title: Lieta C-749/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. novembrī iesniedza Cour administrative (Luksemburga) – B, C, D/Administration des contributions directes

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/27

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. novembrī iesniedza Cour administrative (Luksemburga) – B, C, D/Administration des contributions directes

      (Lieta C-749/18)
      (2019/C 93/37)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Cour administrative

         Pamatlietas puses

         Prasītājas: B, C, D

         Atbildētāja: Administration des contributions directes

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu par fiskālo integrācijas režīmu, kas, no vienas puses, ļauj konsolidēt peļņu un zaudējumus vienā grupā ietilpstošām sabiedrībām un kas atzīst vienīgi vertikālo fiskālo integrāciju starp mātesuzņēmumu rezidentu vai mātesuzņēmuma nerezidenta vietējo pastāvīgo uzņēmumu un tā meitasuzņēmumiem rezidentiem, un, no otras puses, tādā pašā veidā nepieļauj vienīgi horizontālu fiskālo integrāciju tikai starp mātesuzņēmuma nerezidenta, kam nav vietējā pastāvīgā uzņēmuma, gan tikai starp mātesuzņēmuma rezidenta vai nerezidenta, kam ir vietējais pastāvīgais uzņēmums, meitasuzņēmumiem?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj minēto dalībvalsts tiesisko regulējumu par fiskālo integrācijas režīmu, un it īpaši no šī tiesiskā regulējuma izrietošo stingro nodalījumu starp vertikālo (starp galveno mātesuzņēmumu un tās tiešajiem vai netiešajiem meitasuzņēmumiem) un horizontālo (starp diviem vai vairākiem galvenā meitasuzņēmuma, uz ko fiskālā integrācija neattiecas, meitasuzņēmumiem rezidentiem) integrācijas režīmu, un no tā izrietošo pienākumu vispirms izbeigt iepriekš pastāvējušo vertikālo fiskālo integrāciju, lai varētu tikt izveidota horizontāla fiskālās integrācijas grupa, gadījumā,

                              —

                              ja vertikāla fiskālā integrācija ar valsts līmenī integrējošu galveno mātesuzņēmumu, kas ir attiecīgās dalībvalsts rezidents (kurš vienlaicīgi pārstāv starpniecības meitasuzņēmumu attiecībā pret galveno mātesuzņēmumu, kas ir citas dalībvalsts rezidents), un galvenā mātesuzņēmuma meitasuzņēmumiem rezidentiem iepriekš tika ieviesta tāpēc, ka atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesiskajam regulējumam bija atļauta tikai vertikālā fiskālā integrācija, lai neraugoties uz to, ka galvenais mātesuzņēmums ir citas dalībvalsts rezidents, būtu iespējams izmantot attiecīgo režīmu;

                              —

                              ja attiecīgās dalībvalsts integrējošā galvenā mātesuzņēmuma māsasuzņēmumiem (tādējādi arī galvenā mātesuzņēmuma, kas ir citas dalībvalsts rezidents, meitasuzņēmumiem) ir liegta piekļuve pastāvošajai fiskālajai integrācijai, pamatojoties uz to, ka abi vertikālās un horizontālās fiskālās integrācijas režīmi nav saderīgi, un

                              —

                              ja šo māsasuzņēmumu iekļaušana sabiedrību grupas peļņas un zaudējumu konsolidācijas tvērumā nozīmē, ka iepriekš pastāvējusī vertikālā fiskālā integrācija ir atcelta – ar no tā izrietošajam negatīvajām fiskālajām sekām, jo nav ievērots valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais minimālais integrācijas pastāvēšanas ilgums – un tiek ieviesta jauna horizontāla fiskālā integrācija, lai gan integrējošā sabiedrība rezidente (kurā tiek konsolidēta fiskāli integrēto sabiedrību peļņa un zaudējumi) nemainās?

                  3)

                  Ja atbilde arī uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai LESD 49. un 54. pants kopā ar Savienības tiesību lietderīgas iedarbības principu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj minēto dalībvalsts tiesisko regulējumu par fiskālās integrācijas režīmu, un it īpaši tāda termiņa piemērošanu, atbilstoši kuram ikviens pieteikums par pievienošanos fiskālās integrācijas režīmam ir obligāti jāiesniedz kompetentajai iestādei pirms pirmā finanšu gada beigām, attiecībā uz kuru šī režīma piemērošana tiek pieprasīta, gadījumā,

                              —

                              ja, ņemot vērā uz pirmajiem diviem jautājumiem sniegtās apstiprinošās atbildes, šis tiesiskais regulējums ar brīvību veikt uzņēmējdarbību nesaderīgā veidā nepieļauj horizontālo fiskālo integrāciju tikai starp viena mātesuzņēmuma meitasuzņēmumiem un izmaiņas pastāvošā vertikālā fiskālā grupā, kad tiek pievienoti integrējošās sabiedrības māsasuzņēmumi;

                              —

                              ja attiecīgās dalībvalsts administratīvajā praksē un judikatūrā pirms EST 2014. gada 12. jūnija sprieduma (apvienotās lietas C-39/13, C-40/13 un C-41/13) publicēšanas bija atzīta minētā tiesiskā regulējuma spēkā esamība;

                              —

                              ja vairākas sabiedrības pēc 2014. gada 12. jūnija sprieduma publicēšanas un vēl pirms 2014. gada beigām iesniedza pieteikumu par pievienošanos pastāvošai fiskāli integrētai grupai, pamatojoties uz horizontālās fiskālās integrācijas atļauju ar integrējošo sabiedrību, kas ietilpst pastāvošā grupā, atsaucoties uz 2014. gada 12. jūnija spriedumu, un

                              —

                              ja šāds pieteikums attiecas ne tikai uz 2014. finanšu gadu, kas vēl nebija beidzies pieteikuma iesniegšanas brīdī, bet arī uz iepriekšējo 2013. finanšu gadu, sākot no kura iesaistītās sabiedrības atbilda visiem pamatnosacījumiem, kas ir saderīgi ar Savienības tiesībām, lai pievienotos fiskālās integrācijas režīmam?


title: Lieta C-750/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 3. decembrī iesniedza Rechtbank Amsterdam (Nīderlande) – A, B/C

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/29

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 3. decembrī iesniedza Rechtbank Amsterdam (Nīderlande) – A, B/C
      (Lieta C-750/18)
      (2019/C 93/38)
      Tiesvedības valoda – holandiešu

         Iesniedzējtiesa

         Rechtbank Amsterdam

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: A, B

         Atbildētājs: C

         Prejudiciālais jautājums

      Kā ir jāinterpretē Direktīva 93/13/EEK (1)– un it īpaši tajā paredzētais kumulatīvās iedarbības princips –, novērtējot, vai patērētājam, kas neizpilda savus pienākumus, noteiktā kompensācijas summa (turpmāk tekstā – “noteikums par līgumsodu”) ir nesamērīgi liela šīs direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē un, proti, gadījumā, kad runa ir par noteikumiem par līgumsodu, kas ir piesaistīti dažādiem atšķirīgiem pārkāpumiem, kas pēc būtības nav jāizdara kopā, un tas konkrētajā gadījumā arī nav noticis?

         (1)  Padomes Direktīva 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).


title: Lieta C-758/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. novembrī iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – Bulgarian Air Charter Limited/NE

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/29

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. novembrī iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – Bulgarian Air Charter Limited/NE
      (Lieta C-758/18)
      (2019/C 93/39)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landesgericht Korneuburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Bulgarian Air Charter Limited

         Atbildētāja: NE

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (1), 5. panta 3. punkts un 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka apkalpojošais gaisa pārvadātājs, kas apgalvo, ka ilgu kavēšanos ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi, var balstīties uz Pasažieru tiesību regulas 5. panta 3. punktā paredzēto pamatu, kas atbrīvo no atbildības, tikai tad, ja tas var arī apgalvot un pierādīt, ka konkrētā pasažiera kavēšanās nebūtu tikusi novērsta, arī veicot pārreģistrāciju uz aizstājošu reisu?

                  2)

                  Vai saskaņā ar pirmo jautājumu prasītajai pārreģistrācijai ir jāatbilst konkrētākiem laika vai kvalitatīviem kritērijiem, it īpaši Pasažieru tiesību regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punktā vai tās 8. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētajiem kritērijiem?

         (1)  OV 2004, L 46, 1. lpp.


title: Lieta C-796/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 19. decembrī iesniedza Oberlandesgericht Düsseldorf (Vācija) – Informatikgesellschaft für Software-Entwicklung (ISE) mbH/Stadt Köln

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/30

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 19. decembrī iesniedza Oberlandesgericht Düsseldorf (Vācija) – Informatikgesellschaft für Software-Entwicklung (ISE) mbH/Stadt Köln

      (Lieta C-796/18)
      (2019/C 93/40)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberlandesgericht Düsseldorf

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Informatikgesellschaft für Software-Entwicklung (ISE) mbH

         Atbildētāja: Stadt Köln

         Lietas dalībniece: Land Berlin

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai tādas rakstveidā noslēgtas vienošanās gadījumā, atbilstoši kurai viens valsts pārvaldes subjekts vienošanās par sadarbību ietvaros nodod programmatūru citam valsts pārvaldes subjektam, ir runa par “publisku līgumu” Direktīvas 2014/24/ES (1) 2. panta 1. punkta 5) apakšpunkta izpratnē, precīzāk, katrā ziņā sākotnēji, ievērojot 12. panta 4. punkta a)–c) apakšpunktu, direktīvas piemērošanas jomā ietilpstošu līgumu direktīvas 12. panta 4. punkta izpratnē, ja programmatūras saņēmējam par programmatūru gan nav nedz jāmaksā par to noteiktā cena, nedz jāatlīdzina izmaksas, taču ar programmatūras nodošanu saistītajā sadarbības līgumā ir paredzēts, ka katrs sadarbības partneris – un tāpēc arī programmatūras saņēmējs – attiecīgi otrajam partnerim bez atlīdzības nodrošina piekļuvi, iespējams, nākotnē paša izstrādātajiem programmatūras atjauninājumiem, kuru izstrāde tomēr nav obligāta?

            Tikai tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:

                  2)

                  Vai saskaņā ar Direktīvas 2014/24/ES 12. panta 4. punkta a) apakšpunktu attiecīgo līgumslēdzēju iestāžu sadarbības priekšmetam ir jābūt pašiem pilsoņiem sniedzamajiem sabiedriskajiem pakalpojumiem, kurus ir jāsniedz kopā, vai arī pietiek ar to, ka sadarbība attiecas uz darbībām, kuras ir vērstas uz tāpat, taču ne obligāti kopā sniedzamajiem sabiedriskajiem pakalpojumiem jebkādā formā?

                  3)

                  Vai, piemērojot Direktīvas 2014/24/ES 12. panta 4. punktu, ir spēkā nerakstīts t.s. aizliegums radīt labvēlīgāku situāciju un, ja tas tā ir, kāds ir tā saturs?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/24/EK (2004. gada 31. marts), ar kuru attiecībā uz tradicionāli lietotām augu izcelsmes zālēm groza Direktīvu 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV 2014, L 94, 65. lpp.).


title: Lieta C-813/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 21. decembrī Deza, a.s. iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2018. gada 24. oktobra spriedumu lietā T-400/17 Deza/Komisija

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/31

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 21. decembrīDeza, a.s. iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2018. gada 24. oktobra spriedumu lietā T-400/17 Deza/Komisija
      (Lieta C-813/18 P)
      (2019/C 93/41)
      Tiesvedības valoda – čehu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Deza, a.s. (pārstāvis: P. Dejl, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste, Eiropas Ķimikāliju aģentūra

         Prasījumi

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 24. oktobra spriedumu lietā T-400/17;

                  —

                  daļēji atcelt 2017. gada 4. maija Komisijas Regulu (ES) Nr. 2017/776 (1), ar kuru groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Regulu (EK) Nr. 1272/2008, ciktāl ar to tiek klasificēta un marķēta viela “antrahinons”;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Tiesā un iepriekšējā tiesvedībā Vispārējā tiesā.

         Apelācijas sūdzības pamati un galvenie argumenti

      Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi un piemērojusi CLP regulu (2), it īpaši šādus pamatprincipus: (i) vērtētai un klasificētai vielai ir jābūt apgrozībā ES tirgū; (ii) cēloņsakarībai starp vielu un izmēģinājumos uz dzīvniekiem konstatētai kancerogēnai iedarbībai ir jābūt pietiekami pierādītai; (iii) pietiekami pierādījumi ir jāiegūst no ticamiem un pieņemamiem zinātniskiem pētījumiem; un (iv) vielas klasificēšanā ir jāņem vērā jaunas zinātniskas un tehniskas atziņas un zinātnisku un tehnisku attīstību.

                  2.

                  Vispārējā tiesa esot pārskatījusi antrahinona klasifikāciju, citiem vārdiem sakot – daļu no Komisijas regulas, tādā veidā, kas esot pretrunā prasībām par ES iestāžu un struktūru lēmumu pārbaudi tiesā, un esot sagrozījusi faktus un pierādījumus.

                  3.

                  Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi un piemērojusi tiesiskās drošības principu.

                  4.

                  Iepriekš minēto nepilnību rezultātā Vispārējā tiesa esot pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības un principus, kas ietverti Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, it īpaši tiesības uz taisnīgu tiesu, tiesības netraucēti izmantot īpašumu un tiesiskās drošības principu.

         (1)  OV 2017, L 116, 1. lpp.

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1272/2008 (2008. gada 16. decembris) par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu (EK) Nr. 1907/2006 (OV 2008, L 353, 1. lpp.).


title: Apvienotās lietas C-183/17 P un C-184/17 P: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – International Management Group/Eiropas Komisija (Apelācija – Sadarbība attīstības jomā – Eiropas Savienības budžeta izpilde, īstenojot netiešu pārvaldību – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Apstrīdami tiesību akti – Lēmums uzticēt budžeta izpildes uzdevumu citai personai, nevis tai, kas sākotnēji izraudzīta – Lēmums vairs neuzticēt jaunus budžeta izpildes uzdevumus sākotnēji izraudzītajai vienībai – Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 – 43. pants – Deleģētā regula (ES) Nr. 1268/2012 – 43. pants – Jēdziens “starptautiskā organizācija” – Nosacījumi – Prasība atlīdzināt kaitējumu)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/2

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – International Management Group/Eiropas Komisija
      (Apvienotās lietas C-183/17 P un C-184/17 P) (1)

      ((Apelācija - Sadarbība attīstības jomā - Eiropas Savienības budžeta izpilde, īstenojot netiešu pārvaldību - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Apstrīdami tiesību akti - Lēmums uzticēt budžeta izpildes uzdevumu citai personai, nevis tai, kas sākotnēji izraudzīta - Lēmums vairs neuzticēt jaunus budžeta izpildes uzdevumus sākotnēji izraudzītajai vienībai - Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 - 43. pants - Deleģētā regula (ES) Nr. 1268/2012 - 43. pants - Jēdziens “starptautiskā organizācija” - Nosacījumi - Prasība atlīdzināt kaitējumu))
      (2019/C 112/02)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: International Management Group (pārstāvji: L. Levi un J.Y. de Cara, advokāti)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: F. Castillo de la Torre un J. Baquero Cruz)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 2. februāra spriedumu lietā International Management Group/Komisija (T-29/15, nav publicēts, EU:T:2017:56) un 2017. gada 2. februāra spriedumu lietā International Management Group/Komisija (T-381/15, nav publicēts, EU:T:2017:57).

                  2)

                  Atcelt Komisijas 2014. gada 16. decembra Īstenošanas lēmumu C(2014) 9787 final par grozījumiem Īstenošanas lēmumā C(2013) 7682 final par 2013. gada rīcības programmas Mjanmas/Birmas labā, kas finansējama no Eiropas Savienības vispārējā budžeta.

                  3)

                  Atcelt Eiropas Komisijas lēmumu vairs nenoslēgt jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešas pārvaldības ietvaros ar International Management Group, kas ietverts tās 2015. gada 8. maija vēstulē.

                  4)

                  Nodot lietu T-381/15 Eiropas Savienības Vispārējai tiesai sprieduma taisīšanai par International Management Group prasību par to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot nodarīti ar šīs rezolutīvās daļas 3) punktā minēto Komisijas lēmumu.

                  5)

                  Pretapelācijas sūdzības noraidīt.

                  6)

                  Piespriest Komisijai atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietās C-183/17 P, C-184/17 P un T-29/15.

                  7)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu lietā T-381/15 atlikt.

         (1)  OV C 221, 10.7.2017.


title: Lieta C-194/17 P: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – Georgios Pandalis/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO), LR Health & Beauty Systems GmbH (Apelācija – Eiropas Savienības preču zīme – Regula (EK) Nr. 207/2009 – 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts, kā arī 75. pants – Eiropas Savienības preču zīme “Cystus” – Nemedicīniski uztura bagātinātāji – Daļējas atcelšanas atzīšana – Preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība – Vārda “cystus” kā attiecīgo preču galvenās sastāvdaļas aprakstošas norādes uztvere – Pienākums norādīt pamatojumu)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/3

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – Georgios Pandalis/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO), LR Health & Beauty Systems GmbH

      (Lieta C-194/17 P) (1)

      ((Apelācija - Eiropas Savienības preču zīme - Regula (EK) Nr. 207/2009 - 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts, kā arī 75. pants - Eiropas Savienības preču zīme “Cystus” - Nemedicīniski uztura bagātinātāji - Daļējas atcelšanas atzīšana - Preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība - Vārda “cystus” kā attiecīgo preču galvenās sastāvdaļas aprakstošas norādes uztvere - Pienākums norādīt pamatojumu))
      (2019/C 112/03)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Georgios Pandalis (pārstāve: A. Franke, advokāte)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) (pārstāvji: S. Hanne un D. Walicka), LR Health & Beauty Systems GmbH (pārstāvji: N. Weber un L. Thiel, advokāti)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Georgios Pandalis atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 300, 11.9.2017.


title: Lieta C-220/17: Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 30. janvāra spriedums (Verwaltungsgericht Berlin (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Planta Tabak-Manufaktur Dr. Manfred Obermann GmbH & Co. KG/Land Berlin (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Direktīvas 2014/40/ES spēkā esamība – Tabakas izstrādājumu ražošana, noformēšana un pārdošana – Regulējums, kas attiecas uz “sastāvdaļām” – Aromatizēto tabakas izstrādājumu aizliegums)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/3

      Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 30. janvāra spriedums (Verwaltungsgericht Berlin (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Planta Tabak-Manufaktur Dr. Manfred Obermann GmbH & Co. KG/Land Berlin

      (Lieta C-220/17) (1)

      ((Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesību aktu tuvināšana - Direktīvas 2014/40/ES spēkā esamība - Tabakas izstrādājumu ražošana, noformēšana un pārdošana - Regulējums, kas attiecas uz “sastāvdaļām” - Aromatizēto tabakas izstrādājumu aizliegums))
      (2019/C 112/04)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Berlin

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Planta Tabak-Manufaktur Dr. Manfred Obermann GmbH & Co. KG

         Atbildētāja: Land Berlin

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Izskatot pirmo prejudiciālo jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/40/ES (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK, 7. panta 1., 7. un 14. punkta spēkā esamību.

                  2)

                  Direktīvas 2014/40 7. panta 14. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, jēdziens “produktu kategorija” šīs normas izpratnē attiecas gan uz cigaretēm, gan tinamo tabaku un, otrkārt, procedūra, kas ir jāievēro, lai noskaidrotu, vai attiecīgais tabakas izstrādājums ir sasniedzis šajā pantā noteikto 3 % robežu, ir jānosaka atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem.

                  3)

                  Direktīvas 2014/40 8.–11 pants ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar tiem dalībvalstīm nav atļauts paredzēt pārejas noteikumus papildus tiem, kuri ir noteikti šīs direktīvas 29. un 30. pantā.

                  4)

                  Izskatot otro prejudiciālo jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2014/40 9. panta 1. punkta otrās daļas, 4. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma un 6. punkta, 10. panta 1. punkta b), e) un f) apakšpunkta, kā arī 11. panta 1. punkta pirmās daļas pirmā teikuma spēkā esamību.

                  5)

                  Direktīvas 2014/40 13. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem dalībvalstīm ir noteikts pienākums aizliegt izmantot informāciju par garšu, smaržu, aromātu vai citām piedevām arī tad, ja tā nav reklāmas informācija, un attiecīgo sastāvdaļu izmantošana joprojām ir atļauta.

                  6)

                  Izskatot trešo prejudiciālo jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2014/40 13. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 3. punkta spēkā esamību.

         (1)  OV C 239, 24.7.2017.


title: Lieta C-225/17 P: Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c. /Eiropas Savienības Padome, Eiropas Komisija (Apelācija – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojuši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku – Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana – Eiropas Savienības Vispārējās tiesas veikta iekļaušanas sarakstā atcelšana – Kritēriju iekļaušanai to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, grozījumi – Atkārtota iekļaušana – Pierādījumi saistībā datumu pirms sākotnējās iekļaušanas sarakstā – Pirms sākotnējās iekļaušanas sarakstā zināmie fakti – Res judicata spēks – Apjoms – Tiesiskā drošība – Tiesiskās paļāvības aizsardzība – Princips ne bis in idem – Efektīva tiesību aizsardzība)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/4

      Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c. /Eiropas Savienības Padome, Eiropas Komisija
      (Lieta C-225/17 P) (1)

      ((Apelācija - Kopējā ārpolitika un drošības politika - Ierobežojuši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku - Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana - Eiropas Savienības Vispārējās tiesas veikta iekļaušanas sarakstā atcelšana - Kritēriju iekļaušanai to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, grozījumi - Atkārtota iekļaušana - Pierādījumi saistībā datumu pirms sākotnējās iekļaušanas sarakstā - Pirms sākotnējās iekļaušanas sarakstā zināmie fakti - Res judicata spēks - Apjoms - Tiesiskā drošība - Tiesiskās paļāvības aizsardzība - Princips ne bis in idem - Efektīva tiesību aizsardzība))
      (2019/C 112/05)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Sea Shipping Lines Co., IRISL Europe GmbH, IRISL Marine Services and Engineering Co., Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Shipping Computer Services Co., Soroush Sarzamin Asatir Ship Management, South Way Shipping Agency Co. Ltd, Valfajr 8th Shipping Line Co. (pārstāvji: M. Taher, Solicitor, M. Lester QC)

         Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: J. Kneale un M. Bishop) un Eiropas Komisija (pārstāvji: D. Gauci un T. Scharf)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co., Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Hoopad Darya Shipping Agency un Valfajr 8th Shipping Line Co. sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

                  3)

                  Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

         (1)  OV C 231, 17.7.2017.


title: Lieta C-587/17 P: Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 30. janvāra spriedums – Beļģijas Karaliste/Eiropas Komisija (Apelācija – Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) – Regula (EK) Nr. 1290/2005 – Regula (ES) Nr. 1306/2013 – No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi – Nepamatoti izmaksātas eksporta kompensācijas – Atgūšana – Visu tiesību aizsardzības līdzekļu neizmantošana – Kasācijas sūdzības neiesniegšana pēc negatīva Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) advokāta atzinuma – LESD 267. pants – Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neiesniegšana Tiesā – Dalībvalsts nolaidība)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/5

      Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 30. janvāra spriedums – Beļģijas Karaliste/Eiropas Komisija
      (Lieta C-587/17 P) (1)

      ((Apelācija - Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) - Regula (EK) Nr. 1290/2005 - Regula (ES) Nr. 1306/2013 - No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi - Nepamatoti izmaksātas eksporta kompensācijas - Atgūšana - Visu tiesību aizsardzības līdzekļu neizmantošana - Kasācijas sūdzības neiesniegšana pēc negatīva Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) advokāta atzinuma - LESD 267. pants - Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neiesniegšana Tiesā - Dalībvalsts nolaidība))
      (2019/C 112/06)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Beļģijas Karaliste (pārstāvji: J.-C. Halleux, kā arī M. Jacobs un C. Pochet, pārstāvji, kuriem palīdz E. Grégoire un J. Mariani, advokāti)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: A. Bouquet un B. Hofstötter)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 20. jūlija spriedumu Beļģija/Komisija (T-287/16, nav publicēts, EU:T:2017:531).

                  2)

                  Nodot lietu T-287/16 atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai.

                  3)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

         (1)  OV C 412, 4.12.2017.


title: Lieta C-6/18 P: Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – Grieķijas Republika/Eiropas Komisija (Apelācija – Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) – Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA) – Regula (EK) Nr. 1290/2005 – Kopējās lauksaimniecības politikas finansēšana – Izslēgti izdevumi – Grieķijas Republikas izdevumi)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/6

      Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums – Grieķijas Republika/Eiropas Komisija
      (Lieta C-6/18 P) (1)

      ((Apelācija - Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) - Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA) - Regula (EK) Nr. 1290/2005 - Kopējās lauksaimniecības politikas finansēšana - Izslēgti izdevumi - Grieķijas Republikas izdevumi))
      (2019/C 112/07)
      Tiesvedības valoda – grieķu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Grieķijas Republika (pārstāvji: G. Kanellopoulos, I. Pachi un A. Vasilopoulou)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: D. Triantafyllou un A. Sauka)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 63, 19.2.2018.


title: Lieta C-149/18: Tiesas (sestā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums (Tribunal da Relação de Lisboa (Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Agostinho da Silva Martins/Dekra Claims Services Portugal SA (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām – Regula (EK) Nr. 864/2007 (“Roma II”) – 16. un 27. pants – Prevalējošas imperatīvas normas – Direktīva 2009/103/EK – Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – 28. pants)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/6

      Tiesas (sestā palāta) 2019. gada 31. janvāra spriedums (Tribunal da Relação de Lisboa (Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Agostinho da Silva Martins/Dekra Claims Services Portugal SA

      (Lieta C-149/18) (1)

      ((Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām - Regula (EK) Nr. 864/2007 (“Roma II”) - 16. un 27. pants - Prevalējošas imperatīvas normas - Direktīva 2009/103/EK - Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana - 28. pants))
      (2019/C 112/08)
      Tiesvedības valoda – portugāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal da Relação de Lisboa

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Agostinho da Silva Martins

         Atbildētāja: Dekra Claims Services Portugal SA

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”), 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kurā prasībai par kaitējuma, kas izriet no negadījuma, atlīdzību ir paredzēts trīs gadu noilguma termiņš, nevar tikt uzskatīta par prevalējošu imperatīvu normu šī panta izpratnē, ja vien tiesa, kura izskata lietu, pamatojoties uz šīs tiesību normas redakcijas, vispārējās sistēmas, mērķu, kā arī šīs tiesību normas pieņemšanas konteksta detalizētu analīzi, konstatē, ka tai ir tāda nozīme valsts tiesību sistēmā, kura pamato atkāpi no piemērojamajām tiesībām, kuras ir noteiktas, piemērojot šīs regulas 4. pantu.

                  2)

                  Regulas Nr. 864/2007 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 28. pants, kā tas ir transponēts valsts tiesībās, nav uzskatāms par Savienības tiesību normu, kurā ir paredzēti noteikumi par tiesību normu kolīziju attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām šī 27. panta izpratnē.

         (1)  OV C 161, 7.5.2018.


title: Lieta C-626/17: Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 17. janvāra rīkojums (Giudice di pace di Roma (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Alberto Rossi/Ministero della Giustizia (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts – Sociālā politika – Darbs uz noteiktu laiku – Miertiesneši – Acīmredzama nepieņemamība)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/7

      Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 17. janvāra rīkojums (Giudice di pace di Roma (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Alberto Rossi/Ministero della Giustizia

      (Lieta C-626/17) (1)

      ((Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts - Sociālā politika - Darbs uz noteiktu laiku - Miertiesneši - Acīmredzama nepieņemamība))
      (2019/C 112/10)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Giudice di pace di Roma

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Alberto Rossi

         Atbildētāja: Ministero della Giustizia

         piedaloties: Unione Nazionale Giudici di Pace (Unagipa), Associazione Nazionale Guidici di Pace, Coordinamento Nazionale Giustizia di Pace, Organismo Unitario della Magistratura Onoraria – Magistrati Onorari Riuniti, Maria Maddalena Acernese un 656 citiem miertiesnešiem, Angela Abbondandolo un 139 goda prokuroru vietniekiem, Santina Adelfio un101 citam goda tiesnesim

         Rezolutīvā daļa

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Giudice di pace di Roma (Romas miertiesa, Itālija) ir iesniegusi ar 2017. gada 17. oktobra lēmumu, ir acīmredzami nepieņemams.

         (1)  OV C 52, 12.2.2018.


title: Lieta C-169/18: Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 10. janvāra spriedums (Court of Appeal (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Atif Mahmood u.c./Minister for Justice and Equality (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/8

      Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 10. janvāra spriedums (Court of Appeal (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Atif Mahmood u.c./Minister for Justice and Equality

      (Lieta C-169/18) (1)

      ((Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas))
      (2019/C 112/11)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Iesniedzējtiesa

         Court of Appeal

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: Atif Mahmood, Shabina Atif, Mohammed Ahsan, Mohammed Haroon, Nik Bibi Haroon, Noor Habib u.c.

         Atbildētājs: Minister for Justice and Equality

         Rezolutīvā daļa

      Izbeigt tiesvedību lietā C-169/18 par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko ar 2018. gada 23. februāra lēmumu iesniegusi Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija).

         (1)  OV C 166, 14.5.2018.


title: Apvienotās lietas C-335/18 un C-336/18: C-336/18: Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 30. janvāra rīkojums (Sofiyski gradski sad un Apelativen sad – Sofia (Bulgārija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu) – kriminālprocesi pret AK (C-335/18) un EP (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Skaidras naudas, ko ieved Eiropas Savienībā vai izved no tās, kontrole – Regula (EK) Nr. 1889/2005 – 3. panta 1. punkts – Deklarēšanas pienākuma pārkāpums – 4. panta 2. punkts – Aizturēšanas pasākums – 9. panta 1. punkts – Valsts tiesībās paredzētās sankcijas – Valsts tiesiskais regulējums, kurā papildus brīvības atņemšanas soda vai naudas soda, kas noteikts vienas piektdaļas no nedeklarētās summas apmērā, uzlikšanai ir pieredzēta šīs summas konfiskācija par labu valstij – Samērīgums)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/9

      Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 30. janvāra rīkojums (Sofiyski gradski sad un Apelativen sad – Sofia (Bulgārija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu) – kriminālprocesi pret AK (C-335/18) un EP (C-336/18)
      (Apvienotās lietas C-335/18 un C-336/18) (1)

      ((Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesas Reglamenta 99. pants - Skaidras naudas, ko ieved Eiropas Savienībā vai izved no tās, kontrole - Regula (EK) Nr. 1889/2005 - 3. panta 1. punkts - Deklarēšanas pienākuma pārkāpums - 4. panta 2. punkts - Aizturēšanas pasākums - 9. panta 1. punkts - Valsts tiesībās paredzētās sankcijas - Valsts tiesiskais regulējums, kurā papildus brīvības atņemšanas soda vai naudas soda, kas noteikts vienas piektdaļas no nedeklarētās summas apmērā, uzlikšanai ir pieredzēta šīs summas konfiskācija par labu valstij - Samērīgums))
      (2019/C 112/12)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesas

         Sofiyski gradski sad un Apelativen sad – Sofia

         Puses pamatlietas kriminālprocesos

      AK (C-335/18), EP (C-336/18)

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1889/2005 (2005. gada 26. oktobris) par skaidras naudas kontroli, kuru ieved Kopienas teritorijā vai izved no tās, 4. panta 2. punkts un 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā, lai sodītu par šīs regulas 3. pantā paredzētā deklarēšanas pienākuma pārkāpumu, papildus brīvības atņemšanas soda līdz pieciem gadiem vai naudas soda vienas piektdaļas no nedeklarētās skaidrās naudas summas apmērā uzlikšanai ir paredzēta šīs nedeklarētās summas konfiskācija par labu valstij.

         (1)  OV C 276, 6.8.2018.


title: Lieta C-440/18 P: Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 30. janvāra rīkojums – Verein Deutsche Sprache/Komisija (Apelācija – Tiesas Reglamenta 181. pants – Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti, kas attiecas uz Komisijas lēmumu par izmaiņām Berlaymont ēkas preses zāles izskatā, uzrakstus izvietojot tikai franču un angļu valodās – Atteikums piešķirt pilnīgu piekļuvi)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/9

      Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 30. janvāra rīkojums – Verein Deutsche Sprache/Komisija
      (Lieta C-440/18 P) (1)

      ((Apelācija - Tiesas Reglamenta 181. pants - Piekļuve dokumentiem - Regula (EK) Nr. 1049/2001 - Dokumenti, kas attiecas uz Komisijas lēmumu par izmaiņām Berlaymont ēkas preses zāles izskatā, uzrakstus izvietojot tikai franču un angļu valodās - Atteikums piešķirt pilnīgu piekļuvi))
      (2019/C 112/13)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Verein Deutsche Sprache eV (pārstāvis: W. Ehrhardt, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvis: F. Erlbacher un F. Clotuche-Duvieusart)

         Rezolutīvā daļa

                  1.

                  Prasību noraidīt kā acīmredzami nepieņemamu.

                  2.

                  Verein Deutsche Sprache eV sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 294, 20.8.2018.


title: Lieta C-426/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 26. jūnijā Adrian Iordăchescu, Florina Iordăchescu, Mihaela Iordăchescu, Cristinel Iordăchescu iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 18. aprīļa spriedumu lietā T-298/17 Iordăchescu u.c./Parlaments u.c.

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/10

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 26. jūnijāAdrian Iordăchescu, Florina Iordăchescu, Mihaela Iordăchescu, Cristinel Iordăchescu iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 18. aprīļa spriedumu lietā T-298/17 Iordăchescu u.c./Parlaments u.c.
      (Lieta C-426/18 P)
      (2019/C 112/14)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Adrian Iordăchescu, Florina Iordăchescu, Mihaela Iordăchescu, Cristinel Iordăchescu (pārstāvis: A. Cuculis, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome, Eiropas Komisija
      Tiesa (devītā palāta) ar 2018. gada 31. janvāra rīkojumu ir atzinusi apelācijas sūdzību par nepieņemamu.


title: Lieta C-730/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 23. novembrī SC iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 19. septembra rīkojumu lietā T-242/17 SC/Eulex Kosovo

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/12

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 23. novembrī SC iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 19. septembra rīkojumu lietā T-242/17 SC/Eulex Kosovo

      (Lieta C-730/18 P)
      (2019/C 112/16)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: SC (pārstāvji: A. Kunst, Rechtsanwältin, L. Moro, avvocato)

         Otrs lietas dalībnieks: Eulex Kosovo

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt pārsūdzēto rīkojumu;

                  —

                  apmierināt prasību, izņemot saistībā ar piekto pamatu,

            un līdz ar to:

                  —

                  konstatēt, ka EULEX ir pārkāpis savas līgumsaistības, izpildot līgumu un piemērojot OPLAN (operāciju plānu), Operāciju konceptu (Conops), standarta operāciju procedūras (SOPs), proti, SOP attiecīgā uz reorganizāciju un SOP attiecībā uz personāla atlasi, un ir pārkāpis taisnīguma un labticības principus, līdz ar ko viņai ir tiesības uz atlīdzību;

                  —

                  konstatēt, ka EULEX ir pārkāpis savas ārpuslīgumiskās saistības attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, ieskaitot viņas tiesības uz godīgiem un taisnīgiem darba apstākļiem (ES Hartas 31. pants), viņas tiesības uz labu pārvaldību, kā arī objektivitātes principu (ES Hartas 41. pants), līdz ar ko viņai ir tiesības uz atlīdzību:

                  —

                  atzīt par prettiesisku lēmumu par 2016. gada iekšējo konkursu un apelācijas sūdzības iesniedzējas darba līguma nepagarināšanu;

                  —

                  piespriest EULEX izmaksāt apelācijas sūdzības iesniedzējai materiālo zaudējumi atlīdzināšanai summu, kas atbilst neizmaksātajām algām 19 bruto mēnešalgu apmērā, kurām ir jāpieskaita dienas nauda un algas palielinājums, un turklāt nemateriālā kaitējuma atlīdzināšanai izmaksāt summu 50 000 EUR sakarā ar EULEX prettiesiskajiem lēmumiem/darbībām;

            pakārtoti:

                  —

                  nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu pēc būtības;

                  —

                  piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā un apelācijas instancē.

         Pamati un galvenie argumenti

      Ar savu apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējai tiesai ir kompetence lemt par viņas lietu. Tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot prasību kā daļēji – acīmredzami nepieņemamu un daļēji – acīmredzami juridiski nepamatotu.
      Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piecus pamatus.

         Ar pirmo pamatu tiek apgalvots LESD 272. panta pārkāpums, jo Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārklasificējot trešo prasījumu (proti, apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību, kas pamatota ar LESD 272. pantu, lai lēmums par 2016. gada iekšējo konkursu un līguma nepagarināšanu tiktu atzīts par prettiesisku) par prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu un noraidot šo prasību kā nepieņemamu.
      Vispārējai tiesai neesot bijis kompetences veikt pārkvalificēšanu, jo tā ir pretrunā apelācijas sūdzības iesniedzējas tiešajam nodomam. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, liedzot viņai iespējas paust savu viedokli par pārkvalificēšanu.

         Ar otro pamatu tiek apgalvots LESD 272. panta, apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar ES Hartas 47. pantu un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, jo Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neakceptējot kompetenci atbilstoši LESD 272. pantam saistībā ar trešo prasījumu un neizvērtējot lietu pēc būtības.
      Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka prasība atzīt prettiesiskumu atbilstoši LESD 272. pantam saistībā ar lēmumu par 2016. gada iekšējo konkursu un līguma nepagarināšanu faktiski ir prasība atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam; ka šie lēmumi nav balstīti uz noteikumiem, ar kuriem tiek regulētas līgumiskās attiecības, bet ir administratīvi akti un tie nevar tikt apstrīdēti atbilstoši LESD 272. pantam.

         Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas (i) SOPS attiecībā uz reorganizāciju un personāla atlasi, tiesības uz labu pārvaldību, ieskaitot objektivitātes principu, un ka ir sniegts (b) kļūdains pamatojums, jo Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas līguma nepagarināšana ir pamatota, jo viņa neizturēja 2016. gada iekšējo konkursu.
      Vispārējā tiesa neesot apskatījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus, kas ir izklāstīti viņas prasības pieteikuma pirmajā, otrajā un trešajā pamatā, proti, ka viņa neizturēja 2016. gada iekšējo konkursu, jo atlases komisijas priekšsēdētāja neatkāpās pati un netika atsaukta skaidra interešu konflikta un viņas neobjektivitātes dēļ.

         Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts LESD 268. pants un 340. panta otrā daļa, jo Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka nav pieņemama prasība par zaudējumu atlīdzību saistībā ar ārpuslīgumisko atbildību sakarā ar lēmumu par 2016. gada konkursu un līguma nepagarināšanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir iesniegusi prasību par atzīšanu, kas ir pieņemama, līdz ar to saistītā prasība par zaudējumu atlīdzību ir pieņemama.

         Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts LESD 268. pants un 340. panta otrā daļa, apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības saskaņā ar ES Hartas 31. un 41. pantu (ārpuslīgumiskā atbildība) un (ii) LESD 272. pantā un 340. panta pirmā daļa un prasības, kas ir izklāstītas 2014. gada aicinājumā veikt iemaksas (līgumiskā atbildība), jo Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka prasības par zaudējumu atlīdzību, kas pamatotas ar ārpuslīgumisko un līgumisko atbildību saistībā ar atkārtotajiem pieprasījumiem piedalīties autovadīšanas pārbaudēs, tādējādi īstenojot psiholoģisko vardarbību pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, ir juridiski nepamatotas.

         EULEX atkārtotie pieprasījumi, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja tika atkārtoti spiesta piedalīties autovadīšanas pārbaudēs, neraugoties uz to, ka EULEX bija zināms par viņas invaliditāti saistībā ar labo roku, esot nelikumīgi. Līdz ar to viņai ir nodarīts nemateriāls kaitējums, saistībā ar kuru viņai ir tiesības uz atlīdzību.


title: Lieta C-736/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 26. novembrī Gugler France iesniedza par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2018. gada 25. septembra spriedumu lietā T-238/17 Gugler/EUIPO

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/13

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 26. novembrīGugler France iesniedza par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2018. gada 25. septembra spriedumu lietā T-238/17 Gugler/EUIPO

      (Lieta C-736/18 P)
      (2019/C 112/17)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Gugler France (pārstāvis: S. Guerlain, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Alexander Gugler

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2018. gada 25. septembra spriedumu lietā T-238/17 Eiropas Savienības Preču zīmju regulas 8. panta 4. punkta attiecībā uz sajaukšanas iespējas vērtējumu, kas atbilst Eiropas Savienības Preču zīmju regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam, pārkāpumu;

                  —

                  piespriest Alexander Gugler atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo tiesvedību.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasītāja apgalvo Eiropas Savienības Preču zīmju regulas 8. panta 4. punkta un līdz ar to Francijas Intelektuālā īpašuma kodeksa L711-4. panta pārkāpumu, jo nav pierādīta ekonomiskās saiknes pastāvēšana, kas radusies iepriekšējo tiesību īpašniekam (prasītāja) pret apstrīdētās preču zīmes īpašnieku (atbildētājs), kā arī nav pierādīta sajaukšanas iespējas iespējamā neesamība.


title: Lieta C-741/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 27. novembrī OPS Újpesti Csökkentmunkaképességűek Ipari és Kereskedelmi Kft. (OPS Újpest Kft.) iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-708/17 OPS Újpest/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/14

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 27. novembrīOPS Újpesti Csökkentmunkaképességűek Ipari és Kereskedelmi Kft. (OPS Újpest Kft.) iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-708/17 OPS Újpest/Komisija
      (Lieta C-741/18 P)
      (2019/C 112/18)
      Tiesvedības valoda – ungāru

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: OPS Újpesti Csökkentmunkaképességűek Ipari és Kereskedelmi Kft. (OPS Újpest Kft.) (pārstāvis: L. Szabó, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi

      Apelācijas sūdzībā OPS Újpest Kft. lūdz Tiesu:

                  —

                  Atzīt apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu un līdz ar to atcelt Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-708/17 OPS Újpest/Komisija, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai paziņots 2018. gada 2. oktobrī.

                  —

                  Tāpat nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā spriestu par otro, trešo un ceturto izvirzīto nepieņemamības pamatu.

                  —

                  Turklāt piespriest atbildētājai pirmajā instancē atlīdzināt pirmās instances un apelācijas tiesvedības tiesāšanās izdevumus, izņemot ja lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, un šādā gadījumā – lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt līdz galīgā sprieduma pasludināšanai.

         Pamati un galvenie argumenti

                  1.

                  Pirmais pamats
                  Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka atbilstoši tiesiskās drošības principam ieinteresētajām personām ir precīzi jāzina to pienākumu apmērs, kas tām uzlikts tiem piemērojamā tiesību normā, un tas ir nodrošināms tikai, atbilstoši tiesību aktiem publicējot šo tiesību normu adresāta oficiālajā valodā.
                  Tāda tiesību akta gadījumā, kurš nav ticis publicēts atbilstoši tiesību aktiem, ar paziņošanu saistīto procesuālo termiņu sākums būtu jānosaka, ņemot vērā datumu, kurā pirmo reizi notikusi tiesību aktiem atbilstoša paziņošana.

                  2.

                  Otrais pamats
                  Ciktāl atbildētāja tiesvedībā apgalvoja, ka prasība neesot pieņemama, jo lēmumi, kurus ir lūgts atcelt, nav galīgi, ņemot vērā, ka izmeklēšana vēl turpinās, tiesas nolēmums šajā saistībā esot jāpieņem pirms jebkāda lēmuma par pārējiem jautājumiem par pieņemamību.


title: Lieta C-747/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 30. novembrī Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-profit Kft.) iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-710/17 Lux-Rehab Non-Profit/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/15

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 30. novembrīLux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-profit Kft.) iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-710/17 Lux-Rehab Non-Profit/Komisija
      (Lieta C-747/18 P)
      (2019/C 112/19)
      Tiesvedības valoda – ungāru

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-Profit Kft.) (pārstāvis: L. Szabó, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi

      Apelācijas sūdzībā Lux-Rehab Non-Profit Kft. lūdz Tiesu:

                  —

                  Atzīt apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu un līdz ar to atcelt Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-710/17 Lux-Rehab Non-Profit/Komisija, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai paziņots 2018. gada 2. oktobrī.

                  —

                  Tāpat nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā spriestu par otro un ceturto izvirzīto nepieņemamības pamatu.

                  —

                  Turklāt piespriest atbildētājai pirmajā instancē atlīdzināt pirmās instances un apelācijas tiesvedības tiesāšanās izdevumus, izņemot ja lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, un šādā gadījumā – lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt līdz galīgā sprieduma pasludināšanai.

         Pamati un galvenie argumenti

                  1.

                  Pirmais pamats
                  Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tas, ka tās prasība ir vērsta uz to, lai atceltu lēmumu necelt iebildumus Regulas Nr. 659/1999 (1) 4. panta 3. punkta izpratnē, pamato tās apgalvojumu, kas saistīts ar tās procesuālo tiesību aizsardzību, un tādēļ tā esot jāuzskata par skarto personu un jāuzskata, ka tās prasībā ir netieša atsauce uz tiesību aizsardzību tiesā.

                  2.

                  Otrais pamats
                  Ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa ir interpretējusi prasības pieteikuma pielikumus, un, pamatojoties uz šo interpretāciju, ir lēmusi par šo prasību pēc būtības, tā nevarot pamatoti apgalvot, ka tai nav pienākuma šajos pielikumos meklēt un identificēt apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos pamatus.
                  Vispārējās tiesas prasība, ka atbildētājai ir jānorāda “konkrētas un taustāmas” sekas, ko ir radījusi konkurences izkropļošana tās stāvoklim, un tādējādi jāpamato, ka apstrīdētais tiesību akts to skar tieši, ietekmē faktu vērtējumu. Līdz ar to esot sagrozīta prasība par tiešu skaršanu.

                  3.

                  Trešais pamats
                  Ciktāl atbildētāja tiesvedībā apgalvoja, ka apstrīdētie lēmumi nav pārsūdzami, jo neesot galīgi, ņemot vērā, ka izmeklēšana turpinājās, tiesas nolēmums šajā saistībā esot jāpieņem pirms jebkāda lēmuma par pārējiem jautājumiem par pieņemamību.

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV1999, L 83, 1. lpp.).


title: Lieta C-748/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 30. novembrī Motex Ipari és Szolgáltató Rehabilitációs Kft. (Motex Kft.) iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-713/17 Motex/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/16

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 30. novembrīMotex Ipari és Szolgáltató Rehabilitációs Kft. (Motex Kft.) iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-713/17 Motex/Komisija
      (Lieta C-748/18 P)
      (2019/C 112/20)
      Tiesvedības valoda – ungāru

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: MOTEX Ipari és Szolgáltató Rehabilitációs Kft. (Motex Kft.) (pārstāvis: L. Szabó, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi

      Apelācijas sūdzībā Motex Kft. lūdz Tiesu:

                  —

                  Atzīt apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu un līdz ar to atcelt Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-713/17 Motex/Komisija, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai paziņots 2018. gada 1. oktobrī.

                  —

                  Tāpat nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā spriestu par otro un ceturto izvirzīto nepieņemamības pamatu.

                  —

                  Turklāt piespriest atbildētājai pirmajā instancē atlīdzināt pirmās instances un apelācijas tiesvedības tiesāšanās izdevumus, izņemot ja lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, un šādā gadījumā – lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt līdz galīgā sprieduma pasludināšanai.

         Pamati un galvenie argumenti

                  1.

                  Pirmais pamats
                  Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tas, ka tās prasība ir vērsta uz to, lai atceltu lēmumu necelt iebildumus Regulas Nr. 659/1999 (1) 4. panta 3. punkta izpratnē, pamato tās apgalvojumu, kas saistīts ar tās procesuālo tiesību aizsardzību, un tādēļ tā esot jāuzskata par skarto personu un jāuzskata, ka tās prasībā ir netieša atsauce uz tiesību aizsardzību tiesā.

                  2.

                  Otrais pamats
                  Ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa ir interpretējusi prasības pieteikuma pielikumus un, pamatojoties uz šo interpretāciju, ir lēmusi par šo prasību pēc būtības, tā nevarot pamatoti apgalvot, ka tai nav pienākuma šajos pielikumos meklēt un identificēt apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos pamatus.
                  Vispārējās tiesas prasība, ka atbildētājai ir jānorāda “konkrētas un taustāmas” sekas, ko ir radījusi konkurences izkropļošana tās stāvoklim, un tādējādi jāpamato, ka apstrīdētais tiesību akts to skar tieši, ietekmē faktu vērtējumu. Līdz ar to esot sagrozīta prasība par tiešu skaršanu.

                  3.

                  Trešais pamats
                  Ciktāl atbildētāja tiesvedībā apgalvoja, ka apstrīdētie lēmumi nav pārsūdzami, jo tie neesot galīgi, ņemot vērā, ka izmeklēšana vēl turpinās, tiesas nolēmums šajā saistībā esot jāpieņem pirms jebkāda lēmuma par pārējiem jautājumiem par pieņemamību.

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV1999, L 83, 1. lpp.).


title: Lieta C-764/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 5. decembrī iesniedza Tribunal Supremo (Spānija) – Ayuntamiento de Pamplona/Orange España S.A.U.

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/17

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 5. decembrī iesniedza Tribunal Supremo (Spānija) – Ayuntamiento de Pamplona/Orange España S.A.U.

      (Lieta C-764/18)
      (2019/C 112/21)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal Supremo

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Ayuntamiento de Pamplona

         Atbildētājs: Orange España S.A.U.

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (1), ko Tiesa ir interpretējusi attiecībā uz uzņēmumiem, kas darbojas mobilo telekomunikāciju pakalpojumu nozarē, un it īpaši ierobežojumi, kas ir ietverti direktīvas 12. un 13. pantā attiecībā uz dalībvalstu nodokļu ieturēšanas kompetences īstenošanu, ir piemērojama uzņēmumiem, kas sniedz fiksētās telefonijas un interneta pakalpojumus?

                  2)

                  Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša (un tiek atzīts, ka minētā direktīva ir piemērojama fiksētās telefonijas un interneta pakalpojumu sniedzējiem), vai Direktīvas 2002/20/EK 12. un 13. pants atļauj dalībvalstīm noteikt maksu vai nodevu, kuras apmērs tiek noteikts tikai pēc uzņēmuma, kas ir uzstādīto iekārtu īpašnieks, gada bruto ieņēmumiem, kas gūti, sniedzot fiksētās telefonijas un interneta pakalpojumus attiecīgajā teritorijā?

         (1)  OV 2002, L 108, 21. lpp.


title: Lieta C-765/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. decembrī iesniedza Landgericht Koblenz (Vācija) – Stadtwerke Neuwied GmbH/RI

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/17

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. decembrī iesniedza Landgericht Koblenz (Vācija) – Stadtwerke Neuwied GmbH/RI
      (Lieta C-765/18)
      (2019/C 112/22)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landgericht Koblenz

         Pamatlietas puses

         Prasītāja un atbildētāja pretprasībā: Stadtwerke Neuwied GmbH

         Atbildētājs un prasītājs pretprasībā: RI

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/55/EK (2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (1) 3. panta 3. punkts, to skatot kopā ar A pielikuma b) un c) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tarifa grozījumi nav spēkā, ja gāzes patērētājs netiek savlaicīgi un tieši informēts par sagaidāmo gāzes piegādes tarifa grozījumu priekšnoteikumiem, iemeslu un apmēru?

                  2)

                  Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:
                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/55/EK (2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu 3. panta 3. punkts, to skatot kopā ar A pielikuma b) un c) punktu, kopš 2004. gada 1. jūlija ir tieši piemērojams privātam (Vācijas GmbH) piegādātājam, jo minētās šīs direktīvas tiesību normas pēc savas būtības ir beznosacījuma un tāpēc ir piemērojamas bez papildu transponēšanas tiesību akta, un piešķir pilsonim tiesības, ko tas var izmantot attiecībās ar organizāciju, kas, lai gan tai ir privāttiesiska forma, atrodas valsts pakļautībā, jo tā ir vienīgā uzņēmuma kapitāldaļu turētāja?

         (1)  OV 2003, L 176, 57. lpp.


title: Lieta C-773/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 10. decembrī iesniedza Verwaltungsgericht Halle (Vācija) – TK/Land Sachsen-Anhalt

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/18

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 10. decembrī iesniedza Verwaltungsgericht Halle (Vācija) – TK/Land Sachsen-Anhalt

      (Lieta C-773/18)
      (2019/C 112/23)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Halle

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: TK

         Atbildētāja: Land Sachsen-Anhalt

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai vēlāks procentuāls palielinājums vecuma dēļ diskriminējošas atalgojuma sistēmas ietvaros ir jauna diskriminācija, ja palielinājuma procents visām vienas atalgojuma kategorijas pakāpēm ir vienāds un tāpēc mainās absolūtā, nevis relatīvā starpība starp diskriminētām personām un nediskriminētām personām?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šāds procentuāls palielinājums visās vecuma grupās ir pamatots, ja šis palielinājums ir balstīts uz to, ka sākotnējā samaksa ir mazāka par dalībvalsts konstitūcijā paredzēto minimumu?

                  3)

                  Vai Eiropas Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2000/78/EK (1) 9. pantam, ir pretrunā tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiesības uz kompensāciju par vecuma dēļ diskriminējošu atalgojumu zūd pēc diviem mēnešiem, ja

                              —

                              termiņš sākas no 2011. gada 8. septembra sprieduma, C-297/10 un C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs un Mai), pasludināšanas brīža, lai gan attiecīgajai personai nav piemērojams Federācijas darbinieku darba koplīgums, bet tās personiskā situācija ir atbilstīga situācijai 2015. gada 9. septembra spriedumā, C-20/13, ECLI:EU:C:2015:561 (Unland),

                              —

                              minētais spriedums attiecīgajiem ierēdņiem un tiesnešiem (darba ņēmēji) ir pieejams tikai no vispārējiem publiskiem avotiem,

                              —

                              pēc minētā sprieduma pasludināšanas darba devēji civildienesta jomā (darba devēji) nav atzinuši tā attiecināšanu uz ierēdņiem un nolieguši, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ, turklāt vismaz daļēji šis juridiskais viedoklis ir izteikts arī publiski,

                              —

                              pirmās instances administratīvo tiesu judikatūrā minētajā termiņā un arī pēc tam līdz 2014. gada 19. jūnija sprieduma, no C-501/12 līdz C-506/12, C-540/12 un C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht), pasludināšanai lielākoties ir noliegts, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ,

                              —

                              minētajā termiņā nebija augstākās instances tiesu judikatūras un pirmais augstākās instances tiesas nolēmums ir pieņemts tikai pēc sprieduma Specht pasludināšanas,

                              —

                              ierēdņu vai tiesnešu un valsts attiecībās (darba tiesiskajās attiecībās) noilguma termiņi attiecas tikai uz īpašu izmaksu atlīdzināšanu un ir vismaz seši mēneši,

                              —

                              tiesībām uz atalgojumu (darba samaksu) ir triju gadu noilgums, kas sākas tā gada beigās, kurā šīs tiesības radušās un kurā saņēmējam par tām ir zināms vai viņam bija jābūt zināmam, pretējā gadījumā noilgums ir desmit gadi,

                              —

                              valstī paredzētās tiesības uz atalgojumu (darba samaksu), kas ar likumu nav noteiktas, ir jāpiesaka laicīgi, proti, finanšu gadā, par kuru tās tiek prasītas?

                  4)

                  Vai atbildi uz trešo jautājumu ietekmē tas, ja tiesiskā situācija ir neskaidra vai sarežģīta?

                  5)

                  Vai, lai sāktos noilguma termiņš, pietiek ar to, ka diskriminēto personu lokam ir zināms par atšķirīgo attieksmi, vai arī jābūt zināmam arī atšķirīgās attieksmes pamatojumam, proti, diferencēšanas kritērijam?

         (1)  Padomes Direktīva 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.).


title: Lieta C-774/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 10. decembrī iesniedza Verwaltungsgericht Halle (Vācija) – UL/Land Sachsen-Anhalt

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/19

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 10. decembrī iesniedza Verwaltungsgericht Halle (Vācija) – UL/Land Sachsen-Anhalt

      (Lieta C-774/18)
      (2019/C 112/24)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Halle

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: UL

         Atbildētāja: Land Sachsen-Anhalt

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai vēlāks procentuāls palielinājums vecuma dēļ diskriminējošas atalgojuma sistēmas ietvaros ir jauna diskriminācija, ja palielinājuma procents visām vienas atalgojuma kategorijas pakāpēm ir vienāds un tāpēc mainās absolūtā, nevis relatīvā starpība starp diskriminētām personām un nediskriminētām personām?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šāds procentuāls palielinājums visās vecuma grupās ir pamatots, ja šis palielinājums ir balstīts uz to, ka sākotnējā samaksa ir mazāka par dalībvalsts konstitūcijā paredzēto minimumu?

                  3)

                  Vai Eiropas Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2000/78/EK (1) 9. pantam, ir pretrunā tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiesības uz kompensāciju par vecuma dēļ diskriminējošu atalgojumu zūd pēc diviem mēnešiem, ja

                              —

                              termiņš sākas no 2011. gada 8. septembra sprieduma, C-297/10 un C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs un Mai), pasludināšanas brīža, lai gan attiecīgajai personai nav piemērojams Federācijas darbinieku darba koplīgums, bet tās personiskā situācija ir atbilstīga situācijai 2014. gada 19. jūnija spriedumā, no C-501/12 līdz C-506/12, C-540/12 un C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht),

                              —

                              minētais spriedums attiecīgajiem ierēdņiem un tiesnešiem (darba ņēmēji) ir pieejams tikai no vispārējiem publiskiem avotiem,

                              —

                              pēc minētā sprieduma pasludināšanas darba devēji civildienesta jomā (darba devēji) nav atzinuši tā attiecināšanu uz ierēdņiem un nolieguši, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ, turklāt vismaz daļēji šis juridiskais viedoklis ir izteikts arī publiski,

                              —

                              pirmās instances administratīvo tiesu judikatūrā un arī pēc tam līdz sprieduma Specht pasludināšanai lielākoties ir noliegts, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ,

                              —

                              minētajā termiņā nebija augstākās instances tiesu judikatūras un pirmais augstākās instances tiesas nolēmums ir pieņemts tikai pēc sprieduma Specht pasludināšanas,

                              —

                              ierēdņu vai tiesnešu un valsts attiecībās (darba tiesiskajās attiecībās) noilguma termiņi attiecas tikai uz īpašu izmaksu atlīdzināšanu un ir vismaz seši mēneši,

                              —

                              tiesībām uz atalgojumu (darba samaksu) ir triju gadu noilgums, kas sākas tā gada beigās, kurā šīs tiesības radušās un kurā saņēmējam par tām ir zināms vai viņam bija jābūt zināmam, pretējā gadījumā noilgums ir desmit gadi,

                              —

                              valstī paredzētās tiesības uz atalgojumu (darba samaksu), kas ar likumu nav noteiktas, ir jāpiesaka laicīgi, proti, finanšu gadā, par kuru tās tiek prasītas?

                  4)

                  Vai atbildi uz trešo jautājumu ietekmē tas, ja tiesiskā situācija ir neskaidra vai sarežģīta?

                  5)

                  Vai, lai sāktos noilguma termiņš, pietiek ar to, ka diskriminēto personu lokam ir zināms par atšķirīgo attieksmi, vai arī jābūt zināmam arī atšķirīgās attieksmes pamatojumam, proti, diferencēšanas kritērijam?

         (1)  Padomes Direktīva 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.).


title: Lieta C-775/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 10. decembrī iesniedza Verwaltungsgericht Halle (Vācija) – VM/Land Sachsen-Anhalt

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/20

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 10. decembrī iesniedza Verwaltungsgericht Halle (Vācija) – VM/Land Sachsen-Anhalt

      (Lieta C-775/18)
      (2019/C 112/25)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Halle

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: VM

         Atbildētāja: Land Sachsen-Anhalt

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai vēlāks procentuāls palielinājums vecuma dēļ diskriminējošas atalgojuma sistēmas ietvaros ir jauna diskriminācija, ja palielinājuma procents visām vienas atalgojuma kategorijas pakāpēm ir vienāds un tāpēc mainās absolūtā, nevis relatīvā starpība starp diskriminētām personām un nediskriminētām personām?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šāds procentuāls palielinājums visās vecuma grupās ir pamatots, ja šis palielinājums ir balstīts uz to, ka sākotnējā samaksa ir mazāka par dalībvalsts konstitūcijā paredzēto minimumu?

                  3)

                  Vai Eiropas Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2000/78/EK (1) 9. pantam, ir pretrunā tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiesības uz kompensāciju par vecuma dēļ diskriminējošu atalgojumu zūd pēc diviem mēnešiem, ja

                              —

                              termiņš sākas no 2011. gada 8. septembra sprieduma, C-297/10 un C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs un Mai), pasludināšanas brīža, lai gan attiecīgajai personai nav piemērojams Federācijas darbinieku darba koplīgums, bet tās personiskā situācija ir atbilstīga situācijai 2014. gada 19. jūnija spriedumā, no C-501/12 līdz C-506/12, C-540/12 un C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht),

                              —

                              minētais spriedums attiecīgajiem ierēdņiem un tiesnešiem (darba ņēmēji) ir pieejams tikai no vispārējiem publiskiem avotiem,

                              —

                              pēc minētā sprieduma pasludināšanas darba devēji civildienesta jomā (darba devēji) nav atzinuši tā attiecināšanu uz ierēdņiem un nolieguši, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ, turklāt vismaz daļēji šis juridiskais viedoklis ir izteikts arī publiski,

                              —

                              pirmās instances administratīvo tiesu judikatūrā un arī pēc tam līdz sprieduma Specht pasludināšanai lielākoties ir noliegts, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ,

                              —

                              minētajā termiņā nebija augstākās instances tiesu judikatūras un pirmais augstākās instances tiesas nolēmums ir pieņemts tikai pēc sprieduma Specht pasludināšanas,

                              —

                              ierēdņu vai tiesnešu un valsts attiecībās (darba tiesiskajās attiecībās) noilguma termiņi attiecas tikai uz īpašu izmaksu atlīdzināšanu un ir vismaz seši mēneši,

                              —

                              tiesībām uz atalgojumu (darba samaksu) ir triju gadu noilgums, kas sākas tā gada beigās, kurā šīs tiesības radušās un kurā saņēmējam par tām ir zināms vai viņam bija jābūt zināmam, pretējā gadījumā noilgums ir desmit gadi,

                              —

                              valstī paredzētās tiesības uz atalgojumu (darba samaksu), kas ar likumu nav noteiktas, ir jāpiesaka laicīgi, proti, finanšu gadā, par kuru tās tiek prasītas?

                  4)

                  Vai atbildi uz trešo jautājumu ietekmē tas, ja tiesiskā situācija ir neskaidra vai sarežģīta?

                  5)

                  Vai, lai sāktos noilguma termiņš, pietiek ar to, ka diskriminēto personu lokam ir zināms par atšķirīgo attieksmi, vai arī jābūt zināmam arī atšķirīgās attieksmes pamatojumam, proti, diferencēšanas kritērijam?

         (1)  Padomes Direktīva 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.).


title: Lieta C-781/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 12. decembrī iesniedza Tribunale ordinario di Roma (Itālija) – Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.)/Soundreef Ltd

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/21

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 12. decembrī iesniedza Tribunale ordinario di Roma (Itālija) – Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.)/Soundreef Ltd

      (Lieta C-781/18)
      (2019/C 112/26)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunale ordinario di Roma

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Società Italiana degli Autori ed Editori (S.I.A.E.)

         Atbildētāja: Soundreef Ltd

         Prejudiciālie jautājumi

      Vai Direktīva 2014/26/ES (1) ir jāinterpretē tādējādi, tā nepieļauj tādu valsts likumu, kas tiesības piekļūt autortiesību starpnieku pakalpojumu tirgum vai katrā ziņā piešķirt licences izmantotājiem rezervē tikai subjektiem, kuri saskaņā ar šajā pašā direktīvā sniegto definīciju ir kvalificējami kā mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijas, izslēdzot subjektus, kas kvalificējami kā neatkarīgas mantisko tiesību pārvaldījuma vienības, kas dibinātas vai nu tajā pašā valstī, vai citās dalībvalstīs?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/26/ES (2014. gada 26. februāris) par autortiesību un blakustiesību kolektīvo pārvaldījumu un muzikālo darbu tiesību lietošanai tiešsaistē daudzteritoriālo licencēšanu iekšējā tirgū (OV 2014, L 84, 72. lpp.).


title: Lieta C-783/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 12. decembrī Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs iesniedza par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2018. gada 3. oktobra spriedumu lietā T-313/17 Wajos GmbH/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/22

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 12. decembrī Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs iesniedza par Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2018. gada 3. oktobra spriedumu lietā T-313/17 Wajos GmbH/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs
      (Lieta C-783/18 P)
      (2019/C 112/27)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis: D. Hanf)

         Otra lietas dalībniece: Wajos GmbH

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                  —

                  piespriest Wajos GmbH atlīdzināt EUIPO tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

         EUIPO uzskata, ka ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts Regulas Nr. 207/2009 (1) 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Vispārējā tiesa, izvērtējot strīdus preču zīmes atšķirtspēju, esot piemērojusi nepareizu testu, neesot veikusi pārbaudi saskaņā ar atbilstošajiem kritērijiem un esot balstījusies uz kļūdainiem pārbaudes kritērijiem.
      Ar pārsūdzēto spriedumu turklāt esot pārkāpts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pants un 53. panta pirmā daļa, jo tas neļaujot nedz apelācijas sūdzības iesniedzējai, nedz Tiesai saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa ir izdarījusi secinājumu, kuram esot izšķiroša nozīme saistībā ar rezolutīvo daļu, proti, ka strīdus preču zīmes forma “ir ārkārtīgi neparasta, ņemot vērā attiecīgās nozares praksi”.

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Kopienas preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.).


title: Lieta C-786/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 14. decembrī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – ratiopharm GmbH/Novartis Consumer Health GmbH

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 14. decembrī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – ratiopharm GmbH/Novartis Consumer Health GmbH

      (Lieta C-786/18)
      (2019/C 112/28)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesgerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: ratiopharm GmbH

         Atbildētāja: Novartis Consumer Health GmbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīvas 2001/83/EK (1) 96. pants 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka farmācijas uzņēmumi drīkst izplatīt bezmaksas gatavas zāles arī farmaceitiem, ja to iepakojumi ir marķēti ar uzrakstu “demonstrācijas nolūkā”, zāļu mērķis ir to izmēģināšana, ko veic farmaceiti, nepastāv (neatvērta parauga) nodošanas galapatērētājiem risks un ir konstatējami šīs direktīvas 96. panta 1. punkta a)–d) un f)–g) apakšpunktā reglamentētie papildu izplatīšanas priekšnoteikumi?

                  2)

                  Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši: vai Direktīvas 2001/83/EK 96. panta 2. punkts pieļauj tādu valsts tiesību normu kā AMG 47. panta 3. punkts, ja tā tiek interpretēta tādējādi, ka farmācijas uzņēmumi nedrīkst izplatīt bezmaksas gatavas zāles farmaceitiem, ja to iepakojumi ir marķēti ar uzrakstu “demonstrācijas nolūkā”, zāļu mērķis ir to izmēģināšana, ko veic farmaceiti, nepastāv (neatvērta parauga) nodošanas galapatērētājiem risks un ir konstatējami šīs direktīvas 96. panta 1. punkta a)–d) un f)–g) apakšpunktā, kā arī AMG 47. panta 4. punktā reglamentētie papildu izplatīšanas priekšnoteikumi?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV 2001, L 311, 67. lpp.), kas pēdējie grozījumi izdarīti ar Regulu (ES) Nr. 2017/745 (OV 2017, L 117, 1. lpp.)


title: Lieta C-788/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 14. decembrī iesniedza Commissione tributaria provinciale di Parma (Itālija) – Stanleyparma Sas, Stanleybet Malta Ltd/Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 14. decembrī iesniedza Commissione tributaria provinciale di Parma (Itālija) – Stanleyparma Sas, Stanleybet Malta Ltd/Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma

      (Lieta C-788/18)
      (2019/C 112/29)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Commissione tributaria provinciale di Parma

         Pamatlietas puses

         Prasītājas: Stanleyparma Sas, Stanleybet Malta Ltd

         Atbildētāja: Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 56., 57. un 52. pants, Tiesas judikatūra par azartspēļu un derību pakalpojumiem, kas izriet konkrēti no spriedumiem Gambelli (lieta C-243/01), Placanica (lieta C-338/04), Costa un Cifone (apvienotās lietas C-72/10 un C-77/10) un Laezza (lieta C-375/14), un par diskrimināciju nodokļu jomā, kas izriet konkrēti no spriedumiem Lindman (lieta C-42/02), Komisija/Spānija (lieta C-153/08) un Blanco un Fabretti (apvienotās lietas C-344/13 un C-367/13), kā arī Savienības tiesību principi par vienlīdzīgu attieksmi un nediskrimināciju – ņemot vērā arī Corte Costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 2018. gada 23. janvāra spriedumu – ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā šajā lietā aplūkotie Itālijas tiesību akti, kuros ir paredzēts vienoto nodokli par derībām un prognožu konkursiem, kas ir noteikts 1998. gada 23. decembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 504 1.-3. pantā, kuros grozījumi ir izdarīti ar Legge di Stabilità 2011 (2011. gada Stabilitātes likums) 1. panta 66. punkta b) apakšpunktu, piemērot Itālijā reģistrētajiem starpniekiem, kas azartspēļu datus pārsūta citā Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrētu derību rīkotāju, it īpaši tādu, kuriem piemīt sabiedrības Stanleybet Malta Ltd. pazīmes, vārdā, un, iespējams, pašiem derību rīkotājiem solidāri ar viņu Itālijā reģistrētajiem starpniekiem?

                  2)

                  Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 56., 57. un 52. pants, Tiesas judikatūra par azartspēļu un derību pakalpojumiem, kas izriet konkrēti no spriedumiem Gambelli (lieta C-243/01), Placanica (lieta C-338/04), Costa un Cifone (apvienotās lietas C-72/10 un C-77/10) un Laezza (lieta C-375/14), un par diskrimināciju nodokļu jomā, kas izriet konkrēti no spriedumiem Lindman (lieta C-42/02), Komisija/Spānija (lieta C-153/08), un Blanco un Fabretti (apvienotās lietas C-344/13 un C-367/13), kā arī Savienības tiesību principi par vienlīdzīgu attieksmi un nediskrimināciju – ņemot vērā arī Corte Costituzionale2018. gada 23. janvāra spriedumu – ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā šajā lietā aplūkotie Itālijas tiesību akti, kuros ir paredzēts vienoto nodokli par derībām un prognožu konkursiem, kas ir noteikts 1998. gada 23. decembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 504 1.-3. pantā, kuros grozījumi ir izdarīti ar Legge di Stabilità 2011 1. panta 66. punkta b) apakšpunktu, piemērot tikai Itālijā reģistrētajiem starpniekiem, kas azartspēļu datus pārsūta citā Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrētu derību rīkotāju, it īpaši tādu, kuriem piemīt sabiedrības Stanleybet Malta Ltd. pazīmes, vārdā, taču ne šo pašu darbību veicošajiem Itālijā reģistrētajiem starpniekiem, kas azartspēļu datus pārsūta Itālijā reģistrēto un tajā valsts koncesiju saņēmušo derību rīkotāju vārdā?

                  3)

                  Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 52., 56. un nākamie panti, Tiesas judikatūra par azartspēļu un derību pakalpojumiem un tiesību principi par vienlīdzīgu attieksmi un nediskrimināciju – ņemot vērā arī Corte Costituzionale2018. gada 23. janvāra spriedumu – nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā Itālijas tiesību akti, proti, Likuma 190/2014 1. panta 644. punkta g) apakšpunkts, kas liek Itālijā reģistrētajiem starpniekiem, kuri azartspēļu datus pārsūta citā Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrētu derību rīkotāju, it īpaši tādu, kuriem piemīt sabiedrības Stanleybet Malta Ltd. pazīmes, vārdā, un, iespējams, pašiem derību rīkotājiem solidāri ar viņu Itālijā reģistrētajiem starpniekiem maksāt Leģislatīvajā dekrētā Nr. 504/1998 minēto vienoto nodokli par derībām, par pamatu ņemot vienotas likmes nodokļa bāzi, kuru aprēķina trīskāršojot vidējo summu, kādā likmes ir pieņemtas provincē, kurā atrodas uzņēmums vai derību likmju pieņemšanas vieta un kuru secina no valsts totalizatorā reģistrētajiem datiem par taksācijas periodu pirms atsauces perioda?


title: Lieta C-790/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 12. decembrī iesniedza Tribunale amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – ZQ/Corte dei Conti u.c.

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/26

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 12. decembrī iesniedza Tribunale amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – ZQ/Corte dei Conti u.c.
      (Lieta C-790/18)
      (2019/C 112/31)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: ZQ

         Atbildētāji: Corte dei Conti, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell’Economia e delle Finanze

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai LES 3. panta 2. un 3. punkts, LESD 9., 45., 126., 145., 146. un 147. pants un 151. panta 1. punkts, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. panta 2. punkts, Eiropas sociālo tiesību pīlāra 3. un 5. pants nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kāds ir likuma Nr. 147/2013 1. panta 489. punkts, jo ar šo normu Itālijas valsts iestādes tiek iedrošinātas, nodarbinot vai uzticot pienākumus, dot priekšroku tikai tādiem darba ņēmējiem, kuriem jau ir piešķirta Itālijas valsts sociālās nodrošināšanas iestāžu nodrošinātā pensija?

                  2)

                  Vai LESD 106. panta 1. punkts un 107. pants nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kāds ir likuma Nr. 147/2013 1. panta 489. punkts, kurā Itālijas valsts iestādēm, kas veic saimniecisko darbību, ievērojot LESD 101. un nākamos pantus, darba attiecībās tiek atļauts izmantot personas, kuras piekritušas pilnīgi vai daļēji atteikties no atbilstoša atalgojuma, šādi ietaupot izmaksas un ļaujot administrācijai gūt virsroku konkurencē ar citiem saimnieciskās darbības subjektiem?

                  3)

                  Vai LES 2., 3. un 6. pants, LESD 126. pants un 151. panta 1. punkts, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. panta 2. punkts, Eiropas sociālo tiesību pīlāra 3. pants un 7. panta a) punkts nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kāds ir likuma Nr. 147/2013 1. panta 489. punkts, kurā ar šajā normā paredzētajiem nosacījumiem darba ņēmējam ir atļauts likumīgi pilnībā vai daļēji atteikties no atalgojuma, kaut arī šīs atteikšanās mērķis ir tikai novērst darba attiecību zaudēšanu;

                  4)

                  Vai LES 2., 3. un 6. pants, LESD 14. pants, 15. panta 1. punkts, 126. pants un 151. panta 1. punkts, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 1. punkts, Eiropas sociālo tiesību pīlāra 5., 6. un 10. pants nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kāds ir likuma Nr. 147/2013 1. panta 489. punkts, kurā ar šajā normā paredzētajiem nosacījumiem darba ņēmējam ir atļauts veikt Itālijas valsts iestāžu labā darbu, pilnībā vai daļēji atsakoties no attiecīgas atlīdzības, arī tad, ja šādas atteikšanās rezultātā netiek paredzētas nekādas izmaiņas darba struktūrā – ne no darba laika viedokļa, ne no prasītā darba apjoma un kvalitātes viedokļa, un no tā izrietošās atbildības viedokļa – un tāpēc pat tad, ja atteikšanās no atlīdzības daļas rada būtiskas izmaiņas darba līdzsvarā gan no proporcijas viedokļa starp darbu samaksu un veiktā darba kvalitāti un apjomu, gan tāpēc, ka šādā veidā darba ņēmējam tiek prasīts veikt darbību darba apstākļos, kuri nav optimāli un kuros priekšroka tiek dota mazākam darba ieguldījumam un kas ir priekšnoteikums mazāk efektīvai administrācijas darbībai?

                  5)

                  Vai LES 2., 3. un 6. pants, LESD 126. pants un 151. panta 1. punkts, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. panta 2. punkts un Eiropas sociālo tiesību pīlāra 6. pants nepieļauj tādas kopsakarā esošas normas, kādas ir likuma Nr. 147/2013 1. panta 489. punkts un dekrētlikuma Nr. 201/2011, kurš ir pārveidots par likumu Nr. 214/2011, 23.ter panta 1. punkts, tiktāl, ciktāl ar šīm normām ir atļauts/uzlikts par pienākumu Itālijas valsts iestādei arī darba attiecību vai sadarbības attiecību gadījumā samazināt darba ņēmējam maksājamo atalgojumu atkarībā no maksimālās atalgojuma summas maiņas, uz kuru attiecas minētais dekrētlikuma Nr. 201/2011, kurš ir pārveidots par likumu Nr. 214/2011, 23.ter panta 1. punkts, kas tiek izdarīts neparedzama notikuma gadījumā un tādēļ piemērojot mehānismu, kas nav tūlīt saprotams, un neskatoties uz informāciju, kas darba ņēmējam sniegta darba attiecību sākumā?

                  6)

                  Vai LES 2., 3. un 6. pants, LESD 8. un 126. pants, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pants un Eiropas sociālo tiesību pīlāra 10. un 15. pants nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kāds ir likuma Nr. 147/2013 1. panta 489. punkts, kurā ar šajā normā paredzētajiem nosacījumiem Itālijas valsts iestādēm ir uzlikts pienākums samazināt atalgojumu saviem darbiniekiem un personām, ar ko tās sadarbojas, kas ir valsts sociālās nodrošināšanas iestādes nodrošinātās pensijas saņēmēji, sodot šos darba ņēmējus tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar citu ienākumu pieejamību, tādējādi kavējot darba dzīves paildzināšanu, privāto ekonomisko iniciatīvu un privāto aktīvu izveidi un palielināšanu, kas tomēr ir valsts bagātība un resurss?


title: Lieta C-834/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 28. decembrī iesniedza Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Portugāle) – Rolibérica, Lda/Autoridade para as Condições do Trabalho

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/27

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 28. decembrī iesniedza Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Portugāle) – Rolibérica, Lda/Autoridade para as Condições do Trabalho

      (Lieta C-834/18)
      (2019/C 112/32)
      Tiesvedības valoda – portugāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal Judicial da Comarca de Faro

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Rolibérica, Lda

         Atbildētāja: Autoridade para as Condições do Trabalho

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regula (EK) Nr. 561/2006 (1) ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir noteikts pienākums, ka kravas un pasažieru pārvadājumu transportlīdzekļu vadītāju iknedēļas atpūtas laikposmam ir jāsākas un jābeidzas laikposmā no pirmdienas plkst. 00.00 līdz svētdienas plkst. 24.00 vai arī turpretim iknedēļas atpūtas laikposmu pilnīgi un nepārtraukti var izmantot laikposmā starp divām darba nedēļām?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (OV 2006, L 102, 1. lpp.).


title: Lieta C-18/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 11. janvārī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – WM/ Frankfurtes pie Mainas pilsēta

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/27

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 11. janvārī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – WM/ Frankfurtes pie Mainas pilsēta
      (Lieta C-18/19)
      (2019/C 112/33)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesgerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: WM

         Atbildētāja: Frankfurtes pie Mainas pilsēta

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (1), 16. panta 1. punkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram turēšana apsardzībā piespiedu izraidīšanas nolūkā var tikt īstenota parastā cietumā, ja ārzemnieks nopietni apdraud trešo personu veselību un dzīvību vai būtiskas iekšējās drošības intereses, turklāt persona, kam piemērojama piespiedu izraidīšana, arī šajā gadījumā ir jānošķir no parastiem ieslodzītiem?

         (1)  OV 2008, L 348, 98. lpp.


title: Lieta C-49/19: Prasība, kas celta 2019. gada 25. janvārī – Eiropas Komisija/Portugāles Republika

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/28

      Prasība, kas celta 2019. gada 25. janvārī – Eiropas Komisija/Portugāles Republika
      (Lieta C-49/19)
      (2019/C 112/34)
      Tiesvedības valoda – portugāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāves: P. Costa de Oliveira un L. Nicolae)

         Atbildētāja: Portugāles Republika

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka, nosakot – kā tas ir darīts Likuma Nr. 35/2012 par Kompensācijas fondu 17. un 18. pantā – ārkārtēju iemaksu, lai sadalītu universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, kas rodas laikā no 2007. gada līdz brīdim, kad universālo pakalpojumu sāk sniegt pakalpojumu sniedzējs vai sniedzēji, kas ir izraudzīti saskaņā ar Likuma Nr. 5/2004 99. panta 3. punktu, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas noteikti Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (1) 13. panta 3. punktā un tās IV pielikuma B daļā;

                  —

                  piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Universālā pakalpojuma direktīvas 13. panta 3. punktā, skatot to kopsakarā ar tās IV pielikuma B daļu, ir noteikts, ka ikvienā mehānismā, ar kuru paredzēts universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas sadalīt elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzēju starpā, ir jāievēro pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma principi.
      Ar Portugāles likumu Nr. 35/2012 tiek izveidots fonds kompensācijai par elektronisko komunikāciju universālo pakalpojumu, ar kuru ir iecerēts finansēt neto izmaksas, kas rodas saistībā ar universālā pakalpojuma saistību izpildi, un garantēt šo izmaksu sadalīšanu to uzņēmumu starpā, kuriem ir noteikts šāds ieguldījuma došanas pienākums.
      Šā likuma 6. pantā ir noteikts, ka kompensācijas fonds ir paredzēts tālab, lai finansētu universālā pakalpojuma neto izmaksas, kas noteiktas 2004. gada 10. februāra Likuma Nr. 5/2004 99. panta 3. punktā minēto konkursu kārtībā un kuras ICP-ANACOM uzskata par pārmērīgām. Tas ir paredzēts arī tālab, lai universālā pakalpojuma neto izmaksas, kas rodas līdz brīdim, kad universālo pakalpojumu sāk sniegt pakalpojumu sniedzējs vai sniedzēji, kas ir izraudzīti saskaņā ar šo tiesību normu, finansētu ar ārkārtēju iemaksu, kas uzņēmumiem, kuriem ir noteikts šāds ieguldījuma došanas pienākums, tiek uzlikta attiecībā uz katru gadu no 2013., 2014. un 2015. gada.
      Komisija uzskata, ka, uzliekot ārkārtēju maksājumu, ar ko iecerēts segt universālā pakalpojuma izmaksas, kas radušās laikā līdz Likuma Nr. 35/2012 pieņemšanai, Portugāles Republika neievēro pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma principus, kā tas prasīts Universālā pakalpojuma direktīvas 13. panta 3. punktā un IV pielikuma B daļā.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV 2002, L 108, 51. lpp.).