title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 20.maijā.#Scott SA un Kimberly Clark SAS pret Ville d'Orléans.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour administrative d'appel de Nantes - Francija.#Valsts atbalsts - Regula (EK) Nr. 659/1999 - 14. panta 3. punkts - Atbalsta atgūšana - Efektivitātes princips - Formai neatbilstoši atmaksas pieprasījumi - Atcelšana.#Lieta C-210/09.

text:
      Lieta C‑210/09
      Scott SA un Kimberly Clark SAS, agrāk – Kimberly Clark SNC
      pret
      Ville d’Orléans
      (Cour administrative d’appel de Nantes lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Valsts atbalsts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 14. panta 3. punkts – Atbalsta atgūšana – Efektivitātes princips – Formai neatbilstoši atmaksas pieprasījumi – Atcelšana
      Sprieduma kopsavilkums
      Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Valsts tiesību piemērošana – Nosacījumi un ierobežojumi
      (EKL 88. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts)
      Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai, 14. panta 3. punkts ir
         jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka apstākļos, kad attiecīgajam valsts atbalstam atbilstošās summas jau ir
         atgūtas, valsts tiesa formas trūkuma dēļ atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri izsniegti, lai atgūtu nelikumīgu valsts atbalstu,
         ja valsts tiesībās ir nodrošināta iespēja labot šo formas trūkumu. Savukārt šai tiesību normai pretrunā ir tas, ka šīs summas
         pat uz īsu laiku tiktu no jauna samaksātas šī atbalsta saņēmējam.

      Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā ir atspoguļotas efektivitātes principa prasības, atbilstoši kuram dalībvalsts, kam
         saskaņā ar Komisijas lēmumu ir pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, var brīvi izvēlēties līdzekļus, ar kādiem tā šo pienākumu
         izpildīs, ar nosacījumu, ka izvēlētie pasākumi neapdraud Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti.

      Valsts tiesas kontrole pār nelikumīga valsts atbalsta atgūšanai izsniegta atmaksas pieprasījuma formālo likumību un iespējamu
         šī pieprasījuma atcelšanu sakarā ar to, ka nav ievērotas valsts tiesībās paredzētās formas prasības, ir jāuzskata par vienkāršu
         efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa izpausmi, kurš ir vispārējs Savienības tiesību princips. Tomēr šāda atcelšana
         būtībā varētu saņemtā atbalsta ieguvējam radīt labvēlīgas tiesības prasīt, lai tam, pamatojoties uz valsts tiesībām, no jauna
         piešķirtu summu, kura atbilst jau atgūtajam atbalsta apmēram. Tāpat valsts tiesībās ir jābūt vajadzīgajiem instrumentiem,
         lai izvairītos no tā, ka viena atmaksas pieprasījuma atcelšana automātiski nozīmētu tūlītēju parādnieka atmaksātās summas
         samaksāšanu no jauna parādniekam, lai izpildītu šo pieprasījumu. Līdz ar to kompetentajai iestādei ir jāvar labot minētā pieprasījuma
         formas trūkumu bez pienākuma pat uz laiku no jauna samaksāt nelikumīgā atbalsta saņēmējam summas, kuras tas ir atmaksājis,
         izpildot minēto pieprasījumu.

      (sal. ar 20., 21., 25.–27. un 33. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 20. maijā (*)

      Valsts atbalsts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 14. panta 3. punkts – Atbalsta atgūšana – Efektivitātes princips – Formai neatbilstoši atmaksas pieprasījumi – Atcelšana
      Lieta C‑210/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Cour administrative d’appel de Nantes (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 29. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 10. jūnijā, tiesvedībā

      Scott SA,

      Kimberly Clark SAS, agrāk – Kimberly Clark SNC,

      pret
      Ville d’Orléans.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Scott SA un Kimberly Clark SAS, agrāk – Kimberly Clark SNC, vārdā – R. Sermjē [R. Sermier], avocat,

      –        Orleānas pilsētas [Ville d’Orléans] vārdā – A. Lions‑Kāns [A. Lyon‑Caen], avocat,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un B. Bopēra‑Manoka [B. Beaupère‑Manokha], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Stromskis [B. Stromsky] un L. Flinns [L. Flynn], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko
         nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 14. panta 3. punktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Scott SA (turpmāk tekstā – “Scott”) un Kimberly Clark SAS, iepriekš – Kimberly Clark SNC (turpmāk tekstā – “Kimberly Clark”), no vienas puses, un Orleānas pilsētu, no otras puses, par pēdējās izdotajiem atmaksas pieprasījumiem, lai atgūtu par nesaderīgu
         ar kopējo tirgu atzītu valsts atbalstu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Regulas Nr. 659/1999 preambulas trīspadsmitais apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:

      “tā kā tādos nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu, būtu jāatjauno efektīva konkurence; tā kā šajā
         nolūkā atbalsts, ieskaitot procentus, ir nekavējoties jāatgūst; tā kā atgūšana ir jāveic saskaņā ar attiecīgo valstu likumos
         paredzētajām procedūrām; tā kā minēto procedūru piemērošana, kavējot attiecīgā Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi,
         nedrīkstētu būt par traucēkli efektīvas konkurences atjaunošanai; tā kā, lai to panāktu, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie
         pasākumi, lai nodrošinātu to, ka Komisijas lēmums ir efektīvs”.

      4        Minētās regulas 14. pantā ar nosaukumu “Atbalsta atgūšana” ir noteikts:

      “1.      Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos
         pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja [..]. Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas
         tiesību vispārēju principu.

      [..]
      3.      Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar [EKL 242.] pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās
         dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā
         un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic
         visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        2000. gada 12. aprīļa Likuma Nr. 2000-321 par pilsoņu tiesībām attiecībās ar valsts iestādēm (2000. gada 13. aprīļa JORF, 5646. lpp.) 4. pantā ir paredzēts:

      “Attiecībās ar kādu no 1. pantā minētajām administratīvajām iestādēm ikvienai personai ir tiesības zināt par viņas iesniegtā
         lūguma vai uz viņu attiecošās lietas izskatīšanu atbildīgā darbinieka vārdu, uzvārdu, amatu un administratīvo adresi; šie
         fakti tiek norādīti tai adresētajā sarakstē. Ja to pamato sabiedriskās drošības vai personu drošības apsvērumi, tiek ievērota
         darbinieka anonimitāte.

      Visos lēmumos, kurus pieņem kāda no 1. pantā minētajām administratīvajām iestādēm, papildus tā autora parakstam salasāmā veidā
         ir jābūt ietvertai norādei par autora vārdu, uzvārdu un amatu.”

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      6        1987. gadā Orleānas pilsēta un Luarē [Loiret] departaments ar labvēlīgiem nosacījumiem pārdeva Lasosē [La Saussaye] industriālajā zonā Orleānā esošu zemes gabalu sabiedrībai Bouton Brochard Scott, kuras tiesību pārņēmēja tagad ir Scott, kurā daļas pieder Kimberly Clark. Turklāt pašvaldība un departaments apņēmās maksu par notekūdeņu novadīšanu rēķināt pēc izdevīgāka tarifa.

      7        2000. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2002/14/EK par Francijas piešķirto valsts atbalstu Scott Paper SA/Kimberly-Clark (OV 2002, L 12, 1. lpp.), atzīstot, ka valsts atbalsts izdevīgākas zemes gabala cenas un maksas par notekūdeņu novadīšanu
         izdevīgāka tarifa veidā ir nesaderīgs ar kopējo tirgu. Šī lēmuma 2. pantā ir noteikts:

      “1.      Francija veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no tā saņēmēja attiecīgo atbalstu, kas paredzēts 1. pantā un jau ir ticis
         nelikumīgi nodots tā rīcībā.

      2.      Atgūšanai jānotiek nekavējoties saskaņā ar valsts tiesībās minētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu
         šī lēmuma izpildi. [..]”

      8        Scott un Luarē departaments cēla prasības par Lēmumu 2002/14, kuras attiecās tikai uz rīkojumu par attiecīgā izdevīgākas zemes
         gabala cenas veidā piešķirtā atbalsta atgūšanu. Līdz ar to šis lēmums, ciktāl tas attiecas uz valsts atbalstu izdevīgākas
         maksas par notekūdeņu novadīšanu veidā, kurš ir vienīgais šajā lietā aplūkotais atbalsts, nav prasības Eiropas Savienības
         tiesās priekšmets.

      9        2001. gada 5. decembrī Orleānas pilsēta, lai atgūtu izdevīgākas maksas par notekūdeņu novadīšanu veidā piešķirto atbalstu,
         izdeva trīs atmaksas pieprasījumus, kuri ir pamata tiesvedības priekšmets (turpmāk tekstā – “attiecīgie atmaksas pieprasījumi”).
         Uz tiem ir pilsētas domes zīmogs, paraksts un norāde “pašvaldības priekšsēdētāja vietā – pilnvarotais vietnieks”, bet uz tiem
         nav minēta nedz pašvaldības priekšsēdētāja piešķirtā pilnvaru joma vietniekam, kurš ir parakstījis šos atmaksas pieprasījumus,
         nedz viņa vārds un uzvārds.

      10      Par attiecīgajiem atmaksas pieprasījumiem Scott un Kimberly Clark cēla prasību Tribunal administratif d’Orléans [Orleānas Administratīvajā tiesā].

      11      Ņemot vērā, ka šāda veida prasībām ir automātiski apturoša iedarbība, saskaņā ar valsts tiesību aktiem, proti, Vispārējā vietējo
         valsts pārvaldes iestāžu kodeksa L. 1617‑5. panta 1. punkta otro daļu, minēto atmaksas pieprasījumu izpilde tika apturēta
         un tie sākotnēji netika izpildīti.

      12      Pa to laiku attiecībā uz Francijas Republiku Tiesa 2006. gada 5. oktobrī pasludināja spriedumu lietā C‑232/05 Komisija/Francija
         (Krājums, I‑10071. lpp.) par EKL 249. panta ceturtajā daļā, kā arī Lēmuma 2002/14 2. un 3. pantā paredzēto pienākumu neizpildi.
         Cita starpā Tiesa minētā sprieduma 53. punktā konstatēja, ka prasību, kas celtas par nepamatoti saņemta atbalsta atgūšanai
         izdotajiem atmaksas pieprasījumiem, apturošā iedarbība ir procedūra, kura neatbilst Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā
         paredzētajiem nosacījumiem, un ka līdz ar to tiesību noteikums, kas paredz šādu apturošu iedarbību, tādējādi bija atstājams
         nepiemērots.

      13      2007. gada 9. janvārī Tribunal administratif d’Orléans noraidīja tajā celto Scott un KimberlyClark prasību, kuras līdz ar to 2007. gada 7. februārī atmaksāja nepamatoti iegūtā atbalsta pamata summu.

      14      2007. gada 8. martā Scott un Kimberly Clark par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Cour administrative d’appel de Nantes [Nantes Administratīvajā apelācijas tiesā] un savas sūdzības pamatojumam tās cita starpā atsaucās uz pamatu, kas izriet no
         Likuma Nr. 2000‑321 4. panta pārkāpuma, apgalvojot, ka esot pārkāpti šī panta otrās daļas noteikumi, jo uz attiecīgajiem atmaksas
         pieprasījumiem neesot bijušas norādes par to parakstītāja vārdu un uzvārdu.

      15      2008. gada 8. decembrī Scott un Kimberly Clark atmaksāja procentus par atbalstu, kuru tās izmantoja laikposmā no 1990. gada līdz 2008. gada 1. jūnijam, un 2009. gada 24. martā
         tās atlīdzināja procentus par atbalstu laikposmā no 2008. gada 1. jūnija līdz 8. decembrim.

      16      Atzīstot, ka ar attiecīgajiem atmaksas pieprasījumiem nav ievērotas Likuma Nr. 2000‑321 4. pantā paredzētās formas prasības
         un ka šī pārkāpuma sekas var būt šos pieprasījumu atcelšana, iesniedzējtiesai ir šaubas par to atcelšanas neatbilstošas formas
         dēļ saderīgumu ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta noteikumiem.

      17      Šādos apstākļos Cour administrative d’appel de Nantes nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai gadījumā, ja Francijas administratīvā tiesa atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri tika izsniegti valsts atbalsta, kuru Eiropas
         Kopienu Komisija 2000. gada 12. jūlijā atzina par nesaderīgu ar kopējo tirgu, atgūšanai, jo ir pārkāptas tiesību normas attiecībā
         uz šo atmaksas pieprasījumu formu, ņemot vērā, ka kompetentajai valsts iestādei ir iespēja labot šajos lēmumos pieļauto kļūdu,
         tas var radīt šķērsli tūlītējai un efektīvai Lēmuma [2002/14] izpildei, [tādējādi] pārkāpjot Regulas [Nr. 659/1999] 14. panta
         3. punktu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      18      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka ar to netiek pieļauts, ka valsts tiesa neatbilstošas formas dēļ atceltu atmaksas pieprasījumus, kuri ir izsniegti pamata
         tiesvedībā aplūkotā valsts atbalsta atgūšanai, ņemot vērā, ka kompetentajai valsts iestādei ir iespēja labot pieļauto kļūdu.

      19      Pamata lietā atmaksas pieprasījumi tika izsniegti, lai nodrošinātu Lēmuma 2002/14 izpildi. Atbilstoši tā 2. pantam ar šo lēmumu
         Francijas Republikai ir uzlikts pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktu veikt visus vajadzīgos pasākumus,
         lai no saņēmējām sabiedrībām atgūtu to rīcībā nelikumīgi nodoto atbalstu, un precizēts, ka atgūšanai jānotiek nekavējoties
         saskaņā ar valsts tiesībās minētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu minētā lēmuma izpildi.

      20      Kā Tiesa to konstatēja iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 49. punktā, Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā
         ir atspoguļotas jau iepriekš judikatūrā noteiktā efektivitātes principa prasības (skat. 1989. gada 2. februāra spriedumu lietā 94/87
         Komisija/Vācija, Recueil, 175. lpp., 12. punkts; 1997. gada 20. marta spriedumu lietā C‑24/95 Alcan Deutschland, Recueil, I‑1591. lpp., 24. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑209/00 Komisija/Vācija, Recueil, I‑11695. lpp., 32.–34. punkts), šī judikatūra tādējādi attiecas uz minētās tiesību normas piemērošanu.

      21      Saskaņā ar tādu šo efektivitātes principu, kāds pastāvīgajā judikatūrā konkretizēts valsts atbalsta jomā, dalībvalsts, kam
         saskaņā ar Komisijas lēmumu ir pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, var brīvi izvēlēties līdzekļus, ar kādiem tā šo pienākumu
         izpildīs, ar nosacījumu, ka izvēlētie pasākumi neapdraud Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti (šajā ziņā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Alcan Deutschland, 24. punkts; iepriekš minēto 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 34. punkts, un 2009. gada 7. jūlija
         spriedumu lietā C‑369/07 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑0000. lpp., 67. punkts).

      22      Dalībvalsts būs izpildījusi šo atgūšanas pienākumu tikai tad, ja tās noteiktie pasākumi spēs atjaunot parastos konkurences
         apstākļus, kuri tika izjaukti ar nelikumīgā atbalsta, kura atgūšana ir noteikta saskaņā ar Komisijas lēmumu, piešķiršanu (šajā
         ziņā skat. iepriekš minēto 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 35. punkts).

      23      Šajā gadījumā Likuma Nr. 2000-321 4. panta mērķis, kā to savos rakstveida apsvērumos norāda Francijas valdība, ir, atceļot
         anonimitāti valsts iestāžu un pilsoņu attiecībās, veicināt administratīvo pārskatāmību, kā arī spēt pārliecināties, ka administratīvo
         lēmumu ir pieņēmusi kompetentā iestāde. Kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu, iesniedzējtiesa uzskata, ka
         ar attiecīgajiem atmaksas pieprasījumiem esot pārkāpti šī 4. panta noteikumi un ka tādējādi šī iemesla dēļ tie esot jāatceļ.

      24      Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šo valsts tiesību normu piemērošana, ņemot vērā valsts tiesību, kurās tās ietilpst, vispārējo
         kontekstu (šajā ziņā skat. 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑312/93 Peterbroeck, Recueil, I‑4599. lpp., 14. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās C‑430/93 un 431/93 van Schijndel un van Veen, Recueil, I‑4705. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑222/05 līdz C‑225/05 van der Weerd u.c., Krājums, I‑4233. lpp., 33. punkts), ir pretrunā Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta prasībai par tūlītēju un efektīvu
         atbalsta atgūšanu, interpretācijā, kāda tai ir, ņemot vērā šī sprieduma 21. un 22. punktā atgādināto judikatūru.

      25      Šajā sakarā uzreiz ir jānorāda, ka valsts tiesas kontrole pār nelikumīga valsts atbalsta atgūšanai izsniegta atmaksas pieprasījuma
         formālo likumību un iespējamu šī pieprasījuma atcelšanu sakarā ar to, ka nav ievērotas no Likuma Nr. 2000-321 4. panta izrietošās
         prasības, ir jāuzskata par vienkāršu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa izpausmi, kurš saskaņā ar Tiesas pastāvīgo
         judikatūru ir vispārējs Savienības tiesību princips (skat. 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑432/05 Unibet, Krājums, I‑2271. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

      26      Līdz ar to, kaut arī atmaksas pieprasījuma atcelšana kā tāda nav kritizējama, tomēr ir jānorāda, ka šāda atcelšana būtībā
         varētu bez pamata saņemtā atbalsta saņēmējam radīt labvēlīgas tiesības prasīt, lai tam, pamatojoties uz valsts tiesībām, no
         jauna piešķirtu summu, kura atbilst jau atgūtajam atbalsta apmēram, un tādējādi šīs iespējamās sekas ir vērtējamas, ņemot
         vērā Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.

      27      Šajā sakarā ir jānorāda, ka no paša prejudiciālā jautājuma formulējuma izriet, ka kompetentā iestāde, kura izsniedz attiecīgos
         atmaksas pieprasījumus, ir tiesīga novērst tiem piemītošo formas trūkumu; šādas pilnvaras ļauj secināt, ka attiecīgo atmaksas
         pieprasījumu atcelšana ne vienmēr nozīmē, ka attiecīgajām sabiedrībām tiktu no jauna samaksāta summa, ko tās atmaksājušas,
         izpildot šos pieprasījumus. Turklāt Francijas valdība un Komisija savos rakstveida apsvērumos ir apgalvojušas, ka Francijas
         tiesībās esot vajadzīgie instrumenti, lai izvairītos no tā, ka viena atmaksas pieprasījuma atcelšana automātiski nozīmētu
         tūlītēju parādnieka atmaksātās summas samaksāšanu no jauna parādniekam, lai izpildītu šo pieprasījumu. Tāpat kompetentā iestāde
         varētu labot minēto pieprasījumu formas trūkumu bez pienākuma pat uz laiku no jauna samaksāt prasītājām pamata lietā summas,
         kuras tās ir atmaksājušas, izpildot minēto pieprasījumu.

      28      Kas attiecas uz šo instrumentu īstenošanu no kompetentās iestādes vai valsts tiesas puses, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas
         Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta otro teikumu gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis
         veic visus vajadzīgos pasākumus, kas paredzēti to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus, lai nodrošinātu
         tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi.

      29      Šajā sakarā kompetentajai iestādei un valsts tiesai atbilstoši minētā 14. panta 3. punktam ir jānodrošina lēmuma, ar kuru
         uzdots atgūt nelikumīgo atbalstu, pilnīgu efektivitāti un jārod risinājums, kas atbilstu šī lēmuma mērķim, proti, nodrošināt,
         ka atbalsta saņēmēja rīcībā pat uz laiku nenonāktu līdzekļi, kuri ir vienādi ar jau atgūtā atbalsta apmēru.

      30      Ja atbilstoši valsts tiesībām attiecīgo atmaksas pieprasījumu labošana notiek apstākļos, kuri nodrošina, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa
         atceļ šos pieprasījumus, jau atgūtais atbalsts pat ne uz laiku netiek no jauna samaksāts tā saņēmējām, šai atcelšanai nav
         reālu seku uz Lēmuma 2002/14 izpildi. Tā kā šo saņēmēju rīcībā pat uz laiku nebūs summas, kuras atbilstu to jau atgūtajam
         atbalstam, tām izpaliks nepamatotās konkurences priekšrocības, ko sniegtu šo summu samaksāšana no jauna. Šādos apstākļos attiecīgo
         atmaksas pieprasījumu atcelšana kā tāda nebūs šķērslis tādai minētā lēmuma tūlītējai un efektīvai izpildei, kāda ir prasīta
         Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā.

      31      Tomēr, ja attiecīgo atmaksas pieprasījumu atcelšanas rezultātā atbalsta saņēmējam kaut uz īsu laiku tiktu no jauna samaksāts
         to jau atmaksātais atbalsts, to rīcībā no jauna būtu atbalsta, kurš ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, summas un tās
         iegūtu no tā radušos nepamatotu konkurences priekšrocību. Tādējādi tiktu apdraudēta tūlītēja un pastāvīga iepriekšējās situācijas
         atjaunošana un tiktu atjaunota nepamatotā konkurences priekšrocība par labu prasītājām pamata tiesvedībā.

      32      Šādas sekas būtu pretrunā Lēmumam 2002/14, ar kuru ir noteikta nelikumīgā atbalsta atgūšana, un pienākumiem, kuri izriet no
         Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta.

      33      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tam nav pretrunā tas, ka apstākļos, kad attiecīgajam valsts atbalstam atbilstošās summas jau ir atgūtas, valsts tiesa formas
         trūkuma dēļ atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri izsniegti, lai atgūtu nelikumīgu valsts atbalstu, ja valsts tiesībās ir nodrošināta
         iespēja labot šo formas trūkumu. Savukārt šai tiesību normai pretrunā ir tas, ka šīs summas pat uz īsu laiku tiktu no jauna
         samaksātas šī atbalsta saņēmējam.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      34      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai,
            14. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka apstākļos, kad attiecīgajam valsts atbalstam atbilstošās
            summas jau ir atgūtas, valsts tiesa formas trūkuma dēļ atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri izsniegti, lai atgūtu nelikumīgu
            valsts atbalstu, ja valsts tiesībās ir nodrošināta iespēja labot šo formas trūkumu. Savukārt šai tiesību normai pretrunā ir
            tas, ka šīs summas pat uz īsu laiku tiktu no jauna samaksātas šī atbalsta saņēmējam.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta) 2015. gada 17. septembrī. # Bankia, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-323/14.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 9.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Hitesys SpA. # Šķīrējklauzula. # Lieta C-356/99.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1980. gada 12. jūnijā. # Lippische Hauptgenossenschaft eG un Westfälische Central-Genossenschaft eG pret Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Apvienotās lietas 119/79 un 126/79.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 10.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 75/439/EEK. # Lieta C-392/99.


Tiesas spriedums 1992. gada 16. decembrī. # Reading Borough Council pret Payless Diy Ltd, Wickes Building Supplies Ltd, Great Mills (South) Ltd, Homebase Ltd, B & Q Plc # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Reading and Sonning Magistrates' Court - Apvienotā Karaliste. # Lieta C-304/90.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1985. gada 25. septembrī. # Procureur de la République pret Christian Gratiot. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Briey - Francija. # Lieta 11/84.


title: Tiesas spriedums (desmitā palāta), 2017. gada 2. marts.#SC Casa Noastră SA pret Ministerul Transporturilor - Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier ISCTR.#Judecătoria Balş – Judeţul Olt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autotransports – Sociālo tiesību normas – Atkāpes – Regula (EK) Nr. 561/2006 – 3. panta a) punkts – Regula (EK) Nr. 1073/2009 – 2. panta 3. punkts – Regulāri pasažieru pārvadājumi – Jēdziens – Bezmaksas transports, ko uzņēmums saviem darbiniekiem organizē uz darba vietu un no tās transportlīdzekļos, kuri tam pieder un kurus vada kāds no tā darbiniekiem.#Lieta C-245/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
      2017. gada 2. martā (
            1
         )*
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Autotransports — Sociālo tiesību normas — Atkāpes — Regula (EK) Nr. 561/2006 — 3. panta a) punkts — Regula (EK) Nr. 1073/2009 — 2. panta 3. punkts — Regulāri pasažieru pārvadājumi — Jēdziens — Bezmaksas transports, ko uzņēmums saviem darbiniekiem organizē uz darba vietu un no tās transportlīdzekļos, kuri tam pieder un kurus vada kāds no tā darbiniekiem”
      Lieta C‑245/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Judecătoria Balş – Judeţul Olt (Balšas pirmās instances tiesa – Oltas departaments, Rumānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 30. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 28. maijā, tiesvedībā

         SC Casa Noastră SA

      pret

         Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR ) .
      TIESA (desmitā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. Bergere [M. Berger] (referente), tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un F. Biltšens [F. Biltgen],
      ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR) vārdā – D. Ştefan, pārstāvis,

               —

               Rumānijas valdības vārdā – M. Chicu un E. Gane, kā arī R. H. Radu, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – G. Eberhard, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux un L. Nicolae, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (OV 2006, L 102, 1. lpp.), 3. panta a) punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regulas (EK) Nr. 1073/2009 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 561/2006 (OV 2009, L 300, 88. lpp., un labojums – OV 2015, L 272, 15. lpp.), 2. panta 3. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp SC Casa Noastră SA un Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier(ISCTR) (Transporta ministrija – Valsts Sauszemes transportlīdzekļu kontroles inspekcija (ISCTR), Rumānija) par naudas sodu, ko ISCTR uzlikusi kādam no Casa Noastră darbiniekiem par atpūtas un darba režīma neievērošanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

         Regula Nr. 561/2006

               3

               Regulas Nr. 561/2006 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:
               “Šī regula attiecas uz pārvadājumiem ar:
               [..]

                        b)

                        pasažieru pārvadāšanai paredzētiem transportlīdzekļiem, kuru konstrukcijas īpašības un aprīkojums ir piemērots vairāk nekā deviņu personu pārvadāšanai, ieskaitot transportlīdzekļa vadītāju, un kas ir paredzēti šādam mērķim.”

               4

               Šīs regulas 3. panta a) punktā ir paredzēts:
               “Šī regula neattiecas uz pārvadājumiem ar:

                        a)

                        transportlīdzekļiem, ko izmanto regulāriem pasažieru pārvadājumiem, ja minētajā pakalpojumā ietvertā maršruta garums nepārsniedz 50 kilometrus.”

               5

               Minētās regulas 4. panta n) punktā ir noteikts:
               “Šajā regulā:
               [..]

                        n)

                        “regulārie pasažieru pārvadājumi” nozīmē iekšzemes un starptautiskus pakalpojumus, kā noteikts 2. pantā Padomes Regulā (EEK) Nr. 684/92 (1992. gada 16. marts) par kopējiem noteikumiem attiecībā uz starptautiskiem pasažieru pārvadājumiem ar autobusiem [(OV 1992, L 74, 1. lpp.)]”.

         Regula Nr. 684/92

               6

               Regulas Nr. 684/92, kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006 (OV 2006, L 363, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 684/92”), 2. panta 1. punktā ir noteikts:
               “1. Regulāri reisi

                        1.1.

                        Regulāri reisi ir tādi braucieni, kas nodrošina pasažieru pārvadājumus noteiktos laika intervālos pa noteiktiem maršrutiem, pasažieriem iekāpjot un izkāpjot iepriekš noteiktās pieturvietās. Regulārie reisi ir pieejami visiem, izņemot, kad vajadzības gadījumā tas ir atkarīgs no obligātas rezervācijas.

                  Pārvadājuma regulāro raksturu neietekmē izmaiņas pārvadājuma veikšanas nosacījumos.

                        1.2.

                        Reisi, neatkarīgi no tā, kas ir to organizētājs, kuri nodrošina noteiktu pasažieru kategoriju pārvadājumus, pārējos pasažierus atskaitot, tiek uzskatīti par regulāriem reisiem, ciktāl šos reisus veic saskaņā ar 1. punkta 1. apakšpunktā norādītiem noteikumiem. Šādi reisi še turpmāk saukti “speciāli regulāri reisi”.

                  Speciāli regulāri reisi ietver:

                        a)

                        strādnieku pārvadājumus starp mājām un darbu;

                        b)

                        skolnieku un studentu pārvadājumus uz mācību iestādi un atpakaļ;

                        c)

                        karavīru un viņu ģimeņu pārvadājumus starp viņu izcelsmes valsti un kazarmu rajonu.

                  Tas, ka speciālos reisus var dažādot saskaņā ar lietotāju vajadzībām, neietekmē to klasificēšanu kā regulāros reisus.
               [..]”

         Regula Nr. 1073/2009

               7

               Regula Nr. 684/92 tika atcelta ar Regulas Nr. 1073/2009 30. pantu. Saskaņā ar šo pantu atsauces uz atcelto regulu saprot kā atsauces uz Regulu Nr. 1073/2009 un lasa saskaņā ar tās III pielikumā norādīto atbilstības tabulu. Pēc šīs atcelšanas Regulas Nr. 684/92 2. panta 1.1. punktam atbilst Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 2. punkts un 5. panta 1. punkts, bet Regulas Nr. 684/92 2. panta 1.2. punktam atbilst Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 3. punkts un 5. panta 2. punkts.

               8

               Regulas Nr. 1073/2009 2. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
               “[..]

                        2.

                        “regulāri pārvadājumi” ir tādi pārvadājumi, kas nodrošina pasažieru pārvadājumus noteiktos laika intervālos pa noteiktiem maršrutiem, pasažieriem iekāpjot un izkāpjot iepriekš noteiktās pieturvietās;

                        3.

                        “speciāli regulāri pārvadājumi” ir regulāri pārvadājumi neatkarīgi no tā, kas ir to organizētājs, kuri nodrošina noteiktu pasažieru kategoriju pārvadājumus, nepārvadājot pārējos pasažierus;

                  [..]

                        5.

                        “pašpārvadājumi” ir pārvadājumi, ko fiziska vai juridiska persona veic nekomerciālos un bezpeļņas nolūkos, kur:

                                 —

                                 attiecīgos pārvadājumus šī fiziskā vai juridiskā persona veic tikai kā palīgpakalpojumus un

                                 —

                                 izmantojamie transportlīdzekļi ir fiziskās vai juridiskās personas īpašums vai šī persona ir tos iegādājusies uz nomaksu, vai arī tie ir ilgtermiņa nomas līguma priekšmets un to vadītāji ir fiziskās vai juridiskās personas darbinieki vai pati fiziskā persona, vai personāls, kas nodarbināts attiecīgajā uzņēmumā vai kas atbilstīgi līgumsaistībām nodots attiecīgā uzņēmuma rīcībā;

                  [..].”

               9

               Šīs regulas 3. pantā “Pakalpojumu sniegšanas brīvība” ir noteikts:
               “1.   Jebkuram 1. pantā minētajam pārvadātājam, kas nodarbojas ar komercpārvadājumiem, atļauts saskaņā ar šo regulu nodrošināt regulāros pasažieru pārvadājumus, to skaitā speciālos regulāros pārvadājumus, vai neregulāros pārvadājumus ar autobusu bez diskriminācijas – neatkarīgi no valstspiederības vai uzņēmējdarbības vietas, ja:

                        a)

                        dalībvalstī, kurā viņš veic uzņēmējdarbību, viņam ir atļauts veikt regulāros pārvadājumus ar autobusu, to skaitā speciālos regulāros pārvadājumus, vai neregulāros pārvadājumus ar autobusu saskaņā ar šīs valsts tiesību aktos noteiktajiem tirgus pieejamības nosacījumiem;

                  [..]
               2.   Jebkuram 1. pantā minētajam pārvadātājam, kas nodarbojas ar pašpārvadājumiem, saskaņā ar 5. panta 5. punktu atļauts sniegt transporta pakalpojumus bez diskriminācijas attiecībā uz valstspiederību vai uzņēmējdarbības vietu, ja:

                        a)

                        uzņēmējdarbības dalībvalstī viņam ir atļauts veikt pārvadājumus ar autobusiem saskaņā ar šīs valsts tiesību aktos noteiktajiem tirgus pieejamības nosacījumiem; [..]

                  [..].”

               10

               Minētās regulas 5. pantā “Tirgus pieejamība” ir paredzēts:
               “1.   Regulārie pārvadājumi ir pieejami visiem, izņemot, kad vajadzības gadījumā tas ir atkarīgs no obligātas rezervācijas.
               Šiem pārvadājumiem vajadzīga atļauja saskaņā ar III nodaļu.
               Lai veiktu regulārus pārvadājumus no dalībvalsts uz trešo valsti un otrādi, ir vajadzīga atļauja, kas izsniegta saskaņā ar attiecīgu dalībvalsts un trešās valsts – vajadzības gadījumā arī tranzīta dalībvalsts – divpusēju nolīgumu, kamēr nav noslēgts vajadzīgais Kopienas un attiecīgās trešās valsts nolīgums.
               Pārvadājuma regulāro raksturu neietekmē izmaiņas pārvadājuma veikšanas nosacījumos.
               Uz paralēlu vai pagaidu pārvadājumu organizēšanu, kas apkalpo tos pašus pasažierus kā esošie regulārie pārvadājumi, neapstāšanos atsevišķās pieturvietās vai apturēšanu papildu pieturvietās esošo regulāro pārvadājumu maršrutos attiecas tie paši noteikumi, ko piemēro esošajiem regulārajiem pārvadājumiem.
               2.   Speciāli regulāri pārvadājumi ietver:

                        a)

                        strādnieku pārvadājumus starp mājām un darbu;

                        b)

                        skolēnu un studentu pārvadāšanu no dzīvesvietas uz mācību iestādi un atpakaļ.
                        Tas, ka speciālos pārvadājumus var dažādot saskaņā ar lietotāju vajadzībām, neietekmē to klasificēšanu kā regulāros pārvadājumus.
                        Saskaņā ar III nodaļu speciāliem regulāriem pārvadājumiem atļauja nav vajadzīga, ja tos veic saskaņā ar līgumu, kas noslēgts starp organizētāju un pārvadātāju.

                  [..]
               5.   Pašpārvadājumi ir atbrīvoti no jebkāda veida atļaujām, bet tiem piemēro sertifikātu sistēmu.
               Sertifikātus izsniedz tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurā transportlīdzeklis reģistrēts, un tie ir derīgi visam braucienam, tranzītu ietverot.
               [..]”

         Rumānijas tiesības

               11

                  Ordonanța Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere (Valdības rīkojums Nr. 27/2011 par autopārvadājumiem), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietā aplūkojamo faktisko apstākļu rašanās dienā, 3. pantā ir paredzēts, ka “pasažieru pašpārvadājumi pa sauszemi ir autopārvadājumi, ko bezpeļņas un nekomerciālos nolūkos veic fiziska vai juridiska persona, ievērojot Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 5. punktā paredzētos nosacījumus”.

               12

               Šī rīkojuma 4. panta I daļas 2. punktā saistībā ar autopārvadājumu klasifikāciju ir noteikts:
               “(2)   klasifikācija atkarībā no darbības komerciālā rakstura:

                        a)

                        autopārvadājumi par maksu;

                        b)

                        pašpārvadājumi pa sauszemi.”

               13

                  Ordinul Ministrului Transporturilor nr. 980/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind aplicarea prevederilor referitoare la organizarea şi efectuarea transporturilor rutiere şi a activităţilor conexe acestora stabilite prin Ordonanţa Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere (transporta ministra Rīkojums Nr. 980/2011, ar ko pieņem metodoloģiskus noteikumus par to normu piemērošanu, kuras attiecas uz autopārvadājumu un ar to saistīto darbību organizēšanu un īstenošanu un kuras ir noteiktas ar Valdības rīkojumu Nr. 27/2011 par autopārvadājumiem), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietā aplūkoto faktisko apstākļu rašanās dienā, pielikuma 52. pantā ir paredzēts, ka regulāri pārvadājumi, speciāli regulāri pārvadājumi un neregulāri pārvadājumi tiek veikti par maksu.

               14

               Šī rīkojuma pielikuma 54. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “(1)   Regulārus starpdepartamentu pasažieru autopārvadājumus par maksu autopārvadājumu uzņēmums var veikt tikai tad, ja tam ir maršruta licence, kas ir spēkā attiecībā uz konkrētu maršrutu, kurš ir paredzēts pārvadājumu programmā.
               (2)   Maršruta licence ir spēkā tikai tad, ja tai ir pievienots kustības grafiks attiecībā uz visu pārvadājuma laiku, un tikai tad, ja izbraukšana no maršruta sākumpunkta notiek dienā un laikā, kas ir paredzēti kustības grafikā.”

               15

               Šī pielikuma 80. pantā ir noteikts:
               “(1)   Pasažieru pašpārvadājumus pa sauszemi veic autopārvadājumu uzņēmumi savām vajadzībām tikai ar autobusiem, kuros visā pārvadājuma laikā atrodas pašpārvadājuma apliecības apstiprināta kopija, kā arī transporta dokuments.
               (2)   Saskaņā ar 1. punktu transporta dokuments ir tabula ar pārvadāto pasažieru vārdiem, ko ir parakstījis un apzīmogojis uzņēmuma likumīgais pārstāvis.”

               16

               Minētā pielikuma 81. panta a) punktā ir paredzēts:
               “Papildus transporta dokumentam pasažieru pašpārvadājumu pa sauszemi gadījumā autobusā ir jābūt šādiem dokumentiem:

                        a)

                        derīga vadītāja identifikācijas karte, kurā ir norādīts, ka viņš strādā pašpārvadājumu pa sauszemi uzņēmumā.”

               17

                  Ordonanţa Guvernului nr. 37/2007 privind stabilirea cadrului de aplicare a regulilor privind perioadele de conducere, pauzele şi perioadele de odihnă ale conducătorilor auto şi utilizarea aparatelor de înregistrare a activităţii acestora (Valdības rīkojums Nr. 37/2007, ar ko nosaka, kā ir piemērojami noteikumi par mehānisko transportlīdzekļu vadītāju darba, pārtraukuma un atpūtas laiku un par viņu darbības reģistrācijas iekārtu izmantošanu), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietā aplūkoto faktisko apstākļu rašanās dienā (turpmāk tekstā – “valdības Rīkojums Nr. 37/2007”), 8. panta 1. punktā ir noteikts:
               “1)   Šādi fakti veido ļoti smagus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 un Regulas (EEK) Nr. 3821/85 noteikumu, kā arī attiecīgā gadījumā [Eiropas] Nolīguma [par transportlīdzekļu apkalpju darbu starptautiskajos autopārvadājumos (AETR)] pārkāpumus, un tie veido pārkāpumus, ja tie netiek uzskatīti par pārkāpumiem saskaņā ar krimināltiesību likumiem:

                        1.

                        transportlīdzekļa vadīšanas dienas ilguma vai maksimālā transportlīdzekļa vadīšanas dienas ilguma pārsniegšana par vairāk nekā divām stundām;

                  [..]

                        6.

                        minimālā dienas atpūtas laika neievērošana, ja tas ir samazināts par divām vai vairāk stundām.”

               18

               Valdības rīkojuma Nr. 37/2007 9. pantā ir noteikts:
               “1.   Par 8. pantā paredzētajiem pārkāpumiem tiek piemēroti šādi sodi:
               [..]

                        c)

                        naudas sods no 4000 līdz 8000 [Rumānijas leju (RON)] – ko piemēro transportlīdzekļa vadītājam par 1. punkta 15., 16., 18.–20., 22.–26., 28.–30., 36. un 38. apakšpunktā paredzētajiem faktiem un ko piemēro autotransporta uzņēmumam/operatoram par 1. punkta 1.–11., 31. un 32. apakšpunktā paredzētajiem faktiem.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               19

                  Casa Noastră ir uzņēmums, kas ražo un pārdod PVC galdniecības izstrādājumus un kura ražotne atrodas Pjelešti [Pielești] (Rumānija), proti, apmēram 13 km no Krajovas [Craiova] (Rumānija).

               20

               Šis uzņēmums nodrošina savu darbinieku pārvadāšanu uz darba vietu un no tās, izmantojot trīs autobusus, kuros ir 44 vietas, un divus mikroautobusus, kuros ir 20 vietas, proti, tam piederošus transportlīdzekļus. Tas šajā nolūkā pastāvīgi nodarbina piecus šoferus.

               21

                  Casa Noastră darbinieki strādā trīs maiņās, līdz ar to viņu pārvadāšana notiek katru darbdienu, veicot trīs turp un atpakaļ braucienus. Viens no maršrutiem, kas tiek veikts šo pārvadājumu ietvaros, ir turp un atpakaļ brauciens starp Pjelešti un Branetu [Braneț] (Rumānija), un attālums starp šīm divām apdzīvotajām vietām ir 21 km.

               22

               2014. gada 26. novembrī vienu no Casa Noastră transportlīdzekļiem, ko minētajā maršrutā vadīja kāds no šī uzņēmuma šoferiem, pārbaudīja ISCTR inspektors. Šīs pārbaudes laikā šoferim bija jāuzrāda viņa tahogrāfa rādījums, un tas liecināja par atpūtas un darba laika neievērošanu. Tādējādi Casa Noastră tika noteikts naudas sods par pārkāpumu saskaņā ar valdības Rīkojuma Nr. 37/2007 8. panta 1. punkta 1. un 6. apakšpunktu par transportlīdzekļa vadīšanas dienas ilguma pārsniegšanu, konkrētāk, maksimālā dienas vadīšanas laika pārsniegšanu, kā arī par minimālā ikdienas atpūtas laika neievērošanu.

               23

                  Casa Noastră šo sodu apstrīdēja, apgalvojot, ka šīs pārbaudes laikā tas veica pasažieru autopārvadājumu, kas ietilpst kategorijā “speciāli regulāri pārvadājumi” darbinieku pārvadāšanai no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ maršrutā, kas nepārsniedz 50 km, un ka tādējādi bija piemērojama Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētā atkāpe.

               24

                  ISCTR apgalvoja, ka Casa Noastră veica pasažieru pašpārvadājumu pa sauszemi, ņemot vērā, ka šis pārvadājums tika veikts bezpeļņas un nekomerciālos nolūkos, lai gan pasažieru autopārvadājumi speciālu regulāru pārvadājumu ietvaros ir par maksu un ir saistīti ar citu valsts tiesību aktos paredzētu nosacījumu ievērošanu. Tādējādi tā uzskatīja, ka uz minēto pārvadājumu neattiecās Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētā atkāpe.

               25

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāizskata uzņēmumiem paredzētā likumīgā iespēja organizēt savu darbinieku pārvadājumus uz darba vietu un no tās, kā arī tas, kādā mērā darbinieks pārvadājuma laikā ir pasažieris, kas izmanto speciālu regulāru pārvadājumu, ņemot vērā, ka CasaNoastră par attiecīgo pārvadājumu neiekasē nekādu maksu.

               26

               Šajos apstākļos Judecătoria Balş – Judeţul Olt (Balšas pirmās instances tiesa – Oltas departaments, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Kādā mērā Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 3. punktā izmantotā frāze “neatkarīgi no tā, kas ir pārvadājumu organizētājs”, var tikt interpretēta tādējādi, ka uzņēmējs var organizēt regulārus pārvadājumus savu darbinieku pārvadāšanai uz darba vietu un no tās?

                        2)

                        Kādā mērā Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā izmantotā frāze “regulāri pasažieru pārvadājumi, ja minētajā pakalpojumā ietvertā maršruta garums nepārsniedz 50 km”, var tikt interpretēta tādējādi, ka tā attiecas uz darbiniekiem, viņiem pārvietojoties uz savu darba vietu un no tās?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               27

               Uzdodot abus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ, kurus organizē viņu darba devējs un kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, ietilpst Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes piemērošanas jomā, saskaņā ar kuru šī regula nav piemērojama šādam pārvadājuma pakalpojumam.

               28

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 561/2006 preambulas 17. apsvērumu un 1. pantu tās mērķis ir saskaņot konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, it īpaši autopārvadājumu nozarē, un uzlabot šīs nozares darbinieku darba apstākļus, kā arī ceļu satiksmes drošību, un šie mērķi izpaužas kā pienākums satiksmē esošos transportlīdzekļus faktiski nodrošināt ar tahogrāfiem, kas ļauj uzraudzīt transportlīdzekļa vadītāju vadīšanas un atpūtas laika ievērošanu (skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 3. oktobris, Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, 31. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 19. oktobris, EL‑EM‑2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, 21. punkts).

               29

               Saskaņā ar Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktu tā nav piemērojama autopārvadājumiem ar transportlīdzekļiem, kas tiek izmantoti regulāriem pasažieru pārvadājumiem, ja pakalpojumā ietvertā maršruta garums nepārsniedz 50 km.

               30

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. panta n) punktu “regulārie pasažieru pārvadājumi”, kā noteikts Regulas Nr. 684/92 2. panta 1. punktā, nozīmē iekšzemes un starptautiskus pakalpojumus.

               31

               Tiesa šajā ziņā precizēja, ka minētajā 2. panta 1. punktā ir paredzētas divas šādu pārvadājumu kategorijas, nošķirot regulārus pārvadājumus un speciālus regulārus pārvadājumus. Pirmie minētie, kas ir pieejami visiem, nodrošina pasažieru pārvadājumus ar noteiktiem laika intervāliem pa noteiktiem maršrutiem, pasažieriem iekāpjot un izkāpjot iepriekš noteiktās pieturvietās. Otrie tiek veikti tādos pašos apstākļos, bet tikai noteiktām pasažieru kategorijām (spriedums, 1998. gada 30. aprīlis, Clarke & Sons un Ferne, C‑47/97, EU:C:1998:185, 16. punkts), proti, lai pārvadātu “darbiniekus no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ”, skolnieku un studentu pārvadāšanai “uz mācību iestādi un atpakaļ” un karavīru un viņu ģimeņu pārvadāšanai “starp izcelsmes valsti un kazarmu rajonu”.

               32

               No tā izriet, ka speciāli regulāri pārvadājumi veido īpašu regulāru pārvadājumu kategoriju, un vienīgā atšķirība starp šīm abām kategorijām ir tāda, ka speciāli regulāri pārvadājumi attiecas uz noteiktu pasažieru grupu pārvadājumiem, izslēdzot citus pasažierus, bet regulāri pārvadājumi bez ierobežojumiem ir pieejami visiem pasažieriem. Ņemot vērā Regulā Nr. 561/2006 izvirzītos mērķus, kas ir minēti šī sprieduma 28. punktā, pārvadāto pasažieru statuss nevar būt izšķirošs kritērijs šīs regulas piemērošanai vai nepiemērošanai.

               33

               Ņemot vērā Regulas Nr. 684/92 struktūru, kā arī jēdziena “speciāli regulāri pārvadājumi” definīciju, šķiet, ka Eiropas Savienības likumdevēja nodoms ir bijis no Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas jomas izslēgt gan regulārus pārvadājumus, gan speciālus regulārus pārvadājumus, ar nosacījumu, ka attiecīgā maršruta garums nepārsniedz 50 km.

               34

               Šo secinājumu neatspēko tas, ka Regula Nr. 684/92 tika aizstāta ar Regulu Nr. 1073/2009, kurā ir nošķirti “regulāri pārvadājumi” un “speciāli regulāri pārvadājumi”. Šo jēdzienu definīcijas būtībā paliek nemainīgas, līdz ar to speciāli regulāri pārvadājumi joprojām ir definēti kā īpaša regulāru pārvadājumu kategorija.

               35

               Turklāt darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ skaidri ir reglamentēti Regulas Nr. 1073/2009 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā, jo tie ir viena no speciālu regulāru pārvadājumu formām. Argumentācija, ar ko ir pamatota Regulas Nr. 684/92 interpretācija, līdz ar to mutatis mutandis attiecas uz Regulu Nr. 1073/2009.

               36

               No tā izriet, ka Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes piemērošanas joma ar Regulu Nr. 1073/2009 nav tikusi grozīta, jo šī atkāpe ir piemērojama gan regulāriem pārvadājumiem, gan speciāliem regulāriem pārvadājumiem, ja vien attiecīgā maršruta garums nepārsniedz 50 km.

               37

               Otrkārt, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 5. punktā, tāpat kā Regulas Nr. 684/1992 2. panta 4. punktā, ir ietverta “pašpārvadājumu” definīcija, saskaņā ar kuru runa ir par pārvadājumiem, kas tiek veikti bezpeļņas un nekomerciālos nolūkos, ja, pirmkārt, pārvadājumu darbība fiziskai vai juridiskai personai, kas to nodrošina, ir tikai palīgdarbība. Otrkārt, minētā definīcija paredz, ka transportlīdzekļi ir šīs personas īpašums, šī persona ir tos iegādājusies uz nomaksu vai arī tie ir ilgtermiņa nomas līguma priekšmets un to vadītāji ir šīs fiziskās vai juridiskās personas darbinieki vai pati fiziskā persona, vai personāls, kas ir nodarbināts attiecīgajā uzņēmumā vai kas atbilstīgi līgumsaistībām ir nodots attiecīgā uzņēmuma rīcībā.

               38

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka, pirmām kārtām, pamatlietā aplūkotais pārvadājums, šķiet, atbilst nosacījumiem, kādiem ir jābūt izpildītiem, lai tas varētu tikt kvalificēts kā “speciāls regulārs pārvadājums”.

               39

               Minētais pārvadājums tiek veikts katru darba dienu, trīsreiz veicot turp un atpakaļ braucienus, kas atbilst trim Casa Noastră darbavietām vienas dienas ietvaros. Tā kā saskaņā ar Tiesas rīcībā esošajiem pierādījumiem šī uzņēmuma darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ tiek veikti starp apdzīvotām vietām Pjelešti un Branetu, attiecīgais maršruts ir “noteikts” Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 2. punkta izpratnē, jo darbinieki iekāpj un izkāpj iepriekš noteiktās pieturvietās. Turklāt pamatlietā aplūkotais pārvadājums attiecas tikai uz kādu konkrētu pasažieru kategoriju, šajā gadījumā – uz minētā uzņēmuma darbiniekiem, izslēdzot citus pasažierus.

               40

               Otrām kārtām, pamatlietā aplūkotais pārvadājums atbilst arī Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 5. punktā noteiktajām prasībām par “pašpārvadājumiem”.

               41

               Saskaņā ar šiem pašiem pierādījumiem attiecīgie pārvadājumu pakalpojumi CasaNoastră darbiniekiem netiek sniegti ne peļņas, ne komerciālā nolūkā. Iesniedzējtiesa turklāt precizē, ka par sniegtajiem pakalpojumiem netiek iekasēta nekāda maksa. Turklāt šīs sabiedrības pamatdarbība ir nevis pasažieru pārvadājumi, bet gan PVC galdniecības izstrādājumu ražošana un pārdošana, un darbinieku pārvadājumi tai ir tikai palīgdarbība. Visbeidzot, CasaNoastră pieder pārvadājumiem izmantotie transportlīdzekļi, ko turklāt vada paša šī uzņēmuma darbinieki.

               42

               Kā tas ir konstatēts šī sprieduma 36. punktā, Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētā atkāpe ir piemērojama regulāriem pārvadājumiem, tostarp speciāliem regulāriem pārvadājumiem. Līdz ar to šī atkāpe a priori neattiecas uz pašpārvadājumiem.

               43

               Jākonstatē, ka regulāru pārvadājumu kategorija, kas ietver speciālus regulārus pārvadājumus, un pašpārvadājumu kategorija viena otru savstarpēji neizslēdz. Pašpārvadājumi var izpausties kā speciāli regulāri pārvadājumi vai kā neregulāri pārvadājumi, kas Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 4. punktā ir definēti kā pārvadājumi, kuri neatbilst regulāru pārvadājumu definīcijai, speciālus regulārus pārvadājumus ietverot, un kuru galvenā pazīme ir tāda, ka tajos pārvadā pasažieru grupas, kas ir izveidotas pēc pasūtītāja vai paša pārvadātāja iniciatīvas.

               44

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka nekas Regulas Nr. 561/2006 un Regulas Nr. 1073/2009 formulējumā neliedz veikt šādu interpretāciju. Principā, kā to savos rakstveida apsvērumos norādīja Eiropas Komisija, pārvadājumu pakalpojumi var tikt klasificēti divās kategorijās, proti, pirmkārt, trešajām personām nodrošinātie pārvadājumi un, otrkārt, pašpārvadājumi.

               45

               Pirmā no abām šīm kategorijām var izpausties vairākās formās, proti, kā regulāri pārvadājumi, speciāli regulāri pārvadājumi un neregulāri pārvadājumi.

               46

               Arī pašpārvadājumi var izpausties kā speciāli regulāri pārvadājumi vai neregulāri pārvadājumi, ja tie atbilst Regulā Nr. 1073/2009 paredzētajiem nosacījumiem. Savukārt tajos neietilpst regulāri pārvadājumi, kas pēc definīcijas ir pieejami visiem pasažieriem.

               47

               Šo interpretāciju apstiprina tas, ka gan saskaņā ar Regulu Nr. 684/92, gan Regulu Nr. 1073/2009 speciālu regulāru pārvadājumu piemērošanas jomā, kā tas jau ir konstatēts šī sprieduma 35. punktā, ietilpst darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ. Turklāt Regulas Nr. 684/92 2. panta 1.2. punktā ietvertajā definīcijā ir precizēts, ka šie pārvadājumi nodrošina noteiktu pasažieru kategoriju pārvadājumus “neatkarīgi no tā, kas ir to organizētājs”.

               48

               Turklāt šādu interpretāciju apstiprina arī tas, ka uz pašpārvadājumiem Regulā Nr. 1073/2009, kurā ir paredzēti kopīgi noteikumi attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum, ir attiecināti kopumā ne tik stingri noteikumi kā tie, kas ir piemērojami regulāriem pārvadājumiem, tostarp speciāliem regulāriem pārvadājumiem. Pēdējie minētie var tikt veikti, tikai saņemot atļauju, bet pašpārvadājumi ir pakļauti tikai sertifikātu sistēmai un ir atbrīvoti no jebkāda veida atļaujām. Tādējādi sertifikāta saņemšana atkarībā no pārvadājumu veikšanas režīma nav vajadzīga, jo sertifikāts, kas attiecas uz pašpārvadājumiem, attiecas uz visiem pārvadājumu veikšanas režīmiem, neveicot konkrētu identifikāciju pēc attiecīgās pārvadājumu pakalpojumu kategorijas.

               49

               Vienīgā atšķirība, kas pastāv starp trešajām personām paredzētu speciālu regulāru pārvadājumu un to pašu pārvadājumu, kas ir veikts pašpārvadājuma ietvaros, līdz ar to ir pārvadājuma organizētāja statuss. Šī atšķirība nevar pamatot, ka speciāli regulāri pārvadājumi, kas ir veikti pašpārvadājumu ietvaros, ir izslēgti no Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes piemērošanas jomas.

               50

               Šī interpretācija arī neapdraud Regulā Nr. 561/2006 izvirzītos mērķus. Pēdējās minētās mērķis, kā tas ir minēts šī sprieduma 28. punktā, ir saskaņot konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, it īpaši autopārvadājumu nozarē, un uzlabot šīs nozares darbinieku darba apstākļus, kā arī ceļu satiksmes drošību. Speciāli regulāri pārvadājumi, kas tiek veikti savām vajadzībām, nerada negodīgu konkurenci citiem pārvadājumu veidiem, kas tiek piedāvāti trešajām personām, jo tos var izmantot tikai tā uzņēmuma darbinieki, kurš piedāvā šos pārvadājumus. Turklāt, runājot par darba apstākļu un ceļu satiksmes drošības uzlabošanu, nekas nepamato, ka tiek nošķirts vadītājs, kas nodrošina speciālus regulārus pārvadājumus trešajām personām attālumos, kuri ir mazāki nekā 50 km, un vadītājs, kas tādos pašos attālumos nodrošina speciālus regulārus pārvadājumus, veicot pašpārvadājumus.

               51

               No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punkts, kā arī Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ, ko organizē viņu darba devējs un kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, ietilpst Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes, saskaņā ar kuru šī regula nav piemērojama šādiem pārvadājumiem, piemērošanas jomā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               52

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, 3. panta a) punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regulas (EK) Nr. 1073/2009 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 561/2006, 2. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ, ko organizē viņu darba devējs un kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, ietilpst Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes, saskaņā ar kuru šī regula nav piemērojama šādiem pārvadājumiem, piemērošanas jomā.

                     [Paraksti]

            (
            1
         )	Tiesvedības valoda – rumāņu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 15.martā. # Industrie riunite odolesi SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Tērauda ražošanas kvotas. # Lieta 348/82.