Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1994. gada 27. oktobrī. # Ladbroke Racing Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība sakarā ar bezdarbību/ Prasība par bezdarbību - Nepieņemamība. # Lieta T-32/93.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 23.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Somijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Darba ņēmēji - Brīva pārvietošanās - Ārvalstī reģistrētu transportlīdzekļu, ko ārvalstī rezidējošais darba devējs ir nodevis darba ņēmēja rīcībā, izmantošana. # Lieta C-232/03.

text:
      Tiesas (pirmā palāta) 2006. gada 23. februāra spriedums – Komisija pret Somiju
      (lieta C‑232/03)
      Valsts pienākumu neizpilde – Darba ņēmēji – Brīva pārvietošanās – Ārvalstī reģistrētu transportlīdzekļu, ko ārvalstī rezidējošais darba devējs ir nodevis darba ņēmēja rīcībā, izmantošana
      Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Ierobežojumi (EKL 39. pants) (sal. ar 49.–52., 55. un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – EKL 10. un 39. pants – Nosacījumi, pie kuriem Somijā rezidējošie un ārvalstī nodarbinātie darba
                  ņēmēji var izmantot ārvalstī reģistrētus transportlīdzekļus, ko to rīcībā nodevis darba devējs

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  liedzot pierobežas darba ņēmējiem, kas rezidē Somijā un ir nodarbināti citā dalībvalstī, izmanot darba vajadzībām paredzētos
                     transportlīdzekļus, kurus to rīcībā ir nodevuši citā dalībvalstī dibinātie darba devēji un kuri šajā citā dalībvalstī ir reģistrēti,
                     tikai tā iemesla dēļ, ka attiecīgie pierobežas darba ņēmēji rezidē Somijas teritorijā, kurā darba devējam piederošie transportlīdzekļi
                     ir ievesti,

            un
      liedzot attiecīgajiem pierobežas darba ņēmējiem darba vai personīgām vajadzībām izmantot sabiedrībai piederošos transportlīdzekļus,
         kurus to rīcībā ir nodevuši citā dalībvalstī esošie darba devēji un kuri šajā citā dalībvalstī ir reģistrēti, lai gan šie
         transportlīdzekļi nav paredzēti būtiskai un pastāvīgai izmantošanai Somijas teritorijā un tie faktiski netiek izmantoti šādā
         veidā, tikai tā iemesla dēļ, ka šie darba ņēmēji rezidē Somijas teritorijā, kurā darba devējam piederošie transportlīdzekļi
         ir ievesti,

      Somijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 39. pants;

                  2)

                  prasību pārējā daļā noraidīt;

                  3)

                  lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši;

                  4)

                  Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2012. gada 5.jūnijā. # AW pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Sociālais nodrošinājums. # Lieta F-14/11.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 4.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Somijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 83/182/EEK - Nodokļu atbrīvojumi - Transportlīdzekļu pagaidu ievešana - Pastāvīgā dzīvesvieta. # Lieta C-144/08.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2009. gada 4. jūnija spriedums – Komisija/Somija
      (lieta C‑144/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 83/182/EEK – Nodokļu atbrīvojumi – Transportlīdzekļu pagaidu ievešana – Pastāvīgā dzīvesvieta
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 29. punktu)
      2.                     Iestāžu akti – Direktīvas – Dalībvalstu īstenota izpilde – Vienkāršās administratīvas prakses nepietiekamība (EKL 249. panta
            3. punkts) (sal. ar 32. punktu)
      3.                     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu atbrīvojumi transportlīdzekļu pagaidu ievešanas jomā (Padomes
            Direktīvas 83/182 7. panta 1. punkts) (sal. ar 35. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/182/EEK par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro
                  dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā (OV L 105, 59. lpp.), 7. panta 1. punkta pārkāpums – Nepilnīga
                  pastāvīgās dzīvesvietas definīcija iespējama atbrīvojuma no nodokļa noteikšanai

            Rezolutīvā daļa

                  1)

                  	Lietojot nepilnīgu pastāvīgās dzīvesvietas definīciju, lai, iespējams, konstatētu tiesības uz atbrīvojumu no nodokļa transportlīdzekļu
                     pagaidu ievešanas gadījumā, Somijas Republika nav izpildījusi Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/182/EEK par nodokļu
                     atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā, 7. panta 1. punktā
                     paredzētos pienākumus.

                  2)

                  	Somijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 5. jūlija spriedums.#ERSTE Bank Hungary Nyrt pret Magyar Állam u.c.#Legfelsőbb Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – 5. panta 1. punkts – Piemērošana laikā – Valstī, kas nav Eiropas Savienības dalībvalsts, celta lietu tiesību prasība – Maksātnespējas procedūra, kas uzsākta pret parādnieku citā dalībvalstī – Pirmās valsts kļūšana par Eiropas Savienības dalībvalsti – Piemērojamība.#Lieta C‑527/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2012. gada 5. jūlijā (
            *1
         )
      “Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Maksātnespējas procedūras — Regula (EK) Nr. 1346/2000 — 5. panta 1. punkts — Piemērošana laikā — Valstī, kas nav Eiropas Savienības dalībvalsts, celta lietu tiesību prasība — Maksātnespējas procedūra, kas uzsākta pret parādnieku citā dalībvalstī — Pirmās valsts kļūšana par Eiropas Savienības dalībvalsti — Piemērojamība”
      Lieta C-527/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Legfelsőbb Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 26. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 15. novembrī, tiesvedībā

            ERSTE Bank Hungary Nyrt

      pret

            Magyar Állam ,

            BCL Trading GmbH ,

            ERSTE Befektetési Zrt .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Levits, Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel] un M. Bergere [M. Berger],
      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 27. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  ERSTE Bank Hungary Nyrt vārdā – T. Éless un L. Molnár, ügyvédek,

               —

                  Bárándy és Társai Ügyvédi Iroda vārdā – D. Bojkó, ügyvéd,

               —

                  Komerční Banka as vārdā – P. Lakatos, I. Sólyom, A. Ungár, P. Köves un B. Fazakas, ügyvédek,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér, kā arī – K. Szíjjártó un K. Veres, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – S. Centeno Huerta, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Sipos un M. Wilderspin, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 26. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”) 5. panta 1. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums iesniegts maksātnespējas procedūras ietvaros attiecībā uz sabiedrību BCL Trading GmbH (turpmāk tekstā – “BCL Trading”), kas dibināta saskaņā ar Austrijas tiesībām.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”), 2. pantā ir paredzēts:
               “Pamatlīgumi un akti, ko iestādes un Eiropas Centrālā banka pieņēmusi pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos Līgumos un šajā Aktā paredzētajiem nosacījumiem.”

               4

               Regulas preambulas 6., 11. un 23.–25. apsvērumā ir noteikts:

                        “(6)

                        Saskaņā ar proporcionalitātes principu šajā regulā būtu jāaprobežojas tikai ar noteikumiem, kas regulē piekritību maksātnespējas procedūru sākšanai un nolēmumus, ko taisa, tieši pamatojoties uz maksātnespējas procedūrām, un kas ir cieši saistīti ar šādām procedūrām. Turklāt šajā regulā vajadzētu iekļaut noteikumus par šādu nolēmumu atzīšanu un piemērojamo tiesību aktu, kas arī atbilst iepriekšminētajam principam.

                  [..]

                        (11)

                        Šai regulai jāatzīst, ka lielā mērā atšķirīgo materiālo tiesību dēļ ir nepraktiski ieviest maksātnespējas procedūru ar vienotu darbības jomu visā Kopienā. Valsts, kurā sāktas procedūras, tiesību aktu bezizņēmuma piemērošana tāpēc bieži radītu sarežģījumus. Tas, piemēram, attiecas uz Kopienā sastopamajiem atšķirīgajiem tiesību aktiem par nodrošinājumiem. [..] Šajā regulā tas būtu jāņem vērā divos dažādos veidos. No vienas puses, ir jāparedz īpaši noteikumi par piemērojamo likumu īpaši būtisku tiesību un tiesisko attiecību gadījumā (piem., lietu tiesības un darba līgumi). No otras puses, reizē ar galvenajām maksātnespējas procedūrām ar vispārēju darbības jomu būtu jāatļauj arī valstu procedūras, kas attiecas tikai uz tiem aktīviem, kuri atrodas procedūru sākšanas valstī.

                  [..]

                        (23)

                        Attiecībā uz šajā regulā ietvertajiem jautājumiem jānosaka vienoti tiesību normu kolīziju noteikumi, kas to piemērošanas jomā aizstāj valstu starptautisko privāttiesību noteikumus. Ja nav norādīts citādi, jāpiemēro tās dalībvalsts tiesību akti, kura sāk procedūru (lex concursus). Šim tiesību normu kolīziju noteikumam jābūt spēkā gan galvenajā procedūrā, gan vietējās procedūrās; lex concursus nosaka maksātnespējas procedūras sekas, gan procesuālās, gan materiālās, attiecībā uz iesaistītajām personām un tiesiskajām attiecībām. Tas regulē visus maksātnespējas procedūras sākšanas, izpildes un noslēgšanas nosacījumus.

                        (24)

                        Maksātnespējas procedūru automātiska atzīšana, kurām parasti piemēro procedūras sākšanas valsts tiesību aktus, var būt pretrunā ar noteikumiem, saskaņā ar kuriem darījumus veic citās dalībvalstīs. Lai aizsargātu tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav procedūras sākšanas valsts, jāparedz vairāki vispārējo noteikumu izņēmumi.

                        (25)

                        Ir vajadzība pēc īpašas norādes, kas neparedz procedūras sākšanas valsts tiesību aktu piemērošanu lietu tiesību gadījumā, jo tās ir visai būtiskas kredīta piešķiršanai. Šādu lietu tiesību pamats, likumīgums un apjoms parasti jānosaka saskaņā ar lex situs, un to neskar maksātnespējas procedūras sākšana. Lietu tiesību īpašniekam ir jāspēj arī turpmāk aizstāvēt savas tiesības uz ķīlas nodalīšanu vai atsevišķu nokārtošanu. Ja uz aktīviem attiecas lietu tiesības saskaņā ar lex situs vienā dalībvalstī, bet galvenās procedūras veic citā dalībvalstī, galvenās procedūras likvidatoram ir jābūt iespējai pieprasīt sekundārās procedūras sākšanu piekritībā, kurā lietu tiesības rodas, ja tajā parādniekam ir uzņēmums. Ja sekundārā procedūra nav sākta, pārpalikums no to aktīvu pārdošanas, uz kuriem attiecas lietu tiesības, ir jāmaksā galvenās procedūras likvidatoram.”

               5

               Regulas 3. pantā attiecībā uz starptautisko piekritību ir paredzēts:
               “1.   Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.
               2.   Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums. Šīs procedūras attiecas tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.
               3.   Ja maksātnespējas procedūras ir sāktas saskaņā ar 1. punktu, visas procedūras, kas pēc tam sāktas saskaņā ar 2. punktu, ir sekundāras procedūras. Pēdējās minētās procedūras ir likvidācijas procedūras.
               [..]”

               6

               Regulas 4. pantā attiecībā uz piemērojamajām tiesību normām ir noteikts:
               “1.   Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk “procedūras sākšanas valsts”.
               2.   Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
               [..]

                        b)

                        aktīvus, kas veido daļu no īpašuma un rīcību ar aktīviem, kurus ieguvis vai kuri pārgājuši parādnieka īpašumā pēc maksātnespējas procedūras sākšanas;

                  [..]

                        f)

                        maksātnespējas procedūru ietekmi uz procedūrām, ko uzsākuši individuāli kreditori, izņemot tiesvedībā esošas lietas;

                        g)

                        prasījumus, kas jāizvirza pret parādnieka īpašumu, un darbības ar prasījumiem, kuri rodas pēc maksātnespējas procedūras sākšanas;

                        h)

                        noteikumus, kas regulē prasījumu iesniegšanu, pārbaudi un atzīšanu;

                        i)

                        noteikumus, kas regulē ieņēmumu sadali no aktīvu pārdošanas, prasījumu hierarhiju un to kreditoru tiesības, kuru prasības ir daļēji apmierinātas pēc maksātnespējas procedūras sākšanas, izmantojot lietu tiesības vai ieskaitu;

                  [..].”

               7

               Attiecībā uz trešo personu lietu tiesībām Regulas 5. panta 1. punktā ir noteikts:
               “1. Maksātnespējas procedūras sākšana neietekmē kreditoru vai trešo personu lietu tiesības attiecībā uz ķermeniskiem vai bezķermeniskiem, kustamiem vai nekustamiem aktīviem – gan neatvietojamiem aktīviem, gan atvietojamu aktīvu kopumiem, kas laiku pa laikam mainās – kas pieder parādniekam un atrodas citas dalībvalsts teritorijā procedūras sākšanas laikā.”

               8

               Attiecībā uz maksātnespējas procedūru atzīšanu Regulas 16. pantā ir noteikts:
               “1.   Visus nolēmumus, kas sāk maksātnespējas procedūru, ko izdara dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar 3. pantu, atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tie stājas spēkā procedūras sākšanas valstī.
               Šo noteikumu piemēro arī, ja, ņemot vērā viņa statusu, maksātnespējas procedūras pret parādnieku nevar ierosināt citās dalībvalstīs.
               2.   Šīs regulas 3. panta 1. punktā minētās procedūras atzīšana pieļauj sākt 3. panta 2. punktā minēto procedūru citas dalībvalsts tiesā. Pēdējā procedūra ir sekundāra maksātnespējas procedūra III nodaļas nozīmē.”

               9

               Regulas 17. panta 1. punkts, kurā ir paredzētas maksātnespējas procedūras atzīšanas sekas, ir izteikts šādā redakcijā:
               “Nolēmumam, ar ko sāk 3. panta 1. punktā minēto procedūru bez turpmākām formalitātēm ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas valstī, ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi un ciktāl šajā citā dalībvalstī nav sākta 3. panta 2. punktā minētā procedūra.”

               10

               Regulas 43. pantā, ar kuru tiek noteikta šīs regulas piemērošana laikā, ir paredzēts:
               “Šīs regulas noteikumus piemēro tikai maksātnespējas procedūrām, kas sāktas pēc tās stāšanās spēkā. Darbības, ko parādnieks veicis pirms šīs regulas stāšanās spēkā, turpina regulēt tiesību akti, ko tām piemēroja to veikšanas laikā.”

               11

               Visbeidzot šīs Regulas 47. pantā ir noteikts:
               “Šī regula stājas spēkā 2002. gada 31. maijā.”

         Ungārijas tiesības

               12

               Pamatlietā ratione temporis piemērojamās tiesību normas attiecībā uz finanšu nodrošinājumu ir ietvertas 1959. gada Likuma Nr. IV, ar kuru tiek pieņemts Civilkodekss (Polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV törvény), 270. un 271. pantā.

               13

               Šī likuma 270. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja finanšu nodrošinājums tiek iesniegts, lai garantētu saistību izpildi, līguma neizpildes vai nepilnīgas izpildes gadījumā kreditors savu prasījumu var apmierināt tieši, izmantojot garantijas depozītu.
               2.   Kā finanšu nodrošinājumu var izmantot skaidru naudu, krājkontus vai vērtspapīrus. Ja finanšu nodrošinājuma priekšmets ir kāda cita lieta, tiek piemērots ķīlas tiesiskais regulējums.
               3.   Saistību izpildei izmantots finanšu nodrošinājums, ko nevar piedzīt tiesas ceļā, ir spēkā neesošs. Šo noteikumu nepiemēro finanšu nodrošinājumam, kurš ir izmantots tādu prasījumu nodrošināšanai, kuriem ir iestājies noilgums.
               4.   Noilguma iestāšanās prasījumam nevar kavēt tā apmierināšanu, izmantojot šim nolūkam paredzētu finanšu nodrošinājumu.”

               14

               Iepriekš minētā likuma 271. pantā ir noteikts:
               “1.   Finanšu nodrošinājums var tikt izmantots tikai prasījuma apmierināšanai. Vienošanās par pretējo nav spēkā.
               2.   Finanšu nodrošinājuma priekšmets tiek atlīdzināts, ja ir beidzies līgums, kas ir tā pamatā, vai ir beidzies garantijas termiņš, neparedzot tiesisku pamatu [prasījuma] apmierināšanai, izmantojot finanšu nodrošinājumu.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               15

               Šī lieta ir radusies saistībā ar strīdu starp ERSTE Bank Hungary Nyrt (turpmāk tekstā – “ERSTE Bank”) un Magyar Állam (Ungārijas valsts), kā arī BCL Trading un ERSTE Befektetési Zrt.

               16

               1998. gada 8. maijāPostabank és Takarékpénztár rt. (turpmāk tekstā – “Postabank”) izsniedza kredītvēstuli par labu BCL Trading GmbH.

               17

               Pēc tam BCL Trading šo prasījumu cedēja vairākām bankām. Tā kā Postabank atsacījās minētajām bankām izmaksāt summu, kas atbilda šim prasījumam, šīs bankas cēla prasību par cedētā prasījuma samaksu.

               18

               2003. gada 9. jūlijāBCL Trading deva kā garantiju tai piederošās Postabank akcijas gadījumam, ja būtu jāizmanto nodrošinājums un ja līdz ar to šai sabiedrībai būtu jāsamaksā atbilstošās summas. Minētās akcijas līdz ar to bija finanšu nodrošinājuma priekšmets.

               19

               2003. gada 5. decembrī pret BCL Trading, kuras juridiskā adrese ir Vīnē (Austrija), tika uzsākta maksātnespējas procedūra, kas tika izsludināta 2004. gada 4. februārī.

               20

               Attiecībā uz Postabank akcijām, kas piederēja BCL Trading un bija iepriekš minētais finanšu nodrošinājums, Legfelsőbb Bíróság [Augstākā tiesa] 2005. gada 6. decembrī uzdeva Magyar Állam nopirkt šīs akcijas, pamatojoties uz to, ka tai bija izšķiroša ietekme pār Postabank un šāds apstāklis Ungārijas tiesībās uzlika pienākumu iegādāties tās Postabank akcijas, kuras piedāvā pārdot mazie akcionāri. Izpildot šo nolēmumu, Magyar Állam nopirka šīs akcijas par Legfelsőbb Bíróság noteikto cenu un nodeva tiesas depozītā skaidru naudu, ar ko tika aizstātas minētās akcijas, kas iepriekš tika dematerializētas.

               21

               2006. gada 27. janvārīERSTE Bank ar juridisko adresi Budapeštā (Ungārija), kas ir Postabank tiesību un saistību pārņēmēja, cēla prasību Fővárosi Bíróság (Budapeštas apgabaltiesa) pret atbildētājām pamatlietā, lai panāktu konstatējošu spriedumu par finanšu nodrošinājumu saistībā ar summu, kas tika nodota tiesas depozītā.

               22

               Gaidot šīs prasības iznākumu, 2007. gada 8. janvārīERSTE Bank turklāt prasīja uzsākt Ungārijā sekundāru maksātnespējas procedūru pret BCL Trading, apgalvojot, ka tai šajā valstī pieder uzņēmums un ka pret to jau ir uzsākta maksātnespējas procedūra Austrijā. Kaut arī Legfelsőbb Bíróság atzina Regulas piemērojamību, tā noraidīja šo prasību, pamatojoties uz to, ka prasītāja nevarēja pierādīt, ka parādniecei piederētu uzņēmums Ungārijā, kā tas ir prasīts šīs Regulas 3. panta 2. punktā.

               23

               2009. gada 7. janvārīFővárosi Bíróság nolēma, ka pret BCL Trading jau ir uzsākta maksātnespējas procedūra Austrijā un Austrijas Bankrota likums bija maksātnespējas procedūrai un tās sekām piemērojamais tiesiskais regulējums. Savukārt, ņemot vērā, ka ar šo likumu ir izslēgta iespēja uzsākt tiesvedību pret likvidējamu sabiedrību par bankrota aktīviem, tas nozīmēja pilnīgu tiesvedības aizliegumu pret BCL Trading, jo šī sabiedrība bija likvidācijas procesā. Šādos apstākļos Fővárosi Bíróság izdeva rīkojumu par tiesvedības izbeigšanu.

               24

               Pēc tam, kad ERSTE Bank 2010. gada 4. februārī iesniedza apelācijas sūdzību par šo nolēmumu, Fővárosi Ítélőtábla (Budapeštas Apelācijas tiesa), pamatojoties uz Regulas 4. panta 1. punktu, apstiprināja pirmās instances tiesas Fővárosi Bíróság izdoto rīkojumu. Šī tiesa turklāt atgādināja, ka tas, vai ir apmierināma ERSTE Bank prasība par konstatējošu spriedumu par finanšu nodrošinājumu, ir jāizlemj atbilstoši Austrijas tiesībām.

               25

                  ERSTE Bank pēc tam iesniedza kasācijas sūdzību Legfelsőbb Bíróság, lai panāktu, ka, galvenokārt, tiktu atcelts galīgais rīkojums izbeigt tiesvedību, un lai pirmās instances tiesai piespriestu pārskatīt prasību uzsākt sekundāru maksātnespējas procedūru pret BCL Trading. Turklāt tā apgalvoja, ka Regula šajā lietā nav piemērojama, jo lēmums uzsākt maksātnespējas procedūru pret BCL Trading Austrijā tika pieņemts pirms Ungārijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai, kas līdz ar to atbilstoši šai pašai Regulai padarīja neiespējamu minēto sabiedrību uzskatīt par tādu, kas atrodas likvidācijas procesā Ungārijā.

               26

               Uzskatot, ka pieņemamais nolēmums ir atkarīgs no Regulas noteikumu interpretācijas, Legfelsőbb Bíróság nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [Regulas] 5. panta 1. punkts ir jāpiemēro civilprocesā par lietu tiesību [šajā gadījumā – finanšu nodrošinājuma (óvadék)] esamību, ja valsts, kurā atrodas lietas, kuras ir nodrošinājuma priekšmets, proti, kustamas lietas, un vēlāk – tās aizstājoša nauda, brīdī, kad citā dalībvalstī tika uzsākta maksātnespējas procedūra, vēl nebija Eiropas Savienības dalībvalsts, tomēr bija dalībvalsts brīdī, kad tika uzsākta tiesvedība?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               27

               Ar savu jautājumu Legfelsőbb Bíróság būtībā jautā Tiesai, vai Regulas 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams civilprocesā par lietu tiesību, šajā gadījumā – finanšu nodrošinājuma esamību, ja lietas, uz ko attiecas šī [lietu] tiesība, kā, piemēram, naudas summa, kas nolikta tiesas depozītā, atrodas valstī, kas vēl nebija Eiropas Savienības dalībvalsts brīdī, kad citā dalībvalstī tika uzsākta maksātnespējas procedūra, bet bija kļuvusi par dalībvalsti brīdī, kad tika celta prasība, ar ko tika uzsākta minētā tiesvedība.

               28

               Pirms atbildēt uz šo jautājumu, ir jāizkliedē visas šaubas, ko ir izteikuši daži lietas dalībnieki šajā procesā par iespējamību, ka pati Regula būtu piemērojama ratione temporis tādos apstākļos kā pamatlietā.

               29

               Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar šīs Regulas 1. panta tekstu Regula attiecas uz kolektīvām maksātnespējas procedūrām, kas ir saistītas ar daļēju vai pilnīgu parādnieka mantas atsavināšanu un likvidatora iecelšanu.

               30

               Saskaņā ar Regulas 43. pantu, ar kuru tiek noteikta šīs Regulas piemērošana laikā, šo Regulu piemēro tikai maksātnespējas procedūrām, kuras sāktas pēc tās stāšanās spēkā, kas, kā tas ir precizēts šīs pašas Regulas 47. pantā, ir noteikta 2002. gada 31. maijā.

               31

               Savukārt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka maksātnespējas procedūra pret BCL Trading Austrijā tika uzsākta 2003. gada 5. decembrī.

               32

               Šādos apstākļos nav nekādu šaubu, ka šī procedūra patiesi tika uzsākta dalībvalstī pēc 2002. gada 31. maija, un līdz ar to tā ietilpst šīs Regulas piemērošanas jomā.

               33

               Turklāt ir jānorāda, ka, lasot kopā Regulas 16. panta 1. punktu un 17. panta 1. punktu, izriet, ka nolēmums par maksātnespējas procedūras sākšanu vienā dalībvalstī tiek atzīts visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tas ir spēkā procedūras sākšanas valstī, un šim nolēmumam bez turpmākām formalitātēm ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas valstī (2010. gada 21. janvāra spriedums lietā C-444/07 MG Probud Gdynia, Krājums, I-417. lpp., 26. punkts).

               34

               Kā tas izriet no Regulas preambulas 22. apsvēruma, tās 16. panta 1. punktā definētā prioritātes norma ir balstīta uz savstarpējas uzticēšanās principu. Tieši šis princips ir ļāvis ne tikai ieviest obligāto piekritības sistēmu, kas ir jāievēro visām tiesām, kuras ietilpst Regulas piemērošanas jomā, bet arī atbilstošu dalībvalstu atteikšanos no to iekšējiem noteikumiem par nolēmumu, kas taisīti maksātnespējas procedūru ietvaros, atzīšanu un izpildi par labu vienkāršotai maksātnespējas procedūru ietvaros pieņemto nolēmumu atzīšanai un izpildei (2006. gada 2. maija spriedums lietā C-341/04 Eurofood IFSC, Krājums, I-3813. lpp., 39. un 40. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā MG Probud Gdynia, 27. un 28. punkts).

               35

               Attiecībā uz pamatlietu ir jāprecizē, ka saskaņā ar Pievienošanās akta 2. pantu Regulas noteikumi Ungārijā ir piemērojami, sākot no šīs valsts pievienošanās Savienībai datuma, proti, no 2004. gada 1. maija.

               36

               Tādējādi, sākot no šī datuma, Ungārijas tiesām saskaņā ar Regulas 16. panta 1. punktu ir pienākums atzīt visus nolēmumus, kas sāk maksātnespējas procedūru, ko pieņem dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar šīs Regulas 3. pantu. Turklāt, piemērojot minētās regulas 17. panta 1. punktu, visiem nolēmumiem, ko pieņēmusi dalībvalsts tiesa un ar ko sāk maksātnespējas procedūru, principā ir tādas pašas sekas Ungārijā, sākot no 2004. gada 1. maija, bez turpmākām formalitātēm saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas valstī.

               37

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka Regula ir piemērojama tādos apstākļos kā pamatlietā, jo attiecīgā maksātnespējas procedūra, kā tas izriet no šī sprieduma 31. un 32. punkta, ietilpst tās piemērošanas jomā, un ka tātad, sākot no 2004. gada 1. maija, Ungārijas tiesām bija pienākums atzīt Austrijas tiesu pieņemtus nolēmumus sākt šādu procedūru.

               38

               Tālāk Regulas 4. panta 1. punktā ir paredzēts noteikums, ka piekritīgās tiesas noteikšana nozīmē arī piemērojamo tiesību normu noteikšanu. Saskaņā ar šo tiesību normu gan attiecībā uz galveno maksātnespējas procedūru, gan sekundāro vai teritoriālo procedūru minētajai maksātnespējas procedūrai un tās sekām ir piemērojami tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā procedūra ir sākta (lex concursus) (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eurofood IFSC, 33. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā MG Probud Gdynia, 25. punkts, un 2011. gada 15. decembra spriedumu lietā C-191/10 Rastelli Davide e C., Krājums, I-13209. lpp., 16. punkts). Kā tas ir noteikts Regulas preambulas 23. apsvērumā, šajos tiesību aktos paredz nosacījumus maksātnespējas procedūras sākšanai, izpildei un beigšanai.

               39

               Tomēr, lai aizsargātu tiesisko paļāvību un darījumu tiesisko drošību citās dalībvalstīs, nevis tajā, kurā ir uzsākta maksātnespējas procedūra, Regulas 5.–15. pantā ir paredzēts noteikts skaits izņēmumu minētajai normai par piemērojamajiem tiesību aktiem attiecībā uz tiesībām un tiesiskajām attiecībām, kas atbilstoši šīs Regulas preambulas 11. apsvērumam tiek uzskatītas par īpaši būtiskām.

               40

               Tādējādi attiecībā uz lietu tiesībām Regulas 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka maksātnespējas procedūras sākšana neietekmē kreditoru vai trešo personu lietu tiesības attiecībā uz lietām, kas pieder parādniekam un atrodas citas dalībvalsts teritorijā procedūras sākšanas laikā.

               41

               Šīs tiesību normas piemērošanas joma ir izskaidrota Regulas preambulas 11.–25. apsvērumā, atbilstoši kuru tekstam ir vajadzība pēc īpašas norādes, kas “neparedz procedūras sākšanas valsts tiesību aktu piemērošanu” lietu tiesību gadījumā, jo tās ir visai būtiskas kredīta piešķiršanai. Tādējādi saskaņā ar preambulas 25. apsvēruma tekstu šādu lietu tiesību pamats, likumīgums un apjoms parasti jānosaka saskaņā ar to tiesisko regulējumu, kas ir piemērojams vietā, kurā atrodas lieta, uz kuru attiecās minētā [lietu] tiesība (lex rei sitae), un to neskar maksātnespējas procedūras sākšana.

               42

               Līdz ar to Regulas 5. panta 1. punkts ir jāuztver kā tiesību norma, kas, atkāpjoties no [maksātnespējas procedūras] uzsākšanas valsts tiesiskā regulējuma, attiecībā uz kreditora vai trešās personas lietu tiesībām pār noteiktām lietām, kas pieder parādniekam, ļauj piemērot tās dalībvalsts tiesisko regulējumu, kuras teritorijā atrodas attiecīgā lieta.

               43

               Attiecībā uz pamatlietu ir patiesi, ka maksātnespējas procedūras uzsākšanas brīdī Austrijā 2003. gada 5. decembrī parādnieka lietas, kurām bija piemērojama attiecīgā lietu tiesība, atradās Ungārijā, proti, tādas valsts teritorijā, kas vēl nebija Savienības dalībvalsts.

               44

               Tomēr vienlaikus ir patiesi, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 35. un 37. punktā, ka Regulas noteikumi ir piemērojami Ungārijā, sākot no šīs valsts pievienošanās Eiropas Savienībai datuma, proti, no 2004. gada 1. maija. Tātad, sākot no šī datuma, Ungārijas tiesām bija pienākums atzīt nolēmumu uzsākt maksātnespējas procedūru, ko ir pieņēmušas Austrijas tiesas.

               45

               Šādos apstākļos, lai saglabātu ar Regulu ieviestās sistēmas saskaņotību un maksātnespējas procedūru efektivitāti, tās 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma ir piemērojama pat tādām maksātnespējas procedūrām, kas ir uzsāktas pirms Ungārijas Republikas pievienošanās Savienībai tādā gadījumā kā pamatlietā, kad 2004. gada 1. maijā parādnieka lietas, kurām bija piemērojama attiecīgā lietu tiesība, atradās minētās valsts teritorijā, par ko ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

               46

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā šī tiesību norma ir piemērojama pat tādām maksātnespējas procedūrām, kas ir uzsāktas pirms Ungārijas Republikas pievienošanās Savienībai, tādā gadījumā, kad 2004. gada 1. maijā parādnieka lietas, kurām bija piemērojama attiecīgā lietu tiesība, atradās minētās valsts teritorijā, par ko ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               47

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā šī tiesību norma ir piemērojama pat tādām maksātnespējas procedūrām, kas ir uzsāktas pirms Ungārijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai, tādā gadījumā, kad 2004. gada 1. maijā parādnieka lietas, kurām bija piemērojama attiecīgā lietu tiesība, atradās minētās valsts teritorijā, par ko ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2007. gada 17.aprīlī. # C (F-44/06) un F (F-94/06) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas F-44/06 un F-94/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 17. aprīlī
      Apvienotās lietas F‑44/06 un F‑94/06
      C
      un
      F
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Civildienesta noteikumu 78. pants – Invaliditātes pensija – Pirmās instances tiesas sprieduma izpilde – Prasība atcelt tiesību aktu un prasība atlīdzināt zaudējumus
      Priekšmets Prasības, kas celtas saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu, ar ko prasītājs prasa: lietā F‑44/06, pirmkārt, atcelt
         Komisijas 2005. gada 13. jūnija lēmumu, ar kuru atteikts veikt jebkādus pasākumus Pirmās instances tiesas 2004. gada 23. novembra
         sprieduma lietā T‑376/02 O/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑349. un II‑1595. lpp.; tas pats prasītājs, kas šajās divās lietās) izpildei, un atcelt Komisijas
         2006. gada 23. februāra lēmumu, ar kuru prasītājs pensionēts un ar kuru viņam ir piešķirta invaliditātes pensija saskaņā ar
         Civildienesta noteikumu 78. panta otrās daļas noteikumiem redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 1. maijam, ar atpakaļejošu
         spēku no 2002. gada 1. februāra, otrkārt, piespriest Komisijai pārskaitīt viņam summu EUR 15 000 apmērā saprātīga termiņa
         ievērošanas principa pārkāpuma dēļ; lietā F‑94/06 – atcelt iepriekš minēto 2006. gada 23. februāra lēmumu un piespriest Komisijai
         viņam atlīdzināt zaudējumus EUR 15 000 apmērā

      Nolēmums Piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājam zaudējumus EUR 2000 apmērā par viņam nodarīto morālo kaitējumu. Pārējos prasības
         prasījumus noraidīt. Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina divas trešdaļas no prasītāja tiesāšanās izdevumiem
         lietās F‑44/06 C/Komisija un F‑94/06 F/Komisija.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Spriedums, ar kuru tiek atcelts tiesību akts – Sekas – Izpildes pienākums
      (EKL 233. pants; Civildienesta noteikumu 53. pants; VIII pielikuma 14. pants)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Prasība par zaudējumu atlīdzību, kas saistīta ar prasību atcelt tiesību aktu
      (EKL 233. pants; Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      3.      Ierēdņi – Iestāžu ārpuslīgumiskā atbildība – Pienākuma izpildīt spriedumu atcelt tiesību aktu neizpilde
      (EKL 233. pants)
      1.      Lai izpildītu spriedumu, ar kuru ir atcelts lēmums, ar kuru, savukārt, prasītājs ir pensionēts un viņam ir piešķirta invaliditātes
         pensija, tikai tādēļ, ka tikusi pieļauta kļūda tiesiskā pamata izvēlē, taču neapstrīdot visas tā pieņemšanas stadijas, iecēlējinstitūcijai
         ir jāpieņem jauns lēmums, ar kuru tiek labota pieļautā kļūda tiesiskā pamata izvēlē, taču tai nav ne pienākuma ar atpakaļejošu
         spēku ieinteresēto personu nodarbināt, ne arī pieņemt lēmumu ar iedarbību nākotnē, kas nozīmētu noliegt prasītāja slimību
         un invaliditāti, lai gan tā pienācīgi ir konstatēta atceltajā lēmumā. Tādējādi iecēlējinstitūcija, nepārkāpjot res judicata spēku un nepārkāpjot EKL 233. pantu, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. pantu un minēto Civildienesta noteikumu VIII pielikuma
         14. pantu var ar atpakaļejošu spēku noteikt, ka jauns lēmums par prasītāja pensionēšanu stājas spēkā pēdējā tā mēneša dienā,
         kurā tika pieņemts atceltais lēmums, un invaliditātes pensija tiek piešķirta, sākot no pirmās tam sekojošā kalendārā mēneša
         dienas.

      Visbeidzot, ciktāl iecēlējinstitūcijai ar tiesisku lēmumu ir jāaizstāj tiesas atcelts lēmums, tai attiecībā uz tiesiskā pamata
         izvēli ir jāpamatojas uz Civildienesta noteikumu noteikumiem, kas bija spēkā, kad tika atcelts lēmums, un nevis uz Civildienesta
         noteikumiem, kas grozīti jaunā lēmuma pieņemšanas brīdī.

      (skat. 42. un 46.–49. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1999. gada 19. aprīlis, T‑305/94, T‑306/94, T‑307/94, no T‑313/04 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94,
         T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, II‑931. lpp., 189. punkts un tajā minētā judikatūra; 2004. gada 23. novembris, T‑376/02 O/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑349. un II‑1595. lpp.

      2.      Prasījumi par morālā kaitējuma, ko prasītājs cietis, zaudējumu atlīdzību saprātīga termiņa neievērošanas dēļ, izpildot viņam
         labvēlīgu spriedumu par tiesību akta atcelšanu, vai tādēļ, ka nav nekādu izpildes pasākumu attiecībā uz šo spriedumu par tiesību
         akta atcelšanu, ir tieši saistīti ar prasījumiem atcelt lēmumu, ar kuru administrācija uzskata, ka ir izpildījusi minēto spriedumu,
         un tādējādi ir pieņemami pat tad, ja tie nav bijuši iekļauti iepriekšējā lūgumā atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta
         1. punktam un pirmoreiz tikuši minēti pret šo lēmumu vērstas sūdzības ietvaros. Lai gan prasījumu par zaudējumu atlīdzību
         pamatojums ne vienmēr ir atkarīgs no prasījumu par tiesību akta atcelšanu pamatojuma, tādā kontekstā, kādā ierēdnis uzskata,
         ka administrācija vēl nav veikusi Kopienu tiesas noteiktos pasākumus, lūgumu par zaudējumu atlīdzību nevar vērtēt neatkarīgi
         no jautājuma, vai ar jau pieņemtajiem tiesību aktiem minētā administrācija ir vai nav izpildījusi tiesas nolemto, jo, ja tiesību
         akti nav saderīgi ar ierēdnim labvēlīgā sprieduma prasībām, tad vēl jo vairāk ir vietā prasījumi par zaudējumu atlīdzību samērīga
         termiņa neievērošanas dēļ. Tādēļ prasītāju nevar uzskatīt par tādu, kurš savu lūgumu par zaudējumu atlīdzību ir pamatojis
         tikai ar novēlotu izpildes pasākumu sprieduma izpildei piesaistīšanu, izslēdzot jebkādu kritiku par minēto pasākumu saturu.

      Turklāt, pastāvot spriedumam par tiesību akta atcelšanu, administrācijai ir pienākums rīkoties un tai pašai ir jāveic izpildes
         pasākumi iztiesātās lietas izpildei, un ierēdnim nav pašam šajā sakarā jāiesniedz pieteikums. Šajā sakarā administrācijas
         nerīkošanos var kvalificēt kā atturēšanos veikt EKL 233. pantā noteiktos pasākumus – pēc analoģijas ar pasākumiem, kuri ir
         prasīti Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē, – un kas ir uzskatāms par nelabvēlīgu aktu, par kuru ierēdnis
         trīs mēnešu laikā var iesniegt sūdzību. Ja zaudējumu atlīdzība tiek prasīta saprātīga termiņa neievērošanas dēļ, izpildot
         spriedumu par tiesību akta atcelšanu, vai tādēļ, ka nav nekādu izpildes pasākumu attiecībā uz šo spriedumu par tiesību akta
         atcelšanu, pirmstiesas procedūras tiesiskums nav atkarīgs no tā, vai ierēdnis ir iesniedzis pieteikumu, pamatojoties uz Civildienesta
         noteikumu 90. panta 1. punktu.

      Turklāt, ja no ierēdņa, kurš vēlas, lai tiktu izpildīts viņam labvēlīgs spriedums atcelt tiesību aktu, tiktu prasīts, lai
         viņš, pirmkārt, iesniedz sūdzību pret administrācijas lēmumu, ar kuru ir nepareizi piemērots spriedums, un, otrkārt, lai viņš
         iesniedz atsevišķu pieteikumu par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, kas administrācijas
         atteikuma gadījumā arī būtu pamats sūdzības iesniegšanai, būtu pretrunā procesuālās ekonomijas prasībām, kas ieviestas ar
         saprātīga termiņa ievērošanas principu.

      (skat. 55.–58. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 12. februāris, T‑6/91 Pfloeschner/Komisija, Recueil, II‑141. lpp., 22. punkts; 1994. gada 12. janvāris, T‑65/91 White/Komisija, Recueil FP, I‑A‑9. un II‑23. lpp., 91. un 92. punkts; 1994. gada 26. oktobris, T‑18/93 Marcato/Komisija, Recueil FP, I‑A‑215. un II‑681. lpp., 59. punkts; 1997. gada 6. novembris, T‑15/96 Liao/Padome, Recueil FP, I‑A‑329. un II‑897. lpp., 61. punkts; 2006. gada 31. maijs, F‑91/05 Frankin u.c./Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑25. un II‑A‑1‑83. lpp., 22. punkts.

      3.      Administrācija izdara dienesta pārkāpumu, par kuru var iestāties tās atbildība, ja, nerodoties īpašām interpretācijas grūtībām
         vai praktiskiem sarežģījumiem, kas var kavēt sprieduma par tiesību akta atcelšanu izpildi, tā saprātīgā termiņā neveic pasākumus,
         lai nodrošinātu tā izpildi. Fakts, ka ieinteresētā persona vēlas, lai papildus spriedumā noteiktajiem tiktu veikti arī citi
         pasākumi, nepamato administrācijas atteikumu veikt kādu konkrētu izpildes pasākumu.

      Šāds atteikums, kas ietekmē uzticību, kurai indivīdam ir jābūt Kopienu tiesiskajā sistēmā un kura it īpaši ir pamatota ar
         Kopienu tiesas pieņemto nolēmumu ievērošanu, pats par sevi neatkarīgi no jebkāda materiālā kaitējuma, kas no tā varētu izrietēt,
         ir morāls kaitējums personai, attiecībā uz kuru ir pasludināts labvēlīgs spriedums.

      (skat. 63., 64., 66., 67. un 69. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2000. gada 12. decembris, T‑11/00 Hautem/EIB, Recueil, II‑4019. lpp., 51. punkts.