title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 14.novembrī.#Mark Kerckhaert un Bernadette Morres pret Belgische Staat.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van eerste aanleg te Gent - Beļģija.#Ienākumu nodoklis - Dividendes - Nodokļu nasta dividendēm no daļām sabiedrībās, kuras reģistrētas citā dalībvalstī - Ienākumu nodokļa, kas ienākumu gūšanas vietā iekasēts citā dalībvalstī, neatskaitīšanas dzīvesvietas valstī.#Lieta C-513/04.

text:
      Lieta C‑513/04
      Mark Kerckhaert un Bernadette Morres
      pret
      Belgische Staat
      (Rechtbank van eerste aanleg te Gent lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Ienākuma nodoklis – Dividendes – Nodokļu nasta dividendēm no daļām sabiedrībās, kuras reģistrētas citā dalībvalstī – Ienākuma nodokļa, kas ienākumu gūšanas vietā iekasēts citā dalībvalstī, neatskaitīšana dzīvesvietas valstī
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi
      (EK līguma 73.b panta 1. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts))
      Līguma 73.b panta 1. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts) neiestājas pret dalībvalsts tiesību aktiem, kas
         ienākuma nodokļa jomā dividendēm no akcijām sabiedrībās, kuras reģistrētas šīs valsts teritorijā, un dividendēm no akcijām
         sabiedrībās, kuras reģistrētas citā dalībvalstī, piemēro to pašu vienoto nodokļa likmi, neparedzot iespēju atskaitīt šajā
         citā dalībvalstī ieturēto nodokli ienākumu gūšanas vietā.

      Nelabvēlīgas sekas, kas varētu izrietēt no tādas ienākumu aplikšanas ar nodokļiem sistēmas piemērošanas, izriet no divu dalībvalstu
         nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas. Taču Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un šādā situācijā nenosaka vispārējus
         kritērijus kompetences sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Kopienas iekšienē. Līdz
         ar to dalībvalstīm ir jāievieš pasākumi, kas vajadzīgi, lai novērstu nodokļu dubultas uzlikšanas gadījumus, izmantojot cita
         starpā konvencijās par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu sadales kritērijus, kas tiek ievēroti starptautiskajā nodokļu
         praksē.

      (sal. ar 20.–24. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 14. novembrī (*)

      Ienākuma nodoklis – Dividendes – Nodokļu nasta dividendēm no daļām sabiedrībās, kuras reģistrētas citā dalībvalstī – Ienākuma nodokļa, kas ienākumu gūšanas vietā iekasēts citā dalībvalstī, neatskaitīšana dzīvesvietas valstī
      Lieta C‑513/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Rechtbank van eerste aanleg te Gent (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 1. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 15. decembrī, tiesvedībā

      Mark Kerckhaert,

      Bernadette Morres
      pret
      Belgische Staat.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un E. Juhāss [E. Juhász], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 11. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        M. Kerkherta [Kerckhaert] un B. Moresas [Morres] vārdā – L. de Brū [L. De Broe] un P. Veitinks [P. Wytinck], advocaten,

      –        Beļģijas valdības vārdā – E. Dominkovica [E. Dominkovits] un M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un U. Forsthofs [U. Forsthoff], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Džeksone [C. Jackson], pārstāve, kam palīdz S. Mūra [S. Moore], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā R. Liāls [R. Lyal] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 6. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EK līguma 73.b panta 1. punkta (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts)
         interpretāciju.

      2        Šis prejudiciālais lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp M. Kerkhertu un B. Moresu (turpmāk tekstā – “laulātie Kerkherts
         un Moresa”) un Gewestelijke Directie Antwerpen I (turpmāk tekstā – “Beļģijas nodokļu iestāde”) sakarā ar minētās iestādes atteikumu laulātajiem piešķirt vienotas likmes ārvalstu
         nodokļa atskaitījumu 15 % apmērā, kas paredzēts 1964. gada 10. marta Konvencijas par nodokļu dubulto neuzlikšanu un abpusējas
         administratīvās un juridiskās palīdzības noteikumiem ienākuma nodokļu jomā, kas noslēgta starp Beļģiju un Franciju un kas
         grozīta ar 1971. gada 15. februārī parakstīto papildu vienošanos (turpmāk tekstā – “Francijas un Beļģijas konvencija”), 19. panta
         A daļas 1. punkta otrajā daļā.

       Beļģijas nodokļu tiesību akti
       Ienākumu nodokļu kodekss
      3        Saskaņā ar Ienākumu nodokļu kodeksa (turpmāk tekstā – “Nodokļu kodekss”) 171. panta 3. punktu dividendēm piemēro 25 % nodokļa
         likmi.

      4        Nodokļu kodeksa 187. pantā sākotnēji bija paredzēts, ka attiecībā uz ienākumiem no akcijām vai daļām un ieguldījumiem, kam
         ārvalstīs ir piemērots ienākuma nodoklis, sabiedrību nodoklis vai nerezidentu nodoklis, nodokli samazina, piemērojot ārvalstu
         nodokļa vienotas likmes atskaitījumu.

      5        Pēc grozījumiem tiesību aktos fiziskas personas vairs nevarēja pretendēt uz šo nodokļa kredītu, ja dividendes izmaksā citā
         dalībvalstī reģistrēti uzņēmumi no ienākumiem, kuri jau šajā dalībvalstī bija aplikti ar ienākumu nodokli, tādējādi, ka šiem
         ienākumiem ir piemērots nodoklis to gūšanas valstī (nodoklis pirms dividenžu izmaksas), kā arī 25 % nodoklis, kas paredzēts
         Nodokļu kodeksa 171. panta 3. punktā.

       Francijas un Beļģijas konvencija
      6        Francijas un Beļģijas konvencija paredz cita starpā novērst nodokļu dubultas aplikšanas situācijas, kas attiecas uz maksājumiem
         ienākumu nodokļa veidā, ko maksā viena un tā pati persona Francijā un Beļģijā.

      7        15. panta 3. punktā tā noteic:

      “Francijas sabiedrības‑rezidentes izmaksātas dividendes, kas dotu tiesības uz nodokļa kredītu, ja tās saņemtu Francijas rezidenti,
         piešķir tiesības, ja tās tiek izmaksātas fiziskai personai, Beļģijas rezidentam, uz nodokļa kredīta izmaksu pēc (nodokļa)
         atskaitījuma, kas aprēķināts 15 % apmērā no bruto dividendes, ko veido izmaksājamā dividende un nodokļa kredīts.”

      8        Saskaņā ar šīs pašas konvencijas 19. panta A daļas 1. punktu ir paredzēts, ka, ja Francijas sabiedrība‑rezidente dividendes
         izmaksā Beļģijas rezidentam, kas nav sabiedrība, kurai piemēro sabiedrību nodokli, un ja Francijā šīm dividendēm piemērots
         nodoklis to gūšanas vietā, no dividenžu summas maksājamais nodoklis Beļģijā, atskaitot ieturējumu Francijā, tiek samazināts,
         pirmkārt, par dividendēm [Beļģijā] automātiski piemēroto parastās likmes nodokli un, otrkārt, par vienotas likmes ārvalstu
         nodokļa atskaitījumu, kas atskaitāms Beļģijas tiesību aktos noteiktajos apstākļos, tomēr šī daļa nevar būt mazāka par 15 %
         no šīs neto summas.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      9        Laulātie Kerkherts un Moresa, kas dzīvo Beļģijā, 1995. un 1996. gadā ir saņēmuši dividendes no Francijā reģistrētas sabiedrības
         Eurofers SARL.

      10      Daļa no saņemtajām summām atbilst nodokļa kredītam – 50 % no pārskaitītajām dividendēm, ko Francijas nodokļu iestādes piešķīrušas
         saskaņā ar Francijas un Beļģijas konvencijas 15. panta 3. punktu kā sabiedrību nodokļa kompensāciju. Saskaņā ar šo noteikumu
         šis nodokļa kredīts tika pielīdzināts ienākumiem no dividendes. Bruto dividendēm Francijā piemēroja 15 % atskaitījumu, ieturot
         ienākumu nodokli ienākumu gūšanas vietā.

      11      Laulātie Kerkherts un Moresa deklarēja, ka saņēmuši no sabiedrības Eurofers SARL BEF 34 566 204 (856 873,81 euro) un BEF 7 173 702 (177 831,43 euro) kā ienākumus attiecīgi par 1995. un 1996. gadu. Ienākumu
         deklarācijā viņi lūdza piešķirt nodokļu priekšrocību, kas paredzēta Francijas un Beļģijas konvencijas 19. panta A daļas 1. punktā,
         kas atbilst Francijas nodoklim, kurš ieturēts ienākumu gūšanas vietā.

      12      Tā kā Beļģijas likumdevējs bija šo priekšrocību atcēlis, viņu lūgums tika noraidīts.

      13      Uzskatot, ka nodokļu priekšrocības atteikuma, par ko ir pamata lieta, rezultātā uz Francijas izcelsmes dividendēm tika attiecināta
         smagāka nodokļu nasta nekā tā, ko piemēro Beļģijā dibinātu sabiedrību dividendēm, laulātie Kerkherts un Moresa cēla prasību
         Rechtbank van eerste aanleg te Gent [Ģentes Pirmās instances tiesa], lai atceltu Beļģijas nodokļu iestādes lēmumu, ar kuru noraidīts viņu lūgums, norādot it
         īpaši uz Līguma 73.b panta 1. punkta pārkāpumu.

      14      Uzskatot, ka tās izskatāmajā prāvā nepieciešama Kopienu tiesību interpretācija, Rechtbank van eerste aanleg te Gent nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EKL 56. panta 1. punkts (lietas rašanās apstākļu brīdī – EK līguma 73.b panta 1. punkts) ir jāinterpretē tādējādi, ka
         ir aizliegts ierobežojums, kas izriet no vienas dalībvalsts (šajā lietā – Beļģijas) tiesību aktu par ienākumu aplikšanu ar
         nodokļiem noteikuma, saskaņā ar kuru gan daļu turētāja dividendes no daļām dalībvalstī reģistrētā uzņēmumā, gan dividendes
         no daļām dalībvalstī nereģistrētos uzņēmumos tiek apliktas ar vienādu vienotu likmi, bet attiecībā uz dividendēm no daļām
         dalībvalstī nereģistrētos uzņēmumos netiek ņemts vērā citā dalībvalstī piemērotais nodoklis ienākumu gūšanas vietā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      15      Iesākumā ir jāatgādina iedibinātā judikatūra, saskaņā ar kuru, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm
         tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑80/94 Wielockx, Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts; 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 32. punkts; 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija, Recueil, I‑2229. lpp., 21. punkts; 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑315/02 Lenz, Krājums, I‑7063. lpp., 19. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 19. punkts).

      16      Iepriekš minētajos spriedumos lietās Verkooijen, Lenz un Manninen Tiesa uzskatīja, ka attiecīgo dalībvalstu tiesību aktos ir noteikta atšķirīga attieksme pret ienākumiem, kas gūti no attiecīgā
         nodokļu maksātāja dzīvesvietas valstī reģistrētām sabiedrībām un sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, liedzot
         pēdējo minēto dividenžu saņēmējiem citiem piešķirtās nodokļu priekšrocības. Konstatējot, ka nodokļu maksātāju, kas saņem dividendes
         no sabiedrībām, kuras reģistrētas citā dalībvalstī, situācija objektīvi nav atšķirīga no to nodokļu maksātāju situācijas,
         kas saņem dividendes no to dzīvesvietas valstī reģistrētām sabiedrībām, Tiesa uzskatīja, ka attiecīgie tiesību akti rada šķēršļus
         Līgumā piešķirtajām brīvībām.

      17      Pretēji laulāto Kerkherta un Moresas viedoklim pamata lieta tomēr atšķiras no lietām, kurās tika pasludināti iepriekš minētie
         spriedumi, jo Beļģijas nodokļu tiesību aktos netiek nošķirtas dividendes no sabiedrībām, kuras reģistrētas Beļģijā, un sabiedrībām,
         kuras reģistrētas citā dalībvalstī, jo tām saskaņā ar Beļģijas likumu piemēro vienādu 25 % ienākuma nodokli.

      18      Turklāt nebūtu jāatbalsta arguments, ka šajā lietā akcionāri, kas dzīvo Beļģijā, atrodas atšķirīgā situācijā atkarībā no tā,
         vai tie saņem dividendes no tajā pašā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības vai citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības, tādējādi,
         ka vienāda attieksme pret akcionāriem, proti, vienotas ienākuma nodokļa likmes piemērošana, radītu diskrimināciju.

      19      Ir tiesa, ka diskriminācija var rasties, ne tikai piemērojot atšķirīgus noteikumus līdzīgās situācijās, bet arī, ja tas pats
         noteikums tiek piemērots atšķirīgās situācijās (skat. 1995. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑279/93 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 30. punkts, un 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland, Recueil, I‑2651. lpp., 26. punkts). Tomēr attiecībā uz tā dzīvesvietas valsts nodokļu tiesību aktiem akcionāra, kas saņem dividendes,
         situācija noteikti nekļūst atšķirīga minētās judikatūras nozīmē tādēļ vien, ka viņš tās ir saņēmis no sabiedrības, kas ir
         reģistrēta citā dalībvalstī, kura, izmantojot savu nodokļu kompetenci, piemēro šīm dividendēm ienākuma nodokli ienākumu gūšanas
         vietā.

      20      Tādos apstākļos kā šajā lietā nelabvēlīgas sekas, kas varētu izrietēt no tādas ienākumu aplikšanas ar nodokļiem sistēmas piemērošanas,
         kāda ir Beļģijas sistēma pamata lietā, izriet no divu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas.

      21      Ir jāatgādina šajā sakarā, ka nodokļu dubultas aplikšanas novēršanas konvencijas, kas paredzētas EKL 293. pantā, kalpo, lai
         novērstu vai mazinātu negatīvās sekas iekšējā tirgus darbībai, kas izriet no iepriekšējā punktā norādīto valstu nodokļu sistēmu
         līdzāspastāvēšanas.

      22      Taču Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un tādā situācijā kā pamata lietā nenosaka vispārējus kritērijus kompetences
         sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās aplikšanas novēršanu Kopienas iekšienē. Abstrahējoties no Padomes
         1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātes uzņēmumiem un meitas uzņēmumiem,
         kas atrodas dažādās dalībvalstīs (OV L 225, 6. lpp.), 1990. gada 23. jūlija Konvencijas par nodokļa dubultas uzlikšanas novēršanu,
         koriģējot asociēto uzņēmumu peļņu (OV L 225, 10. lpp.), un no Padomes 2003. gada 3. jūnija Direktīvas 2003/48/EK par tādu
         ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem (OV L 157, 38. lpp.), Kopienu tiesību sistēmā
         līdz šai dienai nav ieviests nekāds unificēšanas vai saskaņošanas pasākums nodokļu dubultās uzlikšanas gadījumu novēršanai.

      23      Līdz ar to dalībvalstīm ir jāievieš pasākumi, kas vajadzīgi, lai novērstu tādus gadījumus kā šajā lietā esošais, izmantojot
         cita starpā sadales kritērijus, kas tiek ievēroti starptautiskajā nodokļu praksē. Tāds būtībā ir Francijas un Beļģijas konvencijas
         mērķis, kas šādos gadījumos nosaka nodokļu kompetences sadali starp Francijas Republiku un Beļģijas Karalisti. Šis lūgums
         sniegt prejudiciālu nolēmumu tomēr neattiecas uz šo konvenciju.

      24      Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Līguma 73.b panta 1. punkts neiestājas pret
         tādiem dalībvalsts tiesību aktiem kā Beļģijas nodokļu tiesību akti, kas ienākuma nodokļa jomā dividendēm no akcijām sabiedrībās,
         kuras reģistrētas šīs valsts teritorijā, un dividendēm no akcijām sabiedrībās, kuras reģistrētas citā dalībvalstī, piemēro
         to pašu vienoto nodokļa likmi, neparedzot iespēju atskaitīt šajā citā dalībvalstī ieturēto nodokli ienākumu gūšanas vietā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      25      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesā, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      EK līguma 73.b panta 1. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts) neiestājas pret tādiem dalībvalsts tiesību aktiem
            kā Beļģijas nodokļu tiesību akti, kas ienākuma nodokļa jomā dividendēm no akcijām sabiedrībās, kuras reģistrētas šīs valsts
            teritorijā, un dividendēm no akcijām sabiedrībās, kuras reģistrētas citā dalībvalstī, piemēro to pašu vienoto nodokļa likmi,
            neparedzot iespēju atskaitīt šajā citā dalībvalstī ieturēto nodokli ienākumu gūšanas vietā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1977. gada 15. decembrī. # Herbert Bruns pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 95-76.


Tiesas spriedums 1995. gada 19. septembrī. # Ledernes Hovedorganisation, attiecībā uz Ole Rygaard pret Dansk Arbejdsgiverforening, attiecībā uz Strø Mølle Akustik A/S. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sø- og Handelsretten - Dānija. # Lieta C-48/94.


Tiesas spriedums 1980. gada 2. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 43/80.


Tiesas spriedums 1993. gada 26. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Lieta C-52/92.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 29.janvārī. # Firma Léon Van Parys NV un Pacific Fruit Company NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Tirgu kopīgā organizācija - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība. # Lieta T-160/98.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1984. gada 12. jūlijā. # Ferriera Valsabbia SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # EOTK - Force majeure. # Lieta 209/83.


Tiesas spriedums 1985. gada 11. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Lieta 288/83.


Tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 26. jūlijs.#Continental Reifen Deutschland GmbH pret Compagnie générale des établissements Michelin.#Apelācija – Eiropas Savienības preču zīme – Regula (EK) Nr. 207/2009 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “XKING” – Valsts un starptautiskas reģistrācijas preču zīmes, kas ietver vārdisku elementu “X”, īpašnieka iebildumi – Apelācijas padomes veikta iebildumu noraidīšana – Sajaukšanas iespēja – Pierādījumu sagrozīšana.#Lieta C-84/16 P.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 9.decembrī.#Repertoire Culinaire Ltd pret The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: First-tier Tribunal (Tax Chamber) - Apvienotā Karaliste.#Direktīva 92/83/EEK - Akcīzes nodokļa spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem saskaņošana - 20. panta pirmais ievilkums un 27. panta 1. punkta e) un f) apakšpunkts - Kulinārijā izmantojams vīns, portvīns un konjaks.#Lieta C-163/09.

text:
      Lieta C‑163/09
      Repertoire Culinaire Ltd
      pret
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (First‑tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 92/83/EEK – Akcīzes nodokļa spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem saskaņošana – 20. panta pirmais ievilkums un 27. panta 1. punkta e) un f) apakšpunkts – Kulinārijā izmantojams vīns, portvīns un konjaks
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodoklis – Direktīva 92/83 – Spirts un alkoholiskie dzērieni
            – Etilspirts – Jēdziens – Kulinārijā izmantojams vīns un portvīns – Iekļaušana
      (Padomes Direktīvas 92/83 20. panta pirmais ievilkums)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodoklis – Direktīva 92/83 – Spirts un alkoholiskie dzērieni
            – Atbrīvojumi no saskaņotā akcīzes nodokļa – Pārtikas produktu ražošanā lietojamais kulinārijā izmantojamais vīns, portvīns
            un konjaks
      (Padomes Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta e) un f) apakšpunkts)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodoklis – Direktīva 92/83 – Spirts un alkoholiskie dzērieni
            – Atbrīvojumi no saskaņotā akcīzes nodokļa – Pārtikas produktu ražošanā lietojamais kulinārijā izmantojamais vīns, portvīns
            un konjaks
      (Padomes Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkts)
      4.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodoklis – Direktīva 92/83 – Spirts un alkoholiskie dzērieni
            – Atbrīvojumi no saskaņotā akcīzes nodokļa – Direktīvas 27. panta 1. punktā paredzētie atbrīvojumi
      (Padomes Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkts)
      1.        Direktīvas 92/83 par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, 20. panta pirmais ievilkums
         ir interpretējams tādējādi, ka šajā normā minētā “etilspirta” definīcija attiecas arī uz kulinārijā izmantojamu vīnu un portvīnu.

      Tas, ka kulinārijā izmantojams vīns un portvīns paši par sevi ir uzskatāmi par sastāvdaļām kādiem citiem pārtikas produktiem,
         kuri ietilpst Kombinētās nomenklatūras, kas pievienota Regulai Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo
         muitas tarifu, kura grozīta ar Regulu Nr. 2587/91, 21. nodaļā, un tas, ka tie nav lietojami pārtikā kā dzērieni, neietekmē
         minētā noteikuma piemērojamību tajos ietvertajam etilspirtam.

      (sal. ar 26., 27. un 30. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Pārtikas produktu ražošanā lietojamā kulinārijā izmantojamā vīna, portvīna un konjaka atbrīvojums no saskaņotā akcīzes nodokļa
         ietilpst Direktīvas 92/83 par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, 27. panta 1. punkta
         f) apakšpunkta piemērošanas jomā.

      Uz šiem produktiem minētās direktīvas 27. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir attiecināms tikai tad, ja tos izmantoto pārtikas
         produktiem un bezalkoholiskiem dzērieniem paredzētu garšvielu ražošanai.

      (sal. ar 33., 34. un 36. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Direktīvas 92/83 par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, normu vienota piemērošana
         nozīmē, ka apstāklis, ka kāda prece konkrētā dalībvalstī tiek aplikta ar akcīzes nodokli vai no tā atbrīvota, principā ir
         jāatzīst citām dalībvalstīm. Pretēja interpretācija apdraudētu ar minēto direktīvu sasniedzamā mērķa īstenošanu un varētu
         apgrūtināt preču brīvu apriti.

      Gadījumā, ja tādas preces kā kulinārijā izmantojamais vīns, portvīns un konjaks, kuri dalībvalstī, kurā tie tiek ražoti, nav
         tikuši uzskatīti par apliekamiem ar akcīzes nodokli vai no tā atbrīvoti atbilstoši Direktīvai 92/83 un tikuši laisti tirgū,
         ir paredzēti laišanai tirgū citā dalībvalstī, tad šai pēdējai minētajai dalībvalstij savā teritorijā šīm precēm ir jāpiemēro
         tāds pats režīms, ja vien nepastāv konkrēti, objektīvi un pārbaudāmi pierādījumi, ka pirmā minētā dalībvalsts nav pareizi
         piemērojusi šīs direktīvas normas vai ka saskaņā ar tās 27. panta 1. punktu ir pamatoti veikt pasākumus, lai novērstu krāpšanu,
         nemaksāšanu vai atbrīvojumu ļaunprātīgu izmantošanu, kā arī nodrošinātu šo atbrīvojumu pareizu un tūlītēju piemērošanu.

      (sal. ar 41., 42. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      4.        Direktīvas 92/83 par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, 27. panta 1. punkta f) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka šajā normā paredzētajam atbrīvojumam tādus nosacījumus, kādi ir paredzēti valsts tiesiskajā
         regulējumā, proti, personu, kuras var iesniegt atmaksāšanas pieprasījumu, loka ierobežojumu, četru mēnešu termiņu šī pieprasījuma
         iesniegšanai un minimālās atmaksājamās summas noteikšanu, var piemērot tikai tad, ja konkrēti, objektīvi un pārbaudāmi pierādījumi
         liecina, ka šie nosacījumi ir nepieciešami minētā atbrīvojuma pareizai un tūlītējai piemērošanai, kā arī nodokļu nemaksāšanas,
         apiešanas vai ļaunprātīgas izmantošanas novēršanai. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir saistībā ar minētajā tiesiskajā
         regulējumā paredzētajiem nosacījumiem.

      Pirmkārt, minētās direktīvas 27. panta 1. punktā minēto produktu atbrīvojums ir princips, bet atteikums piemērot atbrīvojumu
         ir izņēmums, un, otrkārt, ar šajā tiesību normā dalībvalstīm paredzēto iespēju noteikt nosacījumus, lai panāktu pareizu un
         tūlītēju šādu atbrīvojumu piemērošanu un novērstu jebkādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, nevar
         apšaubīt minētajā noteikumā paredzētā pienākuma noteikt atbrīvojumu beznosacījuma raksturu.

      (sal. ar 51. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 9. decembrī (*)

      Direktīva 92/83/EEK – Akcīzes nodokļa spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem saskaņošana – 20. panta pirmais ievilkums un 27. panta 1. punkta e) un f) apakšpunkts – Kulinārijā izmantojams vīns, portvīns un konjaks
      Lieta C‑163/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 24. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 8. maijā,
         tiesvedībā

      Repertoire Culinaire Ltd
      pret
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), E. Juhāss [E. Juhász] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs N. Nančevs [N. Nanchev], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 10. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Repertoire Culinaire Ltd vārdā – F. Devasts [P. Dewast], advokāts, un H. Mersers [H. Mercer], barrister,

      –        Francijas valdības vārdā – B. Kabuā [B. Cabouat], pārstāvis,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un A. Sauka, pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 15. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/83/EEK par to,
         kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem (OV L 316, 21. lpp.), 20. panta pirmo ievilkumu un 27. panta
         1. punkta e) un f) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums ir ticis izteikts tiesvedībā starp Repertoire Culinaire Ltd (turpmāk tekstā – “Repertoire Culinaire”) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “Commissioners”) par kulinārijā izmantojamajā vīnā, portvīnā un konjakā esošajam spirtam piemērojamo nodokļu režīmu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 92/83 preambulas trešajā, ceturtajā, astoņpadsmitajā līdz divdesmitajā, divdesmit otrajā un divdesmit trešajā apsvērumā
         ir noteikts šādi:

      “tā kā iekšējā tirgus pienācīgai darbībai ir svarīgi noteikt kopīgas visu attiecīgo preču definīcijas;
      tā kā ir lietderīgi par pamatu šādām definīcijām ņemt definīcijas no apvienotās nomenklatūras, kas ir spēkā šīs direktīvas
         pieņemšanas brīdī;

      [..]
      tā kā dalībvalstīm jāļauj atmaksāt akcīzes nodokli par alkoholiskajiem dzērieniem, kas kļuvuši nederīgi patēriņam;
      tā kā Kopienas līmenī ir jānosaka atbrīvojumi, kas attiecas uz precēm, kuras pārvadā starp dalībvalstīm;
      tā kā tomēr ir iespējams dalībvalstu ziņā atstāt tādu atbrīvojumu piemērošanu, kas saistīti ar galīgu izmantošanu to teritorijā;
      [..]
      tā kā nevar atņemt dalībvalstīm līdzekļus, ar ko apkarot nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, kas var
         rasties atbrīvojumu jomā;

      tā kā jāļauj dalībvalstīm īstenot šajā direktīvā noteiktos atbrīvojumus, tos atmaksājot.”
      4        Šīs direktīvas 19. panta 1. punkts ir šāds:

      “Dalībvalstis uzliek akcīzes nodokli etilspirtam saskaņā ar šo direktīvu.”
      5        Šīs pašas direktīvas 20. pantā ir paredzēts šādi:

      “Šajā direktīvā ar terminu “etilspirts” apzīmē:
      –        visus produktus, kuru faktiskā spirta tilpumkoncentrācija pārsniedz 1,2 % tilpuma, kuri atbilst [KN] kodiem 2207 un 2208,
         pat ja šie produkti ir tāda produkta sastāvdaļas, kas atbilst citai [KN] pozīcijai,

      [..].”
      6        Minētās direktīvas 27. panta 1. punkta e) un f) apakšpunkts ir šādi:

      “1.      Dalībvalstis atbrīvo no saskaņotā akcīzes nodokļa šajā direktīvā minētos produktus saskaņā ar nosacījumiem, kurus tās nosaka,
         lai panāktu pareizu un tūlītēju šādu atbrīvojumu piemērošanu un novērstu jebkādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu
         izmantošanu:

      [..]
      e)      ja tos izmanto, lai ražotu garšvielas tādu pārtikas produktu un bezalkoholisko dzērienu izgatavošanai, kuru faktiskā spirta
         tilpumkoncentrācija nepārsniedz 1,2 % tilp.;

      f)      ja tos izmanto pārtikas produktu ražošanai tieši vai kā komponentus pusfabrikātus, iepildītus vai citādi, ja ne vienā, ne
         otrā gadījumā tīra spirta saturs nepārsniedz 8,5 litrus 100 kg šokolādes un 5 litrus 100 kg citu produktu.”

      7        Saskaņā ar Direktīvas 92/83 27. panta 6. punktu:

      “Dalībvalstis var brīvi īstenot iepriekšminētos atbrīvojumus, atmaksājot samaksāto akcīzes nodokli.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      8        1995. gada Finanšu likuma (Finance Act 1995) 4. daļā ir paredzēts mehānisms, kā atmaksājams akcīzes nodoklis par alkoholiskajiem dzērieniem, kas ir apliekami ar nodokli
         un kas ir izmantoti tādas pārtikas izgatavošanā vai ražošanā, kurā spirta saturs ir ne vairāk kā 5 litri 100 kg.

      9        Atmaksāšana tiek veikta, pamatojoties uz noteiktu personu kategoriju iesniegtu pieprasījumu, un atmaksa netiek piešķirta par
         summām, kas mazākas par GBP 250.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      10      Repertoire Culinaire ir pārtikas produktu vairumtirgotājs.

      11      2002. gada 10. jūlijā Commissioners pārstāvji Coquelles (Francija) muitas zonā veica kravas automašīnas un tās piekabes kravas pārbaudi.

      12      Attiecībā uz transportlīdzekļa kravu tā vadītājs uzrādīja dokumentu, kurā bija minētas vienpadsmit paletes kulinārijā izmantojama
         vīna un kā preču saņēmējs bija norādīts Repertoire Culinaire.

      13      Atbilstoši kravas pārbaudi veikušā pārstāvja konstatējumiem, tajā ietilpa 2800 l baltvīna ar spirta tilpumkoncentrāciju 11 %
         tilpuma, 2800 l sarkanvīna ar spirta tilpumkoncentrāciju 11 % tilpuma, 160 l portvīna ar spirta tilpumkoncentrāciju 19 % tilpuma
         un 80 l konjaka ar spirta tilpumkoncentrāciju 40 % tilpuma.

      14      Pamatojoties uz to, ka nav pierādījumu par to, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes iestādes par šīm precēm
            būtu iekasējušas akcīzes nodokli, preces tika aizturētas.
      15      National Discreditation Team (Valsts pierādījumu birojs) veiktajā izmeklēšanā aizturētajos alkoholiskajos dzērienos tika konstatētas “sastāvdaļas”.

      16      Pēc minētās izmeklēšanas 2002. gada 16. jūlijā šīs preces tika konfiscētas kā pamestas.

      17      Uzzinājusi par šo konfiskāciju ar tajā pašā dienā nosūtītu vēstuli, Repertoire Culinaire 2002. gada 2. augustā pieprasīja minētās preces atdot.

      18      Ar 2002. gada 28. augusta vēstuli Commissioners šo lūgumu noraidīja.

      19      Repertoire Culinaire par šo noraidošo lēmumu iesniedza administratīvu sūdzību.

      20      Ar 2002. gada 17. oktobra vēstuli Commissioners informēja Repertoire Culinaire, ka pēc atkārtotas pārbaudes lēmums tai neatdot preces ir ticis atstāts spēkā, jo šīs preces Apvienotajā Karalistē esot apliekamas
         ar akcīzes nodokli.

      21      2002. gada 4. novembrī Repertoire Culinaire par 2002. gada 17. oktobra lēmumu cēla prasību iesniedzējtiesā.

      22      Saistībā ar to First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Pirmās instances tiesas Nodokļu palāta] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai kulinārijā izmantojamais vīns un portvīns saskaņā ar Direktīvu [92/83] ir apliekami ar akcīzes nodokli dalībvalstī, kurā
         tie tiek importēti, pamatojoties uz to, ka tie atbilst “etilspirta” definīcijai saskaņā ar [šīs] direktīvas 20. panta pirmo
         ievilkumu?

      2)      Vai dalībvalstu pienākumam ieviest atbrīvojumu, kas paredzēts Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunktā, skatot
         to kopā ar 27. panta 6. punktu, un/vai EKL 28. pantam, un/vai šo pienākumu tiešajai iedarbībai, un/vai vienlīdzīgas attieksmes
         un samērīguma principiem atbilst situācija, kurā atbrīvojums kulinārijā izmantojamam vīnam, portvīnam un konjakam tiek piemērots
         tikai gadījumos, kad alkoholiskie dzērieni ir izmantoti kā sastāvdaļa, un pieteikumi atbrīvojuma piešķiršanai tiek pieņemti
         tikai no personām, kas izmantojuši alkoholiskos dzērienus kā produktu sastāvdaļu, un/vai personām, kas darbojas kā šādu produktu
         vairumtirgotāji, un/vai personām, kas šādus produktus ražojuši attiecīgās uzņēmējdarbības nolūkiem, ar papildu nosacījumiem,
         ka prasība jāiesniedz četru mēnešu laikā no brīža, kad nodoklis ir samaksāts, un ka atmaksājamā summa nedrīkst būt zemāka
         par [GBP] 250?

      3)      Vai kulinārijā izmantojamais vīns un portvīns, ja tie apliekami ar akcīzes nodokli saskaņā ar Direktīvas 92/83 20. panta pirmo
         ievilkumu, un/vai kulinārijā izmantojamais konjaks, uz ko attiecas šī apelācijas sūdzība, ir jāuzskata par atbrīvotiem no
         akcīzes nodokļa ražošanas brīdī saskaņā ar Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunktu [vai, pakārtoti, ar 27. panta
         1. punkta e) apakšpunktu]?

      4)      Ņemot vērā EKL 10. un 28. pantu, kāda ir to ietekme, ja vien tāda būtu, uz dalībvalstu pienākumiem, [kuri tām noteikti saskaņā
         ar Direktīvas 92/83 20. pantu un 27. panta 1. punkta f) apakšpunktu vai, pakārtoti, ar 27. panta 1. punkta e) apakšpunktu,]
         ja kulinārijā izmantojamo vīnu, portvīnu un konjaku dalībvalsts, kurā tie ražoti, ir atbrīvojusi no akcīzes aprites sistēmas
         saskaņā ar [Padomes 1992. gada 25. februāra] Direktīvu 92/12/EEK [par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu,
         apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.)] laišanai brīvā apritē Eiropas Savienībā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      23      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 92/83 20. panta pirmais ievilkums ir interpretējams
         tādējādi, ka šajā normā minētā “etilspirta” definīcija attiecas arī uz kulinārijā izmantojamu vīnu un portvīnu.

      24      Jānorāda, ka kulinārijā izmantojams vīns un portvīns, kuri kā pārtikas produkti ietilpst Kombinētās nomenklatūras, kas pievienota
         Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV
         L 256, 1. lpp.), redakcijā, kas izriet no Komisijas 1991. gada 26. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2587/91 (OV L 259, 1. lpp.), 21. nodaļā,
         satur etilspirtu, kurš savukārt ietilpst šīs nomenklatūras 2208. pozīcijā, un ka, tā kā šo alkoholisko dzērienu faktiskā spirta
         tilpumkoncentrācija pārsniedz 1,2 % tilpuma, tie ietilpst Direktīvas 92/83 20. panta pirmā ievilkuma piemērošanas jomā (skat.
         2008. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑458/06 Gourmet Classic, Krājums, I‑4207. lpp., 35. un 36. punkts).

      25      Šajā ziņā nav šaubu, ka pamata lietā aplūkojamajā kulinārijā izmantojamā vīna un portvīna spirta tilpumkoncentrācija pārsniedz
         1,2 % tilpuma un ka kulinārijas produkti tiek izgatavoti no alkoholiskiem dzērieniem, proti, no vīna un portvīna, kuriem atbilstoši
         minētajai direktīvai ir piemērojams saskaņotais akcīzes nodoklis.

      26      Turklāt ir jāatgādina, ka, kaut arī Direktīvas 92/83 20. panta pirmais ievilkums ir piemērojams arī tad, ja šajā normā minētie
         produkti ir sastāvdaļas kādam citam produktam, kurš ietilpst citā Kombinētās nomenklatūras, kas pievienota Regulai Nr. 2658/87,
         kura grozīta ar Regulu Nr. 2587/91, nodaļā, apstāklis, ka kulinārijā izmantojams vīns un portvīns paši par sevi ir uzskatāmi
         par pārtikas produktiem minētās nomenklatūras 21. nodaļas izpratnē, neietekmē minētās normas piemērošanu tajos esošajam etilspirtam
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gourmet Classic, 36.–38. punkts).

      27      Tas pats attiecināms uz apstākli, ka kulinārijā izmantojamais vīns un portvīns nav lietojami pārtikā kā dzērieni.

      28      No Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta, lasot to kopā ar šīs direktīvas preambulas astoņpadsmito un divdesmito apsvērumu,
         tostarp izriet, ka šādiem apstākļiem nozīme piešķirama vienīgi attiecībā uz produktu, kas apliekami ar saskaņoto akcīzes nodokli,
         atbrīvošanu no šī nodokļa.

      29      Turklāt ir jānorāda, ka Direktīvas 92/83 mērķis, kā izriet no paša tās nosaukuma, ir akcīzes nodokļa spirtam un alkoholiskajiem
         dzērieniem vispārēja saskaņošana.

      30      Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/83 20. panta pirmais ievilkums ir interpretējams tādējādi,
         ka šajā normā minētā “etilspirta” definīcija attiecas arī uz kulinārijā izmantojamu vīnu un portvīnu.

       Par trešo jautājumu
      31      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai pamata lietā aplūkojamais kulinārijā izmantojamais vīns, portvīns
         un konjaks gadījumā, ja tie būtu apliekami ar saskaņoto akcīzes nodokli atbilstoši Direktīvai 92/83, būtu jāatbrīvo no minētā
         nodokļa kā garšvielu ražošanai izmantoti produkti šīs direktīvas 27. panta 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē vai kā pārtikas
         produktu ražošanai izmantoti produkti šī panta 1. punkta f) apakšpunkta nozīmē.

      32      Šajā ziņā, kaut arī nevar izslēgt, ka kulinārijā izmantojamu vīnu, portvīnu un konjaku var izmantot pārtikas produktiem un
         bezalkoholiskiem dzērieniem paredzētu garšvielu ražošanā Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē, tomēr
         pamata lietā aplūkojamie produkti nebija paredzēti šādiem mērķiem.

      33      Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, pamata lietā aplūkojamais vīns, portvīns un konjaks nebija paredzēti garšvielu ražošanai,
         bet gan pārtikas produktu – maltīšu – pagatavošanai.

      34      Līdz ar to, tā kā tie netiktu izmantoti pārtikas produktiem un bezalkoholiskiem dzērieniem paredzētu garšvielu ražošanai,
         pamata lietā aplūkojamo produktu iespējamais atbrīvojums no akcīzes nodokļa ietilpst Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta
         f) apakšpunkta piemērošanas jomā.

      35      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka attiecībā uz kulinārijā izmantojama vīna iespējamo atbrīvojumu no akcīzes nodokļa Tiesa jau ir
         atzinusi, ka principā atbilstošā tiesību norma ir Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunkts (iepriekš minētais spriedums
         lietā Gourmet Classic, 39. punkts).

      36      Šādos apstākļos uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, kulinārijā izmantojams vīns, portvīns
         un konjaks ietilpst Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunkta piemērošanas jomā.

       Par ceturto jautājumu
      37      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai apstāklis, ka tādi produkti kā pamata lietā aplūkojamais
         kulinārijā izmantojamais vīns, portvīns un konjaks nav tikuši uzskatīti par apliekamiem ar akcīzes nodokli vai ka tie no tā
         atbrīvoti atbilstoši Direktīvai 92/83 un laisti brīvā apgrozībā dalībvalstī, kur tie tikuši ražoti, ietekmē šīs direktīvas
         normu piemērošanu šiem pašiem produktiem citā dalībvalstī, kad tos ir paredzēts laist pēdējās minētās dalībvalsts tirgū.

      38      Šajā ziņā ir jānorāda, ka atbilstoši Direktīvas 92/12 preambulas pirmajam un ceturtajam apsvērumam iekšējā tirgus izveidei
         un darbībai ir nepieciešama preču, tostarp akcīzes preču, brīva aprite, kā arī akcīzes nodokļa vienāda iekasējamība visās
         dalībvalstīs.

      39      Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 92/83 preambulas trešo apsvērumu iekšējā tirgus pienācīgai darbībai ir svarīgi
         noteikt kopīgas visu attiecīgo preču definīcijas un ka atbilstoši tās deviņpadsmitajam apsvērumam Savienības līmenī ir jānosaka
         atbrīvojumi, kas attiecas uz precēm, kuras pārvadā starp dalībvalstīm.

      40      No tā izriet, ka, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pareizu darbību un panāktu preču brīvu apriti, ar akcīzes nodokli apliekamās
         un no tā atbrīvojamās preces ir jānosaka vienoti Savienības ietvaros, ja vien šajā ziņā nav konkrētu tiesību normu par pretējo.

      41      Direktīvas 92/83 normu vienota piemērošana nozīmē, ka apstāklis, ka kāda prece konkrētā dalībvalstī tiek aplikta ar akcīzes
         nodokli vai no tā atbrīvota, principā ir jāatzīst citām dalībvalstīm.

      42      Pretēja interpretācija apdraudētu ar minēto direktīvu sasniedzamā mērķa īstenošanu un varētu apgrūtināt preču brīvu apriti.

      43      Tomēr saistībā ar to ir jānorāda, ka dalībvalstij nebūtu jāievēro citas dalībvalsts veikta kļūdaina Direktīvas 92/83 piemērošana,
         nedz arī tai būtu jāliedz šīs direktīvas preambulas divdesmit otrajā apsvērumā un 27. pantā paredzētā iespēja izmantot līdzekļus
         nodokļu nemaksāšanas, apiešanas vai ļaunprātīgas izmantošanas, kas var rasties atbrīvojumu jomā, apkarošanai, kā arī pareizi
         un tieši šos atbrīvojumus piemērot.

      44      Šādos apstākļos minētās kļūdainās piemērošanas konstatējumam vai šādu līdzekļu izmantošanai ir jābūt pamatotai ar konkrētiem,
         objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑482/98 Itālija/Komisija,
         Recueil, I‑10861. lpp., 51. un 52. punkts).

      45      Tādēļ uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja tādas preces kā pamata lietā aplūkojamais kulinārijā izmantojamais
         vīns, portvīns un konjaks, kuri dalībvalstī, kurā tie ražoti, nav tikuši uzskatīti par apliekamiem ar akcīzes nodokli vai
         no tā atbrīvoti atbilstoši Direktīvai 92/83 un tikuši laisti tirgū, ir paredzēti laišanai tirgū citā dalībvalstī, tad šai
         pēdējai minētajai dalībvalstij savā teritorijā šīm precēm ir jāpiemēro tāds pats režīms, ja vien nepastāv konkrēti, objektīvi
         un pārbaudāmi pierādījumi, ka pirmā minētā dalībvalsts nav pareizi piemērojusi šīs direktīvas normas vai ka saskaņā ar tās
         27. panta 1. punktu ir pamatoti veikt pasākumus, lai novērstu krāpšanu, nemaksāšanu vai atbrīvojumu ļaunprātīgu izmantošanu,
         kā arī nodrošinātu šo atbrīvojumu pareizu un tūlītēju piemērošanu.

       Par otro jautājumu
      46      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai attiecībā uz tādiem produktiem kā pamata lietā aplūkojamais
         kulinārijā izmantojamais vīns, portvīns un konjaks Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi,
         ka šajā normā paredzēto atbrīvojumu var piešķirt personām, kuras šos produktus izmantojušas kā sastāvdaļas pārtikas produktu
         ražošanai, un/vai personām, kuras nodarbojas ar šādu pārtikas produktu vairumtirdzniecību un/vai ir ražojušas šos produktus
         šim mērķim, no vienas puses, un piemērot tam dubultu nosacījumu, ka ir jāiesniedz atmaksājuma pieteikums četru mēnešu laikā,
         skaitot no akcīzes nodokļa samaksas, un ka atmaksājamā summa nedrīkst būt mazāka par GBP 250, no otras puses.

      47      Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 92/83 27. panta 6. punktu, lasot to kopā ar tās preambulas astoņpadsmito
         un divdesmit trešo apsvērumu, dalībvalstis var brīvi īstenot šajā direktīvā paredzētos atbrīvojumus, atmaksājot samaksāto
         akcīzes nodokli.

      48      Turklāt jāatgādina, ka Direktīvā 92/83 paredzēto atbrīvojumu mērķis tostarp ir novērst spirtam kā starpproduktam, ko satur
         citi komerciāli vai rūpnieciski produkti, uzliktā akcīzes nodokļa ietekmi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Itālija/Komisija,
         4. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑63/06 Profisa, Krājums, I‑3239. lpp., 17. punkts).

      49      No Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunkta, lasot to kopā ar preambulas divdesmito apsvērumu, izriet, ka tas,
         vai dalībvalsts piemēro šajā normā minēto atbrīvojumu, ir atkarīgs no attiecīgo produktu izmantošanas mērķa.

      50      Tāpat Direktīvas 92/83 27. panta 1. punktā, lasot to kopā ar preambulas divdesmit otro apsvērumu, ir paredzēts, ka dalībvalstis
         var ieviest nosacījumus, lai nodrošinātu šajā normā paredzēto atbrīvojumu pareizu un tūlītēju piemērošanu, kā arī lai novērstu
         jebkādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu.

      51      Šajā ziņā vēl ir jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi, ka, pirmkārt, Direktīvas 92/83 27. panta 1. punktā minēto produktu atbrīvojums
         ir vispārējs princips, bet atteikums piemērot atbrīvojumu ir izņēmums, un, otrkārt, ar šajā tiesību normā dalībvalstīm paredzēto
         iespēju noteikt nosacījumus, “lai panāktu pareizu un tūlītēju šādu atbrīvojumu piemērošanu un novērstu jebkādu nodokļu nemaksāšanu,
         apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu”, nevar apšaubīt minētajā noteikumā paredzētā pienākuma noteikt atbrīvojumu beznosacījuma
         raksturu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Itālija/Komisija, 50. punkts, un lietā Profisa, 18. punkts).

      52      No tā izriet, ka šīs iespējas izmantošanas ietvaros attiecīgajai dalībvalstij ir jānorāda konkrēti, objektīvi un pārbaudāmi
         pierādījumi par nopietna nodokļu nemaksāšanas, apiešanas vai ļaunprātīgas izmantošanas riska pastāvēšanu (šajā ziņā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Itālija/Komisija, 52. punkts) un ka šie nosacījumi, kurus minētā dalībvalsts tai šādi piešķirtās
         iespējas ietvaros ir noteikusi, nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams minētā mērķa sasniegšanai.

      53      Tādēļ, ja dalībvalstis var īstenot Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu, atmaksājot samaksāto
         akcīzes nodokli un ņemot vērā attiecīgo produktu izmantošanas mērķi, tām tomēr nevajadzētu šī atbrīvojuma piemērošanai izvirzīt
         nosacījumus, par kuriem ar konkrētiem, objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem nav pierādīts, ka tie ir nepieciešami, lai
         pareizi un tūlītēji piemērotu minēto atbrīvojumu, kā arī lai izvairītos no nodokļu nemaksāšanas, apiešanas vai ļaunprātīgas
         izmantošanas.

      54      Tomēr no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, šķiet, izriet, ka pamata lietā aplūkojamie attiecīgajā valsts tiesiskajā
         regulējumā paredzētie nosacījumi, proti, personu, kuras var iesniegt atmaksāšanas pieprasījumu, loka ierobežojums, četru mēnešu
         termiņš šī pieprasījuma iesniegšanai un minimālās atmaksājamās summas noteikšana, nav nepieciešami nedz Direktīvas 92/83 27. panta
         1. punkta f) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma pareizai un tūlītējai piemērošanai, nedz arī nodokļu nemaksāšanas, izvairīšanās
         vai ļaunprātīgas izmantošanas novēršanai.

      55      Tomēr iesniedzējtiesai, kurai ir jāizskata pamata lieta un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, pamatojoties
         uz konkrētiem, objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem, ir jāpārliecinās, vai šis ir tāds gadījums.

      56      Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi,
         ka šajā normā paredzētajam atbrīvojumam tādus nosacījumus, kādi ir paredzēti pamata lietā piemērojamajā valsts tiesiskajā
         regulējumā, proti, personu, kuras var iesniegt atmaksāšanas pieprasījumu, loka ierobežojumu, četru mēnešu termiņu šī pieprasījuma
         iesniegšanai un minimālās atmaksājamās summas noteikšanu, var piemērot tikai tad, ja konkrēti, objektīvi un pārbaudāmi pierādījumi
         liecina, ka šie nosacījumi ir nepieciešami minētā atbrīvojuma pareizai un tūlītējai piemērošanai, kā arī nodokļu nemaksāšanas,
         apiešanas vai ļaunprātīgas izmantošanas novēršanai. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir saistībā ar minētajā tiesiskajā
         regulējumā paredzētajiem nosacījumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/83/EEK par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem,
            20. panta pirmais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka šajā normā minētā “etilspirta” definīcija attiecas arī uz kulinārijā
            izmantojamu vīnu un portvīnu;
      2)      tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, kulinārijā izmantojams vīns, portvīns un konjaks ietilpst Direktīvas 92/83 27. panta
            1. punkta f) apakšpunkta piemērošanas jomā;
      3)      gadījumā, ja tādas preces kā pamata lietā aplūkojamais kulinārijā izmantojamais vīns, portvīns un konjaks, kuri dalībvalstī,
            kurā tie ražoti, nav tikuši uzskatīti par apliekamiem ar akcīzes nodokli vai no tā atbrīvoti atbilstoši Direktīvai 92/83 un
            tikuši laisti tirgū, ir paredzēti laišanai tirgū citā dalībvalstī, tad šai pēdējai minētajai dalībvalstij savā teritorijā
            šīm precēm ir jāpiemēro tāds pats režīms, ja vien nepastāv konkrēti, objektīvi un pārbaudāmi pierādījumi, ka pirmā minētā
            dalībvalsts nav pareizi piemērojusi šīs direktīvas normas vai ka saskaņā ar tās 27. panta 1. punktu ir pamatoti veikt pasākumus,
            lai novērstu krāpšanu, nemaksāšanu vai atbrīvojumu ļaunprātīgu izmantošanu, kā arī nodrošinātu šo atbrīvojumu pareizu un tūlītēju
            piemērošanu;
      4)      Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā normā paredzētajam atbrīvojumam tādus
            nosacījumus, kādi ir paredzēti pamata lietā piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā, proti, personu, kuras var iesniegt
            atmaksāšanas pieprasījumu, loka ierobežojumu, četru mēnešu termiņu šī pieprasījuma iesniegšanai un minimālās atmaksājamās
            summas noteikšanu, var piemērot tikai tad, ja konkrēti, objektīvi un pārbaudāmi pierādījumi liecina, ka šie nosacījumi ir
            nepieciešami minētā atbrīvojuma pareizai un tūlītējai piemērošanai, kā arī nodokļu nemaksāšanas, apiešanas vai ļaunprātīgas
            izmantošanas novēršanai. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir saistībā ar minētajā tiesiskajā regulējumā paredzētajiem
            nosacījumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.