title: Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta paplašinātā sastāvā), 2016. gada 15. septembris.#Andriy Klyuyev pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi saistībā ar situāciju Ukrainā – Līdzekļu iesaldēšana – To personu, vienību un struktūru saraksts, kam piemēro līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu – Prasītāja vārda iekļaušana – Tiesības uz aizstāvību – Pienākums norādīt pamatojumu – Juridiskais pamats – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Iekļaušanas sarakstā kritēriju neievērošana – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Tiesības uz īpašumu – Tiesības uz reputācijas aizsardzību.#Lieta T-340/14.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
      2016. gada 15. septembrī (
            *1
         )
      “Kopējā ārpolitika un drošības politika — Ierobežojoši pasākumi saistībā ar situāciju Ukrainā — Līdzekļu iesaldēšana — To personu, vienību un struktūru saraksts, kam piemēro līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu — Prasītāja vārda iekļaušana — Tiesības uz aizstāvību — Pienākums norādīt pamatojumu — Juridiskais pamats — Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā — Iekļaušanas sarakstā kritēriju neievērošana — Acīmredzama kļūda vērtējumā — Tiesības uz īpašumu — Tiesības uz reputācijas aizsardzību”
      Lieta T‑340/14

            Andriy Klyuyev
          , ar dzīvesvietu Doņeckā (Ukraina), ko pārstāv B. Kennelly, J. Pobjoy, barristers, R. Gherson un T. Garner, solicitors,
      prasītājs,
      pret

         Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv Á. de Elera‑San Miguel Hurtado un J.‑P. Hix, pārstāvji,
      atbildētāja,
      kuru atbalsta

         Eiropas Komisija, ko pārstāv D. Gauci un T. Scharf, pārstāvji,
      persona, kas iestājusies lietā,
      par prasību, kura celta uz LESD 263. panta pamata un kurā lūgts, pirmkārt, atcelt Padomes 2014. gada 5. marta Lēmumu 2014/119/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā (OV 2014, L 66, 26. lpp.), un Padomes 2014. gada 5. marta Regulu (ES) Nr. 208/2014 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā (OV 2014, L 66, 1. lpp.), un, otrkārt, atcelt Padomes 2015. gada 5. marta Lēmumu (KĀDP) 2015/364, ar kuru groza Lēmumu 2014/119 (OV 2015, L 62, 25. lpp.), un Padomes 2015. gada 5. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 2015/357, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 208/2014 (OV 2015, L 62, 1. lpp.), ciktāl prasītāja vārds ir ticis iekļauts vai atstāts to personu, vienību un struktūru sarakstā, kurām tiek piemēroti šie ierobežojošie pasākumi, un, pakārtoti, par prasību atzīt Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkta, kas grozīts ar Padomes 2015. gada 29. janvāra Lēmumu (KĀDP) 2015/143 (OV 2015, L 24, 16. lpp.), kā arī Regulas Nr. 208/2014, 3. panta 1. punkta, kas grozīts ar Padomes 2015. gada 29. janvāra Regulu (ES) 2015/138 (OV 2015, L 24, 1. lpp.), nepiemērojamību prasītājam.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. Berardis [G. Berardis] (referents), tiesneši O. Cūcs [O. Czúcz], I. Pelikānova [I. Pelikánová], A. Popesku [A. Popescu] un E. Butidžidžs [E. Buttigieg],
      sekretāre Dž. Predoncāni [G. Predonzani], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 27. aprīļa tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               Prasītājs Andriy Klyuyev ir bijušais Ukrainas prezidenta administrācijas vadītājs.

               2

               Šī lieta attiecas uz ierobežojošajiem pasākumiem, kas ir noteikti saistībā ar situāciju Ukrainā pēc Kijevas (Ukraina) Neatkarības laukumā notiekošo demonstrāciju apspiešanas 2014. gada februārī.

               3

               2014. gada 5. martā Eiropas Savienības Padome, pamatojoties uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/119/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā (OV 2014, L 66, 26. lpp.). Tajā pašā dienā Padome, pamatojoties uz LESD 215. panta 2. punktu, pieņēma Regulu (ES) Nr. 208/2014 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā (OV 2014, L 66, 1. lpp.).

               4

               Lēmuma 2014/119 preambulas 2. apsvērumā ir paredzēts:
               “Padome 2014. gada 3. martā vienojās koncentrēt ierobežojošos pasākumus uz līdzekļu iesaldēšanu un atgūšanu personām, kas identificētas kā atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un personām, kas atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem, lai nostiprinātu un atbalstītu tiesiskumu un cilvēktiesību ievērošanu Ukrainā.”

               5

               Lēmuma 2014/119 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir pielikumā uzskaitīto personu, kuras ir identificētas kā atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un personu, kas ir atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem Ukrainā, īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē, un ar minētajām personām saistītu fizisku vai juridisku personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē.
               2.   Pielikumā uzskaitītajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām netiek tieši vai netieši darīti pieejami nekādi līdzekļi vai saimnieciskie resursi.”

               6

               Šīs līdzekļu iesaldēšanas nosacījumi ir noteikti turpmākajos šā paša panta punktos.

               7

               Saskaņā ar Lēmumu 2014/119 Regulā Nr. 208/2014 ir prasīts noteikt attiecīgos līdzekļu iesaldēšanas pasākumus un ir paredzēti līdzekļu iesaldēšanas nosacījumi, kuri būtībā ir tādi paši kā minētajā lēmumā.

               8

               To personu vārdi, uz kurām attiecas Lēmums 2014/119 un Regula Nr. 208/2014 (turpmāk tekstā kopā – “2014. gada marta akti”), ir atrodami identiskā sarakstā, kas ir iekļauts Lēmuma 2014/119 pielikumā un Regulas Nr. 208/2014 I pielikumā (turpmāk tekstā – “saraksts”), tostarp norādot viņu iekļaušanas pamatojumu.

               9

               Prasītāja vārds sarakstā bija iekļauts ar identificējošo informāciju “bijušais Ukrainas prezidenta administrācijas vadītājs” un šādu pamatojumu:
               “Persona, pret kuru vērsts kriminālprocess Ukrainā, lai izmeklētu noziedzīgus nodarījumus saistībā ar Ukrainas valsts līdzekļu piesavināšanos un to nelikumīgu pārvietošanu ārpus Ukrainas.”

               10

               2014. gada 6. martā Padome Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja Paziņojumu to personu ievērībai, kurām piemēro ierobežojošos pasākumus, kas paredzēti 2014. gada marta aktos (OV 2014, C 66, 1. lpp.). Saskaņā ar šo paziņojumu “attiecīgās personas, pievienojot apliecinājuma dokumentus, var iesniegt Padomei lūgumu pārskatīt lēmumu par viņu iekļaušanu [..] sarakstos [..]”.

               11

               Sarakstē, kas norisinājās 2014. gadā, prasītājs apstrīdēja viņa vārda iekļaušanas sarakstā pamatotību un lūdza Padomei veikt pārskatīšanu. Viņš turklāt lūdza piekļuvi informācijai un pierādījumiem, ar ko ir pamatota šī iekļaušana sarakstā.

               12

               Padome atbildēja uz prasītāja iesniegto pārskatīšanas lūgumu. Tā apgalvoja, ka, tās ieskatā, pret prasītāju noteiktie ierobežojošie pasākumi joprojām ir attaisnoti 2014. gada marta aktu pamatojumā norādīto iemeslu dēļ. Attiecībā uz prasītāja lūgumu par piekļuvi lietas materiāliem Padome viņam nosūtīja vairākus dokumentus no viņa lietas materiāliem, kuru skaitā bija Ukrainas iestāžu dokumenti, kas datēti ar 2014. gada 3. martu (turpmāk tekstā – “2014. gada 3. marta vēstule”), 2014. gada 8. jūliju un 2014. gada 10. oktobri (turpmāk tekstā – “2014. gada 10. oktobra vēstule”).

               13

               2015. gada 29. janvārī Padome pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2015/143, ar ko groza Lēmumu 2014/119 (OV 2015, L 24, 16. lpp.), un Īstenošanas regulu (ES) 2015/138, ar ko groza Regulu Nr. 208/2014 (OV 2015, L 24, 1. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “2015. gada janvāra akti”).

               14

               Ar Lēmumu 2015/143 no 2015. gada 31. janvāra tika precizēti kritēriji to personu iekļaušanai sarakstā, uz kurām attiecas līdzekļu iesaldēšana. Konkrēti, Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkts tika aizstāts ar šādu tekstu:
               “1.   Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir pielikumā uzskaitīto personu, kuras ir identificētas kā tādas, kas ir atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un personu, kas ir atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem Ukrainā, īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē, un ar minētajām personām saistītu fizisku vai juridisku personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē.
               Šajā lēmumā personas, kas ir identificētas kā tādas, kas ir atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, ietver arī tādas personas, saistībā ar kurām Ukrainas iestādes veic izmeklēšanu:

                        a)

                        par Ukrainas publisko līdzekļu vai aktīvu nelikumīgu piesavināšanos vai par līdzdalību tādā darbībā; vai

                        b)

                        par amatpersonas dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, lai panāktu nepamatotas priekšrocības sev vai trešai personai, tādējādi radot zaudējumus Ukrainas publiskajiem līdzekļiem vai aktīviem, vai par līdzdalību tādā darbībā.”

               15

               Ar Regulu 2015/138 Regula Nr. 208/2014 tika grozīta atbilstoši Lēmumam 2015/143.

               16

               Padome 2015. gada 2. februāra vēstulē informēja prasītāju par savu nodomu atstāt spēkā ierobežojošos pasākumus attiecībā pret viņu un nosūtīja viņam Ukrainas iestāžu 2014. gada 30. decembra dokumentu (turpmāk tekstā – “2014. gada 30. decembra vēstule”), viņu informējot par iespēju sniegt savus apsvērumus. Ar 2015. gada 17. februāra vēstuli prasītājs aicināja Padomi pārskatīt savu nostāju un sniegt viņam citu iespējamu informāciju, kas attaisnotu Padomes nostāju.

               17

               2015. gada 5. martā Padome pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2015/364, ar kuru groza Lēmumu 2014/119 (OV 2015, L 62, 25. lpp.), un Īstenošanas regulu (ES) 2015/357, ar kuru īsteno Regulu Nr. 208/2014 (OV 2015, L 62, 1. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “2015. gada marta akti”).

               18

               Ar Lēmumu 2015/364 tika grozīts Lēmuma 2014/119 5. pants, pagarinot pret prasītāju noteiktos ierobežojošos pasākumus līdz 2016. gada 6. martam. Rezultātā ar Lēmumu 2015/364 un Īstenošanas regulu 2015/357 tika aizstāts saraksts.

               19

               Pēc šiem grozījumiem prasītāja vārds sarakstā tika atstāts ar identificējošo informāciju “bijušais Ukrainas prezidenta administrācijas vadītājs” un šādu pamatojumu:
               “Persona, pret kuru Ukrainas iestādes veic kriminālprocesu par valsts līdzekļu vai aktīvu nelikumīgu piesavināšanos un par darbībām, kas saistītas ar amatpersonas dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, cenšoties panākt nepamatotas priekšrocības sev vai trešai personai, tādējādi radot zaudējumus Ukrainas valsts budžetam vai aktīviem.”

               20

               Lēmums 2014/119 un Regula Nr. 208/2014 pēdējo reizi tika grozīti attiecīgi ar Padomes 2016. gada 4. marta Lēmumu (KĀDP) 2016/318, ar ko groza Lēmumu 2014/119 (OV 2016, L 60, 76. lpp.), un ar Padomes 2016. gada 4. marta Īstenošanas regulu (ES) 2016/311, ar ko īsteno Regulu Nr. 208/2014 (OV 2016, L 60, 1. lpp.).

               21

               Ar Lēmumu 2016/318 tika grozīts Lēmuma 2014/119 5. pants, pagarinot pret prasītāju noteiktos ierobežojošos pasākumus līdz 2017. gada 6. martam.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               22

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 15. maijā, prasītājs cēla šo prasību.

               23

               2014. gada 12. augustā Padome iesniedza iebildumu rakstu. Tajā pašā dienā tā iesniedza pieteikumu par konfidencialitātes ievērošanu, kura mērķis bija panākt, lai noteikta pielikuma saturs netiktu citēts ar šo lietu saistītajos dokumentos, kas ir pieejami sabiedrībai.

               24

               Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 18. septembrī, Eiropas Komisija lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam. Ar 2014. gada 6. novembra rīkojumu Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā. Ar dokumentu, kas iesniegts 2014. gada 17. decembrī, Komisija atteicās no iestāšanās raksta iesniegšanas.

               25

               Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 30. septembrī, Ukraina lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam. Ar 2014. gada 24. decembrī Vispārējās tiesas kancelejā iesniegto vēstuli Ukraina paziņoja Vispārējai tiesai, ka tā atsakās no iestāšanās lietā. Ar 2015. gada 11. marta rīkojumu Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs paziņoja par Ukrainas kā personas, kas iestājusies lietā, izslēgšanu no tiesvedības.

               26

               2014. gada 31. oktobrī prasītājs un 2014. gada 18. decembrī Padome iesniedza attiecīgi repliku un atbildi uz repliku. Tajā pašā dienā Padome iesniedza pieteikumu par konfidencialitātes ievērošanu, kura mērķis bija panākt, lai noteikta pielikuma saturs netiktu citēts ar šo lietu saistītajos dokumentos, kas ir pieejami sabiedrībai.

               27

               Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 15. maijā, prasītājs grozīja savus prasījumus, lūdzot atcelt arī Lēmumu 2015/364 un Īstenošanas regulu 2015/357, ciktāl šie tiesību akti attiecas uz viņu. Padome savus apsvērumus iesniedza noteiktajā termiņā. 2015. gada 14. septembrī tā iesniedza arī pieteikumu par konfidencialitātes ievērošanu, kura mērķis bija panākt, lai noteiktu pielikumu saturs netiktu citēts ar šo lietu saistītajos dokumentos, kas ir pieejami sabiedrībai.

               28

               Pēc devītās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 28. pantam nolēma nodot lietu paplašinātam iztiesāšanas sastāvam.

               29

               Pēc tiesneša referenta ierosinājuma Vispārējā tiesa (devītā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu.

               30

               Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2016. gada 27. aprīļa tiesas sēdē.

               31

               Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt, pirmkārt, Lēmumu 2014/119 un Regulu Nr. 208/2014 un, otrkārt, Lēmumu 2015/364 un Īstenošanas regulu 2015/357, ciktāl šie akti uz viņu attiecas;

                        —

                        pakārtoti, atzīt Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkta, kas grozīts ar Lēmumu 2015/143, kā arī Regulas Nr. 208/2014 3. panta 1. punkta, kas grozīts ar Regulu 2015/138, nepiemērojamību viņam;

                        —

                        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               32

               Padomes, ko atbalsta Komisija, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        pakārtoti, gadījumā, ja 2014. gada marta akti tiktu daļēji atcelti, noteikt, ka Lēmuma 2014/119 sekas attiecībā uz prasītāju paliek spēkā, līdz stājas spēkā Regulas Nr. 208/2014 daļējā atcelšana, un gadījumā, ja tiktu daļēji atcelti 2015. gada marta akti, noteikt, ka Lēmuma 2014/119 grozītās redakcijas sekas attiecībā uz prasītāju paliek spēkā, līdz stājas spēkā Regulas Nr. 208/2014, kas grozīta ar Īstenošanas regulu 2015/357, daļējā atcelšana;

                        —

                        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

         Par prasījumiem atcelt 2014. gada marta aktus to sākotnējā formulējumā, ciktāl tie attiecas uz prasītāju

               33

               Lai pamatotu savus prasījumus, kas ir vērsti uz 2014. gada marta aktu atcelšanu to sākotnējā formulējumā, prasītājs izvirza sešus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz juridiskā pamata neesamību. Otrais pamats attiecas uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu. Trešais pamats attiecas uz pamatojuma nesniegšanu. Ceturtais pamats attiecas uz tiesību uz īpašumu un tiesību uz reputācijas aizsardzību pārkāpumu. Piektais pamats attiecas uz kļūdu faktos un acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Sestais pamats attiecas uz pierādījumu neesamību.

               34

               Ar piekto un sesto pamatu, kuri ir jāizvērtē vispirms, prasītājs būtībā apgalvo, ka lēmums uz viņu attiecināt ierobežojošus pasākumus nav ticis pieņemts, balstoties uz pietiekami drošiem faktiem, un ka Padome tādējādi ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

               35

               Padome apgalvo, ka 2014. gada 3. marta vēstulē ir norādīts, ka notiek izmeklēšana par prasītāja piedalīšanos būtiska apmēra publisko līdzekļu piesavināšanās darbībās un šo līdzekļu vēlāku pārvietošanu ārpus Ukrainas teritorijas – tas atbilst 2014. gada marta aktos atrodamajam pamatojumam. Turklāt 2014. gada 8. jūlija dokumentā (skat. šā sprieduma 12. punktu) esot apstiprināts, ka Ukrainā ir uzsākta pirmstiesas izmeklēšana attiecībā uz prasītāju, kurš tiek turēts aizdomās tostarp par publisko līdzekļu piesavināšanos būtiskā apmērā.

               36

               Jāatgādina, ka, lai gan Padomei ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz vispārējiem kritērijiem, kuri ir jāņem vērā, nosakot ierobežojošus pasākumus, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantētā pārbaudes tiesā efektivitāte nozīmē, ka, pārbaudot, vai iemesli, kuri ir pamatā lēmumam par konkrētas personas vārda iekļaušanu vai atstāšanu to personu sarakstā, kurām piemērojami ierobežojoši pasākumi, ir tiesiski, Eiropas Savienības tiesai ir jāpārliecinās, ka šis lēmums, kam attiecībā uz šo personu ir individuāla piemērojamība, ir balstīts uz pietiekami drošiem faktiem. Tas nozīmē, ka ir jāpārbauda pamatojuma izklāstā norādītie fakti, kas ir minētā lēmuma pamatā, tādēļ pārbaudē tiesā ir jāizvērtē ne tikai norādīto apsvērumu abstrakta ticamība, bet arī tas, vai šie apsvērumi – vai vismaz viens no tiem, kurš tiek uzskatīts par pašu par sevi pietiekamu šā paša lēmuma pamatošanai, – ir pietiekami precīzi un konkrēti pamatoti (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 21. aprīlis, Anbouba/Padome, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, 41. un 45. punkts un tajos minētā judikatūra).

               37

               Šajā lietā Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punktā izklāstītajā kritērijā ir paredzēts, ka ierobežojoši pasākumi tiek noteikti attiecībā uz personām, kas ir identificētas kā atbildīgas par valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos. Turklāt no minētā lēmuma preambulas 2. apsvēruma izriet, ka Padome ir noteikusi šos pasākumus, “lai nostiprinātu un atbalstītu tiesiskumu [..] Ukrainā”.

               38

               Prasītāja vārds sarakstā tika iekļauts, pamatojoties uz to, ka viņš ir “persona, pret kuru vērsts kriminālprocess Ukrainā, lai izmeklētu noziedzīgus nodarījumus saistībā ar Ukrainas valsts līdzekļu piesavināšanos un to nelikumīgu pārvietošanu ārpus Ukrainas”.

               39

               Prasītāja iekļaušanas sarakstā pamatojumam Padome atsaucas uz 2014. gada 3. marta vēstuli. Šīs vēstules pirmajā daļā ir precizēts, ka “Ukrainas tiesībaizsardzības iestādes” ir uzsākušas noteiktu skaitu kriminālprocesu, lai izmeklētu agrāko augsta līmeņa amatpersonu, kuru skaitā ir prasītājs, izdarītas noziedzīgas darbības. Vēstulē turpmāk vispārīgā veidā ir minēts, ka attiecīgā izmeklēšana “ir ļāvusi pierādīt valsts līdzekļu piesavināšanos lielā apmērā un vēlāku šo līdzekļu prettiesisku pārvietošanu ārpus Ukrainas”.

               40

               Netiek apstrīdēts, ka tikai uz šā pamata vien prasītājs tika identificēts “kā atbildīg[s] par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos” Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkta izpratnē. Proti, no Padomes šajā instancē iesniegtajiem pierādījumiem 2014. gada 3. marta vēstule ir vienīgā, kura ir vecāka par 2014. gada marta aktiem, un tādējādi minēto aktu tiesiskums ir jāizvērtē, ņemot vērā šo vienīgo pierādījumu.

               41

               Ir uzskatāms, ka, lai gan to ir nosūtījusi augsta trešās valsts tiesu iestāde, minētajā vēstulē ir ietverts vienīgi vispārīgs un nekonkrēts apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītāja vārds līdzās citām bijušajām augsta līmeņa amatpersonām, tiek saistīts ar izmeklēšanu, kurā būtībā esot konstatēta šo personu līdzdalība valsts līdzekļu piesavināšanās nodarījumos. Vēstulē nav sniegtas nekāda veida norādes par to faktu pierādīšanu, kuri tika pārbaudīti Ukrainas iestāžu veiktajā izmeklēšanā, vēl jo vairāk tajā nav ietvertas nekādas ziņas par prasītāja individuālo atbildību par šiem faktiem pat ne prezumpcijas veidā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, Azarov/Padome, T‑332/14, nav publicēts, EU:T:2016:48, 46. punkts; pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2015. gada 26. oktobris, Portnov/Padome, T‑290/14, EU:T:2015:806, 43. un 44. punkts).

               42

               Turklāt atšķirībā no lietas, kurā tika taisīts 2014. gada 27. februāra spriedums Ezz u.c./Padome (T‑256/11, EU:T:2014:93, 57.–61. punkts), kas apelācijas instancē ir ticis apstiprināts ar 2015. gada 5. marta spriedumu Ezz u.c./Padome (C‑220/14 P, EU:C:2015:147), uz kuriem atsaucas Padome, šajā lietā ir jākonstatē, pirmkārt, ka tai nebija informācijas par faktiem vai rīcību, ko Ukrainas iestādes konkrēti inkriminē prasītājam, un, otrkārt, ka 2014. gada 3. marta vēstule, pat ja to aplūko tās kontekstā, nevar būt pietiekami drošs faktiskais pamats šā sprieduma 36. punktā minētās judikatūras izpratnē, lai iekļautu prasītāja vārdu sarakstā tādēļ, ka viņš bija identificēts “kā atbildīg[s]” par valsts līdzekļu piesavināšanos (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 26. oktobris, Portnov/Padome, T‑290/14, EU:T:2015:806, 46.–48. punkts).

               43

               Neatkarīgi no stadijas, kurā atradās process, kam bija jāattiecas uz prasītāju, Padome nevarēja pret viņu noteikt ierobežojošus pasākumus, nezinādama faktus par valsts līdzekļu piesavināšanos, kuros viņu konkrēti vaino Ukrainas iestādes. Vienīgi pēc šādu faktu uzzināšanas Padomei rastos iespēja konstatēt, ka tos, pirmkārt, var kvalificēt par valsts līdzekļu piesavināšanos un, otrkārt, ka tie apdraud tiesiskumu Ukrainā, kura nostiprināšana un atbalstīšana, kā tas ir atgādināts šā sprieduma 37. punktā, ir viens no attiecīgo ierobežojošo pasākumu noteikšanas mērķiem (spriedumi, 2016. gada 28. janvāris, Klyuyev/Padome, T‑341/14, EU:T:2016:47, 50. punkts, un 2016. gada 28. janvāris, Azarov/Padome, T‑331/14, EU:T:2016:49, 55. punkts).

               44

               Turklāt pret attiecīgo personu vērsto apsvērumu pamatotība gadījumā, ja tie tiek apstrīdēti, ir jāpierāda tieši kompetentajai Savienības iestādei, un šai personai nav jāiesniedz pierādījumi par šo apsvērumu pamatotības trūkumu (spriedumi, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 120. un 121. punkts, un 2013. gada 28. novembris, Padome/Fulmen un Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, 65. un 66. punkts).

               45

               Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ir jāsecina, ka prasītāja vārda iekļaušana sarakstā nebalstās uz pietiekamiem faktiem, lai garantētu to kritēriju ievērošanu, pēc kādiem nosaka personas, uz kurām attiecas konkrētie ierobežojošie pasākumi, kādi ir noteikti ar Lēmumu 2014/119.

               46

               Turklāt ir jākonstatē, ka šis prettiesiskums ir pastāvējis līdz brīdim, kad stājās spēkā 2015. gada marta akti, ar kuriem tika aizstāts saraksts un grozīts pamatojums prasītāja iekļaušanai sarakstā.

               47

               Ņemot vērā šo secinājumu, nav jālemj par prasītāja argumentu, kas ir vērsts uz to, lai viņa vārda iekļaušana sarakstā ar 2014. gada marta aktiem tiktu atzīta par prettiesisku laikposmā no 2015. gada 31. janvāra līdz 6. martam, proti, sākot no 2015. gada janvāra aktu stāšanās spēkā, līdz brīdim, kad stājās spēkā 2015. gada marta akti. Proti, ņemot vērā 2014. gada marta aktu atcelšanu, ciktāl tie skar prasītāju, ir uzskatāms, ka ierobežojošie pasākumi šajā laikposmā uz viņu neattiecas.

               48

               Tādējādi ir jāapmierina piektais un sestais pamats kopā un jāatceļ Lēmums 2014/119 tā sākotnējā formulējumā, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, un nav jālemj par pārējiem pamatiem.

               49

               Lēmuma 2014/119 atcelšanas rezultātā ir arī jāatceļ Regula Nr. 208/2014 tās sākotnējā formulējumā, ciktāl tā attiecas uz prasītāju, kuras priekšnoteikums atbilstoši LESD 215. panta 2. punktam ir lēmums, kas pieņemts saskaņā ar ES līguma V sadaļas 2. nodaļu.

         Par prasījumiem atcelt 2014. gada marta aktus, kas grozīti ar 2015. gada janvāra un marta aktiem, ciktāl tie attiecas uz prasītāju

               50

               Prasījumu grozījumu rakstā prasītājs lūdza paplašināt prasības tvērumu, lai to attiecinātu arī uz 2015. gada marta aktu atcelšanu, ciktāl tie viņu skar.

               51

               Lai pamatotu savu prasību atcelt 2014. gada marta aktus, kas grozīti ar 2015. gada janvāra un marta aktiem, prasītājs izvirza septiņus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz juridiskā pamata neesamību. Otrais pamats attiecas uz iekļaušanas sarakstā kritēriju pārkāpumu. Trešais pamats attiecas uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu. Ceturtais pamats attiecas uz pamatojuma nesniegšanu. Piektais pamats attiecas uz tiesību uz īpašumu un tiesību uz reputācijas aizsardzību pārkāpumu. Sestais pamats attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un septītais pamats attiecas uz iekļaušanas sarakstā kritēriju prettiesiskumu.

               52

               Pirmkārt, ir jāizvērtē trešais pamats, otrkārt, ir jāizvērtē ceturtais pamats, treškārt, ir jāizvērtē pirmais un septītais pamats kopā, ceturtkārt, ir jāizvērtē otrais un sestais pamats kopā un, visbeidzot, ir jāizvērtē piektais pamats.

         Par trešo pamatu – tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu

               53

               Ar trešo pamatu prasītājs apgalvo, ka ir pārkāptas viņa tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo Padome nav, pirmkārt, sniegusi pierādījumus un informāciju, uz ko ir balstīta viņa iekļaušana sarakstā, un, otrkārt, rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi apgalvojumus saistībā ar viņa iekļaušanu sarakstā, ņemot vērā apsvērumus, kurus prasītājs ir paudis 2015. gada 17. februāra vēstulē.

               54

               Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.

               55

               Vispirms ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana, kas ir aizsargāta Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā, kurai ES līgumā ir piešķirts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, ietver tiesības tikt uzklausītam un tiesības piekļūt lietas materiāliem, savukārt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ir apstiprinātas minētās hartas 47. pantā, nozīmē, ka ieinteresētajai personai ir jāvar uzzināt attiecībā uz to pieņemtā lēmuma pamatojumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 98.–100. punkts).

               56

               No tā izriet, ka, pieņemot lēmumu atstāt personas, vienības vai struktūras vārdu vai nosaukumu to personu, vienību vai struktūru sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi, Padomei ir jāievēro šīs personas, šīs vienības vai šīs struktūras tiesības tikt iepriekš uzklausītai, ja Padome attiecībā uz to lēmumā, ar kuru ir nolemts turpināt iekļaušanu sarakstā, konstatē jaunus apstākļus, proti, apstākļus, kuri nebija ietverti sākotnējā lēmumā par iekļaušanu šajā sarakstā (spriedums, 2014. gada 4. jūnijs, Sina Bank/Padome, T‑67/12, nav publicēts, EU:T:2014:348, 68. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 62. punkts).

               57

               Šajā lietā ir jānorāda, ka prasītāja vārda atstāšana sarakstā pēc 2015. gada marta aktiem ir balstīta uz 2014. gada 30. decembra vēstuli.

               58

               Šajā ziņā ir arī jāatgādina, ka pirms lēmuma par prasītāja vārda atstāšanu sarakstā pieņemšanas Padome prasītājam nosūtīja 2014. gada 30. decembra vēstuli (skat. šā sprieduma 16. punktu). Turklāt Padome 2015. gada 2. februāra vēstulē informēja prasītāju par savu nodomu turpināt ierobežojošo pasākumu piemērošanu attiecībā uz viņu un informēja viņu par iespēju sniegt apsvērumus (skat. šā sprieduma 16. punktu).

               59

               No tā izriet, ka prasītājam bija piekļuve informācijai un pierādījumiem, uz kuru pamata Padome attiecībā uz viņu ir turpinājusi piemērot ierobežojošos pasākumus un viņš ir varējis laikus iesniegt savus apsvērumus (skat. šā sprieduma 16. punktu).

               60

               Turklāt prasītājs nav pierādījis, ka it kā pastāvošās grūtības saistībā ar saņemto informāciju un laiku, kas vajadzīgs, lai atbildētu uz Padomes apgalvojumiem, ir liegušas viņam laikus pielāgot savus prasījumus vai sagatavot aizstāvības argumentus.

               61

               No visa iepriekš minētā izriet, ka pierādījumu paziņošana procesa laikā ir bijusi pietiekama, lai nodrošinātu prasītāja tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā īstenošanu.

               62

               Tādējādi trešais pamats ir jānoraida.

         Par ceturto pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

               63

               Ar ceturto pamatu prasītājs apgalvo, pirmkārt, ka pamatojumā viņa vārda atstāšanai sarakstā nav precizēts nedz šā kriminālprocesa priekšmets vai būtība, nedz kādā veidā tas ir saistīts ar valsts līdzekļu vai aktīvu piesavināšanos vai amatpersonas dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu; otrkārt, ka minētajā pamatojumā Padome esot tikai pārņēmusi lēmumā un regulā izklāstīto sarakstā iekļaušanas kritēriju formulējumu; treškārt, ka nedz ar Padomes 2015. gada 2. februāra vēstuli, nedz ar 2014. gada 30. decembra vēstuli, nedz ar Padomes 2015. gada 6. marta vēstuli šo trūkumu nevarot labot, un, ceturtkārt, ka pamatojuma nesniegšana ir īpaši būtiska, ņemot vērā iebildumus, kurus prasītājs ir cēlis tiesvedības gaitā, būtisko laikposmu, kas kopš prasītāja vārda sākotnējās iekļaušanas bija Padomes rīcībā, lai formulētu pamatojumu, un steigas vai aktīvu izšķērdēšanas riska pilnīgu neesamību, jo prasītāja aktīvi jau bija iesaldēti.

               64

               Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.

               65

               Vispirms ir jāatgādina, ka pamatojumam, kas prasīts LESD 296. pantā un Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ir jābūt atbilstošam attiecīgā akta būtībai un kontekstam, kādā tas ticis pieņemts. Tam skaidri un neapšaubāmi jāparāda tās iestādes argumentācija, kas ir pieņēmusi attiecīgo aktu, tādā veidā, kas ieinteresētajām personām sniegtu iespēju iepazīties ar veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai – veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē atkarībā no apstākļiem katrā atsevišķā gadījumā (skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome, T‑200/14, nav publicēts, EU:T:2016:216, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).

               66

               Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai akta pamatojums atbilst LESD 296. pantā un Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu juridisko noteikumu, kas regulē attiecīgo jomu, kopumu. Tādējādi nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos, kas ļauj tai izprast pret to noteiktā pasākuma apmēru. Otrkārt, akta pamatojuma precizitātes pakāpei ir jābūt samērīgai ar faktiskajām iespējām, kā arī tehniskajiem apstākļiem vai termiņu, kādā tas ir jāpieņem (skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome, T‑200/14, nav publicēts, EU:T:2016:216, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).

               67

               It īpaši līdzekļu iesaldēšanas pasākuma pamatojums principā nevar sastāvēt tikai no vispārīga un uz stereotipiem balstīta formulējuma. Ievērojot šā sprieduma 66. punktā izklāstīto, šādam pasākumam, gluži pretēji, ir jānorāda īpašie un konkrētie iemesli, kādēļ Padome uzskata, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ir piemērojams attiecīgajai personai (skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome, T‑200/14, nav publicēts, EU:T:2016:216, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).

               68

               Šajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka – tāpat kā sākotnējās iekļaušanas sarakstā gadījumā – pamatojumā, kas ir grozīts ar 2015. gada marta aktiem (skat. šā sprieduma 19. punktu), ir izklāstīti apstākļi, uz kuriem ir balstīta prasītāja vārda iekļaušana sarakstā, proti, būtībā apstāklis, ka uz to attiecās Ukrainas iestāžu uzsāktais kriminālprocess par valsts līdzekļu vai aktīvu piesavināšanos.

               69

               Turklāt pasākumu atstāšana spēkā attiecībā uz prasītāju ir notikusi viņam zināmā kontekstā, jo viņš informācijas apmaiņā, kas ir notikusi šajā instancē, ir iepazinies ar 2014. gada 30. decembra vēstuli, uz kuru Padome ir pamatojusies, atstājot spēkā ierobežojošos pasākumus attiecībā uz viņu, un kurā Padome sniedza precīzāku informāciju saistībā ar viņa vārda iekļaušanu sarakstā (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 15. novembris, Padome/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 53. un 54. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2013. gada 6. septembris, Bank Melli Iran/Padome, T‑35/10 un T‑7/11, EU:T:2013:397, 88. punkts), it īpaši to faktu detalizētu aprakstu, kas viņam ir tikuši inkriminēti.

               70

               Otrkārt, runājot par iekļaušanas sarakstā it kā uz stereotipiem balstīto pamatojumu, ir jānorāda, ka, lai gan šajā pamatojumā norādītie apsvērumi ir tādi paši kā apsvērumi, uz kuru pamata ierobežojoši pasākumi tiek piemēroti citām sarakstā minētajām fiziskajām personām, tomēr tie ir vērsti uz to, lai aprakstītu konkrēto prasītāja situāciju, uz kuru – tāpat kā citām personām – Padomes ieskatā ir attiekušies tiesas procesi, kam ir saistība ar izmeklēšanu par valsts līdzekļu piesavināšanos Ukrainā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome, T‑256/11, EU:T:2014:93, 115. punkts).

               71

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka 2014. gada marta aktos, kas grozīti ar 2015. gada janvāra un marta aktiem, ir juridiski pietiekami izklāstīti tiesiskie un faktiskie apstākļi, kas šo aktu autora ieskatā ir to pamatā.

               72

               Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida.

         Par pirmo un septīto pamatu – juridiskā pamata neesamību un iebildi par iekļaušanas sarakstā kritērija prettiesiskumu

               73

               Ar pirmo pamatu prasītājs apgalvo, ka LES 29. pants nav atbilstošs juridisks pamats lēmuma pieņemšanai, jo Padome nav pierādījusi, ka viņš ir apdraudējis tiesiskuma principu vai cilvēktiesības Ukrainā. Gluži pretēji, prasītājs Kijevas 2014. gada februāra notikumu gaitā esot veicinājis samierināšanos starp konflikta pusēm un esot uzņēmies atbildību par sarunām par asociācijas nolīgumu starp Ukrainu un Savienību.

               74

               Turklāt nesenās norises Ukrainā saistībā ar to, ka prasītājam netiek nodrošināta lietas taisnīga izskatīšana, un vispārīgāk – ar to, ka netiek ievērotas pamattiesības, apstiprinot, ka jaunais režīms Ukrainā pats aizskar demokrātiju un tiesiskumu un būtiski un sistemātiski pārkāpj cilvēktiesības.

               75

               Visbeidzot, no Lēmuma 2014/119 prettiesiskuma izrietot, ka nav nekāda pamata, kas ļautu pieņemt regulu atbilstoši LESD 215. pantam.

               76

               Ar septīto pamatu, kas būtībā ir vērsts uz otrā prasījuma pamatošanu, prasītājs izvirza iebildi par prettiesiskumu un apgalvo, ka, ja iekļaušanas sarakstā kritērijs būtu jāinterpretē plaši, tādējādi, ka tiktu ņemta vērā jebkāda Ukrainas iestāžu veikta izmeklēšana neatkarīgi no jautājuma, vai tā ir pamatota, tā tiek kontrolēta vai tās robežas ir noteiktas ar lēmumu vai ar tiesas procesu, vai ka tiktu ņemta vērā jebkāda amatpersonas dienesta stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ar mērķi iegūt nepamatotas priekšrocības neatkarīgi no jautājuma, vai tiek apgalvots, ka ir notikusi valsts līdzekļu piesavināšanās, šāds kritērijs būtu patvaļīgs un bez pienācīga juridiska pamata vai nesamērīgs salīdzinājumā ar 2014. gada marta aktu mērķiem.

               77

               Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.

               78

               Tādēļ ir jāizvērtē Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punktā noteiktā iekļaušanas sarakstā kritērija, kas grozīts ar Lēmumu 2015/143, atbilstība kopējās ārpolitikas un drošības politikas (KĀDP) mērķiem un konkrētāk – minētā kritērija samērīgums, ņemot vērā iepriekš minētos mērķus.

               79

               Vispirms ir jāatgādina, ka ES līguma mērķi attiecībā uz KĀDP ir izklāstīti it īpaši LES 21. panta 2. punkta b) apakšpunktā, kurā ir noteikts:
               “Savienība nosaka un īsteno kopējo politiku un darbības, kā arī tiecas sasniegt augstu sadarbības līmeni visās starptautisko attiecību jomās, lai: [..] konsolidētu un atbalstītu demokrātiju, tiesiskumu, cilvēktiesības un starptautisko tiesību principus.”

               80

               Turpinājumā ir jāatgādina, ka Lēmuma 2014/119 preambulas 2. apsvērumā ir noteikts:
               “Padome 2014. gada 3. martā vienojās koncentrēt ierobežojošos pasākumus uz līdzekļu iesaldēšanu un atgūšanu personām, kas identificētas kā atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un personām, kas atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem, lai nostiprinātu un atbalstītu tiesiskumu un cilvēktiesību ievērošanu Ukrainā.”

               81

               Uz šā pamata Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktais iekļaušanas kritērijs, kas grozīts ar Lēmumu 2015/143, ir šāds:
               “Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir pielikumā uzskaitīto personu, kuras ir identificētas kā tādas, kas ir atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un personu, kas ir atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem Ukrainā, īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē, un ar minētajām personām saistītu fizisku vai juridisku personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē.
               Šajā lēmumā personas, kas ir identificētas kā tādas, kas ir atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, ietver arī tādas personas, saistībā ar kurām Ukrainas iestādes veic izmeklēšanu:

                        a)

                        par Ukrainas publisko līdzekļu vai aktīvu nelikumīgu piesavināšanos vai par līdzdalību tādā darbībā [..].”

               82

               Visbeidzot, ir jāatgādina, ka pamatojums prasītāja vārda iekļaušanai sarakstā pēc 2015. gada marta aktu pieņemšanas ir šāds:
               “Persona, pret kuru Ukrainas iestādes veic kriminālprocesu par valsts līdzekļu vai aktīvu nelikumīgu piesavināšanos un par darbībām, kas saistītas ar amatpersonas dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, cenšoties panākt nepamatotas priekšrocības sev vai trešai personai, tādējādi radot zaudējumus Ukrainas valsts budžetam vai aktīviem.”

               83

               Vispirms ir jākonstatē – kā to procesuālajos rakstos ir atzinusi Padome –, ka ierobežojošie pasākumi attiecībā uz prasītāju ir tikuši noteikti tikai ar mērķi nostiprināt un atbalstīt tiesiskumu Ukrainā. Līdz ar to prasītāja argumenti, ka ar Lēmumā 2014/119 noteikto iekļaušanas kritēriju netiek īstenoti citi KĀDP mērķi, ir neefektīvi.

               84

               Tādējādi ir jāpārbauda, vai Lēmumā 2014/119 paredzētais iekļaušanas kritērijs, kas ir grozīts ar Lēmumu 2015/143 un kas attiecas uz personām, kuras ir identificētas kā atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, atbilst šajā pašā lēmumā noteiktajam mērķim nostiprināt un atbalstīt tiesiskumu Ukrainā.

               85

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka judikatūrā, kura ir izstrādāta attiecībā uz ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Tunisijā un Ēģiptē, ir noteikts, ka tādi mērķi kā LES 21. panta 2. punkta b) un d) apakšpunktā minētie var tikt sasniegti ar līdzekļu iesaldēšanu, kuras piemērojamība – kā šajā lietā – attiecas uz personām, kas ir identificētās kā atbildīgas par valsts līdzekļu piesavināšanos, kā arī uz personām, vienībām vai struktūrām, kuras ir ar tām saistītas, proti, personām, kuru rīcība var būt apgrūtinājusi valsts iestāžu un ar tām saistīto organizāciju efektīvu darbību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 28. maijs, Trabelsi u.c./Padome, T‑187/11, EU:T:2013:273, 92. punkts; 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome, T‑256/11, EU:T:2014:93, 44. punkts, un 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome, T‑200/14, nav publicēts, EU:T:2016:216, 68. punkts).

               86

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, pirmkārt, ka iekļaušanas kritērijs, ciktāl tas skar prasītāju, ir balstīts uz “valsts līdzekļu piesavināšanās” nodarījumiem un, otrkārt, ka minētais kritērijs iekļaujas ar Lēmumu 2014/119 skaidri norobežotā tiesiskajā regulējumā un ir saistīts ar attiecīgā ES līguma mērķa sasniegšanu, uz kuru tajā ir atsauce un kurš ir minēts tā preambulas 2. apsvērumā, proti, nostiprināt un atbalstīt tiesiskumu Ukrainā.

               87

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tiesiskuma ievērošana ir viena no Savienības pamatā esošajām pamatvērtībām, kā izriet no LES 2. panta, kā arī no ES līguma un Pamattiesību hartas preambulas. Tiesiskuma ievērošana turklāt atbilstoši LES 49. pantam ir priekšnoteikums uzņemšanai Savienībā. Tiesiskuma jēdziens, izmantojot alternatīvu formulējumu “likumība”, ir aizsargāts arī Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī.

               88

               Tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā, kā arī Eiropas Padomes darbā, kas veikts Eiropas Padomes komisijā “Demokrātija caur tiesībām”, ir sniegts neizsmeļošs to principu un normu saraksts, kas var ietilpt tiesiskuma jēdzienā. To skaitā ir likumības, tiesiskās noteiktības un izpildvaras patvaļas aizlieguma princips; neatkarīgas un objektīvas tiesas; efektīva pārbaude tiesā, tai skaitā attiecībā uz pamattiesību ievērošanu, un vienlīdzība likuma priekšā (šajā ziņā skat. tiesiskuma kritēriju sarakstu, ko pieņēmusi Eiropas Padomes komisija “Demokrātija caur tiesībām” savā simt sestajā plenārsēdē (Venēcija, 2016. gada 11.–12. marts)). Turklāt Savienības ārējās darbības kontekstā noteiktos juridiskos instrumentos korupcijas apkarošana ir minētā kā princips, kas ietilpst tiesiskuma jēdzienā (skat. piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 24. oktobra Regulu (EK) Nr. 1638/2006, ar ko paredz vispārējos noteikumus Eiropas kaimiņattiecību un partnerības instrumenta izveidošanai (OV 2006, L 310, 1. lpp.)).

               89

               Lai gan nevar tikt izslēgts, ka noteikta rīcība, kas attiecas uz valsts līdzekļu piesavināšanās faktiem, var apdraudēt tiesiskumu, nevar atzīt, ka jebkāds trešajā valstī noticis valsts līdzekļu piesavināšanās fakts attaisno Savienības iesaistīšanos tās KĀDP jomas kompetenču ietvaros ar mērķi nostiprināt un atbalstīt tiesiskumu šajā valstī. Lai varētu konstatēt, ka valsts līdzekļu piesavināšanās var attaisnot Savienības rīcību KĀDP ietvaros, kuras pamatā ir mērķis konsolidēt un atbalstīt tiesiskumu, strīdīgajiem faktiem ir vismaz jāvar apdraudēt attiecīgās valsts institucionālos un juridiskos pamatus.

               90

               Šajā kontekstā iekļaušanas kritērijs var tikt uzskatīts par atbilstošu Savienības tiesību sistēmai tikai tiktāl, ciktāl tam var piešķirt jēgu, kas ir saderīga ar augstāka spēka tiesību normu prasībām, kurām tam ir jāatbilst, un, konkrētāk runājot, ar mērķi atbalstīt tiesiskumu Ukrainā. Turklāt šāda interpretācija ļauj ievērot plašo rīcības brīvību, kas ir Padomei, lai noteiktu vispārējos iekļaušanas kritērijus, vienlaikus nodrošinot principā pilnīgu Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi pamattiesību gaismā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 16. jūlijs, National Iranian Oil Company/Padome, T‑578/12, nav publicēts, EU:T:2014:678, 108. punkts un tajā minētā judikatūra, kas apelācijas instancē apstiprināts ar spriedumu, 2016. gada 1. marts, National Iranian Oil Company/Padome, C‑440/14 P, EU:C:2016:128).

               91

               Līdz ar to minētais kritērijs ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nevis abstrakti attiecas uz jebkādu valsts līdzekļu piesavināšanās darbību, bet gan uz valsts līdzekļu vai aktīvu piesavināšanās faktiem, kas, ņemot vērā piesavināto līdzekļu vai aktīvu summu vai veidu vai kontekstu, kurā šie fakti ir notikuši, ir tādi, kas, kā minimums, var apdraudēt Ukrainas institucionālos vai juridiskos pamatus, it īpaši likumības, izpildvaras patvaļas aizlieguma, efektīvas pārbaudes tiesā un vienlīdzības likuma priekšā principu un galarezultātā – apdraudēt tiesiskuma ievērošanu šajā valstī (skat. šā sprieduma 89. punktu). Šādi interpretēts, iekļaušanas kritērijs atbilst attiecīgajiem ES līguma mērķiem un ir samērīgs ar tiem.

               92

               Šo secinājumu neliek apšaubīt prasītāja arguments, kas attiecas uz nesenajām norisēm Ukrainā saistībā ar to, ka prasītājam netiek nodrošināta lietas taisnīga izskatīšana un netiek ievērotas pamattiesības.

               93

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Ukraina ir Eiropas Padomes dalībvalsts kopš 1995. gada un ir ratificējusi Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un ka Savienība, kā arī starptautiskā sabiedrība jauno režīmu Ukrainā ir atzinusi par leģitīmu. Tādējādi Padome nav pieļāvusi kļūdu, kad tā, neapšaubot Ukrainas režīma un tiesu sistēmas likumību un leģitimitāti, balstījās uz pierādījumiem, kurus tai ir sniegusi šīs valsts augsta tiesu iestāde un kuri attiecas uz kriminālprocesa esamību attiecībā pret prasītāju saistībā ar apgalvojumiem par valsts līdzekļu vai aktīvu piesavināšanos.

               94

               Protams, nevar izslēgt, ka, ja prasītājs sniedz informāciju, kas var pierādīt, ka viņam inkriminētie fakti ir acīmredzami nepatiesi vai sagrozīti, Padomei ir jāpārbauda tai sniegtā informācija un – vajadzības gadījumā – jāprasa papildu informācija vai pierādījumi.

               95

               Taču šajā gadījumā prasītājs atsaucas uz patiesa procesa tiesā neesamību un, vispārīgāk, pauž šaubas par jaunā Ukrainas režīma leģitimitāti un Ukrainas tiesu sistēmas objektivitāti.

               96

               Tomēr šie aspekti nevar nedz likt apšaubīt pret prasītāju izvirzīto apsūdzību ticamību, kas ir turpmāk otrā un sestā pamata ietvaros veiktās pārbaudes priekšmets, nedz tie ir pietiekami, lai pierādītu, ka prasītāja konkrēto situāciju procesos, kuri uz viņu attiecas un uz kuru pamata pret viņu tika noteikti ierobežojošie pasākumi, būtu ietekmējušas ar Ukrainas tiesu sistēmu saistītās problēmas, uz kurām viņš atsaucas. Tādējādi šīs lietas apstākļos Padomei nebija jāveic to pierādījumu papildu pārbaude, kurus tai bija sniegušas Ukrainas iestādes.

               97

               Papildus tam, tā kā prasītāja argumentācijas izvērtējums nozīmētu, ka Vispārējā tiesa spriež par Ukrainas režīma maiņas likumību un izvērtē dažādo starptautisko institūciju vērtējumu šajā ziņā, tai skaitā to politisko vērtējumu, ir jākonstatē, ka šāds izvērtējums neietilpst Vispārējās tiesas veiktās to aktu pārbaudes tvērumā, kuri ir šīs lietas priekšmets (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 25. aprīlis, Gbagbo/Padome, T‑119/11, EU:T:2013:216, 75. punkts).

               98

               Šā sprieduma 91. punktā izklāstīto secinājumu neliek apšaubīt arī iebildes par prettiesiskumu formā izvirzītais arguments, ka iekļaušanas kritērijs nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tajā tiek ņemtas vērā izmeklēšanas, kas nenotiek tiesas procesa ietvaros.

               99

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai gan Savienības tiesa ir nospriedusi, ka tas, ka kāda persona tiek identificēta kā atbildīga par pārkāpumu, obligāti nenozīmē, ka tā tiks notiesāta par šādu pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Ezz u.c./Padome, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, 71. un 72. punkts), tomēr pret attiecīgo personu vērsto apsvērumu pamatotība gadījumā, ja tie tiek apstrīdēti, ir jāpierāda tieši kompetentajai Savienības iestādei, un šai personai nav jāiesniedz pierādījumi par šo apsvērumu pamatotības trūkumu (spriedumi, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 120. un 121. punkts, un 2013. gada 28. novembris, Padome/Fulmen un Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, 65. un 66. punkts).

               100

               Šajā gadījumā 2014. gada marta aktos noteiktais kritērijs, kas ir grozīts ar 2015. gada janvāra aktiem, ļauj vienkārši Padomei atbilstoši 2014. gada 27. februāra spriedumam Ezz u.c./Padome (T‑256/11, EU:T:2014:93) ņemt vērā izmeklēšanu par valsts līdzekļu piesavināšanās faktiem kā aspektu, kas vajadzības gadījumā var attaisnot ierobežojošu pasākumu noteikšanu, neskarot apstākli, ka šā sprieduma 99. punktā minētās judikatūras un šā sprieduma 78.–91. punktā veiktās iekļaušanas kritērija interpretācijas gaismā tikai fakts vien, ka pret personu tiek veikta izmeklēšana saistībā ar līdzekļu piesavināšanās nodarījumu, pats par sevi nevar attaisnot Padomes rīcību uz LES 21. un 29. panta pamata.

               101

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punktā noteiktais iekļaušanas kritērijs atbilst LES 21. pantā minētajiem KĀDP mērķiem, ciktāl tas ir vērsts uz personām, kuras ir identificētas kā atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu piesavināšanos, kas var apdraudēt tiesiskumu Ukrainā.

               102

               Tas pats secinājums ir jāizdara attiecībā uz prasījumiem par Regulas Nr. 208/2014 atcelšanu. Tajā ir noteikts līdzekļu iesaldēšanas pasākums, kas paredzēts atbilstoši ES līguma V sadaļas 2. nodaļai pieņemtā lēmumā, un tādējādi tā atbilst LESD 215. pantam, jo pastāv spēkā esošs lēmums minētā panta izpratnē.

               103

               Līdz ar to pirmais un septītais pamats ir jānoraida.

         Par otro un sesto pamatu kopā – iekļaušanas sarakstā kritērija neievērošanu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā

               104

               Ar otro un sesto pamatu prasītājs būtībā izvirza divus argumentus.

               105

               Ar pirmo argumentu, kas attiecas uz to, ka viņa vārda iekļaušana sarakstā neatbilst iekļaušanas kritērijiem, prasītājs apgalvo, ka atbilstoši 2014. gada 27. februāra spriedumam Ezz u.c./Padome (T‑256/11, EU:T:2014:93) viņš nevarēja tikt “identificēt[s] kā atbildīg[s]” par pārkāpumiem, kuri viņam tiek inkriminēti, jo pret viņu nebija vērsts tiesas process vai izmeklēšana, kas saistīta ar šādu tiesas procesu.

               106

               Ar otro argumentu, kas attiecas uz to, ka viņa vārda iekļaušana sarakstā nav tikusi veikta, balstoties uz pietiekami drošiem faktiem, prasītājs apgalvo, ka vienīgais pierādījums, uz kuru atsaucas Padome, lai pamatotu savus 2014. gada marta aktus grozītājā redakcijā, proti, 2014. gada 30. decembra vēstule, nav pietiekami droši fakti attiecīgās judikatūras izpratnē.

               107

               Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.

               108

               Vispirms ir jāatgādina, ka, sākot no 2015. gada 7. marta, uz prasītāju attiecās jauni ierobežojoši pasākumi, kas ir ieviesti ar 2015. gada marta aktiem, pamatojoties uz Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punktā noteikto iekļaušanas kritēriju, kurš ir “precizēts” ar 2015. gada janvāra aktiem. Proti, Lēmums 2015/364 nav vienkāršs apstiprinošs akts, bet gan autonoms lēmums, ko Padome ir pieņēmusi Lēmuma 2014/119 5. panta trešajā daļā paredzētās regulārās pārskatīšanas noslēgumā.

               109

               Tādējādi prasītāja vārda iekļaušanas sarakstā ar 2015. gada marta aktiem tiesiskums ir jāizvērtē, vispirms ņemot vērā ar 2015. gada janvāra aktiem precizēto iekļaušanas kritēriju, turpinājumā – iekļaušanas pamatojumu un, visbeidzot, pierādījumus, uz kuru pamata ir notikusi minētā iekļaušana.

               110

               Vispirms, runājot par iekļaušanas kritēriju, ir jāatgādina, ka šis kritērijs, kas ir grozīts ar 2015. gada janvāra aktiem, paredz, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi ir piemērojami it īpaši personām, kuras “ir identificētas kā tādas, kas ir atbildīgas” par Ukrainas valsts līdzekļu piesavināšanos, – tas ietver personas, “saistībā ar kurām Ukrainas iestādes veic izmeklēšanu” par Ukrainas valsts līdzekļu un aktīvu piesavināšanos (skat. šā sprieduma 14. punktu). Turklāt, kā tika precizēts pirmā pamata ietvaros, minētais kritērijs ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nevis vispārīgā veidā attiecas uz jebkādu valsts līdzekļu piesavināšanās darbību, bet gan uz valsts līdzekļu vai aktīvu piesavināšanos, kas var apdraudēt tiesiskuma ievērošanu Ukrainā (skat. šā sprieduma 91. punktu).

               111

               Turpinājumā, runājot par prasītāja vārda iekļaušanas sarakstā pamatojumu, ir jāatgādina, ka, sākot no 2015. gada 7. marta, prasītājs ir iekļauts sarakstā ar pamatojumu, ka pret viņu “Ukrainas iestādes veic kriminālprocesu par valsts līdzekļu vai aktīvu nelikumīgu piesavināšanos un par darbībām, kas saistītas ar amatpersonas dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, cenšoties panākt nepamatotas priekšrocības sev vai trešai personai, tādējādi radot zaudējumus Ukrainas valsts budžetam vai aktīviem” (skat. šā sprieduma 19. punktu).

               112

               Visbeidzot, runājot par pierādījumiem, uz kuru pamata ir notikusi prasītāja vārda iekļaušana sarakstā, ir jānorāda – kā to atzīst Padome –, ka prasītāja vārda iekļaušanas pamatojuma grozītās redakcijas tiesiskums ir jānovērtē, galvenokārt ņemot vērā 2014. gada 30. decembra vēstuli (skat. šā sprieduma 16. punktu), kurā ir aprakstītas norises dažādajās izmeklēšanās, kas attiecas uz prasītāju.

               113

               Šajā vēstulē it īpaši ir minēta pirmstiesas izmeklēšana tāda kriminālprocesa ietvaros, kas ir uzsākts pret prasītāju un attiecas uz valsts līdzekļu piesavināšanās faktiem. Šī izmeklēšana konkrētāk attiecas uz valstij piederošas sabiedrības akciju un valsts līdzekļu piesavināšanos.

               114

               Šajos apstākļos pirmām kārtām ir jānorāda, ka šajā vēstulē, kas ir pierādījums, uz kuru Padome ir balstījusies, lai pieņemtu 2015. gada marta aktus, ir sniegts pietiekams pierādījums par faktu, ka 2015. marta aktu pieņemšanas datumā uz prasītāju attiecās kriminālprocesi par valsts līdzekļu vai aktīvu piesavināšanos.

               115

               Otrām kārtām ir jāpārbauda, vai prasītāja vārda atstāšana sarakstā pēc 2015. gada marta aktu pieņemšanas tā iemesla dēļ, ka pret viņu notika kriminālprocess par šādiem nodarījumiem, atbilst iekļaušanas kritērijam, kas ir precizēts ar 2015. gada janvāra aktiem un kas ir interpretēts pirmā pamata ietvaros (skat. šā sprieduma 110. punktu).

               116

               Ņemot vērā pārkāpumus, kas prasītājam tiek inkriminēti un kas ir aprakstīti 2014. gada 30. decembra vēstulē, pirmkārt, ir jāatgādina, ka kriminālvajāšana par ekonomiskiem noziegumiem, piemēram, valsts līdzekļu piesavināšanos, ir būtisks līdzeklis korupcijas apkarošanai un ka korupcijas apkarošana Savienības ārējās darbības kontekstā ir princips, kas ietilpst tiesiskuma jēdzienā (skat. šā sprieduma 88. punktu).

               117

               Otrkārt, ir jāatgādina, ka pārkāpumi, kas tiek inkriminēti prasītājam, ir skatāmi plašākā kontekstā, kurā iepriekšējo Ukrainas vadošo aprindu būtiska daļa tiek turēta aizdomās par smagiem pārkāpumiem, kas ir izdarīti valsts resursu apsaimniekošanā, tādējādi nopietni apdraudot valsts institucionālos un juridiskos pamatus un kaitējot it īpaši likumības, izpildvaras patvaļas aizlieguma, efektīvas pārbaudes tiesā un vienlīdzības likuma priekšā principiem (skat. šā sprieduma 89.–91. punktu). Tas ir vēl acīmredzamāk šajā gadījumā, ciktāl runa ir par darbībām, kuras esot veicis Ukrainas prezidenta administrācijas bijušais vadītājs.

               118

               No tā izriet, ka, aplūkojot tos kopumā un ņemot vērā funkcijas, ko prasītājs īstenoja Ukrainas iepriekšējās vadošajās aprindās, attiecīgie ierobežojošie pasākumi efektīvā veidā palīdz veikt kriminālvajāšanu par valsts līdzekļu piesavināšanās noziegumiem, kas ir izdarīti, kaitējot Ukrainas institūcijām, un ļauj Ukrainas iestādēm vieglāk atgūt labumu, kas ir gūts šādas piesavināšanās rezultātā. Tas gadījumā, ja kriminālvajāšana izrādīsies pamatota, var atvieglot sankciju piemērošanu tiesas ceļā par koruptīvajām darbībām, ko esot veikuši iepriekšējā režīma locekļi, un tādējādi palīdz atbalstīt tiesiskumu šajā valstī (šajā ziņā skat. šā sprieduma 85. punktā minēto judikatūru).

               119

               Turklāt pret attiecīgo personu vērsto apsvērumu pamatotība ir jāpierāda Padomei, balstoties uz pietiekami drošiem faktiem šā sprieduma 36. punktā minētās judikatūras izpratnē, neatkarīgi no procesa stadijas Ukrainas Kriminālprocesa kodeksa izpratnē un iespējamiem Ukrainas iestāžu veiktiem aizsardzības pasākumiem.

               120

               Protams, tiesas procesa uzsākšana Ukrainas kriminālprocesa kodeksa izpratnē un iespējama aizsardzības pasākumu veikšana valsts līmenī var būt uzskatāmas par būtiskām norādēm, lai pierādītu tādu faktu pastāvēšanu, kas attaisno ierobežojošu pasākumu noteikšanu Savienības līmenī, un lai novērtētu nepieciešamību veikt šādus pasākumus nolūkā nodrošināt valsts iestāžu veiktās rīcības iedarbību. Tomēr – ja vien tā balstās uz drošiem faktiem attiecīgās judikatūras izpratnē – ierobežojošu pasākumu veikšana ir Padomes kompetencē, kas autonomi lemj par šādu pasākumu nepieciešamību un lietderību, ņemot vērā KĀDP mērķus, neatkarīgi no šajā saistībā veiktas attiecīgās trešās valsts iestāžu veiktas izmeklēšanas un jebkādas citas to veiktas rīcības valsts līmenī (skat. šā sprieduma 36. punktu).

               121

               Turklāt prasītāja izvirzītie argumenti neliek nedz apšaubīt, ka notiek Ukrainas iestāžu veikta izmeklēšana, nedz to faktu ticamību, par kuriem tā tiek veikta un kuru dēļ Padome ir noteikusi attiecīgos ierobežojošos pasākumus. Šie argumenti drīzāk ir vērsti uz to, lai apstrīdētu procesuālus aspektus, proti, faktu, ka minētā izmeklēšana nenotiek patiesa “tiesas procesa” ietvaros, vai uz to, lai atspēkotu minēto iestāžu izvirzītās apsūdzības attiecībā pret prasītāju Ukrainas krimināltiesību izpratnē, atsaucoties it īpaši uz to, ka darbība, par kuru apsūdzības ir izvirzītas, nav bijusi krāpnieciska vai neatbilstoša – tie ir jautājumi, kas attiecas uz šo apgalvojumu pamatotību.

               122

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Padomei ir nevis jāpārbauda to izmeklēšanu pamatotība, kuras attiecas uz prasītāju, bet ir vienīgi jāpārbauda lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu pamatotība, ņemot vērā pierādījumus, kas tai ir sniegti (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Ezz u.c./Padome, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, 77. punkts).

               123

               Visbeidzot, runājot konkrētāk par prasītāja argumentu, kas attiecas uz nesakritībām starp 2014. gada 30. decembra vēstuli un “paziņojumu par aizdomām”, ko prasītājam 2014. gada 23. decembrī ir nosūtījušas Ukrainas iestādes, ir jākonstatē, ka 2014. gada 30. decembra vēstulē ir precīzi aprakstīti fakti, par kuriem notiek dažādās izmeklēšanas, kas ir sāktas attiecībā uz prasītāju. Ir jānorāda, ka prasītāja konstatētās atšķirības starp abiem dokumentiem ir saistītas galvenokārt ar izklāstīto faktu juridisko vērtējumu, piemēram, piesavināto līdzekļu izmantošanu personīgām vajadzībām, kas neliek apšaubīt valsts līdzekļu piesavināšanās faktu ticamību. Informācija par šiem faktiem, kuru pastāvēšana nav tikusi nopietni apšaubīta, varēja Padomei sniegt pietiekamu pamatu, lai atstātu prasītāja vārdu sarakstā.

               124

               Tādējādi ir jāsecina, ka prasītāja vārda iekļaušana sarakstā ar 2015. gada marta aktiem, balstoties uz pierādījumiem, kas ir sniegti 2014. gada 30. decembra vēstulē, atbilst iekļaušanas kritērijam, kas ir grozīts ar 2015. gada janvāra aktiem un kas ir interpretēts, ņemot vērā mērķi, kurš ir tā pamatā, proti, nostiprināt un atbalstīt tiesiskumu Ukrainā.

               125

               Līdz ar to otrais un sestais pamats ir jānoraida.

         Par piekto pamatu – tiesību uz īpašumu un tiesību uz reputācijas aizsardzību pārkāpumu

               126

               Ar piekto pamatu prasītājs, pirmkārt, apgalvo, ka viņa vārds sarakstā ir ticis iekļauts, neievērojot pienācīgas garantijas, kas būtu viņam ļāvis sevi aizstāvēt Padomē, un, otrkārt, norāda, ka šie ierobežojošie pasākumi nav samērīgi. Šajā ziņā viņš uzsver, ka iekļaušanas pamatojumā vairs nav paredzēta Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīga pārvietošana ārpus Ukrainas un ka Padome neesot pierādījusi, ka pilnīga līdzekļu iesaldēšana atšķirībā no daļējas iesaldēšanas šajā gadījumā ir samērīga, jo līdzekļu iesaldēšana apmērā, kas pārsniedz it kā piesavināto līdzekļu summu, neesot attaisnota.

               127

               Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.

               128

               Vispirms ir jākonstatē, ka prasītāja arguments attiecībā uz viņa tiesībām uz aizstāvību ir ticis atspēkots trešā pamata ietvaros (skat. šā sprieduma 53.–62. punktu).

               129

               Ir jānoraida arī prasītāja arguments, kas attiecas uz faktu, ka iekļaušanas pamatojumā vairs nav paredzēta Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīga pārvietošana ārpus Ukrainas. Proti, kaut arī valsts līdzekļu nelikumīga pārvietošana ārpus Ukrainas ar 2015. gada marta aktiem grozītajā iekļaušanas pamatojumā vairs nav paredzēta, tomēr atsauce uz valsts līdzekļu piesavināšanos – gadījumā, kad tā ir pamatota, – ir pietiekama, lai pati par sevi attaisnotu attiecībā pret prasītāju veiktos ierobežojošos pasākumus.

               130

               Runājot par iebildumu attiecībā uz ierobežojošo pasākumu nesamērīgumu, ir jāatgādina, ka samērīguma princips, kas ir vispārīgs Savienības tiesību princips, prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus. Tātad, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome, T‑256/11, EU:T:2014:93, 205. punkts un tajā minētā judikatūra).

               131

               Šajā gadījumā ir taisnība, ka prasītāja tiesības uz īpašumu ir ierobežotas, jo viņš tostarp nevar rīkoties ar saviem līdzekļiem, kas atrodas Savienības teritorijā, ja vien netiek saņemtas īpašas atļaujas, un ka nekādi līdzekļi un nekādi saimnieciskie resursi nevar tikt tieši vai netieši nodoti viņa rīcībā.

               132

               Tomēr vispirms ir jāatgādina – kā tika konstatēts pirmā, otrā, sestā un septītā pamata ietvaros –, ka, pirmkārt, Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punktā noteiktais iekļaušanas kritērijs, kas grozīts ar Lēmumu 2015/143, atbilst KĀDP mērķiem un ka, otrkārt, prasītāja vārda iekļaušana sarakstā atbilst iekļaušanas kritērijam (skat. šā sprieduma 79.–103. un 109.–124. punktu).

               133

               Turpinājumā – runājot par prasītāja argumentu, ka līdzekļu iesaldēšana apmērā, kas pārsniedz it kā piesavināto līdzekļu vērtību, kura izriet no Padomes rīcībā esošās informācijas, neesot attaisnojama, – ir arī jākonstatē, ka, pirmkārt, 2014. gada 30. decembra vēstulē minētie skaitļi sniedz tikai norādes par to aktīvu vērtību, kas esot tikuši piesavināti, un ka, otrkārt, jebkādu mēģinājumu ierobežot iesaldēto līdzekļu summu būtu ārkārtīgi sarežģīti vai pat neiespējami īstenot praksē.

               134

               Turklāt neērtības, ko rada ierobežojošie pasākumi, nav nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem, ņemot vērā, pirmkārt, ka šiem pasākumiem pēc to būtības ir pagaidu un atgriezenisks raksturs un tādējādi tie neapdraud tiesību uz īpašumu “būtisko saturu” un, otrkārt, ka no tiem var atkāpties, lai apmierinātu attiecīgo personu pamatvajadzības, segtu tiesāšanās izmaksas vai arī ārkārtas izdevumus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome, T‑256/11, EU:T:2014:93, 209. punkts).

               135

               Visbeidzot, konkrētāk runājot par argumentiem, kas attiecas uz tiesību uz reputācijas aizsardzību pārkāpumu, ir jāpiebilst, ka Padomes noteiktie ierobežojošie pasākumi attiecībā uz prasītāju neietver nekādu vērtējumu par viņa vainu saistībā ar viņam inkriminētajiem faktiem. Jebkurā gadījumā, ciktāl šo pasākumu noteikšana var izraisīt nopēlumu un neuzticēšanos attiecībā pret prasītāju un tādējādi ietekmēt viņa reputāciju, ir jākonstatē, ka šādas sekas nešķiet nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem, kā izriet no šā sprieduma 118. punkta.

               136

               Līdz ar to ir jānoraida piektais pamats un rezultātā ir jānoraida prasība kopumā, ciktāl ar to tiek lūgts atcelt prasītāja vārda atstāšanu sarakstā ar 2015. gada marta aktiem.

         Par Lēmuma 2014/119 seku atstāšanu spēkā

               137

               Pakārtoti, Padome tiesiskās noteiktības apsvērumu dēļ 2014. gada marta aktu daļējas atcelšanas gadījumā lūdz Vispārējai tiesai atzīt, ka Lēmuma 2014/119 sekas paliek spēkā, līdz stājas spēkā Regulas Nr. 208/2014 daļēja atcelšana. 2015. gada marta aktu daļējas atcelšanas gadījumā tā prasa arī atstāt spēkā Lēmuma 2014/119 grozītās redakcijas sekas, līdz stājas spēkā Regulas Nr. 208/2014, kas grozīta ar Īstenošanas regulu 2015/357, daļēja atcelšana.

               138

               Prasītājs iebilst pret Padomes lūgumu.

               139

               Ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, ir atcēlusi Lēmumu 2014/119 un Regulu Nr. 208/2014 to sākotnējās redakcijās, ciktāl tās attiecas uz prasītāju, un, otrkārt, ir noraidījusi prasību, ciktāl tā ir vērsta pret 2015. gada marta aktiem, ciktāl tie skar prasītāju.

               140

               Šajā ziņā ir jānorāda – kā tika atgādināts šā sprieduma 108. punktā –, ka Lēmums 2015/364 nav vienkāršs apstiprinošs akts, bet gan autonoms lēmums, ko Padome ir pieņēmusi Lēmuma 2014/119 5. panta trešajā daļā paredzētās regulārās pārskatīšanas noslēgumā. Šajos apstākļos, lai gan 2014. gada marta aktu atcelšana, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, ietver arī prasītāja vārda iekļaušanas sarakstā atcelšanu laikposmā pirms 2015. gada marta aktu stāšanās spēkā, tā tomēr nevar likt apšaubīt šīs iekļaušanas sarakstā tiesiskumu laikposmā pēc minētās stāšanās spēkā.

               141

               Līdz ar to nav jālemj par Padomes lūgumu atstāt spēkā Lēmuma 2014/119 sekas.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               142

               Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 2. punktu, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali.

               143

               Tā kā šajā lietā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz prasības pieteikumā izvirzīto atcelšanas prasījumu, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo prasījumu saskaņā ar prasītāja prasījumiem. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz prasījumu grozījumu rakstā izvirzīto atcelšanas prasījumu, viņam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo prasījumu saskaņā ar Padomes prasījumiem.

               144

               Turklāt saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādēļ Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
               nospriež:

                           1)

                           atcelt Padomes 2014. gada 5. marta Lēmumu 2014/119/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā, un Padomes 2014. gada 5. marta Regulu (ES) Nr. 208/2014 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā, to sākotnējās redakcijās, ciktāl Andriy Klyuyev vārds ir iekļauts to personu, vienību un struktūru sarakstā, kam tiek piemēroti ierobežojoši pasākumi, līdz brīdim, kad stājas spēkā Padomes 2015. gada 5. marta Lēmums (KĀDP) 2015/364, ar kuru groza Lēmumu 2014/119, un Padomes 2015. gada 5. marta Īstenošanas regula (ES) 2015/357, ar kuru īsteno Regulu Nr. 208/2014;

                           2)

                           pārējā daļā prasību noraidīt;

                           3)

                           Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina A. Klyuyev tiesāšanās izdevumus attiecībā uz prasības pieteikumā izvirzīto atcelšanas prasījumu;

                           4)

                              A. Klyuyev sedz savus, kā arī atlīdzina Padomes tiesāšanās izdevumus attiecībā uz prasījumu grozījumu rakstā izvirzīto atcelšanas prasījumu;

                           5)

                           Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Pelikánová

                           Popescu

                           Buttigieg

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 15. septembrī.
                     [Paraksti]

            Satura rādītājs

                  Tiesvedības priekšvēsture

                  Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

                  Juridiskais pamatojums

                  Par prasījumiem atcelt 2014. gada marta aktus to sākotnējā formulējumā, ciktāl tie attiecas uz prasītāju

                  Par prasījumiem atcelt 2014. gada marta aktus, kas grozīti ar 2015. gada janvāra un marta aktiem, ciktāl tie attiecas uz prasītāju

                  Par trešo pamatu – tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu

                  Par ceturto pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

                  Par pirmo un septīto pamatu – juridiskā pamata neesamību un iebildi par iekļaušanas sarakstā kritērija prettiesiskumu

                  Par otro un sesto pamatu kopā – iekļaušanas sarakstā kritērija neievērošanu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā

                  Par piekto pamatu – tiesību uz īpašumu un tiesību uz reputācijas aizsardzību pārkāpumu

                  Par Lēmuma 2014/119 seku atstāšanu spēkā

                  Par tiesāšanās izdevumiem

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2011. gada 20.septembrī. # Antoine Saintraint pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas. # Lieta F-103/06 REV.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 3.maijā.#Color Drack GmbH pret Lexx International Vertriebs GmbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Jurisdikcija un spriedumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās - Regula (EK) Nr. 44/2001 - Īpašā jurisdikcija - 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums - Prasības pamatā esošo saistību izpildes vietas tiesa - Preču pārdošana - Preces, kas piegādātas dažādās vienas dalībvalsts vietās.#Lieta C-386/05.

text:
      Lieta C‑386/05
      Color Drack GmbH
      pret
      Lexx International Vertriebs GmbH
      (Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Jurisdikcija un spriedumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Īpašā jurisdikcija – 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums – Prasības pamatā esošo līgumisko saistību izpildes vietas tiesa – Preču pārdošana – Preces, kas piegādātas dažādās vienas dalībvalsts vietās
      Ģenerāladvokāta Īva Bota [Yves Bot] secinājumi, sniegti 2007. gada 15. februārī

      Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 3. maija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 –
            Īpašā jurisdikcija – Prasības pamatā esošo līgumisko saistību izpildes vietas tiesa
      (Padomes Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums)
      2.     Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 –
            Īpašā jurisdikcija – Prasības pamatā esošo līgumisko saistību izpildes vietas tiesa
      (Padomes Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums)
      1.     Īpašās jurisdikcijas līgumtiesību jomā noteikums, kas ietverts Padomes Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu
         un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punktā, atbilst tuvumā esamības mērķim un to pamato ciešas sasaistes saiknes
         pastāvēšana starp līgumu un tiesu, kas aicināta par to spriest.

      Piemērojot minēto noteikumu, atbildētājs var tikt iesūdzēts tās vietas tiesā, kur tika izpildītas vai ir bijušas jāizpilda
         saistības, kas ir prasības pamatā, pieņemot, ka šai tiesai ir cieša sasaistes saikne ar līgumu.

      Lai pastiprinātu sākotnējo tiesu jurisdikcijas noteikumu vienādošanas mērķi, nodrošinot to paredzamību, Regula Nr. 44/2001
         autonomi nosaka šo sasaistes kritēriju preču tirgošanai.

      Saskaņā ar minētās regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu saistību, kas ir prasības pamatā, izpildes vieta
         ir tā dalībvalsts vieta, kurā saskaņā ar līgumu preces piegādāja vai tās būtu bijis jāpiegādā.

      (sal. ar 22.–25. punktu)
      2.     Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma ir piemērojama gadījumā, ja ir vairākas piegādes vietas vienā
         dalībvalstī. Šīs tiesību normas mērķis ir vienādot jurisdikciju kolīzijas noteikumus un tādējādi – tieši noteikt kompetento
         tiesu, neatsaucoties uz dalībvalstu iekšējiem noteikumiem, tomēr saglabājot regulā noteiktos jurisdikcijas noteikumu paredzamības
         tuvumā esamības starp strīdu un tiesu, kas aicināta par to spriest, mērķus. Tomēr šīs tiesību normas piemērojamība noteikti
         nepiešķir jurisdikciju visām tiesām, kuru jurisdikcijā preces piegādāja vai tās būtu bijis jāpiegādā. Par “izpildes vietu”
         autonomi nosakot vietu, kur ir jāizpilda līgumam raksturīgās saistības, Kopienu likumdevējs centās centralizēt tiesu jurisdikciju
         izpildes vietā strīdiem, kas attiecas uz visām līgumiskām saistībām, un noteikt vienu tiesu jurisdikciju visām prasībām uz
         līguma pamata. Tā kā īpašo jurisdikciju, ko paredz minētā tiesību norma, principā pamato īpaši ciešas sasaistes saiknes pastāvēšana
         starp līgumu un tiesu, kas aicināta par to spriest, lai nodrošinātu lietderīgu tiesvedības organizēšanu, par izpildes vietu
         izvērtējamās tiesību normas piemērošanai, ja ir vairākas preču piegādes vietas, principā ir jāuzskata vieta, kurai ir visciešākā
         sasaistes saikne starp līgumu un kompetento tiesu.

      Šādā gadījumā jurisdikcija izskatīt visas prasības, kas balstītas uz preču pirkuma–pārdevuma līgumu, ir tai tiesai, kuras
         jurisdikcijas teritorijā atrodas galvenā piegādes vieta, kas ir jānosaka saskaņā ar ekonomiskajiem kritērijiem. Ja nav noteicošu
         faktoru galvenās piegādes vietas noteikšanai, prasītājs var iesūdzēt atbildētāju piegādes vietas tiesā pēc savas izvēles.

      (sal. ar 30.–34., 37., 39., 40., 42., 45. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 3. maijā (*)

      Jurisdikcija un spriedumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Īpašā jurisdikcija – 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums – Prasības pamatā esošo līgumisko saistību izpildes vietas tiesa – Preču pārdošana – Preces, kas piegādātas dažādās vienas dalībvalsts vietās
      Lieta C‑386/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 68. un 234. pantam,
      ko Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 28. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 24. oktobrī, tiesvedībā

      Color Drack GmbH
      pret
      Lexx International Vertriebs GmbH.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 23. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Lexx International VertriebsGmbH vārdā – H. Vēbens [H. Weben], Rechtsanwalt,

      –       Vācijas valdības vārdā – A. Ditrihs [A. Dittrich] un M. Lumma [M. Lumma], pārstāvji,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz V. Ferante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Nvokolo [S. Nwaokolo], pārstāve, kam palīdz E. Henšovs [A. Henshaw], barrister,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. M. Rušo‑Žoē [A.‑M. Rouchaud‑Joët] un V. Bogensbergers [W. Bogensberger], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 15. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu Padomes 2000. gada
         22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001,
         L 12, 1. lpp.).

       Regula Nr. 44/2001
      2       Atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 preambulas otrajam apsvērumam “dažas atšķirības to valstu tiesību aktu starpā, kas reglamentē
         jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi par tiesību aktu pretrunām civillietās
         un komerclietās apvienošanai un formalitāšu ātras un vienkāršas spriedumu atzīšanas un izpildes vienkāršošanai dalībvalstīs,
         kurām ir saistoša [minētā] regula”.

      3       Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 preambulas vienpadsmito apsvērumu “jurisdikcijas normām jābūt ļoti skaidri nosakāmām, un tām
         jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti ir atbildētāja domicils un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai
         ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesas prāvas priekšmets vai pušu autonomija garantē
         citu sasaistes faktoru”.

      4       Regulā Nr. 44/2001 paredzētie jurisdikcijas noteikumi ietverti tās II nodaļā, ko veido 2.–31. pants.
      5       Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punkts, kas ir daļa no tās II nodaļas 1. iedaļas ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, paredz:
      “Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts
         tiesā.”

      6       Regulas Nr. 44/2001 3. panta 1. punkts, kas ietverts tajā pašā 1. iedaļā, nosaka:
      “Personas, kuru domicils ir kādā no dalībvalstīm, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā, vienīgi izmantojot šīs nodaļas 2. līdz
         7. iedaļā noteiktās normas.”

      7       Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. pantu, kas ietverts tās II nodaļas 2. iedaļā ar nosaukumu “Īpašā jurisdikcija”:
      “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
      1)      a)     lietās, kas attiecas uz līgumiem, attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā;
      b)      šajā noteikumā un ja vien nav citādas vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir:
      –       preču tirgošanas gadījumā, vieta kādā dalībvalstī, kurā saskaņā ar līgumu preces piegādāja vai tās būtu bijis jāpiegādā,
      –       pakalpojumu sniegšanas gadījumā, vieta kādā dalībvalstī, kur saskaņā ar līgumu pakalpojumu sniedza vai tas būtu bijis jāsniedz;
      c)      ja nepiemēro b) apakšpunktu, tad piemēro a) apakšpunktu;
      [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      8       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegts Color Drack GmbH (turpmāk tekstā – “Color Drack”), kas ir sabiedrība, kas reģistrēta Švarcahā [Schwarzach] (Austrija), prāvā pret sabiedrību Lexx International Vertriebs GmbH (turpmāk tekstā – “Lexx”), kas ir sabiedrība, kas reģistrēta Nirnbergā (Vācija), attiecībā uz tā preču pirkuma-pārdevuma līguma izpildi, saskaņā
         ar kuru Lexx apņēmās piegādāt preces dažādiem Color Drack mazumtirgotājiem Austrijā, tostarp Color Drack juridiskās adreses teritorijā, un Color Drack apņēmās samaksāt šo preču cenu.

      9       Pamata prāva īpaši attiecas uz to saistību neizpildi, kas atbilstoši līgumam ir uzliktas Lexx, – atpirkt nepārdotās preces un atmaksāt Color Drack to cenu.

      10     Šīs neizpildes dēļ 2004. gada 10. maijā Color Drack cēla pret Lexx prasību par atlīdzību Bezirksgericht St Johann im Pongau [Santjohannas iecirkņa tiesa Pongavā] (Austrija), kuras jurisdikcijā atrodas tās juridiskā adrese. Šī tiesa, pamatojoties
         uz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu, atzina, ka tai ir teritoriālā jurisdikcija.

      11     Lexx iesniegtās apelācijas ietvaros Landesgericht Salzburg [Zalcburgas Apgabaltiesa] (Austrija) atcēla šo spriedumu tādēļ, ka pirmās instances tiesai nebija teritoriālas jurisdikcijas.
         Šī apelācijas tiesa uzskatīja, ka vienīgā sasaistes vieta, ko visām prasībām, kas izriet no preču pirkuma-pārdevuma līguma,
         paredz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums, nevar tikt noteikta, ja ir vairākas piegādes
         vietas.

      12     Sakarā ar apelāciju, ko iesniedza Color Drack par Landesgericht Salzburg spriedumu, Oberster Gerichtshof [Federālā Augstākā tiesa] uzskata, ka ir vajadzīga Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma interpretācija,
         lai atrisinātu tās Austrijas tiesas teritoriālās jurisdikcijas jautājumu, kas lietu skata pirmajā instancē.

      13     Oberster Gerichtshof vērš uzmanību uz to, ka šī tiesību norma paredz vienīgās sasaistes vietu visiem prasījumiem, kas izriet no preču pirkuma-pārdevuma
         līguma, proti, piegādes vietas, un ka šī pati tiesību norma, kas paredz īpašās jurisdikcijas noteikumu, principā ir interpretējama
         šauri. Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof izvirza jautājumu par tiesas, kas lietu skata pirmajā instancē, jurisdikciju uz minētās tiesību normas pamata, jo šajā gadījumā
         preces netika piegādātas tikai šās tiesas jurisdikcijas teritorijā, bet dažādās dalībvalsts vietās, tostarp šās tiesas jurisdikcijas
         teritorijā.

      14     Oberster Gerichtshof tādējādi nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Regulas (EK) Nr. 44/2001] [..] 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tā, ka preču pārdevēju, kura domicils
         ir kādas dalībvalsts teritorijā, kas ir piegādājis preces pircējam, kura domicils ir citas dalībvalsts teritorijā, dažādās
         šīs citas dalībvalsts vietās atbilstoši tam, kas ir nolīgts, pircējs var iesūdzēt vienas no šīm (izpildes) vietām tiesā –
         vajadzības gadījumā pēc pircēja izvēles –, ņemot vērā prasījumu, kas izriet no līguma un attiecas uz visām (daļējām) piegādēm?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      15     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums
         ir piemērojams, ja preces tiek pārdotas, tās piegādājot vairākās vienas dalībvalsts vietās, un – vajadzības gadījumā – vai,
         ja prasība attiecas uz visām piegādēm, prasītājs var iesūdzēt atbildētāju piegādes vietas tiesā pēc savas izvēles.

      16     Vispirms ir jāprecizē, ka turpmāk izklāstītie apsvērumi attiecas tikai uz gadījumu, kad ir vairākas piegādes vietas vienā
         dalībvalstī, un neskar atbildi, kas būtu sniedzama gadījumā, ja būtu vairākas piegādes vietas vairākās dalībvalstīs.

      17     Sākumā ir jāatzīst, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma teksts vien neļauj atbildēt uz
         uzdoto jautājumu, jo šis teksts skaidri neatsaucas uz tajā minēto gadījumu.

      18     Līdz ar to Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē saistībā ar šās regulas
         rašanos, mērķiem un sistēmu (šajā sakarā skat. 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑103/05 Reisch Montage, Krājums, I‑6827. lpp., 29. punkts, un 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑283/05 ASML, Krājums, I-12041. lpp., 22. punkts).

      19     Šajā sakarā no Regulas Nr. 44/2001 preambulas otrā un vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka šī regula ir paredzēta jurisdikciju
         kolīziju normu vienādošanai civillietās un komerclietās ar ļoti skaidri nosakāmu jurisdikcijas noteikumu palīdzību.

      20     Šajā saistībā minētā regula paredz pastiprināt Kopienā reģistrēto personu tiesisko aizsardzību, vienlaikus ļaujot prasītājam
         viegli noteikt tiesu, kurā tas var vērsties, un atbildētājam – saprātīgi paredzēt tiesu, kurā to var iesūdzēt (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Reisch Montage, 24. un 25. punkts).

      21     Jurisdikcijas noteikumi Regulā Nr. 44/2001 šajā sakarā balstīti uz to principu, ka jurisdikcija ir atbildētāja domicila tiesai,
         kas ietverts šās regulas 2. pantā un ko papildina īpašās jurisdikcijas noteikumi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Reisch Montage, 22. punkts).

      22     Tādējādi atbildētāja domicila jurisdikcijas noteikumus Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktā papildina īpašās jurisdikcijas
         noteikums lietās, kas attiecas uz līgumiem. Šo noteikumu, kas atbilst tuvumā esamības mērķim, pamato ciešas sasaistes saiknes
         pastāvēšana starp līgumu un tiesu, kas aicināta par to spriest.

      23     Piemērojot minēto noteikumu, atbildētājs var arī tikt iesūdzēts tās vietas tiesā, kur tika izpildītas vai ir bijušas jāizpilda
         saistības, kas ir prasības pamatā, pieņemot, ka šai tiesai ir cieša sasaistes saikne ar līgumu.

      24     Lai pastiprinātu sākotnējo tiesu jurisdikcijas noteikumu vienādošanas mērķi, nodrošinot to paredzamību, Regula Nr. 44/2001
         autonomi nosaka šo sasaistes kritēriju preču tirgošanai.

      25     Saskaņā ar tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu saistību, kas ir prasības pamatā, izpildes vieta ir tā dalībvalsts
         vieta, kurā saskaņā ar līgumu preces piegādāja vai tās būtu bijušas jāpiegādā.

      26     Kontekstā ar Regulu Nr. 44/2001 pretēji tam, ko apgalvoja Lexx, šis īpašās jurisdikcijas noteikums lietās, kas attiecas uz līgumiem, kā autonomās sasaistes vietu nosaka piegādes vietu,
         kura ir piemērojama visām prasībām, kas ir balstītas uz vienu un to pašu preču pirkuma-pārdevuma līgumu, un nevis tikai tām,
         kas ir balstītas uz pašu piegādāšanas pienākumu.

      27     Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānosaka, vai gadījumā, ja ir vairākas piegādes vietas vienā dalībvalstī, ir piemērojams Regulas
         Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums un, vajadzības gadījumā, vai, ja prasība attiecas uz visām
         piegādēm, prasītājs var iesūdzēt atbildētāju piegādes vietas tiesā pēc savas izvēles.

      28     Pirmkārt, ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums ir piemērojams gan tad,
         ja ir viena, gan arī, ja ir vairākas piegādes vietas.

      29     Atsaucoties gan uz vienu kompetento tiesu, gan uz sasaistes kritēriju, Kopienu likumdevējs nav centies vispārīgi izslēgt ne
         gadījumu, kurā jurisdikcija var būt vairākām tiesām, ne arī to, kurā minētais kritērijs var tikt izpildīts dažādās vietās.

      30     Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma, nosakot gan starptautisko jurisdikciju, gan teritoriālo
         jurisdikciju, mērķis ir vienādot jurisdikciju kolīzijas noteikumus un tādējādi – tieši noteikt kompetento tiesu, neatsaucoties
         uz dalībvalstu iekšējiem noteikumiem.

      31     Šajā ziņā ir jāuzskata, ka apstiprinoša atbilde uz jautājumu, vai izvērtējamā tiesību norma ir piemērojama gadījumā, ja vienā
         dalībvalstī ir vairākas piegādes vietas, neapdraud mērķus, ko vēlas panākt ar dalībvalstu starptautiskās jurisdikcijas noteikumiem,
         kas ietverti Regulā Nr. 44/2001.

      32     Pirmkārt, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma piemērojamība gadījumā, ja ir vairākas piegādes
         vietas vienā dalībvalstī, atbilst šās regulas paredzamības mērķim.

      33     Šādā gadījumā līgumslēdzējas puses viegli un saprātīgi var paredzēt, kādas dalībvalsts tiesās var tikt izskatīts to strīds.
      34     Otrkārt, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma piemērojamība gadījumā, ja ir vairākas piegādes
         vietas vienā dalībvalstī, tāpat atbilst tuvumā esamības mērķim, kas pamato īpašās jurisdikcijas noteikumus lietās, kas attiecas
         uz līgumiem.

      35     Ja ir vairākas piegādes vietas vienā dalībvalstī, šis tuvumā esamības mērķis tiek nodrošināts, jo, piemērojot izvērtējamo
         tiesību normu, jurisdikcija strīda izskatīšanai jebkurā gadījumā būtu šās dalībvalsts tiesām.

      36     Līdz ar to Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums ir piemērojams gadījumā, ja ir vairākas
         piegādes vietas vienā dalībvalstī.

      37     Tomēr no tā, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums ir piemērojams tādos apstākļos, kādi
         ir pamata prāvā, nevar secināt, ka šī tiesību norma noteikti piešķir vienlaicīgu jurisdikciju visām tiesām, kuru jurisdikcijā
         preces piegādāja vai tās būtu bijušas jāpiegādā.

      38     Otrkārt, runājot par jautājumu, vai, ja ir vairākas piegādes vietas vienā dalībvalstī un ja prasība ir par visām piegādēm,
         prasītājs var iesūdzēt atbildētāju piegādes vietas tiesā pēc savas izvēles, pamatojoties uz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta pirmo ievilkumu, ir jāuzsver, ka jurisdikcijai izskatīt visus prasījumus uz līguma pamata ir jābūt tikai vienai
         tiesai.

      39     Šajā ziņā ir jāņem vērā izvērtējamās tiesību normas rašanās. Ar šo tiesību normu Kopienu likumdevējs ir vēlējies attiecībā
         uz pirkuma-pārdevuma līgumiem skaidri izbeigt agrāko risinājumu, saskaņā ar kuru saistību izpildes vietu katrām strīdīgajām
         saistībām saskaņā ar starptautiskajām privāttiesībām noteica tiesa, kurā strīds iesniegts izskatīšanai. Par “izpildes vietu”
         autonomi nosakot vietu, kur ir jāizpilda līgumam raksturīgās saistības, Kopienu likumdevējs centās centralizēt tiesu jurisdikciju
         izpildes vietā strīdiem, kas attiecas uz visām līgumiskām saistībām, un noteikt vienu tiesu jurisdikciju visām prasībām uz
         līguma pamata.

      40     Šajā sakarā, lai nodrošinātu lietderīgu tiesvedības organizēšanu, ir jāņem vērā, ka īpašo jurisdikciju, ko paredz Regulas
         Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums, principā pamato īpaši ciešas sasaistes saiknes pastāvēšana
         starp līgumu un tiesu, kas aicināta par to spriest. Līdz ar to, ja ir vairākas preču piegādes vietas, lai piemērotu izvērtējamo
         tiesību normu, principā par izpildes vietu ir jāuzskata vieta, kurai ir visciešākā sasaistes saikne starp līgumu un kompetento
         tiesu. Tādā gadījumā visciešākā sasaistes saikne parasti tiek konstatēta galvenajā piegādes vietā, kura ir jānosaka saskaņā
         ar ekonomiskajiem kritērijiem.

      41     Šajā sakarā attiecīgajai valsts tiesai ir jānosaka, vai tai ir jurisdikcija, ņemot vērā pierādījumus, kas tai iesniegti.
      42     Ja nevar noteikt galveno piegādes vietu, katrai piegādes vietai ir pietiekama tuvumā esamības saikne ar prāvas materiālajiem
         elementiem un līdz ar to – būtiska sasaiste attiecībā uz tiesas kompetenci. Šādā gadījumā prasītājs, pamatojoties uz Regulas
         Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu, var iesūdzēt atbildētāju piegādes vietas tiesā pēc savas izvēles.

      43     Šāda prasītājam atzīta izvēle vienlaicīgi ļauj tam viegli noteikt tiesu, kurā tas var vērsties, un atbildētājam – saprātīgi
         paredzēt tiesas, kurās to var iesūdzēt.

      44     Šo secinājumu nevar atspēkot tas, ka atbildētājs nevar paredzēt, kurā konkrētā šās dalībvalsts tiesā to var iesūdzēt, jo tas
         ir pietiekami aizsargāts tādēļ, ka, piemērojot izvērtējamo tiesību normu, ja ir vairākas piegādes vietas vienā dalībvalstī,
         to var iesūdzēt tikai šās dalībvalsts tiesās, kuru jurisdikcijas teritorijās notikusi piegāde.

      45     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         pirmais ievilkums ir jāinterpretē tā, ka šī tiesību norma ir piemērojama gadījumā, ja ir vairākas piegādes vietas vienā dalībvalstī.
         Šādā gadījumā jurisdikcija izskatīt visas prasības, kas balstītas uz preču pirkuma-pārdevuma līgumu, ir tai tiesai, kuras
         jurisdikcijas teritorijā atrodas galvenā piegādes vieta, kas ir jānosaka saskaņā ar ekonomiskajiem kritērijiem. Ja nav noteicošu
         faktoru galvenās piegādes vietas noteikšanai, prasītājs var iesūdzēt atbildētāju piegādes vietas tiesā pēc savas izvēles.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un
            komerclietās 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tā, ka šī tiesību norma ir piemērojama gadījumā,
            ja ir vairākas piegādes vietas vienā dalībvalstī. Šādā gadījumā jurisdikcija izskatīt visas prasības, kas balstītas uz preču
            pirkuma-pārdevuma līgumu, ir tai tiesai, kuras jurisdikcijas teritorijā atrodas galvenā piegādes vieta, kas ir jānosaka saskaņā
            ar ekonomiskajiem kritērijiem. Ja nav noteicošu faktoru galvenās piegādes vietas noteikšanai, prasītājs var iesūdzēt atbildētāju
            piegādes vietas tiesā pēc savas izvēles.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta) 2014. gada 1. oktobrī. # Itālijas Republika pret Eiropas Komisiju. # Lieta T-256/13.


Tiesas spriedums 1975. gada 18. novembrī. # Société CAM SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 100-74.