title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 30. maija spriedums.#Worten – Equipamentos para o Lar SA pret Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT).#Tribunal do Trabalho de Viseu lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Personas datu apstrāde – Direktīva 95/46/EK – 2. pants – “Personas datu” jēdziens – 6. un 7. pants – Principi, kas saistīti ar datu kvalitāti un datu apstrādes likumīgumu – 17. pants – Datu apstrādes drošība – Darba ņēmēju darba laiks – Darba laika reģistrs – Valsts kompetentās iestādes darba apstākļu uzraudzības jautājumos piekļuve – Darba devēja pienākums darīt pieejamu darba laika reģistru veidā, kas ļautu tam tūlītēju piekļuvi.#Lieta C‑342/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2013. gada 30. maijā (
            *1
         )
      “Personas datu apstrāde — Direktīva 95/46/EK — 2. pants — “Personas datu” jēdziens — 6. un 7. pants — Principi, kas saistīti ar datu kvalitāti un datu apstrādes likumīgumu — 17. pants — Datu apstrādes drošība — Darba ņēmēju darba laiks — Darba laika reģistrs — Valsts kompetentās iestādes darba apstākļu uzraudzības jautājumos piekļuve — Darba devēja pienākums darīt pieejamu darba laika reģistru veidā, kas ļautu tam tūlītēju piekļuvi”
      Lieta C-342/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal do trabalho de Viseu (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 13. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 18. jūlijā, tiesvedībā

            Worten – Equipamentos para o Lar SA

      pret

            Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT) .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši E. Jarašūns [E. Jarašiūnas], A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), K. Toadere [C. Toader] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Worten – Equipamentos para o Lar SA vārdā – D. Abrunhosa e Sousa un J. Cruz Ribeiro, advogados,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un C. Vieira Guerra, pārstāvji,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek, pārstāvis,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz M. Russo, avvocato dello Stato,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Fehér, kā arī K. Szíjjártó un Á. Szilágyi, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Costa de Oliveira un B. Martenczuk, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvas 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 31. lpp.) 2. pantu un 17. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Worten – Equipamentos para o Lar SA (turpmāk tekstā – “Worten”), sabiedrību ar juridisko adresi Viseu [Viseu] (Portugāle), un Autoridade para as Condições de Trabalho (Darba apstākļu uzraudzības iestāde; turpmāk tekstā – “ACT”) par pēdējās minētās lūgumu piekļūt šīs sabiedrības darba laika reģistram.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 95/46

               3

               Saskaņā ar Direktīvas 95/46 2. pantu ar nosaukumu “Definīcijas”:
               “Šajā direktīvā:

                        a)

                        “personas dati” ir jebkura informācija attiecībā uz identificētu vai identificējamu fizisku personu (“datu subjektu”); identificējama persona ir tā, kuru var identificēt tieši vai netieši, norādot reģistrācijas numuru vai vienu vai vairākus šai personai raksturīgus fiziskās, fizioloģiskās, garīgās, ekonomiskās, kultūras vai sociālās identitātes faktorus;

                        b)

                        “personu datu apstrāde” (“apstrāde”) ir jebkura ar personas datiem veikta darbība vai darbību kopums ar vai bez automatizētiem līdzekļiem – kā vākšana, reģistrēšana, organizēšana, uzglabāšana, piemērošana vai pārveidošana, labošana, konsultēšana, izmantošana, atklāšana, pielietojot pārsūtīšanu, izplatīšanu vai darot tos pieejamus citādā veidā, grupēšana vai savienošana, piekļuves noslēgšana, dzēšana vai iznīcināšana;

                  [..].”

               4

               Šīs direktīvas 3. pants ar nosaukumu “Darbības joma” ir formulēts šādi:
               “1.   Šī direktīva attiecas uz personas datu apstrādi pilnībā vai daļēji ar automatizētiem līdzekļiem un uz personas datu, kuri veido daļu no kartotēkas vai ir paredzēti, lai veidotu daļu no kartotēkas, apstrādi, kura netiek veikta ar automatizētiem līdzekļiem.
               2.   Šī direktīva neattiecas uz personas datu apstrādi:

                        —

                        tādu pasākumu gaitā, uz kuru neattiecas Kopienas tiesību akti, kā Līguma par Eiropas Savienību V un VI sadaļā paredzētie pasākumi un, jebkurā gadījumā, uz apstrādes operācijām attiecībā uz sabiedrisko drošību, aizsardzību, valsts drošību (ieskaitot valsts ekonomisko labklājību, ja apstrādes operācija attiecas uz valsts drošības jautājumiem) un uz valsts pasākumiem krimināltiesību jomā;

                        —

                        ko veic fiziska persona tikai un vienīgi personiska vai mājsaimnieciska pasākuma gaitā.”

               5

               Minētās direktīvas 6. pantā, kas attiecas uz principiem, kas ir saistīti ar datu kvalitāti, ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis nosaka to, ka personas datiem jābūt:
               [..]

                        b)

                        vāktiem konkrētiem, precīzi formulētiem un likumīgiem nolūkiem, un tos nedrīkst tālāk apstrādāt ar šiem nolūkiem nesavienojamā veidā. Turpmāka datu apstrāde vēsturiskiem, statistiskiem vai zinātniskiem nolūkiem nav uzskatāma par nesavienojamu, ar noteikumu, ka dalībvalstis sniedz atbilstošas garantijas;

                        c)

                        adekvātiem, attiecīgiem un ne pārmērīgā apjomā attiecībā uz nolūkiem, kādiem tie savākti un/vai tālāk apstrādāti;

                  [..]
               2.   Personas datu apstrādātājam jānodrošina 1. punkta izpilde.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 7. pantā, kurš attiecas uz principiem, kas saistīti ar datu apstrādes likumīgumu, ir noteikts:
               “Dalībvalstis paredz to, ka personas datus var apstrādāt tikai, ja:
               [..]

                        c)

                        vai apstrāde vajadzīga, lai izpildītu uz personas datu apstrādātāju attiecināmas juridiskas saistības;
                        vai

                  [..]

                        e)

                        vai apstrāde vajadzīga sabiedrības interesēs realizējama uzdevuma izpildei vai personas datu apstrādātājam vai trešajai personai, kurai dati tiek atklāti, piešķirto oficiālo pilnvaru realizācijai;

                  [..].”

               7

               Direktīvas 95/46 17. pants ar nosaukumu “Apstrādes drošība” ir formulēts šādi:
               “1.   Dalībvalstis paredz to, ka personas datu apstrādātājam jāīsteno atbilstoši tehniski un organizatoriski pasākumi, lai aizsargātu personas datus pret nejaušu vai nelikumīgu iznīcināšanu vai nejaušu pazaudēšanu, pārveidošanu, nesankcionētu atklāšanu vai piekļuvi, īpaši, ja apstrāde ietver datu pārraidi pa elektronisko sakaru tīklu, un pret visām citām nelikumīgām apstrādes formām.
               Ņemot vērā tehnisko un organizatorisko pasākumu pašreizējo līmeni un to īstenošanas izmaksas, šādi pasākumi nodrošina apstrādes un aizsargājamo datu raksturīgajiem riskiem atbilstošu drošības pakāpi.
               [..]”

         Direktīva 2003/88/EK

               8

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.) 1. pantā ar nosaukumu “Mērķis un darbības joma” ir noteikts:
               “1.   Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
               2.   Šī direktīva attiecas uz:

                        a)

                        obligātiem ikdienas, iknedēļas un ikgadējiem atpūtas laikposmiem, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku; [..]

                  [..].”

               9

               Šīs direktīvas 6. pantā ar nosaukumu “Maksimālais nedēļas darba laiks” ir paredzēts:
               “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiek ievērota vajadzība aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību:
               [..]

                        b)

                        vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas.”

               10

               Saskaņā ar minētās direktīvas 22. panta 1. punkta pirmo daļu:
               “Dalībvalstij ir iespēja nepiemērot 6. pantu, ievērojot darba ņēmēju veselības aizsardzības un drošības vispārējos principus, ar noteikumu, ka tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu:

                        a)

                        ka neviens darba devējs nepieprasa darba ņēmējam strādāt vairāk nekā 48 stundas septiņu dienu laikposmā [..], ja vien viņš nav saņēmis darba ņēmēja piekrišanu veikt šādu darbu;

                  [..]

                        c)

                        ka darba devējs veic jaunāko datu uzskaiti par visiem darba ņēmējiem, kas veic šādu darbu;

                        d)

                        ka dokumentāciju glabā pieejamu kompetentajām iestādēm, kuras darba ņēmēju drošības un/vai veselības dēļ aizliedz vai ierobežo iespēju pārsniegt maksimālo nedēļas darba stundu skaitu;

                  [..].”

         Portugāles tiesiskais regulējums

               11

               Darba kodeksa (codigo do trabalho), kas apstiprināts ar 2009. gada 12. februāra Likumu Nr. 7/2009, 202. pantā ar nosaukumu “Darba laika reģistrs” ir noteikts:

                        “1)

                        Darba devējam ir jāizveido darba laika reģistrs – arī par darba ņēmējiem, kuriem nav noteikts darba laiks, – tam jāatrodas pieejamā vietā veidā, kas ļauj tam tūlītēju piekļuvi.

                        2)

                        Reģistrā ir jānorāda darba laika sākuma un beigu laiks, iekļaujot pārtraukumus vai pauzes, kas nav daļa no nostrādātā darba laika, lai varētu noteikt darba ņēmēja nostrādātās darba stundas dienā un nedēļā [..].

                  [..]

                        5)

                        Šī panta noteikumu pārkāpums tiek uzskatīts par smagu administratīvo pārkāpumu.”

               12

               2009. gada 14. septembra Likumā Nr. 107/2009 tostarp ir iekļauta šāda tiesību norma:
               “10. pants –
               Pārbaudes procedūras
               1.   Pildot savas funkcijas, darba inspektors, neietekmējot speciālā tiesiskā regulējuma noteikumus, veic šādas procedūras:

                        a)

                        pieprasa nekavējoties vai iesniegšanai Darba lietu ministrijas inspekcijas dienesta decentralizētajiem dienestiem dokumentus un citus lietderīgus reģistrus, kas ļauj noteikt darba tiesiskās attiecības un apstākļus, tos pārbauda un kopē;

                  [..]
               2.   Pildot savas funkcijas, sociālā nodrošinājuma inspektors, neietekmējot speciālā tiesiskā regulējuma noteikumus, veic šādas procedūras:

                        a)

                        nekavējoties pieprasa un kopē grāmatvedības ierakstus, dokumentus, reģistrus un citu būtisko informāciju, kas pieder iestādēm, kuru darbība ir pakļauta inspekcijai, un kas ir lietderīgi pārbaudāmo faktu izvērtējumam, [lai tos izmantotu] pārbaudēm, konsultācijām un pievienotu protokoliem;

                  [..].”

         Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi

               13

               2010. gada 9. martāACT veica inspekciju Worten telpās, kas atrodas Viseu, tās rezultātā tika sagatavots protokols, kurā tika konstatēts, ka:

                        —

                        šī sabiedrība šajās telpās nodarbina četrus algotus darbiniekus, kuri strādā maiņās;

                        —

                        darba laika reģistram, kurā ir jānorāda ikdienas darba laiks, ikdienas un iknedēļas atpūtas laiks, kā arī darba ņēmēju ikdienas un iknedēļas darba stundu aprēķins, nav iespējama tūlītēja piekļuve;

                        —

                        darba ņēmēji reģistrē savu darba laiku, ieliekot magnētisko karti pulkstenī, kas atrodas veikala telpās blakus minētajām telpām;

                        —

                        darba laika reģistrs ne tikai nav pieejams ikvienam darba ņēmējam uzņēmumā un telpās, kur viņš veic savas funkcijas, bet tam turklāt piekļūt var tikai persona, kurai ir elektroniska pieeja, proti, Worten reģionālais pārstāvis, kurš inspekcijas laikā nebija klāt – šādā gadījumā minētajā reģistrā iekļauto informāciju var sniegt tikai Worten personāldaļas centrālā struktūrvienība.

               14

               2010. gada 15. martā, pamatojoties uz rīkojumu iesniegt šo informāciju, darba laika reģistrs, kurā ir iekļauta likumā noteiktā informācija, tika nodots ACT.

               15

               2012. gada 14. marta lēmumā ACT noteica, ka Worten ir atzīts par vainojumu smaga ar darba tiesībām saistīta administratīvā pārkāpuma izdarīšanā, pārkāpjot Darba kodeksa 202. panta 1. punktā paredzētos darba laika reģistra noteikumus, ciktāl šī sabiedrība neļāva ACT attiecīgajās telpās tūlītēji piekļūt šajās telpās nodarbināto darba ņēmēju darba laika reģistram. Pārkāpuma smagums ir saistīts ar to, ka darba laika reģistrs ļauj tieši un ātri noteikt uzņēmuma darbības organizācijas atbilstību darba laika tiesiskajam regulējumam. Attiecīgi ACT noteica Worten naudas sodu EUR 2000 apmērā.

               16

                  Worten cēla prasību par šī lēmuma atcelšanu Tribunal do trabalho de Viseu [Viseu Darba tiesa].

               17

               Šādos apstākļos Tribunal do trabalho de Viseu nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 95/46[..] 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “personas dati” ietilpst darba laika reģistrs, proti, norāde, cikos katrs darbinieks ir sācis un beidzis darbu, kā arī norādīti attiecīgie pārtraukumi vai pauzes?

                        2)

                        Gadījumā, ja uz iepriekšējo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai Direktīvas 95/46[..] 17. panta 1. punkts uzliek Portugālei pienākumu paredzēt atbilstošus tehniskus un organizatoriskus pasākumus, lai aizsargātu personas datus pret nejaušu vai nelikumīgu iznīcināšanu vai nejaušu pazaudēšanu, pārveidošanu, nesankcionētu atklāšanu vai piekļuvi, īpaši, ja apstrāde ietver datu pārraidi pa elektronisko sakaru tīklu?

                        3)

                        Atkārtoti, ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai gadījumā, ja dalībvalsts neveic nekādus pasākumus atbilstoši Direktīvas 95/46[..] 17. panta 1. punktam un ja darba devējs, kurš ir atbildīgs par minēto datu apstrādi, ievieš ierobežotas piekļuves sistēmu šiem datiem, tādējādi neļaujot valsts darba apstākļu uzraudzības iestādei tiem automātiski piekļūt, Savienības tiesību pārākuma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts minēto darba devēju nevar sodīt par šādu rīcību?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               18

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 95/46 2. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “personas dati” šīs tiesību normas izpratnē ietilpst tāds darba laika reģistrs, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir iekļautas norādes, cikos katrs darbinieks ir sācis un beidzis darbu, kā arī ir norādīti attiecīgie pārtraukumi vai pauzes.

               19

               Šajā saistībā pietiek konstatēt, un to norāda visas ieinteresētās personas, kas ir iesniegušas rakstveida apsvērumus, ka dati, kas ir ietverti tādā darba laika reģistrā, kāds tiek aplūkots pamatlietā, un kas attiecas uz katra darba ņēmēja ikdienas darba laiku, kā arī atpūtas laiku, ir uzskatāmi par personas datiem Direktīvas 95/46 2. panta a) punkta izpratnē, jo runa ir par “informāciju par identificētu vai identificējamu fizisku personu” (šajā ziņā tostarp skat. 2003. gada 20. maija spriedumu apvienotajās lietās C-465/00, C-138/01 un C-139/01 Österreichischer Rundfunk u.c., Recueil, I-4989. lpp., 64. punkts; 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C-524/06 Huber, Krājums, I-9705. lpp., 43. punkts, un 2009. gada 7. maija spriedumu lietā C-553/07 Rijkeboer, Krājums, I-3889. lpp., 42. punkts).

               20

               Šādu datu vākšana, reģistrēšana, organizēšana, uzglabāšana, konsultēšana un izmantošana, ko veic darba devējs, kā arī to nodošana valsts kompetentajām iestādēm darba apstākļu uzraudzības jautājumos ir raksturojama kā “personas datu apstrāde” Direktīvas 95/46 2. panta b) punkta izpratnē (šajā ziņā tostarp skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Österreichischer Rundfunk u.c., 64. punkts, un lietā Huber, 43. punkts).

               21

               Turklāt ir jāprecizē, ka gadījumā, ja šajā pamatlietā nav šaubu par to, ka šī personas datu apstrāde ir automatizēta un ka nav piemērojams neviens no Direktīvas 95/46 3. panta 2. punktā norādītajiem izņēmumiem, minētā apstrāde ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

               22

               Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 95/46 2. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “personas dati” šīs tiesību normas izpratnē ietilpst tāds darba laika reģistrs, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir iekļautas norādes, cikos katrs darbinieks ir sācis un beidzis darbu, kā arī ir norādīti attiecīgie pārtraukumi vai pauzes.

         Par otro un trešo jautājumu

               23

               Uzdodot otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 95/46 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka katrai dalībvalstij ir pienākums paredzēt atbilstošus tehniskus un organizatoriskus pasākumus, lai aizsargātu personas datus pret nejaušu vai nelikumīgu iznīcināšanu, nejaušu pazaudēšanu, pārveidošanu, nesankcionētu izplatīšanu vai piekļuvi, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai dalībvalsts, kas nav veikusi šādus pasākumus, var noteikt sankcijas darba ņēmējam, kurš kā atbildīgā persona par minēto datu apstrādi ir ieviesis ierobežotas piekļuves sistēmu datiem, tādējādi neļaujot valsts kompetentajai iestādei darba apstākļu uzraudzības jomā tiem automātiski piekļūt.

               24

               Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 95/46 17. panta 1. punktu par apstrādes drošību dalībvalstīm ir jāparedz, ka personas datu apstrādātājam ir jāīsteno tehniski un organizatoriski pasākumi, lai, ņemot vērā to kvalitāti un īstenošanas izmaksas, nodrošinātu atbilstošu drošību, ievērojot apstrādes riskus un aizsargājamo datu raksturu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rijkeboer, 62. punkts).

               25

               No tā izriet, ka pretēji premisai, uz kuru ir balstīts otrais un trešais jautājums, minētajā 17. panta 1. punktā dalībvalstīm, ja vien tām nav apstrādātāja statusa, nav noteikts pienākums veikt tehniskus un organizatoriskus pasākumus, jo pienākums veikt šādus pasākumus ir tikai apstrādātājam, proti, šajā gadījumā – darba devējam. Turpretī šajā tiesību normā ir noteikts, ka dalībvalstīm savās valsts tiesībās ir jāpieņem tiesību norma, kurā paredzēts šāds pienākums.

               26

               Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma nekādi neizriet, ka pamatlietā aplūkotie dati būtu nejauši vai nelikumīgi iznīcināti, nejauši pazaudēti, pārveidoti, nesankcionēti atklāti vai tiem nesankcionēti piekļūts, vai arī tie būtu citādi nelikumīgi apstrādāti Direktīvas 95/46 17. panta 1. punkta izpratnē. Gluži pretēji, no Tiesai pieejamajos lietas materiālos iekļautās informācijas izriet, ka nav šaubu par to, ka šajā lietā valsts kompetentajām iestādēm darba apstākļu uzraudzības jautājumos saskaņā ar valsts tiesībām ir atļauts piekļūt šiem datiem.

               27

               Rakstveida apsvērumos Worten tomēr norāda, ka Darba kodeksa 202. panta 1. punktā paredzētais pienākums darīt pieejamu darba laika reģistru veidā, kas ļautu tam tūlītēju piekļuvi, praktiski nav saderīgs ar pienākumu ieviest piemērotu aizsardzības sistēmu šajā reģistrā iekļautajiem personas datiem. Faktiski šāds pienākums nozīmētu, ka ikviens attiecīgā uzņēmuma darbinieks varētu izmantot piekļuvi šādiem datiem, un tā tiktu pārkāpts Direktīvas 95/46 17. panta 1. punktā paredzētais pienākums nodrošināt šo datu aizsardzību. Tādējādi šāda vispārināta piekļuve liegtu jebkādu lietderīgo iedarbību šai tiesību normai.

               28

               Šāda argumentācija nevar tikt atbalstīta. Pretēji premisai, uz kuru tā ir balstīta, pienākums darba devējam kā personas datu apstrādātājam nodrošināt tūlītēju piekļuvi darba laika reģistram valsts kompetentajām iestādēm darba apstākļu uzraudzības jautājumos nekādi nenosaka, ka šajā reģistrā iekļautie personas dati tikai šī fakta dēļ noteikti būtu jādara pieejami personām, kurām nav šim nolūkam izsniegtas atļaujas. Kā to pamatoti norāda Portugāles valdība, ikvienam personas datu apstrādātājam saskaņā ar Direktīvas 95/46 17. panta 1. punktu ir jāveic nepieciešamie tehniskie un organizatoriskie pasākumi, lai nodrošinātu, ka tikai personas, kurām ir izsniegta attiecīga atļauja piekļūt attiecīgajiem personas datiem, var īstenot trešās personas iesniegtu piekļuves pieteikumu.

               29

               Šādos apstākļos nešķiet, ka Direktīvas 95/46 17. panta 1. punkta interpretācijai būtu nozīme pamatlietas izskatīšanā.

               30

               Tomēr ar LESD 267. pantu ieviestajā valsts tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai atrisināt strīdu, kuru izskata valsts tiesa. Saistībā ar to, ja nepieciešams, Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas valsts tiesām vajadzīgas, lai atrisinātu tajās izskatāmos strīdus, pat ja šīs normas nav nepārprotami minētas šo tiesu uzdotajos jautājumos (tostarp skat. 2007. gada 8. marta spriedumu lietā C-45/06 Campina, Krājums, I-2089. lpp., 30. un 31. punkts, un 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-243/09 Fuß, Krājums, I-9849. lpp., 39. punkts).

               31

               Līdz ar to, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu jautājumu tikai ar Direktīvas 95/46 17. panta 1. punktu, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa sniegtu valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma, ir tiesības izdalīt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Fuß, 40. punkts).

               32

               Šajā gadījumā no Tiesai pieejamajiem lietas materiāliem izriet, ka iesniedzējtiesas mērķis galvenokārt ir noteikt, vai Direktīvas 95/46 noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, ar kuru darba devējam ir noteikts pienākums valsts kompetentajām iestādēm darba apstākļu uzraudzības jomā darīt pieejamu darba laika reģistru veidā, kas ļautu tam tūlītēju piekļuvi. Kā izriet no šī sprieduma 15. punkta, faktiski Worten naudas sods tika noteikts šī Darba kodeksa 202. panta 1. punktā paredzētā pienākuma pārkāpuma dēļ.

               33

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 95/46 II nodaļas ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi par personas datu apstrādes likumību” tiesību normām jebkādai personas datu apstrādei, izņemot šīs direktīvas 13. pantā pieļautās atkāpes, pirmkārt, ir jāatbilst minētās direktīvas 6. pantā minētajiem principiem par datu kvalitāti un, otrkārt, vienam no sešiem šīs pašas direktīvas 7. pantā uzskaitītajiem kritērijiem datu apstrādes atzīšanai par likumīgu (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Österreichischer Rundfunk u.c., 65. punkts, un lietā Huber, 48. punkts, kā arī 2011. gada 24. novembra spriedums apvienotajās lietās C-468/10 un C-469/10 ASNEF un FECEMD, Krājums, I-12181. lpp., 26. punkts).

               34

               Saskaņā ar Direktīvas 95/46 6. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu datiem it īpaši ir jātiek vāktiem “konkrētiem, precīzi formulētiem un likumīgiem nolūkiem”, kā arī tiem ir jābūt “adekvātiem, attiecīgiem un ne pārmērīgā apjomā” attiecībā uz minētajiem nolūkiem. Turklāt saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta c) un e) punktu personas datus var apstrādāt tikai tad, ja “apstrāde vajadzīga, lai izpildītu uz personas datu apstrādātāju attiecināmas juridiskas saistības”, vai ja “apstrāde vajadzīga sabiedrības interesēs realizējama uzdevuma izpildei vai valsts personas datu apstrādātājam vai trešajai personai, kurai dati tiek atklāti, piešķirto oficiālo pilnvaru realizācijai” (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Österreichischer Rundfunk u.c., 66. punkts).

               35

               Šķiet, ka tā tas ir situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, jo šķiet, ka, pirmkārt, darba laika reģistrā iekļautie personas dati tiek vākti, lai nodrošinātu, ka tiek ievērots darba apstākļu tiesiskais regulējums, un, otrkārt, šo personas datu apstrāde ir nepieciešama, lai tiktu ievērots darba devējam likumā noteiktais pienākums, kā arī lai tiktu izpildīts valsts kompetentajai iestādei darba apstākļu uzraudzības jomā uzticētais pārbaudes uzdevums; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               36

               Attiecībā uz konkrētiem organizatoriskiem noteikumiem, lai nodrošinātu šīs valsts iestādes piekļuvi šiem personas datiem nolūkā nodrošināt tās darba apstākļu uzraudzības uzdevumu izpildi, ir jāatgādina, ka tikai pieejas piešķiršana iestādēm, kurām ir kompetence šajā jomā, var tikt uzskatīta par vajadzīgu Direktīvas 95/46 7. panta e) punkta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Huber, 61. punkts).

               37

               Attiecībā uz darba devēja pienākumu nodrošināt šai valsts iestādei tūlītēju piekļuvi darba laika reģistram no Tiesas judikatūras izriet, ka šāds pienākums var izrādīties nepieciešams šīs tiesību normas izpratnē, ja tas veicina tiesiskā regulējuma darba apstākļu jomā efektīvāku piemērošanu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Huber, 62. punkts).

               38

               Šajā saistībā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2003/88 mērķis ir noteikt minimālās prasības, lai uzlabotu darbinieku dzīves un darba apstākļus, tuvinot valstu tiesisko regulējumu, tai skaitā attiecībā uz darba laika ilgumu, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus, it īpaši diennakts un nedēļas atpūtu, kā arī pienācīgus pārtraukumus, un paredzot maksimālo nedēļas darba laika vidējo ilgumu (tostarp šajā ziņā skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I-8835. lpp., 76. punkts, kā arī 2010. gada 25. novembra spriedumu lietā C-429/09 Fuß, Krājums, I-12167. lpp., 43. punkts).

               39

               Šādā aspektā Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts liek dalībvalstīm veikt “vajadzīgos pasākumus”, lai, ņemot vērā vajadzību aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību, vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniegtu 48 stundas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 100. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā Fuß, 33. punkts).

               40

               Turklāt Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis var nepiemērot šīs direktīvas 6. pantā norādītos noteikumus, tai skaitā ar nosacījumu, ka, veicot šim nolūkam nepieciešamos pasākumus, tās nodrošina, ka darba devējs uztur reģistru par visiem attiecīgajiem darba ņēmējiem [minētās direktīvas 22. panta 1. punkta pirmās daļas c) punkts] un ka šie reģistri ir pieejami kompetentajām iestādēm, kuras darba ņēmēju drošības un/vai veselības dēļ var aizliegt vai ierobežot iespēju pārsniegt maksimālo nedēļas darba stundu skaitu [šīs pašas direktīvas 22. panta 1. punkta pirmās daļas d) punkts].

               41

               Komisija uzskata, ka, pat ja Direktīvā 2003/88 dalībvalstīm skaidri nav noteikts pienākums ieviest tādu tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, tomēr šajā direktīvā noteikto pienākumu pārbaude kā “vajadzīgie pasākumi” tajā noteikto mērķu sasniegšanai var ietvert uzraudzības pasākumu ieviešanu. Darba devēja pienākuma sniegt tūlītēju piekļuvi darba laika reģistram mērķis ir izvairīties no jebkādas iespējas sagrozīt datus laikposmā, kas nodala valsts kompetento iestāžu veikto pārbaudes vizīti no brīža, kad šīs iestādes faktiski pārbauda minētos datus.

               42

                  Worten turpretī norāda, ka šis pienākums, ņemot vērā tā radīto iejaukšanos darba ņēmēju privātajā dzīvē, ir pārmērīgs. Pirmkārt, darba laika reģistra mērķis esot nodrošināt darba ņēmēju ar pierādījumiem, lai varētu tikt pārbaudīts faktiski nostrādātais laiks. Tomēr šī reģistra autentiskums pamatlietā netiekot apstrīdēts. Otrkārt, minētais reģistrs ļaujot izvērtēt vidējo nostrādāto darba laiku kontroles mērķiem, tostarp darba laika izlietojumu. Šim nolūkam šo reģistru tūlītēja pieeja neradot nekādu pievienoto vērtību. Turklāt šajā pašā reģistrā iekļautā informācija varot tikt nodota vēlāk.

               43

               Šajā lietā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē jautājums, vai darba devēja pienākums nodrošināt valsts kompetentajai iestādei darba apstākļu uzraudzības jautājumos piekļuvi darba laika reģistram veidā, kas sniedz tūlītēju piekļuvi, var tikt uzskatīts par nepieciešamu, lai šī iestāde varētu īstenot savu uzraudzības uzdevumu, veicinot efektīvāku darba apstākļu tiesiskā regulējuma piemērošanu, tostarp attiecībā uz darba laiku.

               44

               Šajā saistībā tomēr ir jāprecizē, ka, ciktāl šāds pienākums tiek uzskatīts par nepieciešamu šī mērķa sasniegšanai, nosakot sankcijas nolūkā nodrošināt Direktīvā 2003/88 noteikto prasību efektīvu piemērošanu, katrā ziņā ir jāievēro arī samērīguma princips; arī tas pamatlietā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai (pēc analoģijas skat. 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C-101/01 Lindqvist, Recueil, I-12971. lpp., 88. punkts).

               45

               Šādos apstākļos uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 95/46 6. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts, kā arī 7. panta c) un e) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, ar kuru darba devējam ir noteikts pienākums valsts kompetentajām iestādēm darba apstākļu uzraudzības jomā darīt pieejamu darba laika reģistru veidā, kas ļautu tam tūlītēju piekļuvi, ciktāl šis pienākums ir nepieciešams, lai šī iestāde varētu īstenot savu uzdevumu uzraudzīt valsts darba apstākļu tiesiskā regulējuma piemērošanu, tostarp attiecībā uz darba laiku.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               46

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvas 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 2. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “personas dati” šīs tiesību normas izpratnē ietilpst tāda darba laika uzskaite, kāda ir aplūkota pamatlietā, kurā ir iekļautas norādes, cikos katrs darbinieks ir sācis un beidzis darbu, kā arī ir norādīti attiecīgie pārtraukumi vai pauzes;

                           2)

                           Direktīvas 95/46 6. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts, kā arī 7. panta c) un e) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, ar kuru darba devējam ir noteikts pienākums valsts kompetentajām iestādēm darba apstākļu uzraudzības jomā darīt pieejamu darba laika reģistru veidā, kas ļautu tam tūlītēju piekļuvi, ciktāl šis pienākums ir nepieciešams, lai šī iestāde varētu īstenot savu uzdevumu uzraudzīt valsts darba apstākļu tiesiskā regulējuma piemērošanu, tostarp attiecībā uz darba laiku.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums 1974. gada 30. oktobrī. # Officier van Justitie pret J.W.J. van Haaster. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Haarlem - Nīderlande. # Lieta 190-73.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 19. decembra spriedums.#3D I Srl pret Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona.#Commissione tributaria regionale di Milano (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Nodokļi – Direktīva 90/434/EEK – Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju maiņai – 2., 4. un 9. pants – Aktīvu pārvešana – Kapitāla pieauguma, ko pārvedama sabiedrība ir guvusi saistībā ar aktīvu pārvešanu, aplikšana ar nodokli – Aplikšanas ar nodokli atlikšana – Nosacījums, ar kuru tiek prasīts, lai pārvedamas sabiedrības bilancē tiktu paredzēta rezerve aplikšanas ar nodokli atlikšanai, kas atbilst pārvešanas rezultātā gūtajam kapitāla pieaugumam.#Lieta C‑207/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2012. gada 19. decembrī (
            *1
         )
      “Nodokļi — Direktīva 90/434/EK — Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu sabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju maiņai — 2., 4. un 9. pants — Aktīvu pārvešana — Kapitāla pieauguma, ko pārvedama sabiedrība ir guvusi saistībā ar aktīvu pārvešanu, aplikšana ar nodokli — Aplikšanas ar nodokli atlikšana — Nosacījums, ar kuru tiek prasīts, lai pārvedamas sabiedrības bilancē tiktu paredzēta rezerve aplikšanas ar nodokli atlikšanai, kas atbilst pārvešanas rezultātā gūtajam kapitāla pieaugumam”
      Lieta C-207/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Commissione tributaria regionale di Milano (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 7. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 2. maijā, tiesvedībā

            3D I Srl

      pret

            Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), E. Levits, Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel] un M. Safjans [M. Safjan],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 10. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  3D I Srl vārdā – A. Fantozzi, R. Esposito un G. Mameli, avvocati,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Rossi un W. Roels, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai (OV L 225, 1. lpp.), 2., 4. panta un 8. panta 1. un 2. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika sniegts saistībā ar tiesvedību, kurā 3D I Srl (turpmāk tekstā – “3D I”), iepriekšējais nosaukums – 3D FIN Srl, vēršas pret Agenzia delle Entrate [Ieņēmumu dienests] – Ufficio di Cremona (turpmāk tekstā – “Agenzia delle Entrate”) par šī pēdējā minētā atteikumu atmaksāt aizstājējnodokli (“imposta sostitutiva”), kuru šī sabiedrība bija samaksājusi saistībā ar vienas no tās darbības nozarēm veikto Kopienas iekšējo pārvešanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               3

               Direktīvas 90/434 no pirmā līdz sestajam apsvērumam ir noteikts:
               “tā kā dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošana, sadalīšana, aktīvu pārvešana un akciju maiņa [..] [nebūtu jākavē ar] ierobežojumiem, nepilnībām vai traucējumiem, ko cita starpā rada dalībvalstu nodokļu noteikumi [..]; tā kā šā iemesla dēļ attiecībā uz šādām operācijām jāievieš nodokļu noteikumi, kas no konkurences viedokļa ir neitrāli, lai uzņēmumi varētu piemēroties kopējā tirgus prasībām, kāpināt ražīgumu un uzlabot konkurētspēju starptautiskā mērogā;
               tā kā nodokļu noteikumi, atšķirībā no tiem, kas attiecas uz vienas dalībvalsts sabiedrībām, kavē šīs darbības; tā kā šādām nepilnībām ir jādara gals;
               tā kā šo mērķi nevar sasniegt, Kopienas līmenī piemērojot [iekšējās] sistēmas, kas pašlaik ir spēkā dalībvalstīs, jo šo sistēmu atšķirības rada traucējumus; tā kā pietiekamu šā jautājuma risinājumu var nodrošināt tikai kopēja nodokļu sistēma;
               tā kā kopējai nodokļu sistēmai būtu jāvairās uzlikt nodokļus par uzņēmējsabiedrību apvienošanu, sadalīšanu, to aktīvu pārvešanu vai akciju maiņām, un reizē būtu jāsargā tās valsts finanšu intereses, kurā atrodas iegādātā sabiedrība vai pārvedamā sabiedrība;
               tā kā uzņēmējsabiedrību apvienošana, sadalīšana vai to aktīvu pārvešana parasti pārveido pārvedamo sabiedrību par aktīvu saņēmējas sabiedrības pastāvīgu uzņēmumu vai saista šos aktīvus ar aktīvu saņēmējas sabiedrības pastāvīgu uzņēmumu;
               tā kā sistēma, kas atliek nodokļu uzlikšanu tādai kapitāla peļņai [pieaugumam], kura pieder pie pārvestiem aktīviem pirms tam, kamēr tie ir faktiski nodoti [realizēti], to piemērojot tādiem aktīviem, ko pārved šim pastāvīgajam uzņēmumam, ļauj attiecīgo kapitāla peļņu [pieaugumu] atbrīvot no nodokļiem, reizē nodrošinot to, ka pēdējā posmā nodokli šai kapitāla peļņai [pieaugumam] uzliek pārvedamās sabiedrības mītnesvalsts to nodošanas dienā”.

               4

               Šīs direktīvas 2. pantā, kas ietilpst tās I sadaļā, kura ir veltīta “Vispārīgiem noteikumiem”, ir paredzēts:
               “Šajā direktīvā:
               [..]

                        c)

                        “aktīvu pārvešana” ir operācija, ar ko sabiedrība, kas nebeidz darbību, pārved citai sabiedrībai visas, vienu vai vairākas savas darbības nozares apmaiņā pret vērtspapīru pārvedumu, kas pieder pie pārveduma saņēmējas sabiedrības kapitāla;

                        d)

                        “akciju maiņa” ir operācija, kurā kāda sabiedrība iegūst īpašumā citas sabiedrības kapitāla daļu tādējādi, ka tā balsu vairākumu tajā iegūst apmaiņā pret otras sabiedrības akciju turētājiem izdotiem vērtspapīriem, pret vērtspapīriem, kas pieder pie pirmās sabiedrības kapitāla, un, ja tas ir lietderīgi, pret maksājumu skaidrā naudā, nepārsniedzot 10 % no maiņā izdoto vērtspapīru nominālvērtības vai, ja tādas nav, no to grāmatvedības vērtības;

                        e)

                        “pārvedama sabiedrība” ir sabiedrība, kas pārved [..] visas vai vienu darbības nozari;

                        f)

                        “saņēmēja sabiedrība” ir sabiedrība, kas saņem pārvedamās sabiedrības [..] visas vai vienu darbības nozari;

                  [..].”

               5

               Direktīvas 90/434 II sadaļas 4.–8. pantā ir ietverti “Noteikumi, ko piemēro uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai un to akciju maiņai”. Šīs direktīvas 4. pantā ir noteikts:
               “1.   Sabiedrību apvienošana vai sadalīšana nav iemesls uzlikt nodokļus kapitāla peļņai [pieaugumam], ko aprēķina, izmantojot starpību starp pārvesto aktīvu un pasīvu patieso vērtību un to vērtību, kurai uzliek nodokļus.
               Šādām vārdkopām ir šāda nozīme:

                        —

                        vērtība, no kuras aprēķina nodokļus: vērtība, ko izmanto, lai aprēķinātu peļņu vai zaudējumus, uzliekot nodokļus pārvedamās sabiedrības ienākumiem, peļņai vai kapitāla peļņai, ja šādi aktīvi vai pasīvi būtu pārdoti sabiedrības apvienošanas vai sadalīšanas laikā, bet neatkarīgi no tās;

                        —

                        pārvestie aktīvi un pasīvi: tie pārvedamās sabiedrības aktīvi un pasīvi, kas pēc sabiedrību apvienošanas vai sadalīšanas faktiski ir saistīti ar pastāvīgu saņēmējas sabiedrības uzņēmumu pārvedamās sabiedrības dalībvalstī un kuri pieder pie peļņas un zaudējumiem, ko ņem vērā, uzliekot nodokļus.

                  2.   Dalībvalstis 1. punktu piemēro ar nosacījumu, ka saņēmēja sabiedrība pārvestajiem aktīviem un saistībām atkārtoti aprēķina amortizāciju un peļņu vai zaudējumus saskaņā ar noteikumiem, ko pārvedamai sabiedrībai vai sabiedrībām piemērotu, ja apvienošana vai sadalīšana nebūtu notikusi.
               3.   Ja saskaņā ar pārvedamās sabiedrības dalībvalsts likumiem saņēmējai sabiedrībai attiecībā uz pārvestajiem aktīviem un pasīviem ir tiesības uz atkārtotu amortizāciju vai peļņu, vai tai jācieš zaudējumi, ko aprēķina citādi nekā paredzēts 2. punktā, tad 1. punktu nepiemēro tiem aktīviem un pasīviem, kuru sakarā ir izmantotas šīs izvēles tiesības.”

               6

               Minētās direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Ja apvieno vai sadala sabiedrības, vai maina to akcijas, kādam pārvedamās vai iegādātās sabiedrības akcionāram pret vērtspapīriem, kas pieder pie iegādātās sabiedrības kapitāla, piešķirot vērtspapīrus, kas pieder pie saņēmējas vai iegādātājas sabiedrības kapitāla, tas nav iemesls uzlikt nodokļus šī akcionāra ienākumiem, peļņai vai kapitāla peļņai [pieaugumam].
               2.   Dalībvalstis 1. punktu piemēro ar nosacījumu, ka akcionārs saņemto vērtspapīru vērtību, no kā aprēķina nodokļus, nav noteicis lielāku nekā tā ir bijusi mainītajiem vērtspapīriem tieši pirms sabiedrību apvienošanas, sadalīšanas vai to vērtspapīru maiņas.
               Šā panta 1. punkta piemērošana neliedz dalībvalstīm uzlikt nodokļus peļņai, ko rada atkārtota saņemto vērtspapīru pārvešana, kā arī peļņai, ko rada tādu vērtspapīru pārvešana, kas ir pastāvējuši pirms sabiedrības iegādes.
               Šajā punktā vārdkopa “vērtība, no kuras aprēķina nodokļus” ir summa, ko izmanto, lai aprēķinātu peļņu vai zaudējumus, uzliekot nodokļus sabiedrības akcionāra ienākumiem, peļņai vai kapitāla peļņai [pieaugumam].”

               7

               Direktīvas 90/434 III sadaļa ir veltīta “Aktīvu pārvešanas noteikumiem”. Saskaņā ar šīs direktīvas 9. pantu, kas ir vienīgais šīs III sadaļas pants, šādai pārvešanai piemēro minētās direktīvas 4.–6. pantu.

         Itālijas tiesiskais regulējums

               8

               Itālijā Direktīva 90/434 ir tikusi transponēta ar 1992. gada 30. decembra Likumdošanas dekrētu Nr. 544, kurā ir ietverti noteikumi, lai panāktu atbilstību Kopienas direktīvām attiecībā uz apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju maiņai piemērojamo nodokļu režīmu (GURI Nr. 9, 1993. gada 13. janvāris, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 544/1992”).

               9

               Likumdošanas dekrēta Nr. 544/1992 1. pantā ir paredzēts:
               “Šī dekrēta noteikumi ir piemērojami: [..]

                        c)

                        vienai nozarei piederošu darbību vai darbību kopuma pārvešanai, ko viena otrai veic a) punktā norādītās vienības [tas ir, akciju sabiedrības, akciju komandītsabiedrības, sabiedrības ar ierobežotu sabiedrību vai kooperatīvas sabiedrības, publiski un privāti uzņēmumi, kuru vienīgais vai galvenais mērķis ir komercdarbības veikšana, kas atrodas valsts teritorijā, un ikviena salīdzināma vienība, kas ir citas Eiropas Savienības dalībvalsts rezidente], kuras atrodas dažādās Savienības valstīs, ar nosacījumu, ka viena no tām atrodas valsts teritorijā.”

               10

               Likumdošanas dekrēta Nr. 544/1992 2. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Nekāda veida pārvešana, kas noteikta c) punktā, netiek uzskatīta par kapitāla pieauguma vai zaudējumu realizāciju, tomēr pārvestajai darbībai vai darbības nozarei piemērotā pēdējā vērtība, no kuras aprēķina nodokļus, veido vērtību, no kuras aprēķina nodokļus par saņemtajām akcijām. Starpība starp saņemto akciju vērtību un pārvesto aktīvu pēdējo noteikto vērtību, no kuras aprēķina nodokļus, neveido pārvedama uzņēmuma vai sabiedrības ar nodokli apliekamo ienākumu, ja vien tas nav realizēts vai sadalīts akcionāriem. Ja saņemtās akcijas bilancē tiek ierakstītas ar augstāku vērtību nekā pārvestās darbības nozares uzskaites vērtība, starpība ir jāieraksta atbilstošā bilances postenī, un tā veido daļu no ienākuma, kas apliekams ar nodokli, sadalīšanas gadījumā. [..]”

               11

               Turklāt pamatlietā aplūkojamās pārvešanas brīdī spēkā bija 1997. gada 8. oktobra Likumdošanas dekrēts Nr. 358, kurā ir ietverti noteikumi ienākuma nodokļa, kas ir piemērojams sabiedrību nodošanas un pārvešanas, apvienošanas, sadalīšanas un akciju maiņas darījumiem, reorganizācijas jomā (GURI Nr. 249, 1997. gada 24. oktobris, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 358/1997”).

               12

               Likumdošanas dekrēta Nr. 358/1997 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Ja kapitāla pieaugums ir radies no uzņēmumu pārvešanas, kas bijuši īpašumā ne mazāk kā trīs gadus, un ir noteikts saskaņā ar Likuma par ienākuma nodokli konsolidētās redakcijas [..] 54. panta kritērijiem, var tikt piemērota nodokļa likme 19 % apmērā, kas aizstāj ienākuma nodokli [..].
               2.   Lai piemērotu aizstājējnodokli, par nodomu izmantot šo iespēju ir jānorāda ienākumu deklarācijā par taksācijas periodu, kurā noticis kapitāla pieaugums.”

               13

               Likumdošanas dekrēta Nr. 358/1997 4. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Uzņēmumu, kas bijuši īpašumā ne mazāk kā trīs gadus, pārvešana, ko veic Likuma par ienākuma nodokli konsolidētās redakcijas [..] 87. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētās vienības, nav uzskatāma par kapitāla pieauguma vai zaudējumu realizāciju. Tomēr pārvedamajai sabiedrībai kā saņemtās dalības vērtība ir jāatzīst pārvestās darbības pēdējā atzītā vērtība, no kuras aprēķina nodokļus, un saņēmēja sabiedrība attiecībā uz minētā uzņēmuma aktīvu un pasīvu elementiem iestājas pārvedamās sabiedrības vietā; šim nolūkam tā atbilstošā salīdzinājuma tabulā, kas ir pievienojama ienākumu deklarācijai, norāda bilances datus un saistībā ar aplikšanu ar nodokli atzītās vērtības.
               2.   Tā vietā, lai piemērotu 1. punktā paredzētos noteikumus, tajā noteiktās vienības var pārveduma dokumentā izvēlēties Likuma par ienākuma nodokli konsolidētās redakcijas [..] un šī dekrēta 1. panta piemērošanu. Šāda iespēja var tikt izmantota arī pārvešanai, kas ir minēta [Likumdošanas dekrēta Nr. 544/1992] 1. pantā.”

               14

               Saistībā ar valsts nodokļu sistēmas reformu Likumdošanas dekrēti Nr. 544/1992 un Nr. 358/1997 tika aizstāti no 2004. gada 1. janvāra. Šīs reformas kontekstā pārrobežu aktīvu pārvešanas nodokļu neitralitātes režīms ir kļuvis identisks valsts ietvaros veiktajiem pārvešanas darījumiem paredzētajam režīmam un Likumdošanas dekrēta Nr. 358/1997 4. panta 1. punktā noteiktais nosacījums attiecībā uz uzņēmuma piederību vairāk nekā trīs gadus tika atcelts. Līdz ar to iespēja izvēlēties aizstājējnodokļa ar likmi 19 % apmērā piemērošanu tika atcelta.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               15

                  3D I ir kapitālsabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Kremā [Crema], Itālijā. 2000. gada 12. oktobrī tā pārveda savas darbības nozari, kura tāpat atrodas Itālijā, sabiedrībai – Luksemburgas Lielhercogistes rezidentei. Šī darījuma rezultātā pārvestā darbība tika pārveidota par šīs Luksemburgas sabiedrības pastāvīgo uzņēmumu, kurš atrodas Itālijā. Apmaiņā 3D I ieguva dalību minētajā Luksemburgas sabiedrībā akciju formā. Šī dalība 3D I bilancē ir tikusi norādīta ar augstāku vērtību nekā pārvestās darbības vērtība, no kuras aprēķina nodokļus.

               16

               2001. gada 9. maijā3D I saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 358/1997 1. panta 1. punktu un 4. panta 2. punktu izvēlējās iespēju samaksāt par šo darījumu aizstājējnodokli pēc 19 % likmes, tādējādi atsakoties no Likumdošanas dekrēta Nr. 544/1992 2. panta 2. punktā paredzētā nodokļu neitralitātes režīma. Tātad 3D I samaksāja naudas summu ITL 5 732 298 000, tas ir, EUR 2 960 484, 85 apmērā, kas atbilst piemērojamā aizstājējnodokļa summai. Pēc šī nodokļa samaksas grāmatvedībā ietvertais kapitāla pieaugums tika atbrīvots, ņemot vērā, ka starpība starp pārvestās darbības nozares vērtību, no kuras aprēķina nodokļus, un kā atlīdzību saņemtajām kapitāla daļām piešķirto vērtību nodokļu ziņā tāpat tika atzīta (šo kapitāla daļu grāmatvedības vērtības pielāgošana vērtībai, no kuras aprēķina nodokļus).

               17

                  3D I, iepazinusies it īpaši ar 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C-436/00 X un Y (Recueil, I-10829. lpp.), 2004. gada 8. janvārī iesniedza nodokļu iestādēm pieteikumu atmaksāt samaksāto aizstājējnodokli. Tā uzskata, ka Likumdošanas dekrēta Nr. 544/1992 2. panta 2. punkts esot nesaderīgs ar Direktīvu 90/434, jo pārvešanas darījumu neitralitātei ar to esot paredzēti nosacījumi, kas minētajā direktīvā neesot iekļauti. It īpaši nosacījuma, saskaņā ar kuru vērtības starpība ir jāiesaldē rezervē, ko nevar sadalīt, esamība esot izraisījusi ieinteresēto uzņēmumu praksi izvēlēties aizstājējnodokli, jo valsts regulējumā paredzētā trešā iespēja, tas ir, parastā nodokļa pēc 33 % likmes samaksa par vērtības starpību, esot vēl neizdevīgāka nekā divas pārējās iespējas. 3D I norāda, ka tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka Likumdošanas dekrēta Nr. 544/1992 2. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi ir tiesiski, un ka šīs kļūdas dēļ tā esot izvēlējusies maksāt aizstājējnodokli, nevis nodokļu neitralitātes režīmu.

               18

               Tā kā Agenzia delle Entrate šo [samaksātā aizstājējnodokļa] atmaksas pieteikumu bija netieši noraidījis, 3D I2004. gada 13. aprīlī cēla prasību Commissione tributaria provinciale di Cremona [Kremonas provinces Nodokļu tiesā]. Ar 2006. gada 11. oktobra nolēmumu šī prasība tika noraidīta, pamatojoties it īpaši uz to, ka 3D I esot brīvi izvēlējusies aizstājējnodokļa režīmu un tā esot guvusi labumu no vērtības starpības nodokļu ziņā veiktās atzīšanas, piemērojot aplikšanas ar nodokli likmi, kura salīdzinājumā ar to, kas tai būtu bijis jāpiemēro kapitāla pieauguma realizācijas gadījumā, esot ļoti izdevīga.

               19

               2007. gada 5. martā3D I par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Commissione tributaria regionale di Milano [Milānas reģiona Nodokļu tiesā]. Šī tiesa uzskatīja, ka Likumdošanas dekrēta Nr. 544/1992 2. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts pienākums pēc Kopienas ietvaros veiktas pārvešanas pārvedamas sabiedrības bilancē paredzēt rezervi aplikšanas ar nodokli atlikšanai, pretējā gadījumā apliekot ar nodokli iespējamo no šīs pārvešanas izrietošo kapitāla pieaugumu, esot pretrunā Direktīvai 90/434 un pastāvīgajai Tiesas judikatūrai, ar kuru pasākumi, kas kavē kapitāla brīvu apriti un brīvību veikt uzņēmējdarbību, esot atzīti par prettiesiskiem. Lai novērstu šādu nesaderīgumu ar Savienības tiesībām, dalībvalstīm kapitāla pieauguma aplikšana ar nodokli esot jāatliek līdz brīdim, kad kapitāla pieaugums tiek faktiski realizēts, nepakļaujot šo atlikšanu nosacījumiem, ar kuriem pārmērīgi ierobežo minētās pamatbrīvības.

               20

               Šajos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kāds ir Itālijas tiesiskais regulējums, kas ietverts Likumdošanas dekrēta [Nr. 544/1992] 2. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru pārvešanas vai akciju maiņas rezultātā pārvedamajai sabiedrībai tiek piemērots nodoklis par kapitāla pieaugumu no pārvešanas, kas atbilst starpībai starp pārvesto akciju vai kapitāla daļu sākotnējām iegādes izmaksām un to pašreizējo tirgus vērtību, ja vien pārvedamā sabiedrība savā bilancē neieraksta īpašus rezerves līdzekļus tādā apmērā, kas atbilst pārvešanas rezultātā gūtajam kapitāla pieaugumam, gadījumā, par kādu ir šī tiesvedība, ir pretrunā Direktīvas [90/434] 2. un 4. pantam un 8. panta 1. un 2. punktam?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               21

               Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 90/434 2., 4. pants un 8. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, ar tiem netiek pieļauts, ka aktīvu pārvešanas vai akciju maiņas gadījumā pārvedamajai sabiedrībai tiek piemērots nodoklis attiecībā uz kapitāla pieaugumu, kas izriet no šīs pārvešanas, ja vien pārvedamā sabiedrība savā bilancē neieraksta īpašus rezerves līdzekļus tādā apmērā, kas atbilst pārvešanas rezultātā gūtajam kapitāla pieaugumam.

               22

               Tomēr ir noteikts, ka pamatlieta attiecas tikai uz akciju pārvešanu šīs direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē, nevis akciju maiņu minētā 2. panta d) punkta izpratnē. Šajos apstākļos šis jautājums ir jāierobežo ar aktīvu pārvešanas gadījumu.

               23

               Turklāt šajā lietā ir jākonstatē, ka no Direktīvas 90/434 9. panta izriet, ka tās 8. pants nav ietverts to tiesību normu skaitā, kas ir atzītas par piemērojamām aktīvu pārvešanai. Šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir noteikts, ka, ja apvieno vai sadala sabiedrības, vai maina to akcijas, kādam pārvedamas vai iegādātas sabiedrības akcionāram pret vērtspapīriem, kas pieder pie šīs pēdējās minētās sabiedrības kapitāla, piešķirot vērtspapīrus, kas pieder pie saņēmējas vai iegādātājas sabiedrības kapitāla, tas nav iemesls aplikt ar nodokļiem šī akcionāra ienākumus, peļņu vai kapitāla pieaugumu. Šī panta nepiemērojamību aktīvu pārvešanai izskaidro tas, ka šādas pārvešanas gadījumā saņēmējas sabiedrības kapitāla daļas tiek piešķirtas nevis pārvedamās sabiedrības akcionāram, bet pašai šai sabiedrībai.

               24

               Tātad uzdotais jautājums ir jāanalizē, ņemot vērā Direktīvas 90/434 2., 4. un 9. pantu.

               25

               Runājot par šīs direktīvas 4. panta 1. punktu, tajā, skatot ko kopsakarā ar šīs direktīvas 9. pantu, ir noteikts, ka aktīvu pārvešana neizraisa nekādu kapitāla pieauguma, ko aprēķina, izmantojot starpību starp pārvesto aktīvu un pasīvu faktisko vērtību un to vērtību, no kuras aprēķina nodokļus, aplikšanu ar nodokli. Šajā tiesību normā ir precizēts, ka vērtība, no kuras aprēķina nodokļus, ir tā, ko izmantotu, lai aprēķinātu peļņu vai zaudējumus, apliekot ar nodokli pārvedamās sabiedrības ienākumus, peļņu vai kapitāla pieaugumu, ja šādi aktīvi vai pasīvi būtu pārdoti aktīvu pārvešanas gaitā, bet neatkarīgi no tās. Ar pārvestiem aktīviem un pasīviem saistībā ar aktīvu pārvešanu ir saprotamas pārvedamās sabiedrības darbības nozares, kuras pēc pārvešanas faktiski ir saistītas ar saņēmējas sabiedrības pastāvīgu uzņēmumu pārvedamās sabiedrības dalībvalstī vai kļūst par šādu uzņēmumu un kuras ir saistītas ar tās peļņas vai zaudējumu rašanos, ko ņem vērā, aprēķinot nodokļus.

               26

               Saistībā ar šo nodokļu neitralitāti attiecībā uz pārvedamu sabiedrību un saņēmēju sabiedrību Direktīvas 90/434 mērķis, kā tas izriet no tās pirmā un ceturtā apsvēruma, ir nodrošināt, lai aktīvu pārvešanu, kura skar dažādu dalībvalstu sabiedrības, nekavētu īpaši ierobežojumi, neizdevīgi apstākļi vai traucējumi, kas izriet no dalībvalstu nodokļu tiesību normām, lai uzņēmumi varētu pielāgoties kopējā tirgus prasībām, kāpināt ražīgumu un uzlabot konkurētspēju starptautiskā mērogā (šajā ziņā skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-28/95 Leur-Bloem, Recueil, I-4161. lpp., 45. punkts; 2008. gada 11. decembra spriedumu lietā C-285/07 A. T., Krājums, I-9329. lpp., 21. punkts, un 2010. gada 20. maija spriedumu lietā C-352/08 Modehuis A. Zwijnenburg, Krājums, I-4303. lpp., 38. punkts).

               27

               Tomēr šis nodokļu neitralitātes imperatīvs nav bez nosacījumiem. Atbilstoši Direktīvas 90/434 4. panta 2. punktam, skatot ko kopsakarā ar šīs direktīvas 9. pantu, dalībvalstis šī 4. panta 1. punkta piemērošanu pakļauj nosacījumam, ka saņēmēja sabiedrība pārvestajiem aktīviem un pasīviem aprēķina jaunu amortizāciju un peļņu vai zaudējumus saskaņā ar noteikumiem, ko pārvedama sabiedrība varētu būt piemērojusi, ja aktīvu pārvešana nebūtu notikusi. Minētās direktīvas 4. panta 3. punktā ir precizēts, ka, ja saskaņā ar pārvedamas sabiedrības dalībvalsts tiesību aktiem saņēmējai sabiedrībai ir tiesības aprēķināt šo amortizāciju un šo peļņu vai zaudējumus ar citiem nosacījumiem nekā tie, kas ir paredzēti šī 4. panta 32 punktā, šī panta 1. punktu nepiemēro tiem aktīviem un pasīviem, attiecībā uz kuriem saņēmēja sabiedrība ir izmantojusi šīs izvēles tiesības.

               28

               Kā ir norādījusi Eiropas Komisija, šis saņēmējas sabiedrības pienākums, ja tā vēlas izmantot nodokļu neitralitāti, saglabāt pārvesto aktīvu un pasīvu vērtējuma turpinātību, aprēķinot ar šiem aktīviem un pasīviem saistīto jauno amortizāciju un peļņu vai zaudējumus, ir vērsts uz to, lai nepieļautu, ka šī neitralitāte izraisa galīgu atbrīvojumu, kurš Direktīvā 90/434 tomēr nav paredzēts. No šīs direktīvas ceturtā un sestā apsvēruma izriet, ka ar to tiek paredzēts vienīgi ar pārvestu mantu saistītā kapitāla pieauguma aplikšanas ar nodokli atlikšanas režīms, kurš, nodrošinot, ka darbības pārvešana pati par sevi nav aplikšanas ar nodokli pamats, aizsargā pārvedamas sabiedrības valsts finanšu intereses, paredzot šī kapitāla pieauguma aplikšanu ar nodokli tā faktiskās realizācijas brīdī (šajā ziņā skat. 2007. gada 5. jūlija spriedumu lietā C-321/05 Kofoed, Krājums, I-5795. lpp., 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā A. T., 28. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Modehuis A. Zwijnenburg, 39. punkts).

               29

               Lai gan Direktīvā 90/434 tātad ir paredzēti nosacījumi, kuriem ir pakļauta saņēmējas sabiedrības ar pārvestu darbību saistītā kapitāla pieauguma aplikšanas ar nodokli atlikšana, tajā turpretim nav paredzēti nosacījumi, ar kuriem pārvedama sabiedrība var izmantot kapitāla pieauguma saistībā ar saņēmējas sabiedrības kapitāla daļām, kuras ir nodotas apmaiņā pret pārvešanu, aplikšanas ar nodokli atlikšanu, un tostarp nav noregulēts jautājums, kāda ir vērtība, kas pārvedamajai sabiedrībai ir jāpiešķir minētajām daļām.

               30

               Pretēji tam, ko, šķiet, uzskata 3D I, no minētā neizriet, ka ar Direktīvu 90/434 dalībvalstīm būtu aizliegts noteikt šādus nosacījumus, bet, kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 42. un 49. punktā, ar šo direktīvu tām ir atstāta rīcības brīvība pakļaut vai nepakļaut pārvedamai sabiedrībai paredzēto nodokļu neitralitāti novērtēšanas nosacījumiem, kas ir piemērojami apmaiņā saņemtajām kapitāla daļām, tādiem kā vērtības, no kuras aprēķina nodokļus, turpinātība, ja vien šie nosacījumi neizraisa to, ka šo daļu nodošana saistībā ar aktīvu pārvešanu pati par sevi izraisa ar tām saistītā kapitāla pieauguma aplikšanu ar nodokli.

               31

               Kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 43. punktā, šo konstatējumu apstiprina Direktīvas 90/434 izstrādāšanas vēsture un apstāklis, ka pēdējā 2003. gada 17. oktobra Komisijas Ierosinājumā Padomes Direktīvai, ar ko groza Direktīvu 90/434 (COM(2003) 613, galīgā redakcija), tāpat kā tās Ierosinājumā Padomes Direktīvai par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai (OV 1969, C 39, 1. lpp.), Komisija ir piedāvājusi iekļaut tiesību normu attiecībā uz apmaiņā pret darbības pārvešanu saņemtajām kapitāla daļām piešķiramo vērtību. Ar šo tiesību normu, saskaņā ar kuru minētajām daļām būtu piešķirama faktiskā vērtība, kura pārvestajai darbībai ir bijusi tieši pirms pārvešanas, Komisija ir vēlējusies novērst dubultu aplikšanu ar nodokli, kura kapitāla pieauguma realizācijas brīdī var rasties gadījumā, ja pārvesto darbību saņēmēja sabiedrība novērtētu atbilstoši Direktīvas 90/434 4. panta 2. punktā paredzētajam nosacījumam un pārvesta sabiedrība saņemtajām daļām piešķirtu vērtību, kura pārvestajai darbībai ir bijusi tieši pirms darījuma. Tomēr likumdevējs šo priekšlikumu nav atbalstījis.

               32

               Saistībā ar pamatlietā esošo situāciju no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, kā to ir norādījusi gan Itālijas valdība, gan arī Komisija, ka ar valsts tiesību aktiem 3D I būtu bijis ļauts apmaiņā pret darbības pārvešanu saņemtajām kapitāla daļām piešķirt vērtību, kura pārvestajai darbībai ir bijusi pirms darījuma, un tādējādi izmantot ar šīm daļām saistītā kapitāla pieauguma aplikšanas ar nodokli atlikšanu, ievērojot vienu nosacījumu, kurš, kā ir konstatēts šī sprieduma iepriekšējos punktos, pašreizējā Savienības tiesību stāvoklī ar šīm tiesībām ir saderīgs.

               33

               Šajos apstākļos to, ka ar valsts tiesību aktiem pārvedamajai sabiedrībai tiek piešķirta papildu iespēja piešķirt minētajām kapitāla daļām vērtību, kas ir augstāka par to, kura pārvestajai darbībai ir bijusi pirms darījuma, proti, to, kura atbilst pārvešanas gaitā iegūtajam kapitāla pieaugumam, taču pakļaujot šo iespēju nosacījumam, ka šī sabiedrība savā bilancē paredz rezervi, kas atbilst šādi noteiktajam kapitāla pieaugumam, nevar uzskatīt par nesaderīgu ar Direktīvu 90/434.

               34

               Itālijas valdība un Komisija turklāt ir norādījušas, ka pamatlietā aplūkojamais nosacījums vienkārši atbilstot grāmatvedības prasībām, kuras katrā ziņā izrietot no dalības novērtēšanas, un ka minētās rezerves aplikšana ar nodokli tās sadales pārvedamas sabiedrības dalībniekiem gadījumā esot bijusi vajadzīga atbilstoši valsts nodokļu sistēmai, kura ir bijusi spēkā pamatlietā aplūkojamo faktu rašanās laikā, jo šī sistēma, kuras ietvaros šiem dalībniekiem ar šo sadali tiktu piešķirts nodokļu kredīts, Itālijas valsts kasei būtu radījusi tiešus zaudējumus un minētajiem dalībniekiem un – netieši – pārvedamajai sabiedrībai – nepamatotas priekšrocības.

               35

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 90/434 2., 4. un 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, ar tiem tiek pieļauts, ka aktīvu pārvešanas gadījumā pārvedama sabiedrība tiek aplikta ar nodokli attiecībā uz kapitāla pieaugumu, kas izriet no šīs pārvešanas, ja vien pārvedamā sabiedrība savā bilancē neieraksta īpašus rezerves līdzekļus tādā apmērā, kas atbilst pārvešanas rezultātā gūtajam kapitāla pieaugumam.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               36

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 2., 4. 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, ar tiem tiek pieļauts, ka aktīvu pārvešanas gadījumā pārvedama sabiedrība tiek aplikta ar nodokli attiecībā uz kapitāla pieaugumu, kas izriet no šīs pārvešanas, ja vien pārvedamā sabiedrība savā bilancē neieraksta īpašus rezerves līdzekļus tādā apmērā, kas atbilst pārvešanas rezultātā gūtajam kapitāla pieaugumam.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2001. gada 27.jūnijā. # Luis Fernando Andres de Dios, Maria Soledad García Retortillo, Suzanne Kitlas un Jacques Verraes pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība. # Lieta T-166/99.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 8.septembrī. # 4care AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Acumed" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "AQUAMED ACTIVE" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Apzīmējumu līdzība - Preču līdzība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts). # Lieta T-575/08.

text:
      Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2010. gada 8. septembra spriedums – 4care/ITSB – Laboratorios Diafarm (“Acumed”)
      (lieta T‑575/08)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Acumed” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “AQUAMED ACTIVE” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Apzīmējumu līdzība – Preču līdzība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 23. un 55. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2008. gada 7. oktobra lēmumu lietā R 1636/2007‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Laboratorios Diafarm, SA
                un
               4care AG
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               4care AG

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “Acumed” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 5. un 9. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 4493136

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Laboratorios Diafarm, SA

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Spānijas vārdiska preču zīme “AQUAMED ACTIVE” (Nr. 2506452) attiecībā uz precēm, kas ietilpst 5. klasē, un Kopienas vārdiska
                  preču zīme “AQUAMED ACTIVE” (Nr. 2882272) attiecībā uz precēm, kas ietilpst 5. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumu apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	4care AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 17.decembrī. # August Storck KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikums - Šokolādes peles forma - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) - Tiesības uz aizstāvību. # Lieta T-13/09.

text:
      Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 17. decembra spriedums – Storck/ITSB (Šokolādes peles forma)
      (lieta T‑13/09)
      Kopienas preču zīme – Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikums – Šokolādes peles forma – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Tiesības uz aizstāvību
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas – Trīsdimensiju preču zīme (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 44. punktu)
      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2008. gada 12. novembra lēmumu lietā R 185/2006‑4 attiecībā uz trīsdimensiju apzīmējuma,
                  ko veido šokolādes peles forma, kā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               August Storck KG

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               trīsdimensiju preču zīme, kas attēlo šokolādes peli, attiecībā uz precēm, kuras ietilpst 30. klasē – reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 4490447

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	August Storck KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 16. maijā. # Gap SA granen & producten NV pret Eiropas Komisiju. # Ārpuslīgumiskā atbildība - Augstas kvalitātes cieto kviešu imports - Ievedmuitas nodoklis - Regula (EK) Nr. 919/2009 - Regula (EK) Nr. 1249/96 - Pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums - Mantiskais kaitējums - Cēloņsakarība. # Lieta T-437/10.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 15.septembrī. # Cathy Schulz-Delzers un Pascal Schulz pret Finanzamt Stuttgart III. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vācija. # Personu brīva pārvietošanās - Nediskriminācija un Savienības pilsonība - Ienākuma nodoklis - Ekspatriācijas pabalstu ņemšana vērā, aprēķinot nodokļa likmi, kas ir piemērojama citiem ienākumiem saskaņā ar progresīvo nodokļu skalu - Tādu pabalstu ņemšana vērā, kas ir piešķirti citas dalībvalsts ierēdņiem, kuri savus darba pienākumus veic valsts teritorijā - Tādu pabalstu neņemšana vērā, kas ir piešķirti valsts ierēdņiem, kuri savus darba pienākumus veic ārpus valsts teritorijas - Salīdzināmība. # Lieta C-240/10.

text:
      Lieta C‑240/10
      Cathy Schulz‑Delzers
      un
      Pascal Schulz
      pret
      Finanzamt Stuttgart III
      (Finanzgericht Baden‑Württemberg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās – Nediskriminācija un Savienības pilsonība – Ienākuma nodoklis – Ekspatriācijas pabalstu ņemšana vērā, aprēķinot nodokļa likmi, kas ir piemērojama citiem ienākumiem saskaņā ar progresīvo
         nodokļu skalu – Tādu pabalstu ņemšana vērā, kas ir piešķirti citas dalībvalsts ierēdņiem, kuri savus darba pienākumus veic valsts teritorijā
         – Tādu pabalstu neņemšana vērā, kas ir piešķirti valsts ierēdņiem, kuri savus darba pienākumus veic ārpus valsts teritorijas
         – Salīdzināmība

      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Vienlīdzīga attieksme – Ienākuma nodokļi
      (EKL 39. pants)
      EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesību normu par ienākuma nodokli, saskaņā ar kuru pabalsti,
         kas kādas dalībvalsts ierēdnim, kurš strādā citā dalībvalstī, ir piešķirti, lai kompensētu pirktspējas zudumu vietā, uz kuru
         tas ir norīkots darbā, netiek ņemti vērā, lai noteiktu nodokļa likmi, kas šajā pirmajā dalībvalstī ir piemērojama citiem nodokļu
         maksātāja vai viņa laulātā ienākumiem, kaut gan līdzvērtīgi pabalsti, kas ir piešķirti šīs citas dalībvalsts ierēdnim, kurš
         strādā pirmās dalībvalsts teritorijā, tiek ņemti vērā, aprēķinot šo nodokļa likmi.

      (sal. ar 43. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 15. septembrī (*)

      Personu brīva pārvietošanās – Nediskriminācija un Savienības pilsonība – Ienākuma nodoklis – Ekspatriācijas pabalstu ņemšana vērā, aprēķinot nodokļa likmi, kas ir piemērojama citiem ienākumiem saskaņā ar progresīvo
         nodokļu skalu – Tādu pabalstu ņemšana vērā, kas ir piešķirti citas dalībvalsts ierēdņiem, kuri savus darba pienākumus veic valsts teritorijā
         – Tādu pabalstu neņemšana vērā, kas ir piešķirti valsts ierēdņiem, kuri savus darba pienākumus veic ārpus valsts teritorijas
         – Salīdzināmība

      Lieta C‑240/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Baden‑Württemberg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 21. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 14. maijā, tiesvedībā

      Cathy Schulz‑Delzers,

      Pascal Schulz
      pret
      Finanzamt Stuttgart III.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), K. Toadere [C. Toader], A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašuns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 24. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        K. Šulcas‑Delzēras [C. Schulz‑Delzers] un P. Šulca [P. Schulz] vārdā – S. Hofmans [S. Hoffmann], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – T. Hence [T. Henze] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. Melss [W. Mölls], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 26. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 12., 18. un 39. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts lietā starp K. Šulcu‑Delzēru un P. Šulcu (turpmāk tekstā kopā – “Šulcu laulātais pāris”) un Finanzamt Stuttgart III [Štutgartes III Finanšu pārvalde] (turpmāk tekstā – “Finanzamt”) par paziņojumu par nodokļa uzlikšanu ienākumiem, ko Finanzamt izdevusi attiecībā uz 2005. un 2006. gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Ienākumu aplikšana ar nodokli Vācijā
      3        Ienākumu aplikšanu ar nodokli Vācijā 2005. un 2006. gadā reglamentēja Likums par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz, turpmāk tekstā – “EStG”) versijā, kas bija piemērojama minētajos gados.

      4        Saskaņā ar EStG 1. pantu ienākuma nodokli pilnā apmērā maksā fiziskas personas, kuru domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā.

      5        Ienākuma nodokļa likmi nosaka saskaņā ar progresīvo skalu, nodokļa likmei palielinoties atkarībā no ienākumu lieluma. Šī skala
         atspoguļo nodokļu maksātāja maksātspējas vērtējumu, ko likumdevējs veicis, pamatojoties uz dzīves apstākļiem Vācijā.

      6        Daži ienākumu veidi ir atbrīvoti no ienākuma nodokļa. Šajā ziņā īpaši tiek nošķirti ienākumi, kas, kaut arī tie paši netiek
         aplikti ar nodokļiem, tiek ņemti vērā, aprēķinot nodokļa likmi, kura ir piemērojama citiem ienākumiem saskaņā ar progresīvo
         nodokļu skalu, un ienākumi, kas šajā nolūkā netiek ņemti vērā. Pirmie tiek kvalificēti kā no nodokļa atbrīvoti ienākumi “ar
         nosacījumu, ka tie tiek ņemti vērā atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam” (“Progressionsvorbehalt”).

      7        Tas, ka, nosakot nodokļa likmi, kura ir piemērojama citiem ienākumiem, atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam tiek ņemti
         vērā atsevišķi no nodokļa atbrīvoti ienākumi, izskaidro likumdevēja veikto nodokļu maksātāja maksātspējas vērtējumu. Nodokļu
         maksātājam, kas saņem no nodokļa atbrīvotus ienākumus, kuri tiek ņemti vērā atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam, kā
         uzskata likumdevējs, ir lielāka maksātspēja nekā nodokļu maksātājam, kam nav šādu ienākumu. Tādējādi šajā nolūkā tiek ņemti
         vērā atsevišķi aizstājoši ienākumi, kas principā ir atbrīvoti no nodokļa, piemēram, bezdarbnieku pabalsti. Patiesībā šie pabalsti
         ir paredzēti, nevis lai kompensētu atsevišķus izdevumus, bet lai vispārīgi garantētu pietiekamus iztikas līdzekļus personām,
         kas tos saņem.

      8        Savukārt, ja likumdevējs ir paredzējis atbrīvojumu no nodokļa, neizvirzot nosacījumu, ka attiecīgie ienākumi ir jāņem vērā
         atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam, tas pamatojas uz principu, ka no nodokļa atbrīvotos ienākumus nevar uzskatīt par
         maksātspējas faktoru, un tie nevar būt šāds faktors pat nolūkā aplikt ar nodokli citus ienākumus.

      9        Lai samazinātu ienākuma nodokļa skalas progresivitāti attiecībā uz laulātiem pāriem ar atšķirīgiem ienākumiem, Vācijas likumdevējs
         nodokļa maksātājiem, kam nodokli piemēro par visiem ienākumiem un kas ir precējušies un nav ilgstoši dzīvojuši šķirti, izveidoja
         kopīgu nodokļu režīmu, kas ietver kopīgas nodokļu bāzes izveidi apvienojumā ar tā dēvētās “sadalīšanas” (“splitting”) procedūras
         piemērošanu. Šajā nolūkā laulāto ienākumus saskaita un tiem kopā uzliek nodokli. Laulāto, kam uzliek kopīgu nodokli, ienākuma
         nodoklis ir divkāršs tāds nodoklis, kas uzliekams pusei no to kopīgajiem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem.

       Francijas valsts iestādes izmaksāto ienākumu aplikšana ar nodokli Vācijā
      10      Nolīgumā starp Francijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu un savstarpēju
         administratīvu un juridisku palīdzību ienākuma nodokļa un īpašuma nodokļa jomā, kā arī profesionālās darbības nodokļu un nekustamā
         īpašuma nodokļa jomā, kas parakstīts Parīzē 1959. gada 21. jūlijā (Bundesgesetzblatt 1961 II, 397. lpp.) un kurā grozījumi izdarīti ar papildu nolīgumu, kas parakstīts Parīzē 2001. gada 20. decembrī (Bundesgesetzblatt 2002 II, 2370. lpp.; turpmāk tekstā – “Francijas un Vācijas nolīgums par nodokļiem”), 14. panta 1. punkta pirmajā teikumā
         ir paredzēts “maksātājas valsts princips”, saskaņā ar kuru darba samaksa un līdzīga atlīdzība, ko, ņemot vērā pašreizējos
         administratīvos pakalpojumus, līgumslēdzējā valstī reģistrēta publisko tiesību juridiska persona pārskaita fiziskām personām,
         kas ir citas valsts rezidenti, ar nodokli tiek aplikta tikai pirmajā valstī.

      11      Francijas un Vācijas nolīguma par nodokļiem 20. panta 1. punktā, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu, ir paredzēts, ka
         Francijā gūtie ienākumi, kas Francijā ir apliekami ar nodokli saskaņā ar šo nolīgumu, ir izslēgti no Vācijas Federatīvās Republikas
         rezidentu nodokļa bāzes Vācijā. Ir precizēts, ka šī norma neierobežo Vācijas Federatīvās Republikas tiesības šādā veidā izslēgtos
         ienākumus ņemt vērā, nosakot savu nodokļu likmi.

      12      Šie noteikumi ir piemērojami gan Vācijā dzīvojošo Francijas ierēdņu pamatalgām, gan papildu pabalstiem, ko viņi saņem, ņemot
         vērā viņu ekspatriāciju uz Vāciju.

      13      Saskaņā ar EStG 32.b panta 1. punkta 3. apakšpunktu:

      “Ja nodokļu maksātājs, kurš tāds ir attiecībā uz visu aprēķina periodu vai tā daļu [..]
      [..]
      3.      ir guvis ienākumus, kas atbilstoši nolīgumam par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu vai citam starpvalstu nolīgumam nav
         apliekami ar nodokli, ar nosacījumu, ka tie tiek iekļauti ienākuma nodokļa aprēķinā [..], tad ienākumiem, kas ar nodokli apliekami
         atbilstoši 32.a panta 1. punktam, piemēro īpašu nodokļa likmi.”

      14      EStG 32.b panta 2. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts

      “Īpašā nodokļa likme atbilstoši 1. punktam ir likme, kura, aprēķinot ienākuma nodokli, tiek iegūta, ar nodokli apliekamo ienākumu
         atbilstoši 32.a panta 1. punktam palielinot vai samazinot [..]

      [..]
      2.      1. punkta 2. un 3. apakšpunktā minētajos gadījumos – par tajos norādītajām ienākumu summām, ņemot vērā piekto daļu no tajā
         iekļautajiem ārkārtas ienākumiem.”

       Ekspatriācijas pabalstu, kas piešķirti ārzemēs strādājošiem Vācijas nodokļu maksātājiem, aplikšana ar nodokļiem Vācijā
      15      Ja to nodokļu maksātāju ienākumi, kas kā ierēdņi strādā ārzemēs, ir apliekami ar ienākuma nodokli pilnā apmērā Vācijā, iespējamie
         pabalsti, kas viņiem tiek piešķirti viņu ekspatriācijas dēļ, Vācijā ir atbrīvoti no ienākuma nodokļa un netiek ņemti vērā
         atbilstoši minētā nodokļa progresīvajam raksturam.

      16      EStG 3. panta 64. punktā ir paredzēts:

      “No nodokļiem ir atbrīvoti tie valsts teritorijā reģistrētu publisko tiesību juridisku personu dienestā esošu darba ņēmēju,
         kuriem darba samaksa tiek maksāta no valsts kases līdzekļiem, ienākumi, kurus darba ņēmējs saņem par darbu ārzemēs tiktāl,
         ciktāl tie pārsniedz darba samaksu, kāda darba ņēmējam pienāktos par līdzvērtīgu darbu, kas veikts vietā, kurā atrodas valsts
         kase, kas veic maksājumus. Pirmais teikums ir piemērojams arī tad, ja darba ņēmēju nodarbina cita persona, kura atalgojumu
         nosaka atbilstoši pirmā teikuma nosacījumiem, atalgojums tiek maksāts no valsts kases līdzekļiem un tā maksāšanai pilnībā
         vai lielākoties tiek izmantoti valsts līdzekļi. Attiecībā uz citiem darba ņēmējiem, kuri uz ārzemēm darbā norīkoti uz noteiktu
         laiku un kuriem tur ir dzīvesvieta vai parastā uzturēšanās vieta, valsts darba devēja maksātais pirktspējas izlīdzinājums
         ir atbrīvots no nodokļa tiktāl, ciktāl tas nepārsniedz summu, kas atbilstoši Federālā likuma par ierēdņu atalgojumu (“Bundesbesoldungsgesetz”)
         54. pantam ir paredzēta attiecībā uz līdzvērtīgiem ienākumiem no darba ārzemēs.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      17      Šulcu laulātais pāris dzīvo Vācijā, un viņu apgādībā ir divi bērni. Viņi ir izvēlējušies tikt kopīgi aplikti ar nodokli attiecībā
         uz visiem viņu ienākumiem EStG 1. panta nozīmē, lai varētu izmantot izdevīgāku kopīgu nodokļu bāzi.

      18      P. Šulcs, kas ir Vācijas pilsonis, ir nodarbināts kā advokāts un par šo darbu 2005. un 2006. gadā ir guvis ienākumus.

      19      K. Šulca‑Delzēra, kas ir Francijas pilsone, Vācijā kā Francijas valsts ierēdne strādā par audzinātāju Francijas un Vācijas
         sākumskolā. 2005. un 2006. gadā viņa no Francijas valsts papildus savai algai saņēma divus pabalstus, kas saskaņā ar Francijas
         un Vācijas nolīguma par nodokļiem 14. panta un 20. panta 1. punkta noteikumiem tāpat kā viņas alga Vācijā ir atbrīvoti no
         nodokļiem ar nosacījumu, ka tie tiek ņemti vērā atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam.

      20      Abi attiecīgie pabalsti ir:

      –        pabalsts, kas ir saistīts ar vietējās dzīves apstākļiem un kas tiek piešķirts Francijas valsts darbiniekiem, kuri strādā ārzemēs,
         pamatojoties uz 2002. gada 4. janvāra dekrēta Nr. 2002‑22, kas attiecas uz ārzemēs esošo Francijas izglītības iestāžu personāla
         administratīvo un finansiālo situāciju (2002. gada 6. janvāra JORF, 387. lpp.), 4.B panta d) punktu, kura mērķis ir kompensēt pirktspējas zudumu un kura ikmēneša apmērs attiecīgi bija EUR 437,41
         un EUR 444,08 2005. un 2006. gadā, un

      –        “ģimenes piemaksa”, kuru piešķir par bērniem, kas ir ārzemēs strādājošu Francijas valsts darbinieku apgādībā, pamatojoties
         uz šī dekrēta Nr. 2002‑22 4.B panta e) punktu, un kuras ikmēneša apmērs šajos pašos divos gados attiecīgi bija EUR 134,20
         un EUR 136,41.

      21      Alga, ko K. Šulca‑Delzēra saņēma divos gados, kas tiek aplūkoti pamata lietā, tika aplikta ar ienākuma nodokli Francijā. Savukārt
         abi šī sprieduma iepriekšējā punktā paredzētie pabalsti kā no nodokļa atbrīvoti ienākumi saskaņā ar Francijas tiesību aktiem
         Francijā netika aplikti ar nodokli.

      22      Paziņojumos par nodokļa uzlikšanu ienākumiem, kas gūti 2005. un 2006. gadā, Finanzamt [Finanšu pārvalde] ņēma vērā šo abu pabalstu atbrīvojumu no nodokļiem, taču tāpat kā pārējo K. Šulcas‑Delzēras atlīdzību pēc
         tam, kad par katru no šiem diviem gadiem tika atskaitīta iepriekš noteikta profesionālo izdevumu summa EUR 920 apmērā, tos
         ņēma vērā atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam saskaņā ar EStG 32.b panta 1. punkta 3. apakšpunktu un 2. punkta 2. apakšpunktu. Tā kā tika ņemti vērā minētie pabalsti, Šulcu laulātajam
         pārim maksājamā ienākuma nodokļa apmērs palielinājās attiecīgi 2005. gadā par EUR 654 un 2006. gadā par EUR 664.

      23      Šulcu laulātais pāris par šiem nodokļu paziņojumiem iesniedza sūdzības, ko Finanzamt ar 2009. gada 30. aprīļa lēmumiem noraidīja kā nepamatotas.

      24      Ar prasību, kas 2009. gada 18. maijā iesniegta iesniedzējtiesā, Šulcu laulātais pāris apstrīdēja to, ka, aprēķinot nodokļa
         likmi, kas piemērojama citiem ienākumiem atbilstoši progresīvajai nodokļu skalai, tika ņemti vērā abi pamata lietā aplūkojamie
         pabalsti. Viņi lūdz K. Šulcas‑Delzēras saņemtos pabalstus neņemt vērā atbilstoši progresīvajai nodokļu skalai. Viņi apgalvo,
         ka šāda šo pabalstu ņemšana vērā ir EKL 39. panta pārkāpums, jo līdzvērtīgi pabalsti, kuri saņemti apstākļos, kas noteikti
         EStG 3. panta 64. punktā, šādā nolūkā netiek ņemti vērā.

      25      Iesniedzējtiesa uzskata, ka EStG 3. panta 64. punkts var atturēt Francijas ierēdni sava dienesta ietvaros pildīt darba pienākumus Vācijā, ja pamata lietā
         aplūkojamie pabalsti tiek iekļauti īpašās nodokļu likmes aprēķinā, kaut gan Vācijas darba ņēmējs, kas strādā ārpus Vācijas
         teritorijas, saņem līdzvērtīgus pabalstus, kas netiek ņemti vērā atbilstoši progresīvajai nodokļu skalai.

      26      Neatkarīgi no EKL 39. panta 1.–3. punkta pārkāpuma EStG 3. panta 64. punkts, kā uzskata iesniedzējtiesa, rada arī slēptu diskrimināciju pilsonības dēļ, jo parasti tieši Vācijas
         pilsoņi ir darba attiecībās ar Vācijas publisko tiesību juridisku personu, un tādējādi tieši viņi ir tie, kas vispirms saņem
         priekšrocību, kura izriet no EStG 3. panta 64. punkta.

      27      Šādos apstākļos Finanzgericht Baden‑Württemberg [Bādenes‑Virtembergas Finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      a)     Vai [EStG] 3. panta 64. punkts ir saderīgs ar [EKL 39. pantā (jaunajā redakcijā – LESD 45. pants)] noteikto darba ņēmēju brīvu pārvietošanos?

      b)      Vai [EStG] 3. panta 64. punktā ir ietverta slēpta diskriminācija pilsonības dēļ, ko aizliedz [EKL 12. pants (jaunajā redakcijā – LESD
         18. pants)]?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir negatīva, vai [EStG] 3. panta 64. punkts ir saderīgs ar Eiropas Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos saskaņā ar [EKL 18. pantu (jaunajā redakcijā
         – LESD 21. pants)]?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      28      Vispirms ir jākonstatē, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 39.–43. punktā, ka no EK līguma pantiem, ko iesniedzējtiesa
         ir minējusi savos jautājumos, tikai EKL 39. pantu var piemērot pamata lietai.

      29      Pirmkārt, EKL 12. pantu, kas paredz vispārēju principu par jebkādas diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ, ir paredzēts
         piemērot autonomi tikai situācijās, kuras reglamentē Savienības tiesības un attiecībā uz kurām Līgumā nav paredzēti īpaši
         noteikumi par nediskrimināciju. Nediskriminācijas princips darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā tika ieviests ar EKL 39. pantu
         (it īpaši skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑269/07 Komisija/Vācija, Krājums, I‑7811. lpp., 98. un 99. punkts
         un tajos minētā judikatūra).

      30      Otrkārt, attiecībā uz EKL 18. pantu, kas vispārējā veidā paredz katram Savienības pilsonim tiesības brīvi pārvietoties un
         uzturēties dalībvalstu teritorijā, īpašs izteikums atrodams EKL 39. pantā saistībā ar darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (skat.
         2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑3/08 Leyman, Krājums, I‑9085. lpp., 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      Pirmkārt, ir skaidrs, ka K. Šulca‑Delzēra pameta Franciju, lai apmestos uz dzīvi Vācijā, un, otrkārt, viņas kā darba ņēmējas
         statuss EKL 39. panta nozīmē nav apstrīdēts. Tādējādi uzdotie jautājumi ir jāizskata, tikai ņemot vērā šo tiesību normu (šajā
         ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Leyman, 18.–20. punkts un tajos minētā judikatūra).

      32      Turklāt ir jāuzsver, ka jautājums par EStG 3. panta 64. punkta saderīgumu ar EKL 39. pantu pamata lietā ir izvirzīts tikai tiktāl, ciktāl minētā 3. panta 64. punkts
         ir piemērojams pabalstiem, ko saņem Vācijas ierēdņi, kuri strādā ārzemēs, jo tas nav piemērojams pabalstiem, ko saņem citas
         dalībvalsts ierēdņi, kuri strādā Vācijas teritorijā. Savukārt netiek apstrīdēts, ka šī Vācijas tiesību norma nav piemērojama
         pabalstiem, ko saņem citas dalībvalsts ierēdņi, kuri maksā nodokli Vācijā un kuri strādā trešajā dalībvalstī.

      33      Šajos apstākļos uzdotie jautājumi, kas ir jāizskata kopā, ir jāsaprot tā, ka būtībā tie attiecas uz to, vai EKL 39. pants
         ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu tiesību normu kā EStG 3. panta 64. punkts, saskaņā ar kuru tādi pabalsti kā pamata lietā aplūkotie, kas kādas dalībvalsts ierēdnim, kurš strādā
         citā dalībvalstī, ir piešķirti, lai kompensētu pirktspējas zudumu vietā, uz kuru tas ir norīkots darbā, netiek ņemti vērā,
         lai noteiktu nodokļa likmi, kas šajā pirmajā dalībvalstī ir piemērojama citiem nodokļu maksātāja vai viņa laulātā ienākumiem,
         kaut gan līdzvērtīgi pabalsti, kas ir piešķirti šīs citas dalībvalsts ierēdnim, kurš strādā pirmās dalībvalsts teritorijā,
         tiek ņemti vērā, aprēķinot šo nodokļa likmi.

      34      Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 39. pants nepieļauj, pirmkārt, atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, kā
         arī jebkādas slēptas diskriminācijas formas, kas, piemērojot citus nošķiršanas kritērijus, faktiski rada tādu pašu rezultātu
         (1995. gada 14. februāra spriedums lietā C‑279/93 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 26. punkts), un ka šis pants aizliedz, otrkārt, jebkādas tiesību normas, pat ja tās ir piemērojamas bez izņēmumiem,
         kas kādas dalībvalsts pilsonim liedz vai viņu attur pamest savu izcelsmes valsti, lai īstenotu savas tiesības uz brīvu pārvietošanos
         (2002. gada 12. decembra spriedums lietā C‑385/00 de Groot, Recueil, I‑11819. lpp., 78. punkts).

      35      Pamata lietā ir skaidrs, ka K. Šulcai‑Delzērai, kas izmantoja savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, uzņemošajā valstī netika
         piemērots mazāk labvēlīgs režīms nekā šīs valsts pilsonim pilnībā iekšēja rakstura situācijā. EStG 3. panta 64. punktu, ņemot vērā tā raksturu, nav iespējams piemērot nodokļu maksātājiem, kas strādā Vācijas teritorijā, un
         tas piešķir priekšrocību tikai tiem nodokļu maksātājiem, kuri strādā ārpus šīs teritorijas.

      36      No tā izriet, ka uz EKL 39. pantu pamata lietā varētu atsaukties tikai tad, ja atteikumu piešķirt šo priekšrocību nodokļu
         maksātājam, kas ir situācijā, kādā ir K. Šulca‑Delzēra, varētu kvalificēt kā diskriminējošu citu iemeslu dēļ, kas nozīmē,
         ka K. Šulcas‑Delzēras situācija ir līdzīga tai, kādā atrodas minētās priekšrocības saņēmēji.

      37      Jākonstatē, ka šādas salīdzināmības nav, ņemot vērā mērķi, kāds ir izvirzīts, piemērojot nodokļa progresīvo skalu, kas, kā
         ir norādīts šī sprieduma 5.–8. punktā, noteikti ir pamatota ar nodokļu maksātāja maksātspējas vērtējumu, kurš veikts, pamatojoties
         uz dzīves apstākļiem attiecīgās dalībvalsts teritorijā.

      38      Šajā aspektā tādi pabalsti, kas ietilpst EStG 3. panta 64. punkta piemērošanas jomā un kuru mērķis ir tikai ļaut to saņēmējam, neraugoties uz augstāku dzīves dārdzību
         ārzemēs, saglabāt tos pašus dzīves apstākļus, kādi viņam bija Vācijā, nepalielina nodokļu maksātāja maksātspēju un tādējādi
         netiek ņemti vērā atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam.

      39      Savukārt pabalsti, ko K. Šulca‑Delzēra saņem Vācijā, ir paredzētie tieši, lai attiecīgās personas atalgojumu pielāgotu dzīves
         dārdzībai Vācijā, un tādējādi palielina viņas maksātspēju, kas ir novērtēta, pamatojoties uz dzīves apstākļiem šīs dalībvalsts
         teritorijā, un līdz ar to tiek ņemti vērā atbilstoši nodokļa progresīvajam raksturam.

      40      Tam, ka no Francijas likumdevēja viedokļa minēto pabalstu mērķis tikai ir ļaut to saņēmējiem, neraugoties uz augstāku dzīves
         dārdzību Vācijā, saglabāt tos pašus dzīves apstākļus, kādi viņiem bija Francijā, šajā ziņā nav nozīmes, jo situāciju salīdzināmību
         noteikti var novērtēt tikai vienas un tās pašas nodokļu sistēmas ietvaros un, Savienībā nepastāvot unifikācijas vai saskaņošanas
         pasākumiem, dalībvalstu kompetencē joprojām ir noteikt kritērijus ienākumu aplikšanai ar nodokļiem.

      41      Tas, ka Šulcu laulātā pāra izvēle tikt apliktiem ar kopīgu nodokli, lai varētu izmantot kopīgu nodokļu bāzi, kas ir izdevīgāka
         nekā divas atsevišķas bāzes, izraisīja situāciju, ka K. Šulcai‑Delzērai izmaksātie pabalsti tika iekļauti nodokļa likmes aprēķinā
         atbilstoši progresīvajai nodokļa skalai, tādējādi ir sekas nevis diskriminējošai attieksmei EKL 39. panta nozīmē, bet gan
         tam, ka tika piemēroti nodokļu uzlikšanas kritēriji, kas ir jānosaka dalībvalstīm.

      42      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Līgums Savienības pilsonim negarantē, ka viņa darbības pārcelšana uz citu dalībvalsti, kas nav
         tā, kurā viņš dzīvoja līdz tam, neietekmēs aplikšanu ar nodokļiem. Ņemot vērā dalībvalstu atšķirīgos tiesiskos regulējumus
         nodokļu jomā, šāda maiņa attiecīgā gadījumā var būt vairāk vai mazāk izdevīga šim pilsonim (šajā ziņā skat. 2004. gada 15. jūlija
         spriedumu lietā C‑365/02 Lindfors, Krājums, I‑7183. lpp., 34. punkts, un 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑403/03 Schempp, Krājums, I‑6421. lpp., 45. punkts).

      43      Līdz ar to uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu tiesību
         normu kā EStG 3. panta 64. punkts, saskaņā ar kuru tādi pabalsti kā pamata lietā aplūkotie, kas kādas dalībvalsts ierēdnim, kurš strādā
         citā dalībvalstī, ir piešķirti, lai kompensētu pirktspējas zudumu vietā, uz kuru tas ir norīkots darbā, netiek ņemti vērā,
         lai noteiktu nodokļa likmi, kas pirmajā dalībvalstī ir piemērojama citiem nodokļu maksātāja vai viņa laulātā ienākumiem, kaut
         gan līdzvērtīgi pabalsti, kas ir piešķirti šīs citas dalībvalsts ierēdnim, kurš strādā pirmās dalībvalsts teritorijā, tiek
         ņemti vērā, aprēķinot šo nodokļa likmi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu tiesību normu kā Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz) 3. panta 64. punkts, saskaņā ar kuru tādi pabalsti kā pamata lietā aplūkotie, kas kādas dalībvalsts ierēdnim, kurš strādā
            citā dalībvalstī, ir piešķirti, lai kompensētu pirktspējas zudumu vietā, uz kuru tas ir norīkots darbā, netiek ņemti vērā,
            lai noteiktu nodokļa likmi, kas pirmajā dalībvalstī ir piemērojama citiem nodokļu maksātāja vai viņa laulātā ienākumiem, kaut
            gan līdzvērtīgi pabalsti, kas ir piešķirti šīs citas dalībvalsts ierēdnim, kurš strādā pirmās dalībvalsts teritorijā, tiek
            ņemti vērā, aprēķinot šo nodokļa likmi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.