title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 22.novembrī.#Deutsche Telekom AG pret Bundesrepublik Deutschland.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija.#Telekomunikāciju nozare - Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības - Jēdziens "pienākumi", kas pagaidu kārtā atstājami spēkā - Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Direktīvas 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Balss telefonijas pakalpojumu tarifi - Pienākums saņemt administratīvu atļauju.#Lieta C-262/06.

text:
      Lieta C‑262/06
      Deutsche Telekom AG
      pret
      Bundesrepublik Deutschland
      (Bundesverwaltungsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Telekomunikāciju nozare – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Jēdziens “pienākumi”, kas pārejas periodā atstājami spēkā – Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Direktīvas 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta
         1. punkta a) apakšpunkts – Balss telefonijas pakalpojumu tarifi – Pienākums saņemt administratīvu atļauju

      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa‑Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2007. gada 28. jūnijā

      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 22. novembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Elektronisko sakaru tīkli un pakalpojumi – Reglamentējošie noteikumi –
            Direktīva 2002/21 – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Direktīva 2002/22
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21 27. panta pirmā daļa un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22
            16. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      Direktīvas 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem
         27. panta pirmā daļa un Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru
         tīkliem un pakalpojumiem 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami šādi: pagaidu kārtā ir jāatstāj spēkā valsts
         tiesībās pirms šo direktīvu tiesiskā regulējuma noteikts likumisks pienākums saņemt atļauju izmantot tarifus attiecībā uz
         balss telefonijas mazumtirdzniecības pakalpojumiem, ko sniedz uzņēmumi, kam šajā tirgū ir dominējošs stāvoklis, kā arī attiecīgie
         šo pienākumu apstiprinošie administratīvie akti.

      Šīm normām ir vienāds mērķis, proti, nodrošināt nepārtrauktību starp veco un jauno tiesisko regulējumu neatkarīgi no operatoriem
         noteikto pienākumu rakstura un pamata.

      Šajā sakarā tas, ka lēmums izbeigt šo pagaidu situāciju sakarā ar to, ka ir veikta Direktīvas 2002/21 16. pantā minētā tirgus
         analīze, ir uzticēts valsts reglamentējošajai iestādei, šo interpretāciju nemaina, jo šī iestāde tikai īsteno pienākumus,
         kas noteikti ar spēkā esošajiem tiesību aktiem, kuru pamatā ir jaunais tiesiskais regulējums. Tieši šajā regulējumā tiek noteikti
         pienākumi, kas grozāmi, atstājami spēkā vai atceļami.

      (sal. ar 22., 36. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 22. novembrī (*)

      Telekomunikāciju nozare – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Jēdziens “pienākumi”, kas pārejas periodā atstājami spēkā – Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Direktīvas 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta
         1. punkta a) apakšpunkts – Balss telefonijas pakalpojumu tarifi – Pienākums saņemt administratīvu atļauju

      Lieta C‑262/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 17. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 15. jūnijā, tiesvedībā

      Deutsche Telekom AG
      pret
      Bundesrepublik Deutschland, ko pārstāv Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] (referents) un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 7. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Deutsche Telekom AG vārdā – T. Maijens [T. Mayen], U. Karpenšteins [U. Karpenstein], un B. Štamma [B. Stamm], Rechtsanwälte,

      –       Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen vārdā – Baijers [Bayer], Meijers Sebastjans [Meyer‑Sebastian], E. Greive [E. Greiwe], M. Doršs [M. Dorsch], pārstāvji, kuriem palīdz B. Kūrmeijers [B. Kuhrmeyer] un R. Bušs [R. Busch],

      –       Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāvji,

      –       Beļģijas valdības vārdā – A. Ibēra [A. Hubert], pārstāve,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Aijello [G. Aiello], avvocato dello Stato,

      –       Lietuvas valdības vārdā – S. Žalimiene [S. Žalimienė], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Brauns [G. Braun] un M. Šoters [M. Shotter], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 28. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas
         2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva)
         (OV L 108, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”) 27. panta pirmo daļu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta
         Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem
         (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.; turpmāk tekstā – “universālā pakalpojuma direktīva”) 16. panta 1. punkta
         a) apakšpunktu.

      2       Šis lūgums iesniegts saistībā ar kasācijas sūdzību (“Revision”) tiesvedībā Bundesrepublik Deutschland, ko pārstāv Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Federālā elektroenerģijas, gāzes, telekomunikāciju, pasta un dzelzceļa aģentūra, turpmāk tekstā – “reglamentējošā iestāde”),
         pret Deutsche Telekom AG (turpmāk tekstā – “Deutsche Telekom”) par 2004. gada 8. jūnija lēmumu, ar kuru reglamentējošā iestāde atzinusi, ka uz Deutsche Telekom piemērotajiem tarifiem un ar tiem saistīto vispārējo pārdošanas nosacījumu saturu attiecībā uz konkrētām “piedāvājumu paketēm”
         attiecās pienākums saņemt atļauju 1996. gada 25. jūlija Telekomunikāciju likuma (Telekommunikationsgesetz; BGBl. 1996 I, 1120. lpp.; turpmāk tekstā – “TKG 1996”) 25. panta 1. punkta izpratnē.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra Direktīvas 98/10/EK par atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) piemērošanu
         balss telefonijas sakariem un par universālo pakalpojumu telekomunikācijās konkurences apstākļos (OV L 101, 24. lpp.) 17. pantā
         paredzēti šādi tarifikācijas principi:

      “1.      Neskarot īpašos 3. panta noteikumus par tarifu pieejamību vai 6. punkta noteikumus, valstu reglamentējošās iestādes nodrošina,
         ka gan balss telefonijas sakarus nodrošinošās organizācijas ar būtisku ietekmi tirgū, gan saskaņā ar 5. pantu norīkotās organizācijas
         ar būtisku ietekmi tirgū izpilda šī panta noteikumus.

      2.      Ar fiksētā publiskā telefonu tīkla un publisko fiksēto telefonsakaru pakalpojumu izmantošanas tarifiem tiek ievēroti izmaksu
         orientācijas pamatprincipi, kas minēti Direktīvas 90/387/EEK II pielikumā.

      3.      Neskarot [Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija] Direktīvas 97/33/EK par savstarpēju savienojumu [telekomunikācijās
         universālā pakalpojuma un savietojamības nodrošināšanai, piemērojot atvērtā tīkla nodrošināšanas (ATN) principus (OV L 199,
         32. lpp.)] 7. panta 3. punktu, publiskā fiksētā telefonsakaru tīkla piekļuves tarifi un tā izmantošanas tarifi nav atkarīgi
         no piemērošanas tipa, ko lietotāji īsteno, izņemot, ja tie pieprasa citus pakalpojumus vai aprīkojumu.

      4.      Pakalpojumu papildu aprīkojuma, nodrošinot pieslēgumu publiskam fiksētam telefonsakaru tīklam un publisku fiksētu telefonsakaru
         pakalpojumiem, tarifi saskaņā ar Kopienu tiesībām ir pietiekami nesasaistīti, līdz ar ko lietotājam nav jāmaksā par papildu
         aprīkojumu, kas prasītajam pakalpojumam nav vajadzīgs.

      5.      Tarifu grozījumi stājas spēkā tikai pēc attiecīga perioda pēc to izziņošanas, ko nosaka valsts reglamentējošā iestāde.
      6.      Neskarot 3. pantu par pieņemamām cenām, dalībvalsts var atļaut tās reglamentējošajai iestādei nepiemērot šī panta 1., 2.,
         3., 4. vai 5. punktu attiecīgajā ģeogrāfiskajā zonā, ja tiek pierādīts, ka publisko fiksēto telefonsakaru tirgū pastāv reāla
         konkurence.”

      4       Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju
         tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV L 108, 7. lpp.; turpmāk tekstā
         – “piekļuves direktīva”) preambulas divpadsmito apsvērumu, lai nodrošinātu pašreizējo nolīgumu nepārtrauktību un izvairītos
         no juridiskā vakuuma, jaunajā telekomunikāciju tiesiskajā regulējumā ir jāsaglabā ar iepriekšējo tiesisko regulējumu noteiktie
         pienākumi līdz to pārskatīšanai.

      5       Pamatdirektīvas 16. panta 1. punktā paredzēts – cik vien iespējams drīz pēc rekomendācijas vai jebkādu tās atjauninājumu pieņemšanas
         valsts pārvaldes iestādes veic attiecīgo tirgu analīzi, iespēju robežās ņemot vērā vadlīnijas. Dalībvalstis nodrošina, ka
         šī analīze attiecīgos gadījumos ir veikta sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm konkurences jomā.

      6       Pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā noteikts:
      “Dalībvalstis saglabā visus pienākumus saskaņā ar [piekļuves direktīvas] 7. pantā un [universālā pakalpojuma direktīvas] 16. pantā
         minētajiem valsts tiesību aktiem līdz brīdim, kad valsts pārvaldes iestāde ir noteikusi minētos pienākumus saskaņā ar šīs
         direktīvas 16. pantu.”

      7       Piekļuves direktīvas 7. pants formulēts šādi:
      “Iepriekšējo pienākumu attiecībā uz piekļuvi un savstarpējo savienojumu pārskats
      1.      Dalībvalstis saglabā visus pienākumus uzņēmumiem, kas nodrošina publiskus komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus attiecībā
         uz piekļuvi un savstarpējo savienojumu, kas bija spēkā pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, saskaņā ar Direktīvas [97/33]
         4., 6., 7., 8., 11., 12. un 14. pantu, Direktīvas [98/10] 16. pantu un [Padomes 1992. gada 5. jūnija] Direktīvas 92/44/EEK
         [par atvērtā tīkla noteikuma piemērošanu nomātām līnijām (OV L 165, 27. lpp.)] 7. un 8. pantu, līdz brīdim, kad šie pienākumi
         ir pārskatīti un ir izdarīta noteikšana saskaņā ar 3. punktu.

      2.      Komisija noteiks atbilstīgus tirgus, lai saskaņā ar [pamatdirektīvas] 15. pantu pieņemtu pienākumus, kas minēti 1. punktā
         sākotnējā ieteikumā par attiecīgiem produktu un pakalpojumu tirgiem, un lēmumu, ar kuru nosaka vairāku valstu tirgus.

      3.      Dalībvalstis nodrošina to, ka, cik vien iespējams drīz pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā un periodiski pēc tam, valsts pārvaldes
         iestādes veic tirgus analīzi saskaņā ar [pamatdirektīvas] 16. pantu, lai noteiktu, vai ir nepieciešams saglabāt, grozīt vai
         atcelt šos pienākumus. Personām, kuras ietekmējusi šāda pienākumu grozīšana vai atcelšana, nosaka atbilstīgu paziņošanas termiņu.”

      8       Universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā noteikts:
      “Saistību pārskats
      1.      Dalībvalstis saglabā visas saistības attiecībā uz:
      a)      mazumtirdzniecības tarifiem publisko telefonu tīklu piekļuves un izmantošanas nodrošināšanai, kas noteiktas saskaņā ar 17. pantu
         [..] Direktīvā [98/10];

      b)      operatora izvēli vai iepriekšēju izvēli, kas noteiktas saskaņā ar [..] Direktīvu [97/33]
      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9       TKG 1996 24. pantā inter alia paredzēts, ka tarifi jāpamato ar izmaksām, kas saistītas ar efektīvu pakalpojumu sniegšanu, un tiem jāizpilda šādas prasības:
         1) nedrīkst būt nekādas papildu maksas, kas noteiktas, tikai pateicoties tam, ka uzņēmējs attiecīgajā telekomunikāciju tirgū
         ieņem dominējošo stāvokli Konkurences ierobežojumu likuma (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, redakcijā, kas publicēta BGBl. 1989 I, 2486. lpp.) 19. panta izpratnē, 2) nedrīkst būt nekādas atlaides, kas negatīvi ietekmē citu uzņēmumu konkurences iespējas
         telekomunikāciju tirgū, un 3) lietotājiem nedrīkst piešķirt priekšrocības salīdzinājumā ar citiem līdzīgu vai identisku telekomunikācijas
         pakalpojumu saņēmējiem attiecīgajā telekomunikāciju tirgū, izņemot, ja tiek pierādīts, ka tam ir objektīvs iemesls.

      10     TKG 1996 25. pantā noteikts:

      “1)      Saskaņā ar šī likuma 24. un 27.–31. pantu tarifi un ar tiem saistītie vispārējie pārdošanas nosacījumi attiecībā uz transmisijas
         līniju un balss telefonijas pakalpojumu piedāvājumu saskaņā ar 3. un 4. licenču klasi 6. panta izpratnē ir pakļauti reglamentējošās
         iestādes atļaujas procedūrai, ja licences īpašniekam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis Konkurences ierobežojumu likuma
         22. panta izpratnē.

      2)      Tarifi un ar tiem saistītie vispārējie pārdošanas nosacījumi attiecībā uz telekomunikāciju pakalpojumiem, kas nav minēti 1. punktā
         un ko sniedz uzņēmumi, kuriem attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis Konkurences ierobežojumu likuma 22. panta izpratnē,
         saskaņā ar 24. pantu, 27. panta 4. punktu un 31. pantu ir pakļauti 30. pantā paredzētajai procedūrai.

      3)      1. un 2. punkts pēc analoģijas ir piemērojami tarifiem un ar tiem saistītiem vispārējiem pārdošanas nosacījumiem, ko īsteno
         uzņēmums, kas kopā ar licences īpašnieku 1. punkta izpratnē vai ar uzņēmumu 2. punkta izpratnē veido vienu un to pašu uzņēmumu.
         Vienu un to pašu uzņēmumu veido uzņēmumi, kam ir savstarpēja saikne Konkurences ierobežojumu likuma 36. panta 2. punkta un
         37. panta 1. un 2. punkta izpratnē.”

      11     2004. gada 22. jūnija Telekomunikāciju likuma (Telekommunikationsgesetz; BGBl. 2004 I, 1190. lpp.), kas grozīts ar 2005. gada 7. jūlija likumu (BGBl. 2005 I, 1970. lpp.; turpmāk tekstā – “TKG 2004”), 150. pantā tarifi regulēti šādi:

      “1)      Tas, ko pirms šī likuma stāšanās spēkā reglamentējošā iestāde ir noteikusi attiecībā uz dominējošo stāvokli tirgū, kā arī
         no tā izrietošie pienākumi paliek spēkā līdz to aizstāšanai ar jauniem lēmumiem atbilstoši 2. daļai. Tas attiecas arī uz gadījumu,
         kad dominējošā stāvokļa tirgū noteikšana ir ietverta tikai administratīva akta motīvu daļā. Pirmais teikums pēc analoģijas
         piemērojams [TKG 1996] 36., 37. pantā un 39. panta otrajā alternatīvā minētajiem pienākumiem.

      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12     2003. gadā Deutsche Telekom piedāvāja tirgū dažādas telekomunikāciju pakalpojumu “piedāvājumu paketes”, ietverot gan pakalpojumus, kas pakļauti pienākumam
         saņemt TKG 1996 25. panta 1. punktā paredzēto reglamentējošās iestādes atļauju, gan pakalpojumus, attiecībā uz kuriem šī atļauja nav jāsaņem.

      13     Vairākas sūdzības reglamentējošajai iestādei 2003. gada decembrī lika uzsākt izmeklēšanas procedūru, lai izvērtētu, vai šīs
         paketes kopumā bija pakļautas šim pienākumam.

      14     Ar 2004. gada 8. jūnija lēmumu reglamentējošā iestāde atzina, ka uz īstenotajiem tarifiem un ar tiem saistītajiem vispārējiem
         pārdošanas nosacījumiem attiecas pienākums saņemt TKG 1996 25. pantā paredzēto atļauju.

      15     Deutsche Telekom par šo lēmumu iesniedza prasību kopā ar pieteikumu par pagaidu pasākumiem Verwaltungsgericht Köln [Ķelnes Administratīvajā tiesā].

      16     2005. gada 15. septembra spriedumā šī tiesa Deutsche Telekom iesniegto prasību apmierināja, pamatojot ar to, ka 2004. gada TKG 150. panta 1. punkta pārejas noteikums attiecas tikai uz pienākumiem, kam nav vajadzīgs neviens īstenošanas akts un kas ir
         piemērojami per se; tie ir kritēriji, kurus TKG 1996 25. panta 1. punkts neizpilda.

      17     Par šo spriedumu reglamentējošā iestāde iesniedza kasācijas sūdzību (“Revision”) Bundesverwaltungsgericht [Vācijas Federālā administratīvā tiesa], kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [pamatdirektīvas] 27. panta pirmā daļa un [universālā pakalpojuma direktīvas] 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts interpretējami
         tādējādi, ka pagaidām atstājama spēkā agrāk valsts tiesībās paredzēta likumiska prasība apstiprināt tarifus par tādu balss
         telefonijas pakalpojumu sniegšanu lietotājiem, ko sniedz uzņēmumi, kuriem tirgū ir dominējošs stāvoklis, un līdz ar to arī
         šo prasību noteicošais administratīvais akts?

      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
      2)      Vai Kopienu tiesības nepieļauj [šādu likumisko prasību un administratīvo aktu] atstāt spēkā tik plašā apmērā?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      18     Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai pamatdirektīvas 27. pantā un universālā pakalpojuma
         direktīvas 16. pantā paredzēts uz laiku atstāt spēkā likumisku pienākumu saņemt atļauju attiecībā uz noteiktiem telefonsakaru
         tarifiem, ko īsteno uzņēmums, kam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis, kas paredzēts agrāk valsts tiesībās, kā arī šo
         pienākumu nosakošo administratīvo aktu.

      19     Reglamentējošā iestāde nav pieņēmusi nevienu lēmumu saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu, jo brīdī, kad iesniedzējtiesā notika
         tiesvedība, attiecīgā balss telefonijas pakalpojumu tirgus analīze nebija pabeigta.

       Par pamatdirektīvas 27. panta un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta interpretāciju
      20     Runājot par pamatdirektīvas 27. panta burtisku interpretāciju, ir jāatzīmē, ka jāatstāj spēkā “visi pienākumi”, kas paredzēti
         dalībvalstu tiesību aktos un kas minēti piekļuves direktīvas 7. pantā un universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā. Piekļuves
         direktīvas 7. pants attiecas uz pienākumiem, kas saistīti ar piekļuvi un savstarpējo savienojumu un kas noteikti uzņēmumiem,
         kas nodrošina tīklu un/vai publisko sakaru pakalpojumus, un kuri bija piemērojami pirms pamatdirektīvas stāšanās spēkā. Universālā
         pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts atstāt spēkā visus pienākumus, kas saistīti ar mazumtirdzniecības
         tarifiem publisko telefonu tīklu piekļuves un izmantošanas nodrošināšanai.

      21     Līdz ar to, kā to savu secinājumu 30. punktā ir atzīmējis ģenerāladvokāts, visi šādi pienākumi, kas noteikti saskaņā ar dalībvalstu
         agrāku tiesisko regulējumu, kas pieņemts pirms regulējuma, kura pamatā ir pamatdirektīva, piekļuves direktīva, universālā
         pakalpojuma direktīva un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju
         tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (turpmāk tekstā – “jaunais tiesiskais regulējums”), neatkarīgi
         no to rakstura pagaidu kārtā ir jāatstāj spēkā.

      22     Tas, ka lēmums izbeigt šo pagaidu situāciju sakarā ar to, ka ir veikta pamatdirektīvas 16. pantā minētā tirgus analīze, ir
         uzticēts reglamentējošajai iestādei, šo interpretāciju nemaina, jo šī iestāde tikai īsteno pienākumus, kas noteikti ar spēkā
         esošajiem tiesību aktiem, kuru pamatā ir jaunais tiesiskais regulējums. Tieši šajā regulējumā tiek noteikti pienākumi, kas
         grozāmi, atstājami spēkā vai atceļami.

      23     Šāda interpretācija atbilst arī jaunā tiesiskā regulējuma izcelsmei un sistēmai.
      24     Runājot par tā izcelsmi, ir skaidrs, ka 2000. gada 12. jūlija priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par kopējiem
         reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem [COM (2000) 393, galīgā redakcija]
         netika paredzēts neviens pārejas noteikums expressis verbis.

      25     Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 2001. gada 24. janvāra atzinuma par “Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai
         par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem” (OV C 123, 56. lpp.) 4.4. punktā
         minēta nepieciešamība “skaidri precizēt, ka esošie tiesību akti jāpiemēro tikai līdz brīdim, kad ir pabeigta pirmā saskaņā
         ar jauno direktīvu veiktā tirgu analīze”.

      26     Šī priekšlikuma teksts tika pārņemts Kopējā nostājā (EK) Nr. 38/2001, ko Padome pieņēmusi 2001. gada 17. septembrī, lai pieņemtu
         Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem
         un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV C 337, 34. lpp.); no šīs nostājas teksta izriet, ka Padome vēlējusies nodrošināt juridisko
         skaidrību un ņemt vērā dažādās valstu situācijas.

      27     Līdz ar to Kopienu likumdevējs acīmredzami nav vēlējies ierobežot pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā minēto pienākumu
         kategorijas.

      28     Runājot par jaunā tiesiskā regulējuma sistēmu, ir jāatzīst, pirmkārt, ka pienākumi, kas noteikti uzņēmumam, kam attiecīgajā
         tirgū ir dominējošs stāvoklis, tika noteikti pašos iepriekšējā tiesiskā regulējuma dokumentos, taču saskaņā ar jauno tiesisko
         regulējumu valstu reglamentējošās iestādes ir kompetentas noteikt attiecīgo tirgu un tam piemērot reglamentējošus aktus. Tāpat
         šīs iestādes veic tirgus analīzi un nosaka, kuriem uzņēmumiem šajā tirgū ir būtiska ietekme.

      29     Otrkārt, piekļuves direktīvas 7. pants, paredzot pienākumus, kas piemērojami pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un ko dalībvalstis
         atstāj spēkā, min, pirmkārt, Direktīvas 97/33 4. pantu, kurā tieši paredzēti pienākumi uzņēmējiem, kā arī, otrkārt, Direktīvas
         97/33 6.–8., 11., 12. un 14. pantu, Direktīvas 98/10 16. pantu un Direktīvas 92/44 7. un 8. pantu, kuros uzdots dalībvalstīm
         īstenot šīs normas, kas savukārt ir jāveic valsts iestādēm vai valsts reglamentējošajām iestādēm.

      30     Treškārt, jāuzsver, ka universālā pakalpojuma direktīvas preambulas divdesmit astotajā apsvērumā paredzēts, ka ir jānodrošina
         to spēkā esošo noteikumu piemērošana, kas attiecas uz nomāto līniju pakalpojumiem, kas noteikti Kopienu telekomunikāciju jomas
         tiesību aktos, it īpaši Direktīvā 92/44, līdz valsts reglamentējošās iestādes nolemj, ka šādi noteikumi vairs nav nepieciešami
         tāpēc, ka to teritorijā ir izveidojies pietiekami konkurētspējīgs tirgus.

      31     Vispirms šis nepārtrauktības mērķis tiek skaidri īstenots ar universālā pakalpojuma direktīvas VII pielikumu attiecībā uz
         nosacījumiem, kas piemērojami minimālajam nomāto līniju kopumam, kas minēts šīs direktīvas 18. pantā, kā arī ar šīs direktīvas
         16. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kurā paredzēts atstāt spēkā pienākumus attiecībā uz nomātajām līnijām, kas minēti Direktīvas
         92/44 3., 4., 7. un 10. pantā, kuros dalībvalstīm paredzēti pienākumi, un 6. un 8. pantā; Direktīvas 92/44 reglamentējošais
         raksturs nav apstrīdams.

      32     Tad universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzēts atstāt spēkā pienākumus gan attiecībā
         uz mazumtirdzniecības tarifiem, kas minēti Direktīvas 98/10 17. pantā, gan attiecībā uz operatora izvēli vai iepriekšēju izvēli,
         kas minēta Direktīvā 97/33.

      33     No iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka minētie pienākumi attiecas gan uz individuāliem aktiem, gan uz reglamentējošiem pasākumiem,
         kurus piemēro iestāde, kuras norīkošana ir atkarīga no katras attiecīgās dalībvalsts konstitucionālās organizācijas.

      34     Visbeidzot, šo interpretāciju apstiprina attiecīgo normu mērķa izvērtējums.
      35     Piekļuves direktīvas preambulas divpadsmitajā apsvērumā un 7. pantā paredzēta nepieciešamība izvairīties no juridiskā vakuuma
         starp veco un jauno tiesisko regulējumu. Šajā sakarā ir paredzēts atstāt spēkā visus esošos pienākumus neatkarīgi no to pamata.

      36     Tādējādi, expressis verbis atsaucoties uz piekļuves direktīvas 7. pantu un universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantu, pamatdirektīvas 27. pantam pilnīgi
         noteikti ir bijis tāds pats mērķis, proti, nodrošināt nepārtrauktību starp veco un jauno tiesisko regulējumu neatkarīgi no
         uzņēmējiem noteikto pienākumu rakstura un pamata.

       Par “TKG 1996” 25. panta 1. punktu
      37     TKG 1996 25. panta 1. punkts iepriekšējas atļaujas procedūrai pakļauj tarifus, ko uzņēmumi, kam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis,
         piemēro gala patērētājiem kā atlīdzību par balss telefonijas pakalpojumiem saskaņā ar šī paša likuma 24. un 27.–31. pantu.

      38     Direktīvas 98/10 17. panta, ko nepārprotami spēkā paturējis universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts,
         kas minēts pamatdirektīvas 27. pantā, 1. punktā definēta valsts reglamentējošo iestāžu loma, kā arī licences ņēmēju, kam tirgū
         ir dominējošs stāvoklis, pienākums izpildīt tajā paredzētos noteikumus. Direktīvas 98/10 17. panta 2. punktā noteikts, ka
         ar fiksētā publiskā telefonu tīkla un publisko fiksēto telefonsakaru pakalpojumu izmantošanas tarifiem ir jāievēro izmaksu
         orientācijas pamatprincipi.

      39     Atbilstoši TKG 1996 24. pantam tarifi jāpamato ar izmaksām, kas saistītas ar efektīvu pakalpojumu sniegšanu, un tiem jāizpilda prasības, kas minētas
         šī panta 2. punktā, kurā inter alia paredzēts, ka tarifiem nedrīkst būt nekādas papildu maksas, kas noteiktas, tikai pateicoties tam, ka uzņēmējs attiecīgajā
         telekomunikāciju tirgū ieņem dominējošo stāvokli.

      40     Līdz ar to tāda norma kā TKG 1996 25. pants, kurā paredzēts vispārējs pienākums saņemt atļauju, tai pat laikā atsaucoties uz izmaksu orientācijas principu,
         kas paredzēts tādā normā kā šī likuma 24. pants, var tikt uzskatīta par normu, ar kuru tiek īstenots Direktīvas 98/10 17. pants.

      41     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tāds pienākums, kāds paredzēts TKG 1996 25. pantā, ir pienākums universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un tāpēc pagaidu kārtā
         ir atstājams spēkā.

      42     Kā apgalvo Deutsche Telekom, valsts reglamentējošā iestāde, neveicot attiecīgā tirgus analīzi, tādējādi var nepārprotami aizkavēt jauno Kopienu tiesību
         normu piemērošanu. Tomēr šādā gadījumā valsts iestādēm un, ja nepieciešams, kompetentajām tiesām ir jāizdara secinājumi un
         Komisijai ir jāīsteno savas pilnvaras, lai nodrošinātu pilnīgu Kopienu tiesību piemērošanu.

      43     Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu ir sniedzama šāda atbilde: pamatdirektīvas 27. panta pirmā
         daļa un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka pagaidu kārtā
         ir jāatstāj spēkā valsts tiesībās pirms jaunā tiesiskā regulējuma noteikts likumisks pienākums saņemt atļauju izmantot tarifus
         attiecībā uz balss telefonijas mazumtirdzniecības pakalpojumiem, ko sniedz uzņēmumi, kam šajā tirgū ir tāds dominējošs stāvoklis,
         kas paredzēts TKG 1996 25. pantā, kā arī attiecīgie šo pienākumu apstiprinošie administratīvie akti.

      44     Ievērojot uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      45     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā
            uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Eiropas Parlamenta un Padomes
            2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru
            tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi,
            ka pagaidu kārtā ir jāatstāj spēkā valsts tiesībās pirms šīm direktīvām noteikts likumisks pienākums saņemt atļauju izmantot
            tarifus attiecībā uz balss telefonijas mazumtirdzniecības pakalpojumiem, ko sniedz uzņēmumi, kam šajā tirgū ir tāds dominējošs
            stāvoklis, kas paredzēts 1996. gada 25. jūlija Telekomunikāciju likuma (Telekommunikationsgesetz) 25. pantā, kā arī attiecīgie šo pienākumu apstiprinošie administratīvie akti.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 23.novembrī.#bpost NV van publiek recht pret Eiropas Komisiju.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - Publikāciju biroja uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra - Oficiālā Vēstneša, grāmatu, citu periodisko izdevumu un publikāciju ikdienas transportēšanu un piegāde - Pretendenta piedāvājuma noraidīšana un lēmums piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam - Piešķiršanas kritēriji - Pienākums norādīt pamatojumu - Acīmredzama kļūda vērtējumā - Ārpuslīgumiskā atbildība.#Lieta T-514/09.

text:
      Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2011. gada 23. novembra spriedums – bpost/Komisija
      (lieta T‑514/09)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – PB uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Oficiālā Vēstneša, grāmatu, citu periodisko izdevumu un publikāciju ikdienas transportēšana un piegāde – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana un lēmums piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam – Piešķiršanas kritēriji – Pienākums norādīt pamatojumu – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Ārpuslīgumiskā atbildība
      1.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Līgumslēdzējas iestādes lēmumu par publiskā
            iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu pārsūdzēšanas kārtība – Sacīkstes princips – Līdzsvarošana ar komercnoslēpumu
            aizsardzību – Par pārsūdzības izskatīšanu atbildīgās iestādes – Pienākums nodrošināt konfidencialitāti un tiesību uz komercnoslēpumu
            ievērošanu, ņemot vērā pušu paziņotajos lietas materiālos ietvertās ziņas – Nosacījumi – Šī pienākuma līdzsvarošana ar efektīvu
            tiesisko aizsardzību un tiesību uz aizstāvību ievērošanu (LESD 267. pants; Padomes Regulas Nr. 1605/2002 100. panta 2. punkts)
            (sal. ar 25. un 26. punktu)
      2.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību
            piešķiršana – Saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums – Piešķiršanas kritēriji – Līgumslēdzējas iestādes izdarīta izvēle
            – Robežas – Pārskatāmības, vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu ievērošana (Padomes Regulas Nr. 1605/2002
            97. pants; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 138. pants) (sal. ar 64. un 66. punktu)
      3.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes
            pret pretendentiem principu – Vajadzība nodrošināt iespēju vienlīdzību un ievērot pārskatāmības principu – Pārskatāmības pienākuma
            apjoms (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 89. pants) (sal. ar 65. punktu)
      4.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Iestāžu rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Robežas (sal. ar 121. punktu)
      5.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Kaitējums – Cēloņsakarība – Viena no nosacījumiem neesamība – Prasības
            par zaudējumu atlīdzību noraidīšana pilnībā (LESD 340. panta otrā daļa) (sal. ar 167. punktu)
      6.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pretendentam radušies izdevumi – Tiesības
            uz zaudējumu atlīdzību – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 101. pants) (sal. ar 173. punktu)
      Priekšmets

         Pirmkārt, prasība atcelt Eiropas Savienības Publikāciju biroja 2009. gada 17. decembra lēmumu, ar ko tiek noraidīts prasītājas
                  piedāvājums publiskā iepirkuma procedūrā Nr. 10234 par “

               Oficiālā Vēstneša
               , grāmatu, citu periodisko izdevumu un publikāciju ikdienas transportēšanu un piegādi” (OV 2009/S, 176‑253034), kā arī lēmumu
                  piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam, un, otrkārt, prasība par zaudējumu atlīdzību

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	bpost NV van publiek recht atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ieskaitot izdevumus, kas ir saistīti ar pagaidu noregulējuma tiesvedību.


Tiesas spriedums (septītā palāta) 2015. gada 10. decembrī.#Kyocera Mita Europe BV pret Eiropas Komisiju.#Apelācijas sūdzība – Muitas savienība un kopējais muitas tarifs – Regula (ES) Nr. 861/2010 – Prasība atcelt tiesību aktu – LESD 263. panta ceturtā daļa – Reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem – Preču izlaišana un paziņojums par nodokļa summu – Vienkāršotu procedūru vai elektronisko metožu izmantošana.#Lieta C-553/14 P.


Tiesas spriedums 1972. gada 15. novembrī. # Jozef Aimer pret Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta 27-72.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2014. gada 25. septembrī. # Peri GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikums - Vītņu nostiprinātāja forma - Absolūts atteikuma pamats - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-171/12.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2014. gada 25. septembrī (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikums — Vītņu nostiprinātāja forma — Absolūts atteikuma pamats — Atšķirtspējas neesamība — Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts”
      Lieta T‑171/12

            Peri GmbH
          , Veisenhorna [Weißenhorn] (Vācija), ko pārstāv J. Dönch, advokāts,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv D. Walicka, pārstāve,
      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2012. gada 26. janvāra lēmumu lietā R 1209/2011‑1 attiecībā uz pieteikumu trīsdimensiju apzīmējumu, kuru veido vītņu nostiprinātāja forma, reģistrēt kā Kopienas preču zīmi.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], tiesneši M. Kančeva [M. Kancheva] un K. Veters [C. Wetter] (referents),
      sekretāre S. Bukšeka Tomaca [S. Bukšek Tomac], administratore,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 12. aprīlī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 24. jūlijā,
      pēc 2014. gada 5. jūnijā tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2010. gada 5. oktobrī prasītāja Peri GmbH Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.).

               2

               Trīsdimensiju forma, kuru lūgts reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, ir atveidota šādi:

               3

               Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 6. un 19. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        6. klase: “Betona veidņi un to metāla piederumi”;

                        —

                        19. klase: “Betona veidņi un to piederumi no materiāla, kas nav metāls”.

               4

               2011. gada 21. aprīlī pārbaudītājs, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, noraidīja reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz visām konkrētajām precēm.

               5

               2011. gada 7. jūnijā prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, par pārbaudītāja lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību.

               6

               ITSB Apelāciju pirmā padome ar 2012. gada 26. janvāra lēmumu, kurš 2012. gada 13. februārī tika paziņots prasītājai (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), noraidīja apelācijas sūdzību, pamatojoties uz to, ka trīsdimensiju apzīmējumam, kuru tika lūgts reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, attiecībā uz konkrētajām precēm nav atšķirtspējas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               7

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               8

               ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

         Par strīda priekšmetu

               9

               Iztaujāta tiesas sēdē par iespējamiem apsvērumiem, kurus tā grasās formulēt saistībā ar ziņojumu tiesas sēdē, prasītāja informēja Vispārējo tiesu par savu vēlmi veikt tajā izmaiņas, ņemot vērā tās reģistrācijas pieteikuma ierobežojumu. Tā, atbildot uz tai šajā ziņā uzdotiem jautājumiem, precizēja, ka šis ierobežojums tika noteikts pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, proti, 2014. gada 23. maijā, un ka tajā attiecībā uz preču zīmes reģistrācijas pieteikumā minētajām precēm, kas norādītas šā sprieduma 3. punktā, tika precizēts “izņemot veidņu aizdares”.

               10

               ITSB iebilda, norādot, ka šo lūgumu, kā tas ITSB ieskatā izriet no judikatūras (2007. gada 20. novembra spriedums Tegometall International/ITSB – Wuppermann (“TEK”), T‑458/05, Krājums, EU:T:2007:349), Vispārējā tiesa nevar ņemt vērā, jo saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktu tā tikšot radītas nepieļaujamas izmaiņas strīda priekšmetā.

               11

               ITSB ieskatā ir taisnība, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, ka preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja paziņojums, kas ir izdarīts pēc apelāciju padomes lēmuma pieņemšanas un ar kuru tas atsaucis savu pieteikumu attiecībā uz atsevišķām sākotnēji norādītām precēm vai pakalpojumiem, var tikt interpretēts tādējādi, ka apstrīdētā lēmuma tiesiskums tiek apstrīdēts tikai attiecībā uz pārējām konkrētajām precēm vai pakalpojumiem, un ka ar šo paziņojumu tātad netiek izmainīts strīda priekšmets. Tomēr šajā gadījumā tā tas neesot, jo ar preču zīmes reģistrācijas pieteikuma ierobežojumu nav atsaukta neviena prece, bet gan izdarītas izmaiņas konkrēto preču aprakstā.

               12

               Neraugoties uz šo iebildumu, prasītāja savu argumentāciju nemainīja.

               13

               Vispirms ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa var atcelt vai grozīt ITSB apelāciju padomes lēmumu vienīgi tad, ja tā pieņemšanas brīdī uz to attiecās kāds no Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. punktā paredzētajiem atcelšanas vai grozīšanas pamatiem. Proti, saskaņā ar minētās regulas 76. pantu Vispārējai tiesai ir jālemj, ņemot vērā strīda faktisko un juridisko kontekstu, kāds tas ticis izskatīts apelāciju padomē (skat. iepriekš 10. punktā minēto spriedumu “TEK”, EU:T:2007:349, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               14

               Savukārt Vispārējā tiesa nevar šo lēmumu atcelt vai grozīt tāda iemesla dēļ, kas iestājies pēc tā pieņemšanas (2006. gada 11. maija spriedums Sunrider/ITSB, C‑416/04 P, Krājums, EU:C:2006:310, 55. punkts, un 2008. gada 9. jūlija spriedums Reber/ITSB – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (“Mozart”), T‑304/06, Krājums, EU:T:2008:268, 24. punkts).

               15

               Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 26. panta 1. punkta c) apakšpunktu “pieteikums par Kopienas preču zīmi ietver [..] preču vai pakalpojumu sarakstu, attiecībā uz kuriem reģistrāciju pieprasa”.

               16

               Regulas Nr. 207/2009 43. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “pieteikuma iesniedzējs var jebkurā laikā atsaukt savu Kopienas preču zīmes pieteikumu vai ierobežot tajā ietverto preču un pakalpojumu sarakstu”.

               17

               Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka prasītāja pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ir ierobežojusi tās Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītās preces.

               18

               No minētā izriet, ka principā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā ietverto preču vai pakalpojumu saraksta ierobežošana, kas veikta pēc Vispārējā tiesā apstrīdētā apelāciju padomes lēmuma pieņemšanas, Regulas Nr. 207/2009 43. panta 1. punkta izpratnē nevar ietekmēt šī lēmuma tiesiskumu, kas vienīgais ir apstrīdēts Vispārējā tiesā (skat. iepriekš 14. punktā minēto spriedumu “Mozart”, EU:T:2008:268, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               Tomēr ir arī jānorāda, ka ITSB apelāciju padomes lēmumu ir iespējams apstrīdēt Vispārējā tiesā tikai attiecībā uz noteiktām attiecīgajā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajā sarakstā minētajām precēm vai pakalpojumiem. Šādā gadījumā šis lēmums kļūst galīgs attiecībā uz pārējām šajā pašā sarakstā minētajām precēm vai pakalpojumiem (iepriekš 14. punktā minētais spriedums “Mozart”, EU:T:2008:268, 26. punkts).

               20

               Ņemot vērā šo iespēju, Vispārējā tiesa preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja paziņojumu, kas izdarīts tiesā un tātad pēc apelāciju padomes lēmuma un saskaņā ar kuru tas atsauc savu pieteikumu attiecībā uz noteiktām sākotnējā pieteikumā norādītajām precēm, ir interpretējusi kā paziņojumu, ka apstrīdētais lēmums tiek apstrīdēts vienīgi attiecībā uz pārējām konkrētajām precēm, vai kā daļēju atteikšanos no prasības gadījumā, ja šis paziņojums ir veikts vēlākā tiesvedības Vispārējā tiesā posmā (skat. iepriekš 14. punktā minēto spriedumu “Mozart”, EU:T:2008:268, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               21

               Tomēr, ja, ierobežojot Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā iekļauto preču sarakstu, preču zīmes pieteikuma iesniedzējs paredz nevis svītrot no šī saraksta vienu vai vairākas preces, bet gan grozīt kādu vai vairākas īpašības, nevar tikt izslēgts, ka šāds grozījums var ietekmēt ITSB instanču administratīvā procesa gaitā veikto Kopienas preču zīmes pārbaudi. Šajos apstākļos atļauja veikt šādu grozījumu prasības Vispārējā tiesā stadijā līdzinātos tiesvedības laikā veiktam strīda priekšmeta grozījumam, kas ir aizliegts Reglamenta 135. panta 4. punktā. Tādējādi, pārbaudot prasības pamatotību, Vispārējā tiesa šādu ierobežojumu nevar ņemt vērā (iepriekš 10. punktā minētais spriedums “TEK”, EU:T:2007:349, 25. punkts, un 2013. gada 20. februāra spriedums Caventa/ITSB – Anson’s Herrenhaus (“B BERG”), T‑631/11, EU:T:2013:85, 23. punkts).

               22

               Tādējādi ir svarīgi noteikt, vai attiecīgo preču zīmes reģistrācijas pieteikuma ierobežojums, kas izdarīts 2014. gada 23. maijā un par ko prasītāja informēja tiesas sēdē, var tikt interpretēts kā tās paziņojums par to, ka tā apstrīd apstrīdēto lēmumu vienīgi tiktāl, ciktāl tas attiecas uz grozītajā sarakstā iekļautajām precēm, vai kā daļēju atteikšanos no prasības.

               23

               Taču tā tas nav. Proti, ar šo ierobežojumu prasītāja nav atsaukusi preces no to preču saraksta, attiecībā uz kurām ir iesniegts konkrētais preču zīmes reģistrācijas pieteikums, kuras joprojām attiecas, pirmām kārtām, uz 6. klasi, t.i., betona veidņiem un to metāla piederumiem, un, otrām kārtām, uz 19. klasi, t.i., betona veidņiem un to piederumiem no materiāla, kas nav metāls, bet norādījusi, ka šīs preces ir jāsaprot kā “izņemot veidņu aizdares”. Tādējādi nevar tikt izslēgts, ka, šādi rīkojoties, prasītāja ir izdarījusi tādus grozījumus, kas var ietekmēt ITSB iestāžu administratīvās procedūras laikā veikto Kopienas preču zīmes pārbaudi. Kā norādīts šā sprieduma 21. punktā, šādu ierobežojumu Vispārējā tiesa nevar ņemt vērā, jo ar to tiek grozīts strīda priekšmets.

               24

               Tātad ir jāsecina, ka preces, kas ir jāņem vērā saistībā ar šo prasību, ir tās, kuras ir iekļautas prasītājas sākotnējā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā ietvertajā preču sarakstā (skat. šā sprieduma 3. punktu).

               25

               Tādējādi šā sprieduma 9. punktā minētais prasītājas lūgums ir jānoraida.

         Par lietas būtību

               26

               Pamatojot savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais ir saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, bet otrais – ar minētās regulas 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta pārkāpumu.

         Par pirmo pamatu saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu

               27

               Prasītāja apgalvo, ka, ņemot vērā konkrētās sabiedrības daļas, kuru veido profesionāļi, uzmanības līmeni, kurš ir augstāks par samērā informēta, uzmanīga un apdomīga vidusmēra patērētāja uzmanības līmeni, kā arī konkrētajā apzīmējumā attēlotā nostiprinājuma ļoti atpazīstamās raksturīpašības, Apelāciju padomei esot bijis jāsecina, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei piemīt atšķirtspēja.

               28

               Tā apgalvo, ka Apelāciju padome nav norādījusi konkrētus faktus savas argumentācijas, kas balstīta uz vienkāršiem nepamatotiem pieņēmumiem, atbalstam. Tā piebilst, ka tos atspēkojot procesā ITSB iesniegtie elementi, it īpaši tās iesniegtie aptaujas rezultāti, un ka Apelāciju padome nepamatoti tos esot uzskatījusi par tādiem, kas attiecas vienīgi uz vācu valodā runājošo sabiedrības daļu, lai gan nostiprinājums esot apzīmējums, kurš var tikt “uztverts” bez jebkādām lingvistiskām zināšanām.

               29

               ITSB apstrīd prasītājas argumentus.

               30

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktam nereģistrē “preču zīmes, kam nav atšķirīgu īpašību [atšķirtspējas]”.

               31

               Preču zīmes atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē nozīmē, ka šī preču zīme ļauj identificēt preci, attiecībā uz kuru iesniegts reģistrācijas pieteikums, kā tādu, kas nāk no konkrēta uzņēmuma, un tādējādi atšķirt šo preci no citu uzņēmumu precēm (skat. 2010. gada 9. decembra spriedumu Wilo/ITSB (Elektromotora fasetēta apvalka forma un zaļu fasešu forma), T‑253/09 un T‑254/09, EU:T:2010:507, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Šī preču zīmes atšķirtspēja ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem to lūdz reģistrēt, un, otrkārt, saistībā ar to, kā tos uztver konkrētā sabiedrības daļa, kas ir samērā informēti, uzmanīgi un apdomīgi minēto preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētāji (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu [Wilo/ITSB] (Elektromotora fasetēta apvalka forma un zaļu fasešu forma), EU:T:2010:507, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preču zīmju, ko veido pašas preces veidols, atšķirtspējas novērtēšanas kritēriji ir tie paši, kas piemērojami citu kategoriju preču zīmēm (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā [Wilo/ITSB] (Elektromotora fasetēta apvalka forma un zaļu fasešu forma), EU:T:2010:507, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Tomēr, piemērojot šos kritērijus, konkrētās sabiedrības daļas uztvere, sastopoties ar trīsdimensiju preču zīmi, ko veido pašas preces veidols, ne vienmēr ir tāda pati kā tad, kad tā sastopas ar vārdisku vai grafisku preču zīmi, ko veido apzīmējums, kas nav atkarīgs no apzīmēto preču veidola. Proti, vidusmēra patērētāji nav pieraduši izdarīt pieņēmumus par preču izcelsmi, balstoties uz preču vai to iesaiņojuma formu, bez jebkādiem grafiskiem vai teksta elementiem, un šādas trīsdimensiju preču zīmes atšķirtspēja varētu būt grūtāk nosakāma nekā vārdiskas vai grafiskas preču zīmes atšķirtspēja (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā [Wilo/ITSB] (Elektromotora fasetēta apvalka forma un zaļu fasešu forma), EU:T:2010:507, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Turklāt saskaņā ar judikatūru jo vairāk forma, attiecībā uz kuru ir iesniegts pieteikums to reģistrēt kā preču zīmi, līdzinās formai, kuru, visdrīzāk, ieņems konkrētā prece, jo lielāka ir iespējamība, ka minētajai formai nav atšķirtspējas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Šajos apstākļos vienīgi tādai preču zīmei, kas būtiski atšķiras no attiecīgās nozares normām vai ieražām un kura tādēļ var pildīt izcelsmes norādes pamatfunkciju, netrūkst atšķirtspējas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā [Wilo/ITSB] (Elektromotora fasetēta apvalka forma un zaļu fasešu forma), EU:T:2010:507, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Prasītājas argumenti ir jāpārbauda, ņemot vērā šos apsvērumus.

               37

               Attiecībā uz konkrēto sabiedrības daļu Apelāciju padome pamatoti ir norādījusi, ka runa ir par specializētu sabiedrības daļu (apstrīdētā lēmuma 11. punkts). Piekrītot šai analīzei, prasītāja tomēr no minētā secina, ka konkrētā sabiedrības daļa tātad ir profesionāla sabiedrības daļa, kas tā ir tikai daļēji. Tā kā – kā turklāt atzīst prasītāja – minētās sabiedrības daļas saistība ar konkrēto jomu ir tāda, kas vispārīgāk attiecas arī uz personām, “kurām par to ir būtiska interese”, tā attiecīgā gadījumā, pretēji tam, kā šos pēdējos terminus saprot prasītāja, var pārsniegt strikti profesionāla konteksta robežas.

               38

               Pēc šī precizējuma ir jānorāda, ka lietas dalībnieki pamatoti ir vienisprātis par secinājumu, ko ir būtiski izdarīt no apstākļa, ka konkrētā sabiedrības daļa ir specializēta sabiedrības daļa, proti, augsts uzmanības līmenis, kas būtu minētajai sabiedrības daļai attiecībā uz tādu trīsdimensiju apzīmējumu kā šajā lietā aplūkotais, izpaužas it īpaši ar to, ka tā “pievērsīs uzmanību šāda slēdzeņu sistēmas tehniskajām pazīmēm” (attiecīgi – materiālu un ražošanas kvalitātei) (apstrīdētā lēmuma 11. punkts).

               39

               Savukārt prasītāja apgalvo, ka, ņemot vērā šo konkrētās sabiedrības daļas augsto uzmanības līmeni, nostiprinātāja, kas ir šī trīsdimensiju apzīmējuma, attiecībā uz kuru iesniegts pieteikums to reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, īpašības, proti, it īpaši, robveida līnijas un centrālais grieznis vertikālā nostiprinājuma stienī, nevar palikt nepamanītas un tādējādi piešķir minētajai preču zīmei atšķirtspēju, ko apstiprinot arī aptaujas rezultāti. Tā pārmet Apelāciju padomei, ka tā nav norādījusi nevienu konkrētu elementu, kas pamatotu tās atteikumu reģistrēt pieteikto preču zīmi.

               40

               Apelāciju padome savukārt uzskata, ka tieši konkrētās sabiedrības daļas augstās uzmanības pakāpes dēļ, kas uzsvērta šā sprieduma 38. punktā, tā vispirms uztveršot konkrētos funkcionālos elementus kā tehnisku instrumentu, kuru lieto, lai savienotu vai noslēgtu tostarp sienu elementus vai betona izstrādājumus. Tā kā šādi tehniski parametri piemīt arī citiem nostiprinātājiem, šī aplūkotā nostiprinātāja nebūtiskās atšķirības no citiem nostiprinātājiem Apelāciju padomes ieskatā liedzot reģistrācijai pieteikto trīsdimensiju preču zīmi uzskatīt par tādu, kurai ir unikāls un zīmīgs raksturs.

               41

               Attiecībā uz trīsdimensiju preču zīmēm ir jāuzsver, ka saskaņā ar šā sprieduma 35. punktā atgādināto judikatūru atšķirtspēja ir tikai preču zīmei, kas būtiski atšķiras no nozarē pastāvošas normas vai ieradumiem un kura šī fakta dēļ var pildīt izcelsmes norādes pamatfunkciju.

               42

               Šī analīze joprojām ir pilnībā piemērota, ja konkrētā sabiedrības daļa ir specializēta sabiedrības daļa (skat. attiecībā uz ierobežotu patērētāju loku saistībā ar mikrofoniem 2007. gada 12. septembra spriedumu Neumann/ITSB (Mikrofona galviņas forma), T‑358/04, Krājums, EU:T:2007:263, 46. punkts, saistībā ar noēnotām nojumēm un pārsegiem – 2008. gada 17. decembra spriedumu Somm/ITSB (Noēnota nojume), T‑351/07, EU:T:2008:591, 29. punkts, un saistībā ar luksusa pulksteņiem un luksusa pulksteņu ciparnīcām – 2009. gada 14. septembra spriedumu Lange Uhren/ITSB (Ģeometriskas figūras uz rokas pulksteņa ciparnīcas), T‑152/07, EU:T:2009:324, 87. punkts).

               43

               Tātad, precīzi piemērojot Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, Apelāciju padome ir norādījusi uz atveidotā nostiprinājuma unikālā un zīmīgā rakstura neesamību, jo tam piemīt vienkārši dažas maznozīmīgas atšķirības no citām šāda veida precēm. Proti, nešķiet, ka šajā gadījumā konkrētajam nostiprinātājam piemīt tāds neparasts raksturs, ka būtu iespējams uzskatīt, ka tā trīsdimensiju atveidojums vien ļauj reģistrācijai pieteikto preču zīmi uzskatīt par tādu, kurai piemīt spēja nošķirt ar to apzīmētās preces no tās konkurentu precēm.

               44

               Arguments, ar kuru prasītāja piedēvē Apelāciju padomei to, ka tā nav norādījusi nevienu konkrētu elementu šī apgalvojuma atbalstam, neatbilst faktiem. Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Apelāciju padome ir izvērtējusi nostiprinātāju paraugus, kurus ražo prasītājas konkurenti, norādot, ka tie ļauj konstatēt vienīgi, ka knaiblēm, iespējams, “piemīt funkcionāli, pat estētiski atšķirīgs izskats”, bet ka “šīs preces variācijas” neļauj konstatēt “preču zīmes funkciju savā kopējā iespaidā” (apstrīdētā lēmuma 17. punkts). Tā pamatoti norādīja prasītājai, ka nav pietiekami, ka sabiedrības daļa var atpazīt atšķirības starp dažādiem nostiprinātājiem, kas faktiski ir sasniedzams specializētai sabiedrības daļai, par kādu ir runa šajā lietā, bet ka tai arī būtu jāspēj uztvert vītņu nostiprinātāja variantu, kuru piedāvā prasītāja, kā tādu, kas “ir tik ļoti atšķirīgs, ka tā to atpazīs kā norādi uz izcelsmi” (apstrīdētā lēmuma 18. punkts). Kā to skaidri norāda Apelāciju padome, konkrētā nostiprinātāja atšķirības, protams, ir identificējamas, tomēr šķiet, ka runa ir vienkārši par vītņu nostiprinātāja atveidojuma variantiem. Šīs raksturīpašības tātad nevar ļaut individualizēt konkrēto preci un pašas par sevi norādīt uz konkrētu komerciālo izcelsmi.

               45

               Visbeidzot, runājot par prasītājas procesā ITSB iesniegtās aptaujas pierādījuma raksturu attiecībā uz konkrētā trīsdimensiju apzīmējuma atšķirtspēju, ir svarīgi uzsvērt, ka Apelāciju padome pamatoti ir norādījusi, ka tā tikusi veikta vienīgi attiecībā uz vācu valodā runājošo specializēto sabiedrības daļu, nevis attiecībā uz Eiropas Savienības specializēto sabiedrības daļu, kas šajā lietā ir konkrētā sabiedrības daļa. Proti, pat ja runa ir par tādas Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, kuras “uztveršanai”, kā pamatoti norāda prasītāja, nav nepieciešamas valodu zināšanas, tomēr vācu valodā runājošajai specializētajai sabiedrības daļai ir zināmākas ar Vācijas un Austrijas firmu nosaukumiem tirgotās preces un tā tātad dabiski piemin biežāk to nosaukumus aptaujā, nekā to darītu Savienības specializētā sabiedrības daļa, kopumā skatot.

               46

               Turklāt prasītāja, pieminot minētās aptaujas rezultātus, Apelāciju padomē (apstrīdētā lēmuma 6. punkta ceturtais ievilkums) ir norādījusi, ka “liela Vācijas specializētās sabiedrības daļas proporcija” ir identificējusi trīsdimensiju formas, attiecībā uz kuru ir iesniegts pieteikums to reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, ražotāju. Taču atšķirtspēja ir jāuztver kā tāda visai konkrētajai sabiedrības daļai (proti, Savienības konkrētajai sabiedrības daļai). No minētā izriet, ka Apelāciju padome pamatoti ir noraidījusi šo aptauju kā tādu, kas neļauj atspēkot secinājumu par konkrētā trīsdimensiju apzīmējuma atšķirtspējas neesamību.

               47

               Ciktāl prasītāja atsaucas uz šīs aptaujas rezultātiem kā tādiem, kas pierāda minētā apzīmējuma atšķirtspēju konkrētās sabiedrības daļas skatījumā attiecībā uz preci, ko tā jau ir laidusi apgrozībā un kas šajā apzīmējumā ir attēlota, ir jānorāda, ka šāds arguments attiecas uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanas rezultātā iegūtu atšķirtspēju. Tātad Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atgādinot, ka šāda elementa dēļ nevar tikt izslēgta ITSB veikta absolūta atteikuma pamata piemērošana Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (šajā ziņā skat. 2002. gada 7. februāra spriedumu Mag Instrument/ITSB (Kabatas lukturīša forma), T‑88/00, Krājums, EU:T:2002:28, 39. punkts) un ka tas var tikt ņemts vērā vienīgi saistībā ar minētās regulas 7. panta 3. punkta piemērošanu, ko prasītāja nevienā procesa stadijā nav lūgusi.

               48

               No minētā izriet, ka Apelāciju padome pamatoti ir konstatējusi, ka konkrētajai trīsdimensiju preču zīmei Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē nav atšķirtspējas attiecībā uz visām attiecīgajām precēm.

               49

               Līdz ar to pirmais pamats noteikti ir jānoraida.

         Par otro pamatu saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta pārkāpumu

               50

               Ir jākonstatē, ka Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 23. punktā, t.i., tā pēdējā daļā, to, ka pārbaudītājam esot bijusi iespēja noraidīt prasītājas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, arī pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) un ii) daļu, ir minējusi tikai pilnības labad, to nepiemērojot. Proti, no paša šī punkta formulējuma izriet, ka procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ, ņemot vērā, ka pieteikums bija “katrā ziņā jānoraida, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu”, Apelāciju padome ir atteikusies nosūtīt lietu pārbaudītājam papildu lēmuma pieņemšanai, – šī vērtējuma tiesiskums ir apstiprināts šā sprieduma 30.–48. punktā.

               51

               Tādējādi, tā kā apstrīdētais lēmums nav balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) un ii) daļu, kā ITSB atgādina atbildes rakstā, pamats saistībā ar tā pārkāpumu neietekmē minētā lēmuma tiesiskumu.

               52

               Šī paša iemesla dēļ Regulas Nr. 207/2009 75. pants, saskaņā ar kuru ITSB lēmumos norāda to pamatojumu, nav ticis pārkāpts. Attiecībā uz elementu, ar kuru Apelāciju padome ir nolēmusi nepamatot savu lēmumu pēc savas ierosmes, iepriekšēja konsultēšanās ar prasītāju acīmredzami nebija nepieciešama.

               53

               No iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.

               54

               Līdz ar to, neesot nepieciešamībai spriest par tiesas sēdē prasītājas iesniegtā dokumenta pieņemamību, prasība ir jānoraida pilnībā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               55

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.

               56

               Tā kā prasītājai nolēmums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                        1)

                           prasību noraidīt.

                        2)

                              Peri GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 25. septembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2003. gada 15.janvārī. # Institut de l'audiovisuel un des télécommunications en Europe (IDATE) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Šķīrējklauzula. # Lieta T-171/01.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 15. martā. # Tradax Graanhandel BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 64/82.