtas vērā ar zināmu novēlošanos. Turklāt BVVG un minētā valdība norāda, ka jāņem vērā apstāklis, ka minētās vērtības parasti tiek aktualizētas tikai reizi divos gados.

      43      Šajos apstākļos jākonstatē, kā savu secinājumu 47. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ka, ja uz reģionālajām atsauces vērtībām
         pamatotu metodi nepapildina aktualizēšanas mehānisms, kas zemju pārdošanas cenu ļauj padarīt pēc iespējas atbilstošāku tirgus
         vērtībai, tostarp strauja [cenu] pieauguma laikā, ar to nav iespējams atspoguļot attiecīgā tirgus cenu realitāti. Tā kā šim
         vērtējumam ir vajadzīga valsts tiesību interpretācija, to veikt ir iesniedzējtiesas ziņā.

      44      Turklāt nav nozīmes Seydaland apgalvojumam, ka cena, kas noteikta ar pamata lietā aplūkotajā tiesību normā paredzēto uz reģionālajām atsauces vērtībām pamatoto
         metodi, būtu starp tirgus vērtību un cenu, kas izriet no valsts tiesiskajā regulējumā saskaņā ar Regulu Nr. 950/97 noteiktajai
         atbalsta intensitātei atbilstošā samazinājuma 35 % apmērā.

      45      Proti, šādā apgalvojumā netiek ņemts vērā apstāklis, ka zemes gabala vai ēkas tirgus vērtības aprēķināšana ir vajadzīgs priekšnosacījums,
         lai šai vērtībai varētu piemērot atbalsta intensitātes rādītāju saskaņā ar īpašajiem Savienības noteikumiem, kas atgādināti
         šā sprieduma 32. un 33. punktā.

      46      Otrkārt, FlErwV 5. panta 1. punktā ir paredzēta kāda cita metode, ar kuru gadījumā, ja ir faktiski iemesli uzskatīt, ka reģionālās atsauces
         vērtības nav piemērots kāda noteikta nekustamā īpašuma vērtības noteikšanas pamats, [pretendējošais] pircējs vai privatizācijas
         iestāde lūdz nekustamā īpašuma vērtēšanas komisijai sniegt eksperta atzinumu, lai saskaņā ar Būvniecības likuma 192. pantu
         noteiktu minēto vērtību.

      47      Jautājumā par šo pēdējo tiesību normu, atbildot uz Tiesas rakstiski uzdotu jautājumu, Vācijas valdība norādīja, ka minētās
         komisijas ekspertu rīcībā ir dienests, kurš sagatavo eksperta atzinumu, ņemot vērā virkni zemju novērtēšanā būtisku parametru,
         kā, piemēram, nekustamā īpašuma atsauces vērtības, cenu kopuma atsauces vērtības, nomas/īres maksas, procentu likmes, parastās
         būvniecības izmaksas un pielāgošanās tirgum faktorus.

      48      Šajā ziņā šā sprieduma 43. punktā izklāstīto iemeslu dēļ jākonstatē, ka tikai tāda minētās nekustamā īpašuma vērtēšanas komisijas
         darbība, kuras rezultātā tiek noteikta tirgus vērtībai atbilstoša cena, var būt atbilstoša kritērijiem, kas izvirzīti saderīgumam
         ar Līguma noteikumiem valsts atbalsta jomā.

      49      Treškārt, tiktāl, ciktāl var uzskatīt, kā to dara Vācijas valdība, ka FlErwV 5. panta 1. punktā ir paredzēta vēl kāda trešā aprēķināšanas metode, proti, ar norādi uz 1988. gada 6. decembra Noteikumiem
         par nekustamā īpašuma novērtēšanu, jāatgādina, pirmkārt, ka iesniedzējtiesai tajā izskatāmajās lietās jānosaka, kāda ir pareizā
         valsts tiesību interpretācija (2010. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑188/10 un C‑189/10 Melki un Abdeli, Krājums, I‑5667. lpp., 49. punkts).

      50      Otrkārt, valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas princips, kas atbilst Līguma sistēmai, jo ļauj valsts tiesai savas kompetences
         ietvaros nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, izskatot tai iesniegto lietu (šajā ziņā skat. 2003. gada 15. maija
         spriedumu lietā C‑160/01 Mau, Recueil, I‑4791. lpp., 34. punkts), nozīmē, ka valsts tiesai jāņem vērā visi valsts tiesību akti, lai konstatētu, kādā mērā tie var
         tikt piemēroti, neizraisot Savienības tiesībām pretēju rezultātu (šajā ziņā skat. 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā
         C‑131/97 Carbonari u.c., Recueil, I‑1103. lpp., 49. un 50. punkts, kā arī 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 115. punkts).

      51      Tādējādi šajā lietā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai FlErwV 5. panta 1. punktu var interpretēt atbilstīgi EKL 87. pantam, tostarp ņemot vērā citas iespējami piemērojamās valsts tiesību
         normas, kā, piemēram, 1988. gada 6. decembra Noteikumus par nekustamā īpašuma novērtēšanu un, kā norāda BVVG, vajadzības gadījumā – Vācijas Civilprocesa kodeksa 404. panta 2. punktu.

      52      Turklāt vēl ir jānorāda, ka, pat ja iesniedzējtiesai nāktos konstatēt FlErwV 5. panta 1. punkta atbilstīgumu EKL 87. pantam, nav izslēdzams, ka ar šajā valsts tiesību normā paredzēto metodi noteiktos
         gadījumos var iegūt no tirgus vērtības attālinātu rezultātu. Šādos apstākļos saskaņā ar visu valsts institūciju, tostarp valsts
         tiesu un pārvaldes iestāžu, pienākumu neņemt vērā Savienības tiesībām pretrunā esošu valsts tiesību normu, minētajai tiesai
         un pārvaldes iestādēm, kam uzdots to piemērot, ir pienākums minēto valsts tiesību normu nepiemērot (šajā ziņā skat. 1989. gada
         22. jūnija spriedumu lietā 103/88 Fratelli Costanzo, Recueil, 1839. lpp., 31. punkts, kā arī 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑198/01 CIF, Recueil, I‑8055. lpp., 48. un 49. punkts).

      53      Šajā ziņā valsts tiesai it īpaši jāņem vērā, ka tas vajadzības gadījumā ietver pienākumu veikt visus vajadzīgos pasākumus,
         lai atvieglotu pilnīgu Savienības tiesību īstenošanu (šajā ziņā skat. 1972. gada 13. jūlija spriedumu lietā 48/71 Komisija/Itālija,
         Recueil, 529. lpp., 7. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā CIF, 49. punkts).

      54      Šajos apstākļos uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka EKL 87. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais
         regulējums, kurā lauksaimniecībā izmantojamo un meža zemju, kuras saistībā ar privatizācijas plānu pārdod valsts iestādes,
         vērtības noteikšanai ir paredzētas tādas aprēķināšanas metodes kā FlErwV 5. panta 1. punktā noteiktās, ja vien ar minētajām metodēm tiek paredzēta cenu aktualizēšana strauja to pieauguma gadījumos
         tādējādi, lai cena, ko faktiski maksā pircējs, būtu pēc iespējas atbilstošāka šo zemju tirgus vērtībai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 87. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā lauksaimniecībā izmantojamo
            un meža zemju, kuras saistībā ar privatizācijas plānu pārdod valsts iestādes, vērtības noteikšanai ir paredzētas tādas aprēķināšanas
            metodes kā 1995. gada 20. decembra Zemju iegādes noteikumu (Flächenerwerbsverordnung) 5. panta 1. punktā noteiktās, ja vien ar minētajām metodēm tiek paredzēta cenu aktualizēšana strauja to pieauguma gadījumos
            tādējādi, lai cena, ko faktiski maksā pircējs, būtu pēc iespējas atbilstošāka šo zemju tirgus vērtībai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 18.martā. # Léopold Radauer pret Eiropas Savienības Padomi. # Ierēdņi - Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Lieta T-67/02.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1988. gada 4. maijā. # Fernand Watgen pret Caisse de pension des employés privés. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil supérieur des assurances sociales - Luksemburgas Lielhercogiste. # Lieta 64/85.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 13. jūnijā. # Syndicat OP 84 pret Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija. # Lauksaimniecība - Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fonds - "Pārbaužu perioda" jēdziens - Dalībvalstu iespēja paplašināt pārbaužu periodu gadījumā, ja nav faktiskas iespējas veikt pārbaudi noteiktajā termiņā - Saņemtā atbalsta atmaksāšana - Sankcijas. # Lieta C-3/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-3/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État  (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 28. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 2. janvārī, tiesvedībā
            Syndicat OP 84
            pret
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer ( FranceAgriMer ) , kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture  ( Viniflhor ) tiesību pārņēmēja, kurš pats ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture  ( Oniflhor ) tiesību pārņēmējs.
            TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], tiesneši J. Malenovskis [ J. Malenovský ], U. Lehmuss [ U. Lõhmus ], M. Safjans [ M. Safjan ] (referents) un A. Prehala [ A. Prechal ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  ( FranceAgriMer ) vārdā – J.-C. Balat , avocat ,
            – Francijas valdības vārdā – G. de Bergues  un N. Rouam , pārstāvji,
            – Polijas valdības vārdā – M. Szpunar  un B. Majczyna , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – P. Rossi  un D. Bianchi , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 14. marta tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu (OV L 388, 18. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94 (OV L 328, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4045/89”), 2. panta 4. punktu un 6. pantu.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp lauksaimniecības organizāciju Syndicat OP 84 un Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  ( FranceAgriMer ), kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture  ( Viniflhor ) tiesību pārņēmēja, kurš pats ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture  ( Oniflhor ) tiesību pārņēmējs, par to, vai ir likumīga Kopienas atbalsta no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas atgūšana.
            Atbilstošās tiesību normas
            3. Padomes 1970. gada 21. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 729/70 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 94, 13. lpp.) 8. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem veic pasākumus, ko vajag, lai:
            – pārliecinātos, ka [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un ir izpildīti pareizi;
            – novērstu pārkāpumus un uzliktu par tiem sodus,
            – atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.
            [..]”
            4. Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmajā līdz ceturtajā un desmitajā apsvērumā ir noteikts:
            “[..] saskaņā ar 8. pantu [..] Regulā [..] Nr. 729/70 [..], nolūkā novērst un apzināt pārkāpumus un piedzīt pārkāpumu vai nolaidības dēļ zaudētās summas, dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai pārliecinātos, vai [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un vai tie tiek veikti pareizi;
            [..] šī regula turklāt neietekmē tos valstu noteikumus attiecībā uz rūpīgām pārbaudēm, kuri ir izvērstāki par šajā regulā paredzētajiem;
            [..] dalībvalstis jāmudina pastiprināt rūpīgās pārbaudes, ko tās saskaņā ar [Padomes 1977. gada 27. jūnija Direktīvu 77/435/EEK par rūpīgām pārbaudēm, ko dalībvalstis veic attiecībā uz darījumiem, kas ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmas (OV L 172, 17. lpp.),] veic attiecībā uz to uzņēmumu tirdzniecības dokumentiem, kuri saņem vai veic maksājumus;
            [..] dalībvalstīm ieviešot noteikumus, kas izriet no Direktīvas 77/435[..], un pamatojoties uz gūto pieredzi, konstatēta vajadzība pēc konkrētu minētās direktīvas noteikumu grozījumiem; tā kā, ņemot vērā attiecīgo noteikumu būtību, grozījumi būtu jāietver regulā;
            [..]
            [..] lai gan vispirms dalībvalstīm jāpieņem savas rūpīgu pārbaužu programmas, šīs programmas jādara zināmas Komisijai tā, lai tā varētu uzņemties pārraudzītājas un koordinētājas pienākumu un nodrošināt to, ka programmas ir pieņemtas, pamatojoties uz attiecīgiem kritērijiem; tā kā rūpīgas pārbaudes tādējādi var galvenokārt attiecināt uz nozarēm vai uzņēmumiem, kuros krāpšanas iespējamība ir liela.”
            5. Regulas Nr. 4045/89 1. panta 2. punktā ir noteikts:
            “Šajā regulā “tirdzniecības dokumenti” ir visi grāmatvedības dokumenti, reģistri, kvītis un apstiprinošie dokumenti, pārskati, ražošanas un kvalitātes dokumentācija, kā arī sarakste, kas attiecas uz uzņēmuma komercdarbību, kā arī komercdati jebkādā formā, tostarp elektroniski saglabāti dati, ciktāl šie dokumenti tieši vai netieši attiecas uz 1. punktā minētajiem darījumiem.”
            6. Minētās regulas 2. pantā ir paredzēts:
            “1. Dalībvalstis sistemātiski veic uzņēmumu tirdzniecības dokumentu rūpīgu pārbaudi, ņemot vērā rūpīgi pārbaudāmo darījumu būtību. Dalībvalstis nodrošina, lai uzņēmumu atlase rūpīgai pārbaudei pēc iespējas nodrošinātu to pasākumu efektivitāti, kuri paredzēti, lai novērstu un atklātu pārkāpumus, uz ko attiecas ELVGF Garantiju nodaļas finansējuma sistēma. Veicot atlasi, inter alia  ņem vērā uzņēmumu finansiālo nozīmīgumu attiecīgajā sistēmā un citus riska faktorus.
            [..]
            4. Rūpīgo pārbaužu periods ilgst no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam.
            Rūpīga pārbaude aptver vismaz 12 mēnešu laikposmu, kas beidzies iepriekšējā rūpīgu pārbaužu periodā; to var paplašināt par laikposmiem, kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma un kas jānosaka.
            [..]”
            7. Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. pantu:
            “Tirdzniecības dokumentus, kas minēti 1. panta 2. punktā un 3. pantā, uzņēmumi glabā vismaz trīs gadus no to sagatavošanas gada beigām.
            Dalībvalstis drīkst noteikt ilgāku termiņu šo dokumentu saglabāšanai.”
            8. Regulas Nr. 4045/89 5. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Uzņēmumu atbildīgās personas vai trešā persona nodrošina visu pieprasīto tirdzniecības dokumentu un papildinformācijas sniegšanu par rūpīgu pārbaudi atbildīgajām amatpersonām vai šim mērķim pilnvarotajām personām. Elektroniski saglabātos datus iesniedz ar atbilstoša datu saglabāšanas līdzekļa starpniecību.”
            9. Minētās regulas 6. pantā ir paredzēts:
            “1. Dalībvalstis nodrošina, lai amatpersonas, kas atbild par rūpīgām pārbaudēm, būtu tiesīgas konfiscēt tirdzniecības dokumentus vai panākt to konfiskāciju. Šīs tiesības ir izmantojamas, ievērojot attiecīgos valsts noteikumus, un neietekmē procesuālo noteikumu piemērošanu krimināllietās attiecībā uz dokumentu konfiskāciju.
            2. Dalībvalstis paredz attiecīgus pasākumus, lai sodītu fiziskas vai juridiskas personas, kuras nepilda saistības, kas izriet no šīs regulas.”
            10. Šīs pašas regulas 9. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Līdz nākamajam 1. janvārim pēc rūpīgo pārbaužu posma dalībvalstis nosūta Komisijai sīku ziņojumu par šīs regulas piemērošanu.”
            11. Komisijas 1990. gada 29. jūnija Regulas (EK) Nr. 1863/90, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot [Regulu Nr. 4045/89] (OV L 170, 23. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1996. gada 28. novembra Regulu (EK) Nr. 2278/96 (OV L 308, 30. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1863/90”), II pielikuma 4. punkta g) apakšpunktā ir paredzēts, ka dalībvalstu saskaņā ar Regulas Nr. 4045/89 9. panta 1. punktu nosūtītajos gada ziņojumos ir jāpaziņo “to pārbaužu rezultāti, kas veiktas iepriekšējā pārbaudes posmā, uz kuru attiecas šis ziņojums un kura rezultāti nebija pieejami ziņojuma, kas attiecās uz šo posmu, nosūtīšanas brīdī”.
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            12. Syndicat OP 84 , kas ir lauksaimniecības organizācija, kurā ir apvienoti 48 augļu un dārzeņu ražotāji, īstenoja darbības programmu, kas attiecās uz laikposmu no 1997. gada 1. jūlija līdz 1998. gada 31. decembrim. Šajā saistībā tā saņēma Kopienas atbalstu no ELVGF Garantiju nodaļas.
            13. Ar 2000. gada 30. maija vēstuli kompetentās valsts iestādes paziņoja Syndicat OP 84 par pārbaudes uz vietas uzsākšanu, piemērojot Regulas Nr. 4045/89 noteikumus. Tomēr pārbaudes darbības faktiski varēja notikt tikai no 2001. gada 22. janvāra līdz 2001. gada 24. janvārim.
            14. Tā kā šī pārbaude ļāva konstatēt, ka uz noteiktām darbībām, attiecībā uz kurām Syndicat OP 84 apgalvoja, ka tai ir tiesības uz Kopienas atbalstu, šīs tiesības neattiecās to absolūti individuālā rakstura dēļ un ka Syndicat OP 84 dalībnieku veiktās fondu papildināšanas kārtība neatbilst Padomes 1996. gada 28. oktobra Regulas (EK) Nr. 2200/96 par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju (OV L 297, 1. lpp.) 15. pantam, Oniflhor ar 2001. gada 30. oktobra vēstuli lūdza Syndicat OP 84  atmaksāt visas summas, kas saņemtas par 1997. un 1998. gadu, un pēc tam izdeva izpildrakstu, kas atbilst atmaksājamajām summām.
            15. Ar 2006. gada 7. novembra spriedumu Tribunal administratif de Marseille [Marseļas Administratīvā tiesa] atcēla izpildrakstu, kas izdots pret Syndicat OP 84 . Tomēr ar 2008. gada 8. decembra spriedumu Cour administrative d’appel de Marseille  [Marseļas Administratīvā apelācijas tiesa] atcēla šo spriedumu un noraidīja prasības, ko Syndicat OP 84 bija cēlusi Tribunal administratif de Marseille . Tādējādi Syndicat OP 84  iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’État  [Valsts Padomei].
            16. Savas kasācijas sūdzības pamatojumā Syndicat OP 84  tostarp izvirza pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā, ko, nospriežot, ka administrācija, nepārkāpjot Regulas Nr. 4045/89 2. panta noteikumus, varēja uzsākt pārbaudi pārbaužu periodā no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam un to turpināt pārbaužu periodā no 2000. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 30. jūnijam tādēļ, ka tās rīcības dēļ nebija iespējams veikt efektīvu pārbaudi pirmajā periodā, esot pieļāvusi Cour administrative d’appel de Marseille .
            17. Uzskatot, ka, sniedzot atbildi uz šo pamatu, radās jautājums par Regulas Nr. 4045/89 atbilstošo tiesību normu interpretāciju, Conseil d’État  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai [Regulas Nr. 4045/89] 2. panta 4. punktā minētais “pārbaužu periods”, kas aptver laikposmu no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, ir jāsaprot kā tāds, kurā iestādei, kas ir atbildīga par pārbaužu veikšanu, ir jāinformē ražotāju organizācija par iecerēto pārbaudi, jāuzsāk un jāpabeidz visas pārbaudes uz vietas un dokumentu pārbaudes darbības un jāpaziņo pārbaudes rezultāti, vai kā tāds, kurā ir jāveic tikai dažas no šīm procedūras darbībām?
            2) Vai gadījumā, ja ražotāju organizācijas darbības vai bezdarbības dēļ nav iespējams faktiski veikt kādā pārbaužu periodā uzsāktu pārbaudi, iestāde, lai gan [minētajā] regulā šajā ziņā nav skaidru noteikumu, var turpināt savas pārbaudes darbības nākamajā pārbaužu periodā, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem?
            3) Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde – vai, ja ražotāju organizācijas darbības vai bezdarbības dēļ nav iespējams faktiski veikt pārbaudi, iestāde var pieprasīt saņemtā atbalsta atmaksu? Vai šāds pasākums ir viens no sodiem, kas var tikt paredzēti, piemērojot [šīs pašas] regulas 6. panta noteikumus?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo un otro jautājumu
            18. Ar savu pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka administrācija var turpināt veikt savas pārbaudes darbības, kas tika paziņotas pārbaužu periodā no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, pēc minētā perioda, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais uzņēmējs varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem.
            19. Ir tiesa, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta pirmajā daļā, saskaņā ar kuru “rūpīgo pārbaužu periods ilgst no [viena gada] 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam”, nav skaidri paredzēta iespēja turpināt pārbaudes darbības, kas tikušas paziņotas uzņēmējam norādītajā periodā, pēc tā – neatkarīgi no tā, vai šāda iespēja ir pamatota ar to, ka pārbaudāmais uzņēmējs nesadarbojas.
            20. Tādēļ, lai interpretētu minēto tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts un vispārējā sistēma, bet arī tās pieņemšanas apstākļi un Regulas Nr. 4045/89 mērķi kopumā.
            21. Attiecībā uz minētajiem mērķiem no Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmā, trešā un ceturtā apsvēruma, kurus lasa kopā, izriet, ka šīs regulas mērķis ir pastiprināt dalībvalstu veikto pārbaužu efektivitāti, lai novērstu un izbeigtu iespējamos pārkāpumus ELVGF jomā (skat. 2013. gada 13. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C-671/11 līdz C-676/11 Unanimes  u.c., 17. punkts).
            22. Lai nodrošinātu valsts pārbaužu faktisku veikšanu un efektivitāti un tātad izpildītu prasību aizsargāt Eiropas Savienības finanšu intereses, Regulā Nr. 4045/89 minētās pārbaudes pašas tiek pakļautas pārraudzībai un koordinēšanai, ko veic Komisija, kā norādīts tās preambulas desmitajā apsvērumā. Tieši šīs regulas 2. pantā tiek izveidota vienota pārbaužu sistēma, kas darbojas Komisijas pārraudzībā. Ar 4. punktu šajā pantā tostarp tiek nodrošināts noteikts pārbaužu sistēmiskums un periodiskums (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Unanimes u.c., 18. punkts).
            23. Tādējādi, tā kā Regulas Nr. 4045/89 2. panta mērķis ir noteikt dalībvalstu pārbaužu darbības robežas, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, pārbaužu perioda jēdziens ir jāizvērtē, ņemot vērā šajā pantā noteikto pārbaužu efektivitātes mērķi.
            24. Tomēr minētā mērķa ievērošana nozīmē, ka pārbaudes darbība var tikt turpināta pēc tāda pārbaužu perioda, kura robežas ir noteiktas minētās regulas 2. panta 4. punktā, ja faktiski nav bijis iespējams noteiktajā termiņā pabeigt visu darbību.
            25. Tā tas var būt pat tad, ja pārbaudi nav bijis iespējams pabeigt noteiktajā termiņā citu iemeslu, nevis pārbaudāmā uzņēmēja dēļ.
            26. Tomēr ir jāprecizē, ka gadījumā, ja par to, ka nav bijis iespējams pabeigt pārbaudes darbību un tātad paziņot tās rezultātus Komisijai pirms tā termiņa beigām, kas noteikts, lai attiecīgi veiktu šo darbību un šo paziņošanu, atbildīga ir kontroli veicošā iestāde, attiecīgā dalībvalsts nedrīkst attiecībā uz Savienību atsaukties uz efektivitātes mērķi, lai attaisnotu tāda pārbaužu periodiskuma neievērošanu kā Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā paredzētais.
            27. Vispirms, ir jākonstatē, ka iespēja vajadzības gadījumā turpināt pārbaudes darbības jau tika paredzēta, pieņemot Regulu Nr. 1863/90. Kā Komisija atgādinājusi savos rakstveida apsvērumos, minētās regulas II pielikuma 4. punkta g) apakšpunktā ir ļauts iekļaut iepriekšējā pārbaužu periodā veikto pārbaužu rezultātus, kas nebija pieejami ziņojuma par šo periodu nosūtīšanas brīdī. Tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 4045/89 9. pantu šie ziņojumi ir jānosūta Komisijai līdz nākamā gada 1. janvārim pēc pārbaužu perioda, Regulā Nr. 1863/90 tika atzīta vismaz iespēja pabeigt pārbaudes darbības, kas tikušas uzsāktas iepriekšējā pārbaužu periodā, pēc tā beigām.
            28. Tādējādi ir jānorāda, ka attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem veikto pārbaužu tiesiskums nav atkarīgs no tā, ciktāl minēto pārbaužu veikšana atbilst Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētajiem noteikumiem.
            29. Proti, minētajā tiesību normā ir noteikti tikai organizatoriski noteikumi, lai nodrošinātu pārbaužu efektivitāti, un – kā izriet no šā sprieduma 22. punkta – tiek reglamentētas tikai attiecības starp dalībvalstīm un Savienību, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses. Turpretī šī pati tiesību norma neattiecas uz attiecībām starp pārbaudi veicošajām iestādēm un pārbaudāmajiem uzņēmējiem.
            30. Tādējādi Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to attiecīgajiem uzņēmējiem tiktu piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas paredzētas šajā tiesību normā. Tā kā šādu tiesību dēļ varētu tikt traucēta prettiesiski saņemto vai izmantoto atbalstu atgūšana, ar tām turklāt tiktu apdraudēta Savienības finanšu interešu aizsardzība (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Unanimes u.c., 29. punkts).
            31. Katrā ziņā Regulā Nr. 4045/89 paredzētās pārbaudes attiecas uz uzņēmējiem, kuri ir brīvprātīgi pievienojušies ELVGF Garantiju nodaļas izveidotajai atbalsta shēmai un kuri, lai varētu saņemt atbalstu, ir piekrituši pārbaužu veikšanai, lai pārliecinātos par Savienības līdzekļu izmantošanas tiesiskumu. Šie uzņēmēji nevar likumīgi apstrīdēt šādas pārbaudes tiesiskumu tikai tādēļ vien, ka, to veicot, netika ievēroti organizatoriski noteikumi, kas ir saistīti ar attiecībām starp dalībvalstīm un Komisiju (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Unanimes u.c., 30. punkts).
            32. Tomēr pārbaudāmo uzņēmēju tiesiskā noteiktība attiecībā uz valsts iestādēm, kas veic šīs pārbaudes un attiecīgajā gadījumā lemj par lietas ierosināšanu, ir nodrošināta ar noilguma termiņu lietas ierosināšanai, kas Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. pantā principā ir noteikts kā četri gadi no Savienības tiesību normas pārkāpuma, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta darbība vai bezdarbība, kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības budžetam. Tomēr, kā Tiesa jau ir norādījusi, noilguma termiņiem vispār ir tiesiskās noteiktības nodrošināšanas funkcija (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C-278/02 Handlbauer , Krājums, I-6171. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
            33. Iespēja, ka attiecībā uz atbalsta, kas ir piešķirts saistībā ar ELVGF Garantiju nodaļas noteikto atbalsta shēmu, saņēmēju tiek veikta pārbaudes darbība pēc Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā noteiktā perioda, nevar tātad tikt uzskatīta kā tāda, kas apdraud tiesiskās noteiktības principu, kamēr vēl nav beidzies noilguma termiņš.
            34. No visa iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka administrācija vajadzības gadījumā var turpināt savas pārbaudes darbības, kas tika paziņotas pārbaužu periodā no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, pēc minētā perioda, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais uzņēmējs varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem.
            Par trešo jautājumu
            35. Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmo un otro jautājumu, uz trešo jautājumu nav jāatbild.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            36. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
            Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu, kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94, 2. panta 4. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka administrācija vajadzības gadījumā var turpināt savas pārbaudes darbības, kas tika paziņotas pārbaužu periodā no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, pēc minētā perioda, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais uzņēmējs varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem.

    ---documentbreak---

         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 13. jūnijā (
            *1
         )
      “Lauksaimniecība — Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fonds — “Pārbaužu perioda” jēdziens — Dalībvalstu iespēja paplašināt pārbaužu periodu gadījumā, ja nav faktiskas iespējas veikt pārbaudi noteiktajā termiņā — Saņemtā atbalsta atmaksāšana — Sankcijas”
      Lieta C-3/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 28. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 2. janvārī, tiesvedībā

            Syndicat OP 84

      pret

            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) tiesību pārņēmēja, kurš pats ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor) tiesību pārņēmējs.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], M. Safjans [M. Safjan] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) vārdā – J.-C. Balat, avocat,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un N. Rouam, pārstāvji,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar un B. Majczyna, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Rossi un D. Bianchi, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 14. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu (OV L 388, 18. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94 (OV L 328, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4045/89”), 2. panta 4. punktu un 6. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp lauksaimniecības organizāciju Syndicat OP 84 un Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) tiesību pārņēmēja, kurš pats ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor) tiesību pārņēmējs, par to, vai ir likumīga Kopienas atbalsta no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas atgūšana.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Padomes 1970. gada 21. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 729/70 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 94, 13. lpp.) 8. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem veic pasākumus, ko vajag, lai:

                        —

                        pārliecinātos, ka [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un ir izpildīti pareizi;

                        —

                        novērstu pārkāpumus un uzliktu par tiem sodus,

                        —

                        atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.

                  [..]”

               4

               Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmajā līdz ceturtajā un desmitajā apsvērumā ir noteikts:
               “[..] saskaņā ar 8. pantu [..] Regulā [..] Nr. 729/70 [..], nolūkā novērst un apzināt pārkāpumus un piedzīt pārkāpumu vai nolaidības dēļ zaudētās summas, dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai pārliecinātos, vai [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un vai tie tiek veikti pareizi;
               [..] šī regula turklāt neietekmē tos valstu noteikumus attiecībā uz rūpīgām pārbaudēm, kuri ir izvērstāki par šajā regulā paredzētajiem;
               [..] dalībvalstis jāmudina pastiprināt rūpīgās pārbaudes, ko tās saskaņā ar [Padomes 1977. gada 27. jūnija Direktīvu 77/435/EEK par rūpīgām pārbaudēm, ko dalībvalstis veic attiecībā uz darījumiem, kas ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmas (OV L 172, 17. lpp.),] veic attiecībā uz to uzņēmumu tirdzniecības dokumentiem, kuri saņem vai veic maksājumus;
               [..] dalībvalstīm ieviešot noteikumus, kas izriet no Direktīvas 77/435[..], un pamatojoties uz gūto pieredzi, konstatēta vajadzība pēc konkrētu minētās direktīvas noteikumu grozījumiem; tā kā, ņemot vērā attiecīgo noteikumu būtību, grozījumi būtu jāietver regulā;
               [..]
               [..] lai gan vispirms dalībvalstīm jāpieņem savas rūpīgu pārbaužu programmas, šīs programmas jādara zināmas Komisijai tā, lai tā varētu uzņemties pārraudzītājas un koordinētājas pienākumu un nodrošināt to, ka programmas ir pieņemtas, pamatojoties uz attiecīgiem kritērijiem; tā kā rūpīgas pārbaudes tādējādi var galvenokārt attiecināt uz nozarēm vai uzņēmumiem, kuros krāpšanas iespējamība ir liela.”

               5

               Regulas Nr. 4045/89 1. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Šajā regulā “tirdzniecības dokumenti” ir visi grāmatvedības dokumenti, reģistri, kvītis un apstiprinošie dokumenti, pārskati, ražošanas un kvalitātes dokumentācija, kā arī sarakste, kas attiecas uz uzņēmuma komercdarbību, kā arī komercdati jebkādā formā, tostarp elektroniski saglabāti dati, ciktāl šie dokumenti tieši vai netieši attiecas uz 1. punktā minētajiem darījumiem.”

               6

               Minētās regulas 2. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis sistemātiski veic uzņēmumu tirdzniecības dokumentu rūpīgu pārbaudi, ņemot vērā rūpīgi pārbaudāmo darījumu būtību. Dalībvalstis nodrošina, lai uzņēmumu atlase rūpīgai pārbaudei pēc iespējas nodrošinātu to pasākumu efektivitāti, kuri paredzēti, lai novērstu un atklātu pārkāpumus, uz ko attiecas ELVGF Garantiju nodaļas finansējuma sistēma. Veicot atlasi, inter alia ņem vērā uzņēmumu finansiālo nozīmīgumu attiecīgajā sistēmā un citus riska faktorus.
               [..]
               4.   Rūpīgo pārbaužu periods ilgst no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam.
               Rūpīga pārbaude aptver vismaz 12 mēnešu laikposmu, kas beidzies iepriekšējā rūpīgu pārbaužu periodā; to var paplašināt par laikposmiem, kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma un kas jānosaka.
               [..]”

               7

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. pantu:
               “Tirdzniecības dokumentus, kas minēti 1. panta 2. punktā un 3. pantā, uzņēmumi glabā vismaz trīs gadus no to sagatavošanas gada beigām.
               Dalībvalstis drīkst noteikt ilgāku termiņu šo dokumentu saglabāšanai.”

               8

               Regulas Nr. 4045/89 5. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Uzņēmumu atbildīgās personas vai trešā persona nodrošina visu pieprasīto tirdzniecības dokumentu un papildinformācijas sniegšanu par rūpīgu pārbaudi atbildīgajām amatpersonām vai šim mērķim pilnvarotajām personām. Elektroniski saglabātos datus iesniedz ar atbilstoša datu saglabāšanas līdzekļa starpniecību.”

               9

               Minētās regulas 6. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina, lai amatpersonas, kas atbild par rūpīgām pārbaudēm, būtu tiesīgas konfiscēt tirdzniecības dokumentus vai panākt to konfiskāciju. Šīs tiesības ir izmantojamas, ievērojot attiecīgos valsts noteikumus, un neietekmē procesuālo noteikumu piemērošanu krimināllietās attiecībā uz dokumentu konfiskāciju.
               2.   Dalībvalstis paredz attiecīgus pasākumus, lai sodītu fiziskas vai juridiskas personas, kuras nepilda saistības, kas izriet no šīs regulas.”

               10

               Šīs pašas regulas 9. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Līdz nākamajam 1. janvārim pēc rūpīgo pārbaužu posma dalībvalstis nosūta Komisijai sīku ziņojumu par šīs regulas piemērošanu.”

               11

               Komisijas 1990. gada 29. jūnija Regulas (EK) Nr. 1863/90, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot [Regulu Nr. 4045/89] (OV L 170, 23. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1996. gada 28. novembra Regulu (EK) Nr. 2278/96 (OV L 308, 30. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1863/90”), II pielikuma 4. punkta g) apakšpunktā ir paredzēts, ka dalībvalstu saskaņā ar Regulas Nr. 4045/89 9. panta 1. punktu nosūtītajos gada ziņojumos ir jāpaziņo “to pārbaužu rezultāti, kas veiktas iepriekšējā pārbaudes posmā, uz kuru attiecas šis ziņojums un kura rezultāti nebija pieejami ziņojuma, kas attiecās uz šo posmu, nosūtīšanas brīdī”.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

                  Syndicat OP 84, kas ir lauksaimniecības organizācija, kurā ir apvienoti 48 augļu un dārzeņu ražotāji, īstenoja darbības programmu, kas attiecās uz laikposmu no 1997. gada 1. jūlija līdz 1998. gada 31. decembrim. Šajā saistībā tā saņēma Kopienas atbalstu no ELVGF Garantiju nodaļas.

               13

               Ar 2000. gada 30. maija vēstuli kompetentās valsts iestādes paziņoja Syndicat OP 84 par pārbaudes uz vietas uzsākšanu, piemērojot Regulas Nr. 4045/89 noteikumus. Tomēr pārbaudes darbības faktiski varēja notikt tikai no 2001. gada 22. janvāra līdz 2001. gada 24. janvārim.

               14

               Tā kā šī pārbaude ļāva konstatēt, ka uz noteiktām darbībām, attiecībā uz kurām Syndicat OP 84 apgalvoja, ka tai ir tiesības uz Kopienas atbalstu, šīs tiesības neattiecās to absolūti individuālā rakstura dēļ un ka Syndicat OP 84 dalībnieku veiktās fondu papildināšanas kārtība neatbilst Padomes 1996. gada 28. oktobra Regulas (EK) Nr. 2200/96 par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju (OV L 297, 1. lpp.) 15. pantam, Oniflhor ar 2001. gada 30. oktobra vēstuli lūdza Syndicat OP 84 atmaksāt visas summas, kas saņemtas par 1997. un 1998. gadu, un pēc tam izdeva izpildrakstu, kas atbilst atmaksājamajām summām.

               15

               Ar 2006. gada 7. novembra spriedumu Tribunal administratif de Marseille [Marseļas Administratīvā tiesa] atcēla izpildrakstu, kas izdots pret Syndicat OP 84. Tomēr ar 2008. gada 8. decembra spriedumu Cour administrative d’appel de Marseille [Marseļas Administratīvā apelācijas tiesa] atcēla šo spriedumu un noraidīja prasības, ko Syndicat OP 84 bija cēlusi Tribunal administratif de Marseille. Tādējādi Syndicat OP 84 iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’État [Valsts Padomei].

               16

               Savas kasācijas sūdzības pamatojumā Syndicat OP 84 tostarp izvirza pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā, ko, nospriežot, ka administrācija, nepārkāpjot Regulas Nr. 4045/89 2. panta noteikumus, varēja uzsākt pārbaudi pārbaužu periodā no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam un to turpināt pārbaužu periodā no 2000. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 30. jūnijam tādēļ, ka tās rīcības dēļ nebija iespējams veikt efektīvu pārbaudi pirmajā periodā, esot pieļāvusi Cour administrative d’appel de Marseille.

               17

               Uzskatot, ka, sniedzot atbildi uz šo pamatu, radās jautājums par Regulas Nr. 4045/89 atbilstošo tiesību normu interpretāciju, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Regulas Nr. 4045/89] 2. panta 4. punktā minētais “pārbaužu periods”, kas aptver laikposmu no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, ir jāsaprot kā tāds, kurā iestādei, kas ir atbildīga par pārbaužu veikšanu, ir jāinformē ražotāju organizācija par iecerēto pārbaudi, jāuzsāk un jāpabeidz visas pārbaudes uz vietas un dokumentu pārbaudes darbības un jāpaziņo pārbaudes rezultāti, vai kā tāds, kurā ir jāveic tikai dažas no šīm procedūras darbībām?

                        2)

                        Vai gadījumā, ja ražotāju organizācijas darbības vai bezdarbības dēļ nav iespējams faktiski veikt kādā pārbaužu periodā uzsāktu pārbaudi, iestāde, lai gan [minētajā] regulā šajā ziņā nav skaidru noteikumu, var turpināt savas pārbaudes darbības nākamajā pārbaužu periodā, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem?

                        3)

                        Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde – vai, ja ražotāju organizācijas darbības vai bezdarbības dēļ nav iespējams faktiski veikt pārbaudi, iestāde var pieprasīt saņemtā atbalsta atmaksu? Vai šāds pasākums ir viens no sodiem, kas var tikt paredzēti, piemērojot [šīs pašas] regulas 6. panta noteikumus?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               18

               Ar savu pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka administrācija var turpināt veikt savas pārbaudes darbības, kas tika paziņotas pārbaužu periodā no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, pēc minētā perioda, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais uzņēmējs varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem.

               19

               Ir tiesa, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta pirmajā daļā, saskaņā ar kuru “rūpīgo pārbaužu periods ilgst no [viena gada] 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam”, nav skaidri paredzēta iespēja turpināt pārbaudes darbības, kas tikušas paziņotas uzņēmējam norādītajā periodā, pēc tā – neatkarīgi no tā, vai šāda iespēja ir pamatota ar to, ka pārbaudāmais uzņēmējs nesadarbojas.

               20

               Tādēļ, lai interpretētu minēto tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts un vispārējā sistēma, bet arī tās pieņemšanas apstākļi un Regulas Nr. 4045/89 mērķi kopumā.

               21

               Attiecībā uz minētajiem mērķiem no Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmā, trešā un ceturtā apsvēruma, kurus lasa kopā, izriet, ka šīs regulas mērķis ir pastiprināt dalībvalstu veikto pārbaužu efektivitāti, lai novērstu un izbeigtu iespējamos pārkāpumus ELVGF jomā (skat. 2013. gada 13. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C-671/11 līdz C-676/11 Unanimes u.c., 17. punkts).

               22

               Lai nodrošinātu valsts pārbaužu faktisku veikšanu un efektivitāti un tātad izpildītu prasību aizsargāt Eiropas Savienības finanšu intereses, Regulā Nr. 4045/89 minētās pārbaudes pašas tiek pakļautas pārraudzībai un koordinēšanai, ko veic Komisija, kā norādīts tās preambulas desmitajā apsvērumā. Tieši šīs regulas 2. pantā tiek izveidota vienota pārbaužu sistēma, kas darbojas Komisijas pārraudzībā. Ar 4. punktu šajā pantā tostarp tiek nodrošināts noteikts pārbaužu sistēmiskums un periodiskums (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Unanimes u.c., 18. punkts).

               23

               Tādējādi, tā kā Regulas Nr. 4045/89 2. panta mērķis ir noteikt dalībvalstu pārbaužu darbības robežas, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, pārbaužu perioda jēdziens ir jāizvērtē, ņemot vērā šajā pantā noteikto pārbaužu efektivitātes mērķi.

               24

               Tomēr minētā mērķa ievērošana nozīmē, ka pārbaudes darbība var tikt turpināta pēc tāda pārbaužu perioda, kura robežas ir noteiktas minētās regulas 2. panta 4. punktā, ja faktiski nav bijis iespējams noteiktajā termiņā pabeigt visu darbību.

               25

               Tā tas var būt pat tad, ja pārbaudi nav bijis iespējams pabeigt noteiktajā termiņā citu iemeslu, nevis pārbaudāmā uzņēmēja dēļ.

               26

               Tomēr ir jāprecizē, ka gadījumā, ja par to, ka nav bijis iespējams pabeigt pārbaudes darbību un tātad paziņot tās rezultātus Komisijai pirms tā termiņa beigām, kas noteikts, lai attiecīgi veiktu šo darbību un šo paziņošanu, atbildīga ir kontroli veicošā iestāde, attiecīgā dalībvalsts nedrīkst attiecībā uz Savienību atsaukties uz efektivitātes mērķi, lai attaisnotu tāda pārbaužu periodiskuma neievērošanu kā Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā paredzētais.

               27

               Vispirms, ir jākonstatē, ka iespēja vajadzības gadījumā turpināt pārbaudes darbības jau tika paredzēta, pieņemot Regulu Nr. 1863/90. Kā Komisija atgādinājusi savos rakstveida apsvērumos, minētās regulas II pielikuma 4. punkta g) apakšpunktā ir ļauts iekļaut iepriekšējā pārbaužu periodā veikto pārbaužu rezultātus, kas nebija pieejami ziņojuma par šo periodu nosūtīšanas brīdī. Tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 4045/89 9. pantu šie ziņojumi ir jānosūta Komisijai līdz nākamā gada 1. janvārim pēc pārbaužu perioda, Regulā Nr. 1863/90 tika atzīta vismaz iespēja pabeigt pārbaudes darbības, kas tikušas uzsāktas iepriekšējā pārbaužu periodā, pēc tā beigām.

               28

               Tādējādi ir jānorāda, ka attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmējiem veikto pārbaužu tiesiskums nav atkarīgs no tā, ciktāl minēto pārbaužu veikšana atbilst Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētajiem noteikumiem.

               29

               Proti, minētajā tiesību normā ir noteikti tikai organizatoriski noteikumi, lai nodrošinātu pārbaužu efektivitāti, un – kā izriet no šā sprieduma 22. punkta – tiek reglamentētas tikai attiecības starp dalībvalstīm un Savienību, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses. Turpretī šī pati tiesību norma neattiecas uz attiecībām starp pārbaudi veicošajām iestādēm un pārbaudāmajiem uzņēmējiem.

               30

               Tādējādi Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to attiecīgajiem uzņēmējiem tiktu piešķirtas tiesības, kas tiem ļautu iebilst pret citām vai plašākām pārbaudēm nekā tās, kas paredzētas šajā tiesību normā. Tā kā šādu tiesību dēļ varētu tikt traucēta prettiesiski saņemto vai izmantoto atbalstu atgūšana, ar tām turklāt tiktu apdraudēta Savienības finanšu interešu aizsardzība (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Unanimes u.c., 29. punkts).

               31

               Katrā ziņā Regulā Nr. 4045/89 paredzētās pārbaudes attiecas uz uzņēmējiem, kuri ir brīvprātīgi pievienojušies ELVGF Garantiju nodaļas izveidotajai atbalsta shēmai un kuri, lai varētu saņemt atbalstu, ir piekrituši pārbaužu veikšanai, lai pārliecinātos par Savienības līdzekļu izmantošanas tiesiskumu. Šie uzņēmēji nevar likumīgi apstrīdēt šādas pārbaudes tiesiskumu tikai tādēļ vien, ka, to veicot, netika ievēroti organizatoriski noteikumi, kas ir saistīti ar attiecībām starp dalībvalstīm un Komisiju (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Unanimes u.c., 30. punkts).

               32

               Tomēr pārbaudāmo uzņēmēju tiesiskā noteiktība attiecībā uz valsts iestādēm, kas veic šīs pārbaudes un attiecīgajā gadījumā lemj par lietas ierosināšanu, ir nodrošināta ar noilguma termiņu lietas ierosināšanai, kas Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. pantā principā ir noteikts kā četri gadi no Savienības tiesību normas pārkāpuma, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta darbība vai bezdarbība, kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības budžetam. Tomēr, kā Tiesa jau ir norādījusi, noilguma termiņiem vispār ir tiesiskās noteiktības nodrošināšanas funkcija (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C-278/02 Handlbauer, Krājums, I-6171. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Iespēja, ka attiecībā uz atbalsta, kas ir piešķirts saistībā ar ELVGF Garantiju nodaļas noteikto atbalsta shēmu, saņēmēju tiek veikta pārbaudes darbība pēc Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā noteiktā perioda, nevar tātad tikt uzskatīta kā tāda, kas apdraud tiesiskās noteiktības principu, kamēr vēl nav beidzies noilguma termiņš.

               34

               No visa iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka administrācija vajadzības gadījumā var turpināt savas pārbaudes darbības, kas tika paziņotas pārbaužu periodā no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, pēc minētā perioda, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais uzņēmējs varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem.

         Par trešo jautājumu

               35

               Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmo un otro jautājumu, uz trešo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               36

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu, kas grozīta ar Padomes 1994. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 3094/94, 2. panta 4. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka administrācija vajadzības gadījumā var turpināt savas pārbaudes darbības, kas tika paziņotas pārbaužu periodā no viena gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, pēc minētā perioda, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais uzņēmējs varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir izdarīti secinājumi par šīs pārbaudes rezultātiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2011. gada 15.jūnijā. # Graf-Syteco GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "SYTECO" reģistrācijas pieteikums - Agrākas valsts un Beniluksa grafiskas preču zīmes "TECO" - Relatīvi atteikuma pamatojumi - Sajaukšanas iespējas neesamība - Apzīmējumu līdzības neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Daļējs reģistrācijas atteikums. # Lieta T-229/10.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2011. gada 15. jūnija spriedums – Graf‑Syteco/ITSB – Teco Electric & Machinery (“SYTECO”)
      (lieta T‑229/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “SYTECO” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts un Beniluksa grafiskas preču zīmes “TECO” – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Sajaukšanas iespējas neesamība – Apzīmējumu līdzības neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Daļējs reģistrācijas atteikums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)(sal. ar 24.–27. un 41. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 18. februāra lēmumu lietā R 230/2009‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Teco Electric & Machinery Co. Ltd
                un
               Graf‑Syteco GmbH & Co. KG
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Graf‑Syteco GmbH &Co. KG

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “SYTECO” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9., 37. un 42. klasē – reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 5061494

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Teco Electric & Machinery Co. Ltd

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               četras valsts grafiskas preču zīmes, kas ietver vārdisku elementu “TECO”, attiecībā uz precēm, kuras ietilpst 7., 9. un 11. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus daļēji apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Graf‑Syteco GmbH & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.