title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 5. jūlija spriedums.#Michel Bourgès‑Maunoury un Marie-Louise Heintz , Bourgès Maunoury k‑ga sieva, pret Direction des services fiscaux d’Eure‑et‑Loir.#Tribunal de grande instance de Chartres lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Eiropas Kopienu privilēģijas un imunitāte – Savienības maksāto ienākumu atbrīvošana no valsts nodokļiem – Savienības maksāto ienākumu ņemšana vērā, aprēķinot solidaritātes īpašuma nodokļa griestus.#Lieta C‑558/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 5. jūlijā (
            *1
         )
      “Eiropas Kopienu privilēģijas un imunitāte — Savienības maksāto ienākumu atbrīvošana no valsts nodokļiem — Savienības maksāto ienākumu ņemšana vērā, aprēķinot solidaritātes īpašuma nodokļa griestus”
      Lieta C-558/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal de grande instance de Chartres (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 24. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 29. novembrī, tiesvedībā

            Michel Bourgès-Maunoury k-gs un

            Marie-Louise Heintz
          ,
            Bourgès-Maunoury k-ga sieva,
      pret

            Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un D. Švābi [D. Šváby] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 23. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Bourgès-Maunoury k-ga un Heintz k-dzes, Bourgès-Maunoury k-ga sievas, vārdā – T. Davidian, advokāts,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un A. Adam, pārstāvji,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – J.-C. Halleux un M. Jacobs, pārstāvji,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels un M. de Ree, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – F. Clotuche-Duvieusart un I. Martínez del Peral, kā arī R. Lyal, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 16. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, kas sākotnēji bija pievienots Līgumam par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi (OV 1967, 152, 13. lpp.) un vēlāk – saskaņā ar Amsterdamas līgumu – EK līgumam (turpmāk tekstā – “Protokols”), 13. panta otrās daļas interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Bourgès-Maunoury k-gu un viņa sievu Heintz k-dzi, no vienas puses, un Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir [Ēras un Luāras Nodokļu direkciju], no otras puses, par Eiropas Savienības maksāto ienākumu ņemšanu vērā, aprēķinot solidaritātes īpašuma nodokļa (turpmāk tekstā – “SĪN”) griestus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Protokola 13. pantā, redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu rašanās laikā, bija noteikts:
               “Kopienu ierēdņi un pārējie darbinieki maksā Kopienām nodokļus no algas un citas atlīdzības, ko tiem maksā Kopiena, saskaņā ar nosacījumiem un procedūru, ko pēc Komisijas priekšlikuma nosaka Padome.
               Viņi ir atbrīvoti no valstu nodokļiem no algām un citas atlīdzības, ko viņiem maksā Kopiena.”

         Francijas tiesības

               4

               SĪN, kas tika ieviests ar 1988. gada 23. decembra Likumu Nr. 88-1149 par 1989. gada finansēm (1988. gada 28. decembraJORF, 16320. lpp.), reglamentēja Vispārējā nodokļu kodeksa (turpmāk tekstā – “VNK”) 885.A–885.X panta noteikumi redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu rašanās laikā.

               5

               VNK 885.A pantā bija paredzēts:
               “Ja īpašumu vērtība ir lielāka par 885.U pantā paredzētās nodokļu skalas pirmajā iedaļā noteikto summu, ikgadējo solidaritātes īpašuma nodokli maksā:

                        1.

                        Fiziskās personas, kuru fiskālā rezidence ir Francijā, par to īpašumiem, kuri atrodas Francijā vai ārpus Francijas.

                  [..]

                        2.

                        Fiziskās personas, kuru fiskālā rezidence nav Francijā, par īpašumiem, kuri atrodas Francijā.

                  Izņemot 6. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētos gadījumus, laulāto īpašumu apliek ar nodokli kopīgi.
               Nodokļa piemērošanas nosacījumus izvērtē pēc stāvokļa katra gada 1. janvārī.
               [..]”

               6

               SĪN ir piesaistīts VNK 885.Va pantā paredzētais griestu noteikšanas mehānisms. Šajā pantā bija noteikts:
               “[SĪN] nodokļa maksātājam, kurš no nodokļu viedokļa ir Francijas rezidents, tiek samazināts par starpību starp šā nodokļa un Francijā un ārvalstīs maksājamo nodokļu no iepriekšējā gada ienākumiem un ieņēmumiem, kuri aprēķināti pirms nodokļu atlaižu un nodokļu ieturējumu, kas neatbrīvo no ienākuma nodokļa saistībām, piemērošanas, kopējo apmēru, no vienas puses, un 85 % no summas, ko veido iepriekšējā gada ienākumi, no kuriem atskaitīti ar ienākumu gūšanu saistītie izdevumi, pēc vienīgi to kategoriju zaudējumu atskaitīšanas, kuru atskaitīšana ir atļauta ar [VNK] 156. pantu, kā arī ar ienākuma nodokli neapliekami ienākumi, kas tajā pašā gadā gūti Francijā vai ārvalstīs, un ieņēmumi, kas tiek aplikti ar nodokli, kura samaksa atbrīvo no ienākuma nodokļa saistībām, no otras puses. Šis samazinājums nedrīkst pārsniegt summu, kas vienāda ar 50 % no iemaksas, kura izriet no 885.V panta piemērošanas, vai, ja tā ir lielāka, nodokļa summu, kas atbilst ar nodokli apliekama īpašuma apmēram, kurš ir vienāds ar 885.U pantā paredzētās nodokļa skalas trešajā iedaļā noteikto augstāko robežvērtību.
               Peļņu no vērtības pieauguma nosaka, neņemot vērā šajā kodeksā noteiktos sliekšņus, nodokļu samazinājumus un neapliekamos minimumus.
               Piemērojot pirmo daļu gadījumā, ja ar ienākuma nodokli apliek to nodokļu maksātāju ienākumus, kuru īpašumi nav iekļauti [SĪN] bāzē, nodokli procentuāli samazina atbilstoši šo personu ienākumiem attiecībā pret kopējo ienākumu apmēru.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               7

                  Bourgès-Maunoury k-gs un Heintz k-dze ir bijušie Savienības ierēdņi un šajā statusā saņem atlīdzību saistībā ar dienesta attiecību izbeigšanos vai vecuma pensijas.

               8

               Tā kā Bourgès-Maunoury k-gs un Heintz k-dze ir Francijas rezidenti un viņiem ir uzliekams SĪN, viņi par laikposmu no 2002. līdz 2004. gadam, 2006. gadu un 2007. gadu iesniedza SĪN deklarācijas, atlīdzību un pensijas, ko viņiem maksā Savienība, neiekļaujot summā, ko veido visi pārējie viņu ienākumi, saistībā ar VNK 885.V.a pantā paredzēto griestu aprēķināšanu.

               9

               Tā kā viņi nebija pieprasījuši piemērot ar SĪN saistītos griestus attiecībā uz 2005. gadu, viņi 2006. gada 7. jūlijā iesniedza laboto deklarāciju, lai viņiem minētie griesti tiktu piemēroti, neņemot vērā atlīdzību, ko viņiem maksā Savienība.

               10

               Tā kā Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir minēto lūgumu noraidīja, 2006. gada 27. decembrīBourgès-Maunoury k-gs un Heintz k-dze iesniedza Tribunal de grande instance de Chartres prasību par šo noraidošo lēmumu. Saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 24. pantu viņi arī lūdza šajā sakarā Eiropas Kopienu Komisiju sniegt palīdzību, kas ar 2007. gada 6. marta lēmumu viņiem tika piešķirta.

               11

               Ar 2007. gada 10. oktobra nolēmumu Tribunal de grande instance de Chartres noraidīja Bourgès-Maunoury k-ga un Heintz k-dzes prasību.

               12

               Ar 2008. gada 27. novembra spriedumu Cour d’appel de Versailles [Versaļas Apelācijas tiesa] atcēla iepriekš minēto nolēmumu, ciktāl ar to minētais lūgums bija noraidīts attiecībā uz 2005. gadu.

               13

               Ar 2010. gada 19. janvāra spriedumu Cour de cassation [Kasācijas tiesa] noraidīja Francijas nodokļu administrācijas kasācijas sūdzību par minēto Cour d’appel de Versailles spriedumu.

               14

               Paralēli – ar 2008. gada 1. septembra lēmumu – Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir, pamatojoties uz to, ka ienākumi, ko Maunoury k-gam un Heintz k-dzei maksā Savienība, esot jāņem vērā, aprēķinot SĪN griestus, veica labojumus attiecībā uz SĪN summu, kas viņiem jāsamaksā par laikposmu no 2002. līdz 2004. gadam, 2006. gadu un 2007. gadu.

               15

               2009. gada 19. janvārīDirection des services fiscaux d’Eure-et-Loir attiecībā pret Bourgès-Maunoury laulāto pāri izdeva divus paziņojumus par SĪN piedziņu par minētajiem gadiem. Sūdzība par šiem paziņojumiem, kuru viņi iesniedza 2009. gada 4. februārī, tika noraidīta ar minētās direkcijas 2009. gada 18. februāra lēmumu.

               16

                  Bourgès-Maunoury kungs un Heintz kundze 2009. gada 16. aprīlī iesniedza Tribunal de grande instance de Chartres prasību par šo lēmumu, atsaucoties uz iepriekš minētajiem Cour d’appel de Versailles un Cour de cassation spriedumiem. Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir atbildēja, ka no Eiropas Savienības Tiesas judikatūras izriet, ka Savienības ierēdņu atbrīvojums no nodokļiem nekādā gadījumā nedrīkst radīt situāciju, kurā viņi būtu uzskatāmi par personām, kas nesaņem nekādus ienākumus.

               17

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka VNK 885.Va panta piemērošanas rezultāts var būt tikai tāds, ka, aprēķinot SĪN samazinājuma summu, tiek ņemti vērā visi fiziskās personas ienākumi, tostarp no Savienības gūtie ienākumi, tādējādi, ka šis nodoklis ir lielāks gadījumā, ja, nosakot tā maksimālo summu, vērā tiek ņemti fiziskās personas iekšzemes ienākumi un ienākumi no Kopienām.

               18

               Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka šā sprieduma 13. punktā minētajā spriedumā Cour de cassation ir nospriedusi, ka VNK 885.Va pants netieši skar prasītāju pamatlietā ienākumus, kuriem ir Kopienu izcelsme.

               19

               Šajos apstākļos Tribunal de grande instance de Chartres, pastāvot šaubām par Protokola 13. panta otrās daļas interpretāciju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [..] Protokola [..] V nodaļas 13. panta otrā daļa neļauj, aprēķinot solidaritātes īpašuma nodokļa griestus, ņemt vērā visus nodokļa maksātāja ienākumus, tostarp no Kopienām gūtos ienākumus?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               20

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Protokola 13. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkojamais, saskaņā ar kuru, nosakot tāda nodokļa kā SĪN griestus, tiek ņemti vērā ienākumi, ko Savienība maksā saviem ierēdņiem un citiem darbiniekiem vai saviem bijušajiem ierēdņiem un citiem bijušajiem darbiniekiem, tostarp pensijas un atlīdzība saistībā ar dienesta attiecību izbeigšanos.

               21

               Attiecībā uz principiem, kuru piemērošana ļauj atbildēt uz uzdoto jautājumu, Tiesa 1960. gada 16. decembra spriedumā lietā 6/60 Humblet/État belge (Recueil, 1125., 1156. un 1157. lpp.) ir uzsvērusi, ka tikai pilnīga Savienības maksāta atalgojuma atbrīvošana no jebkādiem valsts nodokļiem ļauj Savienības iestādēm efektīvi īstenot to ekskluzīvās pilnvaras noteikt to ierēdņu faktisko ienākumu summu un ka šīs pilnvaras nebūtu iespējams īstenot, ja dalībvalstis saglabātu tiesības aplikt šos ienākumus ar nodokļiem atbilstoši šo dalībvalstu attiecīgajām nodokļu sistēmām. Tādējādi tika konstatēts, ka Savienības ierēdņiem maksājamais atalgojums saskaņā ar Līgumiem ir izslēgts no dalībvalstu nodokļu suverenitātes jomas un ka minētās Eiropas Savienības ekskluzīvās pilnvaras noteikt tās ierēdņu faktisko ienākumu summu ir nepieciešamas ne tikai tādēļ, lai pastiprinātu Savienības administratīvā personāla neatkarību no valsts iestādēm, bet arī tādēļ, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret dažādas pilsonības ierēdņiem.

               22

               Tādējādi Protokolā ir skaidri paredzēta atšķirība starp valsts izcelsmes ienākumiem, kas ietilpst dalībvalstu nodokļu administrāciju atbildības jomā, no vienas puses, un ienākumiem, ko Savienība maksā saviem ierēdņiem vai citiem darbiniekiem un uz kuriem attiecas Savienības tiesības saistībā ar to iespējamu aplikšanu ar nodokļiem, no otras puses. Šādai attiecīgās dalībvalstu un Savienības nodokļu kompetences sadalīšanai ir jānovērš tas, ka dalībvalstis vai nu tieši, vai arī netieši apliktu ar nodokļiem ienākumus, ko maksā Savienība un kas nav dalībvalstu kompetencē (iepriekš minētais spriedums lietā Humblet/État belge, 1158. lpp.; 1988. gada 24. februāra spriedums lietā 260/86 Komisija/Beļģija, Recueil, 955. lpp., 10. punkts; 1990. gada 22. marta spriedums lietā C-333/88 Tither, Recueil, I-1133. lpp., 12. punkts, un 1999. gada 14. oktobra spriedums lietā C-229/98 Vander Zwalmen un Massart, Recueil, I-7113. lpp., 21. punkts).

               23

               Kā izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Humblet/État belge rezolutīvās daļas 2. punkta a) apakšpunkta, Tiesa ir nospriedusi, ka Protokola 13. pants aizliedz dalībvalstīm aplikt Savienības ierēdni vai citu darbinieku ar jebkādiem maksājumiem, kas pilnībā vai daļēji būtu saistīti ar Savienības maksātajiem ienākumiem.

               24

               Ņemot vērā, ka ienākumi, ko Savienība maksā saviem ierēdņiem vai citiem darbiniekiem, arī tiek aplikti netieši (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Humblet/État belge, 1159. lpp.), aplūkojamajā lietā situācija ir līdzīga situācijai lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums Humblet/État belge.

               25

               Attiecībā uz tādiem tiesību aktiem kā pamatlietā aplūkojamie ir jākonstatē, ka līdz ar Savienības maksāto ienākumu summas ņemšanu vērā, aprēķinot griestus, ko veido 85 % no kopējiem ienākumiem, kā tas paredzēts VNK 885.Va pantā, tiek palielināta nodokļa maksātāja kopējā ienākumu summa un tādējādi arī maksimālā maksājamā SĪN summa, kādēļ palielinās galīgā nodokļa likme, nelabvēlīgi ietekmējot Savienības ierēdni vai citu darbinieku, kā to turklāt norādījusi Cour d’appel de Versailles savā šā sprieduma 12. punktā minētajā 2008. gada 27. novembra spriedumā.

               26

               Līdz ar to VNK 885.V. a panta piemērošanas rezultātā nodokļu maksātājiem ir jāmaksā nodoklis, kas netieši skar viņu ienākumus, kurus viņiem izmaksājusi Savienība, kā to konstatējusi Cour de cassation savā šā sprieduma 13. punktā minētajā spriedumā.

               27

               Ar apstākli, uz kuru pamatlietā atsaucas Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir, proti, ka Savienības maksātie ienākumi tiekot ņemti vērā nevis nodokļa bāzē, bet gan tikai saistībā ar SĪN griestu noteikšanas mehānismu, nevar tikt atspēkots šis vērtējums.

               28

               Tāda valsts nodokļa kā SĪN iekasēšana, galīgās summas noteikšanas nolūkā ņemot vērā Savienības maksātos ienākumus, kas ir atbrīvoti no valsts nodokļiem, nozīmē netiešu šo ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, tādējādi pārkāpjot Protokola 13. panta otro daļu.

               29

               Tāpat apstāklis, ka SĪN griestu noteikšanas mehānisma mērķis ir ierobežot konfiscējošo šā nodokļa iedarbību un ievērot faktisko nodokļa maksātāja spēju maksāt nodokļus, nevar ļaut, pārkāpjot Protokola 13. panta otro daļu, netieši aplikt ar nodokļiem ienākumus, ko Savienība maksā saviem ierēdņiem vai citiem saviem darbiniekiem.

               30

               Tiesiskās noteiktības labad ir jākonstatē, ka, ņemot vērā, ka dalībvalsts nedrīkst ne tieši, ne netieši aplikt ar nodokļiem ienākumus, ko maksā Savienība un kas tiek aplikti ar Savienības nodokļiem, un ka šie ienākumi ir izslēgti no dalībvalstu nodokļu suverenitātes jomas, šo ienākumu saņēmēja persona ir arī atbrīvota no jebkāda pienākuma deklarēt šo ienākumu summu dalībvalsts iestādēm.

               31

               Visbeidzot, ir jāuzsver, ka dalībvalstij ir tiesības paredzēt tāda nodokļa kā SĪN griestu noteikšanas mehānismu, ja vien tomēr ar šādu mehānismu tiek ievērotas Savienības tiesības, tostarp Protokola 13. pants.

               32

               Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Protokola 13. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā pamatlietā aplūkojamais, saskaņā ar kuru, nosakot tāda nodokļa kā SĪN griestus, tiek ņemti vērā ienākumi, ko Savienība maksā saviem ierēdņiem un citiem darbiniekiem vai saviem bijušajiem ierēdņiem un citiem bijušajiem darbiniekiem, tostarp pensijas un atlīdzība saistībā ar dienesta attiecību izbeigšanos.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               33

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, kas sākotnēji bija pievienots Līgumam par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi un vēlāk – saskaņā ar Amsterdamas līgumu – EK līgumam, 13. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā pamatlietā aplūkojamais, saskaņā ar kuru, nosakot tāda nodokļa kā solidaritātes īpašuma nodoklis griestus, tiek ņemti vērā ienākumi, ko Eiropas Savienība maksā saviem ierēdņiem un citiem darbiniekiem vai saviem bijušajiem ierēdņiem un citiem bijušajiem darbiniekiem, tostarp pensijas un atlīdzība saistībā ar dienesta attiecību izbeigšanos.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 8.maijā. # Eurohypo AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apelācija - Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 40/94 - 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Vārdiska preču zīme "EUROHYPO" - Absolūts reģistrācijas atteikuma pamatojums - Preču zīme, kam nav atšķirtspējas. # Lieta C-304/06 P.

text:
      Lieta C‑304/06 P
      Eurohypo AG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vārdiska preču zīme “EUROHYPO” – Absolūts reģistrācijas atteikuma pamatojums – Preču zīme, kam nav atšķirtspējas
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Dažādu atteikuma pamatojumu
            izskatīšana atsevišķi – Atteikuma pamatojumu interpretācija saskaņā ar vispārējām interesēm, kas ir pamatā katram no tiem
            – Preču zīmes atšķirtspējas novērtēšana, analizējot tikai preču zīmes aprakstošu raksturu
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts)
      2.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.        Lai arī Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktā paredzēto absolūto reģistrācijas
         atteikuma pamatojumu attiecīgās piemērošanas jomas zināmā mērā pārklājas, tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru katrs Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punktā uzskaitītais atteikuma pamatojums ir neatkarīgs no citiem un tas ir jāizvērtē atsevišķi. Turklāt minētie
         atteikuma pamatojumi ir jāinterpretē vispārējo interešu, kas ir to pamatā, kontekstā un, izvērtējot katru šo atteikuma pamatojumu,
         vispārējās intereses var atspoguļot vai pat tām ir jāatspoguļo dažādie apsvērumi saskaņā ar attiecīgo atteikuma pamatojumu.

      Šajā sakarā vispārējo interešu jēdziens, kas ir Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pamatā, acīmredzami nav
         nošķirams no preču zīmes pamatfunkcijas, kas ir garantēt patērētājam vai gala lietotājam ar preču zīmi apzīmētās preces vai
         pakalpojuma izcelsmes identitāti, ļaujot tam bez iespējas sajaukt atšķirt šo preci vai pakalpojumu no citas izcelsmes precēm
         un pakalpojumiem.

      Tātad preču zīmes atšķirtspēju nevar izvērtēt, vienīgi analizējot tās aprakstošo raksturu [Regulas Nr. 40/94] 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta izpratnē un neveicot individuālu pārbaudi attiecībā uz 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto atteikuma
         pamatojumu. Šādā analīzē netiek ņemtas vērā sabiedriskās intereses, kuru aizsardzību īpaši paredz pēdējais minētais noteikums,
         proti, ar preču zīmi apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitātes garantēšanu.

      Turklāt, lai gan kritērijam, saskaņā ar kuru preču zīme, kuru veido aprakstoši elementi, varētu atbilst reģistrācijas nosacījumiem,
         ja attiecīgais vārds ir iedzīvojies sarunvalodā un tajā ieguvis pats savu nozīmi, ir nozīme saistībā ar Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tas nav kritērijs, kas jāizmanto, interpretējot šā paša noteikuma b) apakšpunktu. Kaut
         arī minētais kritērijs ļauj izslēgt kādas preču zīmes izmantošanu preces vai pakalpojuma aprakstam, tas tomēr neļauj noteikt,
         vai preču zīme var garantēt patērētājam vai gala lietotājam ar to apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti.

      (sal. ar 54.–56., 58., 59., 61. un 62. punktu)
      2.        Vārdiskajam apzīmējumam “EUROHYPO”, kuru lūgts reģistrēt kā Kopienas preču zīmi attiecībā uz “finanšu darījumiem; monetārajiem
         darījumiem; darījumiem ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumiem; finansēšanu”, kas ietilpst 36. klasē saskaņā ar Nicas
         nolīgumu, nepiemīt atšķirtspēja attiecībā uz konkrētiem pakalpojumiem Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta izpratnē.

      Preču zīmes reģistrācijas pieteikumā paredzētajā jomā vācu valodā runājošs vidusmēra patērētājs uztver vārdisko apzīmējumu
         “EUROHYPO” kā tādu, kas kopumā un vispārīgi attiecas uz finanšu pakalpojumiem, kuriem ir vajadzīgs reāls nodrošinājums, un
         it īpaši hipotekārajiem aizdevumiem, ko izmaksā Eiropas ekonomikas un monetārās savienības valūtā. Turklāt nav tādu papildu
         elementu, kas ļautu uzskatīt, ka sarunvalodā bieži lietojamo elementu “EURO” un “HYPO” kombinācija būtu neparasta vai tai
         būtu īpaša nozīme, kas konkrētās sabiedrības daļas uztverē nošķirtu reģistrācijas pieteikuma iesniedzējas pakalpojumus no
         citas komerciālās izcelsmes pakalpojumiem. Tādējādi konkrētā sabiedrības daļa uztvertu attiecīgo preču zīmi kā tādu, kas sniedz
         informāciju par pakalpojumu veidu, ko ar to apzīmē, nevis kā tādu, kas norāda uz attiecīgo pakalpojumu izcelsmi.

      (sal. ar 68. un 69. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 8. maijā (*)

      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vārdiska preču zīme “EUROHYPO” – Absolūts reģistrācijas atteikuma pamatojums – Preču zīme, kam nav atšķirtspējas
      Lieta C‑304/06 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2006. gada 13. jūlijā iesniedza
      Eurohypo AG, Ešborna [Eschborn] (Vācija), ko pārstāv K. Ronke [C. Rohnke] un M. Klots [M. Kloth], Rechtsanwälte, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā –
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider] un J. Vebernderfers [J. Weberndörfer], pārstāvji,

      atbildētājs pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits,

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs J. Svēdenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 4. oktobra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2007. gada 8. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Eurohypo AG (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 3. maija
         spriedumu lietā T‑439/04 Eurohypo/ITSB (“EUROHYPO”) (Krājums, II‑1269. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru minētā tiesa noraidīja tās
         prasību par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes 2004. gada
         6. augusta lēmumu lietā R 829/2002‑4 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

      2        Ar apstrīdēto lēmumu ITSB atteicās reģistrēt kā Kopienas preču zīmi vārdisku apzīmējumu “EUROHYPO” attiecībā uz pakalpojumiem,
         kas ietilpst 36. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu
         starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām (turpmāk tekstā – “Nicas nolīgums”) un attiecībā uz šo klasi
         atbilst šādam aprakstam: “finanšu darījumi; monetārie darījumi; darījumi ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumi; finansēšana
         [..]”.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti
         ar Padomes 1994. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3288/94 (OV L 349, 83. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 40/94”), 7. pantā
         ir paredzēts:

      “1.      Nereģistrē:
      [..]
      b)      preču zīmes, kam nav atšķirīgu īpašību [atšķirtspējas];
      c)      preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu,
         paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku, un citas preču un pakalpojumu
         īpašības;

      d)      preču zīmes, kas ir tikai apzīmējumi vai norādes, kuras ir kļuvušas parastas sarunvalodā vai tirdzniecības bona fide un iedibinātajā praksē;

      [..]
      2.      Šā panta 1. punktu piemēro arī tad, ja pamatojums reģistrācijas atteikumam pastāv tikai kādā Kopienas daļā.
      [..].”
      4        Regulas Nr. 40/94 38. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja, ņemot vērā 7. pantu, preču zīme nav reģistrējama attiecībā uz dažām vai visām precēm vai pakalpojumiem, ko aptver Kopienas
         preču zīmes pieteikums, pieteikumu noraida attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem.”

      5        Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Lietas izskatīšanas procesa laikā Birojs izskata faktus pēc savas iniciatīvas [..].”
       Prāvas priekšvēsture
      6        2002. gada 30. aprīlī apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza ITSB reģistrācijas pieteikumu par vārdisku apzīmējumu “EUROHYPO”
         attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē atbilstoši Nicas nolīgumam un atbilst šādam aprakstam:

      “Finanšu darījumi; monetārie darījumi; darījumi ar nekustamajiem īpašumiem; finanšu pakalpojumi; finansēšana; finanšu analīze;
         investīciju darījumi; apdrošināšana.”

      7        Tā kā ITSB pārbaudītājs ar 2002. gada 30. augusta lēmumu bija noraidījis šo pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta b) un c) apakšpunktu un 2. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza apelācijas sūdzību ITSB.

      8        Ar apstrīdēto lēmumu ITSB daļēji apmierināja apelācijas sūdzību un atcēla pārbaudītāja lēmumu attiecībā uz pakalpojumiem “finanšu
         analīze, investīcijas, apdrošināšana”.

      9        Tomēr apelācijas sūdzība tika noraidīta attiecībā uz citiem 36. klasē ietilpstošiem pakalpojumiem, proti, “finanšu darījumiem;
         monetārajiem darījumiem; darījumiem ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumiem; finansēšanu”.

      10      ITSB būtībā uzskatīja, ka elementi “euro” un “hypo” ietver skaidri saprotamu norādi par piecu iepriekš minēto pakalpojumu raksturīgajām pazīmēm un ka šo abu elementu apvienošana
         vienā vārdā nepadara preču zīmi mazāk aprakstošu. Tādējādi tā uzskatīja, ka vārdiskais apzīmējums “EUROHYPO” ir aprakstošs
         attiecībā uz “finanšu darījumiem; monetārajiem darījumiem; darījumiem ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumiem; finansēšanu”
         un ka līdz ar to šim apzīmējumam nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, vismaz valstīs,
         kurās runā vācu valodā, un tas bija pietiekami saskaņā ar šīs regulas 7. panta 2. punktu, lai pamatotu aizsardzības atteikumu.

       Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      11      2004. gada 5. novembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza Pirmās instances tiesai prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
         Savas prasības pamatojumam tā izvirzīja divus pamatus, kas saistīti attiecīgi ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta un
         7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

      12      Ar savu pirmo pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta pārkāpumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja,
         ka apstrīdētajā lēmumā ITSB nav veicis izsmeļošu pārbaudi attiecībā uz vārdiskā apzīmējuma “EUROHYPO” uztveri sabiedrībā.

      13      Pirmās instances tiesa noraidīja šo pamatu, pārsūdzētā sprieduma 20. punktā norādot, ka “[..] fakts, ka Apelāciju padome,
         būdama pietiekami pārliecināta par elementu “euro” un “hypo” un vārda “eurohypo” aprakstošo raksturu, lai atteiktu reģistrāciju, izvēlējās neveikt papildu pētījumus, nav pretrunā ar Regulas Nr. 40/94 74. panta
         1. punkta pirmo teikumu”.

      14      Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
         tiktāl, ciktāl ITSB Apelāciju ceturtā padome bija uzskatījusi, ka vārdiskais apzīmējums “eurohypo” ir aprakstošs attiecībā uz attiecīgajiem finanšu pakalpojumiem.

      15      Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatotību Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 41., 43. un 44. punktā vispirms norādīja:

      “41.      [..] ka pretēji tam, ko norāda ITSB, no apstrīdētā lēmuma 12. un turpmākajiem punktiem izriet, ka lēmums noraidīt vārdiskā
         apzīmējuma “EUROHYPO” reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz “finanšu darījumiem; monetārajiem darījumiem; darījumiem ar nekustamajiem
         īpašumiem; finanšu pakalpojumiem; finansēšanu” bija pamatots vienīgi ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
         Tomēr analīze, kas tika veikta 13.–16. punktā, ar kuru tika pamatots šis lēmums atteikt reģistrāciju, attiecas uz vārdiska
         apzīmējuma “EUROHYPO” aprakstošo raksturu.

      [..]
      43.      Tomēr minētajās normās: b), c) un d) apakšpunktā paredzēto pamatojumu piemērošanas jomas acīmredzami pārklājas [..].
      44.      No Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūras izriet, ka vārdiskai preču zīmei, kas apraksta preces vai pakalpojuma īpašības
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ņemot vērā šo faktu, noteikti nepiemīt atšķirtspēja attiecībā
         uz tām pašām precēm un pakalpojumiem tās pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē [..].”

      16      Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 45. punktā norādīja, ka “[..] apstrīdētā lēmuma tiesiskuma vērtējums
         pieprasa pārbaudīt, vai Apelāciju padome pierādīja, ka vārdiskā preču zīme “EUROHYPO” bija aprakstoša attiecībā uz “finanšu
         darījumiem; monetārajiem darījumiem; darījumiem ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumiem; finansēšanu”, kas ietilpst 36. klasē.
         Ja tas tā ir, tad atteikums reģistrēt izriet no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pamatotas piemērošanas,
         vienlaikus pamatoti piemērojot tās pašas regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, un apstrīdētais lēmums ir atstājams spēkā
         [..]”.

      17      Pirmās instances tiesa turpinājumā pārbaudīja, vai vārdiskais apzīmējums “EUROHYPO” ir aprakstošs attiecībā uz attiecīgajiem
         pakalpojumiem.

      18      Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 51. un 52. punktā tā norādīja, ka ITSB pamatoti bija secinājis, ka atsevišķi elementi “EURO”
         un “HYPO” ir aprakstoši attiecībā uz attiecīgajiem pakalpojumiem.

      19      Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai vārdiska apzīmējuma “EUROHYPO” elementu aprakstošais raksturs pastāv arī attiecībā
         uz pašu salikto vārdu. Pārsūdzētā sprieduma 55. punktā tā atbildēja uz šo jautājumu apstiprinoši šādu iemeslu dēļ:

      “55.      Šajā lietā, pirmkārt, vārdiskais apzīmējums “EUROHYPO” ir vienkārša divu aprakstošu elementu kombinācija, kas nerada pietiekami
         attālinātu iespaidu no tā iespaida, ko rada vienkāršs vārdu veidojošo elementu apvienojums tādējādi, lai šis vārds dominētu
         pār minēto elementu kopumu. Otrkārt, prasītāja nav pierādījusi, ka šis saliktais vārds ir iedzīvojies sarunvalodā un ieguvis
         pats savu nozīmi. Gluži pretēji, prasītāja apgalvo, ka vārdiskais apzīmējums “EUROHYPO” nav iedzīvojies vācu sarunvalodā tā,
         lai aprakstītu finanšu pakalpojumus.”

      20      Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā nosprieda, ka risinājums, kas sniegts Tiesas 2001. gada 20. septembra
         spriedumā lietā C‑383/99 P Procter & Gamble/ITSB, tā sauktajā “Baby‑Dry” lietā (Recueil, I‑6251. lpp.), nevar tikt pārnests uz šo lietu, ņemot vērā, ka “lietā [BABY‑DRY] attiecīgā preču zīme bija leksisks izgudrojums, kuram bija neparasta struktūra, bet tas tā nav attiecībā uz vārdisko apzīmējumu
         “EUROHYPO””.

      21      Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā secināja:

      “[..] Apelāciju padome tiesiski pamatoti konstatēja, ka vārdiskais apzīmējums “EUROHYPO” bija aprakstošs attiecībā uz “finanšu
         darījumiem; monetārajiem darījumiem; darījumiem ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumiem un finansēšanu”, kas ietilpst
         36. klasē, un saistībā ar šo faktu tam nebija atšķirtspējas. No tā izriet, ka saskaņā ar šī sprieduma 45. punktā minēto nav
         nepieciešams izvērtēt, vai Apelāciju padome izvirzīja citus pamatojumus, lai uzskatītu, ka reģistrācijai pieteiktajai preču
         zīmei nav atšķirtspējas.”

      22      Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 58. punktā Pirmās instances tiesa atzina par nepieņemamu pamatu, kas saistīts ar preču zīmes
         intensīvu izmantošanu, jo tas tika izvirzīts pirmo reizi Pirmās instances tiesā.

      23      Tādēļ Pirmās instances tiesa prasību noraidīja pilnā apmērā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      24      Savā sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza šādus prasījumus Tiesai:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      25      ITSB lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
      26      Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza divus pamatus attiecīgi par Regulas Nr. 40/94
         74. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      27      Savā pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktam ITSB ir jāveic
         detalizēta analīze, lai varētu pārliecinoši noteikt, vai pastāv reģistrācijas atteikuma pamatojumi. Tomēr šajā lietā ITSB
         veica analīzi tikai attiecībā uz atsevišķu elementu “EURO” un “HYPO” aprakstošo raksturu, nesniedzot faktu konstatējumus par
         vārdisko preču zīmi “EUROHYPO”, to aplūkojot kopumā.

      28      Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ITSB veica meklēšanu internetā saistībā ar preču zīmi “EUROHYPO” un apzināti
         noslēpa tās rezultātus tiktāl, ciktāl tie neļautu pierādīt, ka šī preču zīme tiek lietota aprakstoši. Šādā veidā ITSB ir sagrozījis
         faktus.

      29      Līdz ar to Pirmās instances tiesa pieļāva tiesību kļūdu, konstatējot, ka apstāklis, ka apstrīdētā lēmuma pamatojumā nav norāžu
         uz meklēšanu internetā saistībā ar preču zīmes “EUROHYPO” aprakstošo raksturu, nav pretrunā Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktam.

      30      ITSB savukārt norāda, ka tam nav saistošas stingras pierādīšanas prasības. It īpaši saskaņā ar brīvas pierādījumu novērtēšanas
         principu tas var spriest, pamatojoties uz savu pārliecību, ja tas uzskata, ka fakts ir pierādīts. Tādēļ, kolīdz tas uzskata,
         ka tā rīcībā ir pietiekama informācija lēmuma pieņemšanai, tam nav jāturpina izmeklēšana un analīze.

      31      Turklāt ITSB uzsver, ka jaunradītā termina izmantošana aprakstošā veidā nav atbilstošs kritērijs saistībā ar Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanu un ka tātad apelāciju padomei nevar pārmest, ka tā nav minējusi.

       Tiesas vērtējums
      32      Vispirms ir jāatzīst, ka ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja – lai gan tā formāli atsaucas uz tiesību kļūdu –
         būtībā vēlas apšaubīt Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu un it īpaši apstrīdēt dažu to faktu pierādījuma spēku,
         uz kuriem pamatots Pirmās instances tiesas secinājums, ka ITSB nebija pienākuma veikt papildu pētījumus, tiklīdz tas kļuvis
         pietiekami pārliecināts par elementu “euro” un “hypo” un vārda “eurohypo” aprakstošo raksturu.

      33      Taču no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesas kompetencē nav ne konstatēt faktus, ne arī principā pārbaudīt pierādījumus,
         ar ko Pirmās instances tiesa pamatojusi šos faktus. Ja šie pierādījumi iegūti likumīgi un vispārējie tiesību principi, kā
         arī procesuālās normas, kas ir piemērojamas jautājumā par pierādīšanas pienākumu un sniegšanu, ir ievēroti, tikai Pirmās instances
         tiesa var novērtēt, kāda nozīme ir piešķirama apstākļiem, kas tai darīti zināmi. Ja vien šie apstākļi nav sagrozīti, šis vērtējums
         tātad nav tiesību jautājums, ko Tiesa var pārbaudīt (šajā sakarā skat. 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P
         Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 24. punkts; 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑40/03 P Rica Foods/Komisija, Krājums, I‑6811. lpp., 60. punkts, un 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑551/03 P General Motors/Komisija, Krājums, I‑3173. lpp., 52. punkts).

      34      Šajā sakarā jāatgādina, ka pierādījumu sagrozīšana ir notikusi tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu
         vērtējums ir acīmredzami nepareizs (2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C‑229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 37. punkts, kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑326/05 P Industrias Químicas del Vallés/Komisija, Krājums, I‑6557. lpp., 60. punkts).

      35      Tomēr ir jāatzīst, ka saistībā ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīdēja tikai faktu analīzi, ko veicis ITSB
         apstrīdētajā lēmumā, un it īpaši minētās analīzes apgalvoto nepilnību. Savukārt tā nav nedz pierādījusi, nedz pat apgalvojusi,
         ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu pierādījumu novērtējumā.

      36      Līdz ar to pirmais pamats ir atzīstams par nepieņemamu.

       Par otro pamatu
      37      Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretācijā. Šo pamatu veido trīs dažādas daļas.

      38      Pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā preču zīmes “EUROHYPO”
         radīto kopējo iespaidu. Otrajā daļā tā norāda, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini interpretēja reģistrācijas atteikuma kritērijus,
         kas paredzēti Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā. Visbeidzot, saistībā ar trešo pamatu apelācijas sūdzības
         iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi piemēroja principus, kas izklāstīti iepriekš minētajā spriedumā lietā
         Baby‑dry.

       Par otrā pamata pirmo daļu
      –        Lietas dalībnieku argumenti
      39      Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa ir analizējusi tikai atsevišķi ņemto elementu “EURO” un
         “HYPO” aprakstošo raksturu un vienīgi pakārtoti ir aplūkojusi preču zīmes radīto kopējo iespaidu. Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā
         spriedumā balstījās uz pieņēmumu, ka gadījumā, ja salikto preču zīmi veidojošie elementi ir aprakstoši, pati preču zīme kopumā
         ir principā aprakstoša.

      40      ITSB iebilst pret šo argumentu, norādot, ka Pirmās instances tiesa daļu no tās sniegtā pamatojuma ir veltījusi īpaši tam,
         lai tieši un konkrēti izvērtētu kombinētās preču zīmes, aplūkojot to kopumā, aprakstošo raksturu, un nav balstījusies tikai
         uz kādu pieņēmumu.

      –        Tiesas vērtējums
      41      Izvērtējot kombinētās preču zīmes, tādas kā šajā lietā, aprakstošo raksturu, nedrīkst analizēt tikai un vienīgi katru tās
         vārdu vai elementu atsevišķi, bet gan katrā ziņā ir jābalstās uz šīs preču zīmes radīto kopējo iespaidu konkrētās sabiedrības
         daļas uztverē, nevis uz pieņēmumu, ka elementu, kuriem atsevišķi pašiem par sevi nepiemīt atšķirtspēja, kombinācija arī nevar
         būt atšķirtspējīga (šajā sakarā skat. 2004. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑329/02 P SAT.1/ITSB, Krājums, I‑8317. lpp., 35. punkts). Tikai tas apstāklis vien, ka katram no šiem elementiem atsevišķi nav atšķirtspējas,
         neizslēdz, ka šo elementu veidotajai kombinācijai var būt atšķirtspēja (2005. gada 15. septembra spriedums C‑37/03 P BioID/ITSB, Krājums, I‑7975. lpp., 29. punkts).

      42      Tomēr pārsūdzētā sprieduma 54. punktā Pirmās instances tiesa pareizi nosprieda, ka, lai izvērtētu kombinētās preču zīmes aprakstošo
         raksturu, ir jāaplūko ne tikai dažādi preču zīmi veidojoši elementi, bet arī šī preču zīme kopumā.

      43      Patiešām, šajā pašā 54. punktā Pirmās instances tiesa ir apstiprinājusi, ka preču zīme, ko veido vārds, kas sastāv no elementiem,
         no kuriem katrs apraksta reģistrācijai pieteikto preču vai pakalpojumu īpašības, pati ir preču vai pakalpojumu īpašības aprakstoša.

      44      Tomēr šis konstatējums neietekmēja Pirmās instances tiesas vērtējumu par šo jautājumu, jo tā nav aprobežojusies ar pakārtotu
         pārbaudi attiecībā uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes radīto kopējo iespaidu, bet ir veltījusi daļu no tās sniegtā pamatojuma
         tam, lai saistībā ar kombinēto preču zīmi novērtētu apzīmējuma aprakstošo raksturu, to aplūkojot kopumā.

      45      Pārsūdzētā sprieduma 55. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka attiecīgā preču zīme nerada pietiekami attālinātu iespaidu
         no tā iespaida, ko rada vienkāršs vārdu veidojošo elementu apvienojums tādējādi, lai šis vārds dominētu pār minēto elementu
         kopumu, un ka prasītāja nav pierādījusi, ka šis saliktais vārds ir iedzīvojies sarunvalodā un ieguvis pats savu nozīmi.

      46      Turklāt minētā sprieduma 56. punktā Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai attiecīgā preču zīme ir leksisks izgudrojums, kuram
         būtu neparasta struktūra, un secināja, ka tas tā nav.

      47      Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka preču zīme “EUROHYPO”, to aplūkojot kopumā,
         ir aprakstoša attiecībā uz attiecīgajiem pakalpojumiem.

      48      Līdz ar to Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā neesot pārbaudījusi, vai preču zīmei, to aplūkojot kopumā, ir aprakstošs
         raksturs, vai ka tā to esot pārbaudījusi tikai pakārtoti.

      49      No tā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

       Par otrā pamata otro daļu
      –        Lietas dalībnieku argumenti
      50      Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa analīzei, kas veikta atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta b) apakšpunktam, kļūdaini piemēroja kritēriju, kam ir nozīme tikai saistībā ar šīs regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         piemērošanu. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka preču zīme, kuru veido aprakstoši elementi, atbilst reģistrācijas nosacījumiem,
         ja attiecīgais vārds ir iedzīvojies sarunvalodā un ieguvis pats savu nozīmi; savukārt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata,
         ka šim kritērijam ir nozīme tikai saistībā ar minētās regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanu.

      51      Apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt uzsver, ka, lai gan tiešām Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktā
         paredzēto pamatojumu piemērošanas jomas pārklājas, tas nenozīmē, ka Pirmās instances tiesai atteikuma pamatojumi nav jāinterpretē
         autonomā veidā, ievērojot dažādus vispārējo interešu mērķus, kas ir katrai no šīm normām.

      52      Atbildot uz šiem argumentiem, ITSB atgādina, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta piemērošanas jomas
         pārklājas un ka līdz ar to aprakstošs apzīmējums parasti ietilpst abu normu piemērošanas jomā.

      53      ITSB uzskata, ka apstāklis, ka minētajām normām ir dažādi vispārējo interešu mērķi, neizraisa nepieciešamību interpretēt aprakstoša
         rakstura jēdzienu atšķirīgi – atkarībā no attiecīgās normas. Tātad Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā
         ar minētās regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju.

       Tiesas vērtējums
      54      Vispirms ir jāatgādina, ka, lai arī Tiesa ir norādījusi, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktā
         paredzēto absolūto reģistrācijas atteikuma pamatojumu attiecīgās piemērošanas jomas zināmā mērā pārklājas (skat. pēc analoģijas
         – saistībā ar identiskiem noteikumiem Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību
         aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 3. panta 1. punktā – 2004. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑363/99
         Koninklijke KPN Nederland, Recueil, I‑1619. lpp., 67. punkts, un spriedumu lietā C‑265/00 Campina Melkunie, Recueil, I‑1699. lpp., 18. punkts), tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru katrs Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā uzskaitītais
         atteikuma pamatojums ir neatkarīgs no citiem un tas ir jāizvērtē atsevišķi (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās
         lietās C‑456/01 P un C‑457/01 P Henkel/ITSB, Recueil, I‑5089. lpp., 45. punkts; 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑64/02 P ITSB/Erpo Möbelwerk, Krājums, I‑10031. lpp., 39. punkts, kā arī 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑173/04 P Deutsche SiSi‑Werke/ITSB, Krājums, I‑551. lpp., 59. punkts).

      55      Tāpat Tiesa ir precizējusi, ka minētie atteikuma pamatojumi ir jāinterpretē vispārējo interešu, kas ir to pamatā, kontekstā.
         Izvērtējot katru šo atteikuma pamatojumu, vispārējās intereses var atspoguļot vai pat tām ir jāatspoguļo dažādie apsvērumi
         saskaņā ar attiecīgo atteikuma pamatojumu (iepriekš minētie spriedumi lietā Henkel/ITSB, 45. un 46. punkts; lietā SAT.1/ITSB, 25. punkts, un lietā BioID/ITSB, 59. punkts).

      56      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka vispārējo interešu jēdziens, kas ir Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pamatā,
         acīmredzami nav nošķirams no preču zīmes pamatfunkcijas, kas ir garantēt patērētājam vai gala lietotājam ar preču zīmi apzīmētās
         preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti, ļaujot tam bez iespējas sajaukt atšķirt šo preci vai pakalpojumu no citas izcelsmes
         precēm un pakalpojumiem (iepriekš minētie spriedumi lietā SAT.1/ITSB, 23. un 27. punkts, un lietā BioID/ITSB, 60. punkts).

      57      Tomēr šajā lietā Pirmās instances tiesa savā argumentācijā ir nepareizi interpretējusi principus, kas atgādināti šā sprieduma
         54.–56. punktā.

      58      Ir jāatzīst, ka no pārsūdzētā sprieduma 45., 54., 55. un 57. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa ir izvērtējusi preču
         zīmes “EUROHYPO” atšķirtspēju, vienīgi analizējot tās aprakstošo raksturu Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         izpratnē. Līdz ar to minētajā spriedumā nav veikta individuāla pārbaude attiecībā uz šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta
         b) apakšpunktā paredzēto atteikuma pamatojumu, uz kuru Pirmās instances tiesa tomēr ir balstījusies, noraidot prasības, kas
         celta pirmajā instancē par apstrīdēto lēmumu, otro pamatu.

      59      Tādējādi Pirmās instances tiesa, analizējot preču zīmi “EUROHYPO”, cita starpā nav ņēmusi vērā sabiedriskās intereses, kuru
         aizsardzību īpaši paredz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts, proti, ar preču zīmi apzīmētās preces vai pakalpojuma
         izcelsmes identitātes garantēšanu.

      60      Turklāt, veicot šo analīzi, Pirmās instances tiesa izmantoja kļūdainu kritēriju, lai novērtētu, vai attiecīgu preču zīmi var
         reģistrēt.

      61      Saskaņā ar minēto kritēriju preču zīme, kuru veido aprakstoši elementi, varētu atbilst reģistrācijas nosacījumiem, ja attiecīgais
         vārds ir iedzīvojies sarunvalodā un tajā ieguvis pats savu nozīmi. Tomēr, lai gan šim kritērijam ir nozīme saistībā ar Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tas nav kritērijs, kas jāizmanto, interpretējot šā paša noteikuma b) apakšpunktu.

      62      Kaut arī minētais kritērijs ļauj izslēgt kādas preču zīmes izmantošanu preces vai pakalpojuma aprakstam, tas tomēr neļauj
         noteikt, vai preču zīme var garantēt patērētājam vai gala lietotājam ar to apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti.

      63      Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējai ir pamats apgalvot, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretācijā.

      64      No iepriekš minētā izriet, ka nav nepieciešams izskatīt apelācijas sūdzības otrā pamata trešo daļu un ka pārsūdzētais spriedums
         ir jāatceļ tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka ITSB Apelāciju ceturtā padome nebija pārkāpusi Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ar apstrīdēto lēmumu atsakoties reģistrēt kā Kopienas preču zīmi apzīmējumu “EUROHYPO”
         attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē atbilstoši Nicas nolīgumam – “finanšu darījumiem; monetārajiem darījumiem;
         darījumiem ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumiem; finansēšanu [..]”.

       Par Pirmās instances tiesā celto prasību
      65      Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Pirmās instances tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa
         var pati pieņemt spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā gadījumā.

      66      Vispirms ir jānorāda, ka atbilstoši šā sprieduma 56. punktā noteiktajam preču zīmes atšķirtspēja Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta b) apakšpunkta izpratnē nozīmē, ka šī preču zīme ļauj identificēt preci, attiecībā uz kuru pieteikta reģistrācija,
         kā tādu, ko piedāvā konkrēts uzņēmums, un tādējādi atšķirt šo preci no citu uzņēmumu precēm (iepriekš minētais spriedums lietā
         Henkel/ITSB, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

      67      Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šī atšķirtspēja ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm vai pakalpojumiem,
         attiecībā uz kuriem pieteikta reģistrācija, un, otrkārt, saistībā ar to, kā tos uztver konkrētā sabiedrības daļa (2004. gada
         29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑473/01 P un C‑474/01 P Procter & Gamble/ITSB, Recueil, I‑5173. lpp., 33. punkts, kā arī 2006. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑25/05 P Storck/ITSB, Krājums, I‑5719. lpp., 25. punkts).

      68      Šajā lietā atbilstoši tam, ko Apelāciju padome ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā un ko apelācijas sūdzības iesniedzēja nav
         apstrīdējusi, ir jāatzīst, ka attiecīgie pakalpojumi ir paredzēti visiem patērētājiem. Turklāt ir skaidrs, ka absolūtais atteikuma
         pamatojums tika izvirzīts tikai attiecībā uz vienu Eiropas Savienības valodu, proti, vācu valodu. Līdz ar to konkrētā sabiedrības
         daļa, attiecībā uz kuru ir jānovērtē preču zīmes atšķirtspēja, ir vācu valodā runājošs vidusmēra patērētājs, kas ir samērā
         informēts, uzmanīgs un apdomīgs.

      69      Tomēr, kā uz to pareizi norāda ITSB apstrīdētajā lēmumā, preču zīmes reģistrācijas pieteikumā paredzētajā jomā konkrētā sabiedrības
         daļa uztver vārdisko apzīmējumu “EUROHYPO” kā tādu, kas kopumā un vispārīgi attiecas uz finanšu pakalpojumiem, kuriem ir vajadzīgs
         reāls nodrošinājums, un it īpaši hipotekārajiem aizdevumiem, ko izmaksā Eiropas ekonomikas un monetārās savienības valūtā.
         Turklāt nav tādu papildu elementu, kas ļautu uzskatīt, ka sarunvalodā bieži lietojamo elementu “EURO” un “HYPO” kombinācija
         būtu neparasta vai tai būtu īpaša nozīme, kas konkrētās sabiedrības daļas uztverē nošķirtu apelācijas sūdzības iesniedzējas
         pakalpojumus no citas komerciālās izcelsmes pakalpojumiem. Tātad konkrētā sabiedrības daļa uztvertu attiecīgo preču zīmi kā
         tādu, kas sniedz informāciju par pakalpojumu veidu, ko ar to apzīmē, nevis kā tādu, kas norāda uz attiecīgo pakalpojumu izcelsmi.

      70      No tā izriet, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         nozīmē. Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzība par apstrīdēto lēmumu ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      71      Tiesas Reglamenta 122. pantā ir paredzēts, ka tad, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj
         par tiesāšanās izdevumiem.

      72      Atbilstoši tā paša reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB ir prasījis piespriest
         apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 3. maija spriedumu lietā T‑439/04 Eurohypo/ITSB (“EUROHYPO”) tiktāl, ciktāl Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja
            (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtā padome nebija pārkāpusi Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK)
            Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1994. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3288/94, 7. panta
            1. punkta b) apakšpunktu, ar 2004. gada 6. augusta lēmumu lietā R 829/2002‑4 atsakoties reģistrēt kā Kopienas preču zīmi apzīmējumu
            “EUROHYPO” attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija
            Nicas nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz
            šo klasi atbilst šādam aprakstam: “finanšu darījumi; monetārie darījumi; darījumi ar nekustamo īpašumu; finanšu pakalpojumi;
            finansēšana [..]”;
      2)      noraidīt prasību par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes
            2004. gada 6. augusta lēmumu lietā R 829/2002‑4;
      3)      Eurohypo AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums 1993. gada 26.janvārī. # Telemarsicabruzzo SpA un citi pret Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni un Ministero della Difesa. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Frascati - Itālija. # Prejudiciāls nolēmums atbilstoši EEK līguma 177. pantam - Nosacījumi. # Apvienotās lietas C-320/90, C-321/90 un C-322/90.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1993. gada 26. janvārī (*)Prejudiciāls nolēmums atbilstoši EEK līguma 177. pantam – NosacījumiApvienotās lietas C‑320/90, C‑321/90 un C‑322/90par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Pretura di Frascati (Itālija), lai tiesvedībās Telemarsicabruzzo SpA pret Circostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni un Ministero della Difesa, un Telaltitalia Srl pret Circostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni un Ministero della Difesa, un Telelazio SpA pretCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni un Ministero della Difesasaņemtu
 prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma 85.,
86. un 90. pantu attiecībā uz Itālijas valdības rīcību,
piešķirot UHF kanālus televīzijas apraidei.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Dūe [O. Due], palātu priekšsēdētāji K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez      Iglesias], M. Culēgs [M. Zuleeg] un Dž. L. Marejs [J. L. Murray], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], R. Žolijē [R. Joliet], F. A. Šokveilers [F. A. Schockweiler], Ž. K. Muitinju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], F. Greviss [F. Grévisse], M. Diess de Velasko [M. Díez de Velasco], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn] un D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward],ģenerāladvokāts K. Gulmans [C. Gulmann],sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators, izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko sniedza:–        sabiedrības Telemarsicabruzzo SpA vārdā – Džordžo Rubīni [Giorgio Rubini], advokāts no Fraskati [Frascati] advokātu kolēģijas,–        sabiedrības Telelazio SpA vārdā – Fabricio Paoleti [Fabrizio Paoletti], advokāts no Romas Advokātu kolēģijas, –        Itālijas valdības vārdā – profesors Luidži Ferrāri Bravo [Luigi Ferrari Bravo], Ārlietu ministrijas Juridisko lietu departamenta vadītājs, kuram palīdz Serdžo Laporta [Sergio Laporta], avvocato dello Stato, –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Enriko Traversa [Enrico Traversa], Juridiskā dienesta loceklis, pārstāvis, ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē, noklausījusies Itālijas valdības un Komisijas mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 1992. gada 9. jūnijā, noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1992. gada 6. oktobrī,pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
 1990. gada 4. septembra rīkojumiem, kas Tiesā saņemti tā paša
 gada 22. oktobrī, Vicepretore di Frascati (Itālija) saskaņā
 ar EEK līguma 177. pantu ir iesniedzis divus prejudiciālus
jautājumus par to, kā interpretēt Līguma noteikumus par konkurenci, lai
izvērtētu, vai atsevišķi valsts sistēmas aspekti televīzijas un radio
apraides frekvenču sadalē ir saderīgi ar Kopienu tiesībām. 2        Šie jautājumi ir radušies prāvās starp uzņēmumiem Telemarsicabruzzo, Telaltitalia un Telelazio, televīzijas un radio raidītāju īpašniekiem, no vienas puses, un Circostel [Circolo costruzioni telegrafiche e telefoniche di Roma
 (Romas Telegrāfa un telefona tīklu ierīkošanas dienests)], Pasta un
Telekomunikāciju ministriju un Aizsardzības ministriju, no otras puses.3        Paskaidrojot šos jautājumus, Vicepretore di Frascati
 lietās C‑320/90 un C‑322/90 norāda tikai uz EEK līguma 86. pantu,
uzsverot, ka ar šo pantu ir aizliegts jebkāda veida monopols. Lietā
C‑321/90 minētā valsts tiesa piebilst, ka tai ir uzdots jautājums par
jurisdikciju. Tomēr, ņemot vērā Kopienu tiesību aktu pārākumu, tā
uzskata, ka nevar izskatīt šo iebildumu, pirms nav uzdevusi Tiesai
prejudiciālus jautājumus. Turklāt minētā tiesa norāda, ka pat tad, ja
lieta nav tās jurisdikcijā, šie jautājumi ir pamatoti ar procesuālo
ekonomiju.4        Vicepretore di Frascati uzdotie prejudiciālie jautājumi ir šādi:“1)      Vai
 tas, ka Itālijas valdība sev ir rezervējusi atsevišķus televīzijas
kanālus, nedodot iespēju privātajam sektoram izmantot šos UHF
kanālus frekvencēs no 67 līdz 99, it īpaši kanālus 67, 68 un 69, ir
Līguma 85. panta 3. punkta un 86. panta pārkāpums, jo nav
 pieņemti noteikumi attiecībā uz šo kanālu izmantošanas koordināciju?2)      Vai šāda rīcība ir saderīga ar Romas līgumu un tā noteikumiem par konkurenci?”5        Komisija
 vispirms vērš uzmanību uz to, ka iesniedzējtiesas rīkojumi ir ļoti
lakoniski un tajos ir maz precizējumu attiecībā uz faktiem un tiesību
aktiem, kas ļautu secināt, kāds ir uzdoto jautājumu priekšmets, un
tādējādi saprast to nozīmi un jomu, uz kuru tie attiecas.6        Jāatgādina,
 ka, lai sniegtu Kopienu tiesību interpretāciju, kas ir noderīga valsts
tiesai, ir nepieciešams, lai valsts tiesa norādītu iesniegto jautājumu
faktisko jomu un tiesību normas, kas uz tiem attiecas, vai vismaz
izskaidrotu faktiskos apstākļus, pamatojoties uz kuriem ir uzdoti
attiecīgie jautājumi.7        Šīs
 prasības ir īpaši svarīgas konkurences jomā, kam raksturīgi sarežģīti
faktiskie un tiesiskie apstākļi.8        Iesniedzējtiesas rīkojumos par to nav nekādu norāžu.9        Iesniedzējtiesas
 nosūtītie lietas materiāli un rakstveida apsvērumi Tiesai sniedz daļu
informācijas – tas izriet no tiesas sēdes ziņojuma un lietas dalībnieku
apsvērumiem, ko tie snieguši tiesas sēdē. Tomēr šī informācija nav
pilnīga un neļauj Tiesai, kas pietiekami nepārzina pamata prāvas rašanās
 faktus, attiecībā uz konkrēto situāciju interpretēt Kopienu konkurences
 noteikumus, kā to ir lūgusi iesniedzējtiesa.Šajos apstākļos par Vicepretore di Frascati uzdotajiem jautājumiem nav jālemj. Par tiesāšanās izdevumiem10      Tiesāšanās
 izdevumi, kas radušies Itālijas valdībai un Eiropas Kopienu Komisijai,
kuras ir iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz
lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru
izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Ar šādu pamatojumu TIESA,atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1990. gada 4. septembra rīkojumiem ir iesniedzis Vicepretore di Frascati, nospriež:par uzdotajiem jautājumiem nav jālemj.DueKakourisRodríguez IglesiasZuleegMurrayManciniJolietSchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisseDíez de VelascoKapteyn       Edward       Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1993. gada 26. janvārī.Sekretārs       PriekšsēdētājsJ.‑G. Giraud       O. Due* Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 9. septembrī. # Carbonati Apuani Srl pret Comune di Carrara. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Itālija. # Maksājumi ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību - Nodoklis, ko iekasē par pašvaldības teritorijā iegūta marmora izvešanu ārpus pašvaldības teritorijas. # Lieta C-72/03.

text:
      Lieta C-72/03
      Carbonati Apuani Srl
      pret
      Comune di Carrara
      (Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Maksājumi ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību – Nodoklis, ko iekasē par pašvaldības teritorijā iegūta marmora izvešanu ārpus pašvaldības teritorijas
      Sprieduma kopsavilkums
      Preču brīva aprite – Muitas nodokļi – Maksājumi ar  līdzīgu iedarbību – Jēdziens – Nodoklis, ko iekasē tikai vienā dalībvalsts
            pašvaldībā un kas skar vienu preču grupu sakarā ar šo preču izvešanu ārpus pašvaldības teritorijas – Iekļaušana
      (EKL 23. pants)
      Ar preces svaru samērīgs nodoklis, ko iekasē tikai vienā dalībvalsts pašvaldībā un kas attiecas uz vienu preču grupu sakarā
         ar to, ka šīs preces izved ārpus pašvaldības teritorijas, ir maksājums ar izvedmuitas nodoklim līdzīgu iedarbību EKL 23. panta
         nozīmē, neraugoties uz to, ka šis nodoklis attiecas arī uz precēm, kuru galamērķis ir attiecīgās dalībvalsts iekšienē.

      Pirmkārt, muitas savienības princips, kas izriet no EKL 23. panta, prasa vispārēji nodrošināt brīvu preču apriti ne tikai
         starpvalstu tirdzniecībā, bet plašākā nozīmē visā muitas savienības teritorijā, un tādu tiklab starpvalstu, kā valsts iekšējo
         nodokļu neesamība, kam būtu muitas nodokļu pazīmes vai maksājumu ar muitas nodokļiem līdzīgu iedarbību pazīmes, ir būtisks
         priekšnoteikums muitas savienības īstenošanai. Otrkārt, tā kā minēto nodokli uzliek par visām attiecīgās grupas precēm, ko
         ved pāri tās pašvaldības robežai, kurā tās ražotas, nenošķirot preces, kuru galamērķis ir dalībvalstī, kurā preces ražotas,
         un preces, kuras izved uz citām dalībvalstīm, tas pēc veida un satura iespaido tirdzniecību dalībvalstu starpā.

      (sal. ar 22., 24., 26., 35. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 9. septembrī (*)

      Maksājumi ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību – Nodoklis, ko iekasē par pašvaldības teritorijā iegūta marmora izvešanu ārpus pašvaldības teritorijas
      Lieta C-72/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 11. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 18. februārī, tiesvedībā

      Carbonati Apuani Srl
      pret
      Comune di Carrara.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ross [A. Rosas], S. fon Bārs [S. von Bahr], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 17. martā,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –      Carbonati Apuani vārdā – Dž. Andreāni [G. Andreani] un R. Diamanti [R. Diamanti], avvocati,

      –      Comune di Carrara vārdā – A. Kalamia [A. Calamia], F. Batistoni Ferāra [F. Batistoni Ferrara], L. Buselli [L. Buselli], Dž. M. Roberti [G. M. Roberti] un A. Franki [A. Franchi], avvocati,

      –      Itālijas valdības vārdā – M. Fjorilli [M. Fiorilli], avvocato dello Stato,

      –      Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lūiss [X. Lewis] un R. Amorosi [R. Amorosi], pārstāvji, kuriem palīdz Dž. Bambara [G. Bambara], avvocato,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 6. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 23., EKL 81., EKL 85. un EKL 86. panta interpretāciju.

      2        Lūgums tika iesniegts saistībā ar procesu, kurā bija strīds par to, vai nodoklis, ko Comune di Carrara (turpmāk – “Karāras pašvaldība”) iekasēja par tās teritorijā iegūta marmora izvešanu ārpus pašvaldības teritorijas, ir saderīgs
         ar Kopienu tiesībām.

       Atbilstošās Itālijas tiesību normas
      3        Vienīgais pants 1911. gada 15. jūlija Likumā Nr. 749, ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1997. gada 27. decembra Likuma Nr. 449
         55. panta 18. punktu (GURI Nr. 302, 1997. gada 30. decembris), ir šāds:

      “Ar šo Karāras pašvaldības labā ievieš nodokli par marmoru, kas iegūts Karāras pašvaldības teritorijā un ko izved ārpus minētās
         teritorijas. Šo nodokli pašvaldība uzliek un iekasē brīdī, kad marmoru ved pāri tās robežai, saskaņā ar īpašiem noteikumiem,
         ko pieņēmusi pašvaldības dome pēc konsultēšanās ar sociālajiem partneriem.

      Katru gadu, pieņemot pašvaldības budžeta projektu, pašvaldības dome nosaka likmi, pēc kādas nākošajā gadā iekasējams nodoklis.
         Taču, ja pašvaldībai jāuzņemas ilgstošas saistības, kas jāfinansē vai jānodrošina ar apliekamo preci, pašvaldības dome jau
         iepriekš var noteikt minētā nodokļa likmi vairākiem gadiem.

      Pašvaldība ar pašvaldības domes lēmumu, formās, kas paredzētas pašvaldības un provinces likumos, un ar Giunta provinciale amministrativa [provinces administratīvās komitejas] piekrišanu var nolemt, ka ar daļu ieņēmumu no apliekamajām precēm tiek segti izdevumi
         un pildītas saistības attiecībā uz Marina di Carrara ostas būvniecību un ekspluatāciju, attiecīgā gadījumā saskaņā ar 1903. gada 12. februāra Likumu Nr. 50 un ar daļu minēto
         ieņēmumu tiek veiktas iemaksas, uzņemot marmora nozares strādniekus par Cassa nazionale di previdenza per gli operai [Valsts strādnieku apdrošināšanas kases] biedriem. [..]”

      4        2. panta 2.b punkts 1999. gada 26. janvāra Dekrētā–likumā Nr. 8, kas grozījumu rezultātā ir kļuvis par 1999. gada Likumu Nr. 75
         (GURI Nr. 72, 1999. gada 27. marts), paredz:

      “Likuma Nr. 749 [..] vienīgais pants ir jāinterpretē tā, ka nodokli [..] uzliek par marmoru un marmora blakusproduktiem un
         nosaka pēc nepieciešamajiem izdevumiem, kas tieši vai netieši saistīti ar vietējās marmora nozares darbību.”

      5        Pamatojoties uz šīm normām, Karāras pašvaldība ar pašvaldību noteikumiem uzliek nodokli par tās teritorijā iegūta marmora
         izvešanu ārpus pašvaldības teritorijas. Laikā, kad bija radušies pamata prāvas faktiskie apstākļi, nodoklis par marmora blokiem
         bija ITL 8000 par tonnu.

      6        Savukārt uz marmoru, ko iegūst un izmanto pašvaldības teritorijā, attiecas atbrīvojums no nodokļa. Turklāt rīkojumā par prejudiciālā
         jautājuma uzdošanu ir precizēts, ka atbrīvojumus var paredzēt arī attiecībā uz marmoru, ko izmanto vai apstrādā Karāras pašvaldības
         kaimiņu pašvaldībās.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      7        Prasītāja pamata prāvā [iestādē] Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara apstrīdēja paziņojumu par nodokļa uzlikšanu, kurā Karāras pašvaldība pieprasīja samaksāt nodokli par prasītājas rīcībā esošo
         marmoru par 2001. gada maiju. Prasītāja minētajā tiesā iesniedza jautājumu par minētā nodokļa saderību ar EK līguma noteikumiem.

      8        Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara, uzskatot, ka nodokli par marmoru varētu atzīt par muitas nodokli vai maksājumu ar šādam nodoklim līdzīgu iedarbību un ka
         šī nodokļa piemērošana varētu radīt konkurences izkropļojumus, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo
         jautājumu:

      “Vai Itālijas regulējums, kurš noteikts ar 1911. gada 15. jūlija Likumu Nr. 749, 1997. gada 27. decembra Likumu Nr. 449 un
         1999. gada 26. janvāra Dekrētu–likumu Nr. 8, kas grozījumu rezultātā ir kļuvis par 1999. gada Likumu Nr. 75 – nodokļa ieviešana
         par marmoru Karāras pašvaldībā – [ir saderīgs] ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 23., 81., 85. un 86. pantu versijā,
         kāda bija spēkā pēc Amsterdamas Līguma, ko Itālija ratificēja ar 1998. gada Likumu Nr. 209?”

       Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
      9        Saskaņā ar Komisijas viedokli rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu nav pietiekami precīzi norādīti faktiskie apstākļi
         un atbilstošais tiesiskais regulējums, uz ko attiecas uzdotais jautājums. Tādēļ Komisija uzskata, ka lūgums nav pieņemams.

      10      Šajā sakarā jāatgādina – lai valsts tiesnesim varētu sniegt tādu Kopienu tiesību interpretāciju, ko viņš varētu izmantot,
         šim tiesnesim jānorāda faktiskie apstākļi un atbilstošais tiesiskais regulējums, kurā ietilpst viņa uzdotais jautājums, vai
         vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, uz kuriem balstās minētais jautājums (skat. jo īpaši 1993. gada 26. janvāra spriedumu
         apvienotajās lietās C-320/90 līdz C-322/90 Telemarsicabruzzo u. c., Recueil 1993, I-393. lpp., 6. punkts; 1993. gada 19. marta rīkojumu lietā C-157/92 Banchero, Recueil 1993, I‑1085. lpp., 4. punkts; 1998. gada 30. aprīļa rīkojumu apvienotajās lietās C-128/97 un C‑137/97 Testa et Modesti, Recueil 1998, I‑2181. lpp., 5. punkts, un 1998. gada 8. jūlija rīkojumu lietā C-9/98 Agostini, Recueil 1998, I‑4261. lpp., 4. punkts).

      11      Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesnesim ir jāsniedz aptuvens skaidrojums par to, kāpēc viņš izvēlējies konkrētās Kopienu
         tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju, un par saikni, kāda [pēc tiesneša domām] ir starp šīm normām un prāvā piemērojamām
         valsts tiesību normām (2000. gada 28. jūnija rīkojums lietā C-116/00 Laguillaumie, Recueil 2000, I‑4979. lpp., 16. punkts).

      12      Šajā gadījumā jāatzīst, ka Tiesas rīcībā ir pietiekama informācija, kas ļauj tai sniegt pienācīgu atbildi iesniedzējtiesai
         tiktāl, ciktāl uzdotais jautājums attiecas uz EKL 23. panta interpretāciju. No vienas puses, rīkojumā par prejudiciālā jautājuma
         uzdošanu ir precīzi izklāstīts atbilstošais tiesiskais regulējums attiecībā uz nodokli par marmoru, ko, pēc iesniedzējtiesas
         uzskatiem, varētu atzīt par muitas nodokli vai maksājumu ar tam līdzīgu iedarbību. No otras puses, attiecībā uz faktiskajiem
         apstākļiem no rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka prasītāja pamata prāvā, kas izveda ārpus pašvaldības
         teritorijas Karāras marmoru, valsts tiesā apstrīd to, ka paziņojums par nodokļa uzlikšanu, kurā Karāras pašvaldība pieprasīja
         samaksāt nodokli par tās rīcībā esošo marmoru par 2001. gada maiju, ir likumīgs.

      13      Savukārt, kā ģenerāladvokāts uzsver secinājumu 18. līdz 21. punktā, iesniedzējtiesa nav sniegusi nevienu derīgu norādi par
         saikni, kādu tā saskata starp EKL 81., EKL 85., kā arī EKL 86. pantu un prāvā piemērojamām valsts tiesību normām. Tā vienīgi
         norāda, ka nodoklis “var iespaidot brīvo konkurenci”, tomēr nepaskaidrojot, kāda varētu būt saikne starp nodokli par marmoru
         un uzņēmumu iespējamo pret konkurenci vērsto rīcību.

      14      Šajos apstākļos lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz EKL 23. panta interpretāciju.

       Par prejudiciālo jautājumu
      15      Iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai tāds nodoklis kā minētais nodoklis par marmoru, ko iekasē tikai vienā dalībvalsts pašvaldībā
         un kas skar vienu preču grupu – tas ir, marmoru, kas iegūts šīs pašvaldības teritorijā – sakarā ar šo preču izvešanu ārpus
         minētās pašvaldības, ir maksājums ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību.

      16      Itālijas valdība un Karāras pašvaldība apgalvo, ka nodoklis par marmoru ir piemērojams vienādi gan par marmoru, ko eksportē
         uz citām dalībvalstīm, gan par marmoru, ko ved uz citiem rajoniem Itālijas teritorijā. Tā kā nodoklis skar ne tikai preces,
         kas paredzētas eksportam, tad nevar uzskatīt, ka tas ietilpst EKL 23. panta piemērošanas jomā. Turklāt apstrīdētais nodoklis
         ir iekšējais nodoklis EKL 90. panta nozīmē, kas ir saderīgs ar Līgumu, ja iekšējais nodoklis vienādi un vienā tirdzniecības
         posmā aptver gan marmoru, ko pārstrādā un tirgo Itālijas teritorijā, gan marmoru, ko eksportē uz citām dalībvalstīm (1997. gada
         17. jūlija spriedums lietā C-90/94 Haahr Petroleum, Recueil 1997, I‑4085. lpp., un 2002. gada 23. aprīļa spriedums lietā C-234/99 Nygård, Recueil 2002, I‑3657. lpp.).

      17      Šajā sakarā jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka nodeva nav maksājums ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību, bet gan
         iekšējais nodoklis EKL 90. panta nozīmē, ja tā izriet no vispārējas iekšējo nodevu sistēmas, ko sistemātiski piemēro konkrētām
         preču grupām, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, neatkarīgi no preces izcelsmes vai galamērķa (šajā sakarā skat. 1981. gada
         3. februāra spriedumu lietā 90/79 Komisija/Francija, Recueil 1981, 283. lpp., 14. punkts, un 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-163/90 Legros u. c., Recueil 1992, I‑4625. lpp., 11. punkts).

      18      Šajā gadījumā jānorāda, ka apstrīdēto nodokli par Karāras marmoru piemēro, ja to izved ārpus Karāras pašvaldības teritorijas.
         Tādējādi nodoklis tiek uzlikts tad, ja tiek šķērsota pašvaldības robeža. Uz Karāras pašvaldībā izmantoto marmoru attiecas
         atbrīvojums no šī nodokļa tieši šīs piesaistības dēļ vietējai pašvaldībai, nevis pamatojoties uz kādiem objektīviem kritērijiem,
         kas varētu attiekties arī uz marmoru, ko izved ārpus minētās pašvaldības. Šie fakti izslēdz iespēju apstrīdēto nodokli kvalificēt
         kā iekšējo nodokli EKL 90. panta nozīmē (skat. iepriekšminēto spriedumu lietā Legros u. c., 12. punkts).

      19      Ir jānoskaidro, vai tāds nodoklis kā minētais nodoklis par marmoru ir maksājums ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību EKL 23. panta
         nozīmē.

      20      Kā Tiesa jau vairākkārtīgi ir nospriedusi, vienpusēji uzlikta nodeva, pat ja tā ir neliela – neatkarīgi no tās nosaukuma un
         [piemērošanas] metodes – kas skar valsts tirdzniecību vai tirdzniecību ar ārvalstīm sakarā ar robežas šķērsošanu, nav muitas
         nodoklis parastā izpratnē, bet gan maksājums ar tam līdzīgu iedarbību EKL 23. panta nozīmē (skat. 1983. gada 9. novembra spriedumu
         lietā 158/82 Komisija/Dānija, Recueil 1983, 3573. lpp., 18. punkts; iepriekšminēto spriedumu lietā Legros u. c., 13. punkts; 1994. gada 22. jūnija spriedumu lietā C-426/92 Deutsches Milch-Kontor, Recueil 1994, I‑2757. lpp., 50. punkts; 1995. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-485/93 un C-486/93 Simitzi, Recueil 1995, I-2655. lpp., 15. punkts, un 1997. gada 17. septembra spriedumu lietā C-347/95 UCAL, Recueil 1997, I‑4911. lpp., 18. punkts).

      21      Tomēr Itālijas valdība un Karāras pašvaldība apgalvo, ka EKL 23. pantā noteiktais aizliegums, kas ietverts arī EKL 25. pantā,
         attiecas tikai uz muitas nodokļiem un maksājumiem ar šiem nodokļiem līdzīgu iedarbību tirdzniecībā “dalībvalstu starpā”.

      22      Šajā sakarā jāatgādina, ka pamatojums aizliegumam noteikt muitas nodokļus un maksājumus ar tiem līdzīgu iedarbību ir šķērslis,
         kādu [jebkura] nodeva, ko piemēro sakarā ar robežas šķērsošanu, rada preču apritei (skat. jo īpaši 1969. gada 1. jūlija spriedumu
         apvienotajās lietās C-2/69 un C-3/69 Brachfeld un Chougol, Recueil 1969, 211. lpp., 14. punkts, un 1994. gada 9. augusta spriedumu apvienotajās lietās C-363/93 un C-407/93 līdz C-411/93 Lancry u. c., Recueil 1994, I-3957. lpp., 25. punkts). Muitas savienības princips, kas izriet no EKL 23. panta, prasa vispārēji nodrošināt brīvu preču
         apriti ne tikai starpvalstu tirdzniecībā, bet plašākā nozīmē visā muitas savienības teritorijā. EKL 23. un EKL 25. pants noteikti
         attiecas vienīgi uz tirdzniecību dalībvalstu starpā, jo Līguma autori prezumēja, ka šo valstu iekšienē nav nodokļu ar muitas
         nodokļu pazīmēm (skat. iepriekšminēto spriedumu lietā Lancry u. c., 29. punkts).

      23      Tāpat ir jānorāda, ka 1986. gadā ar Vienoto Eiropas aktu EEK līgumā tika iekļauts 8.a pants (jaunajā redakcijā – EKL 7. pants,
         jaunajā redakcijā ar grozījumiem – EKL 14. pants), kas par mērķi izvirzīja iekšējā tirgus izveidi līdz 1992. gada 31. decembrim.
         EKL 14. panta 2. punktā iekšējais tirgus ir definēts kā “telp[a] bez iekšējām robežām, kurā [..] ir nodrošināta preču, personu,
         pakalpojumu un kapitāla brīva aprite”; šī norma nenošķir valstu savstarpējās robežas un valstu iekšējās robežas.

      24      Tā kā EKL 23. un turpmākie panti ir jāaplūko kopā ar EKL 14. panta 2. punktu, tādu tiklab starpvalstu, kā valsts iekšējo nodokļu
         neesamība, kam būtu muitas nodokļu pazīmes vai maksājumu ar muitas nodokļiem līdzīgu iedarbību pazīmes, ir būtisks priekšnoteikums
         muitas savienības īstenošanai, kurā ir nodrošināta preču brīva aprite.

      25      Tāpēc Tiesa jau iepriekšminētajos spriedumos lietās Legros u. c. (18. punkts), Lancry u. c. (32. punkts) un Simitzi (17. punkts) nosprieda, ka nodoklis, ko uzliek, šķērsojot robežu valsts iekšienē, ir maksājums ar muitas nodoklim līdzīgu
         iedarbību.

      26      Turklāt jāuzsver, ka problēma, kas radusies pamata prāvā, neatbilst situācijai, kad visas darbības pilnībā aprobežojas ar
         vienas dalībvalsts teritoriju. Ir zināms, ka nodoklis par marmoru attiecas uz visu Karāras marmoru, ko ved pāri šīs pašvaldības
         robežai, nenošķirot marmoru, kura galamērķis ir Itālijā, un marmoru, kuru izved uz citām dalībvalstīm. Tātad nodoklis par
         marmoru pēc veida un satura iespaido tirdzniecību dalībvalstu starpā (skat. iepriekšminēto spriedumu lietā Lancry u. c., 30. punkts; šajā pašā sakarā attiecībā uz pasākumiem ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzīgu iedarbību skat. 1982. gada
         15. decembra spriedumu lietā 286/81 Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, Recueil 1982, 4575. lpp., 9. punkts; 1993. gada 15. decembra spriedumu apvienotajās lietās C−277/91, C-318/91 un C-319/91 Ligur Carni u. c., Recueil 1993, I-6621. lpp., 36. un 37. punkts; 2000. gada 13. janvāra spriedumu lietā C-254/98 TK-Heimdienst, Recueil 2000, I-151. lpp., 27. līdz 31. punkts, un 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C-448/98 Guimont, Recueil 2000, I‑10663. lpp., 21. līdz 23. punkts).

      27      Tomēr Karāras pašvaldība norāda, ka nodoklis par marmoru dažādu apstākļu dēļ nav atzīstams par maksājumu ar muitas nodoklim
         līdzīgu iedarbību. Šajā sakarā tā norāda, ka atšķirībā no nodokļa, uz ko attiecas iepriekšminētie spriedumi lietās Legros u. c., Lancry u. c. un Simitzi, nodokli, par kuru ir strīds, iekasē neliela teritoriāla kopiena un tas attiecas uz vienu preču grupu, tas ir, Karāras marmoru,
         nevis uz visām precēm, ko izved ārpus šīs pašvaldības teritorijas.

      28      Šos argumentus nevar pieņemt. Jāatgādina, ka EKL 23. pants, tāpat kā EKL 25. pants, aizliedz jebkādas nodevas, kas tirdzniecībā
         rada tarifu šķēršļus – pat ja tās ir nelielas – kuras vienpusēji uzlikusi dalībvalsts kompetentā valsts varas iestāde (skat.
         iepriekš 20. punktu). Tādēļ, lai kvalificētu nodokli kā maksājumu ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību, tās teritoriālās kopienas
         lielums, kas nodokli iekasējusi, nav svarīgs tiktāl, ciktāl minētais nodoklis rada šķērsli tirdzniecībai iekšējā tirgū.

      29      Turklāt, tā kā EKL 23. un EKL 25. pants paredz jebkādu tarifu šķēršļu likvidēšanu tirdzniecībā, nav svarīgi, vai nodoklis,
         par ko ir strīds, skar konkrētu preču grupu (skat. 1999. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C-109/98 CRT France International, Recueil 1999, I‑2237. lpp., un 2000. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-441/98 un C-442/98 Michaïlidis, Recueil 2000, I‑7145. lpp.) vai visas preces, ko ved pāri attiecīgās pašvaldības teritorijas robežai (skat. iepriekšminētos spriedumus
         lietās Legros u. c. un Lancry u. c.).

      30      Turklāt atbildētāja pamata prāvā uzsver minētā nodokļa īpašo galamērķi. Ieņēmumi no šī nodokļa ir paredzēti izdevumu segšanai,
         kas rodas Karāras pašvaldībai saistībā ar marmora nozares darbību tās teritorijā. Nodoklis skar visu minētās nozares uzņēmēju
         intereses, to skaitā to uzņēmēju intereses, kuri tirgo attiecīgās preces ārvalstīs.

      31      Tiesa jau ir nospriedusi, ka muitas nodokļi un maksājumi ar šiem nodokļiem līdzīgu iedarbību ir aizliegti neatkarīgi no mērķa,
         kādēļ tie ieviesti, un no tiem gūto ieņēmumu galamērķa (skat. 1969. gada 1. jūlija spriedumu lietā 24/68 Komisija/Itālija,
         Recueil 1969, 193. lpp., 7. punkts, un iepriekšminēto spriedumu lietā Simitzi, 14. punkts). Tomēr Tiesa ir pieļāvusi nodevu, kas ir atlīdzība par pakalpojumu, kurš ir faktiski sniegts uzņēmējam, kam
         jāmaksā minētā nodeva; ja šīs nodevas apmērs ir samērīgs ar minēto pakalpojumu, [tad minētā nodeva] nav maksājums ar muitas
         nodoklim līdzīgu iedarbību (1975. gada 26. februāra spriedums lietā 63/74 Cadsky, Recueil 1975, 281. lpp., 8. punkts; 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 158/82 Komisija/Dānija, Recueil 1983, 3573. lpp., 19. punkts, un iepriekšminētais spriedums lietā CRT France International, 17. punkts).

      32      Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Starp nodokli, par ko tiek spriests, un pakalpojumiem, kas sniegti uzņēmējiem, uz kuriem tas
         attiecas, ir tikai netieša saikne. No Karāras pašvaldības apsvērumiem izriet, ka šis nodoklis īpaši ir paredzēts to izmaksu
         segšanai, kas minētajai pašvaldībai radušās sakarā ar ceļu tīkla labošanu un uzturēšanu, ostas infrastruktūras izveidošanu,
         muzeja uzturēšanu, pētījumiem par drošību [marmora] lauztuvēs, kalnraktuvju inženieru apmācību vai arī sakarā ar sociālo palīdzību
         strādniekiem. Vairāki no šiem pakalpojumiem nedod konkrētu labumu uzņēmējiem, kas izved marmoru no Karāras pašvaldības teritorijas.

      33      Attiecībā uz argumentu, kas balstīts uz to, ka “vietējie” uzņēmēji, kuri maksā nodokļus pašvaldībai, jau sedz daļu izdevumu,
         kas pašvaldībai rodas marmora nozarē, ir jāatgādina, ka nodoklis tiek uzlikts tad, ja marmoru ved pāri pašvaldības teritorijas
         robežai, neatkarīgi no tā, vai attiecīgajam uzņēmējam ir jāmaksā nodokļi pašvaldībai.

      34      Jebkurā gadījumā tas, ka nodoklis, ko iekasē sakarā ar valstu savstarpējās robežas vai valsts iekšējās robežas šķērsošanu,
         ir ieviests, lai segtu vietējo nodevu, kura attiecas uz līdzīgām iekšējām precēm, nav pietiekams pamatojums, lai [šo nodevu]
         nekvalificētu kā maksājumu ar muitas nodoklim līdzīgu iedarbību. Pretējā gadījumā aizliegums ieviest maksājumus ar muitas
         nodokļiem līdzīgu iedarbību zaudētu saturu un jēgu (šajā sakarā skat. 1979. gada 31. maija spriedumu lietā 132/78 Denkavit, Recueil 1979, 1923. lpp., 8. punkts, un iepriekšminēto spriedumu lietā Michaïlidis, 23. punkts).

      35      Tādējādi no visa iepriekš minētā izriet, ka ar preces svaru samērīgs nodoklis, ko iekasē tikai vienā dalībvalsts pašvaldībā
         un kas attiecas uz vienu preču grupu sakarā ar to, ka šīs preces izved ārpus pašvaldības teritorijas, ir maksājums ar izvedmuitas
         nodoklim līdzīgu iedarbību EKL 23. panta nozīmē, neraugoties uz to, ka šis nodoklis attiecas arī uz precēm, kuru galamērķis
         ir attiecīgās dalībvalsts iekšienē.

       Par šī sprieduma iedarbību laikā
      36      Karāras pašvaldība, pieņemot, ka nodoklis, par ko ir strīds, nav saderīgs ar atbilstīgajiem Līguma noteikumiem, lūdz Tiesu
         ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā. No vienas puses, tā norāda uz nenoteiktību, kas saistīta ar atbilstošajām tiesību
         normām, kuras piemērojamas minētajam nodoklim, un, no otras puses – uz būtiskajām finansiālajām sekām, kādas rastos Karāras
         pašvaldības budžetā, ja šī sprieduma iedarbība laikā būtu neierobežota.

      37      Jāatgādina, ka tikai izņēmuma gadījumā Tiesa, piemērojot tiesiskās drošības pamatprincipu, kas raksturīgs Kopienas tiesību
         sistēmai, var būt spiesta ierobežot iespēju jebkurai ieinteresētajai personai atsaukties uz normu, kuru Tiesa interpretējusi,
         lai apstrīdētu tiesiskās attiecības, kas radušās labā ticībā (iepriekšminētais spriedums lietā Legros u. c., 30. punkts, un 2000. gada 23. maija spriedums lietā C-104/98 Buchner u. c., Recueil 2000, I‑3625. lpp., 39. punkts).

      38      Šajā sakarā jānorāda, ka Tiesa iepriekšminētajā spriedumā lietā Legros u. c. (30. līdz 36. punkts) jau ir nospriedusi, ka būtisku tiesiskās drošības apsvērumu dēļ uz Līguma noteikumiem par maksājumiem
         ar ievedmuitas nodokļiem līdzīgu iedarbību kā uz pamatojumu pieteikumiem par nodokļa atlīdzināšanu, piemēram, jūras muitas
         nodokļa atlīdzināšanu, kas veikts pirms minētā sprieduma pasludināšanas, tas ir, līdz 1992. gada 16. jūlijam, var atsaukties
         tikai tie pieteikumu iesniedzēji, kuri līdz minētajai dienai bija cēluši prasību tiesā vai iesnieguši atbilstošu sūdzību (skat.
         iepriekšminēto spriedumu lietā Simitzi, 30. punkts).

      39      Apstrīdētais nodoklis – attiecībā uz teritoriālās robežas šķērsošanu dalībvalsts iekšienē – ir kvalificējams kā tāda paša
         veida nodoklis kā jūras muitas nodoklis, uz ko attiecas iepriekšminētā lieta Legros u. c. Tādēļ var atzīt, ka līdz 1992. gada 16. jūlijam Karāras pašvaldība varēja pamatoti uzskatīt, ka apstrīdētais nodoklis
         atbilst Kopienu tiesībām.

      40      Tāpēc ir jāņem vērā tie paši tiesiskās drošības apsvērumi un attiecīgi jānolemj, ka ierobežojums laikā, kas pasludināts iepriekšminētajā
         spriedumā lietā Legros u. c., attiecas arī uz pieteikumiem atlīdzināt summas, kas iekasētas kā apstrīdētais nodoklis.

      41      Savukārt šī sprieduma iedarbība pēc 1992. gada 16. jūlija – dienas, kad tika pasludināts iepriekšminētais spriedums lietā
         Legros u. c. – nav jāierobežo. No minētās dienas Karāras pašvaldība nevarēja nezināt, ka apstrīdētais nodoklis nav saderīgs ar Kopienu
         tiesībām.

      42      Visbeidzot, jāprecizē, ka uz Līguma noteikumiem par maksājumiem ar muitas nodokļiem līdzīgu iedarbību kā uz pamatojumu pieteikumiem
         atlīdzināt summas, kas kā apstrīdētais nodoklis iekasētas līdz 1992. gada 16. jūlijam, var atsaukties tikai tie pieteikumu
         iesniedzēji, kuri līdz minētajai dienai ir cēluši prasību tiesā vai iesnieguši atbilstošu sūdzību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      ar preces svaru samērīgs nodoklis, ko iekasē tikai vienā dalībvalsts pašvaldībā un kas attiecas uz vienu preču grupu sakarā
            ar to, ka šīs preces izved ārpus pašvaldības teritorijas, ir maksājums ar izvedmuitas nodoklim līdzīgu iedarbību EKL 23. panta
            nozīmē, neraugoties uz to, ka šis nodoklis attiecas arī uz precēm, kuru galamērķis ir attiecīgās dalībvalsts iekšienē;
      2)      uz EKL 23. pantu kā uz pamatojumu pieteikumiem atlīdzināt summas, kas kā nodoklis par marmoru iekasētas līdz 1992. gada 16. jūlijam,
            var atsaukties tikai tie pieteikumu iesniedzēji, kuri līdz minētajai dienai ir cēluši prasību tiesā vai iesnieguši atbilstošu
            sūdzību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda - itāļu.


Tiesas spriedums 1995. gada 14. decembrī. # Kriminālprocess pret Giorgio Domingo Banchero. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura circondariale di Genova - Itālija. # Lieta C-387/93.