Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2003. gada 30.janvārī. # C pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Vienlīdzīga attieksme. # Lieta T-307/00.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1989. gada 20. janvārī. # Casio Computer Co. GmbH Deutschland pret Oberfinanzdirektion München. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta 234/87.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1998. gada 27.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-364/97.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 6.martā. # Francesca Caprini pret Conservatore Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura (CCIAA). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale civile e penale di Trento - Itālija. # Direktīva 86/653/EEK. # Lieta C-485/01.


Tiesas spriedums 1978. gada 28. jūnijā. # Simmenthal SpA pret Amministrazione delle finanze. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Alessandria - Itālija. # Lieta 70/77.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 15.oktobrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 93/36/EEK - Piegāžu publiskā iepirkuma līgumi - Datorprogrammas transportlīdzekļu reģistrācijai piegāde - Sarunu procedūra, iepriekš nepublicējot paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu.#Lieta C-275/08.

text:
      Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 15. oktobra spriedums – Komisija/Vācija
      (lieta C‑275/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 93/36/EEK – Piegāžu publiskā iepirkuma līgumi – Datorprogrammas transportlīdzekļu reģistrācijai piegāde – Sarunu procedūra bez iepriekšējas paziņojuma par paredzamo publisko iepirkumu publicēšanas
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Komisijas tiesības celt prasību – Tiesību izmantošana neatkarīgi no īpašas
            intereses celt prasību (EKL 226. pants) (sal. ar 26. un 27. punktu)
      2.                     Tiesību aktu tuvināšana – Pārsūdzības procedūras piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
            jomā – Direktīva 89/665 (EKL 226. pants, Padomes Direktīva 89/665) (sal. ar 30.–42. punktu)
      3.                     Tiesību aktu tuvināšana – Piegāžu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 93/36 –
            Atkāpes no kopīgiem noteikumiem (Padomes Direktīvas 93/36 6. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 54.–56. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts [publiskā iepirkuma]
                  līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.), 6. panta, aplūkojot to kopsakarā ar 9. pantu, pārkāpums
                  – Līgums par datorprogrammas transportlīdzekļu reģistrācijai piegādi, kas, neizsludinot uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu
                  publiskā iepirkuma procedūrā, noslēgts starp diviem publisko tiesību subjektiem, kas ir atbildīgi par pašvaldības datu apstrādi

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	tā kā Datenzentrale Baden-Württemberg, izmantojot sarunu procedūru, ir piešķīrusi piegāžu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas
                     tiesības datorprogrammas transportlīdzekļu reģistrācijai piegādei, nepublicējot paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu,
                     Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu publiskā
                     iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1986. gada 4. februārī. # Hauptzollamt Hamburg - Ericus pret Van Houten International GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Deklarētā muitas vērtība. # Lieta 65/85.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 17.jūnijā.#Nawras Bolbol pret Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Fővárosi Bíróság - Ungārija.#Direktīva 2004/83/EK - Obligātie standarti, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus - Palestīniešu izcelsmes bezvalstnieks, kas nav lūdzis Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba aģentūru Tuvajos Austrumos (UNRWA) aizsardzību vai palīdzību - Lūgums piešķirt bēgļa statusu - Noraidīšana, pamatojoties uz Konvencijas par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā, 1.A pantā paredzēto nosacījumu neizpildi - Šī bezvalstnieka tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/83/EK 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikumu.#Lieta C-31/09.

text:
      Lieta C‑31/09
      Nawras Bolbol
      pret
      Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal
      (Fővárosi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2004/83/EK – Obligātie standarti, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus – Palestīniešu izcelsmes bezvalstnieks, kas nav lūdzis Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba
         aģentūru Tuvajos Austrumos (UNRWA) aizsardzību vai palīdzību – Lūgums piešķirt bēgļa statusu – Noraidīšana, pamatojoties uz 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu 1. panta A daļā paredzēto
         nosacījumu neizpildi – Šī bezvalstnieka tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         otro teikumu

      Sprieduma kopsavilkums
      Vīzas, patvērums, imigrācija – Patvēruma politika – Bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2004/83
      (Padomes Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums)
      Direktīvas 2004/83 par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus
         vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu,
         12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma piemērošanas nolūkā persona saņem aizsardzību vai palīdzību no Apvienoto
         Nāciju aģentūras, kas nav Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos (UNHCR), ja šī persona šādu aizsardzību vai palīdzību ir faktiski saņēmusi.

      Ženēvas konvencijas par bēgļa statusu 1. panta D daļā, uz kuru ir atsauce direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ir
         paredzēts vienīgi izslēgt no minētās konvencijas piemērošanas jomas personas, kas pašreiz saņem aizsardzību vai palīdzību
         no Apvienoto Nāciju iestādes vai aģentūras, izņemot UNHCR. No šī Ženēvas konvencijas noteikuma formulējuma skaidri izriet, ka tikai uz tām personām, kuras faktiski ir saņēmušas palīdzību
         no Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba aģentūras Tuvajos Austrumos, attiecas tajā paredzētais
         noteikums par izslēgšanu no bēgļa statusa, kas kā tāds ir jāinterpretē šauri, un tāpēc tas nevar attiekties arī uz tām personām,
         kuras ir vai bija tiesīgas saņemt šīs aģentūras aizsardzību vai palīdzību.

      (sal. ar 50., 51. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 17. jūnijā (*)

      Direktīva 2004/83/EK – Obligātie standarti, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus – Palestīniešu izcelsmes bezvalstnieks, kas nav lūdzis Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba
         aģentūru Tuvajos Austrumos (UNRWA) aizsardzību vai palīdzību – Lūgums piešķirt bēgļa statusu – Noraidīšana, pamatojoties uz 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu 1. panta A daļā paredzēto
         nosacījumu neizpildi – Šī bezvalstnieka tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         otro teikumu

      Lieta C‑31/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 68. un 234. pantam, ko Fővárosi Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 15. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 26. janvārī, tiesvedībā

      Nawras Bolbol
      pret
      Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši A. Ross [A. Rosas], P. Kūris [P. Kūris], Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 20. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        N. Bolbolas [N. Bolbol] vārdā – G. Ģēzē [G. Győző], ügyvéd,

      –        Ungārijas valdības vārdā – R. Šomšiča [R. Somssich], M. Fehērs [M. Fehér] un K. Borveļģi [K. Borvölgyi], pārstāvji,

      –        Beļģijas valdības vārdā – K. Pošē [C. Pochet] un T. Materns [T. Materne], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un N. Grafs Victums [N. Graf Vitzthum], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – E. Beljāra [E. Belliard], Ž. de Bergess [G. de Bergues] un B. Bopēra‑Manoka [B. Beaupère‑Manokha], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – A. Rao [I. Rao], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Simons [B. Simon] un M. Kondu‑Dirande [M. Condou‑Durande], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 4. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem
         standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama
         starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV L 304, 12. lpp., un labojums – OV 2005,
         L 204, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”), 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp N. Bolbolu, palestīniešu izcelsmes bezvalstnieci, un Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal (Imigrācijas un pilsonības dienests, turpmāk tekstā – “BAH”) sakarā ar to, ka pēdējais minētais noraidīja N. Bolbolas lūgumu piešķirt viņai bēgļa statusu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskās tiesības
       Konvencija par bēgļa statusu
      3        Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī. Šī konvencija tika papildināta ar 1967. gada
         31. janvāra Protokolu par bēgļa statusu, kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”).

      4        Saskaņā ar Ženēvas konvencijas 1. panta A daļas 2. punkta pirmo daļu termins “bēglis” ir attiecināms uz jebkuru personu, kas
         “sakarā ar labi pamatotām bailēm no vajāšanas pēc rases, reliģijas, tautības, piederības īpašai sociālai grupai pazīmēm vai
         politiskās pārliecības dēļ atrodas ārpus savas pilsonības valsts un nespēj vai sakarā ar šādām bailēm nevēlas izmantot šīs
         valsts aizsardzību; personu, kam nav pilsonības un kas, atrodoties ārpus savas iepriekšējās mītnes zemes, šādu notikumu rezultātā
         nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties”.

      5        Ženēvas konvencijas 1. panta D daļā ir noteikts:

      “Šī Konvencija neattiecas uz personām, kas pašreiz saņem aizsardzību vai palīdzību no citām Apvienoto Nāciju struktūrām, izņemot
         Apvienoto Nāciju Augstā komisāra pārvaldi bēgļu jautājumos.

      Ja personām šāda aizsardzība vai palīdzība ir pārtraukta jebkādu iemeslu dēļ un ja pēc Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas
         rezolūcijām to stāvoklis nav īpaši noteikts, tām ipso facto jābauda šīs Konvencijas labvēlība.”

       Apvienoto Nāciju Palestīnas samierināšanas komisija
      6        Apvienoto Nāciju Palestīnas samierināšanas komisija [United Nations Conciliation Commission for Palestine] (UNCCP) tika izveidota ar Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1948. gada 11. decembra Rezolūciju Nr. 194 (III). Saskaņā ar šīs
         rezolūcijas 11. punktu Apvienoto Nāciju Ģenerālā Asambleja:

      “Nolemj, ka bēgļiem, ja viņi to vēlas, ir jāļauj pēc iespējas ātrāk atgriezties savās mājās un dzīvot mierā ar saviem kaimiņiem un
         ka saskaņā ar starptautisko tiesību principiem vai taisnīgumu valdībām vai atbildīgajām iestādēm tiem, kuri nolemj neatgriezties,
         ir jāizmaksā kompensācija par īpašumu un par katru zaudēto vai sabojāto īpašumu.

      Dod norādījumus [UNCCP] atvieglot bēgļu repatriāciju, pārcelšanos un ekonomisko un sociālo rehabilitāciju, kā arī kompensāciju izmaksu un saglabāt
         tuvas attiecības ar Apvienoto Nāciju Palīdzības Palestīnas bēgļiem fonda direktoru un – ar viņa starpniecību – ar Apvienoto
         Nāciju attiecīgajām iestādēm un aģentūrām.” [Neoficiāls tulkojums]

       Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba aģentūra Tuvajos Austrumos
      7        Ar Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1949. gada 8. decembra Rezolūciju Nr. 302 (IV) tika izveidota Apvienoto Nāciju Organizācijas
         Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba aģentūra Tuvajos Austrumos [United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East] (UNRWA). Tās mandāts tika regulāri atjaunots, un pašreizējā mandāta darbība beidzas 2011. gada 30. jūnijā. UNRWA darbības zona ietver Libānu, Sīrijas Arābu Republiku, Jordāniju, Jordānas Rietumu krastu (tostarp Jeruzalemes austrumu daļu)
         un Gazas joslu.

      8        Atbilstoši Rezolūcijas Nr. 302 (IV) 20. punktam Apvienoto Nāciju Ģenerālā Asambleja:

      “Dod norādījumus [UNRWA] apspriesties ar [UNCCP], lai viena un otra varētu pēc iespējas labāk pildīt attiecīgos uzdevumus, it īpaši attiecībā uz Rezolūcijas Nr. 194 (III),
         kuru Ģenerālā Asambleja pieņēma 1948. gada 11. decembrī, 11. punktu.” [Neoficiāls tulkojums]

      9        Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1967. gada 4. jūlija Rezolūcijas Nr. 2252 (ES‑V) 6. punktu Ģenerālā Asambleja:

      “Atbalsta [..] [UNRWA] ģenerālkomisāra centienus jebkāda veida humanitāro palīdzību sniegt pēc iespējas steidzamības kārtā un kā pagaidu pasākumu
         citām reģionā dzīvojošajām personām, kuras attiecīgajā brīdī ir pārvietotas un kurām nesenās karadarbības dēļ ir ļoti nepieciešama
         tūlītēja palīdzība.” [Neoficiāls tulkojums]

      10      Atbilstoši Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 2008. gada 5. decembra rezolūcijas Nr. 63/91 1.–3. punktam Ģenerālā Asambleja:

      “1.      Ar nožēlu paziņo, ka vēl nav īstenota ne Rezolūcijas Nr. 194 (III) 11. punktā paredzētā bēgļu repatriācija, ne arī viņiem izmaksāta kompensācija
         un ka tāpēc bēgļu situācija Palestīnā joprojām ir ļoti problemātiska un Palestīnas bēgļiem joprojām ir nepieciešama palīdzība,
         lai apmierinātu viņu pamatvajadzības veselības, izglītības un iztikas jomā.

      2.      Tāpat ar nožēlu paziņo, ka [UNCCP] nespēja atrast veidu, kā panākt progresu Ģenerālās Asamblejas Rezolūcijas Nr. 194 (III) 11. punkta piemērošanā, un no jauna
         lūdz turpināt censties piemērot šo punktu un attiecīgajā brīdī, bet ne vēlāk kā 2009. gada 1. septembrī par to informēt Ģenerālo
         Asambleju.

      3.      Apstiprina, ka [UNRWA] darbība ir jāturpina un ka tās netraucēts darbs un sniegtie pakalpojumi ir nozīmīgi Palestīnas bēgļu labklājības un humānās
         attīstības, kā arī reģionālās stabilitātes nodrošināšanā, kamēr nav panākts taisnīgs risinājums Palestīnas bēgļu jautājumā.”
         [Neoficiāls tulkojums]

       Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos
      11      Atbilstoši Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1950. gada 14. decembra Rezolūcijas Nr. 428 (V) par Apvienoto Nāciju Augstā
         komisāra bēgļu jautājumos [United Nations High Commissioner for Refugees] (UNHCR) nolikumu pielikuma 7. punkta c) apakšpunktam Apvienoto Nāciju Augstā komisāra bēgļu jautājumos kompetence, kāda tā ir definēta
         minētajā nolikumā, “[..] neattiecas uz personām, kuras turpina saņemt citu Apvienoto Nāciju iestāžu vai aģentūru aizsardzību
         vai palīdzību”.

       Savienības tiesiskais regulējums
      12      Direktīvas preambulas otrajā un trešajā apsvērumā ir noteikts:

      “(2)      Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobrī Tamperē īpašā sanāksmē vienojās izveidot kopēju Eiropas patvēruma sistēmu, kuras
         pamatā būtu [..] Ženēvas konvencijas [..] pilnīga un visaptveroša piemērošana, tādējādi apstiprinot neizraidīšanas principu
         un nodrošinot, ka nevienu personu neizdod atpakaļ vajāšanai.

      (3)      Ženēvas konvencija [..] veido pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam.”
      13      Atbilstoši Direktīvas preambulas sestajam apsvērumam:

      “Šīs direktīvas galvenais mērķis ir, no vienas puses, nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro vienotus kritērijus, lai identificētu
         personas, kam patiesi nepieciešama starptautiska aizsardzība, un, no otras puses, nodrošināt, lai šīm personām visās dalībvalstīs
         būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.”

      14      Saskaņā ar Direktīvas preambulas desmito apsvērumu:

      “Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Šī direktīva
         jo īpaši cenšas nodrošināt, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma pieteikuma iesniedzēja un viņu pavadošo
         ģimenes locekļu tiesības uz patvērumu.”

      15      Direktīvas preambulas sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “(16)          Jānosaka obligātie standarti bēgļu statusa definēšanai un saturam, lai dotu norādījumu dalībvalstu kompetentajām struktūrām
         Ženēvas konvencijas piemērošanā.

      (17)      Nepieciešams ieviest vienotus kritērijus patvēruma pieteikuma iesniedzēju atzīšanai par bēgļiem Ženēvas konvencijas 1. panta
         nozīmē.”

      16      Saskaņā ar Direktīvas 2. panta c)–e) apakšpunktu šajā direktīvā:

      “c)      “bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu
         vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras piederīgais šī persona ir, un nespēj vai šādu
         baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzīb[u], vai bezvalstnieks, kas, būdams ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas
         valsts, tādu pašu iemeslu dēļ, kā minēts iepriekš, nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties un uz kuru neattiecas
         12. pants;

      d)      “bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
      e)      “persona, kas tiesīga uz alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt
         kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā
         izcelsmes valstī vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest
         būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ
         nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzīb[u].”

      17      Direktīvas 13. un 18. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis piešķir bēgļa statusu vai alternatīvo aizsardzības statusu trešās
         valsts valstspiederīgajiem, kuri ir izpildījuši nosacījumus, kas paredzēti šīs pašas direktīvas attiecīgi II un III vai II un
         V nodaļā.

      18      Direktīvas 12. panta ar nosaukumu “Izslēgšana”, kas ir paredzēts šīs direktīvas III nodaļā, kura attiecas uz nosacījumiem
         kvalificēšanai par bēgli, 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

      “Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem, ja:
      a)      uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1.D panta [1. panta D daļas] darbības joma, kas attiecas uz aizsardzību vai palīdzību,
         ko sniedz ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot ANO Augsto komisāru bēgļu lietās. Ja šāda aizsardzība vai palīdzība jebkādu
         iemeslu dēļ izbeigta, līdz galam nenokārtojot šādu personu stāvokli saskaņā ar attiecīgajām ANO Ģenerālās Asamblejas rezolūcijām,
         šīs personas paša šā fakta dēļ ir tiesīgas uz šīs direktīvas sniegto labumu.”

      19      Atbilstoši Direktīvas 13. pantam:

      “Dalībvalstis piešķir bēgļa statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas tiek kvalificēts kā bēglis saskaņā
         ar II un III nodaļu.”

      20      Direktīvas 21. panta, kas ietilpst tās VII nodaļā ar nosaukumu “Starptautiskās aizsardzības saturs”, 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis ievēro nerepatriēšanas principu saskaņā ar to starptautiskajām saistībām.”
      21      Saskaņā ar Direktīvas 38. un 39. pantu tā stājās spēkā 2004. gada 20. oktobrī un bija jātransponē vēlākais 2006. gada 10. oktobrī.

       Valsts tiesiskais regulējums
      22      1997. gada Likuma Nr. CXXXIX par patvēruma tiesībām (Magyar Közlöny 1997/112 (XII.15.), turpmāk tekstā – “Likums par patvēruma tiesībām”) 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neskarot 4. pantā noteikto izņēmumu, par bēgļu lietām atbildīgā iestāde pēc viņa lūguma piešķir bēgļa statusu ārvalstniekam,
         kas pierāda vai uzrāda pārliecinošus faktus, ka viņam saskaņā ar Ženēvas konvencijas 1. panta A daļu un B daļas 1. punkta
         b) apakšpunktu un tās protokola 1. panta 2. un 3. punktu ir piemērojama šī konvencija.”

      23      Saskaņā ar Likuma par patvēruma tiesībām 38. panta 2. punktu savā lēmumā par patvēruma lūguma noraidīšanu kompetentā iestāde
         konstatē, vai pastāv vai nepastāv repatriēšanas [“refoulement”] un izraidīšanas aizliegums.

      24      2007. gada Likuma Nr. II par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos (a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény, Magyar Közlöny 2007/1 (I.5.); turpmāk tekstā – “Likums par ieceļošanu un uzturēšanos”) 51. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Trešo valstu pilsoņi nevar tikt repatriēti vai izraidīti uz valsti, kas nav uzskatāma par šīm personām drošu izcelsmes valsti
         vai drošu trešo valsti, it īpaši tad, ja pastāv risks, ka tur viņi tiks vajāti viņu rases, reliģiskās pārliecības, tautības
         vai piederības noteiktai sociālai grupai dēļ, ne arī uz tādas valsts teritoriju vai līdz tādas valsts robežai, attiecībā uz
         kuru ir nopietni iemesli domāt, ka tur šīs personas varētu tikt pakļautas spīdzināšanai vai pret tām varētu cietsirdīgi, necilvēcīgi
         vai pazemojoši izturēties.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      25      No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka N. Bolbola, kopā ar vīru pametusi Gazas joslu, saskaņā ar zīmogu
         pasē ieradās Ungārijā 2007. gada 10. janvārī. Vēlāk par imigrāciju atbildīgā iestāde viņai izsniedza uzturēšanās atļauju Ungārijā.

      26      2007. gada 21. jūnijā N. Bolbola iesniedza BAH patvēruma lūgumu gadījumam, ja viņas uzturēšanās atļauja netiktu pagarināta, atsaukdamās uz nedrošo situāciju, kāda valdīja
         Gazas joslā sakarā ar ikdienas sadursmēm starp Fatah un Hamas. N. Bolbola šo lūgumu pamatoja ar Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas otro teikumu, apgalvojot, ka viņa ir palestīniete,
         kas dzīvo ārpus UNRWA darbības zonas. No viņas ģimenes locekļiem Gazas joslā esot palicis vienīgi viņas tēvs.

      27      Saskaņā ar lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu N. Bolbola nav izmantojusi UNRWA aizsardzību un palīdzību. Tomēr viņa apgalvo, ka viņai uz to ir tiesības, šāda apgalvojuma pamatojumam atsaucoties uz reģistrācijas
         karti, kuru UNRWA izsniedza uz viņas tēva brālēnu ģimenes vārda. Atbildētājs pamata lietā apšauba radniecības saites, uz kurām atsaucas N. Bolbola,
         jo nav nekādu dokumentāru pierādījumu par to. Turklāt, kaut arī viņa ir vērsusies UNRWA, pēdējā minētā nevarēja apstiprināt N. Bolbolas tiesības tikt reģistrētai, pamatojoties uz radniecības saišu pastāvēšanu.

      28      Ar 2007. gada 14. septembra lēmumu atbildētājs pamata lietā noraidīja N. Bolbolas patvēruma lūgumu, vienlaikus konstatējot,
         ka viņu nevar izraidīt.

      29      N. Bolbolas patvēruma lūguma noraidījums ir pamatots ar Likuma par patvērumu 3. panta 1. punktu. Atbilstoši lēmuma motīvu
         daļai Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas otrais teikums neuzliek bēgļa statusa beznosacījuma atzīšanas pienākumu, bet nosaka
         to personu kategoriju, kam ir piemērojami šīs konvencijas noteikumi. Tas nozīmē, ka palestīniešiem ir jābūt pieejai bēgļa
         statusa iegūšanas procedūrai un ka ir jāpārliecinās, vai viņi atbilst bēgļa jēdzienam minētās konvencijas 1. panta A daļas
         izpratnē. Saskaņā ar šo pašu lēmumu prasītāju nevar atzīt par bēgli, jo viņai nav piemērojama Ženēvas konvencijas 1. panta
         A daļa tāpēc, ka viņa nav atstājusi savu izcelsmes zemi vajāšanas rases, reliģiskās piederības, tautības vai politisku iemeslu
         dēļ.

      30      No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka uz N. Bolbolu attiecas izraidīšanas aizliegums, pamatojoties uz Likuma
         par patvērumu 38. pantu un 2007. gada Likuma Nr. II par ieceļošanu un uzturēšanos 51. panta 1. punktu, jo palestīniešu atpakaļuzņemšana
         ir atkarīga no Izraēlas iestāžu gribas un N. Bolbolai Gazas joslā draudētu spīdzināšana vai necilvēcīga un pazemojoša apiešanās
         tur pastāvošās kritiskās situācijas dēļ.

      31      N. Bolbola lūdz iesniedzējtiesai grozīt BAH lēmumu un viņai piešķirt bēgļa statusu, pamatojoties uz Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas otro teikumu, kas, pēc viņas
         domām, ir patstāvīgs pamats bēgļa statusa atzīšanai. Tā kā ir izpildīti šajā normā paredzētie nosacījumi, viņai esot tiesības
         uz bēgļa statusa atzīšanu neatkarīgi no tā, vai viņa ir uzskatāma par bēgli arī šī panta A daļas izpratnē. N. Bolbola apgalvo,
         ka minētā 1. panta D daļas mērķis ir precizēt, ka, ja persona, kas ir reģistrēta vai ir tiesīga tikt reģistrēta UNWRA, kādu iemeslu dēļ uzturas ārpus šīs aģentūras darbības zonas un nopietnu iemeslu dēļ nevar prasīt, lai viņa tur atgrieztos,
         Ženēvas konvencijas dalībvalstīm tai ir automātiski jāpiešķir bēgļa statuss. Ņemot vērā, ka pa tēva līniju N. Bolbola ir tiesīga
         reģistrēties UNWRA, bet atrodas ārpus šīs struktūras darbības zonas – proti, Ungārijā –, viņai jāatzīst bēgļa statuss bez kādām tālākām pārbaudēm.

      32      Atbildētājs pamata lietā lūdz prasību noraidīt, apgalvojot, ka N. Bolbolas lūgumam piešķirt viņai bēgļa statusu nav nekāda
         pamata, jo viņa savu dzīvesvietas valsti neatstāja kāda no Ženēvas konvencijas 1. panta A daļā minētajiem iemesliem dēļ un
         šī paša panta D daļa nepiešķir tiesības uz automātisku bēgļa statusa atzīšanu, bet ir tikai noteikums par konvencijas piemērojamību
         ratione personae. Tādējādi palestīniešiem ir tiesības tikt atzītiem par bēgļiem tikai tad, ja viņi atbilst minētās konvencijas 1. panta A daļā
         ietvertajai jēdziena “bēglis” definīcijai, kas ir jāpārbauda katrā konkrētajā gadījumā atsevišķi.

      33      Iesniedzējtiesa norāda, ka pamata lietā izvirzītais tiesību jautājums ir jāizskata, ņemot vērā Direktīvas 12. panta 1. punkta
         a) apakšpunktu. Tā kā lūgums pamata lietā tika iesniegts 2007. gada 21. jūnijā, kas ir datums, kurā minētais pants vēl nebija
         transponēts Ungārijas tiesību sistēmā, Savienības tiesību normas šajā gadījumā ir jāpiemēro tieši.

      34      Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto – Ženēvas konvencijas 1. panta D daļa var tikt interpretēta dažādi. 2002. gada oktobrī
         Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos publicēja norādījumus “Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas piemērošana
         palestīniešu bēgļiem”. Tomēr šie norādījumi neietver pietiekami skaidras un nepārprotamas norādes, lai nodrošinātu šīs tiesību
         normas vienveidīgu piemērošanu attiecībā uz palestīniešiem. Ņemot vērā, ka Direktīvā ir ietverta atsauce uz minēto 1. panta
         D daļu, Tiesa ir kompetenta interpretēt tās nozīmi.

      35      Šādos apstākļos Fővárosi Bíróság [Budapeštas apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “Vai Padomes Direktīvas 2004/83/EK 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas mērķiem:
      1)      ir jāuzskata, ka persona saņem aizsardzību un palīdzību no Apvienoto Nāciju aģentūras, tikai tāpēc vien, ka šai personai ir
         tiesības uz šādu palīdzību vai aizsardzību, vai arī ir nepieciešams, lai tā šādu aizsardzību vai palīdzību tiešām būtu saņēmusi;

      2)      aģentūras aizsardzības vai palīdzības izbeigšana nozīmē atrašanos ārpus tās darbības zonas, aģentūras darbības izbeigšanu,
         iespējas saņemt šīs aģentūras aizsardzību vai palīdzību izbeigšanos vai arī objektīvu šķērsli, kura dēļ persona, kurai ir
         tiesības uz aizsardzību vai palīdzību, to nevar saņemt;

      3)      tas, ka persona ir tiesīga atsaukties uz Direktīvu, nozīmē bēgļa statusa vai vienas vai otras no abām Direktīvas piemērošanas
         jomā iekļautajām aizsardzības formām (bēgļa statuss un alternatīvās aizsardzības piešķiršana) atzīšanu pēc dalībvalsts izvēles,
         vai arī vajadzības gadījumā – nevienas no šīm formām automātisku [neatzīšanu], [liek vien domāt, ka attiecīgā persona ietilpst]
         Direktīvas ratione personae piemērošanas jomā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Sākotnējie apsvērumi
      36      Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 63. panta pirmās daļas 1) punkta c) apakšpunktu, kurā Eiropas Savienības Padomei
         bija uzdots veikt ar patvērumu saistītus pasākumus saskaņā ar Ženēvas konvenciju, kā arī citiem attiecīgajiem Līgumiem obligāto
         standartu jomā saistībā ar nosacījumiem, kas ir jāizpilda trešo valstu pilsoņiem, lai varētu pretendēt uz bēgļa statusu.

      37      No Direktīvas preambulas trešā, sešpadsmitā un septiņpadsmitā apsvēruma izriet, ka Ženēvas konvencija veido pamatu bēgļu aizsardzības
         starptautiski tiesiskajam režīmam un ka Direktīvas noteikumi, kas attiecas uz bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem, kā
         arī uz tā saturu, ir pieņemti, lai palīdzētu dalībvalstu kompetentajām iestādēm piemērot šo konvenciju, pamatojoties uz kopīgiem
         jēdzieniem un kritērijiem (skat. 2010. gada 2. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 un C‑179/08
         Salahadin Abdulla u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 52. punkts).

      38      Līdz ar to Direktīvas noteikumu interpretācija ir jāveic, ņemot vērā tās vispārējo struktūru un mērķi, ievērojot Ženēvas konvenciju
         un citus atbilstošos līgumus, kas ir paredzēti EKL 63. panta pirmās daļas 1) punktā. Šī interpretācija, kā tas izriet no Direktīvas
         preambulas desmitā apsvēruma, ir jāveic, ievērojot arī pamattiesības, kā arī principus, kas ir atzīti cita starpā Eiropas
         Savienības Pamattiesību hartā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Salahadin Abdulla u.c., 53. un 54. punkts).

       Par pirmo jautājumu
      39      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma
         piemērošanas nolūkā persona saņem aizsardzību vai palīdzību no Apvienoto Nāciju aģentūras, kas nav UNHCR, tikai tāpēc vien, ka šai personai ir tiesības uz šādu aizsardzību vai palīdzību, vai arī ir nepieciešams, lai tā šādu aizsardzību
         vai palīdzību tiešām būtu saņēmusi.

      40      Vispirms ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesa ir tā, kurai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jākonstatē fakti.

      41      Kā tika norādīts šī sprieduma 27. punktā, N. Bolbola nav izmantojusi UNRWA aizsardzību vai palīdzību.

      42      Atbilstoši Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajam teikumam, kas ir ietverts tās III nodaļā, kura attiecas
         uz nosacījumiem kvalificēšanai par bēgli, ikvienu trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka,
         kam var piešķirt bēgļa statusu, “ja uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1.D panta [1. panta D daļas] darbības joma, kas attiecas
         uz aizsardzību vai palīdzību, ko sniedz ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot ANO Augsto komisāru bēgļu lietās”.

      43      Ženēvas konvencijas 1. panta D daļā ir noteikts, ka tā nav piemērojama “personām, kas pašreiz saņem aizsardzību vai palīdzību”
         no šādas Apvienoto Nāciju iestādes vai aģentūras.

      44      Nav strīda, ka UNRWA ir viena no Apvienoto Nāciju iestādēm vai aģentūrām, izņemot UNHCR, kas ir paredzētas Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā un Ženēvas konvencijas 1. panta D daļā, jo tā tika izveidota,
         ņemot vērā Palestīnas bēgļu, kuriem UNRWA nodrošina palīdzību vai aizsardzību, īpašo situāciju, kā tas izriet cita starpā no Padomes direktīvas priekšlikuma, kuru
         iesniedza Komisija 2001. gada 12. septembrī (COM(2001) 510, galīgā redakcija).

      45      Kā norādīja ģenerāladvokāte savu secinājumu 12. un 13. punktā, no UNRWA [izdevuma] “Konsolidētās kvalificēšanās un reģistrācijas instrukcijas” (“Consolidated Eligibility and Registration Instructions”,
         turpmāk tekstā – “CERI”), kuru pašreiz piemērojamā redakcija tika pieņemta 2009. gadā, izriet, ka, kaut arī termins “palestīniešu bēglis” UNRWA vajadzībām ir piemērojams attiecībā uz ikvienu “personu, kuras parastā dzīves vieta laikā no 1946. gada 1. jūnija līdz 1948. gada
         15. maijam bija Palestīnā un kuras 1948. gada konflikta rezultātā zaudēja gan dzīvesvietu, gan iztikas līdzekļus” (CERI III.A 1. punkts), arī citas personas ir tiesīgas saņemt UNRWA palīdzību vai aizsardzību. Pēdējo vidū ir “nereģistrētas personas, kas ir pārvietotas 1967. gada un vēlāku karadarbību rezultātā”
         (CERI III.B punkts; citu starpā skat. Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1967. gada 4. jūlija Rezolūciju Nr. 2252 (ES‑V), 6. punkts).

      46      Šādos apstākļos nevar uzreiz izslēgt, ka tāda persona kā N. Bolbola, kura nav reģistrēta UNWRA, tomēr varētu tikt uzskatīta par personu, uz kuru attiecas Ženēvas konvencijas 1. panta D daļa un līdz ar to Direktīvas 12. panta
         1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums.

      47      Attiecībā uz iebildumu iekļaut Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas piemērošanas jomā personas, kas pārvietotas 1967. gada
         karadarbības rezultātā, nevar apgalvot – pretēji Apvienotās Karalistes viedoklim –, ka tikai uz tiem palestīniešiem, kuri
         kļuva par bēgļiem 1948. gada konflikta rezultātā un kuri saņēma UNRWA palīdzību vai aizsardzību brīdī, proti, 1951. gadā, kad tika pieņemta Ženēvas konvencijas sākotnējā versija, attiecas šīs
         konvencijas 1. panta D daļa un līdz ar to Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts.

      48      Ženēvas konvencija tās sākotnējā 1951. gada versijā tika grozīta ar 1967. gada 31. janvāra Protokolu par bēgļu statusu ar
         konkrētu mērķi – atļaut šīs konvencijas progresīvu interpretāciju un ņemt vērā jaunas bēgļu kategorijas, kas nav to personu
         kategorijas, kuras kļuva par bēgļiem “notikumu, kas izraisījušies pirms 1951. gada 1. janvāra”, rezultātā.

      49      Tāpēc, lai novērtētu, vai uz tādu personu kā N. Bolbola attiecas Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums,
         ir jānoskaidro, kā to prasa iesniedzējtiesa, vai pietiek konstatēt, ka šādai personai ir tiesības saņemt UNRWA sniegto palīdzību, vai arī ir jākonstatē, ka tā šādu palīdzību patiešām ir saņēmusi.

      50      Ženēvas konvencijas 1. panta D daļa, uz kuru ir atsauce Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā, tikai izslēdz no minētās
         konvencijas piemērošanas jomas personas, kas “pašreiz saņem” aizsardzību vai palīdzību no Apvienoto Nāciju iestādes vai aģentūras,
         izņemot UNHCR.

      51      No Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas formulējuma skaidri izriet, ka tikai uz tām personām, kuras faktiski ir saņēmušas
         palīdzību no UNRWA, attiecas tajā paredzētais noteikums par izslēgšanu no bēgļa statusa, kas kā tāds ir jāinterpretē šauri, un tāpēc tas nevar
         attiekties arī uz tām personām, kuras ir vai bija tiesīgas saņemt šīs aģentūras aizsardzību vai palīdzību.

      52      Kaut arī reģistrācija UNRWA ir pietiekams pierādījums tam, ka no tās tiek saņemta faktiska palīdzība, šī sprieduma 45. punktā tika noteikts, ka šādu
         palīdzību var sniegt pat tad, ja nav notikusi reģistrācija, un šādā gadījumā tās saņēmējam ir jāļauj iesniegt jebkāda cita
         veida pierādījumus par šādu palīdzību.

      53      Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma piemērošanas
         nolūkā persona saņem aizsardzību vai palīdzību no Apvienoto Nāciju aģentūras, kas nav UNHCR, ja šī persona šādu aizsardzību vai palīdzību ir faktiski saņēmusi.

      54      Jāpiebilst, ka personas, kuras nav faktiski saņēmušas no UNRWA aizsardzību vai palīdzību, pirms tās iesniedz lūgumu par bēgļa statusa atzīšanu, katrā ziņā var prasīt, lai šis lūgums tiek
         izvērtēts saskaņā ar Direktīvas 2. panta c) apakšpunktu.

       Par otro un trešo jautājumu
      55      Kā tika norādīts šī sprieduma 41. punktā, N. Bolbola neizmantoja UNRWA aizsardzību vai palīdzību.

      56      Šādos apstākļos, ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, nav jāatbild uz pārējiem uzdotajiem jautājumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos
            vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās
            aizsardzības saturu, 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma piemērošanas nolūkā persona saņem aizsardzību vai palīdzību
            no Apvienoto Nāciju aģentūras, kas nav Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos, ja šī persona šādu aizsardzību
            vai palīdzību ir faktiski saņēmusi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2002. gada 16.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 92/51/EEK. # Lieta C-142/01.


Tiesas spriedums 1988. gada 22. septembrī. # Land de Sarre un citi pret Ministre de l'Industrie, des P et T et du Tourisme un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal administratif de Strasbourg - Francija. # Lieta 187/87.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 9. decembrī. # H.P. Klughardt oHG pret Hauptzollamt Hamburg-St. Annen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta 309/81.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 2.oktobrī. # Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija. # Lieta C-198/99 P.


Tiesas spriedums 1993. gada 2. augustā. # Maria Grana-Novoa pret Landesversicherungsanstalt Hessen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundessozialgericht - Vācija. # Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums. # Lieta C-23/92.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1998. gada 30.aprīlī. # Barbara Bellone pret Yokohama SpA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Bologna - Itālija. # Direktīva 86/653/EEK. # Lieta C-215/97.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1994. gada 22. jūnijā. # Lello Di Marzio un Giorgio Lebedef pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas T-98/92 un T-99/92.


Tiesas spriedums 1975. gada 9. jūlijā. # I. Schroeder KG pret Oberstadtdirektor der Stadt Köln. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Köln - Vācija. # Lieta 21-75.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 17.septembrī. # Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Neurim PHARMACEUTICALS" reģistrācijas pieteikums - Kopienas un valsts agrākas vārdiskas preču zīmes "EURIM-PHARM" - Iebildumu procesa valoda - Termiņi - Apelācijas sūdzības pieņemamība Apelāciju padomē - Samērīguma princips - Procesa turpināšana - Restitutio in integrum - Regulas (EK) Nr. 40/94 59., 78. un 78.a pants - Regulas (EK) Nr. 2868/95 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkts un 2. punkts, 49. noteikuma 1. punkts un 96. noteikuma 1. punkts. # Lieta T-218/06.

text:
      Lieta T‑218/06
      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Neurim PHARMACEUTICALS” reģistrācijas pieteikums – Kopienas un valsts agrākas vārdiskas preču zīmes “EURIM‑PHARM” – Apelācijas procesa valoda – Termiņi – Apelācijas sūdzības pieņemamība Apelāciju padomē – Samērīguma princips – Procesa turpināšana – Restitutio in integrum – Regulas (EK) Nr. 40/94 59., 78. un 78.a pants – Regulas (EK) Nr. 2868/95 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkts un 2. punkts, 49. noteikuma 1. punkts un 96. noteikuma 1. punkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Apelācijas sūdzības termiņš un forma
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 59. pants; Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. panta 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkts un 2. punkts,
            49. noteikuma 1. punkts un 96. noteikuma 1. punkts)
      2.      Iestāžu akti – Likumības prezumpcija
      (EKL 249. pants)
      3.      Kopienas preču zīme – Biroja oficiālās valodas
      (Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. panta 96. noteikuma 1. punkts)
      4.      Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – “Restitutio in integrum”
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 78. panta 2. punkts)
      1.      No Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkta un 2. punkta
         izriet, ka apelācijas sūdzībā ir jāiekļauj paziņojums, kurā ir precizēts, kādā mērā apstrīdētais lēmums ir grozāms vai atceļams,
         un ka šī sūdzība ir jāiesniedz šī lēmuma procesa valodā.

      Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punktu, ja apelācijas sūdzība neatbilst tostarp šīs pašas regulas 48. noteikuma
         1. punkta c) apakšpunktam un 2. punktam, Apelāciju padome to noraida kā nepieņemamu, ja vien šie trūkumi nav novērsti līdz
         Regulas Nr. 40/94 59. pantā noteiktā termiņa beigām, tas ir, divu mēnešu laikā no apstrīdētā lēmuma paziņošanas.

      No Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punkta izriet, ka šīs pašas regulas 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkta un 2. punkta
         neievērošanas tiešās sekas, kas iestājas bez iepriekšēja paziņojuma, ir apelācijas sūdzības noraidīšana, uzskatot to par nepieņemamu,
         kas attiecīgajā gadījumā ir piemērojams pēc termiņa izbeigšanās, kurš ir paredzēts šīs pašas regulas 96. noteikuma 1. punktā,
         saskaņā ar kuru, ja vien minētajā regulā nav paredzēts citādi, ikviens lietas dalībnieks var lietot vienu no Iekšējā tirgus
         saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) valodām, kas nav procesa valoda, ja šis lietas dalībnieks nodrošina tulkojumu
         procesa valodā mēneša laikā no oriģinālā dokumenta iesniegšanas dienas. Nedz no piemērojamajām regulām, nedz arī no judikatūras
         neizriet, ka Birojam būtu pienākums iespējamos apelāciju sūdzību iesniedzējus Apelāciju padomē brīdināt par šajās regulās
         paredzēto formalitāšu neievērošanas sekām.

      Iespējamā Biroja prakse informēt apelāciju sūdzību iesniedzējus par to aktu formas trūkumiem nevar grozīt Regulas Nr. 2868/95
         96. noteikuma 1. punktā paredzētā termiņa tecējuma sākumu. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru noteikumi par termiņiem
         tika ieviesti, lai nodrošinātu tiesisko drošību un izvairītos no jebkādas diskriminācijas vai patvaļīgas tiesas spriešanas.
         Šis vispārīgais konstatējums attiecas arī uz regulās par Kopienas preču zīmi paredzētajiem termiņiem. Tādējādi ar 96. noteikuma
         1. punktā paredzēto termiņu piemērošanu vienlīdzīgas attieksmes princips nav pārkāpts.

      (sal. ar 37.–39., 43. un 44. punktu)
      2.      Ar Apelāciju padomes atteikšanos piemērot Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 96. noteikuma
         1. punktu, 49. noteikuma 1. punktu un 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunktu un 2. punktu, kas regulē apelācijas sūdzību pieņemamību,
         tiktu pārkāpts likumības prezumpcijas princips, atbilstoši kuram Kopienas regulējums ir uzskatāms par pilnā mērā spēkā esošu
         līdz brīdim, kad tā nelikumību ir konstatējusi kompetentā tiesa.

      (sal. ar 52. punktu)
      3.      Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 96. noteikuma 1. punkts, 49. noteikuma 1. punkts
         un 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkts un 2. punkts ir daļa no normām, kas regulē ar Regulu Nr. 40/94 ieviesto valodu sistēmu.
         Tā kā atbilstoši judikatūrai šī valodu sistēma ir saderīga ar samērīguma principu, šos noteikumus nevar uzskatīt par tādiem,
         kas ir pretrunā šim principam.

      (sal. ar 54. punktu)
      4.      Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 78. panta 2. punktā paredzētā divu mēnešu termiņa, lai iesniegtu lūgumu par tiesību
         atjaunošanu, tecējums sākas ar brīdi, kad novērsts šķērslis, kura dēļ lūguma iesniedzējs nevarēja ievērot saistībā ar Iekšējā
         tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) noteiktu termiņu, nevis ar brīdi, kad Birojs, iespējams, paziņo
         par procesuālo trūkumu.

      (sal. ar 77. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 17. septembrī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Neurim PHARMACEUTICALS” reģistrācijas pieteikums – Kopienas un valsts agrākas vārdiskas preču zīmes “EURIM‑PHARM” – Apelācijas procesa valoda – Termiņi – Apelācijas sūdzības pieņemamība Apelāciju padomē – Samērīguma princips – Procesa turpināšana – Restitutio in integrum – Regulas (EK) Nr. 40/94 59., 78. un 78.a pants – Regulas (EK) Nr. 2868/95 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkts un 2. punkts, 49. noteikuma 1. punkts un 96. noteikuma 1. punkts
      Lieta T‑218/06
      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd, Telaviva [Tel‑Aviv] (Izraēla), ko pārstāv M. Kinkeldijs [M. Kinkeldey], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvis,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā, –
      Eurim‑Pharm Arzneimittel GmbH, Pidinga [Piding] (Vācija), ko pārstāv T. Rābs [T. Raab], advokāts,

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2006. gada 2. jūnija lēmumu lietā R 74/2006‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Eurim‑Pharm Arzneimittel GmbH un Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja V. Tīli [V. Tiili], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un I. Višņevska‑Bjalecka [I. Wiszniewska‑Białecka] (referente),

      sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 16. augustā,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 20. decembrī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 18. decembrī,
      pēc 2008. gada 12. februāra tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1        Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.), kurā ir izdarīti
         grozījumi, 59. pantā ir noteikts:

      “Paziņojumu par apelāciju iesniedz Birojā [ITSB] divu mēnešu laikā pēc tā lēmuma izziņošanas, par ko apelāciju iesniedz. Paziņojumu
         uzskata par iesniegtu tikai tad, kad ir samaksāta apelācijas nodeva. Četru mēnešu laikā pēc lēmuma izziņošanas iesniedz rakstveida
         paziņojumu, kurā izklāstīts apelācijas pamatojums.”

      2        Regulas Nr. 40/94 78. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “Restitutio in integrum
      1.      Pieteikuma par Kopienas preču zīmi iesniedzējam vai tās īpašniekam, vai kādai pusei [lietas dalībniekam] lietas izskatīšanas
         procesā Birojā, kura, neskatoties uz to, ka ir veikti visi nepieciešamie pasākumi atbilstoši apstākļiem, nav spējusi iekļauties
         Biroja noteiktajā termiņā, pēc tās lūguma atjauno tās tiesības, ja, attiecīgo termiņu neievērojot, atbilstoši šīs regulas
         noteikumiem rodas tiešas sekas, kas izraisa kādu tiesību vai atlīdzības iespējas [tiesību aizsardzības līdzekļa] zaudējumu.

      2.      Lūgums jāiesniedz rakstveidā divu mēnešu laikā kopš brīža, kad ir novērsts cēlonis [šķērslis] attiecībā uz neiekļaušanos termiņā.
         Šajā laikā jāveic nepaveiktā darbība. [..]

      3.      Lūgumā jānorāda tā pamatojums un jāizklāsta fakti, uz kuriem tas balstās. Lūgumu neuzskata par iesniegtu, kamēr nav samaksāta
         nodeva par tiesību atjaunošanu.

      [..]”
      3        Regulas Nr. 40/94 78.a pantā ir noteikts:

      “Procesa turpināšana
      1.      Kopienas preču zīmes pieteikuma iesniedzējs vai īpašnieks vai jebkura cita puse procesā, kas uzsākts Birojā, kura nav ievērojusi
         termiņu attiecībā uz Biroju, pēc pieprasījuma var panākt procesa turpinājumu ar noteikumu, ka laikā, kad tiek izteikts pieprasījums,
         neizdarība ir novērsta. Pieprasījums par procesa turpināšanu ir pieņemams vienīgi tad, ja tas iesniegts divu mēnešu laikā
         pēc neievērotā termiņa beigām. Pieprasījumu neuzskata par iesniegtu, kamēr nav samaksāta nodeva par procesa turpināšanu.

      [..]”
      4        Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.), kurā ir izdarīti
         grozījumi, 48. noteikumā ir paredzēts:

      “1.      Apelācijas paziņojums [sūdzība] ietver:
      [..]
      c)      paziņojumu, kas norāda apstrīdēto lēmumu un apjomu, kādā lūdz šā lēmuma grozījumu vai anulēšanu.
      2.      Apelācijas paziņojumu iesniedz procedūru [procesa], kurās pieņēma apelācijai pakļauto lēmumu, valodā.”
      5        Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punktā ir noteikts:

      “Ja apelācija neatbilst Regulas [Nr. 40/94] 57., 58. un 59. pantam un 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunktam un 2. punktam,
         Apelācij[u] padome noraida to kā nepieņemamu, ja vien katrs trūkums nav novērsts līdz Regulas [Nr. 40/94] 59. pantā noteiktā
         termiņa beigām.”

      6        Regulas Nr. 2868/95 70. noteikumā attiecībā uz termiņu aprēķināšanu ir paredzēts:

      “[..]
      2.      Aprēķināšana sākas nākamajā dienā pēc attiecīgā notikuma, šim notikumam esot vai nu procesuālam pasākumam, vai cita termiņa
         izbeigšanās dienai. Ja šis procesuālais pasākums ir paziņojums, vērā ņemamais notikums ir piesūtītā dokumenta saņemšana, ja
         vien nav paredzēts citādi.

      [..]
      4.      Ja termiņš ir izteikts kā viens mēnesis vai noteikts skaits mēnešu, tas beidzas attiecīgajā nākamajā mēnesī tajā pašā datumā,
         kāds bija dienā, kad radās minētais notikums. [..]”

      7        Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma, kas ir iekļauts vispārējo noteikumu attiecībā uz valodām daļā, 1. punktā ir noteikts:

      “Neierobežojot Regulas [Nr. 40/94] 115. panta 4. un 7. punktu, un, ja vien šie noteikumi neparedz citādi, rakstiskajās procedūrās
         Birojā ikviena puse var lietot jebkuru Biroja valodu. Ja izvēlētā valoda nav procedūrās lietotā valoda, puse nodrošina tulkojumu
         šajā valodā mēneša laikā no oriģinālā dokumenta iesniegšanas dienas. [..]”

       Prāvas priekšvēsture
      8        2002. gada 1. augustā Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu, pamatojoties uz Regulu Nr. 40/94.

      9        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:

      10      Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 5. un 10. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada
         15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst
         šādam aprakstam:

      –        5. klase: “farmaceitiskās preces, farmaceitiskie preparāti, pilulas farmaceitiskai lietošanai, ķīmiskie preparāti farmaceitiskai
         lietošanai, ķīmiskie preparāti medicīniskai lietošanai, zāles medicīniskai lietošanai”;

      –        10. klase: “medicīniskās ierīces”.
      11      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu prasītāja iesniedza angļu valodā un kā otro valodu norādīja vācu valodu.

      12      2003. gada 31. martā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 28/03.

      13      2003. gada 27. jūnijā persona, kas iestājusies lietā, – Eurim‑Pharm Arzneimittel GmbH – iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      14      Iebildumi bija balstīti uz vārdisko preču zīmi “EURIM‑PHARM”, kas Kopienā ir reģistrēta ar Nr. 667 899 attiecībā uz “zālēm”,
         kuras ietilpst 5. klasē, un uz Vācijas reģistrāciju Nr. 1 068 926 attiecībā uz “cilvēkiem un dzīvniekiem paredzētajām zālēm”,
         kuras arī ietilpst 5. klasē, kā arī uz Vācijas komercnosaukumu “Eurim‑Pharm”, ko Vācijā izmanto, lai apzīmētu zāļu ražošanu
         un tirdzniecību, it īpaši zāļu vairumtirdzniecību.

      15      Paziņojums par iebildumiem tika iesniegts vācu valodā. Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 115. panta 6. punktu šī valoda kļuva par
         procesa valodu.

      16      Ar 2005. gada 14. novembra lēmumu, kas lietas dalībniekiem faksa kopijas veidā tika paziņots šajā pašā dienā, Iebildumu nodaļa
         iebildumus apmierināja un reģistrācijas pieteikumu noraidīja.

      17      2006. gada 6. janvārī prasītāja par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību. Šajā sakarā tā izmantoja ITSB lietošanai piedāvāto
         apelācijas sūdzības veidlapu angļu valodā, kuras 31. ailē ar nosaukumu “Apelācijas sūdzības apjoms” tā ierakstīja šādu frāzi
         angļu valodā:

      “Lēmums ir pilnā apmērā jāatceļ un reģistrācijas pieteikums ir jāapmierina.”
      18      2006. gada 18. janvārī ITSB kanceleja prasītājas pārstāvjiem pa telefaksu nosūtīja divus dokumentus: vēstuli uz divām lapām,
         ar ko tika apstiprināta apelācijas sūdzības saņemšana, un paziņojumu uz vienas lapas par nelikumību attiecībā uz valodu, kādā
         tika iesniegta apelācijas sūdzība, ņemot vērā Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma 2. punktu. Ar šo pēdējo paziņojumu prasītāja
         atbilstoši Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktam tika aicināta iesniegt apelācijas sūdzības tulkojumu procesa valodā
         viena mēneša laikā no oriģinālā dokumenta iesniegšanas, tas ir, vēlākais 2006. gada 6. februārī.

      19      ITSB iesniegtajā faksa kopiju pārraides atskaites izvilkumā attiecībā uz abiem šajā datumā prasītājas pārstāvjiem nosūtītajiem
         dokumentiem ir norādīts “OK”.

      20      2006. gada 14. martā prasītāja iesniedza vācu valodā izteiktu rakstu, kurā bija iekļauts tās apelācijas pamatojums.

      21      2006. gada 22. martā ITSB pārstāvis telefoniski sazinājās ar vienu no prasītājas pārstāvjiem, to informējot par nelikumību
         attiecībā uz apelācijas valodu un par ITSB 2006. gada 18. janvārī šajā sakarā nosūtīto paziņojumu. Prasītājas pārstāvis norādīja,
         ka šo paziņojumu viņš nebija saņēmis.

      22      Ar 2006. gada 7. aprīlī ITSB pa telefaksu nosūtīto vēstuli prasītājas pārstāvis, atsaucoties uz iepriekšējo telefonsarunu
         ar ITSB pārstāvi, apstiprināja, ka viņš ir saņēmis tikai vienu ITSB 2006. gada 18. janvāra vēstuli, proti, to, ar kuru tika
         apstiprināta apelācijas sūdzības saņemšana. Lai pamatotu šo apgalvojumu, viņš iesniedza elektroniskā saraksta izvilkumu, kurā
         bija iekļautas viņa 2006. gada 18. janvārī saņemtās faksa kopijas. Viņš arī lūdza nosūtīt viņam no jauna 2006. gada 18. janvāra
         vēstules par nelikumību, kas ir saistīta ar apelācijas sūdzības valodu, kopiju.

      23      Ar citu 2006. gada 7. aprīļa vēstuli prasītājas pārstāvis nosūtīja ITSB jaunu apelācijas sūdzību, kas šajā gadījumā bija pilnībā
         izteikta vācu valodā, atbilstoši Regulas Nr. 40/94 78.a pantam lūdzot procesa turpināšanu un pilnvarojot debitēt tā ITSB atvērto
         kontu par maksājamās nodevas summu.

      24      2006. gada 23. maijā prasītājas pārstāvis, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 78. pantu, iesniedza lūgumu par tiesību atjaunošanu
         un pilnvaroja debitēt tā ITSB atvērto kontu par maksājamās nodevas summu. Viņš apgalvoja, ka bija norādījis sekretārei, lai
         apelācijas sūdzības vācu valodas redakcija ITSB tiktu nosūtīta 2006. gada 6. janvārī, un ka neizskaidrojamu iemeslu dēļ un
         turklāt nepastāvot viņa uzraudzības pienākuma pārkāpumam, apelācijas sūdzības veidlapas otrā lapa tika nosūtīta angļu valodā.
         Viņš arī precizē, ka šī sekretāre, kas bija pieredzējusi un kuras darbība iepriekš nebija devusi pamatu šaubām, attiecīgajā
         laikā bija saskārusies ar smagām ģimenes problēmām, kas darba devējam nebija zināms.

      25      Ar 2006. gada 2. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome, pamatojoties uz Regulas
         Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punktu, skatot to kopā ar šīs pašas regulas 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunktu un 2. punktu,
         apelācijas sūdzību noraidīja kā nepieņemamu. Turklāt tā uzskatīja, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 78.a pantam izteiktais
         lūgums par procesa turpināšanu un atbilstoši šīs pašas regulas 78. pantam izteiktais lūgums par tiesību atjaunošanu ir “uzskatāmi
         par neiesniegtiem”, jo rīkojums maksājamo nodevu samaksai nav bijis dots pienācīgā laikā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      26      Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      27      ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      28      Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        apstiprināt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      29      Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza četrus pamatus par, pirmkārt, Regulas Nr. 40/94 59. panta, Regulas Nr. 2868/95
         48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkta un 2. punkta, 49. noteikuma 1. punkta un 96. noteikuma 1. punkta pārkāpumu, otrkārt,
         Regulas Nr. 40/94 78.a panta pārkāpumu, treškārt, šīs pašas regulas 78. panta pārkāpumu un, ceturtkārt, samērīguma principa
         pārkāpumu.

      30      Ņemot vērā, ka ceturtais pamats, tāpat kā pirmais pamats, attiecas uz apelācijas sūdzības Apelāciju padomē pieņemamību, tas
         ir jāizskata otrajā vietā pēc pirmā pamata izskatīšanas. Otrais un trešais pamats, kas respektīvi attiecas uz lūguma par procesa
         turpināšanu pieņemamību un lūguma par tiesību atjaunošanu iesniegšanu pienācīgajā termiņā, tiks izskatīti trešajā un ceturtajā
         vietā.

       Par pamatu – Regulas Nr. 40/94 59. panta, Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkta un 2. punkta, 49. noteikuma
            1. punkta un 96. noteikuma 1. punkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Prasītāja norāda, ka apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu tā atbilstoši Regulas Nr. 40/94 59. pantam esot iesniegusi
         piešķirtajos termiņos un pienācīgā formā un ka vienīgi norāde par apelācijas apjomu bija izteikta reģistrācijas pieteikuma
         valodā procesa valodas vietā. Prasītāja no ITSB neesot saņēmusi nevienu rakstveida paziņojumu, ar ko tā tiktu informēta par
         nelikumību attiecībā uz valodu, kādā tikusi uzrakstīta apelācijas sūdzība.

      32      Tā norāda, ka, no vienas puses, ITSB iesniegtā 2006. gada 18. janvāra faksa kopiju pārraides atskaite, kas attiecībā uz paziņojuma
         par nelikumību saistībā ar apelācijas sūdzības valodu pārraidi iekļauj norādi “OK”, ļaujot vienīgi prezumēt tā saņemšanu.
         Saskaņā ar judikatūru un ITSB direktīvām attiecībā uz tajā notiekošo procesu šādu prezumpciju varot apstrīdēt, ja ITSB paziņojuma
         adresāts pierādot, ka tas to nav saņēmis. Šajā lietā prasītāja šo prezumpciju esot apstrīdējusi, iesniedzot 2006. gada 18. janvāra
         faksa kopiju saņemšanas atskaiti, kurā esot norādīts, ka tā ir saņēmusi tikai vienu ITSB paziņojumu uz divām lapām, kas atbilstot
         apstiprinājumam par apelācijas sūdzības saņemšanu. Tādējādi paziņojums par nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu
         esot uzskatāms par neesošu.

      33      No otras puses, tā norāda, ka pastāvīgā ITSB prakse esot tāda, ka attiecībā uz kļūdām saistībā ar valodu, kādā ir iesniegta
         apelācijas sūdzība, tas piemērojot Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktu, kas nozīmējot iespēju iesniegt oriģinālā dokumenta
         tulkojumu procesa valodā viena mēneša laikā pēc oriģināla iesniegšanas. Pastāvīga ITSB prakse esot arī ar paziņojuma palīdzību
         tieši informēt prasītājus par to kļūdām attiecībā uz procesa valodu un par Regulas Nr. 2868/95 96. panta 1. punktā paredzēto
         šo kļūdu labošanas termiņu.

      34      Saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu prasītājai ar šīs ITSB saistošās pastāvīgās administratīvās prakses izpildi esot
         jāvar rēķināties, jo vairāk tāpēc, ka šajā lietā apelācijas sūdzība jau esot bijusi iesniegta un ka no jauna paziņot prasītājai
         par attiecīgo nelikumību pirms piešķirtā termiņa beigām, darot to pienācīgā formā, esot bijis vienkārši. Prasītājas pārstāvji
         to esot neveiksmīgi lūguši vairākās telefonsarunās. Šāda pastāvīgās administratīvās prakses grozījuma, pārkāpjot vienlīdzīgas
         attieksmes principu, situācijā apelācijas sūdzības, kas šajā gadījumā bija izteikta vācu valodā, iesniegšana no jauna 2006. gada
         7. aprīlī esot jāuzskata par nelikumības attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu pienācīgu labojumu.

      35      ITSB norāda, ka no Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma 2. punkta, 49. noteikuma un 96. noteikuma 1. punkta izrietot, ka apelācijas
         sūdzība, kura, kā tas ir šajā lietā, ir iesniegta citā valodā nekā procesa valoda un kuras tulkojums piešķirtajā termiņā nav
         sniegts, ir noraidāma kā nepieņemama. Prasītājas sniegtais dokuments neesot uzskatāms par ITSB nosūtītās faksa kopijas, ar
         ko prasītāja tika informēta par nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu, saņemšanas neesamības pietiekamu pierādījumu.

      36      Persona, kas iestājusies lietā, uzskata – tā kā apelācijas sūdzība tika iesniegta citā valodā nekā procesa valoda, pārkāpjot
         Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma 2. punktu, apelācija esot tikusi pamatoti noraidīta saskaņā ar šīs pašas regulas 49. noteikuma
         1. punktu. Apelāciju padomes prakse norādīt lietas dalībniekiem uz formas trūkumiem to rakstos neesot uzskatāma par pienākumu
         un tādējādi neietekmējot paredzētos termiņus. Šo terminu pagarināšana varot radīt nevienlīdzīgu attieksmi.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      37      No Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkta un 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir jāiekļauj paziņojums,
         kurā ir precizēts, kādā mērā apstrīdētais lēmums ir grozāms vai atceļams, un ka šī sūdzība ir jāiesniedz šī lēmuma procesa
         valodā.

      38      Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punktu, ja apelācijas sūdzība neatbilst tostarp šīs pašas regulas 48. noteikuma
         1. punkta c) apakšpunktam un 2. punktam, Apelāciju padome to noraida kā nepieņemamu, ja vien šie trūkumi nav novērsti līdz
         Regulas Nr. 40/94 59. pantā noteiktā termiņa beigām, tas ir, divu mēnešu laikā no apstrīdētā lēmuma paziņošanas.

      39      Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktu, ja vien šajā pašā regulā nav paredzēts citādi, ikviens lietas dalībnieks
         var lietot vienu no ITSB valodām, kas nav procesa valoda, ja šis lietas dalībnieks nodrošina tulkojumu procesa valodā mēneša
         laikā no oriģinālā dokumenta iesniegšanas dienas.

      40      Šajā lietā apstrīdētais Iebildumu nodaļas lēmums prasītājai tika paziņots 2005. gada 14. novembrī faksa kopijas veidā. Tā
         kā apelācijas sūdzība tika iesniegta 2006. gada 6. janvārī, apelācija tika iesniegta Regulas Nr. 40/94 59. pantā paredzētā
         divu mēnešu laikā. Tomēr apelācijas sūdzība, kurā saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunktu bija
         iekļauts precizējums par apjomu, kādā bija jāatceļ Iebildumu nodaļas lēmums, nebija atbilstoša Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma
         2. punktā paredzētajam nosacījumam, jo šis precizējums bija izteikts angļu valodā, nevis procesa valodā, tas ir, vācu valodā.

      41      Piemērojot Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktu, apelācijas sūdzības tulkojumu procesa valodā būtu bijis iespējams
         iesniegt mēneša laikā no tās iesniegšanas, tas ir, vēlākais 2006. gada 6. februārī. Tomēr šāds tulkojums ITSB tika sniegts,
         vienīgi iesniedzot jaunu apelācijas sūdzību vācu valodā 2006. gada 7. aprīlī, tas ir, vēlāk nekā divus mēnešus no piešķirtā
         termiņa beigām.

      42      Tādējādi, apelācijas sūdzību noraidot kā nepieņemamu atbilstoši Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punktam un šīs pašas
         regulas 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunktam un 2. punktam, Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      43      Ar prasītājas argumentiem attiecībā uz ITSB paziņošanas par nelikumību saistībā ar apelācijas sūdzības valodu apgalvojamo
         neesamību un apgalvojamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu šo secinājumu nevar apšaubīt. No Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma
         1. punkta izriet, ka šīs pašas regulas 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunkta un 2. punkta neievērošanas, attiecīgajā gadījumā
         pēc šīs pašas regulas 96. noteikuma 1. punktā paredzētā termiņa izbeigšanās, tiešās sekas, kas iestājas bez iepriekšēja paziņojuma,
         ir apelācijas sūdzības noraidīšana, uzskatot to par nepieņemamu. Nedz no piemērojamajām regulām, nedz arī no judikatūras neizriet,
         ka ITSB būtu pienākums iespējamos apelāciju sūdzību iesniedzējus Apelāciju padomē brīdināt par šajās regulās paredzēto formalitāšu
         neievērošanas sekām (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 31. maija spriedumu lietā T‑373/03 Solo Italia/ITSB – Nuova Sala (“PARMITALIA”), Krājums, II‑1881. lpp., 59. punkts).

      44      Pat ja apelāciju sūdzību iesniedzēju informēšana par to aktu formas trūkumiem būtu parastā ITSB prakse, šajā lietā tam nebūtu
         nozīmes. Šī prakse nevar grozīt Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktā paredzētā termiņa tecējuma sākumu (šajā sakarā
         skat. 2003. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑71/02 Classen Holding/ITSB – International Paper (“BECKETT EXPRESSION”), Recueil, II‑3181. lpp., 41. punkts). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru noteikumi par termiņiem tika ieviesti, lai nodrošinātu
         tiesisko drošību un izvairītos no jebkādas diskriminācijas vai patvaļīgas tiesas spriešanas (skat. Pirmās instances tiesas
         2005. gada 21. novembra rīkojumu lietā T‑426/04 Tramarin/Komisija, Krājums, II‑4765. lpp., 60. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis vispārīgais konstatējums attiecas arī uz regulās
         par Kopienas preču zīmi paredzētajiem termiņiem. Tādējādi, Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktā paredzēto termiņu piemērojot
         negrozītā veidā, Apelāciju padome nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

      45      Tātad šis pamats ir jānoraida.

       Par pamatu attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      46      Prasītāja norāda, ka Apelāciju padomei prasītājas apelācijas sūdzību noraidot kā nepieņemamu, lai gan tā, izņemot vienīgi
         frāzi angļu valodā, tika iesniegta piešķirtajā termiņā un pienācīgā formā, prasītājai līdz ar to atņemot iespēju turpināt
         procesu un aizstāvēt savu reģistrācijas pieteikumu, tika pārkāpts samērīguma princips.

      47      Pirmkārt, izvērtējot, no vienas puses, personas, kas iestājusies lietā, interesi viegli saprast apelācijas sūdzību un [nodrošināt]
         procesa valodas turpinātību un, no otras puses, prasītājas interesi aizstāvēt savu reģistrācijas pieteikumu, esot pārmērīgi
         apelācijas sūdzību noraidīt tikai tādēļ, ka nav ievērota formālā prasība iesniegt apelācijas sūdzību procesa valodā.

      48      Otrkārt, Apelāciju padome esot pati iepriekš atzinusi, ka Regulā Nr. 2868/95 un Regulā Nr. 40/94 paredzētajam valodu regulējumam
         trūkst skaidrības. Piemērot šādu regulējumu apelācijas sūdzībai, saistībā ar kuru tulkojums esot vajadzīgs tikai dažiem būtiskiem
         elementiem, esot nevajadzīgi stingri un formāli. Apelācijas sūdzības veidlapā sniedzamās norādes, ieskaitot tās, kuras attiecas
         uz apelācijas apjomu un kuras veidlapas spēkā esošajā redakcijā ir iekļautas vienkāršā ar krustiņu atzīmējamā ailē, esot minimālas.

      49      Treškārt, procesa valodu izvēle ar valodām, kuru zināšanas Kopienā ir visvairāk izplatītas, esot ierobežota tieši tāpēc, lai
         izvairītos no situācijas, kad procesa valoda lietas dalībniekam ir pilnīgi nezināma. Šajā lietā persona, kas iestājusies lietā,
         esot varējusi saprast apelācijas sūdzības saturu, ieskaitot angļu valodā izteikto norādi par apelācijas apjomu, jo reģistrācijas
         pieteikums, pret kuru tā bija iesniegusi savus iebildumus, arī bija izteikts angļu valodā. Par to, ka šis lietas dalībnieks
         saprot angļu valodu, neesot nekādu šaubu, jo vairāk tāpēc, ka runa ir par farmaceitisko uzņēmumu, nevis par privātpersonu.

      50      ITSB, norādot, ka Apelāciju padome nav kompetenta kontrolēt noteikumu, kuros ir paredzēta citā valodā nekā procesa valoda
         iesniegtas apelācijas sūdzības noraidīšana, samērīgumu, atzīmē, ka šāda regulējuma samērīgumu pastiprina jau dažādu tiesību
         aizsardzības līdzekļu, ar kuriem vai labot formas trūkumus vai neievērotos termiņus, esamība. Tā kā prasītāja tai pieejamos
         tiesību aizsardzības līdzekļus nav izmantojusi un ņemot vērā atkārtoto termiņu neievērošanu, kas ļaujot šaubīties par tās
         pārstāvju rūpību, neesot pamata apšaubīt attiecīgā juridiskā regulējuma samērīgumu.

      51      Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka prasīt noteikumu attiecībā uz termiņiem un procesa valodu ievērošanu, kuru piemērošana
         nav pakļauta lietas dalībnieku interešu izvērtēšanai, neesot nesamērīgi. Turklāt, tā kā prasītājai esot iespēja iesniegt jaunu
         reģistrācijas pieteikumu, tās apelācijas sūdzības noraidīšana neesot netaisnīga.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      52      Apelācijas sūdzību noraidot kā nepieņemamu, Apelāciju padome ir piemērojusi Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktu, 49. noteikuma
         1. punktu un 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunktu un 2. punktu. Šie noteikumi, kas ir spēkā un regulē apelācijas sūdzības
         pieņemamību šajā lietā, Apelāciju padomei bija jāpiemēro. Ar atteikšanos piemērot šos noteikumus tiktu pārkāpts likumības
         prezumpcijas princips, atbilstoši kuram Kopienas regulējums ir uzskatāms par pilnā mērā spēkā esošu līdz brīdim, kad tā nelikumību
         ir konstatējusi kompetentā tiesa (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā T‑120/99
         Kik/ITSB (“Kik”), Recueil, II‑2235. lpp., 55. punkts).

      53      Tādējādi saistībā ar samērīguma principu Pirmās instances tiesai šie noteikumi ir jāatzīst par likumīgiem, jo, norādot, ka
         ar tās apelācijas sūdzības nepieņemamību šo noteikumu dēļ tiek pārkāpts samērīguma principu, prasītāja netieši norāda, ka
         samērīguma princips tiek pārkāpts ar šiem noteikumiem.

      54      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka šie noteikumi ir daļa no normām, kas regulē ar Regulu Nr. 40/94 ieviesto valodu sistēmu. Saskaņā
         ar judikatūru šī sistēma, kas izriet no sarežģītā līdzsvara ar mērķi atrast piemērotu lingvistisku risinājumu Kopienas preču
         zīmes sistēmai, ir saderīga ar samērīguma principu (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑361/01 P
         Kik/ITSB, Recueil, I‑8283. lpp., 92.–94. punkts, un iepriekš 52. punktā minēto spriedumu lietā “Kik”, 62. un 63. punkts). Tātad nevar uzskatīt,
         ka šie noteikumi ir pretrunā samērīguma principam.

      55      Turklāt par tāda pienākuma kā pārsūdzības termiņa ievērošana, kam labā Kopienu sistēmas funkcionēšanā ir fundamentālā nozīme,
         neizpildi Kopienas regulējumā var piemērot tiesību zaudēšanas sankciju un tas nav nesavienojams ar samērīguma principu (šajā
         sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. marta spriedumu lietā T‑61/00 un T‑62/00 APOL/Komisija, Recueil, II‑635. lpp., 96. un 98. punkts).

      56      No iepriekš minētā izriet, ka Apelāciju padomes lēmumu apelācijas sūdzību noraidīt kā nepieņemamu, piemērojot Regulas Nr. 2868/95
         96. noteikuma 1. punktu, 49. noteikuma 1. punktu un 48. noteikuma 1. punkta c) apakšpunktu un 2. punktu, nevar uzskatīt par
         nesamērīgu. Tātad šis pamats ir jānoraida.

       Par pamatu – Regulas Nr. 40/94 78.a panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      57      Prasītāja norāda, ka Regulas Nr. 2868/95 72. noteikuma 1. punkts, kas attiecas uz termiņu izbeigšanos, esot jāpiemēro arī
         termiņu sākuma punkta noteikšanai, lai apelācijas sūdzības iesniedzējs tā apelācijas sūdzības iesniegšanai izmantotā komunikācijas
         līdzekļa dēļ neatrastos neizdevīgākā stāvoklī. Šajā noteikumā ir paredzēts, ka, ja termiņš beidzas dienā, kad ITSB nepieņem
         dokumentus, vai kurā ITSB atrašanās vietā nepiegādā parasto pastu, termiņu pagarina līdz pirmajai dienai, kurā Birojs pieņem
         dokumentus un kurā piegādā parastos pasta sūtījumus. Šajā lietā Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktā paredzētā viena
         mēneša termiņa tecējums 2006. gada 6. janvārī, tas ir, apelācijas sūdzības iesniegšanas dienā, tādējādi neesot sācies, jo
         atbilstoši ITSB brīvdienu sarakstam 2006. gadam šī diena esot brīvdiena. Esot uzskatāms, ka apelācijas sūdzība ir iesniegta
         pirmdienā 2006. gada 9. janvārī. No tā izrietot, ka apelācijas sūdzības tulkojuma procesa valodā iesniegšanai paredzētais
         viena mēneša termiņš esot beidzies 2006. gada 9. februārī, nevis 2006. gada 6. februārī, kā to norāda ITSB.

      58      Tātad 2006. gada 7. aprīlī līdz ar apelācijas sūdzības tulkojumu vācu valodā un līdz ar nodevas par procesa turpināšanu samaksas
         rīkojumu iesniegtais lūgums par procesa turpināšanu esot ticis iesniegts atbilstoši Regulas Nr. 40/94 78.a pantam. Tātad,
         neapmierinot šo lūgumu, ITSB esot pārkāpis Regulas Nr. 40/94 78.a pantu.

      59      ITSB un persona, kas iestājusies lietā, prasītājas argumentus apstrīd un apstiprina – tā kā apelācijas sūdzība angļu valodā
         tika iesniegta 2006. gada 6. janvārī, Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktā paredzētais termiņš beidzies 2006. gada
         6. februārī un Regulas Nr. 40/94 78.a pantā paredzētais lūguma par procesa turpināšanu iesniegšanas termiņš ir beidzies 2006. gada
         6. aprīlī. 2006. gada 7. aprīlī iesniegtais lūgums par procesa turpināšanu tādējādi esot ticis iesniegts vienu dienu pēc piešķirtā
         termiņa beigām.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      60      Ar savu pamatu attiecībā uz lūguma par procesa turpināšanu pieņemamību prasītāja būtībā pārmet Apelāciju padomei, ka tā šo
         lūgumu nav apmierinājusi, to uzskatot par neiesniegtu.

      61      Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 78.a pantu procesa ITSB [Apelāciju padomē] dalībnieks, kas nav ievērojis termiņu, pēc lūguma
         var panākt procesa turpināšanu ar nosacījumu, ka lūguma iesniegšanas brīdī neizdarība ir novērsta. Lūgums par procesa turpināšanu
         ir pieņemams vienīgi tad, ja tas iesniegts divu mēnešu laikā pēc neievērotā termiņa beigu datuma, un tas ir uzskatāms par
         iesniegtu tikai pēc nodevas par procesa turpināšanu samaksas.

      62      Regulas Nr. 2868/95 96. noteikuma 1. punktā ir paredzēts, ka citā valodā izteiktā oriģinālā dokumenta tulkojuma procesa valodā
         iesniegšanai noteiktā viena mēneša termiņa tecējums sākas ar oriģinālā dokumenta iesniegšanas dienu. Atbilstoši Regulas Nr. 2868/95
         70. noteikuma 4. punktam, ja termiņš ir izteikts kā viens mēnesis vai noteikts skaits mēnešu, tas beidzas attiecīgajā nākamajā
         mēnesī tajā pašā datumā, kāds bija dienā, kad radās attiecīgais notikums.

      63      Šajā lietā ir noteikts, ka apelācijas sūdzība angļu valodā tika iesniegta ar 2006. gada 6. janvārī ITSB nosūtīto faksa kopiju.
         Tādējādi Apelāciju padome pamatoti uzskatīja, ka viena mēneša termiņš apelācijas sūdzības tulkojuma procesa valodā iesniegšanai
         beidzies 2006. gada 6. februārī.

      64      Tā kā neievērotais termiņš beidzies 2006. gada 6. februārī, lūgums par procesa turpināšanu bija jāiesniedz un rīkojums par
         maksājamās nodevas samaksu tātad bija jādod vēlākais 2006. gada 6. aprīlī. Lūgums par procesa turpināšanu un apelācijas sūdzības
         tulkojums procesa valodā tika iesniegts un rīkojums par maksājamās nodevas samaksu tika dots tikai 2006. gada 7. aprīlī.

      65      Tādējādi uzskatot, ka lūgums par procesa turpināšanu ir atzīstams par neiesniegtu, Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā.

      66      Ar prasītājas argumentu, ka datums, sākot ar kuru ir sācies viena mēneša termiņa tecējums, esot nevis 2006. gada 6. janvāris,
         kad tika saņemta apelācijas sūdzības faksa kopija, bet gan 2006. gada 9. janvāris, šo konstatējumu nevar apšaubīt. Šis arguments
         attiecas uz noteikumiem par termiņu izbeigšanos īpašos gadījumos, kas šajā lietā nav piemērojami. Ir jāpiemēro Regulas Nr. 2868/95
         70. noteikuma 2. punkts, kas attiecas uz termiņu tecējuma sākumu paziņojumu gadījumā. Tajā ir noteikts, ka notikums, ar kuru
         sākas termiņa tecējums, ir paziņotā dokumenta saņemšana. Turklāt Regulas Nr. 2868/95 79. noteikumā ir paredzēts, ka visus
         ITSB adresētus paziņojumus var iesniegt, pārraidot ar telefaksu, un ir veikta norāde uz šīs pašas regulas 80. noteikumu, kur
         par vērā ņemamo datumu tiek uzskatīts faksa kopijas saņemšanas datums. Tādējādi gadījumā, kad runa ir par ITSB adresēta paziņojuma
         pārraidi pa telefaksu, notikums, ar kuru sākas termiņa tecējums, ir šīs faksa kopijas saņemšanas datums ITSB neatkarīgi no
         tā, vai saņemšanas datums ir brīvdiena.

      67      No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.

       Par pamatu – Regulas Nr. 40/94 78. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      68      Prasītāja apstiprina, ka paziņojumu par nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu pienācīgi var sniegt tikai rakstveidā
         un ka telefonsarunas laikā sniegta neformāla paziņojuma datumu nevar uzskatīt par šķēršļa novēršanas datumu, sākot ar kuru
         tiek skaitīts lūguma par tiesību atjaunošanu iesniegšanas termiņš. Tā kā par nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu
         prasītājai rakstveidā neesot ticis paziņots, šķērslis neesot ticis novērsts un lūgumu par tiesību atjaunošanu nevarot uzskatīt
         par novēlotu.

      69      ITSB un persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka šķērslis šajā lietā esot ticis novērsts vēlākais 2006. gada 22. martā,
         kad prasītājas pārstāvji tika telefoniski informēti par nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu. Regulas Nr. 40/94
         78. panta 2. punktā paredzētais divu mēnešu termiņš esot beidzies vēlākais 2006. gada 22. maijā. Tātad lūgums par tiesību
         atjaunošanu esot ticis iesniegts ar vienas dienas nokavējumu 2006. gada 23. maijā. Tādējādi Apelāciju padome lūgumu par tiesību
         atjaunošanu esot pamatoti uzskatījusi par neiesniegtu.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      70      Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 78. panta 2. un 3. punktu lūgums par tiesību atjaunošanu ir jāiesniedz rakstveidā divu mēnešu
         laikā kopš brīža, kad ir novērsts termiņa ievērošanas šķērslis, kura tiešas sekas ir tiesību vai tiesību aizsardzības līdzekļa
         zaudēšana. Lūgumā jānorāda tā pamatojums un jāizklāsta fakti, uz kuriem tas balstās, un to neuzskata par iesniegtu, kamēr
         nav samaksāta nodeva par tiesību atjaunošanu.

      71      Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniegšanas valodā, kura ir lēmuma – apelācijas priekšmeta – procesa valoda, termiņa neievērošanas
         pamatā esošais šķērslis, kā to lūgumā par tiesību atjaunošanu apgalvo prasītāja, ir tās pārstāvju fakta nezināšana, ka apelācijas
         sūdzība 2006. gada 6. janvārī tika nosūtīta ITSB tās angļu valodas redakcijā. Lūgums par tiesību atjaunošanu tika iesniegts
         2006. gada 23. maijā.

      72      Kā to apstiprina ITSB 2006. gada 24. marta iekšējā piezīme un prasītāja savā prasības pieteikumā, 2006. gada 22. martā telefonsarunā
         starp ITSB pārstāvi un vienu no prasītājas pārstāvjiem pēdējais tika informēts par nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības
         valodu.

      73      Tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka tā šaubās, ka šī saruna var būt šķēršļa novēršana, un apgalvoja, ka tā drīzāk ir notikusi
         2006. gada 27. aprīlī telefonsarunas starp Apelāciju padomes referentu un vienu no prasītājas pārstāvjiem laikā.

      74      Pat ja pieņem, ka šis apgalvojums būtu pieņemams, to nevar atbalstīt.

      75      No ITSB un prasītājas iepriekš norādītās savstarpēji atbilstošās informācijas attiecībā uz 2006. gada 22. marta telefonsarunu
         izriet, ka par nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu prasītāja tika informēta šīs sarunas laikā. Turklāt no administratīvās
         lietas izriet, ka pirmajā no divām viena no prasītājas pārstāvjiem ITSB pārstāvim 2006. gada 7. aprīlī nosūtītajām vēstulēm
         ir iekļauta atsauce uz šo pārstāvju telefonsarunu un uz to, ka tajā bija runa par prasītājas nesaņemto 2006. gada 18. janvāra
         paziņojumu. Ņemot vērā, ka šis paziņojums uz vienas lapas attiecās tikai uz nelikumību saistībā ar apelācijas sūdzības valodu,
         no tā var saprātīgi secināt, ka šajā telefonsarunā attiecīgā nelikumība tika skarta. Turklāt otrajā 2006. gada 7. aprīļa vēstulē,
         kas tika nosūtīta uzreiz pēc pirmās, ir norādīts, ka, ņemot vērā ITSB apgalvoto nelikumību attiecībā uz apelācijas sūdzības
         valodu, drošības labad ir nosūtīta jauna apelācijas sūdzība vācu valodā.

      76      No tā izriet, ka Apelāciju padome varēja pamatoti secināt, ka neievērotā termiņa pamatā esošais šķērslis, kā to apgalvo prasītāja,
         tika novērsts vēlākais 2006. gada 22. martā un ka tādējādi Regulas Nr. 40/94 78. pantā paredzētais divu mēnešu termiņš bija
         beidzies vēlākais 2006. gada 22. maijā.

      77      Ar prasītājas argumentu, ka Regulas Nr. 40/94 78. pantā paredzētā termiņa tecējums sākas tikai ar brīdi, kas ITSB par nelikumību
         attiecībā uz apelācijas sūdzības valodu ir paziņojis rakstveidā, šo konstatējumu nevar apšaubīt. Regulas Nr. 40/94 78. pantā
         šāds paziņojums nav paredzēts. Turklāt no judikatūras izriet, ka ITSB nav jāinformē attiecīgais lietas dalībnieks par procesuāliem
         trūkumiem un ka tādējādi šāds ITSB paziņojums nevar ietekmēt lūguma par tiesību atjaunošanu iesniegšanai piešķirtā termiņa
         tecējuma sākumu (iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā “BECKETT EXPRESSION”, 41. punkts).

      78      Tādējādi, ņemot vērā, ka rīkojums par maksājamās nodevas samaksu tika dots tikai 2006. gada 23. maijā, Apelāciju padome, uzskatot,
         ka lūgums par tiesību atjaunošanu uzskatāms par neiesniegtu, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      79      Jebkurā gadījumā, atbilstoši Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktam tiesību atjaunošana ir pakļauta arī nosacījumam, ka ir
         veikti visi nepieciešamie pasākumi atbilstoši apstākļiem. Pat ja pieņem, kā to apgalvo prasītāja, ka kļūda apelācijas sūdzības
         nosūtīšanā, ko pieļāva sekretāre un par kuru prasītājas pārstāvji nezināja, ir šķērslis Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punkta
         izpratnē, prasītājai Apelāciju padomē bija jāpierāda, ka tā ir veikusi visus nepieciešamos pasākumus atbilstoši apstākļiem.
         Tomēr prasītāja šajā skarā nav iesniegusi nevienu pierādījumu. Tātad, secinot, ka nav pierādīts, ka prasītāja veikusi visus
         nepieciešamos pasākumus atbilstoši apstākļiem, Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      80      No tā izriet, ka šis pamats un tātad prasība kopumā ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Tiili

               Dehousse

               Wiszniewska‑Białecka

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 17. septembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētāja

               E. Coulon

                     V. Tiili

         * Tiesvedības valoda – vācu.

    ---documentbreak--- unsupported format


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2003. gada 27.februārī. # Vendedurías de Armadores Reunidos SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Zivsaimniecība/Zveja - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-61/01.


Tiesas spriedums 1970. gada 5. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Lieta 77-69.


title: Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 8.septembrī. # Icebreaker Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "ICEBREAKER" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "ICEBERG" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Daļējs reģistrācijas atteikums - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts). # Lieta T-112/09.

text:
      Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 8. septembra spriedums – Icebreaker/ITSB – Gilmar (“ICEBREAKER”)
      (lieta T‑112/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ICEBREAKER” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “ICEBERG” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Daļējs reģistrācijas atteikums – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 22. un
         48. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 15. janvāra lēmumu lietā R 1536/2007‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Gilmar SpA
                un
               Icebreaker Ltd
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Icebreaker Ltd

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “ICEBREAKER” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9., 24. un 25. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 3205523

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Gilmar SpA

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Itālijas vārdiska preču zīme “ICEBERG” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē; vārdiskas preču zīmes “ICEBERG” starptautiska
                  reģistrācija attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē; Spānijas vārdiska preču zīme “ICEBERG” attiecībā uz precēm, kas
                  ietilpst 25. klasē; Itālijas vārdiska preču zīme “ICE” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē; vārdiskas preču zīmes
                  “ICE” starptautiska reģistrācija attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumu daļēji apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Icebreaker Ltd atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2009. gada 23.septembrī. # Fratex Indústria e Comércio, Ltda pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "TRACK & FIELD USA" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts grafiska preču zīme "TRACK & FIELD" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespējas neesamība - Apzīmējumu līdzības neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-103/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2009. gada 23. septembra spriedums – Fratex Indústria e Comércio/ITSB – USA Track & Field (“TRACK & FIELD USA”)
      (lieta T‑103/07)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “TRACK & FIELD USA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme “TRACK & FIELD” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība – Apzīmējumu līdzības neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 33. un 68.–74. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2007. gada 18. janvāra lēmumu lietā R 1061/2005‑4 par iebildumu procesu starp

               Fratex Indústria e Comércio, Ltda
                un
               USA Track & Field, Inc.
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               USA Track & Field, Inc

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “ TRACK & FIELD USA” – reģistrācijas pieteikums Nr. 1680883

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Fratex Indústria e Comércio, Ltda

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               valsts grafiska preču zīme “TRACK & FIELD”

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               USA Track & Field, Inc. iesniegto apelācijas sūdzību apmierināt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Fratex Indústria e Comércio, Ltda atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1983. gada 16. martā. # Administration des finances de l'État pret Società petrolifera italiana SpA (SPI) un SpA Michelin italiana (SAMI). # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di Cassazione - Itālija. # Apvienotās lietas 267/81, 268/81 un 269/81.