title: Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2013. gada 11. jūlija spriedums.#Spānijas Karaliste pret Eiropas Komisiju.#Kohēzijas fonds – Regula (EK) Nr. 1164/94 – Saragosas asenizācijas projekts – Finanšu atbalsta daļēja atcelšana – Publiskā iepirkuma līgumi – “Būves” jēdziens – Direktīvas 93/38/EEK 14. panta 10. un 13. punkts – Publiskā iepirkuma līgumu sadalīšana – Tiesiskā paļāvība – Pienākums norādīt pamatojumu – Lēmuma pieņemšanas termiņš – Finanšu korekciju noteikšana – Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta 2. punkts – Samērīgums – Noilgums.#Lieta T‑358/08.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2013. gada 11. jūlijā (
            *1
         )
      “Kohēzijas fonds — Regula (EK) Nr. 1164/94 — Saragosas asenizācijas projekts — Finanšu atbalsta daļēja atcelšana — Publiskā iepirkuma līgumi — “Būves” jēdziens — Direktīvas 93/38/EEK 14. panta 10. un 13. punkts — Publiskā iepirkuma līgumu sadalīšana — Tiesiskā paļāvība — Pienākums norādīt pamatojumu — Lēmuma pieņemšanas termiņš — Finanšu korekciju noteikšana — Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta 2. punkts — Samērīgums — Noilgums”
      Lieta T-358/08

         Spānijas Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja J. Rodríguez Cárcamo, pēc tam A. Rubio González, abogados del Estado,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Komisiju, ko pārstāv G. Valero Jordana un A. Steiblytė, pārstāvji,
      atbildētāja,
      par prasību atcelt Komisijas 2008. gada 25. jūnija Lēmumu C(2008) 3249 par tā atbalsta samazināšanu, kas Spānijas Karalistei Kohēzijas fonda ietvaros ar Komisijas 1996. gada 26. jūlija Lēmumu C(96) 2095 piešķirts projekta Nr. 96/11/61/018 – “Saneamiento de Zaragoza” īstenošanai.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs L. Trišo [L. Truchot], tiesneši M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] un A. Popesku [A. Popescu] (referents),
      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 28. novembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums (
            1
         )

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               Ar 1996. gada 26. jūlija Lēmumu C(96) 2095 (turpmāk tekstā – “1996. gada lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija Kohēzijas fonda ietvaros apstiprināja finanšu atbalsta EUR 8 850 689 apmērā piešķiršanu projektam Nr. 96/11/61/018 – “Saneamiento de Zaragoza” (turpmāk tekstā – “Saragosas notekūdeņu novadīšanas projekts”). Šis projekts, kura mērķis bija uzlabot un papildināt Saragosas pilsētas (Spānija) komunālo notekūdeņu novadīšanas un attīrīšanas iekārtas, ietvēra divus darbības veidus. Pirmajā darbības veidā ar nosaukumu “Kanalizācijas cauruļu nomaiņas plāns” (turpmāk tekstā – “FIMMA 96 posms”) bija paredzēta kanalizācijas cauruļu nomaiņa atsevišķos pilsētas rajonos. Otrais darbības veids ar nosaukumu “Aglomerācijas rietumu zonas sanācijas programma (Almosaras [Almozara] notekūdeņu attīrīšanas iekārtas baseins)” (turpmāk tekstā – “SPWS posms”) tostarp aptvēra kolektoru, sekundārā kolektoru tīkla un lietusūdeņu noteces kanāla izbūvi. Saragosas pašvaldība bija galīgais finanšu atbalsta saņēmējs, un tā bija atbildīga par projekta vadību, kuru bija paredzēts īstenot laikā no 1996. gada 1. maija līdz 1998. gada 31. decembrim.

               2

               1996. gada lēmums pēc Spānijas Karalistes lūguma tika grozīts ar Komisijas 1997. gada 29. jūlija Lēmumu C(97) 2601 (turpmāk tekstā – “1997. gada lēmums”), iekļaujot tajā astoņas papildu darbības (turpmāk tekstā – “FIMMA 97 posms”). Septiņas no šīm darbībām attiecās uz kolektoru nomaiņu, transformāciju, kā arī izbūvi, un viena no šīm darbībām attiecās uz dūņu attīrīšanas iekārtas uzbūvi. Darbu pabeigšanas termiņš tika pagarināts līdz 1999. gada 31. decembrim.
               [..]

         Apstrīdētais lēmums

               13

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja pārkāpumus, kas attiecās uz astoņiem SPWS posmā, un tostarp uz četriem FIMMA 97 posmā ietilpstošiem līgumiem.

               14

               Astoņi SPWS posmā ietilpstošie līgumi bija šādi:

                        —

                        Ebro [Èbre] upes noteces kolektors;

                        —

                        Lospalosas [Los Palos] rajona kolektors;

                        —

                        Martinarpalas [Martín Arpal] teritorijas kolektors;

                        —

                        Valjesverdesas [Valles Verdes] kolektors;

                        —

                        Sanlamberto – Vistabejas [San Lamberto – Vistabella] kolektors;

                        —

                        Madrides autoceļa kolektors;

                        —

                        sekundārais kolektoru tīkls;

                        —

                        pašvaldības teritorijas robežzonas kolektors.

               15

               Četri FIMMA 97 posmā ietilpstošie līgumi bija šādi:

                        —

                        Vervas [Huerva] upes labā krasta kolektors;

                        —

                        dūņu attīrīšanas iekārta;

                        —

                        Galjego [Gállego] upes kolektori;

                        —

                        Almosaras notekūdeņu attīrīšanas iekārtas savienotājkolektors.

               16

               Komisija apstrīdētā lēmuma 20. apsvērumā konstatēja, ka atbilstoši Direktīvas 93/38 4. panta 2. punktam un 14. panta 1., 10. un 13. punktam strīdīgie līgumi bija vienas un tās pašas būves daļas, par kuru realizēšanu bija atbildīga viena līgumslēdzēja iestāde, un ka tiem bija jāpiemēro minētās direktīvas noteikumi. Tā uzskatīja, ka bija notikusi minēto līgumu sadalīšana, kas ir šīs direktīvas noteikumu, it īpaši noteikumu par robežvērtību, publiskošanu un vienlīdzīgu attieksmi pret pretendentiem, pārkāpums.
               [..]

               18

               Pirmkārt, lai konstatētu pārkāpumu pastāvēšanu Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta izpratnē, Komisija vispirms atgādināja Direktīvas 93/38 1. panta 4. punkta b) apakšpunkta, 4. panta 2. punkta un 14. panta 1., 10. un 13. punkta noteikumus (apstrīdētā lēmuma 19. un 21.–23. apsvērums).

               19

               Tālāk Komisija apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumā norādīja, ka visos Boletín Oficial de Aragón un vietējos plašsaziņas līdzekļos publicētajos paziņojumos par paredzamo publisko iepirkumu līgumslēdzēja iestāde, kurai bija jānosūta piedāvājumi, ir bijusi Saragosas pašvaldības dome. Tā arī norādīja uz darbu, kas veicami saistībā ar kanalizācijas cauruļu tīklu un komunālo notekūdeņu attīrīšanu, apraksta līdzību un konstatēja, ka darbu mērķis bija izpildīt vienu un to pašu saimniecisko un tehnisko funkciju. Tā uzskatīja, ka šajā lietā runa ir par virkni specifisku darbu pastāvošā kanalizācijas cauruļu un komunālo notekūdeņu attīrīšanas tīkla uzturēšanai, paplašināšanai un atjaunošanai, kuru rezultāts – pēc šo darbu pabeigšanas – būtu vispārējs tīkla darbības uzlabojums galalietotāju vajadzībām. Komisija ir precizējusi, ka darbi bija saistīti ar komunālo notekūdeņu kolektoriem, ar lietusūdeņu noteces kanāliem, ar dūņu attīrīšanas iekārtu un ar vienu komunālo notekūdeņu kolektoru, kas ir izvietots starp abām Almosaras un Kartuhas [Cartuja] komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām. Tā uzskatīja, ka atšķirība starp dažādajiem darbu veidiem bija funkcionāla, nevis tehniska vai saimnieciska un ka to veikšanai tādējādi nebija nepieciešamas specifiskas tehniskās zināšanas. Visbeidzot tā norādīja, ka saimnieciskajā ziņā galalietotājiem būtu jāmaksā pakalpojumu sniedzējam atbilstoši to īstenotajam pakalpojumu izmantojumam.

               20

               Pirmkārt, attiecībā uz astoņiem SPWS posmā ietilpstošajiem projektiem Komisija apstrīdētā lēmuma 24. apsvēruma a) punktā ir atzinusi, ka darbiem bija līdzīgs mērķis un ka vienīgā atšķirība ir bijusi tā, ka tie tika veikti dažādos ģeogrāfiskajos rajonos. Tā uzskatīja, ka darbu galvenais mērķis bija nodrošināt vai atjaunot kanalizācijas cauruļu sistēmu dažādiem rajoniem, tostarp veicot komunālo notekūdeņu kolektoru un lietusūdeņu noteces kanālu ierīkošanu.

               21

               Otrkārt, attiecībā uz šī sprieduma 15. punktā minētajiem četriem FIMMA 97 posmā ietilpstošajiem projektiem, attiecībā uz kuriem nevarēja tikt piemērots Direktīvas 93/38 14. panta 10. punktā paredzētais izņēmums, Komisija apstrīdētā lēmuma 24. apsvēruma b) punktā atzina, ka darbiem bija līdzīgs mērķis un ka vienīgā atšķirība ir bijusi tā, ka tie ir veikti dažādos ģeogrāfiskajos rajonos. Tā uzskatīja, ka darbu galvenais mērķis bija ierīkot kolektorus Vervas un Galjego upēs, lai apkalpotu teritorijas, no kurām komunālie notekūdeņi vēl joprojām tika novadīti tieši upēs, un atjaunot divas komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtas, uz kurām tika novadīti komunālie notekūdeņi.

               22

               Apstrīdētā lēmuma 25. apsvērumā Komisija attiecībā uz Direktīvas 93/38 4. panta 2. punkta un 14. panta 10. punkta pārkāpumu ir precizējusi, ka līgumi ir uzskatāmi par tādiem, kuru mērķis ir vienotas būves realizēšana, ja tie ir saistīti tādā veidā, kā tas ir šajā lietā, ka Kopienu uzņēmums tos varētu uzskatīt par vienu saimniecisko darbību un iesniegt piedāvājumu attiecībā uz visu šo darbību. Komisija ir norādījusi, ka šī interpretācija atbilst Direktīvas 93/38 mērķim, kas ir nodrošināt, lai citu dalībvalstu uzņēmumi varētu atsaukties uz uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā, ja tiem objektīvu, ar līguma vērtību saistītu iemeslu dēļ būtu šāda interese. Šāds uzņēmums varētu vēlēties saņemt informāciju par visu darbus veidojošo daļu vērtību pat tad, ja tas nevarētu tos visus realizēt. Komisija ir piebildusi, ka tā ir vienīgā iespēja izvērtēt līguma precīzo apmēru un pielāgot cenas atkarībā no daļu skaita, attiecībā uz kurām ir plānots iesniegt piedāvājumus.

               23

               Apstrīdētā lēmuma 26. apsvērumā Komisija ir secinājusi, ka astoņi SPWS posmā ietilpstošie projekti, kopumā ņemot, un četri FIMMA 97 posmā ietilpstošie projekti, kopumā ņemot, izpilda saimniecisku un tehnisku funkciju un ka līdz ar to Spānijas iestādes ir mākslīgi sadalījušas darbus, kas ir saistīti ar pastāvošā kanalizācijas cauruļu un komunālo notekūdeņu attīrīšanas tīkla uzturēšanu, paplašināšanu un atjaunošanu. Tā ir precizējusi, ka šī secinājuma pamatā ir darbu aprakstu līdzīgais raksturs un paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu līdzība, fakts, ka attiecīgo procedūru īsteno un vispārīgi koordinē viena un tā pati līgumslēdzēja iestāde, kā arī tas, ka darbi ir tikuši veikti vienā ģeogrāfiskajā teritorijā.
               [..]

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               28

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 3. septembrī, Spānijas Karaliste cēla šo prasību.

               29

               2010. gada 30. novembrī šī lieta tika nodota jaunam tiesnesim referentam, kurš darbojas otrajā palātā. Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir ticis mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, kurai attiecīgi ir nodota šīs lietas izskatīšana.

               30

               Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. 2012. gada 28. novembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.

               31

               Spānijas Karalistes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               32

               Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību pilnībā noraidīt;

                        —

                        piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

      [..]
      1. Par pirmo pamatu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā un acīmredzamām kļūdām vērtējumā, piemērojot Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H pantu par finanšu korekcijām apvienojumā ar Direktīvas 93/38 14. panta 13. punktu

      [..]

               35

               Vispirms ir jānorāda, ka tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu, Spānijas Karaliste ir precizējusi, ka pirmajā pamatā tā ir norādījusi uz Direktīvas 93/38 14. panta 13. punkta pārkāpumu, ciktāl šis noteikums ir lasāms kopā ar Direktīvas 93/38 14. panta 10. punktu. Par to tika izdarīts ieraksts tiesas sēdes protokolā.

               36

               Spānijas Karaliste turklāt apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kā arī būtisku kļūdu vērtējumā, apstiprinot Direktīvas 93/38 noteikumu pārkāpumu. Tā norāda, ka, kaut arī pierādīšanas pienākums ir Komisijai, ir lietderīgi veikt nelielu līgumu, kas ir šīs lietas priekšmets, analīzi, ievērojot Tiesas noteiktos kritērijus, lai pierādītu, ka nav izpildīts neviens no nosacījumiem, kas ļautu izdarīt secinājumu par vienotas būves pastāvēšanu. Jākonstatē, ka ar šo prasību Spānijas Karaliste apstrīd gan Komisijas sniegto Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas un 14. panta 13. punkta piemērošanas nosacījumu definīciju, gan to piemērošanu apstrīdētajā lēmumā aplūkotajiem līgumiem. Līdz ar to būtu jāizvērtē, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini secinājusi, ka ir pieļauts iepriekš minēto noteikumu pārkāpums, kas Vispārējā tiesā ir jāpierāda Spānijas Karalistei.
               [..]

         Par pirmo daļu, kas attiecas uz Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz būves jēdzienu

               38

               Spānijas Karaliste uzskata, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka Saragosas pašvaldība ir pārkāpusi Direktīvas 93/38 noteikumus, sadalot attiecīgos līgumus un nepublicējot paziņojumu Oficiālajā Vēstnesī. Tā uzskata par nepamatotiem Komisijas apgalvojumus, kas ir ietverti apstrīdētā lēmuma 8. apsvēruma otrajā daļā, 9. apsvērumā, 23. apsvēruma b) punktā un 24. apsvērumā.

               39

               Pirmkārt, Spānijas Karaliste norāda, ka, lai izvērtētu, vai projekts var sastāvēt no vairākām atsevišķām būvēm, ņemot vērā Direktīvas 93/38 noteikumus un Tiesas judikatūru, ir jāveic analīze, kas sastāv no trim aspektiem: tehniski saimnieciskā, ģeogrāfiskā un laika aspekta.

               40

               Otrkārt, Spānijas Karaliste apgalvo, ka šie kritēriji šajā lietā ir tikuši kļūdaini piemēroti. Komisija neesot veikusi itin nekādu būvju objektīvu izvērtējumu atbilstoši šiem “trīskāršajiem aspektiem”, bet, kā šķiet, ir izmantojusi diezgan specifiskus kritērijus, lai konstatētu Spānijas iestāžu izdarītu pārkāpumu, kā, piemēram, potenciālo pretendentu spēju sniegt pakalpojumu vai to ieinteresētību izpildīt noteiktus vai uzreiz visus līgumus (apstrīdētā lēmuma 9. apsvērums). Turklāt tehniski saimnieciskais vērtējums esot veikts bez nepieciešamās tehniskās precizitātes.

               41

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir atzinusi, ka Spānijas iestādes ir izdarījušas Direktīvas 93/38 14. panta 13. punkta, lasot to kopā ar šī panta 1. un 10. punktu, pārkāpumu, sadalot, pirmkārt, astoņus SPWS posmā ietilpstošos līgumus un, otrkārt, tostarp četrus FIMMA 97 posmā ietilpstošos līgumus. Pēc tam, kad tā apstrīdētā lēmuma 23. apsvēruma b) punktā bija atgādinājusi būves definīciju Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē, tā apstrīdētā lēmuma 24.–26. apsvērumā piemēroja šo definīciju strīdīgajiem līgumiem.
               [..]

         Par apstrīdētajā lēmumā izmantoto būves jēdzienu Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē

               43

               Saskaņā ar Direktīvas 93/38 14. panta 1. punkta c) apakšpunktu minētā direktīva ir piemērojama līgumiem, kuru paredzamā vērtība bez PVN ir vismaz EUR 5 miljoni būvdarbu līgumu gadījumā. Atbilstoši Direktīvas 93/38 14. panta 13. punktam: “līgumslēdzēji subjekti nedrīkst apiet šo direktīvu, sadalot līgumus vai izmantojot īpašas metodes līgumu vērtības aprēķināšanai”.

               44

               Turklāt saskaņā ar Direktīvas 93/38 14. panta 10. punktu “būvdarbu līgumu vērtību 1. punkta piemērošanas nolūkā aprēķina, pamatojoties uz būves kopējo vērtību”. Savukārt “būve” šī noteikuma pirmajā daļā ir definēta kā “būvdarbu vai civilas celtniecības iznākums, par būvi uzskatot vienotu veselumu, kas pats par sevi spēj pildīt kādu saimniecisku un tehnisku funkciju”.

               45

               Pirmkārt, jānorāda – tāpat kā to ir izdarījusi Spānijas Karaliste un Komisija –, ka Tiesa Direktīvas 93/38 14. panta 10. un 13. punktu ir jau interpretējusi 2000. gada 5. oktobra spriedumā lietā C-16/98 Komisija/Francija (Recueil, I-8315. lpp.). Šajā spriedumā Tiesa atzina, ka Direktīvas 93/38 14. panta 13. punktā “konkrētā veidā ir pausti pienākumi, kas līgumslēdzējām iestādēm izriet no Direktīvas [93/38] 14. panta 10. punkta pirmās daļas, un līdz ar to tas ir jāņem vērā kopā ar pēdējo minēto noteikumu, lai izvērtētu būves sadalīšanas pastāvēšanu” (31. punkts). Turklāt, kā ir norādījusi Tiesa, “no Direktīvas [93/38] 14. panta 10. punkta pirmās daļas otrajā teikumā ietvertās būves definīcijas izriet, ka būves pastāvēšana ir jāizvērtē atbilstoši attiecīgo darbu iznākuma saimnieciskajai un tehniskajai funkcijai” (36. punkts).

               46

               No šī sprieduma izriet, ka, lai izvērtētu, vai šie darbi bija savstarpēji saistīti tādā veidā, ka tos būtu jāuzskata par vienotu būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē, Tiesa ir īstenojusi funkcionālu pieeju (šajā ziņā skat. Tiesas 2012. gada 15. marta spriedumu lietā C-574/10 Komisija/Vācija, 37. punkts). Tiesa izmantoja divus kritērijus, proti, veikto darbu iznākuma saimnieciskās un tehniskās funkcijas kritēriju.

               47

               Jākonstatē, ka atbilstoši iepriekš minētajam spriedumam lietā Komisija/Francija Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka ir jāpiemēro veikto darbu iznākuma saimnieciskās un tehniskās funkcijas kritērijs, lai definētu būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē (23. un 24. apsvērums). Pēc tam, kad tā apstrīdētā lēmuma 23. apsvērumā bija atgādinājusi šī noteikuma formulējumu, Komisija 24. apsvērumā tādējādi atzina, ka “to darbu apraksts, kas bija veicami saistībā ar kanalizācijas cauruļu un komunālo notekūdeņu attīrīšanas tīklu, bija ļoti līdzīgs un šo darbu mērķis bija izpildīt vienu un to pašu saimniecisko un tehnisko funkciju”, ka “šī lieta attiecas uz virkni specifisku darbu pastāvošā kanalizācijas cauruļu un komunālo notekūdeņu attīrīšanas tīkla uzturēšanai, paplašināšanai un atjaunošanai, kuru rezultāts – pēc šo darbu pabeigšanas – būtu vispārējs tīkla darbības uzlabojums galalietotāju vajadzībām”, un ka “atšķirības starp dažādajiem darbu veidiem [nav] tehniska vai saimnieciska rakstura”.

               48

               Līdz ar to – un nepastāvot nepieciešamībai izskatīt Komisijas izvirzīto jautājumu par to, vai veikto darbu iznākuma saimnieciskās un tehniskās funkcijas kritēriji, lai definētu būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē, ir kumulatīvi, – ir jānorāda, ka pretēji Spānijas Karalistes apgalvojumiem Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pieļāvusi kļūdu, identificējot veikto darbu iznākuma saimnieciskās un tehniskās funkcijas kritērijus, kuri ir piemērojami, lai definētu būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē.

               49

               Otrkārt, Spānijas Karaliste apgalvo, ka strīdīgie līgumi ir jāizvērtē, izmantojot arī ģeogrāfiskos un laika kritērijus.

               50

               Šajā ziņā jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija Tiesa ir izmantojusi veikto darbu iznākuma saimnieciskās un tehniskās funkcijas kritērijus, lai definētu vienotu būvi (49.–56. punkts). Turpinājumā tā 65. punktā ir precizējusi, ka “ikviens līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījums ir izvērtējams atbilstoši tā kontekstam un attiecīgajām īpatnībām”. Tiesa arī piebilda, ka situācijā, kurā tika taisīts šis spriedums, “[pastāvēja] būtiski elementi, kā, piemēram, vienlaicīgs uzaicinājums iesniegt piedāvājumus attiecībā uz strīdīgajiem līgumiem, paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu līdzība, vienota ģeogrāfiskā teritorija, kurā tika izziņots par šiem līgumiem, un vienas struktūras, kurā departamentu līmenī ir apvienotas pašvaldību elektrifikācijas apvienības, veikta koordinācija, kas liecina par minēto līgumu apvienošanu šajā līmenī”.

               51

               Iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija Tiesa tādējādi ir ņēmusi vērā ģeogrāfisku elementu, lai izvērtētu, vai veikto darbu tehniskās un saimnieciskās funkcijas vienotais raksturs turpināja pastāvēt attiecībā uz dažādajiem vietējiem elektroenerģijas sadales tīkliem (64. un 65. punkts) vai publiskā apgaismojuma tīkliem (69. un 70. punkts) plašākā ģeogrāfiskajā zonā un vai šos vietējos tīklus līdz ar to varēja apvienot vienotā tīklā, pamatojoties uz šo vietējo tīklu savstarpējas savienošanas iespējamību.

               52

               Attiecībā uz laika aspektu Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija ir minējusi “vienlaicīgu uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus attiecībā uz strīdīgajiem līgumiem” (65. punkts).

               53

               Jāsecina, ka ģeogrāfiskais un laika aspekts nav kritēriji, kas būtu izmantojami būves Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē definēšanā, bet tie ir elementi, kas ir nepieciešami, lai varētu apstiprināt šādas būves pastāvēšanu, jo vienīgi tādi darbi, kas tiek veikti noteiktā ģeogrāfiskajā un laika ietvarā, var tikt uzskatīti par vienotu būvi.

               54

               Jānorāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atsaukusies uz ģeogrāfisko elementu (apstrīdētā lēmuma 24. un 26. apsvērums) un uz laika elementu saistībā ar to līgumu apvienošanu, kas ir attiecināmi uz vienā un tajā pašā posmā, proti, vai nu SPWS posmā, vai FIMMA 97 posmā, ietilpstošajiem projektiem. Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi kļūdu, piemērojot strīdīgo līgumu izvērtēšanai ģeogrāfisko un laika elementus, vienlaicīgi neuzskatot tos par funkcionāliem kritērijiem, lai definētu attiecīgās būves.

               55

               Treškārt, Spānijas Karaliste uzskata, ka Komisija ir izmantojusi diezgan specifiskus kritērijus, lai konstatētu Spānijas iestāžu izdarīto pārkāpumu, kā, piemēram, potenciālo pretendentu spēju sniegt pakalpojumu vai to ieinteresētību izpildīt noteiktus vai uzreiz visus līgumus (apstrīdētā lēmuma 9. apsvērums).

               56

               Apstrīdētajā lēmumā daļā, kas attiecas uz sākotnējo izvērtējumu, Komisija patiešām ir minējusi noteiktus apstākļus saistībā ar potenciālajiem pretendentiem (9. apsvērums).

               57

               Šajā ziņā iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija Tiesa ir atzinusi, ka būves definīcija, kas ir ietverta Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmajā daļā, neparedz, ka būves pastāvēšana būtu atkarīga no tādiem apstākļiem kā, piemēram, līgumslēdzēju iestāžu skaits vai iespēja veikt visus darbus ar viena uzņēmuma starpniecību (43. punkts). Tā ir norādījusi, ka, kaut arī vienas vienīgas un tās pašas līgumslēdzējas iestādes pastāvēšana un iespēja vienam Savienības uzņēmumam veikt visus darbus, kas ir paredzēti attiecīgajos līgumos, noteiktos apstākļos var būt norādes, kas apstiprina būves pastāvēšanu direktīvas izpratnē, tās šajā ziņā tomēr nevar būt izšķiroši kritēriji. Tā ir piebildusi, ka “līgumslēdzēju iestāžu daudzveidība un iespējas vienam uzņēmumam veikt visus attiecīgos darbus neesamība [nevarēja] atspēkot būves pastāvēšanu, ja šāds secinājums bija izdarīts, pamatojoties uz direktīvas 14. panta 10. punkta pirmās daļas otrajā teikumā noteiktajiem funkcionālajiem kritērijiem” (42. punkts).

               58

               Līdz ar to no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izriet, ka noteiktu tādu elementu izmantošana, kas tostarp attiecas uz potenciālajiem pretendentiem, ir iespējama, bet tie nevar būt nedz izšķiroši, nedz arī ar tiem var atspēkot secinājumu par būves pastāvēšanu, kas ir izdarīts, pamatojoties uz veikto darbu iznākuma saimnieciskās un tehniskās funkcijas kritērijiem.

               59

               Līdz ar to ir jāpārbauda šo kritēriju piemērošana apstrīdētajā lēmumā aplūkotajiem līgumiem un jāizvērtē, vai Komisija tos ir pamatoti atzinusi par izpildītiem, lai izdarītu secinājumu par divu būvju pastāvēšanu. Pēc tam būs jāizvērtē, kādā mērā ir ņemti vērā arī citi elementi.

         Par būves jēdziena Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē piemērošanu apstrīdētajā lēmumā aplūkotajiem līgumiem

               60

               Spānijas Karaliste ir norādījusi, ka attiecībā uz būvēm nav ticis veikts nekāds objektīvs izvērtējums no tehniski saimnieciskā, ģeogrāfiskā un laika aspekta, ka šie kritēriji kļūdaini ir tikuši piemēroti šajā lietā un ka ir tikuši piemēroti atsevišķi kritēriji.

               61

               Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atzinusi, ka pastāvēja divas būvju grupas, kuras veidoja, pirmkārt, astoņi SPWS posmā ietilpstošie projekti (24. apsvēruma a) punkts) un, otrkārt, četri FIMMA 97 posmā ietilpstošie projekti (24. apsvēruma b) punkts). Līdz ar to ir secīgi jāizvērtē katra no šīm divām grupām.

         – Par SPWS posmā ietilpstošajiem astoņiem strīdīgajiem līgumiem

               62

               Spānijas Karaliste apgalvo, ka Komisija nav pietiekami precīzi veikusi tehniski saimniecisko izvērtējumu un no tehniskā un saimnieciskā aspekta ir izvērtējusi šī sprieduma 14. punktā minētos SPWS posmā ietilpstošos astoņus strīdīgos līgumus saistībā ar sešiem komunālo notekūdeņu kolektoriem, vienu lietusūdeņu noteces kanālu un sekundāro kolektoru tīklu, kas esot pastāvīgi projekti.

               63

               Pirmkārt, attiecībā uz šo darbu tehnisko funkciju Spānijas Karaliste ir norādījusi, ka tā katram no attiecīgajiem projektiem ir atšķirīga.

               64

               Tomēr Komisija nav izvērtējusi dažādos strīdīgajos līgumos paredzētos darbus neatkarīgi vienu no otra un novērtējot tiem piemītošo tehnisko funkciju, kā to apgalvo Spānijas Karaliste, bet gan atbilstoši šī sprieduma 45. punktā minētajai judikatūrai tā ir izvērtējusi, vai darbu iznākumam ir viena un tā pati tehniskā funkcija.

               65

               Tādējādi Komisija secināja, ka runa ir par tādiem darbiem, kuru rezultāts ir vispārējs kanalizācijas tīkla uzlabojums, un ka tiem ir viena un tā pati tehniskā funkcija (apstrīdētā lēmuma 24. apsvērums).

               66

               Pirmām kārtām, ir jānorāda, ka seši kolektori un sekundārais kolektoru tīkls saņem visus komunālos notekūdeņus, lai veiktu to apstrādi kanalizācijas tīkla ietvaros.

               67

               Otrām kārtām, attiecībā uz lietusūdeņu noteces kanālu Spānijas Karaliste apgalvo, ka tam ir atšķirīga tehniskā funkcija, kas nav saistīta ar komunālo notekūdeņu vadību vai apstrādi, bet gan ar izvairīšanos no tā, lai pārāk stipra lietus gadījumā nerodas plūdi. Tomēr tā nav apgalvojusi, ka šajā lietā minētais noteces kanāls kopā ar kolektoriem un sekundāro kolektoru tīklu netiek izmantots kanalizācijas tīkla tehniskās funkcijas nodrošināšanā. Kā pamatoti norādījusi Komisija, šis noteces kanāls palīdz izvairīties no nelietderīgas attīrīšanas iekārtā attīrāmā ūdens daudzuma palielināšanās un ierobežot saņemošo ūdeņu piesārņojumu spēcīgu lietusgāžu radīto pārplūžu gadījumā, tādējādi veicinot labāku komunālo notekūdeņu apsaimniekošanu. Turklāt Spānijas Karaliste ir norādījusi, ka attiecīgais noteces kanāls neattīra komunālos notekūdeņus, bet tā nav apstiprinājusi, ka tas nenovada komunālos notekūdeņus. Tā ir precizējusi, ka nav iespējams strikti nodalīt lietusūdeņus, kas nonāk attiecīgajā noteces kanālā, un komunālos notekūdeņus, kas nonāk kolektoros. Jākonstatē, ka attiecīgais noteces kanāls novada gan lietusūdeņus, gan komunālos notekūdeņus, lai atvieglotu komunālo notekūdeņu kolektoru darbību un ļautu labāk darboties kanalizācijas tīklam.

               68

               Šajā ziņā ir jāmin, ka Spānijas iestādes, atbildot uz anketu, kas bija jāaizpilda saistībā ar 1996. gadā iesniegto lūgumu par atbalsta piešķiršanu, ir norādījušas, ka notekūdeņu novadīšanas projekta mērķis bija vairāku kolektoru izbūve teritorijā, no kuras komunālie notekūdeņi tiek novadīti uz Almosaras notekūdeņu attīrīšanas iekārtu. Tāpat tajā bija minēts, ka ir paredzēta arī noteces kanāla izbūve pārplūdes novēršanai, lai stipru lietusgāžu gadījumā un ar atbilstošu komunālo notekūdeņu atšķaidījuma pakāpi novadītu Ebro upē lietusūdeņus, ko kolektors nevarētu novadīt. Visbeidzot ir ticis precizēts, ka projektu kopuma galvenais mērķis ir “veikt pastāvošo nolietojušos struktūru sanēšanu un novērst trūkumus sistēmā, nodrošinot pašvaldībā tādu kanalizācijas cauruļu tīklu, kas spētu novadīt komunālos notekūdeņus uz galvenajiem kolektoriem, tādējādi izvairoties no plūdiem, pazemes ūdeņu piesārņošanas un nekontrolētām komunālo notekūdeņu noplūdēm”. Tas pats šī galvenā mērķa apraksts ir pārņemts arī 1996. gada lēmuma pielikumā, kurā ir ietverts projekta kopsavilkums. No tā izriet, kā ir norādījusi pati Spānijas Karaliste, ka saistībā ar kanalizācijas tīklu pastāv saikne starp komunālo notekūdeņu novadīšanu un izvairīšanos no plūdiem ar noteces kanāla palīdzību.

               69

               Jāsecina, ka attiecīgie astoņi projekti nav neatkarīgi, kā to ir apgalvojusi Spānijas Karaliste, bet ka tie visi ir viena un tā paša projekta sastāvdaļa, kas ir saistīts ar kanalizācijas tīklu un kas atbilstoši anketai, kura tika aizpildīta saistībā ar 1996. gadā iesniegto lūgumu par atbalsta piešķiršanu, un 1996. gada lēmuma pielikumā pievienotajam kopsavilkumam ir tāda kanalizācijas cauruļu tīkla izveide, kas spētu novadīt komunālos notekūdeņus uz galvenajiem kolektoriem, tādējādi izvairoties no plūdiem, pazemes ūdeņu piesārņošanas un nekontrolētām komunālo notekūdeņu noplūdēm. Kā pamatoti ir norādījusi Komisija, attiecīgajiem SPWS posmā ietilpstošajiem darbiem ir bijis līdzīgs mērķis, proti, nodrošināt vai atjaunot dažādiem rajoniem kanalizācijas cauruļu sistēmu, tostarp izbūvējot komunālo notekūdeņu kolektorus un noteces kanālus (apstrīdētā lēmuma 24. apsvēruma a) punkts). Līdz ar to tā faktiski ir tādu darbu virkne, kuru rezultātā galalietotāju vajadzībām vispārēji tiktu uzlabots kanalizācijas tīkls (apstrīdētā lēmuma 24. apsvērums). Saskaņā ar Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmo daļu un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija šīs darbu virknes mērķis ir pašai par sevi izpildīt tehnisku funkciju, proti, komunālo notekūdeņu novadīšanu.

               70

               Šo secinājumu neatspēko arī Spānijas Karalistes argumentācija, saskaņā ar kuru Direktīva 93/38 nav attiecināma uz noteces kanāliem, ciktāl to mērķis nav komunālo notekūdeņu novadīšana. Pirmkārt, kā jau iepriekš norādīts (skat. šī sprieduma 67. punktu), ir kļūdaini apgalvot, ka attiecīgais noteces kanāls novada tikai un vienīgi lietusūdeņus. Otrkārt, kā pamatoti ir norādījusi Komisija, ir jāuzskata, ka Direktīvas 93/38 6. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanas joma nav ierobežota tikai ar tām iekārtām, kuras tieši novada vai attīra komunālos notekūdeņus, bet ka šis noteikums ir piemērojams arī līgumiem, kas “ir saistīti ar notekūdeņu izvadīšanu vai attīrīšanu”, kas tādējādi ietver arī noteces kanālus.

               71

               Turklāt ir jānoraida argumentācija, ko Spānijas Karaliste ir izvirzījusi, lai apstrīdētu Komisijas argumentāciju, saskaņā ar kuru tādu darbību virknes, kas ir saistītas ar dažādiem komunālo notekūdeņu kolektoru veidiem, pielīdzināšana vienotai būvei ir apstiprināta Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvā 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (OV L 135, 40. lpp.). Šī direktīva it īpaši attiecas uz komunālo notekūdeņu savākšanu, attīrīšanu un novadīšanu, un komunālie notekūdeņi tās 2. panta 1. punktā ir definēti kā tādi, kas ietver arī lietus notekūdeņus. Turklāt, pat pieņemot, ka direktīvā ir atsevišķi noteikts notekūdeņu attīrīšanas iekārtām piemērojamais režīms, Spānijas Karaliste nav izskaidrojusi, kādas sekas no tā izriet attiecībā uz konkrētajiem projektiem, no kuriem neviens nav saistīts ar notekūdeņu attīrīšanas iekārtu.

               72

               Otrkārt, Spānijas Karaliste apstrīd attiecīgo projektu saimniecisko funkciju identiskumu. Lietusūdeņiem neesot piemērojams īpašs maksājums par komunālo notekūdeņu novadīšanas pakalpojumiem, kuru iekasē Saragosas pašvaldība. Līdz ar to par lietusūdeņu noteces kanālu nevarot tikt iekasēts atsevišķs maksājums vai nodeva. Turklāt Spānijas Karaliste savā atbildē Komisijai ir norādījusi, ka, pat ja šis īpašais maksājums ir paredzēts tīkla apsaimniekošanas izmaksu finansēšanai, tas nav pietiekams un ir nepieciešams papildu ieguldījums no pašvaldības budžeta. Tas nozīmējot, ka, kaut arī komunālo notekūdeņu apsaimniekošana faktiski daļēji tiek segta ar ieņēmumiem no attiecīgā nodokļa, lietusūdeņu savākšanai un attīrīšanai paredzētā tīkla infrastruktūra būtu jāfinansē no valsts līdzekļiem. Pastāvot būtiska atšķirība starp maksājumu par komunālo notekūdeņu attīrīšanu un samaksu par sabiedrisko pakalpojumu, ko sniedz lietusūdeņu noteces kanāli, kas liecinot par identiskuma neesamību saimnieciskajā ziņā. Maksājums par komunālo notekūdeņu attīrīšanu būtībā tiekot noteikts, ņemot vērā faktisko katras mājsaimniecības novadīto notekūdeņu daudzumu, proti, tas ir individualizēts maksājums, kas ir atkarīgs no katra nodokļa maksātāja paša patēriņa, savukārt samaksa par sabiedrisko pakalpojumu, ko sniedz lietusūdeņu noteces kanāli, iespējams, varētu tikt attiecināta uz visiem iedzīvotājiem, tomēr nemodulējot maksājamo summu atkarībā no labuma, kuru gūst attiecīgās personas.

               73

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir atzinusi, ka saimnieciskajā ziņā “galalietotājiem [būtu] jāmaksā pakalpojumu sniedzējam atbilstoši to īstenotajam pakalpojumu izmantojumam” (24. apsvērums).
               [..]

               75

               Pirmkārt, tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Spānijas Karaliste apstiprināja, ka Saragosas pašvaldības iekasētais īpašais maksājums par komunālo notekūdeņu novadīšanas pakalpojumiem, uz kuru tā ir norādījusi savā prasības pieteikumā, ir paredzēts Saragosas pašvaldības Nodokļu noteikumu Nr. 24.25, ar ko nosaka maksājumu par dzeramā ūdens apgādes un komunālo notekūdeņu novadīšanas pakalpojumiem, 2. nodaļas 2. pantā ar nosaukumu “Komunālo notekūdeņu novadīšanas pakalpojums”, kuru Komisija ir minējusi savos rakstveida apsvērumos. Atbilstoši šim noteikumam “ar nodokli apliekamā darbība šī maksājuma gadījumā ir komunālo notekūdeņu novadīšanas pakalpojuma sniegšana, ja runa ir par lietusūdeņiem un/vai lietus notekūdeņiem, kas tiek novadīti pašvaldībai piederošos vai tās apsaimniekošanā esošajos kolektoros un kanalizācijas sistēmās, jo tieši Saragosas pašvaldība šādā gadījumā uzņemas šo notekūdeņu apsaimniekošanu, tostarp ar to pārvadīšanu, attīrīšanu un izvadīšanu dabiskajās ūdenstilpnēs saistītās izmaksas atbilstoši nosacījumiem, kas ir paredzēti Ebro hidrogrāfijas konfederācijas izsniegtajās novadīšanas atļaujās”. No šī noteikuma izriet, ka tajā nav nošķirti komunālie notekūdeņi un lietusūdeņi.

               76

               Otrkārt, jākonstatē, ka Spānijas Karalistes argumentācija par lietusūdeņu savākšanai un attīrīšanai paredzētās tīklu infrastruktūras finansēšanu nav pamatota, ciktāl Spānijas Karaliste ir tikai norādījusi, ka minētā infrastruktūra ir jāfinansē no valsts līdzekļiem. Turklāt Spānijas Karaliste nav norādījusi nekādus apstākļus, kas varētu pierādīt, ka šī infrastruktūra – kaut vai tikai daļēji – netiek finansēta ar īpašo maksājumu par notekūdeņu novadīšanas pakalpojumiem.

               77

               Līdz ar to ir jāsecina, ka attiecīgie SPWS posmā ietilpstošie darbi veido tādu elementu kopumu, kuru iznākumam pašam par sevi ir jāspēj izpildīt saimniecisku funkciju.

               78

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Spānijas Karaliste nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, apstrīdētā lēmuma 26. apsvērumā secinot, ka attiecīgo SPWS posmā ietilpstošo darbu mērķis bija izpildīt vienu un to pašu tehnisko un saimniecisko funkciju Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē.

         – Par FIMMA 97 posmā ietilpstošajiem četriem strīdīgajiem līgumiem

               79

               Spānijas Karaliste ir norādījusi, ka Komisija nav pietiekami precīzi veikusi tehniski saimniecisko izvērtējumu un no tehniskā un saimnieciskā aspekta ir izvērtējusi šī sprieduma 15. punktā minētos FIMMA 97 posmā ietilpstošos četrus strīdīgos līgumus saistībā ar dūņu attīrīšanas iekārtu, vienu savienojošo kolektoru un diviem kolektoriem, tostarp Galjego upē izvietotajiem kolektoriem. Turpinājumā tā ir veikusi minētajā posmā ietilpstošo līgumu izvērtējumu un secinājusi, ka katrs projekts ir uzskatāms par neatkarīgu no pārējiem projektiem, un ka paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu publicēšana Oficiālajā Vēstnesī nebija nepieciešama.

               80

               Pirmkārt, attiecībā uz FIMMA 97 posmā ietilpstošo projektu tehnisko funkciju Komisija apstrīdētajā lēmumā ir secinājusi, ka attiecīgie četri projekti ir bijuši viena būve, ko Spānijas Karaliste savukārt apstrīd.

               81

               Saskaņā ar anketu, kas tika aizpildīta saistībā ar 1997. gadā iesniegto lūgumu par atbalsta piešķiršanu, FIMMA 97 posmā ietilpstošajiem projektiem bija trīs dažādi mērķi. Tomēr ir jānorāda – tāpat kā to ir izdarījusi arī Komisija –, ka [FIMMA 97 posmā] ietilpstošie četri strīdīgie projekti ietilpa vienā un tajā pašā grupā, kam bija viens un tas pats mērķis, proti, “novērst neattīrītu komunālo notekūdeņu izvadīšanu”.

               82

               Attiecībā uz savienojošo kolektoru Spānijas Karaliste ir apgalvojusi, ka “tā funkcija atšķirībā no pārējiem kolektoriem nav komunālo notekūdeņu vai lietusūdeņu savākšana un novadīšana attiecīgi uz komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām vai noteces kanāliem”, bet tā ir norādījusi, ka šī savienojošā kolektora mērķis ir “mēģināt novērst saistībā ar kanalizācijas struktūrām pastāvošo nelīdzsvarotību, kas pastāv Saragosas pilsētas nesimetriskās paplašināšanās dēļ”. Pretēji Spānijas Karalistes apgalvojumiem līdz ar to ir kļūdaini apgalvot, ka abas attīrīšanas iekārtas savienojošais kolektors ir “no pārējiem kolektoriem pilnīgi neatkarīga infrastruktūra”, ciktāl šis kolektors ir integrēts Saragosas pilsētas kanalizācijas tīklā. Spānijas Karaliste līdz ar to nošķir katra no šiem projektiem tehnisko funkciju, neņemot vērā to, ka runa ir par darbu kopumu, kura rezultāts ir vispārējs kanalizācijas tīkla uzlabojums galalietotāju vajadzībām (apstrīdētā lēmuma 24. apsvērums) un kura mērķis ir pašam par sevi izpildīt tehnisku funkciju, kas ir komunālo notekūdeņu novadīšana.

               83

               Attiecībā uz dūņu attīrīšanas iekārtu Spānijas Karaliste apgalvo, ka atšķirībā no kolektoriem tās funkcija nav lietusūdeņu vai komunālo notekūdeņu novadīšana, bet tās mērķis ir novērst to, lai dūņas, kas rodas saistībā ar dzeramā ūdens iegūšanu individuālajam, komerciālajam vai industriālajam patēriņam visā pilsētā, nenonāktu Vervas upē. Tomēr nav jānosaka, vai dūņu attīrīšanas iekārtai pašai par sevi ir no kolektora atšķirīga tehniskā funkcija, bet gan ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmo daļu, kolektori un dūņu attīrīšanas iekārta ir tādu darbu sastāvdaļa, kuru iznākumam ir kopēja tehniskā funkcija, proti, komunālo notekūdeņu novadīšana. Tomēr Spānijas Karaliste nenoliedz, ka dūņu attīrīšanas iekārtas veicina Saragosas pilsētas komunālo notekūdeņu sanāciju.

               84

               Turklāt ir jānoraida Spānijas Karalistes arguments, saskaņā ar kuru tā pretendenta profils, kurš iesniedz piedāvājumu attiecībā uz līgumu saistībā ar kolektoru, pilnībā atšķiras no tā pretendenta profila, kurš iesniedz piedāvājumu attiecībā uz līgumu saistībā ar dūņu attīrīšanas iekārtu, jo tas nav viens no kritērijiem, kas ļauj veikt atzīšanu par būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē.

               85

               Visbeidzot Spānijas Karaliste apstrīd Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru starp kolektoriem un dūņu attīrīšanas iekārtām, kurām ir papildu raksturs attiecībā pret komunālo notekūdeņu attīrīšanu, tehniskajā ziņā pastāv līdzvērtīgums. Šajā ziņā tā norāda, ka šajā lietā runa ir par tādu dūņu attīrīšanas iekārtu, kas ir radušās saistībā ar dzeramā ūdens iegūšanu, un nevis attīrīšanas iekārtu. Tomēr ir jākonstatē, ka Spānijas Karaliste nav izskaidrojusi, kādēļ tas, ka runa ir par šādu dūņu attīrīšanas iekārtu, nozīmē, ka tā papildu veidā nav komunālo notekūdeņu attīrīšanas procesa sastāvdaļa, ciktāl šī rūpnīca atbilst mērķim novērst neattīrītu komunālo notekūdeņu novadīšanu, kā tas ir precizēts anketā, kas tika iesniegta saistībā ar 1997. gadā iesniegto lūgumu par atbalsta piešķiršanu.
               [..]

               87

               Jāsecina, ka četri attiecīgie projekti nav neatkarīgi, kā to ir apgalvojusi Spānijas Karaliste, bet ka tie visi ietilpst vienā un tajā pašā ar kanalizācijas tīklu saistītajā projektā. Kā pamatoti ir atzinusi Komisija, attiecīgajiem FIMMA 97 posmā ietilpstošajiem darbiem ir bijis līdzīgs mērķis, proti, kolektoru izbūve Vervas un Galjego upēs, lai apkalpotu tās teritorijas, no kurām notekūdeņi joprojām tika novadīti tieši upēs, un atjaunotu divas komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtas, uz kurām šie notekūdeņi tiek novadīti (apstrīdētā lēmuma 24. apsvēruma b) punkts). Tādējādi tie ir virkne tādu darbu, kuru rezultāts ir vispārējs kanalizācijas tīkla uzlabojums galalietotāju vajadzībām (apstrīdētā lēmuma 24. apsvērums). Saskaņā ar Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmo daļu un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija šīs darbu virknes iznākuma mērķis ir pašam par sevi izpildīt tehnisku funkciju, proti, komunālo notekūdeņu novadīšanu.
               [..]

               89

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Spānijas Karaliste nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, apstrīdētā lēmuma 26. apsvērumā secinot, ka attiecīgo FIMMA 97 posmā ietilpstošo darbu mērķis bija izpildīt vienu un to pašu tehnisko un saimniecisko funkciju Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē.

         – Secinājumi

               90

               Līdz ar to attiecībā uz SPWS un FIMMA 97 posmā ietilpstošajiem attiecīgajiem projektiem Spānijas Karaliste nav pierādījusi, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 26. apsvērumā ir kļūdaini secinājusi, ka šie projekti attiecībā uz katru no abiem šiem posmiem veido būvi, kas ir tikusi mākslīgi sadalīta Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas un 13. punkta izpratnē. Pēc analoģijas ar situāciju, kas pastāvēja lietā, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, attiecīgie projekti būtībā sastāvēja no divu veidu konkrētiem darbiem saistībā ar pastāvošā tīkla sanāciju un to rezultāts pēc darbu pabeigšanas būtu minētā tīkla izpildītās funkcijas neatņemama sastāvdaļa.

               91

               Šo secinājumu neatspēko arī Spānijas Karalistes argumenti saistībā ar citiem tās izvirzītajiem kritērijiem, proti, ģeogrāfiskajiem un laika elementiem, vai ar kritērijiem, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini izmantojusi.

               92

               Attiecībā uz ģeogrāfiskajiem un laika aspektiem ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmo daļu un šī noteikuma interpretāciju, ko Tiesa ir sniegusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija, tie paši par sevi nav kritēriji, kas izrietētu no attiecīgā noteikuma vai judikatūras (skat. šī sprieduma 53. punktu).

               93

               Pirmkārt, attiecībā uz ģeogrāfisko aspektu Komisija apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumā ir norādījusi, ka “attiecībā uz astoņiem SPWS [posmā] ietilpstošajiem projektiem [..] vienīgā atšķirība [bija] tā, ka [attiecīgie darbi tika] veikti dažādos ģeogrāfiskajos rajonos”, un ka “attiecībā uz četriem [FIMMA 97 posmā] ietilpstošajiem projektiem vienīgā atšķirība [bija] tā, ka [attiecīgie darbi tika] veikti dažādos ģeogrāfiskajos rajonos”. 26. apsvērumā Komisija ir piebildusi, ka “darbi [ir tikuši] veikti vienā ģeogrāfiskajā teritorijā”.

               94

               Šajā ziņā Spānijas Karaliste ir norādījusi uz pretrunu apstrīdētajā lēmumā, jo, no vienas puses, Komisija ir apstiprinājusi ģeogrāfiskās dažādības un, no otras puses, vienas ģeogrāfiskās teritorijas esamību. Tomēr ir jākonstatē, ka arī Spānijas Karaliste ir paudusi šādu pašu apgalvojumu, apgalvodama, ka, “lai gan [attiecīgie darbi] bija saistīti ar vienu vienīgu teritoriju, [tie] bija izvietoti lielā attālumā viens no otra un starp tiem nebija nekādas saistības no ģeogrāfiskā viedokļa”.

               95

               Spānijas Karaliste būtībā ir norādījusi, ka starp attiecīgajos projektos paredzētajiem darbiem nav bijusi nekāda fiziska saistība, kā dēļ Komisija neesot varējusi izdarīt secinājumu par divu būvju pastāvēšanu. Tomēr, pat pieņemot, ka šī fiziskas saistības neesamība būtu pierādīta, nemainīgs būtu tas, ka dažādie darbi ir Saragosas pilsētas kanalizācijas tīkla izpildītās funkcijas neatņemama sastāvdaļa, kas ļauj secināt, ka tie ir saistīti ar vienu un to pašu būvi. Līdz ar to nav svarīgi, ka minētie darbi tiek veikti visa tīkla garumā un tie nav fiziski tieši saistīti, ciktāl, kā ir norādījusi arī Komisija un ko Spānijas Karaliste nav apstrīdējusi, tie tiek veikti teritorijā, kurā ir izvietoti Saragosas pašvaldības apsaimniekotais kanalizācijas cauruļu tīkls un kolektori. Līdz ar to, kā apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi Komisija, pat ja attiecīgie darbi tiek “veikti dažādos ģeogrāfiskajos rajonos”, tie tiek veikti “vienā ģeogrāfiskajā teritorijā”. Tādējādi Spānijas Karalistes argumentācija attiecībā uz iespējamo apstrīdētajā lēmumā pastāvošo pretrunu šajā ziņā nevar tikt akceptēta.

               96

               Līdz ar to ir noraidāms arī Spānijas Karalistes arguments, ar kuru tā vēlas vilkt paralēles ar iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija izvērtēto situāciju. Spānijas Karaliste nav sniegusi nekādu informāciju, kas ļautu pierādīt, ka strīdīgie līgumi attiecās uz dažādiem kanalizācijas tīkliem, attiecībā uz kuriem būtu bijis jāpārbauda, vai tie varētu tikt apvienoti.

               97

               Visbeidzot, atbildot uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Direktīvā 91/271 kā ģeogrāfiskā atsauce ir izmantota aglomerācija, Spānijas Karaliste apgalvo, ka šai atsaucei nav nekādas nozīmes, definējot būvi publiskā iepirkuma jomā pastāvošā tiesiskā regulējuma izpratnē. Tam, ka šajā direktīvā kā ģeogrāfiskā atsauce ir izmantota aglomerācija, esot nozīme saistībā ar komunālo notekūdeņu attīrīšanu un sabiedrības veselības aizsardzību. Šajā ziņā ir jāsecina, ka, ciktāl dažādo darbu rezultāts ir Saragosas pilsētas kanalizācijas tīkla izpildītās funkcijas neatņemama sastāvdaļa, atbilstošā ģeogrāfiskā teritorija ir šī tīkla pārklājuma teritorija neatkarīgi no tā, vai tā ir saistīta ar pilsētas aglomerāciju vai pašvaldības teritoriju.

               98

               Līdz ar to ir jāsecina, ka Spānijas Karalistes argumentācija attiecībā uz iespējamā ģeogrāfiskā kritērija piemērošanu, kuru ņemot vērā Komisijai apstrīdētajā lēmumā būtu bijis jāatzīst, ka attiecīgie projekti neveido divas būves Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē, nevar tikt akceptēta.

               99

               Otrkārt, attiecībā uz laika aspektu Komisija apstrīdētajā lēmumā ir secinājusi, ka pastāv divas projektu grupas, viena saistībā ar SPWS posmu un otra – saistībā ar FIMMA 97 posmu.

               100

               Šajā ziņā, pat pieņemot, ka Spānijas Karaliste būtu ieinteresēta apstrīdēt šo sadalījumu divos lēmumos, tās argumentācija, saskaņā ar kuru nebija iespējams definēt divas grupas tikai tādēļ vien, ka projekti bija apstiprināti divos dažādos lēmumos, ir noraidāma. Būtībā, kā ir norādījusi Komisija, tas, ka tā ir noteikusi divas projektu grupas, izriet no laika elementa piemērošanas, jo darbu apvienošana bija saistīta ar to piederību diviem laika ziņā atšķirīgiem Saragosas notekūdeņu novadīšanas plāna posmiem.

               101

               Turklāt Spānijas Karaliste ir apstrīdējusi to, ka strīdīgos projektus var uzskatīt par tādiem, kas ietilpst vienā un tajā pašā laika vienībā saistībā ar katru no abiem posmiem. Tā apstrīd Komisijas vēlāk veikto vērtējumu, ar kuru administratīvajā procesā netika atspēkots Spānijas Karalistes arguments, saskaņā ar kuru līgumi attiecībā uz SPWS posmu tika noslēgti 14 mēnešu un attiecībā uz FIMMA 97 posmu – 20 mēnešu laikā.

               102

               Kā jau iepriekš precizēts (skat. šī sprieduma 50., 52. un 53. punktu), Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija nav definējusi laika kritēriju, bet ir ņēmusi vērā laika aspektu kā vērtējuma elementu. Jāmin, ka Tiesa nav norādījusi uz laika vienības pastāvēšanu, bet gan uz “vienlaicīgu uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus attiecībā uz strīdīgajiem līgumiem”, savukārt ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacob] savos secinājumos, kas sniegti iepriekš minētajā lietā Komisija/Francija (Recueil, I-8341., I-8318. lpp.), kā apgalvo Komisija, ir atsaucies uz “noteiktu laikposmu” (72. punkts).

               103

               Šajā lietā, kā pamatoti norādījusi Komisija, uzaicinājumi iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā attiecībā uz visām konkrēto projektu grupām tika publicēti vienā un tajā pašā laikposmā. Tādējādi no astoņiem SPWS posmā ietilpstošajiem līgumiem septiņi līgumi tika izziņoti mazāk nekā piecu mēnešu laikposmā no 1997. gada 29. jūlija līdz 1997. gada 17. decembrim, pieci – divos dažādos datumos un viens tika izziņots 1998. gada 24. jūlijā, bet ar četru mēnešu izpildes termiņu. Attiecībā uz četriem FIMMA 97 posmā ietilpstošajiem līgumiem uzaicinājumi iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā tika publicēti mazāk nekā sešu mēnešu laikposmā no 1998. gada 13. novembra līdz 1999. gada 9. jūnijam.
               [..]

               107

               Secinājumā ir jānorāda, ka Spānijas Karalistes argumentācija attiecībā uz iespējama laika kritērija pastāvēšanu, kura piemērošana šajā lietā ļautu uzskatīt, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini secinājusi, ka pastāv divas būves, nevar tikt akceptēta.

               108

               Otrkārt, Spānijas Karaliste ir apgalvojusi, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi diezgan specifiskus kritērijus, lai konstatētu Spānijas iestāžu izdarīto pārkāpumu, kā, piemēram, potenciālo pretendentu spēju sniegt pakalpojumu vai to ieinteresētību izpildīt noteiktus vai uzreiz visus līgumus (apstrīdētā lēmuma 9. apsvērums).

               109

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija daļā, kas attiecas uz sākotnējo izvērtējumu, faktiski ir minējusi noteiktus apstākļus saistībā ar potenciālajiem pretendentiem (9. apsvērums). Tā tos ir norādījusi arī galīgajā izvērtējumā (25. apsvērums), lai gan izmantojot citādu formulējumu.

               110

               No apstrīdētā lēmuma 24. un 26. apsvēruma tomēr izriet, ka Komisija ir izdarījusi secinājumu par divu būvju pastāvēšanu Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē, ņemot vērā tehnisko un saimniecisko funkcionālo kritēriju izpildi. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 25. apsvērumā minētie elementi ir tikai apstiprinājuši ar šiem funkcionālajiem kritērijiem pamatoto secinājumu. Tādēļ ar šo elementu norādīšanu nevar atspēkot apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

               111

               Pilnības labad attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 25. apsvērumā izdarītajām atsaucēm uz potenciālajiem pretendentiem ir jānorāda, ka Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 42. punktā ir precizējusi, ka “Kopienu uzņēmuma spēja izpildīt visus darbus, kas ir paredzēti attiecīgajos līgumos” var būt norāde, kas apstiprina būves pastāvēšanu Direktīvas 93/38 izpratnē.

               112

               Turklāt apstrīdētā lēmuma 25. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz Direktīvas 93/38 4. panta 2. punktu. Šis noteikums aizliedz jebkāda veida diskrimināciju pret pretendentiem, aizsargājot arī tos pretendentus, kas tika atturēti no piedāvājumu iesniegšanas tāpēc, ka tiem ar līgumslēdzējas iestādes īstenoto procedūru bija radīts neizdevīgāks stāvoklis (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 109. punkts). Apstrīdētā lēmuma 25. apsvērumā ietvertie ar potenciālajiem pretendentiem saistītie elementi tādējādi ir norādīti arī saistībā ar Direktīvas 93/38 4. panta 2. punktu.

               113

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Spānijas Karaliste nav pierādījusi, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi kļūdu gan saistībā ar to kritēriju noteikšanu, kuri ļauj veikt atzīšanu par būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē, gan saistībā ar šo kritēriju piemērošanu šajā lietā. Būtībā attiecīgie darbi sastāv no divu konkrētu darbu virknēm, kuri ir saistīti ar Saragosas kanalizācijas tīklu un kuru rezultāts pēc šo darbu pabeigšanas būs šī tīkla izpildītās funkcijas neatņemama sastāvdaļa. Līdz ar to Spānijas Karaliste nav pierādījusi, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka pastāv divas būves – viena saistībā ar SPWS posmu un otra – saistībā ar FIMMA 97 posmu.

               114

               Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

         Par otro daļu, kas attiecas uz Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz nodoma pastāvēšanu

               115

               Spānijas Karaliste būtībā apgalvo, ka Direktīvas 93/38 14. panta 13. punkta pārkāpuma priekšnosacījums ir nodoms, kuru ir jāpierāda Komisijai. Šajā ziņā esot jāņem vērā vienīgi publiskā iepirkuma jomā pastāvošais tiesiskais regulējums, nevis Regula Nr. 1164/94. Tomēr Komisija neesot iesniegusi pierādījumus, kas apliecinātu šāda nodoma pastāvēšanu. Katrā ziņā Spānijas Karaliste apgalvo, ka tā ir rīkojusies pārskatāmi, kā arī labā ticībā un pilnībā sadarbojoties ar Komisiju visā procedūras laikā.

               116

               Šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā ir secinājusi, ka Spānijas iestādes ir pārkāpušas Direktīvas 93/38 14. panta 13. punktu, un noteica attiecībā uz Spānijas Karalisti finanšu korekciju atbilstoši Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H pantam.

               117

               Kā pamatoti norādījusi Spānijas Karaliste, ģenerāladvokāts Džeikobss savos iepriekš minētajā lietā Komisija/Francija sniegtajos secinājumos ir apgalvojis, ka Direktīvas 93/38 14. panta 13. punkta formulējums liecina par zināmu nodoma pakāpi īstenotajā rīcībā (37.–39. punkts).

               118

               Savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija (31. punkts) Tiesa tomēr secināja, ka Direktīvas 93/38 14. panta 13. punktā konkrētā veidā ir pausti pienākumi, kas līgumslēdzējām iestādēm izriet no Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas, un līdz ar to tas ir jāņem vērā kopā ar pēdējo minēto noteikumu, lai izvērtētu būves sadalīšanas pastāvēšanu. Tiesa nebija pārbaudījusi, vai līgumslēdzējas iestādes ar nodomu bija sadalījušas vienotu būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē.

               119

               Līdz ar to ir jāsecina, ka šajā lietā Komisijai, ņemot vērā Direktīvas 93/38 14. panta 13. punktu, nebija jāpierāda Spānijas iestāžu nodoms sadalīt dažādos līgumos vienotu būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē. Līdz ar to tai šajā ziņā nebija nekāda pierādīšanas pienākuma, un attiecīgā gadījumā tai nevar pārmest to, ka tā nav pierādījusi šāda nodoma pastāvēšanu.

               120

               Šo secinājumu nevar atspēkot Spānijas Karalistes izvirzītie argumenti, saskaņā ar kuriem Spānijas iestādes bija lojāli sadarbojušās ar Komisiju un bija rīkojušās pārskatāmi un labā ticībā. Tā kā, lai konstatētu Direktīvas 93/38 14. panta 13. punkta pārkāpumu, nav nepieciešams nekāds ar attiecīgo iestāžu nodomu saistīts elements, ar Spānijas iestāžu rīcību saistītajiem apsvērumiem šajā lietā nav nozīmes, lai pierādītu, ka Komisija ir kļūdaini izdarījusi secinājumu par šī noteikuma pārkāpumu.
               [..]

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                           Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           Truchot

                           Martins Ribeiro

                           Popescu

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2013. gada 11. jūlijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – spāņu.
      (
            1
         )	Ir atspoguļoti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 9.janvārī. # Kris Van Neyghem pret Eiropas Savienības Reģionu komiteju. # Ierēdņi - Pieņemamība. # Lieta T-288/04.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 9. janvārī
      Lieta T‑288/04
      Kris Van Neyghem
      pret
      Eiropas Savienības Reģionu komiteju
      Ierēdņi – Iecelšana amatā – Klasificēšana pakāpē un līmenī – Paziņojumi par algu – Novēlota sūdzība – Pieņemamība
      Priekšmets Prasība atcelt tiesību aktu, kas celta par Reģionu komitejas 2003. gada 26. marta Lēmumu Nr. 87/03, ar kuru prasītājs tiek
         iecelts B5 pakāpes 4. līmenī

      Nolēmums Prasību noraidīt kā nepieņemamu. Eiropas Savienības Reģionu komiteja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      Ierēdņi – Prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi
      (Civildienesta noteikumu 25. panta otrā daļa, 90. un 91. pants)
      No ikmēneša algas lapas nodošanas dienas sāk skaitīt termiņu prasības iesniegšanai par administratīvu lēmumu, ja šajā lapā
         skaidri ir norādīta šī lēmuma esamība un piemērojamība un ja attiecīgais lēmums attiecas tikai uz atalgojumu, kas pēc savas
         būtības var tikt atainots šajā lapā.

      Tomēr tā nav gadījumā, ja tas ir galīgs lēmums par klasificēšanu pakāpē un līmenī, kura pamata priekšmets nav tikai finansiāla
         rakstura, bet attiecas uz būtisku ierēdņa profesionālās situācijas aspektu. Šādas nozīmes lēmums nebūs skaidri redzams no
         vienkārša paziņojuma par algu. Šis paziņojums ir nepienācīgs līdzeklis, lai informētu ieinteresēto personu par šādas nozīmes
         lēmuma pieņemšanu, it īpaši ja tajā nav norādes uz pakāpi un līmeni. Ņemot vērā Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā
         ietverto normu un principu, saskaņā ar kuru administrācijai ir pienākums nodrošināt, ka ierēdņi var reāli un viegli uzzināt
         par administratīviem aktiem, kas tos skar individuāli, – princips, kas ir tostarp pamatots ar iestāžu pienākumu ņemt vērā
         savu ierēdņu intereses, pienācīgi rūpīgs ierēdnis, kurš pienācīgi zina viņa atalgojumu regulējošās normas, var tiesiski sagaidīt,
         ka lēmums, ar kuru nosaka viņa galīgo klasificēšanu pakāpē un līmenī, tiks viņam nosūtīts rakstveidā.

      Tomēr fakts, ka administrācija neizpildīja savu pienākumu rakstveidā paziņot ierēdnim lēmumu par galīgo klasificēšanu, neatbrīvo
         viņu no pienākuma izrādīt pienācīgu rūpību, it īpaši ja izrādās, ka patiesībā ierēdnim bija zināms, ka attiecībā uz viņu ir
         pieņemts lēmums par galīgo klasificēšanu. Turklāt, ņemot vērā juridisko un faktisko kontekstu to paziņošanas brīdī, ko raksturo
         fakts, ka ierēdnis praktikants zina, ka ir jābūt lēmumam par galīgo klasificēšanu, paziņojumi par algu var brīdināt ierēdni,
         ka ir notikušas izmaiņas viņa individuālajā situācijā, jo persona, kas izrāda pienācīgi informētam ierēdnim prasīto rūpību,
         nevar saprātīgi nepamanīt būtiskas izmaiņas pamatalgā un tās pielāgošanu ar atpakaļejošu datumu. Šajā gadījumā viņam ir vismaz
         jāinteresējas administrācijā par šīm viņa pamatalgas izmaiņām un, vajadzības gadījumā, saprātīgā termiņā jālūdz šo izmaiņu
         pamatā esošā lēmuma pilns teksts, lai precīzi zinātu attiecīgā akta saturu un pamatojumu un varētu izmantot savas tiesības
         iesniegt sūdzību. Šajā sakarā vairāk nekā piecu mēnešu laikposms pēc pirmā paziņojuma par algu saņemšanas, kurā ir būtiskas
         izmaiņas pamatalgā, nekādi nebūtu jāuzskata par saprātīgu, pat ja prasītājs labā ticībā domāja, ka tiktu panākta vienošanās
         ar administrāciju, neiesniedzot sūdzību; šādas vienošanās iespējamība neatbrīvo ierēdni no pienākuma ievērot sūdzību termiņus,
         kam ir absolūts raksturs.

      (skat. 39.–43. un 47.–50. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1997. gada 23. janvāris, C‑246/95 Coen, Recueil, I‑403. lpp., 21. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 16. marts, T‑33/89 un T‑74/89 Blackman/Parlaments, Recueil, II‑249. lpp., 34. punkts; 1996. gada 24. aprīlis, T‑6/94 A/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑191. un II‑555. lpp., 52. punkts; 1998. gada 24. marts, T‑232/97 Becret-Danieau u.c./Parlaments, Recueil FP, I‑A‑157. un II‑495. lpp., 31. un 32. punkts; 2004. gada 24. jūnijs, T‑190/02 Österholm/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑197. un II‑877. lpp., 32. punkts; 2005. gada 16. februāris, T‑354/03 Reggimenti/Parlaments, Krājums‑CDL, I‑A‑33. un II‑147. lpp., 38. un 39. punkts; 2005. gada 4. maijs, T‑144/03 Schmit/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑101. un II‑465. lpp., 146. punkts.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 9.martā. # Miguel Vicente Nuñez pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paaugstināšana amatā - Novērtējuma ziņojums. # Lieta T-10/99.


title: Tiesas spriedums (devītā palāta), 2016. gada 2. jūnijs.#ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna pret Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Akcīzes nodoklis – Direktīva 2003/96/EK – Dažādas akcīzes nodokļa likmes motordegvielai un kurināmajam – Nosacījums kurināmajam paredzētas likmes piemērošanai – Tādu deklarāciju ikmēneša pārskata iesniegšana, saskaņā ar kurām nopirktie produkti ir paredzēti apkurei – Tādas akcīzes nodokļa likmes piemērošana, kas ir paredzēta kurināmajam, ja nav iesniegts šis pārskats – Samērīguma princips.#Lieta C-418/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
      2016. gada 2. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Akcīzes nodoklis — Direktīva 2003/96/EK — Dažādas akcīzes nodokļa likmes motordegvielai un kurināmajam — Nosacījums kurināmajam paredzētas likmes piemērošanai — Tādu deklarāciju ikmēneša pārskata iesniegšana, saskaņā ar kurām nopirktie produkti ir paredzēti apkurei — Tādas akcīzes nodokļa likmes piemērošana, kas ir paredzēta kurināmajam, ja nav iesniegts šis pārskats — Samērīguma princips”
      Lieta C‑418/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Vojevodistes administratīvā tiesa Vroclavā, Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 4. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 5. septembrī, tiesvedībā

            ROZ‑ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna

      pret

            Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu .

      TIESA (devītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un K. Vajda [C. Vajda] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 28. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  ROZ‑ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko Adam Pawłowski spółka jawna vārdā – K. Kocowski un S. Bogdański, adwokaci,

               —

                  Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu vārdā – W. Bronicki, E. Białas‑Giejbatow un D. Kowalik, pārstāvji, kuriem palīdz J. Kaute, radca prawny,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un K. Maćkowska, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Owsiany‑Hornung un F. Tomat, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta 3. punktu, 5. pantu un 21. panta 4. punktu Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvā 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV 2003, L 283, 51. lpp.), kura grozīta ar Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/75/EK (OV 2004, L 195, 31. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 2003/96”), kā arī samērīguma principu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp sabiedrību ROZ‑ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna (turpmāk tekstā – “ROZ‑ŚWIT”) un Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu (Vroclavas Muitas palātas direktors) par pēdējā minētā atteikumu piešķirt ROZ‑ŚWIT akcīzes nodokļa likmi, kas ir piemērojama kurināmajam, jo noteiktajos termiņos netika iesniegts ikmēneša pārskats par deklarācijām, saskaņā ar kurām nopirktie produkti ir paredzēti apkurei (turpmāk tekstā –“pircēju deklarāciju pārskats”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2003/96 preambulas 3., 4., 9., 17. un 18. apsvērumā ir noteikts:

                        “(3)

                        Iekšējā tirgus pareizai darbībai un citu Kopienas politikas mērķu sasniegšanai Kopienas līmenī nepieciešams noteikt minimālo nodokļu līmeni vairumam energoproduktu, ieskaitot elektroenerģiju, dabas gāzi un akmeņogles.

                        (4)

                        Būtiskas atšķirības valsts nodokļu līmeņos enerģētikas nozarē, ko piemēro dalībvalstis, var izrādīties kaitīgas iekšējā tirgus pareizai darbībai.

                  [..]

                        (9)

                        Dalībvalstīm būtu jādod pielaide, kas nepieciešama, lai definētu un īstenotu politiku atbilstoši saviem apstākļiem.

                  [..]

                        (17)

                        Dažādus Kopienas nodokļu līmeņus nepieciešams noteikt atbilstoši energoproduktu un elektroenerģijas izmantošanai.

                        (18)

                        Energoproduktiem, kurus izmanto par motordegvielu noteiktiem rūpnieciskiem un komerciāliem nolūkiem un kurus izmanto par kurināmo, parasti ir zemākas nodokļa likmes nekā tās, kuras piemēro energoproduktiem, kurus izmanto par degvielu.”

               4

               Šīs direktīvas 2. panta 3. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
               “Ja energoprodukti tiek paredzēti izmantošanai, piedāvāti tirdzniecībā vai izmantoti par motordegvielu vai kurināmo, tiem energoproduktiem, kuriem nodokļa līmenis nav noteikts šajā direktīvā, nodokli uzliek atbilstoši to izmantošanai pēc ekvivalenta kurināmā vai motordegvielas likmes.”

               5

               Minētās direktīvas 4. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Nodokļu līmeņi, kurus dalībvalstis piemēro 2. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai, nedrīkst būt zemāki par šajā direktīvā aprakstītajiem nodokļu līmeņiem.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 5. pantā ir noteikts:
               “Ja tiek ievēroti šajā direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi un tie atbilst Kopienas tiesībām, dalībvalstis var piemērot diferencētās nodokļu likmes, veicot fiskālo kontroli, šādos gadījumos:

                        —

                        ja diferencētās likmes ir tieši saistītas ar produktu kvalitāti,

                        —

                        ja diferencētās likmes ir atkarīgas no kurināšanai izmantotās elektroenerģijas un energoproduktu kvantitatīviem patēriņa līmeņiem,

                        —

                        izmantošanai šādos nolūkos: vietējam sabiedriskajam transportam (ieskaitot taksometrus), atkritumu savākšanā, bruņotajiem spēkiem un valsts pārvaldei, invalīdiem, sanitārajiem transportlīdzekļiem,

                        —

                        izmantošanai uzņēmuma un ārpusuzņēmuma vajadzībām, 9. un 10. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai.”

               7

               Direktīvas 2003/96 7.–9. pantā ir paredzēts, ka minimālie nodokļa līmeņi, kas ir piemērojami attiecīgi motordegvielai, produktiem, kas tiek izmantoti kā kurināmais konkrētiem rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem, kā arī kurināmajam, tiek noteikti atbilstoši šīs direktīvas I pielikuma A līdz C tabulai.

               8

               Minētās direktīvas 14.–19. pantā ir paredzēti pilnīgi vai daļēji atbrīvojumi vai nodokļu līmeņa samazinājumi, ko dalībvalstis vai dažas no tām var piemērot vai kas tām ir jāpiemēro atbilstoši tajos paredzētajiem nosacījumiem.

               9

               Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 21. panta 4. punkta noteikumiem:
               “Dalībvalstis var arī noteikt, ka energoproduktu un elektroenerģijas nodokļi jāmaksā, ja tiek konstatēts, ka valsts noteikumos noteiktais galīgā izlietojuma nosacījums nodokļa līmeņa samazināšanai vai atbrīvošanai nav izpildīts vai vairs netiek pildīts.”

         Polijas tiesības

               10

               2008. gada 6. decembraUstawa o podatku akcyzowym (Akcīzes nodokļa likums), ar grozījumiem (2009. gada Dz. U., Nr. 3, 11. pozīcija, turpmāk tekstā – “Akcīzes nodokļa likums”), 89. panta 1., 4., 5. un 14.–16. punkts ir formulēts šādi:
               “1.   Akcīzes nodokļa likmes energoproduktiem ir šādas:
               [..]

                        10)

                        par degvieleļļām, kas ietilpst KN kodos no 2710 19 51 līdz 2710 19 69:

                                 a)

                                 par tām, no kuru tilpuma 30 % vai vairāk 350°C temperatūrā destilējas vai kuru blīvums 15°C temperatūrā ir mazāks nekā 890 kilogrami uz kubikmetru, iekrāsotas sarkanas un marķētas atbilstoši īpašiem noteikumiem – 232,00 [Polijas zloti (PLN)] par 1000 litriem,

                                 b)

                                 par pārējām, uz kurām neattiecas pienākums veikt iekrāsošanu un marķēšanu atbilstoši īpašiem noteikumiem – PLN [64,00] par 1000 kilogramiem.

                  [..]
               4.   Gadījumā, ja:

                        1)

                        produkti, kas noteikti 1) punkta [..] 10) apakšpunktā, [..] tiek izmantoti, lai darbinātu iekšdedzes motorus, ja tie tiek izmantoti, neievērojot īpašās tiesību normās noteiktos marķēšanas un iekrāsošanas nosacījumus, un uzglabāti tvertnē, kas ir savienota ar degvielas uzpildes iekārtu, vai pārdoti no šādas tvertnes, tiek piemērota likme 1822,00 PLN/1000 litriem un, ja to blīvums 15°C temperatūrā ir mazāks par vai vienāds ar 890 kilogramiem uz kubikmetru – tiek piemērota likme 2047,00 PLN/1000 kilogramiem.

                  [..]
               5.   To preču pārdevējam, par kurām ir jāmaksā akcīzes nodoklis un kuras nav atbrīvotas no nodokļa to paredzētā izmantojuma dēļ, un kuras ir noteiktas 1. punkta [..] 10) apakšpunktā [..], ir pienākums, ja šīs preces tiek pārdotas:

                        1)

                        juridiskām personām, organizatoriskām vienībām bez juridiskas personas statusa vai fiziskām personām, kas veic saimniecisku darbību, no pircēja saņemt deklarāciju, saskaņā ar kuru nopirktās preces ir paredzēts izmantot apkurei vai tiks pārdotas, lai tiktu izmantotas apkurei, kas ļauj piemērot akcīzes nodokļa likmes, kuras ir paredzētas 1. punkta [..] 10) apakšpunktā [..]

                        2)

                        fiziskām personām, kas neveic saimniecisku darbību, no pircēja saņemt deklarāciju, saskaņā ar kuru nopirktās preces ir paredzēts izmantot apkurei, kas ļauj piemērot akcīzes nodokļa likmes, kuras ir paredzētas 1. punkta [..]10) apakšpunktā [..]; šī deklarācija būtu jāpievieno rēķina kopijai vai jebkura cita pircējam izdota pārdošanas dokumenta kopijai; ja šādas iespējas nav, pārdevējam ir pienākums deklarācijā ierakstīt dokumenta, kas pierāda šo pārdošanu, numuru un izdošanas datumu.

                  [..]
               14.   To preču pārdevējs, par kurām ir jāmaksā akcīzes nodoklis un kuras ir noteiktas 1. punkta [..] 10) apakšpunktā [..], sagatavo un nosūta kompetentajam muitas birojam vēlākais tā mēneša 25. dienā, kas seko tam, kad ir notikusi pārdošana, 5. punktā paredzēto deklarāciju ikmēneša pārskatu; deklarāciju oriģinālus pārdevējs uzglabā piecus gadus, skaitot no tā kalendārā gada beigām, kurā tās tikušas sagatavotas, un tām ir jābūt pieejamām pārbaužu veikšanai.
               15.   Deklarāciju ikmēneša pārskatā ietver:

                        1)

                        saistībā ar 14. punktā paredzēto pārdevēju:

                                 a)

                                 uzņēmuma, kas sniedz pārskatu, nosaukumu un juridisko adresi vai mītnes adresi,

                                 b)

                                 deklarācijā paredzēto produktu daudzumu un raksturu, kā arī paredzēto izmantojumu,

                                 c)

                                 deklarācijas iesniegšanas datumu,

                                 d)

                                 pārskata sagatavošanas datumu un vietu un pārskatu sagatavojušās personas salasāmu parakstu,

                                 e)

                                 norādi par apkures iekārtu skaitu, kas ir pircēju rīcībā saskaņā ar to deklarācijām,

                                 f)

                                 vietu (adresi), kur atrodas deklarācijās norādītās apkures iekārtas,

                  [..]
               16.   Ja nav izpildīti 5.–15. punktā paredzētie nosacījumi, ir jāpiemēro 4. punkta 1) apakšpunktā paredzētā likme.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               11

               Ar 2011. gada 23. februāra lēmumu Naczelnik Urzędu Celnego we Wrocławiu (Vroclavas Muitas biroja vadītājs, Polija) sagatavoja paziņojumu par akcīzes nodokli, kas attiecas uz nodokļu parādu, kāds ir radies ROZ‑ŚWIT.

               12

               No šī lēmuma izriet, ka nodokļu iestāžu uzsāktajā procedūrā tika konstatēts, ka laikposmā no 2009. gada 1. marta līdz 31. decembrim ROZ‑ŚWIT veica virkni pārdošanas darījumu ar tādu kurināmo, ko veidoja vieglās degvieleļļas. Tika konstatēts, ka šie pārdošanas darījumi bija pārbaudīti un ka nebija šaubu, ka pircēji bija apstiprinājuši pirkumu un šī kurināmā patēriņu apkures nolūkos. Tomēr ROZ‑ŚWIT noteiktajos termiņos nebija iesniedzis pircēju deklarāciju pārskatu, kas ir paredzēts Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 14. punktā. Tādējādi [nodokļa] likme degvielai, kas ir paredzēta šī likuma 89. panta 4. punkta 1) apakšpunktā, tika piemērota saskaņā ar šī paša panta 16. punktu.

               13

                  ROZ‑ŚWIT par minēto lēmumu iesniedza sūdzību Vroclavas Muitas palātas direktoram, norādot, ka pircēju deklarāciju pārskatu neiesniegšana ir tikai formāls pārkāpums, jo par attiecīgā kurināmā reālo izmantošanu apkurei nebija šaubu.

               14

               Tā kā šī sūdzība tika noraidīta, ROZ‑ŚWIT cēla prasību Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Vojevodistes administratīvā tiesa Vroclavā, Polija).

               15

               Iesniedzējtiesa jautā, vai tad, ja dalībvalsts ir izmantojusi Direktīvā 2003/96 paredzētās tiesības diferencēt akcīzes nodokļa likmes, kas attiecas uz precēm, kuras ietilpst tās piemērošanas jomā, atkarībā no to izmantojuma, Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 16. punktā ietvertais noteikums ir pretrunā šai direktīvai, ciktāl tas, ņemot vērā, ka nav iesniegts pircēju deklarāciju pārskats, izraisa degvielai paredzētās akcīzes nodokļa likmes piemērošanu produktam, kas tiek izmantots kā kurināmais.

               16

               Minētā tiesa turklāt pauž šaubas par to, ka pienākums sagatavot un iesniegt šādu pārskatu ir samērīgs ar paredzēto mērķi, proti, novērst izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanos nodokļu jomā. Tā uzskata, ka šis pienākums ir formāls un sekundārs un ļauj veikt tikai iepriekšēju attiecīgo produktu paredzētā izmantojuma analīzi. Šajā ziņā tā atsaucas uz Tiesas judikatūru pievienotās vērtības nodokļa jomā, saskaņā ar kuru, pirmkārt, šī priekšnodokļa atskaitīšana ir jāveic, ja ir izpildītas pamatprasības, pat ja nodokļu maksātāji nav izpildījuši dažas formālas prasības (skat. spriedumu, 2012. gada 12. jūlijs, EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, 61. un 62. punkts), un, otrkārt, tas, ka valsts tiesībās atbrīvojums no nodokļa par preču eksportu ir atkarīgs no izvešanas termiņa, šī termiņa neievērošanas gadījumā neļaujot atmaksāt jau samaksāto pievienotās vērtības nodokli, lai gan nodokļa maksātājs ir iesniedzis pierādījumu, ka prece ir atstājusi Savienības muitas teritoriju, pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi cīnīties pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanos nodokļu jomā (skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, BDV Hungary Trading, C‑563/12, EU:C:2013:854, 39. punkts).

               17

               Iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 16. punktā paredzētais sods, kas izpaužas kā degvielai paredzētās akcīzes nodokļa likmes uzlikšana gadījumā, ja nav izpildīts pienākums noteiktos termiņos iesniegt pircēju deklarāciju pārskatu, atbilst samērīguma principam. Īpaši, runājot par pārkāpuma smagumu, tā uzskata, ka šī soda mērķis nav novērst krāpšanos nodokļu jomā, bet tas attiecas tikai uz minētā pienākuma neizpildi un turklāt veido summu, kas nav maza.

               18

               Šādos apstākļos Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Vojevodistes administratīvā tiesa Vroclavā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 2003/96 5. pants, skatīts kopā ar 2. panta 3. punktu un 21. panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir paredzēts Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 16. punktā, saskaņā ar kuru kurināmajam ir piemērojama motordegvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme, ja nodokļa maksātājs nav izpildījis Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 14. un 15. punktā paredzēto formālo prasību?

                        2)

                        Vai samērīguma princips pieļauj Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 14. un 15. punktā paredzēto formālo prasību, saskaņā ar kuru samazinātā akcīzes nodokļa likme kurināmajam ir piemērojama tikai tad, ja likumā noteiktajā termiņā tiek sagatavots un iesniegts pircēju deklarāciju pārskats, neatkarīgi no tā, vai tiek izpildīta materiālā prasība, proti, pārdot kurināmo?

                        3)

                        Vai Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 16. punktā paredzētā sankcija, saskaņā ar kuru akcīzes nodoklis par kurināmā pārdošanu pārdevējam tiek uzlikts, kā tas ir šajā lietā, ar likmi, kas tiek piemērota motordegvielai (Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 4. punkta 1. apakšpunkts), ja netiek izpildīta Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 14. un 15. punktā noteiktā formālā prasība, ir saderīga ar samērīguma principu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               19

               Uzdodot savus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2003/96, kā arī samērīguma princips ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, kurināmā pārdevējiem ir pienākums noteiktajā termiņā iesniegt to pircēju deklarāciju ikmēneša pārskatu, saskaņā ar kurām nopirktie produkti ir paredzēti izmantošanai apkurei, un, otrkārt, ja šāds pārskats noteiktajā termiņā nav iesniegts, pārdotajam kurināmajam piemēro motordegvielai paredzēto akcīzes nodokļa likmi, lai gan ir konstatēts, ka nav šaubu, ka šo produktu ir paredzēts izmantot apkurei.

               20

               Vispirms ir jāatgādina, ka vispārējie tiesību principi, pie kuriem ir pieskaitāms samērīguma princips, ir daļa no Savienības tiesību sistēmas. Šajā ziņā tie ir jāievēro ne vien Savienības iestādēm, bet arī dalībvalstīm, kad tās īsteno ar Savienības direktīvām tām piešķirtās pilnvaras (šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus, 2008. gada 21. februāris, Netto Supermarkt, C‑271/06, EU:C:2008:105, 18. punkts, un 2009. gada 10. septembris, Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, 43. punkts).

               21

               No tā izriet, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā, kāds ir aplūkots pamatlietā un ar ko attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā ir paredzēts transponēt Direktīvas 2003/96 noteikumus, ir jāievēro samērīguma princips.

         Par pienākumu iesniegt pircēju deklarāciju pārskatu

               22

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pircēju deklarāciju pārskats, kura sagatavošana un nosūtīšana muitas birojam ir paredzēta Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 14. un 15. punktā, ir kontroles instruments, kura mērķis ir novērst izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai krāpšanos ar nodokļiem.

               23

               Tā kā Direktīvā 2003/96 nav precizēts ne īpašs kurināmā izmantošanas kontroles mehānisms, ne arī pasākumi, kuru mērķis ir apkarot krāpšanos nodokļu jomā, kas ir saistīta ar kurināmā pārdošanu, dalībvalstīm šādi mehānismi un šādi pasākumi ir jāparedz savas valsts tiesībās, ievērojot Savienības tiesības. Šajā ziņā no šīs direktīvas preambulas 9. apsvēruma izriet, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība, nosakot un īstenojot politiku, kas ir pielāgota valsts apstākļiem.

               24

               Runājot par pienākuma iesniegt pircēju deklarāciju pārskatu samērīgumu, iesniedzējtiesa atsaucas uz Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa, Polija), kā arī dažu Polijas administratīvo tiesu nolēmumiem, saskaņā ar kuriem šāds pārskats nodokļu iestādei nodrošina informāciju par kurināmā pārdošanu par pazeminātām cenām, kā arī par paredzētā izmantojuma vietu un veidu. Turklāt tas ļauj veikt iepriekšēju tajā ietverto datu analīzi un tādējādi konstatēt un atklāt krāpšanos nodokļu jomā.

               25

               Ņemot vērā rīcības brīvību, kas dalībvalstīm ir attiecībā uz pasākumiem un mehānismiem, kuri jāievieš, lai novērstu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanos ar nodokļiem, kas ir saistīta ar kurināmā pārdošanu, un, tā kā pienākums kompetentajām iestādēm iesniegt pircēju deklarāciju pārskatu nav acīmredzami nesamērīgs, ir jāuzskata, ka šāds pienākums ir piemērots pasākums, lai sasniegtu šādu mērķi, un nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs tā sasniegšanai.

               26

               Līdz ar to Direktīva 2003/96, kā arī samērīguma princips ir interpretējami tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru kurināmā pārdevējiem ir pienākums noteiktā termiņā iesniegt to pircēju deklarāciju ikmēneša pārskatu, saskaņā ar kurām nopirktās preces ir paredzētas apkurei.

         Par degvielai paredzētās akcīzes nodokļa likmes piemērošanu gadījumā, ja nav izpildīts pienākums iesniegt pircēju deklarāciju pārskatu

               27

               Saskaņā ar Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 16. punktu pienākuma sagatavot un nosūtīt pircēja deklarāciju pārskatu neizpilde noteiktajos termiņos izraisa degvielai paredzētās akcīzes nodokļa likmes piemērošanu pārdotajam kurināmajam, neatkarīgi no reālā kurināmā izmantošanas mērķa.

               28

               Pirmkārt, runājot par šādu seku saderību ar Direktīvu 2003/96, vispirms ir jānorāda, ka šīs direktīvas noteikumiem, ko iesniedzējtiesa ir minējusi savā pirmajā jautājumā, nav tiešas nozīmes pamatlietā. Vispirms minētās direktīvas 2. panta 3. punkta pirmā daļa attiecas uz “energoproduktiem, kuriem nodokļa līmenis nav noteikts šajā direktīvā”, lai gan no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka nodokļa līmenis pamatlietā aplūkotajam produktam Direktīvā 2003/96 ir precizēts.

               29

               Turklāt šīs direktīvas 5. pantā ir paredzētas dažādas nodokļa likmes atsevišķos gadījumos, kas izsmeļoši ir uzskaitīti šajā pantā, proti, ja tie ir saistīti ar produkta kvalitāti, ja tie ir atkarīgi no patērētajiem daudzumiem, ja produkti tiek izmantoti dažās publiskajās jomās vai arī ja šīs likmes ir atšķirīgas atkarībā no tā, vai runa ir par patēriņu uzņēmējdarbībai vai patēriņu ārpus uzņēmējdarbības. Minētais pants tādējādi neattiecas uz degvielas un kurināmā atšķirīgu lietojumu.

               30

               Visbeidzot Direktīvas 2003/96 21. panta 4. punkts attiecas uz nosacījumiem, kas ir saistīti ar šīs direktīvas 14.–19. pantā paredzētu samazinātu likmju un atbrīvojumu piemērošanu.

               31

               Savukārt Tiesai jau ir bijusi iespēja konstatēt, ka Direktīvas 2003/96 vispārējā uzbūve ir balstīta uz degvielas un kurināmā tīro nošķiršanu atkarībā no izmantošanas kritērija. Degvielas un kurināmā nošķiršana, kas tika ieviesta ar šīs direktīvas preambulas 17. un 18. apsvērumu, tiek piemērota it īpaši ar tās 7.–9. pantu, kuri attiecas uz to minimālo nodokļa līmeņu noteikšanas noteikumiem, kas ir piemērojami, pirmkārt, kurināmajam un, otrkārt, degvielai, kā arī produktiem, kuri tiek izmantoti kā degviela īpašiem rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Kronos Titan un Rhein‑Ruhr Beschichtungs-Service, C‑43/13 un C‑44/13, EU:C:2014:216, 28. punkts).

               32

               Turklāt minētās direktīvas preambulas 3. un 4. apsvērumā ir noteikts, ka iekšējā tirgus pienācīgai darbībai ir nepieciešams, lai minimālie nodokļa līmeņi tiktu noteikti Savienības mērogā attiecībā uz lielāko daļu energoproduktu un ka būtiskas atšķirības elektroenerģijai piemērotajos valsts nodokļu līmeņos, ko piemēro dalībvalstis, varētu izrādīties nelabvēlīgas šai darbībai. Tādējādi ir jāuzskata, ka minimālo nodokļa līmeņu noteikšana produktiem atkarībā no to izmantošanas par motordegvielu vai kurināmo sekmē iekšējā tirgus pienācīgu darbību, ļaujot izslēgt iespējamos konkurences izkropļojumus to produktu starpā, kas tiek izmantoti vieniem un tiem pašiem mērķiem.

               33

               No tā izriet, ka gan Direktīvas 2003/96 vispārējā uzbūve, gan tās mērķis ir balstīti uz principu, ka energoproduktiem nodokļi tiek noteikti atkarībā no to reālā izmantošanas mērķa.

               34

               Tādējādi tāda valsts tiesību norma kā Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 16. punkts, saskaņā ar kuru, ja noteiktajos termiņos nav iesniegts pircēju deklarāciju pārskats, degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme automātiski tiek piemērota kurināmajam, pat ja, kā tas ir konstatēts pamatlietā, tas tiek izmantots kā kurināmais, ir pretrunā Direktīvas 2003/96 vispārējai uzbūvei un mērķim.

               35

               Otrkārt, šāda automātiska degvielai paredzētās akcīzes nodokļa likmes piemērošana gadījumā, ja nav izpildīts pienākums iesniegt šādu pārskatu, ir pretrunā samērīguma principam.

               36

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā ir konstatēts, ka kurināmā pārdošana, ko veica ROZ‑ŚWIT, tika pārbaudīta un ka nebija šaubu, ka pircēji bija apstiprinājuši šī kurināmā pirkšanu, kā arī patēriņu apkurei. Turklāt nekas lietas materiālos nenorāda, ka šī pārdošana tika veikta ar mērķi krāpnieciskā ceļā saņemt preferenciālu akcīzes nodokļa likmi, kas ir piešķirta kurināmajam, kuru ir paredzēts izmantot apkurei.

               37

               Tomēr, neraugoties uz minēto secinājumu, kompetentās iestādes saskaņā ar Akcīzes nodokļa likuma 89. panta 16. punktu pārdotajam kurināmajam piemēroja degvielai paredzēto akcīzes nodokļa likmi.

               38

               Šajā ziņā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Polijā degvielai piemērojamā akcīzes nodokļa likme var būt vairāk nekā astoņas reizes lielāka nekā tā, kas ir piemērojama kurināmajam.

               39

               Šajos apstākļos tas, ka pamatlietā aplūkotajam kurināmajam tika piemērota degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme, jo nebija izpildīts valsts tiesībās paredzētais pienākums noteiktajos termiņos iesniegt pircēju deklarāciju pārskatu, ja bija konstatēts, ka nebija šaubu, ka šos produktus ir paredzēts izmantot apkurei, pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai novērstu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanos nodokļu jomā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 27. septembris, Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, 29. punkts).

               40

               Šajā kontekstā ir jāprecizē, ka nekas dalībvalstij neliedz paredzēt noteikt naudas sodu par tāda pienākuma neizpildi kā pienākums kompetentajām iestādēm iesniegt pārdotā kurināmā pircēju deklarāciju pārskatu. Kompetence, kas ir dalībvalstij, lai noteiktu šādu sodu, ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības un to vispārējos principus, tostarp samērīguma principu. Lai novērtētu, vai šis sods atbilst šim principam, valsts tiesām ir jāņem vērā pārkāpuma, par kuru ir paredzēts minētais sods, raksturs un smagums, kā arī tā apmēra noteikšanas kārtība (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, 44.–47. punkts).

               41

               Tādējādi Direktīva 2003/96 un samērīguma princips ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja noteiktajā termiņā nav iesniegts pircēju deklarāciju ikmēneša pārskats, pārdotajam kurināmajam tiek piemērota degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme, lai gan ir ticis konstatēts, ka nav šaubu, ka šo produktu ir paredzēts izmantot apkurei.

               42

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīva 2003/96, kā arī samērīguma princips ir interpretējami tādējādi, ka:

                        —

                        tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru kurināmā pārdevējiem ir pienākums noteiktā termiņā iesniegt to pircēju deklarāciju ikmēneša pārskatu, saskaņā ar kurām nopirktos produktus ir paredzēts izmanto apkurei,

                        —

                        tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja šāds pārskats nav iesniegts noteiktajā termiņā, pārdotajam kurināmajam tiek piemērota degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme, lai gan ir ticis konstatēts, ka nav šaubu, ka šo produktu ir paredzēts izmantot apkurei.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               43

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

                     Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīva 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, kura grozīta ar Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/75/EK, kā arī samērīguma princips ir interpretējami tādējādi, ka:

                        —

                           tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru kurināmā pārdevējiem ir pienākums noteiktā termiņā iesniegt to pircēju deklarāciju ikmēneša pārskatu, saskaņā ar kurām nopirktos produktus ir paredzēts izmanto apkurei,

                        —

                           tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja šāds pārskats nav iesniegts noteiktajā termiņā, pārdotajam kurināmajam tiek piemērota degvielai paredzētā akcīzes nodokļa likme, lai gan ir ticis konstatēts, ka nav šaubu, ka šo produktu ir paredzēts izmantot apkurei.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – poļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2009. gada 30.septembrī. # Akzo Nobel NV un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Monohloretiķskābes tirgus - Lēmums, ar kuru atzīts EKL 81. panta pārkāpums - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Tirgu sadale un cenu noteikšana - Vainojamība prettiesiskā rīcībā - Naudas sodi - Pienākums norādīt pamatojumu - Pārkāpuma smagums un ilgums - Preventīva iedarbība. # Lieta T-175/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2009. gada 30. septembra spriedums – Akzo Nobel u.c./Komisija
      (lieta T‑175/05)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Monohloretiķskābes tirgus – Lēmums, ar kuru atzīts EKL 81. panta pārkāpums – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Tirgu sadale un cenu noteikšana – Vainojamība prettiesiskā rīcībā – Naudas sodi – Pienākums norādīt pamatojumu – Pārkāpuma smagums un ilgums – Preventīva iedarbība
      1.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamības nosacījumi – Prasība, ko cēlušas sabiedrību grupas vairākas struktūrvienības par
            Komisijas lēmumu, ar kuru tām solidāri noteikts naudas sods – Attiecībā uz dažām šīm apvienībām pieņemama prasība – Tiesvedības
            izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas daļā par iebildi par nepieņemamību, kas izvirzīta pret dažām citām, kas nevar prasīt
            iespējamu tiesību akta atcelšanu (EKL 230. pants) (sal. ar 46. un 47. punktu)
      2.                     Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātes sabiedrība un meitas sabiedrības – Ekonomiska
            vienība – Vērtējuma kritēriji – Pieņēmums par mātes sabiedrības noteicošo ietekmi pār meitas sabiedrībām, kurās tai pieder
            100 % kapitāla – Mātes sabiedrības pienākums atspēkot pieņēmumu par faktisku vadības pilnvaru īstenošanu pār savu meitas sabiedrību
            (EKL 81. un 82. pants) (sal. ar 91.–93. un 96. punktu)
      3.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs – Aprēķināšana – Apgrozījums, kas jāņem vērā – Visu sabiedrību,
            kuras ietilpst ekonomiskā struktūrvienībā, kas rīkojas kā uzņēmums, uzkrātais apgrozījums (EKL 81. pants; Padomes Regulas
            Nr. 17 15. pants un Regulas Nr. 1/2003 23. pants) (sal. ar 114., 132. un 133. punktu)
      4.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Vērā ņemtais apgrozījums – Atsauces gads – Pēdējais pilnais gads, kurā izdarīts
            pārkāpums (Padomes Regulas Nr. 17 15. pants un Regulas Nr. 1/2003 23. pants) (sal. ar 14. un 143. punktu)
      5.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs – Sodītā uzņēmuma lieluma un visu resursu ņemšana vērā
            (Padomes Regulas Nr. 17 15. pants un Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts) (sal. ar 154. un
            155. punktu)
      Priekšmets

               Galvenokārt lūgums atcelt Komisijas 2005. gada 19. janvāra Lēmumu C(2004) 4876, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEK
                  līguma 53. panta piemērošanu (lieta COMP/E‑1/37.773 – Monohloretiķskābe) un pakārtoti samazināt prasītājām piespriesto naudas
                  sodu

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel AB, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel
                     Base Chemicals AB un Eka Chemicals AB atlīdzina tiesāšanās izdevumus.