title: Tiesas spriedums 1997. gada 11. novembrī. # Hellmut Marschall pret Land Nordrhein-Westfalen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Gelsenkirchen - Vācija. # Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm - Vienlīdz kvalificēti kandidāti vīrieši un kandidātes sievietes - Prioritāte kandidātēm sievietēm - Izņēmuma klauzula. # Lieta C-409/95.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      1997. gada 11. novembrī (*)

      Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm – Vienlīdz kvalificēti kandidāti vīrieši un kandidātes sievietes – Prioritāte kandidātēm sievietēm – Izņēmuma klauzula
      Lieta C‑409/95
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 177. pantam iesniedza Gelzenkirhenes Administratīvā tiesa [Verwaltungsgericht      Gelsenkirchen] (Vācija), lai tiesvedībā starp

      Hellmut Marschall
      un
      Land Nordrhein-Westfalen
      saņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 2. panta 1. un 4. punktu Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK
         par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās
         izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez      Iglesias], palātu priekšsēdētāji K. Gulmans [C. Gulmann], H. Ragnemalms [H. Ragnemalm] un M. Vatelē [M. Wathelet], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn] (referents), Dž. L. Marejs [J. L. Murray], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], G. Hiršs [G. Hirsch], P. Janns [P. Jann] un L. Sevons [L. Sevón],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        Ziemeļreinas–Vestfālenes zemes [Land Nordrhein-Westfalen] vārdā, ko pārstāv Arnsbergas rajona pārvalde [Bezirksregierung Arnsberg], – Juliāna Kokote [Juliane Kokott], Diseldorfas Heinriha Heines Universitātes [Heinrich Heine Universität Düsseldorf] profesore,

      –        Spānijas valdības vārdā – Alberto Hosē Navarro Gonsaless [Alberto José Navarro González], Kopienu iestāžu un juridiskās koordinācijas ģenerāldirektors, kam palīdz Glorija Kalvo Diasa [Gloria Calvo Díaz], Abogado del Estado, pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Katerina de Salensa [Catherine de Salins], Ārlietu ministrijas Juridiskās direkcijas direktora vietniece, un Anna de Burguāna [Anne de Bourgoing], šīs pašas direkcijas pilnvarotā pārstāve [Charge de Mission], pārstāves,

      –        Austrijas valdības vārdā – Volfs Okreseks [Wolf Okresek], Federālā Kanclera biroja Konstitucionālā dienesta ministrijas padomnieks [MinisterialratauBundeskanzleramt, Verfassungsdienst], pārstāvis,

      –        Somijas valdības vārdā – Tūla Pinne [Tuula Pynnä], Ārlietu ministrijas juriskonsulte, pārstāve,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – Lotija Nurdlinga [Lotty Nordling], Ārlietu ministrijas Ārējās tirdzniecības departamenta juridiskā dienesta vadītāja [rättschef], pārstāve,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Lindseja Nikola [Lindsey Nicoll] no Valsts kases Juriskonsultu departamenta [Treasury Solicitor’s Department], pārstāve, un Elīnora Šārpstona [Eleanor Sharpston], advokāte [barrister],

      –        Norvēģijas valdības vārdā – Beāte B. Ēkeberga [Beate B. Ekeberg], Ārlietu ministrijas dienesta vadītāja, pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Jirgens Grunvalds [Jürgen Grunwald], juriskonsults, un Marī Volfkariusa [Marie Wolfcarius] no Komisijas Juridiskā dienesta, pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 1997. gada 11. martā sniedza Ziemeļreinas–Vestfālenes zeme, kuru pārstāv
         Juliāna Kokote; Nīderlandes valdība, kuru pārstāv Hanss van den Osterkamps [Hans van den Oosterkamp], Ārlietu ministrijas juriskonsults, pārstāvis; Somijas valdība, kuru pārstāv Holgers Rotkirhs [Holger Rotkirch], Ārlietu ministrijas Juridiskā departamenta vadītājs, pārstāvis; Zviedrijas valdība, kuru pārstāv Lotija Nurdlinga; Apvienotās
         Karalistes valdība, kuru pārstāv Lindseja Nikola, Elīnora Šārpstona un Maikls Bilofs [Michael Beloff], QC; un Komisija, kuru pārstāv Jirgens Grunvalds un Marī Volfkariusa,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1997. gada 15. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 1995. gada 21. decembra rīkojumu, kas Tiesā saņemts 1995. gada 29. decembrī, Verwaltungsgericht Gelsenkirchen vērsās Tiesā, lai tā saskaņā ar EK līguma 177. pantu sniegtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 2. panta 1. un 4. punktu
         Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
         un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Direktīva”).

      2        Šis jautājums radās, izskatot lietu starp Helmutu Maršalu [H. Marschall] un Ziemeļreinas–Vestfālenas zemi (turpmāk tekstā – “Ziemeļreina–Vestfālene”) attiecībā uz viņa pieteikumu augstākas kategorijas
         amatam skolā Švertē [Schwerte], Vācijā.

      3        Ziemeļreinas–Vestfālenes Beamtengesetz [Civildienesta ierēdņu likums] 25. panta 5. punkta otrais teikums tādā versijā, kas publicēta 1981. gada 1. maijā (GVNW, 234. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 1. pantu 1995. gada 7. februāra Septītajā likumā par dažiem civildienesta
         noteikumu grozījumiem (GVNW, 102. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais noteikums”), nosaka:

      “Ja par paaugstināšanu kompetentās iestādes nozarē sieviešu skaits konkrētās kategorijas amatā noteiktā profesijas grupā ir
         mazāks nekā vīriešu skaits, tad vienādu spēju, kompetences un profesionālā snieguma gadījumā priekšroka paaugstināšanā jādod
         sievietēm, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu.”

      4        Saskaņā ar Ziemeļreinas–Vestfālenes apsvērumiem šajā noteikumā paredzētais prioritātes princips ir ieviesis papildu paaugstināšanas
         kritēriju – sieviešu dzimumu, lai novērstu nevienlīdzību attiecībā pret kandidātēm sievietēm salīdzinājumā ar kandidātiem
         vīriešiem. Proti, ja kvalifikācija ir vienāda, darba devējiem ir tendence paaugstināt amatā vīriešus, nevis sievietes, jo
         tiek piemēroti tradicionāli paaugstināšanas kritēriji, kas praksē sievietēm rada neizdevīgākus apstākļus, piemēram, vecums,
         darba stāžs un tas, ka kandidāts ir ģimenes “galva” un vienīgais mājsaimniecības apgādnieks.

      5        Nosakot, ka priekšroka dodama sieviešu paaugstināšanai, “izņemot gadījumus, kad apsvērumi attiecībā uz kandidāta vīrieša personību
         liek izšķirties viņam par labu”, likumdevējs, pēc Ziemeļreinas–Vestfālenes [pārstāves] domām, ir apzināti izvēlējies juridiski
         neprecīzu formulējumu, lai nodrošinātu pietiekami lielu elastīgumu un it īpaši lai atstātu administrācijai rīcības brīvību,
         ļaujot ņemt vērā apsvērumus attiecībā uz kandidāta personību. Tātad, neņemot vērā prioritātes principu, administrācija vienmēr
         var izvēlēties kandidātu vīrieti, pamatojoties uz paaugstināšanas kritērijiem – tradicionālajiem vai kādiem citiem.

      6        No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka H. Maršals strādā par skolotāju štata vietā Ziemeļreinā–Vestfālenē
         un viņa darba alga ir atbilstoša pamata kategorijai A 12 pakāpē.

      7        1994. gada 8. februārī viņš pieteicās uz paaugstinājumu amatā darbam A 13 pakāpē (“skolotājs, kas kvalificēts mācīt pirmās
         kategorijas vidusskolā un ir šādi nodarbināts”) Švertes skolā. Taču Bezirksregierung Arnsberg viņu informēja, ka šajā amatā ir plānots iecelt kandidāti sievieti.

      8        H. Maršals iesniedza sūdzību, ko Bezirksregierung noraidīja ar 1994. gada 29. jūlija lēmumu, pamatojoties uz to, ka, ņemot vērā apstrīdēto noteikumu, amatā noteikti ir jāpaaugstina
         kandidāte sieviete, jo atbilstoši oficiālajam profesionālās piemērotības novērtējumam šī kandidāte un H. Maršals ir bijuši
         vienlīdz kvalificēti un brīdī, kad vakance tikusi izsludināta, A 13 pakāpē sieviešu skaits bijis mazāks nekā vīriešu skaits.

      9        Pēc tam H. Maršals Verwaltungsgericht Gelsenkirchen iesniedza sūdzību, lai panāktu, ka Ziemeļreinai–Vestfālenei tiktu uzlikts pienākums viņu paaugstināt minētajā amatā.

      10      Iesniedzējtiesa, konstatējusi, ka H. Maršals un izvēlētā sieviete kandidāte ir vienlīdz kvalificēti amata izpildei, uzskata,
         ka prāvas iznākums ir atkarīgs no apstrīdētā noteikuma atbilstības direktīvas 2. panta 1. un 4. punktam.

      11      Pamatojoties uz Tiesas 1995. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑450/93 Kalanke (Recueil, I‑3051. lpp.), Verwaltungsgericht Gelsenkirchen norāda, ka prioritātei, ko apstrīdētais noteikums principā paredz sievietēm, iespējams, ir diskriminācijas pazīmes Direktīvas
         2. panta 1. punkta nozīmē. Iespēja izņēmuma gadījumos dot priekšroku kandidātiem vīriešiem šādu diskrimināciju nenovērš.

      12      Iesniedzējtiesa apšauba arī, vai uz apstrīdēto noteikumu attiecas izņēmums, kas paredzēts direktīvas 2. panta 4. punktā un
         attiecas uz pasākumiem, kuru mērķis ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem un sievietēm. Kandidātu novērtēšanas bāze
         ir nepieļaujami sašaurināta, jo ir ņemta vērā tikai vīriešu un sieviešu skaitliskā proporcija attiecīgajā līmenī. Turklāt
         apstrīdētais noteikums neuzlabo sieviešu iespējas konkurēt darba tirgū un veidot karjeru ar tādiem pašiem nosacījumiem kā
         vīriešiem, bet nosaka rezultātu, turpretim Direktīvas 2. panta 4. punkts pieļauj tikai pasākumus vienlīdzīgu iespēju veicināšanai.

      13      Šajos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai 2. panta 1. un 4. punkts Eiropas Kopienu Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu,
         kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām
         un darba apstākļiem, iestājas pret to, ka valsts tiesību normas uzliek par pienākumu, paaugstinot amatā, priekšroku dot sievietēm
         tajās valsts dienesta nozarēs, kurās attiecīgā amata līmenī to ir mazāk nekā vīriešu, ja vīriešu un sieviešu kandidātu kvalifikācija
         (spējas, kompetence un profesionālais sniegums) ir līdzvērtīga, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta
         vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu (“sofern nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers      liegende Gründe überwiegen”)?”

      14      Ziemeļreina–Vestfālene, Austrijas, Spānijas, Somijas, Norvēģijas un Zviedrijas valdības, kā arī Komisija uzskata, ka tāda
         valsts tiesību norma kā apstrīdētais noteikums ir pasākums, kura mērķis ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem un sievietēm,
         un tas ietilpst Direktīvas 2. panta 4. punkta piemērošanas jomā.

      15      Šajā ziņā Ziemeļreina–Vestfālene norāda, ka, dodot priekšroku kandidātēm sievietēm, ir paredzēts nodrošināt pretsvaru tradicionālajiem
         paaugstināšanas kritērijiem, tomēr tos neaizstājot. Austrijas valdība uzskata, ka tāda valsts tiesību norma kā apstrīdētais
         noteikums ir radīta, lai koriģētu diskriminējošās procedūras personāla atlasē.

      16      Somijas, Zviedrijas un Norvēģijas valdības papildina, ka minētā valsts tiesību norma veicina sieviešu iespēju ieņemt atbildīgus
         amatus un šādi palīdz atjaunot līdzsvaru darba tirgos, kas joprojām attiecībā uz dzimumu ir visai sašķelti tādā nozīmē, ka
         sieviešu darbaspēks ir koncentrēts profesionālās hierarhijas zemākajos līmeņos. Saskaņā ar Somijas valdības viedokli pagātnes
         pieredze it īpaši liecina par to, ka tikai ar darbībām, kas vērstas uz centieniem ietekmēt profesionālās izglītības un virzības
         nodrošināšanu sievietēm vai darba un ģimenes pienākumu sadali, nepietiek, lai pārtrauktu šo sašķeltību darba tirgos.

      17      Visbeidzot, Ziemeļreina–Vestfālene un visas minētās valdības uzskata, ka apstrīdētais noteikums negarantē absolūtu un beznosacījuma
         priekšroku sievietēm un ka tāpēc tas nepārsniedz ierobežojumus, ko Tiesa noteica iepriekš minētajā spriedumā lietā Kalanke.

      18      Savukārt Francijas un Apvienotās Karalistes valdības uzskata, ka uz apstrīdēto noteikumu neattiecas Direktīvas 2. panta 4. punktā
         noteiktais izņēmums.

      19      Šajā sakarā šīs divas valdības norāda, ka, paredzot priekšroku kandidātēm sievietēm, šis noteikums pārsniedz iespēju vienlīdzības
         veicināšanas robežas un tiecas panākt sieviešu un vīriešu vienlīdzīgu pārstāvību. Tādēļ ir piemērojami iepriekš minētajā spriedumā
         lietā Kalanke izmantotie argumenti.

      20      Francijas un Apvienotās Karalistes valdības papildina, ka izņēmuma klauzulas esamība negroza apstrīdētā noteikuma diskriminējošo
         raksturu. Šī klauzula tiek piemērota tikai izņēmuma gadījumos un tātad neietekmē “parastu” lietu, kurā nav neviena īpaša apsvēruma
         attiecībā uz kandidātu vīrieti, kam būtu pārsvars pār vispārējo prasību paaugstināt kandidāti sievieti. Turklāt, tā kā šī
         klauzula ir formulēta vispārīgi un neprecīzi, tā ir pretrunā ar tiesiskās drošības principu.

      21      No Direktīvas 1. panta 1. punkta izriet, ka tās mērķis ir īstenot dalībvalstīs principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi
         pret vīriešiem un sievietēm, it īpaši attiecībā uz darba iespējām, tostarp paaugstināšanu amatā. Direktīvas 2. panta 1. punkts
         noteic, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē, ka “nav nekādas tiešas vai netiešas diskriminācijas atkarībā no dzimuma”.

      22      Saskaņā ar tās 2. panta 4. punktu Direktīva “neskar noteikumus, kuru mērķis ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem un
         sievietēm, jo īpaši, novēršot pastāvošo nevienlīdzību, kas ietekmē sieviešu iespējas 1. panta 1. punktā minētajās jomās”.

      23      Iepriekš minētā sprieduma lietā Kalanke 16. punktā Tiesa ir atzinusi, ka tāda valsts tiesību norma, kas paredz automātiski dot priekšroku sievietēm gadījumos, kad
         vienlīdzīgi kvalificēti vīrieši un sievietes kandidē uz vienu un to pašu paaugstinājumu jomās, kur attiecīgā amata līmenī
         sieviešu ir mazāk nekā vīriešu, ietver diskrimināciju dzimuma dēļ.

      24      Tomēr atšķirībā no spriedumā lietā Kalanke izskatītā regulējuma šajā lietā apstrīdētais noteikums ietver atrunu (Öffnungsklausel, turpmāk tekstā – “izņēmuma klauzula”) par to, ka priekšroka nav jādod sievietēm, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā
         kandidāta vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu.

      25      Tāpēc ir jāizvērtē, vai tādas valsts tiesību normas mērķis, kura ietver šādu klauzulu, ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem
         un sievietēm Direktīvas 2. panta 4. punkta nozīmē.

      26      Šai normai ir īpašs un ierobežots mērķis – atļaut pasākumus, kas, šķietami būdami diskriminējoši, patiesībā paredz likvidēt
         vai mazināt faktisko nevienlīdzību, kāda var pastāvēt sabiedrības dzīvē (1988. gada 25. oktobra spriedums lietā 312/86 Komisija/Francija,
         Recueil, 6315. lpp., 15. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Kalanke, 18. punkts).

      27      Tādējādi Direktīva pieļauj valsts pasākumus darba iespēju jomā, tostarp amata paaugstināšanā, kas, sniedzot īpašas priekšrocības
         sievietēm, paredz palielināt viņu spējas konkurēt darba tirgū un veidot karjeru ar tādiem pašiem nosacījumiem kā vīriešiem
         (spriedums lietā Kalanke, 19. punkts).

      28      Kā Padome norādījusi trešajā apsvērumā preambulā savam 1984. gada 13. decembra Ieteikumam 84/635/EEK par pozitīvu darbību
         veicināšanu sieviešu labā (OV L 331, 34. lpp.), “pašreizējās tiesību normas par vienlīdzīgu attieksmi, kas paredzētas, lai
         personām piešķirtu tiesības, nav pietiekamas, lai likvidētu visu faktisko nevienlīdzību, ja vien valdības, sociālie partneri
         un citas iesaistītās struktūras līdztekus neveic darbības, kas novērš kaitīgās sekas, kādas attiecībā uz sievietēm nodarbinātības
         ziņā rada sabiedrības attieksme, rīcība un struktūras” (spriedums lietā Kalanke, 20. punkts).

      29      Kā Ziemeļreina–Vestfālene un vairākas valdības, kas iestājušās lietā, ir norādījušas, šķiet, ka pat vienādas kvalifikācijas
         gadījumos pastāv tendence priekšroku paaugstināšanā dot kandidātiem vīriešiem, nevis kandidātēm sievietēm, it īpaši tāpēc,
         ka pastāv noteikti aizspriedumi un stereotipi par sieviešu lomu un spējām darba dzīvē un bažas par to, ka sievietes, piemēram,
         pārtrauc karjeru biežāk, ka ar māju un ģimeni saistītu pienākumu dēļ tās būs mazāk elastīgas attiecībā uz darba laika organizāciju
         vai ka tās biežāk varētu nebūt darbā sakarā ar grūtniecību, dzemdībām un zīdaiņa barošanu.

      30      Šo iemeslu dēļ tas vien, ka kandidātam vīrietim un kandidātei sievietei ir vienāda kvalifikācija, nenozīmē, ka viņiem ir vienlīdzīgas
         iespējas.

      31      No tā izriet, ka valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru paaugstināšanas gadījumos kandidātēm sievietēm, kas ir tikpat kvalificētas
         kā kandidāti vīrieši, jādod priekšroka jomās, kur tās pārstāvētas mazāk, ar noteikumu, ka pastāv izņēmuma klauzula, var ietilpt
         2. panta 4. punkta piemērošanas jomā, ja šāda norma var palīdzēt atsvērt kaitīgās sekas, kas pret kandidātēm sievietēm vērstas
         iepriekš minētās attieksmes un rīcības dēļ, un tādējādi mazināt faktisko nevienlīdzību, kāda var pastāvēt sabiedrības dzīvē.

      32      Tomēr ir jāatgādina – tā kā 2. panta 4. punkts paredz izņēmumu attiecībā uz direktīvā noteiktajām individuālajām tiesībām,
         šāda valsts tiesību norma, kas īpaši dod priekšroku kandidātēm sievietēm, nevar garantēt absolūtu un beznosacījuma priekšrocību
         sievietēm paaugstināšanas gadījumos, nepārkāpjot šajā direktīvas noteikumā paredzētā izņēmuma robežas (spriedums lietā Kalanke, 21. un 22. punkts).

      33      Atšķirībā no tiesiskā regulējuma, kas tika apskatīts spriedumā lietā Kalanke, valsts tiesiskais regulējums, kurā tāpat kā pamata lietā ir izņēmuma klauzula, nepārsniedz šīs robežas, ja katrā individuālajā
         gadījumā tiem kandidātiem vīriešiem, kuru kvalifikācija ir tāda pati kā kandidātēm sievietēm, garantē, ka tiks veikts objektīvs
         kandidatūru novērtējums, ņemot vērā visus kritērijus attiecībā uz kandidātu personību, un kandidātēm sievietēm piešķirtās
         priekšrocības netiks ievērotas, ja viens vai vairāki no šiem kritērijiem liks izšķirties par labu kandidātam vīrietim. Tomēr
         šajā ziņā jāpatur prātā, ka šādi kritēriji nedrīkst diskriminēt kandidātes sievietes.

      34      Tas, vai šie nosacījumi ir ievēroti, ir jānosaka iesniedzējtiesai, analizējot apstrīdētās normas darbības jomu un to, kā to
         piemērojusi Ziemeļreina–Vestfālene.

      35      Tāpēc uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka Direktīvas 2. panta 1. un 4. punkts neliedz piemērot valsts
         tiesību normu, kas uzliek par pienākumu priekšroku dot kandidātēm sievietēm tajās valsts dienesta nozarēs, kurās sievietes
         attiecīgā amata līmenī ir mazāk pārstāvētas nekā vīrieši, gadījumos, kad kandidāte sieviete un kandidāts vīrietis ir vienlīdz
         labi kvalificēti spēju, kompetences un profesionālā snieguma ziņā, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta
         vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu, ar noteikumu, ka

      –        katrā individuālajā gadījumā kandidātiem vīriešiem, kuru kvalifikācija ir tāda pati kā kandidātēm sievietēm, norma garantē,
         ka tiks veikts objektīvs kandidatūru novērtējums, ņemot vērā visus kritērijus attiecībā uz kandidātu personību, un kandidātēm
         sievietēm piešķirtās priekšrocības netiks ievērotas, ja viens vai vairāki no šiem kritērijiem liks izšķirties par labu kandidātam
         vīrietim, un

      –        šādi kritēriji nedrīkst diskriminēt kandidātes sievietes.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      36      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Spānijas, Francijas, Nīderlandes, Austrijas, Somijas, Zviedrijas, Apvienotās Karalistes
         un Norvēģijas valdībām, kā arī Eiropas Kopienu Komisijai, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz
         lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata valsts tiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA,
      atbildot uz jautājumu, ko tai iesniegusi Verwaltungsgericht Gelsenkirchen ar 1995. gada 21. decembra rīkojumu, nospriež:

      2. panta 1. un 4. punkts Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
            un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem, neliedz piemērot valsts
            tiesību normu, kas uzliek par pienākumu priekšroku dot kandidātēm sievietēm tajās valsts dienesta nozarēs, kurās sievietes
            attiecīgā amata līmenī ir mazāk pārstāvētas nekā vīrieši, gadījumos, kad kandidāte sieviete un kandidāts vīrietis ir vienlīdz
            labi kvalificēti spēju, kompetences un profesionālā snieguma ziņā, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta
            vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu, ar noteikumu, ka
      –        katrā individuālajā gadījumā kandidātiem vīriešiem, kuru kvalifikācija ir tāda pati kā kandidātēm sievietēm, norma garantē,
            ka tiks veikts objektīvs kandidatūru novērtējums, ņemot vērā visus kritērijus attiecībā uz kandidātu personību, un kandidātēm
            sievietēm piešķirtās priekšrocības netiks ievērotas, ja viens vai vairāki no šiem kritērijiem liks izšķirties par labu kandidātam
            vīrietim, un
      –        šādi kritēriji nedrīkst diskriminēt kandidātes sievietes.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Wathelet

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

                     Hirsch

               Jann

                     Sevón

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1997. gada 11. novembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 23.janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Austrijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Tiesību aktu tuvināšana - EKL 28. un 30. pants - Direktīva 79/112/EEK. # Lieta C-221/00.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2002. gada 6.martā. # Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco un Gasteizko Industria Lurra, SA (T-129/99) un Daewoo Electronics Manufacturing España, SA (T-148/99) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Apvienotās lietas T-127/99, T-129/99 un T-148/99.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1995. gada 14. decembrī. # Kriminālprocess pret Patrick Colin un Daniel Dupré. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Bourges un Tribunal de grande instance de Paris - Francija. # Tarifu klasifikācija. # Apvienotās lietas C-106/94 un C-139/94.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2015. gada 25. novembris.#Masafi Co. LLC pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “masafi” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “masafi” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-249/14.


Tiesas spriedums 2001. gada 29. novembrī. # Joseph Griesmar pret Ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie un Ministre de la Fonction publique, de la Réforme de l'Etat et de la Décentralisation. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'Etat - Francija. # Sociālā politika. # Lieta C-366/99.


Tiesas spriedums 1992. gada 24. novembrī. # Anklagemyndigheden pret Peter Michael Poulsen un Diva Navigation Corp. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Kriminal- og Skifteretten i Hjørring - Dānija. # Lieta C-286/90.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1998. gada 17.septembrī. # Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH, Interporc Im- und Export GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - 13. pants. # Lieta T-50/96.


Tiesas spriedums 1996. gada 2. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Personu brīva pārvietošanās. # Lieta C-173/94.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 26. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 43. un 49. pants - Uzņēmējdarbības veikšanas un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi - Privāti apsardzes uzņēmumi un pakalpojumi - Nosacījumi - Juridiska persona - Minimālais pamatkapitāls - Drošības nauda - Minimālais darbinieku skaits - Direktīva 89/48/EEK un Direktīva 92/51/EEK - Profesionālo kvalifikāciju atzīšana. # Lieta C-514/03.

text:
      Lieta C‑514/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. un 49. pants – Uzņēmējdarbības veikšanas un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi – Privāti apsardzes uzņēmumi un pakalpojumi – Nosacījumi – Juridiska persona – Minimālais pamatkapitāls – Drošības nauda – Minimālais darbinieku skaits – Direktīva 89/48/EEK un Direktīva 92/51/EEK – Profesionālo kvalifikāciju atzīšana
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 7. jūlijā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 26. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Personu brīva pārvietošanās — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Ierobežojumi
      (EKL 43. un 49. pants)
      2.     Personu brīva pārvietošanās — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Diplomu un kvalifikāciju apliecinošu
            dokumentu atzīšana — Direktīva 92/51
      (Padomes Direktīva 92/51)
      1.     Savus pienākumus, kas tai izriet no EKL 43. un 49. panta, neizpilda tāda dalībvalsts, kas uzliek privātiem ārvalsts apsardzes
         uzņēmumiem virkni nosacījumu savu darbību veikšanai valsts teritorijā, proti, pienākumu:

      –      būt juridiskai personai;
      –      nodrošināt noteikta apmēra minimālo pamatkapitālu;
      –      pārskaitīt drošības naudu valsts organizācijai;
      –      nodarbināt minimālo darbinieku skaitu, ciktāl attiecīgais uzņēmums veic savu darbību citās jomās, nevis sprāgstvielu pārvadāšanas
         un izplatīšanas jomā;

      –      to darbiniekiem būt īpašas administratīvas atļaujas, ko izsniegušas valsts iestādes, turētājiem.
      (sal. ar 31., 36., 41., 48., 50., 55. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.     Savus pienākumus, kas tai izriet no Direktīvas 92/51 par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai,
         kas papildina Direktīvu 89/48, neizpilda tāda dalībvalsts, kas neveic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu profesionālās
         kompetences atestātu atzīšanu privātdetektīva darbības veikšanai.

      (sal. ar 65. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 26. janvārī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. un 49. pants – Uzņēmējdarbības veikšanas un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi – Privāti apsardzes uzņēmumi un pakalpojumi – Nosacījumi – Juridiska persona – Minimālais pamatkapitāls – Drošības nauda – Minimālais darbinieku skaits – Direktīva 89/48/EEK un Direktīva 92/51/EEK – Profesionālo kvalifikāciju atzīšana
      Lieta C‑514/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 8. decembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Patakja [M. Patakia] un L. Eskobars Gerero [L. Escobar Guerrero], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], N. Kolnerika [N. Colneric], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 7. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
      –       ieviešanas noteikumos paredzot, ka privātiem apsardzes pakalpojumus sniedzošiem uzņēmumiem un to darbiniekiem jābūt Spānijas
         pilsonībai;

      –       paredzot, ka privātiem apsardzes uzņēmumiem ārvalstnieku reģistrācijas sistēmas ietvaros:
      a) visos gadījumos jābūt juridiskai personai,
      b) jābūt noteikta apmēra pamatkapitālam, neņemot vērā, ka šis uzņēmums nav pakļauts tādiem pašiem pienākumiem tā dibināšanas
         valstī,

      c) jāpārskaita drošības nauda Caja General de Depósitos, neņemot vērā iespējamo drošības naudas pārskaitījumu izcelsmes dalībvalstī,

      d) jānodarbina noteikts darbinieku skaits;
      –       paredzot, ka privāta ārvalsts apsardzes uzņēmuma darbiniekiem jāsaņem jauna īpaša atļauja Spānijā, kaut arī tie jau ir saņēmuši
         līdzīgu atļauju minētā uzņēmuma dibināšanas dalībvalstī,

      un nepakļaujot privātās apsardzes nozares profesijas Kopienu profesionālo kvalifikāciju atzīšanas sistēmai,
      Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. un 49. pants, kā arī Padomes 1988. gada 21. decembra
         Direktīva 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo
         izglītību (OV L 19, 16. lpp.), un Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās
         izglītības un mācību atzīšanai, lai papildinātu Direktīvu 89/48/EEK (OV L 209, 25. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2       Direktīvu 89/48 un 92/51 mērķis ir ieviest diplomu atzīšanas sistēmas, lai atvieglotu Kopienu valstu pilsoņiem veikt tās profesionālās
         darbības, kas attiecīgajā dalībvalstī ir atkarīgas no pēcvidusskolas izglītības esamības. Kamēr Direktīva 89/48 attiecas uz
         tādiem augstākās izglītības diplomiem, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, Direktīva 92/51 attiecas uz
         diplomiem, kas apliecina pēcvidusskolas kursa pabeigšanu, kura ilgums ir vismaz gads vai līdzvērtīgs, šīs direktīvas 1. pantā
         definēts ilgums.

      3       Direktīvas 92/51 1. pants nosaka:
      “Šajā direktīvā lietotas šādas definīcijas:
      [..]
      c)      kompetences atestāts: jebkāds kvalifikācijas pierādījums
      –       kas apliecina izglītību, kura nav daļa no kopuma, kas veido diplomu Direktīvas 89/48/EEK nozīmē vai diplomu vai sertifikātu
         šīs direktīvas nozīmē, vai arī

      –       kas, neprasot iepriekšējās izglītības pierādījumus, izsniegts pēc to personisko iezīmju, profesionalitātes vai zināšanu novērtēšanas,
         kuras saistībā ar lūguma iesniedzēja darbību kādā profesijā par būtiskām atzinusi iestāde, kas norādīta saskaņā ar dalībvalsts
         normatīvajiem un administratīvajiem aktiem;

      [..]
      e)      reglamentēta profesija: reglamentēta profesionālā darbība vai darbību kopums, ko dalībvalstī ietver šī profesija;
      f)      reglamentēta profesionālā darbība: profesionālā darbība, kuras uzsākšanai vai veikšanai vai kādam veikšanas veidam dalībvalstī
         saskaņā ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem tieši vai netieši ir vajadzīgs izglītības pierādījums vai kompetences
         atestāts. Reglamentētas profesionālās darbības veidi ir šādi:

      –       darbība, izmantojot profesionālo nosaukumu, ciktāl šāda nosaukuma izmantošana ir atļauta vienīgi normatīvajos vai administratīvajos
         aktos paredzēta izglītības pierādījuma vai kompetences atestāta turētājiem [..]

      [..]”
      4       Direktīvas 92/51 8. pants ir izteikts šādā redakcijā:
      “Gadījumos, kad darbības sākšana vai veikšana reglamentētā profesijā uzņēmējā dalībvalstī ir atkarīga no kompetences atestāta
         esamības, kompetentā iestāde nedrīkst, pamatojot to ar neatbilstīgu kvalifikāciju, atteikties atļaut kādas dalībvalsts pilsonim
         uzsākt vai veikt darbību šajā profesijā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīs dalībvalsts pilsoņiem:

      a)      ja lūguma iesniedzējam ir kompetences atestāts, kas kādā citā dalībvalstī vajadzīgs, lai uzsāktu vai veiktu darbību tajā pašā
         profesijā attiecīgajā dalībvalstī, ja šāds atestāts izsniegts kādā no dalībvalstīm,

      vai
      b)      ja lūguma iesniedzējs iesniedz kvalifikācijas pierādījumus, kas iegūti kādā citā dalībvalstī,
      un kas sniedz tādas garantijas, jo īpaši veselības aizsardzības, drošības, vides aizsardzības un patērētāju tiesību aizsardzības
         jomā, kuras atbilst uzņēmējas dalībvalsts normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētajām garantijām.

      Ja lūguma iesniedzējs neiesniedz šādu atestātu vai kvalifikācijas pierādījumus, tad piemēro uzņēmējas dalībvalsts normatīvos
         un administratīvos aktus.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5       Spānijā privāto apsardzes uzņēmumu darbību reglamentē 1992. gada 30. jūlija likums Nr. 23/1992 par privātajiem apsardzes pakalpojumiem
         (1992. gada 4. augusta BOE Nr. 186, 27116. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par privātajiem apsardzes pakalpojumiem”) un 1994. gada 9. decembra Karaliskais
         dekrēts Nr. 2364/1994, ar ko apstiprina noteikumus par privātajiem apsardzes pakalpojumiem (1995. gada 10. janvāra BOE Nr. 8, 779. lpp.; turpmāk tekstā – “Noteikumi par privātajiem apsardzes pakalpojumiem”).

      6       Likuma par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 5. panta 1. punkts ietver izsmeļošu sarakstu ar sešām to pakalpojumu kategorijām,
         kurus var sniegt privātie apsardzes uzņēmumi, tas ir:

      –       īpašuma, telpu, izrāžu, sacensību vai sapulču uzraudzība un aizsardzība;
      –       noteiktu personu aizsardzība;
      –       monētu, naudaszīmju, vērtspapīru un vērtīgu vai bīstamu priekšmetu noguldīšana, uzraudzība, pārbaude un šķirošana, kā arī
         šo priekšmetu transportēšana un izplatīšana;

      –       apsardzes mehānismu, iekārtu un sistēmu uzstādīšana un uzturēšana;
      –       uztveršanas centrāļu apsaimniekošana, trauksmes signālu pārbaude un pārraide un to pārraidīšana drošības spēkiem, kā arī tādu
         atbildes pakalpojumu sniegšana, kas neietilpst šo drošības spēku kompetencē;

      –       plānošana un palīdzība saistībā ar likumā paredzētajām apsardzes darbībām.
      7       Saskaņā ar minētā likuma 7. panta 1. punktu uzņēmumam, kas vēlas sniegt šādus pakalpojumus, ir jāsaņem administratīva atļauja,
         reģistrējoties Iekšlietu ministrijas uzturētā reģistrā. Lai varētu veikt reģistrāciju, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt juridiskai
         personai, kas atbilst vienam no četriem valsts tiesībās noteiktajiem sabiedrību veidiem. Turklāt Noteikumi par privātajiem
         apsardzes pakalpojumiem pakļauj iepriekš minētās atļaujas piešķiršanu citiem nosacījumiem, kas atšķiras atkarībā no attiecīgā
         uzņēmuma veiktās darbības vai darbību veida.

      8       Tādējādi attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt minimālajam pamatkapitālam un jāiesniedz garantija. Šī pamatkapitāla un garantijas
         apmērs ir sakārtoti pēc hierarhijas principiem ne tikai atkarībā no uzņēmuma veiktās darbības vai darbību veida, bet arī atkarībā
         no tā ģeogrāfiskās darbības apmēra valsts teritorijā. Garantija ir jāiesniedz Spānijas organizācijā Caja General de Depósitos.

      9       Vienā no tā pielikumiem Noteikumi par privātajiem apsardzes pakalpojumiem uzliek apsardzes uzņēmumiem noteiktas īpašas prasības,
         ņemot vērā to veiktās darbības veidus. Gadījumā, kad šī darbība ir vērtīgu vai bīstamu priekšmetu transportēšana un izplatīšana
         vai apsardzes mehānismu, iekārtu un sistēmu uzstādīšana un uzturēšana, attiecīgi ir nepieciešams:

      “1.      Vērtīgi vai bīstami priekšmeti
      a)      [..]
      b)      Otrā fāze
      1.o         Grupa, kas sastāv no apsardzes vadītāja un vismaz trīsdesmit apsargiem, ja uzņēmuma darbība aptver valsts teritoriju, un sešiem
         apsargiem, plus trīs katrai provincei, ja darbība aptver autonomu komūnu.

      [..]
      2.      Sprāgstvielas
      a)      [..]
      b)      Otrā fāze
      1.       Grupa, kas sastāv vismaz no diviem apsargiem, kuri specializējušies sprāgstvielu jomā, katram sprāgstvielas transportējošajam
         transportlīdzeklim, kas ir uzņēmuma rīcībā, un apsardzes vadītāja, ja apsargu skaits pārsniedz piecpadsmit.

      [..]
      5.      Apsardzes mehānismu, ierīču un sistēmu uzstādīšana un uzturēšana
      [..]
      2.o       Otrā fāze

      a)      Grupa, kas sastāv vismaz no viena inženiera tehniķa un pieciem instalētājiem tiem uzņēmumiem, kuru darbība aptver valsts teritoriju,
         un viena inženiera tehniķa un diviem instalētājiem tiem uzņēmumiem, kuru darbība aptver autonomu komūnu.”

      10     Saskaņā ar Likuma par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 10. pantu apvienojumā ar Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem
         53. pantu visiem privātos apsardzes pakalpojumus sniedzošo uzņēmumu darbiniekiem ir jāsaņem atļauja no Iekšlietu ministrijas.
         Šim nolūkam darbiniekam jābūt pilngadīgam, tas nedrīkst būt sasniedzis vecuma limitu, kas noteikts reglamentējošajos noteikumos,
         tam jābūt fiziskajām un psiholoģiskajām spējām, kas nepieciešamas tā funkciju veikšanai, un tam jābūt nokārtojušam nepieciešamos
         pārbaudījumus, kas apliecina tā zināšanas un spējas.

      11     It īpaši attiecībā uz privātdetektīva profesijas veikšanu Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 54. panta 5. punkta
         b) apakšpunkts turklāt paredz, ka attiecīgajām personām ir jābūt privātdetektīva diplomam. Šo diplomu izsniedz, ja iegūta
         noteikta izglītība, pabeigti speciāli kursi un nokārtoti spēju pārbaudes eksāmeni.

      12     Direktīva 89/48 un Direktīva 92/51 valsts tiesībās tika transponētas attiecīgi ar 1991. gada 25. oktobra Karalisko dekrētu
         Nr. 1665/1991, kas reglamentē vispārējo sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, kas izsniegti Eiropas Savienības
         dalībvalstīs un ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (1991. gada 22. novembra BOE Nr. 280, 37916. lpp.), un ar 1995. gada 4. augusta Karalisko dekrētu Nr. 1396/1995, kas reglamentē otro vispārējo sistēmu
         Eiropas Savienības dalībvalstu un pārējo valstu, kas parakstījušas Līgumu par Eiropas ekonomisko zonu, profesionālās izglītības
         un mācību atzīšanai un kas papildina to, kas ieviests ar Karalisko dekrētu Nr. 1665/1991 (1995. gada 18. augusta BOE Nr. 197, 25657. lpp.). Šo divu dekrētu pielikumos ietverti to reglamentēto profesiju saraksti, uz kurām attiecas konkrētie
         atzīšanas mehānismi. Tomēr Noteikumos par privātajiem apsardzes pakalpojumiem paredzētās profesijas nav iekļautas šajos sarakstos.

       Pirmstiesas procedūra un rakstveida process Tiesā
      13     1997. gadā Komisija cēla pirmo prasību par valsts pienākumu neizpildi pret Spānijas Karalisti saistībā ar atsevišķām Likuma
         un Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem tiesību normām. 1998. gada 29. oktobra spriedumā lietā C‑114/97 Komisija/Spānija
         (Recueil, I‑6717. lpp.), kas tika pieņemts šīs prasības ietvaros, Tiesa atzina, ka, atstājot spēkā Likuma par privātajiem apsardzes
         pakalpojumiem 7., 8. un 10. pantu, kas paredz piešķirt privāto apsardzes pakalpojumu sniegšanas atļaujas uzņēmumiem, kam ir
         Spānijas pilsonība, un izsniedzot apsardzes darbinieku licences tikai Spānijas pilsoņiem, Spānijas Karaliste nav izpildījusi
         pienākumus, ko tai uzliek EK līgums.

      14     Ar 1999. gada 29. novembra vēstuli Komisija darīja zināmu Spānijas valdībai, ka valsts tiesiskais regulējums privāto apsardzes
         pakalpojumu jomā joprojām pārkāpj Kopienu tiesības.

      15     Noteiktajā termiņā nesaņemot atbildi no Spānijas valdības, Komisija 2000. gada 24. jūlijā nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot
         Spānijas Karalisti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izbeigtu minētos pārkāpumus divu mēnešu termiņā no šī atzinuma paziņošanas.
         Uzskatot, ka apsvērumi, ko Spānijas valdība sniedza, atbildot uz minēto argumentēto atzinumu, nav pietiekami, Komisija cēla
         šo prasību.

      16     Savā replikas rakstā Komisija ņēma vērā, ka pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Spānija Spānijas iestādes ir izdarījušas
         grozījumus Likumā un Noteikumos par privātajiem apsardzes pakalpojumiem, atceļot ar pilsonību saistīto nosacījumu. Komisija
         tādējādi atsauca savu iebildumu attiecībā uz šo nosacījumu, paturot spēkā pārējos iebildumus.

       Par prasību
      17     Savas prasības atbalstam Komisija izvirza sešus iebildumus, kas būtībā attiecas uz nosacījumiem, kas Spānijas tiesību aktos
         paredzēti privātu apsardzes pakalpojumu sniegšanai Spānijā.

      18     Šos iebildumus var definēt šādi:
      1)      nosacījuma, kas paredz, ka privātajiem apsardzes uzņēmumiem vienmēr jābūt juridiskās personas statusam, nesaderība ar EKL
         43. un 49. pantu;

      2)      nosacījuma, kas paredz, ka šādam uzņēmumam jābūt minimālajam pamatkapitālam, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;
      3)      nosacījuma, kas paredz, ka šādam uzņēmumam ir jāpārskaita drošības nauda Spānijas organizācijai Caja General de Depósitos, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;

      4)      nosacījuma, kas paredz, ka šādam uzņēmumam jānodarbina minimālais darbinieku skaits, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;
      5)      nosacījuma, kas paredz, ka darbiniekiem, kas nodrošina drošību un kas veic savu darbību Spānijā, ir nepieciešama īpaša atļauja,
         nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;

      6)      Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 pārkāpums sakarā ar to, ka nepastāv profesionālo kvalifikāciju atzīšana.
      19     Pirms katra šī iebilduma pamatotības pārbaudes ir jānorāda argumenti, kurus lietas dalībnieki izvirzījuši sākotnēji, kā arī
         jāatgādina vispārējie principi, kas definēti Tiesas pastāvīgajā judikatūrā.

       Vispārēji apvērumi
       Lietas dalībnieku argumenti
      20     Komisija atzīst, ka privātā apsardzes pakalpojumu darbība nav saskaņota Kopienu līmenī. Tomēr Spānijas tiesību ierobežojošie
         noteikumi šajā jautājumā neievēro pamatprasības, kas noteiktas Tiesas pastāvīgajā judikatūrā saistībā ar EKL 43. un 49. pantu.
         Komisija īpaši apstrīd šķietamo privātās drošības un valsts drošības ciešo saikni. Komisija uzskata, ka attiecīgo uzņēmumu
         ieguldījums valsts drošības uzturēšanā neatšķiras no tā, ko varētu prasīt no visām personām. Šajā gadījumā Komisija apgalvo
         – tas, ka privāts ārvalsts apsardzes uzņēmums tiek pakļauts tādām pašām prasībām kā Spānijas uzņēmumi – neņemot vērā pienākumus,
         garantijas un normas, kas, iespējams, jau piemēroti šim pašam uzņēmumam citā dalībvalstī – ir nepamatots tā uzņēmējdarbības
         veikšanas Spānijas teritorijā traucējums un lielā mērā atturošs faktors pārrobežu pakalpojumu sniegšanai šajā nozarē, īpaši
         attiecībā uz maziem un vidējiem uzņēmumiem.

      21     Spānijas valdība apgalvo, ka privātā drošība ir cieši saistīta ar valsts drošību, kuru tā papildina. Tādējādi liela daļa no
         šīs nozares darbībām ir saistītas ar noteiktu līdzekļu izmantošanu, kas parasti nav atļauti (tostarp šaujamieroči). Šīs darbības
         tāpat var būtiski ietekmēt pilsoņu tiesību un brīvību brīvu īstenošanu. Līdz ar to šajā nozarē dalībvalsts var likumīgi izmantot
         intervences un kontroles pasākumus, kas nebūtu attaisnoti citās nozarēs. Tā kā runa ir par nozari, kas nav saskaņota Kopienu
         līmenī, tās tiesiskais regulējums citās dalībvalstīs var radikāli atšķirties no Spānijas tiesiskā regulējuma, kā rezultātā
         rodas nepieciešamība nodrošināt, lai tiktu ievērotas īpašās, Spānijā pastāvošās prasības, tostarp saistībā ar terorisma problēmu.

       Tiesas vērtējums
      22     Savā prasībā Komisija atsaucas gan uz EKL 43. pantu, kas garantē brīvību veikt uzņēmējdarbību, gan uz EKL 49. pantu, kas attiecas
         uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka galvenais elements, lai nošķirtu attiecīgās šo divu noteikumu
         piemērošanas jomas, ir jautājums, vai attiecīgais saimnieciskās darbības subjekts ir vai nav dibināts tajā dalībvalstī, kurā
         tas piedāvā attiecīgo pakalpojumu (uzņemošā dalībvalsts). Ja šis subjekts ir tajā dibināts kā galvenais vai sekundārais uzņēmums,
         tā situācija ietilpst brīvības veikt uzņēmējdarbību principa EKL 43. panta izpratnē piemērošanas jomā. Pretējā gadījumā tas
         kvalificējams kā “pārrobežu pakalpojumu sniedzējs” un uz to attiecas pakalpojumu sniegšanas brīvības princips, kas paredzēts
         EKL 49. pantā (šajā sakarā skat. 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 25.–28. punkts, un 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑215/01 Schnitzer, Recueil, I‑14847. lpp., 28.–32. punkts). Pašreizējās prasības ietvaros attiecīgie valsts normatīvie un administratīvie noteikumi
         ir vienādi piemērojami gan privātiem apsardzes uzņēmumiem, kas dibināti Spānijas teritorijā, gan tādiem uzņēmumiem, kas dibināti
         citās dalībvalstīs un kuru darbībai Spānijā ir gadījuma vai pagaidu raksturs.

      23     Privātie apsardzes pakalpojumi līdz pat šai dienai nav saskaņoti Kopienu līmenī. Lai gan ir tiesa, ka šādā situācijā dalībvalstis
         principā ir kompetentas noteikt nosacījumus šo darbību veikšanai šajā nozarē, tomēr tām sava kompetence ir jārealizē, ievērojot
         Līgumā garantētās pamatbrīvības (skat. 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑58/98 Corsten, Recueil, I‑7919. lpp., 31. punkts; 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C‑108/96 Mac Quen u.c., Recueil, I‑837. lpp., 24. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑294/00 Gräbner, Recueil, I‑6515. lpp., 26. punkts).

      24     Saskaņā ar Tiesas judikatūru EK līguma 59. pants (jaunajā redakcijā – 49. pants) prasa ne tikai izbeigt jebkāda veida diskrimināciju
         pret citā dalībvalstī dibinātu pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī atcelt jebkāda veida ierobežojumus pat tad,
         ja tie ir vienādi piemērojami gan attiecīgās valsts, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem un ja tie pēc būtības var
         aizliegt vai citādi traucēt citā dalībvalstī nodibinātā pakalpojuma sniedzēja darbībām valstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus
         pakalpojumus (1994. gada 9. augusta spriedums lietā C‑43/93 Vander Elst, Recueil, I‑3803. lpp., 14. punkts, un 2001. gada 29. novembra spriedums lietā C‑17/00 De Coster, Recueil, I‑9445. lpp., 29. punkts).

      25     Turklāt Tiesa ir jau nospriedusi, ka minētais 59. pants iestājas pret jebkāda veida valsts tiesību aktu piemērošanu, kas padara
         pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm grūtāku par pakalpojumu sniegšanu tikai vienas dalībvalsts teritorijā (iepriekš minētais
         spriedums lietā De Coster, 30. punkts).

      26     Tāpat ir jāatgādina, ka jebkādi valsts pasākumi, kas var traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgu minēto brīvību īstenošanu, var
         būt pamatoti tikai tad, ja tie atbilst četriem nosacījumiem: tie ir piemērojami nediskriminējošā veidā, tie atbilst neatliekamām
         sabiedrības interesēm, ir piemēroti attiecīgā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas nepieciešams mērķa sasniegšanai (tostarp
         skat. 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus, Recueil, I‑1663. lpp., 32. punkts; 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑424/97 Haim, Recueil, I‑5123. lpp., 57. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Mac Quen u.c., 26. punkts).

      27     Parasti šāds pasākums, ja tā rezultātā garantēto tiesību īstenošanai tiek uzlikti zināmi nosacījumi, var būt pamatots tikai
         tiktāl, ciktāl minētās sabiedrības intereses nenodrošina noteikumi, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā dibināšanas
         dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā Corsten, 35. punkts). Citiem vārdiem sakot, kā to savu secinājumu 45. punktā norāda ģenerāladvokāte, uzņemošās dalībvalsts iestādēm
         principā ir jāņem vērā nosacījumi, kurus attiecīgie saimnieciskās darbības subjekti un to darbinieki jau izpilda savā izcelsmes
         valstī.

      28     Visbeidzot, attiecībā uz Spānijas valdības argumentu par privātās drošības un valsts drošības jomu ciešo saikni Tiesa jau
         ir atzinusi, ka EKL 46. panta 1. punktā paredzētais izņēmums, kas valsts drošības interesēs atļauj dalībvalstīm piemērot īpašu
         režīmu ārvalstniekiem, nav piemērojams vispārējai privāto apsardzes uzņēmumu sistēmai (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija,
         45. un 46. punkts; kā arī 2000. gada 9. marta spriedums lietā C‑355/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑1221. lpp., 28. un 30. punkts).

       Par pirmo iebildumu attiecībā uz uzņēmuma juridisko formu
       Lietas dalībnieku argumenti
      29     Komisija uzskata, ka privāta apsardzes uzņēmuma pienākums gandrīz visos gadījumos būt juridiskai personai liecina par to,
         ka citā dalībvalstī dibināta persona, kas tur likumīgi sniedz tādus pat pakalpojumus kā pamata prāvā, tiek piespiesta būt
         par juridisku personu, lai varētu veikt tās darbību Spānijā, pat pagaidu vai gadījuma rakstura darbību. Šī prasība, kurai
         principā nav nekāda tieša sakara ar paša uzņēmuma darbību, nav lietderīga, lai nodrošinātu minēto pakalpojumu saņēmēju aizsardzību
         un aizsargātu valsts drošību. Visus Spānijas tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus faktiski varētu izpildīt, neprasot,
         lai uzņēmums ir juridiska persona.

      30     Spānijas valdība atbild – iespēja, ka attiecīgos pakalpojumus sniegs fiziskas personas, radītu ne tikai virkni praktisku problēmu,
         bet būtu nepieņemama arī no valsts drošības viedokļa. Pirmkārt, lai atļautu fiziskām personām sniegt visus strīdīgos pakalpojumus,
         ir jāpārskata pastāvošie pienākumi šaujamieroču turēšanas jomā, kas Spānijā ir ļoti strikti. Otrkārt, noteiktu fiziskās personas
         veiktu pakalpojumu sniegšana izslēgtu efektīvas komunikācijas iespēju starp apsargiem un sabiedrības administrāciju – komunikāciju,
         kurai var būt vitāla nozīme aizsargāto personu un pašu apsargu drošībai. Treškārt, pastāvētu sajaukšanas risks sakarā ar darbinieku
         uniformu daudzveidību. Vispārējā veidā iepriekš minēto noteikumu mīkstināšana samazinātu drošības garantijas, kuras Spānijas
         iestādes uzskata par piemērotām.

       Tiesas vērtējums
      31     Vispirms ir jāatgādina, ka attiecībā uz tādu tiesisko regulējumu, kas ir analogs Spānijas regulējumam, ko kritizē Komisija,
         Tiesa jau ir atzinusi, ka nosacījums, kas paredz, ka privātam apsardzes uzņēmumam, lai varētu veikt tā darbības, ir jābūt
         juridiskai personai, ir ierobežojums, kas ir pretrunā ar EKL 43. un 49. pantu (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā
         C‑171/02 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑5645. lpp., 41.–44. punkts).

      32     Šajā gadījumā šī ierobežojuma pamatošanai Spānijas valdība norāda uz attiecīgā pakalpojuma saņēmēju un pārējo valsts iedzīvotāju
         drošības aizsardzību. Tomēr to iemeslu dēļ, ko ģenerāladvokāte plašāk izklāstījusi savu secinājumu 52. punktā, prasība par
         juridiskas personas statusu nav piemērots pasākums paredzēto mērķu sasniegšanai. Faktiski neviena no minētās valdības uzskaitītajām
         praktiskajām problēmām nav tieši saistīta ar uzņēmuma juridisko formu.

      33     Pastāvot šādiem apstākļiem, pirmais iebildums ir pamatots.
       Par otro iebildumu attiecībā uz prasību par minimālo pamatkapitālu
       Lietas dalībnieku argumenti
      34     Komisija norāda – lai varētu nodibināt uzņēmumu Spānijā vai sniegtu tur pārrobežu pakalpojumus, privāts ārvalsts apsardzes
         uzņēmums ir pakļauts prasībai par minimālo pamatkapitālu. Tomēr šādu prasību nevar pamatot nedz ar valsts drošības apsvērumiem,
         nedz ar attiecīgo pakalpojumu saņēmēju aizsardzību. Faktiski citu dalībvalstu privātie apsardzes uzņēmumi acīmredzami izpildītu
         šos mērķus, nebūdami pakļauti nosacījumiem par noteikta apmēra pamatkapitālu.

      35     Spānijas valdība atgādina – tā kā privātie apsardzes pakalpojumi ir nozare, kas nav saskaņota Kopienu līmenī, starp Spānijas
         Karalisti un citām dalībvalstīm var pastāvēt ļoti nozīmīgas atšķirības, tostarp attiecībā uz ieroču pārnēsāšanas un izmantošanas
         kārtību. Tādējādi, ņemot vērā šīs dalībvalsts īpašo situāciju saistībā ar terorisma draudiem, tai bija jāpieņem stingrākas
         prasības nekā pārējām dalībvalstīm. Kaut arī ir tiesa, ka Spānijā privātie apsardzes uzņēmumi tāpat ir pakļauti divām papildu
         garantijām, proti, obligātajai drošības naudai un apdrošināšanai, katrai no tām ir īpaša funkcija. Šīs divas garantijas tādējādi
         pašas par sevi nav pietiekamas, lai sasniegtu paredzētos iedzīvotāju drošības un aizsardzības mērķus.

       Tiesas vērtējums
      36     Šajā jautājumā Tiesa jau ir atzinusi, ka nosacījums par minimālo pamatkapitāla apmēru, kas uzlikts privātajiem apsardzes uzņēmumiem,
         pārkāpj EKL 43. un 49. pantu (iepriekš minētais spriedums Komisija/Portugāle, 53.–57. punkts). Spānijas valdības izvirzītajam
         pamatojumam un tostarp īpašajiem Spānijā pastāvošajiem terorisma draudiem nav tiešas saistības ar uzņēmuma pamatkapitāla apmēru,
         un tas neizskaidro pakalpojumu sniegšanas brīvības un brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus.

      37     Turklāt pastāv mazāk ierobežojoši līdzekļi, kas ļauj sasniegt attiecīgo pakalpojumu saņēmēju aizsardzības mērķi, kā, piemēram,
         drošības nauda vai apdrošināšanas polises iegāde. Pat ja, kā to apgalvo Spānijas valdība, atsevišķos gadījumos katrs no šiem
         diviem pasākumiem pats par sevi var būt nepietiekams, vienmēr pastāv iespēja pielietot tos abus vienlaicīgi. Spānijas valdība
         tādējādi nav sniegusi argumentus, kas pierādītu, kādēļ ar diviem iepriekš minētajiem pasākumiem nepietiek, lai izpildītu iedzīvotāju
         drošības un aizsardzības mērķus.

      38     Pastāvot šādiem apstākļiem, arī otrais iebildums ir pamatots.
       Par trešo iebildumu attiecībā uz drošības naudas pārskaitīšanu Spānijas organizācijai
       Lietas dalībnieku argumenti
      39     Komisija izprot šīs prasības pamatmērķi – nodot Spānijas iestāžu rīcībā naudas summas garantijai, ka tiks segts risks saistībā
         ar iespējamo atbildību vai uzlikto naudas sodu. Tomēr Komisija uzskata, ka šis nosacījums ir nesamērīgs attiecībā pret tā
         mērķiem. It īpaši tādēļ, ka valsts tiesību noteikumi neļauj ņemt vērā iespējamo drošības naudas pārskaitījumu uzņēmuma izcelsmes
         valstī, ar ko principā būtu jāpietiek.

      40     Spānijas valdība uzskata, ka drošības naudas pārskaitījums vai apdrošināšanas polises iegāde ir leģitīmi līdzekļi, lai nodrošinātu
         attiecīgo pakalpojumu saņēmēju aizsardzību. Protams, Noteikumi par privātajiem apsardzes pakalpojumiem uzliek attiecīgajiem
         uzņēmumiem pienākumu iegādāties civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas polisi. Tomēr, ņemot vērā apdrošināšanas tirgu raksturojošos
         ekonomiskos faktorus, šis līdzeklis var nodrošināt tikai ierobežotu garantiju. Citiem vārdiem sakot, drošības naudai ir papildu
         funkcija, tā neaizvieto divus pārējos garantijas pasākumus, proti, minimālo pamatkapitālu un apdrošināšanu.

       Tiesas vērtējums
      41     Ir jānorāda, ka pienākums pārskaitīt drošības naudu Caja General de Depósitos, kā tas paredzēts Spānijas tiesībās, var traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
         sniegšanas brīvības EKL 43. un 49. panta izpratnē īstenošanu. Faktiski tas pakalpojumu sniegšanu vai meitas sabiedrības vai
         sekundārā uzņēmuma izveidošanu Spānijā tiem privātajiem apsardzes uzņēmumiem, kas dibināti citās dalībvalstīs, padara apgrūtinošāku
         nekā tiem, kas dibināti Spānijā. Ir jānosaka, vai šis nosacījums ir pamatots.

      42     Tiesa jau ir tieši atzinusi, ka garantijas sniegšana mazāk ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas
         brīvību nekā minimālā pamatkapitāla noteikšana, lai nodrošinātu kreditoru aizsardzību (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle,
         55. punkts).

      43     Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds traucējums kā šis var tikt pamatots tikai tad, ja minētās sabiedrības intereses
         nav jau nodrošinātas tajos noteikumos, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā dibināšanas dalībvalstī (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Corsten, 35. punkts). Tomēr attiecīgais Spānijas tiesiskais regulējums paredz drošības naudas pārskaitīšanu Spānijas organizācijai
         Caja General de Depósitos, neņemot vērā iespējamo garantiju, kas sniegta izcelsmes dalībvalstī. Turklāt pašreizējā parādu pārrobežu atgūšanas mehānismu
         un ārvalsts spriedumu izpildes Eiropas Savienības ietvaros attīstības stadijā šāda stingrība šķiet nesamērīga. Pienākums pārskaitīt
         drošības naudu pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu adekvātu kreditoru aizsardzību.

      44     Nenoliedzami, no Spānijas valdības apsvērumiem izriet, ka tā ir deklarējusi gatavību ņemt vērā drošības naudu, kas pārskaitīta
         citu dalībvalstu finanšu organizācijām, ar nosacījumu, ka tai tiek piešķirtas un tās rīcībā nodotas naudas summas saistībā
         ar Spānijas teritorijā veiktajām darbībām. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums par valsts
         pienākumu neizpildi ir jāizvērtē, ņemot vērā situāciju dalībvalstī, kāda tā bijusi, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam
         termiņam, un Tiesa nevar ņemt vērā nekādas turpmāk radušās izmaiņas (tostarp skat. 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā
         C‑103/00 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑1147. lpp., 23. punkts, un 2002. gada 30. maija spriedumu lietā C‑323/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4711. lpp., 8. punkts).

      45     Pastāvot šādiem apstākļiem, trešais iebildums ir pamatots.
       Par ceturto iebildumu attiecībā uz minimālo darbinieku skaitu
       Lietas dalībnieku argumenti
      46     Komisija uzskata, ka visiem ārvalstu uzņēmumiem, kas likumīgi sniedz privātus apsardzes pakalpojumus savā dibināšanas dalībvalstī,
         bet kuru darbinieku skaits nav tāds, kāds paredzēts Spānijas tiesību aktos, ir jāpalielina tā darbinieku skaits, pat ja tā
         darbībai tas nav nepieciešams. Šim nosacījumam ir atturošs efekts, it īpaši attiecībā uz maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan
         saistībā ar tiesībām izveidot sekundāro uzņēmumu, gan ar brīvu pārrobežu pakalpojumu sniegšanu. EKL 43. un 49. pants aizliedz
         tādu tiesību aktu piemērošanu citā dalībvalstī dibinātam uzņēmumam, saskaņā ar kuriem Spānijas iestādes neņem vērā ja ne identiskus,
         tad vismaz salīdzināmus pienākumus, kurus šis uzņēmums jau ir izpildījis tā dibināšanas valstī.

      47     Spānijas valdība atsaucas uz Spānijas iestāžu apņemšanos vispārējā veidā par 50 % samazināt minimālās prasības cilvēkresursu,
         aprīkojuma un tehniskajā jautājumā. Tiesību aktos paredzētās prasības attiecībā uz darbinieku skaitu sprāgstvielu pārvadāšanas
         jomā turpretī ir pamatotas ar drošības apsvērumiem, kas ir īpaši saistīti ar Spānijas situāciju.

       Tiesas vērtējums
      48     Vispirms ir jānorāda, ka tiesību noteikumi, kas paredz minimālo darbinieku skaitu, kāds tiek nodarbināts apsardzes uzņēmumos,
         ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo tie apgrūtina sekundāro uzņēmumu vai
         meitas sabiedrību izveidi Spānijā un attur privātus ārvalsts apsardzes uzņēmumus piedāvāt savus pakalpojumus Spānijas tirgū.

      49     Runājot par šī ierobežojuma pamatojumu, ir jāatgādina – tikai tas fakts vien, ka dalībvalsts piemēro mazāk stingrus noteikumus
         nekā tie, ko piemēro citā dalībvalstī, pats par sevi nenozīmē, ka stingrākie noteikumi ir nesamērīgi un nav saderīgi ar Kopienu
         tiesībām (1995. gada 10. maija spriedums lietā C‑384/93 Alpine Investments, Recueil, I‑1141. lpp., 51. punkts; 1996. gada 12. decembra spiedums lietā C‑3/95 Reisebüro Broede, Recueil, I‑6511. lpp., 42. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Mac Quen, 33. un 34. punkts; kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Gräbner, 46. un 47. punkts).

      50     Izņemot attiecībā uz sprāgstvielu pārvadāšanas jomu, Spānijas valdība nav detalizēti pierādījusi, ka minimālais darbinieku
         skaits, ko paredz spēkā esošie tiesību akti, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams iecerētā mērķa sasniegšanai, proti, paredzētā
         drošības līmeņa garantēšanai vērtīgu priekšmetu un bīstamu objektu pārvadāšanā, kā arī apsardzes un trauksmes sistēmu uzstādīšanā
         un uzturēšanā. Šajā daļā ceturtais iebildums tādējādi ir uzskatāms par pamatotu.

      51     Saistībā ar prasību par minimālo darbinieku skaitu uzņēmumos, kas veic sprāgstvielu pārvadāšanas darbības, kas ietverta Noteikumu
         par privātajiem apsardzes pakalpojumiem pielikuma 2. punkta b) apakšpunktā, ir jākonstatē, ka tā ir pamatota. Faktiski, ņemot
         vērā Spānijas valdības norādītos apsvērumus saistībā ar drošību, šī prasība šķiet piemērota šī mērķa īstenošanai un nepārsniedz
         to, kas ir nepieciešams tā īstenošanai.

      52     Ceturtais iebildums tādējādi ir noraidāms tiktāl, ciktāl minētie Spānijas tiesību akti paredz minimālo darbinieku skaitu tiem
         uzņēmumiem, kas darbojas sprāgstvielu pārvadāšanas vai izplatīšanas jomā.

       Par piekto iebildumu attiecībā uz darbinieku atļauju
       Lietas dalībnieku argumenti
      53     Komisija atgādina, ka Spānijā privāta ārvalsts apsardzes uzņēmuma darbiniekiem visos gadījumos ir jāsaņem īpaša administratīva
         atļauja. Tai pat laikā nepastāv nekāds noteikums par atļaujas, kas saņemta attiecīgā uzņēmuma dibināšanas dalībvalstī, atzīšanu,
         pat ja prasības šajā jomā tajā ir analogas tām, kādas ir spēkā Spānijā. Šī formalitāte ir nozīmīgs pakalpojumu sniegšanas
         brīvības ierobežojums, jo ārvalsts uzņēmums nevar nosūtīt uz Spāniju darbiniekus, kas pieņemti darbā tā dibināšanas valstī.

      54     Spānijas valdība paskaidro, ka valsts tiesiskais regulējums prasa, lai privāto apsardzes uzņēmumu darbiniekiem būtu ilgākā
         apmācība Eiropas līmenī. Šīs prasības tādējādi ir ļoti atšķirīgas no tām, kādas ir spēkā citās dalībvalstīs, kā rezultātā
         principā nevar pastāvēt “analogas prasības”, kas ļautu salīdzināt tiesiskās sistēmas.

       Tiesas vērtējums
      55     Tiesa jau ir atzinusi, ka nosacījums, saskaņā ar kuru privāta apsardzes uzņēmuma darbiniekiem ir jāsaņem jauna īpaša atļauja
         uzņēmējā valstī, ir nepamatots šī uzņēmuma pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums EKL 49. panta izpratnē, jo netiek
         ņemtas vērā kontroles un pārbaudes, kas jau ir veiktas izcelsmes dalībvalstī (iepriekš minētais Tiesas 2004. gada 29. aprīļa
         spriedums lietā Komisija/Portugāle, 66. punkts, un 2004. gada 7. oktobra spriedums lietā C‑189/03 Komisija/Nīderlande, Krājums,
         I‑9289. lpp., 30. punkts).

      56     Tāpat attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta izpratnē iepriekš minētais nosacījums var apgrūtināt sekundārā
         uzņēmuma izveidošanu uzņemošajā dalībvalstī. Tas tādējādi ir traucējums privātiem apsardzes uzņēmumiem īstenot savu brīvību
         veikt uzņēmējdarbību Spānijā.

      57     Attiecībā uz šī ierobežojuma pamatojumu Tiesa ir atzinusi, ka gadījumā, kad uzņēmums ir dibināts citā dalībvalstī, tam principā
         ir jāievēro tādi paši nosacījumi kā uzņemošās dalībvalsts pilsoņiem (iepriekš minētais spriedums lietā Gebhard, 36. punkts). Ņemot to vērā, administratīvu atļauju procedūras vispārēja piemērošana ārvalsts apsardzes uzņēmumiem pati par
         sevi nav pretrunā ar EKL 43. pantu. Tai pat laikā, kā to savu secinājumu 84. un 85. punktā pamatoti norādījusi ģenerāladvokāte,
         Spānijas tiesiskais regulējums neparedz iespēju ņemt vērā prasības, kuras dažādie šo uzņēmumu darbinieki jau ir izpildījuši
         savā izcelsmes dalībvalstī. Tādējādi šāda stingrība pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu iepriekš minēto darbinieku
         kontroles leģitīmo mērķi.

      58     Spānijas valdības arguments par to, ka šīs prasības stipri atšķiras no tām, kas ir spēkā citās dalībvalstīs, kā rezultātā
         principā nevar pastāvēt “analogas prasības”, kas ļautu salīdzināt attiecīgās tiesiskās sistēmas, nav atbilstošs.

      59     Pastāvot šādiem apstākļiem, arī piektais iebildums ir pamatots.
       Par sesto iebildumu attiecībā uz profesionālo kvalifikāciju atzīšanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      60     Komisija atgādina, ka profesijas, kas reglamentētas Noteikumos par privātajiem apsardzes pakalpojumiem, ir reglamentētās profesijas
         Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 izpratnē, jo to veikšana ir atkarīga no noteiktu kvalifikāciju esamības. Tomēr šīs profesijas
         nav ietvertas sarakstos, kas pievienotas dekrētiem, ar kuriem šīs divas direktīvas transponētas valsts tiesībās, un neviens
         cits Spānijas tiesību noteikums neparedz šajā jomā citās dalībvalstīs iegūto kvalifikāciju atzīšanas iespēju. Komisija atgādina,
         ka sakarā ar tās pastāvīgo spēkā esamību, kas nav ierobežota laika ziņā, Spānijas tiesiskajā regulējumā paredzētā tiesībspēja
         patiešām ir Direktīvā 92/51 paredzētais “kompetences atestāts”.

      61     Spānijas valdība uzskata, ka nav pārkāpta neviena no minētajām direktīvām. Faktiski nedz iespēja uzsākt darbu privāto apsardzes
         pakalpojumu nozares profesijās, nedz to veikšana nav atkarīga no “kompetences atestāta” esamības. Attiecībā uz valsts tiesību
         aktos paredzēto apmācību tā tiek iegūta tikai pēc attiecīgās personas pieņemšanas darbā. Turklāt, un pretēji Komisijas apgalvotajam,
         Likumā par privātajiem apsardzes pakalpojumiem paredzētā tiesībspēja ir ierobežota laika ziņā. Faktiski saskaņā ar minētā
         likuma 10. pantu, ja kāds privātā apsardzes uzņēmuma darbinieks “nav nodarbināts tādu laikposmu, kas ilgāks par diviem gadiem,
         tam ir no jauna jānokārto pārbaudījumi, lai varētu veikt savas funkcijas”. Līdz ar to runa nav par “kompetences atestātu”,
         un iebildumā paredzētā situācija neietilpst Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 piemērošanas jomā.

       Tiesas vērtējums
      62     Vispirms ir jākonstatē, ka Komisija izvirza gan Direktīvas 89/48, gan Direktīvas 92/51 pārkāpumu. Tomēr ir jāatgādina, ka
         šīm divām direktīvām ir atšķirīga piemērošanas joma. Direktīva 89/48 attiecas uz augstākās izglītības diplomiem, ko piešķir
         par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību. Tomēr no Komisijas iesniegtā prasības pieteikuma neizriet, ka kvalifikācija,
         kurai Spānijā ir jābūt privāto apsardzes uzņēmumu darbiniekiem un privātdetektīviem, nozīmē, ka tie ir ieguvuši izglītību,
         kas pārsniedz vismaz trīs gadu laikposmu. Komisija tādējādi nav pierādījusi, kā tieši un kādā veidā iepriekš minētās profesijas
         ietilpst Direktīvas 89/48 piemērošanas jomā.

      63     Attiecībā uz Direktīvu 92/51 lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka privāto apsardzes uzņēmumu darbinieki Spānijā ir reglamentēta
         profesija šīs direktīvas 1. panta e) apakšpunkta izpratnē. Tomēr, lai noteiktu, vai minētā direktīva ir piemērojama šai darbībai,
         ir jāizvērtē, vai saskaņā ar Spānijas tiesisko regulējumu administratīvas atļaujas piešķiršana privāto apsardzes uzņēmumu
         darbiniekiem ir atkarīga no kompetences atestāta šīs direktīvas 1. panta c) apakšpunkta izpratnē. Tādējādi, kā to savu secinājumu
         96.–100. punktā pamatoti norāda ģenerāladvokāte, Komisija nav skaidri norādījusi, kādi tieši ir formālie kompetences atestāti,
         ko Spānijas iestādes prasa privāto apsardzes pakalpojumu jomā. Tādējādi iebildums attiecībā uz Direktīvu 92/51 arī nav pamatots
         tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo jomu.

      64     Savukārt, runājot par privātdetektīva profesiju, Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 54. panta 5. punkta b) apakšpunktā
         ir paredzēts, ka attiecīgajām personām jābūt privātdetektīva diplomam. Šo diplomu piešķir, ja ir iegūta noteikta izglītība,
         pabeigti speciāli kursi un saskaņā ar īpašiem reglamentējošiem noteikumiem nokārtoti eksāmeni. Ir jākonstatē – pat ja šis
         dokuments nav “diploms” striktā šī jēdziena nozīmē, jo tas neprasa vismaz viena gada izglītību, tas, bez šaubām, atbilst jēdzienam
         “kompetences atestāts” Direktīvas 92/51 1. panta c) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, jo tas tiek izsniegts pēc attiecīgās
         personas personisko iezīmju, profesionalitātes vai zināšanu novērtēšanas, kas ir būtiskas attiecīgo profesiju veikšanai. Spānijas
         tiesiskais regulējums tādējādi ietilpst tās piemērošanas jomā.

      65     Līdz ar to ir jākonstatē, ka attiecībā uz privātdetektīva profesiju Spānijā līdz pat šim brīdim nepastāv nekāda profesionālo
         kvalifikāciju savstarpējās atzīšanas sistēma, tādējādi pārkāpjot Direktīvas 92/51 prasības.

      66     Pastāvot šādiem apstākļiem, sestais iebildums ir pamatots tiktāl, ciktāl tas attiecas uz profesionālās kompetences atestātu
         atzīšanu privātdetektīva darbības veikšanai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā šajā lietā Komisija ir prasījusi piespriest
         Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs attiecībā uz pirmo, otro, trešo,
         kā arī piekto Komisijas izvirzīto iebildumu, tad jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt ar šiem iebildumiem saistītos
         tiesāšanās izdevumus.

      68     Attiecībā uz iebildumu saistībā ar pilsonību, kuru Komisija atsauca, visi lietas dalībnieki ir prasījuši, lai pretējam lietas
         dalībniekam tiek piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tādējādi ir jāpiemēro Reglamenta 69. panta 5. punkta pirmā daļa
         un Komisijai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja vien nešķiet pamatoti piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus sakarā ar tā rīcību. Tādējādi, kā to savu secinājumu 109. un 110. punktā pamatoti norāda ģenerāladvokāte, tā kā
         Spānijas Karaliste Noteikumus par privātajiem apsardzes pakalpojumiem grozīja novēloti, tās rīcība pamudināja Komisiju celt
         prasību. Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāpiespriež šai dalībvalstij atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar atsaukto
         iebildumu.

      69     Ņemot vērā iepriekš minēto un to, ka attiecībā uz ceturto un sesto iebildumu Komisijas prasība tika apmierināta tikai daļēji,
         ir jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem un jānolemj, ka attiecībā
         uz pārējo daļu katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      uzturot spēkā 1992. gada 30. jūlija Likuma Nr. 23/1992 par privātajiem apsardzes pakalpojumiem un 1994. gada 9. decembra Karaliskā
            dekrēta Nr. 2364/1994, ar ko apstiprina noteikumus par privātajiem apsardzes pakalpojumiem, tiesību normas, kas uzliek privātiem
            ārvalsts apsardzes uzņēmumiem virkni nosacījumu savu darbību veikšanai Spānijā, proti, pienākumu:
      –       būt juridiskai personai;
      –       nodrošināt noteikta apmēra minimālo pamatkapitālu;
      –       pārskaitīt drošības naudu Spānijas organizācijai;
      –       nodarbināt minimālo darbinieku skaitu, ciktāl attiecīgais uzņēmums veic savu darbību citās jomās, nevis sprāgstvielu pārvadāšanas
            un izplatīšanas jomā;
      –       to darbiniekiem būt īpašas administratīvas atļaujas, ko izsniegušas Spānijas iestādes, turētājiem, un
      neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu profesionālās kompetences atestātu atzīšanu privātdetektīva darbības veikšanai,
            Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek, pirmkārt, EKL 43. un 49. pants, un, otrkārt, Padomes 1992. gada
            18. jūnija Direktīva 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai, kas papildina Padomes
            1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir
            par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Spānijas Karaliste atlīdzina trīs ceturtdaļas no Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumiem un sedz pati savus tiesāšanās
            izdevumus;
      4)      Eiropas Kopienu Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 16. marts.#Hydrex NV pret Eiropas Komisiju.#Vienošanās par subsīdiju piešķiršanu saistībā ar vides finanšu instrumenta projektu – Piedziņas rīkojums – Lēmums, kas ir izpildes rīkojums LESD 299. panta izpratnē – Pienākums norādīt pamatojumu – Kļūdas vērtējumā – Force majeure.#Lieta T-45/15.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 29. februārī. # Francijas Republika un Īrija pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas C-296/93 un C-307/93.