title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2011. gada 19.maijā. # Tempus Vade, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "AIR FORCE" reģistrācijas pieteikums - Agrākas Kopienas un valsts vārdiskas un grafiskas preču zīmes "TIME FORCE" - Relatīvi atteikuma pamatojumi - Sajaukšanas iespējas neesamība - Apzīmējumu līdzības neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. pants. # Lieta T-81/10.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2011. gada 19. maija spriedums – Tempus Vade/ITSB – Palacios Serrano (“AIR FORCE”)
      (lieta T‑81/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “AIR FORCE” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Kopienas un valsts vārdiskas un grafiskas preču zīmes “TIME FORCE” – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Sajaukšanas iespējas neesamība – Apzīmējumu līdzības neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. pants
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 38. un
         40.–43. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2010. gada 7. janvāra lēmumu lietā R 1114/2008‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Tempus Vade, SL
                un
               Juan Palacios Serrano
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs:

               Juan Palacios Serrano

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “AIR FORCE” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 14. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 5016704

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Tempus Vade, SL

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Kopienas vārdiska preču zīme “TIME FORCE” (Kopienas preču zīme Nr. 395657) attiecībā uz precēm, kas ietilpst 14., 18. un 25. klasē,
                  kā arī Kopienas grafiskas preču zīmes, kas ietver vārdisku elementu “TIME FORCE”, attiecībā uz precēm, kas ietilpst 14., 18. un
                  25. klasē (Kopienas preču zīme Nr. 398776), un attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 8., 9., 14., 18., 25., 34., 35. un 37. klasē
                  (Kopienas preču zīme Nr. 3112133)

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus pilnībā apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               Iebildumu nodaļas lēmumu atcelt un iebildumus noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Tempus Vade, SL atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1999. gada 14.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-401/98.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2007. gada 29.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde -Direktīva 2004/80/EK - Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās - Kompensācija noziegumos cietušajiem - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-112/07.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2007. gada 29. novembra spriedums – Komisija/Itālija
      (lieta C‑112/07)
      Valsts pienākumu neizpilde –Direktīva 2004/80/EK – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Kompensācija noziegumos cietušajiem – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 6. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Noteikumu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas
                  2004/80/EK par kompensāciju noziegumos cietušajiem (OV L 261, 15. lpp.) prasības, nepieņemšana noteiktajā termiņā.

            Rezolutīvā daļa:

                  noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Padomes 2004. gada 29. aprīļa
                     Direktīvas 2004/80/EK par kompensāciju noziegumos cietušajiem prasības, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko
                     tai uzliek šī direktīva;

                  Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 2.maijā.#Eiropas Parlaments pret Eiropas Savienības Padomi.#Prasība atcelt tiesību aktu - Regula (EK) Nr. 1435/2003 - Eiropas Kooperatīvā sabiedrība (SCE) - Juridiskā pamata izvēle - EKL 95. pants - EKL 308. pants.#Lieta C-436/03.

text:
      Lieta C‑436/03
      Eiropas Parlaments
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Prasība atcelt tiesību aktu – Regula (EK) Nr. 1435/2003 – Eiropas Kooperatīvā sabiedrība (SCE) – Juridiskā pamata izvēle – EKL 95. pants – EKL 308. pants
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas Haklas [Christine Stix‑Hackl] secinājumi, sniegti 2005. gada 12. jūlijā

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 2. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Iestāžu akti — Juridiskā pamata izvēle — Kritēriji — EKL 308. pants — Ierobežojumi
      (EKL 95. un 308. pants; Padomes Regula Nr. 1435/2003)
      Attiecīgā tiesību akta atbilstošais juridiskais pamats ir jānosaka, ievērojot šā akta saturu un galveno priekšmetu.
      Šajā sakarā atsauce uz EKL 308. pantu kā tiesību akta juridisko pamatu ir attaisnojama tikai tad, ja nekāda cita Līguma tiesību
         norma nepiešķir Kopienas iestādēm vajadzīgās pilnvaras, lai pieņemtu šo tiesību aktu. EKL 95. pants pilnvaro Kopienu likumdevēju
         noteikt pasākumus, lai uzlabotu iekšējā tirgus izveides un darbības apstākļus, un šiem pasākumiem ir tiešām jāatbilst šim
         mērķim, sekmējot šķēršļu novēršanu ar Līgumu garantētajai ekonomiskajai brīvībai, tostarp brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Izmantot
         šo pantu par juridisko pamatu var arī, lai novērstu tirdzniecības šķēršļu rašanos, kas notiek atšķirīgas dalībvalstu tiesību
         normu attīstības dēļ, tomēr ar nosacījumu, ka šādu šķēršļu rašanās iespējamība ir ticama un ka attiecīgā pasākuma mērķis ir
         to novēršana.

      Regula Nr. 1435/2003 par Eiropas Kooperatīvās sabiedrības (SCE) statūtiem paredz izveidot jaunu juridisko formu, kas pastāvētu līdztekus valsts līmenī noteiktajām kooperatīvo sabiedrību
         formām, un SCE ir jāuzskata par kooperatīvo sabiedrību jauno juridisko formu, kam piemīt īpašais Kopienas raksturs. SCE juridisko formu galvenokārt reglamentē šī regula, tās dibināšanas nosacījumi ir tai raksturīgās īpatnības, un SCE ir raksturīga arī iespēja pārcelt savu juridisko adresi no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti, šādai pārcelšanai neizraisot
         sabiedrības likvidāciju vai jaunas juridiskas personas izveidošanu. Turklāt Eiropas Kooperatīvās sabiedrības forma pastāv
         līdztekus saskaņā ar valsts tiesībām noteiktajām kooperatīvo sabiedrību formām.

      Šajos apstākļos, šai regulai negrozot atšķirīgus spēkā esošos valsts tiesību aktus, tās mērķis nav kooperatīvajām sabiedrībām
         piemērojamo dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana. Līdz ar to EKL 95. pants nevar būt atbilstošs juridiskais pamats, lai pieņemtu
         minēto regulu, kas tātad tika pieņemta likumīgi, pamatojoties uz EKL 308. pantu.

      (sal. ar 35., 36., 38.–44. un 46. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 2. maijā (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Regula (EK) Nr. 1435/2003 – Eiropas Kooperatīvā sabiedrība (SCE) – Juridiskā pamata izvēle – EKL 95. pants – EKL 308. pants
      Lieta C‑436/03
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2003. gada 14. oktobrī cēla
      Eiropas Parlaments, ko sākotnēji pārstāvēja Ž. L. Rufass Kintana [J. L. Rufas Quintana] un E. Valdhera [E. Waldherr], pēc tam E. Valdhera un R. Pasoss [R. Passos], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītājs,
      ko atbalsta
      Eiropas Kopienu Komisija, ko sākotnēji pārstāvēja K. Šmita [C. Schmidt], pēc tam Ž. F. Paskjē [J.‑F. Pasquier], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv Ž. P. Žakē [J.‑P. Jacqué] un M. K. Džordži Forta [M. C. Giorgi Fort], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāve, kam palīdz lords P. Goldsmits [P. Goldsmith] un N. Peins [N. Paines], QC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] un J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen], J. Klučka [J. Klučka], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Levits un A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 12. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Eiropas Parlaments lūdz atcelt Padomes 2003. gada 22. jūlija Regulu (EK) Nr. 1435/2003 par Eiropas Kooperatīvās sabiedrības
         (SCE) statūtiem (OV L 207, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2       Apstrīdētā regula ir pieņemta, pamatojoties uz EKL 308. pantu. Ar to paredz vienotus statūtus, kas piemērojami Eiropas Kooperatīvajai
         sabiedrībai (SCE), lai it sevišķi novērstu šķēršļus sabiedrību pārrobežu sadarbībai, tomēr ievērojot kooperatīvu īpašās iezīmes.

      3       Apstrīdētās regulas preambulas otrajā apsvērumā ir paredzēts:
      “Iekšējā tirgus izveide un uzlabojumi, ko tā rada visas Kopienas ekonomiskajā un sociālajā stāvoklī, nozīmē ne vien to, ka
         jānovērš tirdzniecības šķēršļi, bet arī to, ka ražošanas struktūras jāpielāgo Kopienas dimensijai. Šai nolūkā ir būtiski,
         lai visu to veidu uzņēmējsabiedrības, kuru darbība skar vairāk nekā tikai vietējo vajadzību apmierināšanu, spētu sagatavot
         un veikt savas uzņēmējdarbības reorganizāciju Kopienas mērogā.”

      4       Saskaņā ar vienpadsmito līdz četrpadsmito apsvērumu:
      “(11) Pārrobežu sadarbību starp kooperatīviem Kopienā šobrīd kavē juridiskās un administratīvās grūtības, kas jālikvidē tirgū bez
         robežām.

      (12)      Eiropas kooperatīvu juridiskās formas ieviešana, kas pamatota uz kopīgiem principiem, bet ņem vērā to īpašās iezīmes, ļautu
         tiem darboties ārpus valstu robežām visā Kopienas teritorijā vai tās daļā.

      (13)      Šīs regulas pamatmērķis ir dot iespēju fiziskām personām, kas ir dažādu dalībvalstu pastāvīgie iedzīvotāji, vai juridiskām
         personām, kas ir izveidotas atbilstoši dažādu dalībvalstu tiesību aktiem, nodibināt SCE. Tā arī dod iespēju izveidot SCE, apvienojoties diviem esošiem kooperatīviem vai pārveidojot valsts kooperatīvu jaunā formā bez iepriekšējas likvidācijas,
         ja kooperatīva juridiskā adrese un galvenais birojs ir vienā dalībvalstī un iestāde vai meitasuzņēmums citā dalībvalstī.

      (14)      Ņemot vērā SCE īpašo Kopienas raksturu, noteikums par “faktisko atrašanās vietu”, kas attiecībā uz SCE pieņemts ar šo regulu, neskar dalībvalstu tiesību aktus un neizsmeļ izvēles iespējas sakarā ar citiem Kopienas dokumentiem
         attiecībā uz tiesību aktiem par uzņēmējdarbību.”

      5       Apstrīdētajā regulā cita starpā ietilpst noteikumi par SCE dibināšanu (2. pants), tās minimālo kapitālu (3. pants) un tās statūtiem (5. pants). Saskaņā ar apstrīdētās regulas 1. panta
         5. punktu SCE ir juridiskās personas statuss.

      6       Apstrīdētās regulas 6. pantā ir paredzēts:
      “SCE juridiskā adrese ir Kopienā, tajā pašā dalībvalstī, kurā ir tās galvenais birojs. Dalībvalsts papildus var uzlikt par pienākumu,
         lai tās teritorijā reģistrēto SCE galvenā biroja adrese un juridiskā adrese būtu vienādas.”

      7       Apstrīdētās regulas 7. pants reglamentē SCE juridiskās adreses pārcelšanu, sabiedrībai nezaudējot juridiskās personas statusu:

      “1.      SCE juridisko adresi var pārcelt uz adresi citā dalībvalstī saskaņā ar 2. līdz 16. punktu. Šāda pārcelšana nenozīmē SCE likvidāciju vai jaunas juridiskas personas izveidošanu.”

      8       Saskaņā ar apstrīdētās regulas 8. panta 1. punktu:
      “SCE darbību reglamentē:

      a)      šī regula;
      b)      noteikumi SCE statūtos, ja šajā regulā tas nepārprotami atļauts;

      c)      jautājumos, kurus šī regula neaptver, vai – ja jautājumi ir aptverti daļēji – regulas neaptvertajos aspektos:
      i)      tiesību akti, ko dalībvalstis pieņēmušas, īstenojot Kopienas pasākumus, kuri attiecas tieši uz SCE;

      ii)      dalībvalstu tiesību aktu noteikumi, ko piemērotu kooperatīvam, kas dibināts saskaņā ar SCE juridiskās adreses dalībvalsts tiesību aktiem;

      iii)      noteikumi SCE statūtos tādā pašā veidā, kā attiecībā uz kooperatīvu, kas dibināts saskaņā ar SCE juridiskās adreses dalībvalsts tiesību aktiem.”

      9       Visbeidzot, ar apstrīdēto regulu ir atļauta SCE pārrobežu apvienošanās (apstrīdētās regulas 2. panta 1. punkta ceturtais ievilkums un 19.–34. pants).

       Likumdošanas procedūra, kuras rezultātā tika pieņemta apstrīdētā regula
      10     Eiropas Kopienu Komisija savu sākotnējo priekšlikumu par SCE Eiropas Savienības Padomei iesniedza 1992. gada 6. martā (OV 1992, C 99, 14. lpp.). Šis priekšlikums pamatojās uz EK līguma
         100.a pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 95. pants).

      11     Ievērojot grozījumus, kas izdarīti Līgumos ar Māstrihtas līgumu un Amsterdamas līgumu, šā priekšlikuma regulai juridiskais
         pamats tika pielāgots saskaņā ar EKL 95. pantu. Parlaments savā atzinumā šo juridisko pamatu apstiprināja.

      12     Pēc apspriešanās Padomē šis juridiskais pamats tika grozīts, aizvietojot EKL 95. pantu ar EKL 308. pantu. Šā grozījuma dēļ
         Padome nolēma vēlreiz apspriesties ar Parlamentu.

      13     Ar 2003. gada 14. maija atzinumu Parlaments pieprasīja atstāt EKL 95. pantu par juridisko pamatu. Komisija savos apsvērumos
         par Parlamenta izdarītajiem grozījumiem tam piekrita.

      14     2003. gada 22. jūlijā Padome formāli pieņēma apstrīdēto regulu, apstiprinot EKL 308. pantu par juridisko pamatu.
       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
      15     Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi:
      –       atcelt apstrīdēto regulu;
      –       saglabāt regulas iedarbību līdz brīdim, kad stāsies spēkā jauns tiesiskais regulējums par to pašu priekšmetu, kurš tiks pieņemts
         saprātīgā termiņā un ar atbilstošu juridisko pamatu;

      –       piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      16     Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      17     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 9. marta rīkojumu Komisijai tika ļauts iestāties lietā, lai atbalstītu Parlamenta prasījumus.
         Ar to pašu rīkojumu Spānijas Karalistei un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika ļauts iestāties lietā,
         lai atbalstītu Padomes prasījumus.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      18     Prasības atbalstam Parlaments izvirza vienu vienīgu pamatu, kas balstīts uz EKL 308. panta kļūdainu izvēli par apstrīdētās
         regulas juridisko pamatu. Tas uzskata, ka atbilstošais juridiskais pamats ir EKL 95. pants.

      19     Šajā sakarā tas atgādina, ka atšķirības starp dalībvalstu sabiedrību tiesību aktiem liek šķēršļus kooperatīvo sabiedrību darbībām,
         it īpaši saistībā ar to juridiskās adreses pārcelšanu un pārrobežu apvienošanos.

      20     Turklāt Parlaments norāda, ka EKL 95. pants noteikti varētu būt regulas juridiskais pamats. Tātad dalībvalstu tiesību aktu
         tuvināšana var izpausties arī kā valsts tiesību papildināšana, izveidojot Eiropas juridiskās formas. Saistībā ar SCE dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana ir nepieciešama, lai dibinātu un pārvaldītu pārrobežu kooperatīvus.

      21     Parlaments piebilst, ka “tuvināšanas” jēdziens EKL 95. pantā aptver ne tikai pasākumus to šķēršļu novēršanai, kas rodas dažādu
         valstu tiesību sistēmu atšķirību dēļ, bet arī pasākumus, kuru mērķis ir pārvarēt valsts tiesību sistēmu teritoriālos ierobežojumus
         tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams iekšējā tirgus izveidei un darbībai.

      22     Šajā sakarā Parlaments nepiekrīt Padomes argumentam, ka tuvināšanas pasākumam obligāti ir jāparedz valsts tiesību normu pilnīga
         vai daļēja aizstāšana. Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka EKL 95. pantā paredzētā dalībvalstu tiesību normu tuvināšana var
         notikt arī tad, ja dažās dalībvalstīs nepastāv tiesību akti par attiecīgo jautājumu (2001. gada 9. oktobra spriedums lietā
         C‑377/98 Nīderlande/Parlaments un Padome, Recueil, I‑7079. lpp., 15. punkts).

      23     Tas pats attiecas uz Padomes argumentu par to, ka tiesību aktu tuvināšanas priekšnosacījums ir dalībvalsts kompetence pieņemt
         tiesisko regulējumu attiecīgajā jomā ar tādu pašu iedarbību kā tuvināšanai. Parlaments norāda, ka šis priekšnosacījums nevar
         izrietēt no EKL 95. panta, it īpaši tāpēc, ka dalībvalsts viena pati nespēj sasniegt tādus pašus rezultātus kā tiesību aktu
         tuvināšana.

      24     Turklāt Parlaments uzsver, ka EKL 308. pants nav atbilstošs juridiskais pamats, lai pieņemtu apstrīdēto regulu, jo īpaši šo
         noteikumu cita starpā var izmantot tikai ar nosacījumu, ka EK līgumā nav paredzētas nekādas īpašas pilnvaras rīkoties, lai
         sasniegtu attiecīgo mērķi, kas tā nav aplūkojamajā lietā.

      25     Eiropas Kooperatīvās sabiedrības izveidošanu nevar pielīdzināt tādu jaunu tiesību radīšanai, kas pastāv līdztekus valsts līmenī
         noteiktajām tiesībām, kā, piemēram, intelektuālā īpašuma jomā [skat. it īpaši Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK)
         Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) un Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulu (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas
         augu šķirņu aizsardzību (OV L 227, 1. lpp.)]. Parlaments arī norāda, ka ar minētajām regulām, kas pamatojas uz EKL 308. pantu,
         tika izveidotas Kopienu administratīvas struktūras, kurām piešķirts juridiskās personas statuss un finansiālā un administratīvā
         neatkarība, taču tas tā nav apstrīdētās regulas gadījumā.

      26     Eiropas Kooperatīvās sabiedrības nav kāda jauna, ar dalībvalstu tiesībām nesaistīta sabiedrības forma, jo apstrīdētā regula
         izsmeļoši nenosaka tās organizāciju, bet tikai reglamentē tās struktūru, sistemātiski atsaucoties uz tajā dalībvalstī piemērojamiem
         tiesību aktiem, kurā ir tās juridiskā adrese.

      27     Komisija, kas iestājusies lietā, izvirza tādu pašu argumentu kā Parlaments. Tā arī apgalvo, ka EKL 95. pantā ietvertais “saskaņošanas”
         jēdziens ir plašs.

      28     Komisija norāda, ka ar apstrīdēto regulu ir paredzēts uzlabot iekšējā tirgus izveides un darbības apstākļus, sekmējot šķēršļu
         novēršanu pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ieviešot Eiropas juridisko formu, kas ļauj kooperatīvajām sabiedrībām darboties
         ārpus savas dalībvalsts. Šajā gadījumā Eiropas Kooperatīvās sabiedrības statūti, kam piemīt īpašais Kopienas raksturs, papildina
         dažādus kooperatīvu statūtus valsts līmenī, lai padarītu vieglāku to pārrobežu darbību attīstību.

      29     Padome savukārt uzskata, ka ar apstrīdēto regulu papildus kooperatīvajām sabiedrībām, kas darbojas saskaņā ar valsts tiesībām,
         tiek izveidota jauna, Eiropas mēroga juridiskā forma.

      30     Tā piebilst, ka fakts, ka Kopienu tiesību akta mērķis ir iekšējā tirgus izveide un darbība, pats par sevi nav pietiekams,
         lai EKL 95. pantu noteiktu par nepieciešamo juridisko pamatu. EKL 14. pantā ir precizēts, ka EKL 95. pants ir tikai viens
         no vairākiem noteikumiem, kuru mērķis ir iekšējā tirgus izveide.

      31     Lai tā pamats būtu EKL 95. pants, šim tiesību aktam ir jātuvina valsts tiesību akti un jāparedz tādu šķēršļu novēršana, kas
         rodas valsts tiesiskā regulējuma atšķirību un/vai ierobežotas teritoriālās iedarbības dēļ un kas kavē sasniegt Līguma mērķus.

      32     Padome apgalvo, ka saskaņošanas pasākuma rezultātam ir obligāti jābūt tādam, ko var sasniegt, visās dalībvalstīs vienlaikus
         pieņemot vienādus tiesību aktus. Tomēr šajā gadījumā neviena dalībvalsts nevarēja individuālā kārtā noteikt tādus statūtus
         kā apstrīdētajā regulā paredzētie.

      33     Tādēļ un, ņemot vērā citu atbilstošu noteikumu neesamību, EKL 308. pants ir vienīgais noteikums, ko var izmantot par šīs regulas
         juridisko pamatu.

      34     Spānijas Karaliste un Apvienotās Karalistes valdība – personas, kas iestājušās lietā – tāpat uzskata, ka Eiropas Kooperatīvā
         sabiedrība ir jauna juridiskā forma. Līdz ar to apstrīdētā regula bija jāpieņem, pamatojoties uz EKL 308. pantu.

       Tiesas vērtējums
      35     Attiecīgā tiesību akta atbilstošais juridiskais pamats ir jānosaka, ievērojot šā akta saturu un galveno priekšmetu (skat.
         it īpaši 1993. gada 17. marta spriedumu lietā C‑155/91 Komisija/Padome, Recueil, I‑939. lpp., 19.–21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Nīderlande/Parlaments un Padome, 27. punkts).

      36     Šajā sakarā atsauce uz EKL 308. pantu kā tiesību akta juridisko pamatu ir attaisnojama tikai tad, ja nekāda cita Līguma tiesību
         norma nepiešķir Kopienas iestādēm vajadzīgās pilnvaras, lai pieņemtu šo tiesību aktu (skat. 1987. gada 26. marta spriedumu
         lietā 45/86 Komisija/Padome, Recueil, 1493. lpp., 13. punkts, un 1995. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑350/92 Spānija/Padome, Recueil, I‑1985. lpp., 26. punkts).

      37     Tiesa jau ir nospriedusi, ka Kopiena var pamatoties uz EKL 308. pantu, lai radītu jaunas intelektuālā īpašuma tiesības, kas
         pastāv līdztekus valsts līmenī noteiktajām tiesībām (skat. 1994. gada 15. novembra atzinumu 1/94, Recueil, I‑5267. lpp., 59. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Spānija/Padome, 23. un 27. punkts, un lietā Nīderlande/Parlaments
         un Padome, 24. punkts). EKL 308. panta izmantošana par juridisko pamatu savukārt ir izslēgta tad, ja attiecīgais Kopienu tiesību
         akts neparedz jaunu aizsardzības tiesību ieviešanu Kopienu līmenī, bet vienīgi saskaņo dalībvalstu tiesību normas par šo tiesību
         piešķiršanu un aizsardzību (iepriekš minētais spriedums lietā Nīderlande/Parlaments un Padome, 25. punkts).

      38     EKL 95. pants pilnvaro Kopienu likumdevēju noteikt pasākumus, lai uzlabotu iekšējā tirgus izveides un darbības apstākļus,
         un šiem pasākumiem ir tiešām jāatbilst šim mērķim, sekmējot šķēršļu novēršanu ar Līgumu garantētajai ekonomiskajai brīvībai,
         tostarp brīvībai veikt uzņēmējdarbību (skat. it īpaši 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑376/98 Vācija/Parlaments un
         Padome, Recueil, I‑8419. lpp., 83., 84. un 95. punkts, un 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, Recueil, I‑11453. lpp., 60. punkts).

      39     Izmantot EKL 95. pantu par juridisko pamatu var arī, lai novērstu tirdzniecības šķēršļu rašanos, kas notiek atšķirīgas dalībvalstu
         tiesību normu attīstības dēļ, tomēr ar nosacījumu, ka šādu šķēršļu rašanās iespējamība ir ticama un ka attiecīgā pasākuma
         mērķis ir to novēršana (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Spānija/Padome, 35. punkts, lietā Vācija/Parlaments
         un Padome, 86. punkts, lietā Nīderlande/Parlaments un Padome, 15. punkts, un lietā British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 61. punkts).

      40     Šajā lietā no apstrīdētās regulas satura un mērķa izriet, ka ar to paredz izveidot jaunu juridisko formu, kas pastāvētu līdztekus
         valsts līmenī noteiktajām kooperatīvo sabiedrību formām, par ko cita starpā liecina apstrīdētās regulas preambulas divpadsmitais
         un četrpadsmitais apsvērums, saskaņā ar kuriem Eiropas Kooperatīvā sabiedrība ir jāuzskata par kooperatīvo sabiedrību jauno
         juridisko formu, kam piemīt īpašais Kopienas raksturs.

      41     Saskaņā ar apstrīdētās regulas 8. panta 1. punkta a) apakšpunktu Eiropas Kooperatīvās sabiedrības juridisko formu galvenokārt
         reglamentē šī regula. Tās 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka Eiropas Kooperatīvās sabiedrības darbību var
         reglamentēt arī tās statūti, ja apstrīdētajā regulā tas nepārprotami atļauts. Uz Eiropas Kooperatīvās sabiedrības juridiskās
         adreses dalībvalsts tiesību aktiem šīs regulas 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts atsaucas tikai pakārtoti – saistībā ar jautājumiem,
         kurus neaptver šī regula vai Eiropas Kooperatīvās sabiedrības statūti.

      42     Turklāt apstrīdētās regulas 2. pantā paredzētie Eiropas Kooperatīvās sabiedrības dibināšanas nosacījumi ir tai raksturīgās
         īpatnības. Eiropas Kooperatīvajai sabiedrībai ir raksturīga arī apstrīdētās regulas 7. pantā paredzētā iespēja pārcelt juridisko
         adresi no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti, šādai pārcelšanai neizraisot sabiedrības likvidāciju vai jaunas juridiskas
         personas izveidošanu.

      43     Visbeidzot, no apstrīdētās regulas 9. panta noteikumiem, saskaņā ar kuriem dalībvalstīs pret Eiropas Kooperatīvo sabiedrību
         izturas tāpat kā pret kooperatīvu, kas dibināts saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ir tās juridiskā adrese, izriet,
         ka Eiropas Kooperatīvās sabiedrības forma pastāv līdztekus saskaņā ar valsts tiesībām noteiktajām kooperatīvo sabiedrību formām.

      44     Šajos apstākļos, apstrīdētajai regulai negrozot atšķirīgus spēkā esošos valsts tiesību aktus, tās mērķis ir nevis kooperatīvajām
         sabiedrībām piemērojamo dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana, bet jaunas kooperatīvās sabiedrības formas izveide papildus valstīs
         noteiktajām formām.

      45     Šo secinājumu neietekmē fakts, ka ar apstrīdēto regulu izsmeļoši neparedz visus Eiropas Kooperatīvajai sabiedrībai piemērojamos
         noteikumus un ka saistībā ar dažiem jautājumiem tajā ir atsauces uz Eiropas Kooperatīvās sabiedrības juridiskās adreses dalībvalsts
         tiesību aktiem, jo, kā norādīts iepriekš, šīm atsaucēm ir pakārtots raksturs.

      46     No iepriekš minētā izriet, ka EKL 95. pants nevar būt atbilstošs juridiskais pamats, lai pieņemtu apstrīdēto regulu, kas tika
         likumīgi pieņemta, pamatojoties uz EKL 308. pantu.

      47     Vienīgais prasības pamats nav pamatots, un līdz ar to prasība ir noraidāma.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      48     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Parlamentam
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Parlamentam spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus. Spānijas Karaliste, Apvienotā Karaliste un Komisija, kas iestājušās lietā, saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu
         sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Parlaments atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus
            pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 18.janvārī.#Estager SA pret Receveur principal de la recette des douanes de Brive.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde - Francija.#Ekonomikas un monetārā politika - Regulas (EK) Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 - Euro ieviešana - Valstu valūtas vienību konvertēšana euro vienībās - Dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko izsaka euro konkrētas summas, kas šīs valsts tiesību aktos ir izteiktas valsts valūtā.#Lieta C-359/05.

text:
      Lieta C‑359/05
      Estager SA
      pret
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive
      (Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Ekonomikas un monetārā politika – Regulas (EK) Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 – Euro ieviešana – Valstu valūtas vienību konvertēšana euro vienībās – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko izsaka euro konkrētas summas, kas šīs valsts tiesību aktos ir izteiktas valsts valūtā
      Sprieduma kopsavilkums
      Ekonomikas un monetārā politika – Euro ieviešana – Valstu valūtas vienību konvertēšana euro vienībās
      (Padomes Regula Nr. 1103/97 un Nr. 974/98)
      Kaut arī Regula Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā uz euro ieviešanu un Regula Nr. 2866/98 par maiņas kursu starp
         euro un to dalībvalstu valūtām, kas pieņem euro, nekādā veidā nav ietekmējušas dalībvalstu nodokļu kompetenci un šo pēdējo
         tiesības paaugstināt savu nodokļu apmēru, tomēr nodokļa summas konvertēšana euro ir jāveic, ievērojot Regulā Nr. 1103/97 paredzētos
         noteikumus, kā arī tiesisko instrumentu nepārtrauktības principu un pāriešanas uz euro neitralitātes mērķi. Tas it īpaši nozīmē
         tiesiskās drošības un pārskatāmības prasības, kas ļauj aizsargāt uzņēmēju paļāvību euro ieviešanas laikā.

      Līdz ar to Regula Nr. 1103/97 un Regula Nr. 974/98 par euro ieviešanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu, kurā, veicot nodokļa par miltu, rupja maluma miltu vai putraimu daudzumu, kas ir piegādāts vai izmantots
         cilvēku pārtikā, summas konvertēšanu uz euro, tā tiek palielināta līdz lielākai summai nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās
         paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas, ja vien, šādi palielinot, netiek nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība,
         ko garantē minētās regulas, kas nozīmē, ka minētajos normatīvajos aktos jābūt skaidri nošķirtam šīs dalībvalsts iestāžu lēmumam
         par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro operācijas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds
         ir gadījums prāvā, kuru tā izskata.

      (sal. ar 32., 33. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 18. janvārī (*)

      Ekonomikas un monetārā politika – Regulas (EK) Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 – Euro ieviešana – Valstu valūtas vienību konvertēšana euro vienībās – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko izsaka euro konkrētas summas, kas šīs valsts tiesību aktos ir izteiktas valsts valūtā
      Lieta C‑359/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 9. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 26. septembrī, tiesvedībā

      Estager SA
      pret
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši J. Klučka [J. Klučka], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), J. Makarčiks [J. Makarczyk] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 7. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Estager SA vārdā – F. Ženo-Delbeka [F. Genot-Delbecque] un N. Petriņē [N. Petrignet], avocates,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. F. Paskjē [J.‑F. Pasquier] un P. Ālto [P. Aalto], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 26. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1997. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā
         uz euro ieviešanu un Padomes 1998. gada 3. maija Regulas (EK) Nr. 974/98 par euro ieviešanu (OV L 139, 1. lpp.) interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā Estager SA (turpmāk tekstā – “Estager”) pret Receveur pincipal de la recette des douanes de Brive [Brīves Muitas dienesta Galveno ieņēmumu dienestu] (turpmāk tekstā – “galvenais ieņēmumu dienests”) par to, ka euro ieviešanas
         laikā tika palielināts muitas nodoklis par miltu, rupja maluma miltu vai putraimu daudzumu, kas ir piegādāts vai izmantots
         cilvēku pārtikā (turpmāk tekstā – “nodoklis”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Regulas Nr. 1103/97 1. pantā ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      –        “tiesiski instrumenti” ir normatīvie akti, administratīvie akti, tiesu nolēmumi, līgumi, vienpusēji tiesiski akti, maksāšanas
         dokumenti, kas nav banknotes un monētas, kā arī citi instrumenti, kas rada tiesiskas sekas,

      [..].”
      4        Minētās Regulas 3. pantā ir noteikts:

      “Euro ieviešana nemaina tiesisko instrumentu noteikumus, neatbrīvo no attiecīgo tiesisko instrumentu izpildes un neattaisno
         to neizpildi, kā arī nedod kādai no pusēm tiesības vienpusēji grozīt vai izbeigt šādu instrumentu. Šis noteikums neattiecas
         uz to, par ko puses varētu būt savstarpēji vienojušās.”

      5        Šīs pašas Regulas 4. pantā ir paredzēts:

      “1. Maiņas kursu apstiprina kā vienu euro, kas izteikts ar katras iesaistītās dalībvalsts valūtu. Kursus apstiprina ar sešiem
         nozīmīgiem cipariem.

      2. Maiņas kursus nenoapaļo un nesaīsina, veicot konvertēšanu.
      3. Maiņas kursus izmanto abpusējai konvertēšanai euro vienības un valsts valūtas vienību starpā. Neizmanto apgrieztās likmes,
         ko atvasina no maiņas kursiem.

      4. Naudas summas, kas ir jākonvertē no vienas valsts valūtas citā, vispirms konvertē naudas vienībās, kas izteiktas euro vienībās,
         šo summu noapaļo, atstājot ne mazāk kā trīs skaitļus aiz komata, bet pēc tam konvertē citas valsts valūtas vienībās. Nedrīkst
         izmantot citas aprēķinu metodes, ja vien tās nedod tādus pašus rezultātus.”

      6        Regulas Nr. 1103/97 5. pants ir izteikts šādi:

      “Naudas summas, kas jāmaksā vai par kurām jāatskaitās, veicot noapaļošanu pēc konvertēšanas eiro [euro] vienībās saskaņā ar
         4. pantu, noapaļo uz augšu vai leju līdz tuvākajam centam. Naudas summas, kas jāmaksā vai par kurām jāatskaitās, kas ir konvertētas
         kādas valsts valūtā, noapaļo uz augšu vai uz leju līdz tuvākajai apakšvienībai vai, ja nav apakšvienības, līdz tuvākajai vienībai,
         vai, saskaņā ar valsts likumiem vai praksi, līdz tuvākajam skaitlim, kurš dalās bez atlikuma, vai valsts valūtas vienības
         apakšvienības vai vienības daļskaitlim. Ja maiņas kursa piemērošanas rezultātā skaitlis dalās tieši uz pusēm, to noapaļo uz
         augšu.”

      7        Regulas Nr. 974/98 7. pantā ir paredzēts, ka visu iesaistīto dalībvalstu valūtu aizstāšana ar euro pati par sevi nemaina tādu
         tiesisku instrumentu denomināciju, kuri pastāv aizstāšanas dienā.

      8        Šīs pašas Regulas 14. pantā ir noteikts:

      “Ja tādos tiesiskos instrumentos, kas pastāv pārejas perioda beigās, ir atsauces uz valstu valūtas vienībām, tad šīs atsauces
         uzskatāmas par atsaucēm uz euro vienību, ņemot vērā atbilstīgo valūtas maiņas kursu. Piemēro Regulā [..] Nr. 1103/97 ietvertos
         noteikumus par summu noapaļošanu.”

      9        Atbilstoši 1. pantam Padomes 1998. gada 31. decembra Regulā (EK) Nr. 2866/98 par maiņas kursu starp euro un to dalībvalstu
         valūtām, kas pieņem euro (OV L 359, 1. lpp.), konvertēšanas neatceļami noteiktais maiņas kurss starp euro un Francijas franku
         ir viens euro par FRF 6,55957.

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Nodoklis tika ieviests ar Francijas Vispārējā nodokļu kodeksa 1618.f pantu. Pirms euro ieviešanas nodokļa apmērs bija FRF 100
         par tonnu miltu, rupja maluma miltu vai putraimu.

      11      1. panta 1. punktā 2000. gada 15. jūnija Likumā Nr. 2000‑517 par valdības pilnvarošanu ar rīkojumu atsevišķas tiesību aktos
         frankos izteiktas summas pielāgot euro (2000. gada 16. jūnija JORF, 9063. lpp.) ir paredzēts, ka valdība var ar rīkojumu noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai, pārejot uz euro, pielāgotu atsevišķas
         tiesību aktos Francijas frankos izteiktās summas.

      12      Ar atbilstoši minētajam likumam izdoto 2000. gada 19. septembra rīkojumu Nr. 2000‑916 par dažu tiesību aktos frankos izteiktu
         summu pielāgošanu euro (2000. gada 22. septembra JORF, 14877. lpp.) nodokļa summa, sākot no 2002. gada 1. janvāra, tika noteikta EUR 16.

      13      Minētā rīkojuma 1. pantā ir noteikts:

      “Atbilstoši Regulas [Nr. 974/98] 14. pantam tiesību aktos iekļautas frankos izteiktas summas [..] no 2002. gada 1. janvāra
         aizstāj ar euro izteiktām summām atbilstoši oficiālajam kursam un Kopienas noapaļošanas normām.

      [..]”
      14      Republikas prezidenta ziņojumā par Rīkojumu Nr. 2000‑916 (2000. gada 22. septembra JORF, 14876. lpp.) ir norādīts:

      “Piemērojot Kopienu Regulas Nr. 1103/97 [..] un Nr. 974/98 [..], atsauces uz valsts valūtas vienībām, kas ir ietvertas tiesību
         aktos, ar 2002. gada 1. janvāri ir jāuzskata par atsaucēm uz euro, piemērojot oficiālo konvertēšanas kursu 6,55957 [FRF] par
         1 euro ar noapaļošanu līdz otrajai decimāldaļai.

      Rezultāts, kas panākts, piemērojot šīs normas, dažos gadījumos būs grūti saprotams un iegaumējams, kas tādējādi aktus, kuros
         ir iekļautas attiecīgās norādes naudas izteiksmē, var padarīt grūtāk piemērojamus.

      Lai nodrošinātu tiesību aktu skaidrību un tādējādi atvieglotu to pareizu piemērošanu, šķiet, ka dažos aktos paredzētas naudas
         summas ir jānosaka kā euro izteiktas vērtības bez decimāldaļām vai kā nozīmīgākas vērtības.

      [..]
      Šis rīkojums, kas izdots atbilstoši šim [Likumā Nr. 2000‑517 noteiktajam] pilnvarojumam, darbojas atbilstoši šādiem principiem.
      Pirmkārt, tā kā aktu pielāgošanai jābūt pamatotai ar vēlmi nodrošināt to saprotamību, grozītas tiek tikai tās naudas izteiksmē
         norādītās summas, ko šajā sakarā ir ļoti grūti pielāgot vērtībām, kurās aiz komata ir divi cipari.

      Kopienu konvertēšanas un noapaļošanas normu skaidrai un vienkāršai piemērošanai ir jābūt kā principam, un pielāgojumi pieļaujami
         tikai izņēmuma gadījumos. No tā izriet, ka santīmos jau izteiktas summas parasti netiek grozītas.

      [..]
      Visi šie pielāgojumi stājas spēkā 2002. gada 1. janvārī, dienā, kad franks galīgi un pilnībā tiek aizstāts ar euro.
      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      15      Uzskatot, ka Regulu Nr. 1103/97, Nr. 974/98 un Nr. 2866/98 piemērošanas rezultātā nodokļa apmērs bija jānosaka EUR 15,24 un
         nevis EUR 16, Estager 2002. gada 12. marta vēstulē lūdza galvenajam ieņēmumu dienestam atlīdzināt šīs sabiedrības kopš 2002. gada 1. janvāra samaksātā
         nodokļa daļu.

      16      Ar 2002. gada 26. marta lēmumu galvenais ieņēmumu dienests noraidīja šo lūgumu atlīdzināt.

      17      2002. gada 24. maijā Estager iesniedza prasību iesniedzējtiesā pret galveno nodokļa iekasētāju, lai saņemtu to summu atlīdzību, ko tā uzskata par pārmaksātām.

      18      Šajā kontekstā Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Kopienu regulām par euro ieviešanu atbilst Rīkojuma Nr. 2000‑916 [..] noteikumi, kas attiecas uz tā nodokļa [..] konvertēšanu
         no 100 frankiem uz 16 euro, kurš tiek piemērots miltu, rupja maluma miltu un putraimu izstrādājumiem?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      19      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu,
         kas, veicot tāda nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāds tiek apspriests pamata lietā, to palielināja līdz lielākai summai
         nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas.

      20      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vienlīdz nozīmīgi ir gan minēto regulu noteikumu teksts, gan to mērķi.

      21      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka 2004. gada 14. septembra sprieduma lietā C‑19/03 Verbraucher-Zentrale Hamburg (Krājums, I‑8183. lpp.) 30.–34. punktā Tiesai jau bija iespēja izanalizēt Regulas Nr. 1103/97 mērķus.

      22      No šīs analīzes izriet, ka šīs Regulas mērķis ir nodrošināt, lai vienotas valūtas ieviešana norisinātos, neskarot jau pastāvošas
         saistības, ko uzņēmušies pilsoņi un uzņēmumi. Šajā kontekstā tās ceturtais apsvērums noteic, ka “[..] šī juridiskā noteiktība
         pašā sākumā ļaus pilsoņiem un uzņēmējsabiedrībām turpināt darbu ar labiem nosacījumiem”. Pamatojoties uz tās septīto apsvērumu,
         “[..] ir vispārpieņemts tiesību princips, ka līgumu un citu tiesisku instrumentu nepārtrauktību neietekmē jaunas valūtas ieviešana”.
         Tajā pašā apsvērumā precizēts, ka Regulas Nr. 1103/97 noteikumu par līgumu nepārtrauktību mērķis ir “sniegt juridisku noteiktību
         un atklātumu uzņēmējiem, jo īpaši patērētājiem [..]”. Minētās Regulas Nr. 1103/97 3. panta pirmais teikums noteic, ka “euro
         ieviešana nemaina tiesisko instrumentu noteikumus, neatbrīvo no attiecīgo tiesisko instrumentu izpildes un neattaisno to neizpildi,
         kā arī nedod kādai no pusēm tiesības vienpusēji grozīt vai izbeigt šādu instrumentu” (iepriekš minētais spriedums lietā Verbraucher-Zentrale Hamburg, 31. punkts).

      23      Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 974/98 7. pantam “visu iesaistīto dalībvalstu valūtu aizstāšana ar euro pati
         par sevi nemaina tādu tiesisku instrumentu denomināciju, kuri pastāv aizstāšanas dienā”.

      24      Šis mērķis par euro ieviešanas neitralitāti attiecas arī uz noteikumu ieviešanu par konvertēšanas operācijām. Tas, ka ar šīm
         operācijām cenšas panākt plašāku neitralitāti gan patērētājiem, gan uzņēmumiem, kā tas norādīts Regulas Nr. 1103/97 divpadsmitajā
         apsvērumā, nozīmē, ka jānodrošina “konvertēšanas operāciju augsta precizitāte”. Tās pašas Regulas 4. panta 1. punkts arī paredz,
         ka maiņas kursus “apstiprina ar sešiem nozīmīgiem cipariem”. Tā paša panta 2. punktā precizēts, ka “maiņas kursus nenoapaļo
         un nesaīsina, veicot konvertēšanu”, un 3. punktā – ka “neizmanto apgrieztās likmes, ko atvasina no maiņas kursiem”; šī pēdējā
         nosacījuma mērķis atbilstoši Regulas desmitajam apsvērumam ir izvairīties no “būtiskām neprecizitātēm, īpaši, ja konvertē
         lielas summas” (iepriekš minētais spriedums lietā Verbraucher-Zentrale Hamburg, 32. punkts).

      25      Tiesisko instrumentu nepārtrauktības princips un pārejas uz euro neitralitātes mērķis ir piemērojami “tiesisko instrumentu”
         “noteikumiem” vai “tekstam” Regulu Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 izpratnē.

      26      Tomēr nav apšaubāms, ka tāda nodokļa summa kā pamata lietā veido “tiesisko instrumentu noteikumu” Regulas Nr. 1103/97 3. panta
         izpratnē.

      27      Līdz ar to ir jāizskata, vai Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 pieļauj tādu tiesisko regulējumu, kurā euro ieviešanas laikā
         tiek veikta gan konvertēšana uz euro, gan šī nodokļa summas palielināšana.

      28      Pamata lietā nav strīda par to, ka, pieņemot Rīkojumu Nr. 2000‑916, Francijas likumdevējs ir vēlējies piemērot Kopienu tiesisko
         regulējumu par euro ieviešanu, lai noteiktu nodokļa summu.

      29      Kā izriet no Republikas prezidenta ziņojuma par Rīkojumu Nr. 2000‑916, kā arī no tā 1. panta 1. punkta nepārprotamās redakcijas,
         šī rīkojuma mērķis ir, piemērojot Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98, kā arī oficiālo konvertēšanas kursu, Francijas frankos
         izteiktās summas, kas ietvertas tiesību aktos, no 2002. gada 1. janvāra aizvietot ar summām euro.

      30      Arī no minētā ziņojuma un no Rīkojuma Nr. 2000‑916 2. panta izriet, ka, lai saglabātu tiesību aktu skaidrību un tādējādi atvieglotu
         to piemērošanu, atsevišķu šī rīkojuma noteikumu mērķis ir pielāgot konkrētas summas euro un tas izriet no šī paša rīkojuma
         1. pantā minēto Kopienas konvertēšanas normu piemērošanas.

      31      Tomēr savos rakstveida apsvērumos Francijas valdība un Eiropas Kopienu komisija neapstrīd, ka nodokļa summas palielinājums
         faktiski noticis tāpēc, kam gan šie pēdējie lietas dalībnieki, gan Estager kopīgi piekrīt, ka, pirmkārt, konvertēšanas kursa stingras piemērošanas, ko Regulas Nr. 2866/98 1. pants negrozāmi noteica
         starp euro un Francijas franku, kā arī, otrkārt, Regulas Nr. 1103/97 5. pantā paredzētās noapaļošanas normas rezultātā nodokļa
         summu varēja noteikt EUR 15,24, nevis EUR 16 apmērā.

      32      Šajā sakarā, kaut arī nav strīda par to – kā norāda arī Francijas valdība –, ka Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 2866/98 nekādā
         veidā nav ietekmējušas dalībvalstu nodokļu kompetenci un šo pēdējo tiesības paaugstināt savu nodokļu apmēru, tad tomēr nodokļa
         summas konvertēšanai euro tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, ir jāveic, ievērojot Regulā Nr. 1103/97 paredzētos noteikumus,
         kā arī tiesisko instrumentu nepārtrauktības principu un pāriešanas uz euro neitralitātes mērķi.

      33      Tas it īpaši nozīmē tiesiskās drošības un pārskatāmības prasības, kas ļauj aizsargāt uzņēmēju paļāvību euro ieviešanas laikā.
         Kā izriet arī no Regulas Nr. 1103/97 septītā apsvēruma, šīs pašas regulas noteikumu, kas attiecas uz līgumu un citu tiesisko
         instrumentu nepārtrauktību, mērķis ir sniegt uzņēmējiem tiesisko drošību un pārskatāmību.

      34      No tā izriet, ka, ja vienlaikus tiek veikta konvertēšana uz euro un nodokļa apmēra palielināšana, kā tas ir pamata lietā,
         dalībvalstij ir jānodrošina, lai uzņēmējiem tiktu nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība.

      35      Šo prasību izpilde it īpaši nozīmē, ka minētie uzņēmēji minētajos normatīvajos aktos var skaidri nošķirt šīs dalībvalsts lēmumu
         par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro.

      36      Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv pamata lietā.

      37      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, veicot tādas nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāda notikusi
         pamata lietā, tā tiek palielināta līdz lielākai summai nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu
         piemērošanas, ja vien, šādi palielinot, netiek nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība, ko garantē minētās regulas, kas
         nozīmē, ka minētajos normatīvajos aktos jābūt skaidri nošķirtam šīs dalībvalsts iestāžu lēmumam par nodokļa apmēra palielināšanu
         no šīs summas konvertēšanas uz euro operācijas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv tiesvedībā, kas tai
         ir iesniegta izskatīšanai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      38      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1997. gada 17. jūnija Regula (EK) Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā uz euro ieviešanu un Padomes 1998. gada
            3. maija Regula Nr. 974/98 par euro ieviešanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu,
            kurā, veicot tādas nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāda notikusi pamata lietā, tā tiek palielināta līdz lielākai summai
            nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas, ja vien, šādi palielinot, netiek nodrošināta
            tiesiskā drošība un pārskatāmība, ko garantē minētās regulas, kas nozīmē, ka minētajos normatīvajos aktos jābūt skaidri nošķirtam
            šīs dalībvalsts iestāžu lēmumam par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro operācijas. Iesniedzējtiesai
            ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv tiesvedībā, kas tai ir iesniegta izskatīšanai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 9.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2002/22/EK - Elektroniskie sakari - Vienots Eiropas neatliekamās palīdzības tālruņa numurs - Zvanītāja atrašanās vieta - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-230/07.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2008. gada 9. oktobra spriedums – Komisija/Nīderlande
      (lieta C‑230/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2002/22/EK – Elektroniskie sakari – Vienots Eiropas neatliekamās palīdzības tālruņa numurs – Zvanītāja atrašanās vieta – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Dalībvalstis – Pienākumi – Direktīvu ieviešana – Pienākumu neizpilde – Pamatojums – Nepieļaujamība (EKL 226. pants) (sal. ar 16.–21. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Noteikumu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvu
                  2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā
                  pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.), nepieņemšana noteiktajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	nenodrošinot, ka informācija par zvanītāja atrašanās vietu ir pieejama iestādēm, kas darbojas ārkārtas situācijās, par visiem
                     zvaniem uz vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības tālruņa numuru “112”, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Eiropas Parlamenta
                     un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko
                     sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 26. panta 3. punktā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Nīderlandes Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  	Lietuvas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 24. maijā. # Francijas Republika pret Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi. # Kosmētikas līdzekļi - Testēšana ar dzīvniekiem - Direktīva Nr. 2003/15/EK - Tiesību akta daļēja atcelšana - 1. panta 2. punkts - Nedalāmība - Nepieņemamība. # Lieta C-244/03.

text:
      Lieta C‑244/03
      Francijas Republika
      pret
      Eiropas Parlamentu
      un
      Eiropas Savienības Padomi
      Kosmētikas līdzekļi – Testēšana ar dzīvniekiem – Direktīva 2003/15/EK – Daļēja atcelšana – 1. panta 2. punkts – Nedalāmība – Nepieņemamība
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2005. gada 17. martā

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 24. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Prasība atcelt tiesību aktu — Priekšmets — Daļēja atcelšana — Nosacījums — Apstrīdēto noteikumu atdalāmība — Objektīvs kritērijs
            — Neizpildīts nosacījums — Nepieņemamība
      (EKL 230. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/15 1. panta 1. un 2. punkts)
      Kopienu tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja noteikumus, kuru atcelšana tiek prasīta, ir iespējams nodalīt no pārējās
         akta daļas. Šī prasība attiecībā uz nodalīšanu nav izpildīta, ja tiesību akta daļējas atcelšanas rezultātā tiek grozīta šī
         akta būtība. Jautājums par to, vai daļējai atcelšanai būtu šādas sekas, ir objektīvs, nevis subjektīvs kritērijs, kas saistīts
         ar iestādes, kura pieņēmusi strīdīgo aktu, politisko gribu.

      Līdz ar to par nepieņemamu ir atzīstama tāda dalībvalsts prasība, kuras mērķis ir atcelt 1. panta 2. punktu Direktīvā 2003/15,
         ar kuru grozīta Direktīva 76/768 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kosmētikas līdzekļiem, tiktāl, ciktāl
         ar šo noteikumu Direktīvā 76/768 ieviests jauns 4.a pants, kura mērķis citastarp ir noteikt kosmētikas līdzekļu, kuru sastāvdaļas
         vai sastāvdaļu kombinācijas ir testētas ar dzīvniekiem, tirdzniecības aizlieguma nosacījumus, lai gan, tā kā dalībvalsts,
         kaut vai pakārtoti, nav lūgusi to atcelt, turpinātu pastāvēt Direktīvas 2003/15 1. panta 1. punkts, kas paredz atcelt Direktīvas
         76/768 4.a panta 1. punkta i) apakšpunktu, kuram ir līdzīgs priekšmets un kuru jaunieviestais 4.a pants, kā tas izriet no
         Direktīvas 2003/15 astoņpadsmitā apsvēruma, paredz aizstāt.

      Tā kā Direktīvas 2003/15 1. panta 1. punkts un 1. panta 2. punkts ir neatdalāmi noteikumi, dalībvalsts lūgtā daļējā atcelšana
         objektīvi izmainītu to noteikumu būtību, kurus Kopienu likumdevējs pieņēmis attiecībā uz testu veikšanu ar dzīvniekiem kosmētikas
         līdzekļu izstrādāšanas nolūkā.

      (sal. ar 12.–16., 20. un 21. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 24. maijā (*)

      Kosmētikas līdzekļi – Testēšana ar dzīvniekiem – Direktīva 2003/15/EK – Daļēja atcelšana – 1. panta 2. punkts – Nedalāmība – Nepieņemamība
      Lieta C‑244/03
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2003. gada 3. jūnijā cēla
      Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja F. Alabrins [F. Alabrune], K. Lemērs [C. Lemaire] un Ž. de Bergess [G. de Bergues], pēc tam – Ž. de Bergess, Ž. L. Florāns [J.‑L. Florent] un D. Petraušs [D. Petrausch], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Parlamentu, ko sākotnēji pārstāvēja Ž. L. Rufass Kintana [J. L. Rufas Quintana] un M. Mūrs [M. Moore], pēc tam – M. Mūrs un K. Bredlijs [K. Bradley], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      un
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv Ž. P. Žakē [J.‑P. Jacqué] un M. K. Džordži Forta [M. C. Giorgi Fort], pārstāvji,

      atbildētāji.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātas priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann] un K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], A. La Pergola [A. La Pergola], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], R. Šintgens [R. Schintgen], K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Levits un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 18. janvārī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 17. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar šo prasību Francijas Republika lūdz atcelt 1. panta 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 27. februāra Direktīvā
         2003/15/EK, kas groza Padomes Direktīvu 76/768/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kosmētikas līdzekļiem
         (OV L 66, 26. lpp.), tiktāl, ciktāl ar šo noteikumu Direktīvā 76/768/EEK ieviests jauns 4.a pants (turpmāk tekstā – “apstrīdētais
         noteikums”).

      2       Minētā 4.a panta (turpmāk tekstā – “strīdīgais noteikums”) redakcija ir šāda:
      “1. Neskarot vispārējos pienākumus, kas izriet no 2. panta, dalībvalstis aizliedz:
      a)      laist tirgū kosmētikas līdzekļus, kuru galīgais sastāvs, lai panāktu atbilstību šīs direktīvas prasībām, ir testēts ar dzīvniekiem,
         izmantojot metodi, kas nav alternatīva metode, pēc tam, kad šāda alternatīva metode ir validēta un pieņemta Kopienas līmenī,
         attiecīgi ņemot vērā validācijas attīstību ESAO;

      b)      laist tirgū kosmētikas līdzekļus, kas satur sastāvdaļas vai sastāvdaļu kombinācijas, kuras, lai panāktu atbilstību šīs direktīvas
         prasībām, ir testētas ar dzīvniekiem, izmantojot metodi, kas nav alternatīva metode, pēc tam, kad šāda alternatīva metode
         ir validēta un pieņemta Kopienas līmenī, attiecīgi ņemot vērā validācijas attīstību ESAO;

      c)      savā teritorijā testēt gatavos kosmētikas līdzekļus ar dzīvniekiem, lai panāktu atbilstību šīs direktīvas prasībām;
      d)      lai panāktu atbilstību šīs direktīvas prasībām, savā teritorijā testēt sastāvdaļas vai sastāvdaļu kombinācijas ar dzīvniekiem
         vēlākais dienā, kad šādi testi jāaizstāj ar vienu validētu alternatīvo metodi vai vairākām validētām alternatīvajām metodēm,
         kas iekļautas V pielikumā Padomes Direktīvai 67/548/EEK (1967. gada 27. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu
         attiecībā uz bīstamu vielu klasifikāciju, iepakošanu un marķēšanu [..] vai šīs direktīvas IX pielikumā.

      Vēlākais 2004. gada 11. septembrī Komisija saskaņā ar procedūru, kas minēta 10. panta 2. punktā, un pēc apspriešanās ar Zinātnisko
         komiteju gala patērētājiem paredzēto kosmētikas līdzekļu un nepārtikas preču jautājumos (SCCNFP) nosaka IX pielikuma saturu.

      2.      Komisija pēc apspriešanās ar SCCNFP un Eiropas Alternatīvo metožu validēšanas centru (ECVAM) un, attiecīgi ņemot vērā validācijas attīstību ESAO, nosaka īstenošanas grafikus noteikumiem 1. punkta a), b) un d) apakšpunktā,
         ieskaitot termiņus dažādo testu izskaušanai. Grafikus dara pieejamus atklātībai vēlākais 2004. gada 11. septembrī un nosūta
         Eiropas Parlamentam un Padomei. Īstenošanas periodu nosaka ne ilgāku par sešiem gadiem no Direktīvas 2003/15/EK spēkā stāšanas
         dienas attiecībā uz 1. punkta a), b) un d) apakšpunktu.

      2.1) attiecībā uz atkārtotas devas toksicitātes, reproduktīvās toksicitātes un toksikokinētikas testiem, kam vēl nav apspriežamu
         alternatīvu, 1. punkta a) un b) apakšpunkta īstenošanas periodu nosaka ne ilgāku par 10 gadiem no Direktīvas 2003/15/EK stāšanās
         spēkā.

      2.2)  Komisija izpēta iespējamās tehniskās grūtības, kas saistītas ar to, ka aizliedz testus, īpaši tos, kuri attiecas uz atkārtotas
         devas toksicitāti, reproduktīvo toksicitāti un toksikokinētiku un kuriem vēl nav apspriežamu alternatīvu. Informācijai par
         šo pētījumu pagaidu un galīgajiem rezultātiem jābūt to gada ziņojumu sastāvdaļai, ko iesniedz, ievērojot 9. pantu.

      Pamatojoties uz šiem gada ziņojumiem, grafikus, kas noteikti saskaņā ar 2. punktu, drīkst pielāgot 2. punktā minētā maksimālā
         sešu gadu perioda robežās vai 2. punkta 1) apakšpunktā minētā 10 gadu perioda robežās pēc apspriešanās ar struktūrām, kuras
         minētas 2. punktā.

      2.3) Komisija pēta virzību un atbilstību termiņiem, kā arī tehniskās grūtības, kas saistītas ar atbilstību aizliegumam. Informācijai
         par šo Komisijas pētījumu pagaidu un galīgajiem rezultātiem jābūt to gada ziņojumu sastāvdaļai, ko iesniedz, ievērojot 9. pantu.
         Ja šajos pētījumos vismaz divus gadus līdz 2. punkta 1) apakšpunktā minētā maksimālā perioda beigām secina, ka tehnisku iemeslu
         dēļ vienu testu vai vairākus testus, kas minēti 2. punkta 1) apakšpunktā, līdz 2. punkta 1) apakšpunktā minētā perioda beigām
         neizstrādās, tā informē Eiropas Parlamentu un Padomi un iesniedz likumdošanas iniciatīvu saskaņā ar Līguma 251. pantu.

      2.4)  izņēmuma apstākļos, ja rodas pamatotas bažas par esošas kosmētikas līdzekļa sastāvdaļas drošumu, dalībvalsts var pieprasīt,
         lai Komisija piešķir atkāpi no 1. punkta. Pieprasījumā jāiekļauj situācijas vērtējums un jānorāda vajadzīgie pasākumi. Pamatojoties
         uz to, Komisija pēc apspriešanās ar SCCNFP un ar motivētu lēmumu var atļaut atkāpties saskaņā ar procedūru, kas minēta 10. panta 2. punktā. Ar šo atļauju nosaka atkāpes
         nosacījumus attiecībā uz īpašiem mērķiem, termiņu un ziņošanu par rezultātiem.

      Atkāpi piešķir tikai tad, ja:
      a)      sastāvdaļu plaši izmanto un nevar aizstāt ar citu sastāvdaļu, kas var pildīt līdzīgu funkciju;
      b)      specifiskā cilvēku veselības problēma apstiprinās, un vajadzība izdarīt testus ar dzīvniekiem ir attaisnojama, un par to iesniedz
         sīki izstrādātu pētījuma protokolu, kas ir paredzēts par pamatu vērtējumam.

      [..]”
      3       Ar Direktīvas 2003/15 1. panta 1. punktu bija paredzēts svītrot Direktīvas 76/768 4. panta 1. punkta i) apakšpunktu. Minētā
         4. panta 1. punkta i) apakšpunktā, kas Direktīvā 76/768 tika ieviests ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/35/EEK,
         ar ko sesto reizi groza Direktīvu 76/768 (OV L 151, 32. lpp.), bija paredzēts:

      “Neierobežojot vispārējos pienākumus, kas izriet no 2. panta, dalībvalstis aizliedz tirdzniecību ar kosmētikas līdzekļiem,
         kas satur:

      [..]
      i)       lai atbilstu šīs direktīvas prasībām, sastāvdaļas vai sastāvdaļu savienojumus, kas ir izmēģināti ar dzīvniekiem pēc 1998. gada
         1. janvāra.

      Ja ir vērota nepietiekama virzība apmierinošu metožu veicināšanā, lai aizvietotu izmēģinājumus ar dzīvniekiem, un jo īpaši
         tādos gadījumos, kad par spīti visām saprātīgām pūlēm alternatīvās izmēģinājumu metodes nav zinātniski apstiprinātas kā tādas,
         kas patērētāju aizsargā līdzvērtīgā līmenī, ņemot vērā ESAO toksiskuma pārbaužu pamatnostādnes, Komisija līdz 1997. gada 1. janvārim
         iesniedz pasākumu plānu, lai atliktu šā noteikuma ieviešanas dienu uz pietiekamu laika posmu, bet jebkurā gadījumā ne mazāk
         kā uz diviem gadiem, saskaņā ar 10. pantā izklāstīto procedūru. [..]

      [..]”
      4       Minētā noteikuma spēkā stāšanās termiņš attiecīgi ar Komisijas 1997. gada 17. aprīļa Direktīvu 97/18/EK (OV L 114, 43. lpp.)
         un Komisijas 2000. gada 19. jūnija Direktīvu 2000/41/EK (OV L 145, 25. lpp.) sākotnēji tika atlikts līdz 2000. gada 30. jūnijam
         un vēlāk – līdz 2002. gada 30. jūnijam.

      5       Atbilstoši Direktīvas 2003/15 astoņpadsmitajam apsvērumam “Direktīvas 93/35/EEK noteikumi, ar ko aizliedz laist tirgū kosmētikas
         līdzekļus, kuros ir sastāvdaļas vai sastāvdaļu kombinācijas, kuras testētas ar dzīvniekiem, jāaizstāj ar šīs direktīvas noteikumiem.
         Tāpēc juridiskas noteiktības labad ir lietderīgi šīs direktīvas 1. panta 1. punktu piemērot no 2002. gada 1. jūlija, pilnīgi
         ievērojot tiesiskās paļāvības principu”.

      6       Direktīvas 2003/15 4. panta 2. punktā bija paredzēts, ka tās 1. panta 1. punkts ir piemērojams no 2002. gada 1. jūlija.
       Par prasību
      7       Savas prasības atbalstam Francijas Republika izvirza piecus prasības pamatus. Tā apgalvo, ka strīdīgais noteikums pārkāpj
         tiesiskās drošības principu. Pakārtoti tā norāda, ka minētais noteikums pārkāpj tiesības uz profesionālās darbības veikšanas
         brīvību, kā arī samērīguma, piesardzības un nediskriminācijas principus. Francijas Republika turklāt lūdz piespriest atbildētājiem
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      8       Parlaments un Padome apstrīd gan prasības pieņemamību, gan pamatotību un lūdz to noraidīt, kā arī piespriest prasītājai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      9       Parlaments uzskata, ka Direktīvas 2003/15 1. pants tiktāl, ciktāl tā 1. punktā bija paredzēts atcelt tirdzniecības aizliegumu,
         kas līdz tam bija noteikts Direktīvas 76/768 4. panta 1. punkta i) apakšpunktā, un tā 2. punktā – aizstāt minēto aizliegumu
         ar strīdīgajā noteikumā ietverto aizliegumu sistēmu, ir nedalāms. Ja apmierinātu prasītājas prasību daļēji atcelt tiesību
         aktu, tas nozīmētu pieņemt likumus tiesvedības ceļā. Šajā sakarā Parlaments apgalvo, ka Direktīvas 2003/15 daļa attiecībā
         uz testu veikšanu ar dzīvniekiem ir vispārīga kompromisa rezultāts, kas pēc īpaši sarežģītām un delikātām debatēm starp Padomi,
         Komisiju un Parlamentu tika panākts Samierināšanās komitejas ietvaros. Tostarp ņemot vērā juridisko kontekstu, kādā apstrīdētais
         noteikums tika pieņemts, esot acīmredzams, ka Direktīvas 2003/15 1. panta 1. punkts nekad netiktu pieņemts, ja vienlaicīgi
         nepieņemtu arī strīdīgo noteikumu, tāpēc abi šie noteikumi ir nedalāmi.

      10     Tiesas sēdē Padome norādīja, ka atbalsta Parlamenta pausto viedokli, saskaņā ar kuru nav iespējams daļēji atcelt minēto tiesību
         aktu. Padome uzskata, ka tāda veida atcelšana apdraudētu Direktīvas 2003/15 būtību, kā arī Kopienu likumdevēja pamatmērķus,
         radot tā mērķiem pilnīgi pretēju režīmu.

      11     Francijas valdība apgalvo, ka apstrīdētais noteikums ir nodalāms no pārējiem Direktīvas 2003/15 noteikumiem, kuri turpinātu
         radīt juridiskas sekas. Tā tas būtu, jo gan ar šīs direktīvas noteikumiem attiecībā uz kosmētikas līdzekļu drošību un informāciju
         patērētājiem, gan ar tās 1. panta 1. punktu no 2002. gada 30. jūnija ir paredzēts atcelt Direktīvas 76/768 4. panta 1. punkta
         i) apakšpunktu.

      12     Šajā sakarā jāatceras, kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, ka Kopienu tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja noteikumus,
         kuru atcelšana tiek prasīta, ir iespējams nodalīt no pārējās akta daļas (skat. it īpaši 2002. gada 10. decembra spriedumu
         lietā C‑29/99 Komisija/Padome, Recueil, I‑11221. lpp., 45. un 46. punkts; 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑378/00 Komisija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑937. lpp., 30. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑239/01 Vācija/Komisija, Recueil, I‑10333. lpp., 33. punkts).

      13     Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka prasība attiecībā uz nodalīšanu nav izpildīta, ja tiesību akta daļējas atcelšanas rezultātā tiek
         grozīta šī akta būtība (1998. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās C‑68/94 un C‑30/95 Francija u.c./Komisija, Recueil, I‑1375. lpp., 257. punkts; iepriekš minētie spriedumi lietā Komisija/Padome, 46. punkts, un lietā Vācija/Komisija, 34. punkts).

      14     Nenoliedzami, kā to atgādina Francijas valdība, Tiesa attiecībā uz Komisijas pieņemtu ieviešanas regulējumu ir atzinusi, ka
         jautājums par to, vai daļēja atcelšana grozītu apstrīdētā akta būtību, ir objektīvs, nevis subjektīvs kritērijs, kas saistīts
         ar iestādes, kura pieņēmusi strīdīgo aktu, politisko gribu (iepriekš minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 37. punkts).

      15     Šajā lietā tomēr ir jākonstatē, ka apstrīdētā noteikuma atcelšana, kaut arī Direktīvas 2003/15 1. panta 1. punkts turpinātu
         pastāvēt, objektīvi izmainītu to noteikumu būtību, kurus Kopienu likumdevējs pieņēmis attiecībā uz testu veikšanu ar dzīvniekiem
         kosmētikas līdzekļu izstrādāšanas nolūkā, jo attiecīgās tiesību normas ir viens no minētās direktīvas pamatmērķiem.

      16     Būtībā šī strīdīgā noteikuma mērķis, kura pieņemšanas pamatā esošie iemesli ir norādīti Direktīvas 2003/15 pirmajos desmit
         apsvērumos, kā tas izriet arī no astoņpadsmitā apsvēruma, ir “aizstāt” Direktīvas 76/768 4. panta 1. punkta i) apakšpunktu.

      17     Tā kā šiem diviem noteikumiem daļēji ir viens un tas pats mērķis, proti, precizēt kosmētikas līdzekļu, kuru sastāvdaļas vai
         sastāvdaļu kombinācijas ir testētas ar dzīvniekiem, tirdzniecības aizlieguma nosacījumus, tie, kā to arī pamatoti norādīja
         Parlaments, nevarēja pastāvēt vienlaicīgi. Iepriekšējā noteikuma atcelšana šajā gadījumā bija jaunā noteikuma pieņemšanas
         sekas, kas arī paredzēts Direktīvas 2003/15 astoņpadsmitajā apsvērumā.

      18     Turklāt saistība starp strīdīgo noteikumu un noteikumu, kuru tas aizstāj, tāpat ir uzsvērta Direktīvas 2003/15 ceturtajā apsvērumā,
         atbilstoši kuram “saskaņā ar Direktīvu 86/609/EEK un Direktīvu 93/35/EEK ir būtiski ievērot mērķi, kāds ir tam, ka aizliedz
         izmēģinājumus ar dzīvniekiem kosmētikas līdzekļu testēšanai un ka šādu izmēģinājumu aizliegums stājas spēkā dalībvalstu teritorijā”.

      19     Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāatzīst, ka strīdīgā noteikuma iekļaušana Direktīvā 76/768 nav nodalāma no šīs direktīvas
         4. panta 1. punkta i) apakšpunkta atcelšanas.

      20     Tā kā apstrīdētais noteikums nav nodalāms no Direktīvas 2003/15 1. panta 1. punkta, no tā izriet, ka prasītājas lūgums daļēji
         atcelt tiesību aktu nav izpildāms.

      21     Tā kā prasītāja pat pakārtoti nav lūgusi atcelt minētā 1. panta 1. punktu un savā replikas rakstā turklāt ir uzsvērusi un
         tiesas sēdē atgādinājusi, ka tāds lūgums no tās puses būtu nekonsekvents un ka tā nevēlas, lai šo noteikumu atceltu, ir jāatzīst,
         ka prasība ir nepieņemama (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Padome, 45.–51. punkts; lietā Komisija/Parlaments
         un Padome, 29. un 30. punkts, kā arī lietā Vācija/Komisija, 33.–38. punkts).

       Par tiesāšanās izdevumiem
      22     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments un Padome ir prasījuši piespriest
         Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Francijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež
         tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 2002. gada 22.janvārī. # Canal Satélite Digital SL pret Adminstración General del Estado, piedaloties Distribuidora de Televisión Digital SA (DTS). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Supremo - Spānija. # Direktīva 95/47/EK - Direktīva 83/189/EEK. # Lieta C-390/99.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2000. gada 8.jūnijā. # Commissioners of Customs and Excise pret Midland Bank plc. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division (Divisional Court) - Apvienotā Karaliste. # Pievienotās vērtības nodoklis. # Lieta C-98/98.