title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 26.maijā.#António Jorge Ldª pret Fazenda Pública.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supremo Tribunal Administrativo - Portugāle.#PVN - PVN Sestās direktīvas 19. pants - Iepriekš nomaksāta nodokļa atskaitīšana - Darbības ar nekustamo īpašumu - Apliekamām darbībām un atbrīvotām darbībām vienlaicīgi izmantotas preces un pakalpojumi- Daļas atskaitīšana.#Lieta C-536/03.

text:
      Lieta C‑536/03
      António Jorge Lda
      pret
      Fazenda Pública
      (Supremo Tribunal Administrativo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      PVN – Sestās PVN direktīvas 19. pants – Priekšnodokļa atskaitīšana – Darījumi ar nekustamo īpašumu – Apliekamiem darījumiem un atbrīvotiem darījumiem vienlaicīgi izmantotas preces un pakalpojumi – Daļas atskaitīšana
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas-Haklas [Christine Stix-Hackl] secinājumi, sniegti 2004. gada 16. decembrī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 26. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prejudiciāli jautājumi — Tiesas kompetence — Robežas — Jautājuma priekšmeta noteikšana
      (EKL 234. pants)
      2.     Noteikumi par nodokļiem — Tiesību aktu saskaņošana — Apgrozījuma nodokļi — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma — Priekšnodokļa
            atskaitīšana — Nodokļu maksātājs, ka vienlaicīgi veic darījumus, kas dod tiesības uz atskaitīšanu, un darījumus, kas nedod
            tiesības uz atskaitīšanu — Daļas atskaitīšana — Aprēķināšana — Vēl nepabeigto darījumu vērtība — Izslēgšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 19. pants)
      1.     Lai gan Tiesa nav kompetenta saskaņā ar EKL 234. pantu piemērot Kopienu noteikumu attiecībā uz noteiktu lietu un tādējādi
         novērtēt valsts tiesību normu attiecībā pret šo noteikumu, tā tomēr var šī panta ieviestās tiesiskās sadarbības ietvaros,
         pamatojoties ar lietas materiāliem, sniegt valsts tiesai norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai varētu noderēt,
         novērtējot kādas [valsts] normas iedarbību.

      Ja uzdotie jautājumi ir formulēti neprecīzi vai, pārsniedzot tās funkciju apjomu, kas ir noteikts EKL 234. pantā, Tiesas ziņā
         ir izcelt no visiem iesniedzējtiesas norādītajiem un it sevišķi no [prejudiciālā nolēmuma lūguma iesniegšanas akta pamatojuma]
         elementiem tos Kopienu tiesību elementus, kam ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā prāvas priekšmetu.

      (sal. ar 15. un 16. punktu)
      2.     19. pants Direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, attiecībā uz atskaitāmās
         daļas aprēķinu, ja nodokļu maksātājs vienlaicīgi veic darījumus, kas dod tiesības uz atskaitīšanu, un darījumus, kas nedod
         tiesības uz atskaitīšanu, nepieļauj, ka šī aprēķina daļskaitļa saucējā iekļauj nodokļu maksātāja nepabeigto darbu vērtību,
         veicot civilās būvniecības darbību, kam piemēro nodokli, ja šī vērtība neatbilst preču piegādei vai pakalpojumu sniegšanai,
         kas ir jau veiktas vai kas ir bijušas pamats darbu izmaksu aprēķinam un/vai avansa pārskaitījumiem.

      Būtu Sestās direktīvas sistēmai pretēji pieļaut, ka atskaitījuma apjoma noteikšanai varētu ņemt vērā nepabeigtus darījumus
         un darījumus, kuru īstenošanu nākotnē nevar konkretizēt; vienlaikus darbība, par kuru jāmaksā nodoklis, un līdz ar to atskaitījuma
         tiesības ir atkarīgas no darbības reālas veikšanas.

      (sal. ar 26., 27. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 26. maijā (*)

      PVN – Sestās PVN direktīvas 19. pants – Priekšnodokļa atskaitīšana – Darījumi ar nekustamo īpašumu – Apliekamiem darījumiem un atbrīvotiem darījumiem vienlaicīgi izmantotas preces un pakalpojumi – Daļas atskaitīšana
      Lieta C–536/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Supremo Tribunal Administrativo (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 26. novembrī un Tiesā reģistrēts 2003. gada 22. decembrī, tiesvedībā

      António Jorge Lda
      pret
      Fazenda Pública.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C  W. A. Timmermans], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Portugāles Republikas vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un A. M. Alviša Vjeira [A. M. Alves Vieira], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 16. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 19. pantu Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvā 77/388/EEK
         par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”) attiecībā uz priekšnodokļa, kas samaksāts, veicot nekustamā
         īpašuma būvniecību, atskaitīšanas tiesību apjoma noteikšanu.

      2       Šis lūgums ir iesniegts sakarā ar tiesvedību Portugāles Republikas Supremo Tribunal Administrativo (Augstākajā administratīvajā tiesā) starp sabiedrību António Jorge Lda un Portugāles iestādēm par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) papildu nomaksāšanu un nokavējuma procentiem
         par 1994.–1997. gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Sestās direktīvas 10. pants ir izteikts šādi:
      “1. a) “Darbība, par kuru jāmaksā nodoklis” nozīmē notikumu, kura dēļ juridiskais stāvoklis atbilst tam, lai nodoklis kļūtu
         iekasējams;

      b) nodoklis kļūst “iekasējams” tad, kad nodokļu iestādei saskaņā ar likumu rodas tiesības no attiecīgā brīža pieprasīt nodokli
         no personas, kurai tas jāmaksā, neatkarīgi no tā, ka samaksas laiku var pagarināt.

      2. Darbība, par kuru jāmaksā nodoklis, notiek, un nodoklis kļūst iekasējams tad, kad preces ir piegādātas vai pakalpojumi
         ir sniegti. [..]

      Tomēr, ja maksājums izdarāms uz kontu pirms preču piegādes vai pakalpojumu izpildes, nodoklis kļūst iekasējams līdz ar maksājuma
         saņemšanu un par saņemto summu.”

      4       Sestās direktīvas 17. pants ar nosaukumu “Atskaitīšanas tiesību izcelsme un darbības joma” nosaka:
      “1. Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.
      [..]
      5. Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan 2. un 3. punkta aptvertiem darījumiem, par kuriem
         pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, atskaitāma
         ir tikai tā PVN daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.

      Šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs.”
      5       Šī 17. panta 5. punkta trešā daļa vienlīdz atļauj dalībvalstīm atļaut vai likt nodokļa maksātājam piemērot citus kritērijus,
         nevis 19. pantā noteiktos.

      6       Sestās direktīvas 19. pants, kura nosaukums ir “Atskaitāmās daļas aprēķināšana”, ir izteikts šādi:
      “1. Daļu, kas atskaitāma atbilstīgi 17. panta 5. punkta pirmajai daļai, veido daļskaitlis:
      –       par kura skaitītāju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez PVN, kura attiecināma uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības
         nodoklis ir atskaitāms atbilstīgi 17. panta 2. un 3. punktam,

      –       par kura saucēju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez PVN, kura attiecināma uz darījumiem, kas iekļauti skaitītājā, un uz
         darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms. Dalībvalstis var iekļaut saucējā arī subsīdiju summu,
         izņemot tās, kas aprakstītas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktā.

      Šo daļu nosaka ik gadu, fiksē procentos un noapaļo līdz ciparam, kas nepārsniedz nākamo vienību.
      2. Neatkarīgi no 1. punkta noteikumiem no atskaitāmās daļas aprēķiniem izslēdz apgrozījuma summas, kuras attiecināmas uz tādu
         ražošanas līdzekļu piegādēm, ko nodokļa maksātājs lieto savām uzņēmējdarbības vajadzībām. Izslēdz arī apgrozījuma summas,
         kuras attiecināmas uz 13. panta B daļas d) punktā aprakstītajiem darījumiem, ciktāl tie ir gadījuma rakstura darījumi, kā
         arī uz gadījuma rakstura nekustamo īpašumu un finansiāliem darījumiem. [..]”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7       PVN Portugālē regulē PVN kodekss (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, turpmāk tekstā – “PVNK”), kas apstiprināts ar 1984. gada 26. decembra likumdošanas dekrētu Nr. 394‑B/84 (Diário da República, A sērija, Nr. 297).

      8       PVNK 23. pants ir izteikts šādi:
      “1.      Ja, veicot savu darbību, nodokļu maksātājs veic preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, daļa no kurām nedod tiesības uz atskaitīšanu,
         pirkumam piemērotais nodoklis ir atskaitāms tikai atbilstoši procentam, kas atbilst gada ienākumiem no darbībām, kuras deva
         tiesības uz atskaitīšanu.

      2.      Neņemot vērā iepriekšējās daļas noteikumus, nodokļu maksātājs var veikt atskaitīšanu atbilstoši reālajam visu vai daļas izmantoto
         preču un pakalpojumu izlietojumam, ar noteikumu, ka ģenerāldirektors nodokļu jautājumos ir uzlicis tam īpašus nosacījumus
         vai slēdz šo procedūru gadījumā, kad ir konstatēti nopietni nodokļu iekasēšanas pārkāpumi.

      3.      Nodokļu iestādes var likt nodokļu maksātājam ievērot iepriekšējā punkta noteikumus:
      a)      ja tas veic nošķirtas ekonomiskās darbības;
      b)      ja 1. punktā noteiktās procedūras piemērošana rada vērā ņemamus nodokļu iekasēšanas traucējumus.
      4.      1. punktā noteiktie atskaitīšanas procenti rodas no daļskaitļa, kura skaitītāju veido preču piegādes un pakalpojumu sniegšanas,
         kas saskaņā ar 19. panta un 20. panta 1. punktu dod tiesības uz atskaitīšanu, gada [apgrozījuma] summa, neieskaitot nodokli,
         un saucēju veido visu nodokļa maksātāja veikto darbību, ieskaitot darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa, it sevišķi neapliktās
         subsīdijas, izņemot kapitāla subsīdijas, gada [apgrozījuma] summa, neieskaitot nodokli.

      5.      Tomēr iepriekšējā punktā norādītā aprēķina mērķiem pamatlīdzekļu pāreja, kas ir izmantoti uzņēmuma darbībā, un darbības ar
         nekustamo īpašumu vai finanšu darbības, kurām ir papildu raksturs, salīdzinot ar nodokļu maksātāja veiktajām darbībām, netiek
         iekļautas [..].”

      9       1986. gada 20. augusta likumdošanas dekrēts Nr. 241/86 (Diário da República, A sērija, Nr. 190) vēlāk papildināja PVNK ietverto režīmu attiecībā uz nekustamā īpašuma nodošanu.

      10     Šī likumdošanas dekrēta 5. pants ir izteikts šādi:
      “1.      Nodokļa atskaitīšanu attiecībā uz katru nekustamo īpašumu vai tā patstāvīgu daļu veic saskaņā ar visu izmantoto preču un pakalpojumu
         reālā izlietojuma metodi saskaņā ar [PVNK] 23. panta 2. punktu.

      2.      Ja Galvenā tiešo un netiešo nodokļu direkcija uzskata reālajam izlietojumam piemērotos ieskaitīšanas kritērijus par neatbilstošiem,
         tā nosaka citus kritērijus un informē par to nodokļu maksātāju, norādot [šāda] lēmuma motīvus.”

      Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      11     Sabiedrība António Jorge Lda (turpmāk tekstā – “António Jorge”), kuras dibināšanas vieta ir Santarenā [Santarém] (Portugāle), vērsās Supremo Tribunal Administrativo, lai apstrīdētu Tribunal Tributário de Primeira Instância de Santarém [Santarenas Pirmās instances finanšu tiesas] spriedumu, kas daļēji apmierināja apelācijas sūdzību, kura iesniegta par PVN
         papildu nomaksāšanu un nokavējuma procentiem par 1994.–1997. gadu.

      12     Fakti, kas izklāstīti pirmās instances tiesas spriedumā, ir šādi:
      “1.      No 1994. līdz 1997. gadam [..] [António Jorge] tika piemērots juridisko personu nodoklis (vispārējais režīms) un tā tika klasificēta PVN mērķiem vienkāršajā režīmā [..].

      2.      Saskaņā ar 1996. gada 5. septembra rīkojumu Nr. 9097 [..] [António Jorge] notika nodokļu pārbaude, pēc kuras 1997. gada 26. jūnijā tika iesniegts ziņojums, kas ir pievienots [..] [lietas materiāliem
         pamata prāvā].

      3.      Pēc šī ziņojuma Santarenas rajona nodokļu inspekcijas dienesti attiecībā uz PVN secināja:
      –      [ka] ir grūti precīzi noteikt nodokļa summu, kas bija nepamatoti atskaitīta kā “vispārējas izmaksas”, tāpēc ka prasītāja bija
         tās atskaitījusi pilnībā, kaut gan šie pirkumi bija paredzēti gan atbrīvotam sektoram, gan ar nodokli apliekamam sektoram;

      –      [ka] pamatlīdzekļu, kas tiek uzskatīti par paredzētiem sektoram, kuram piemēro (atskaitāmu) PVN, iepirkšanas laikā daļa no
         amortizācijas summas tika sadalīta vai pieskaitīta atbrīvotajām darbībām.

      [..]
      4.      Ņemot vērā to, kas ir konstatēts un aprakstīts 3. punktā, eksperts, kas veica pārbaudi, noteica [..] PVN summu, kuru, kā viņš
         uzskatīja, [..] [António Jorge] atskaitīja nepamatoti, pārkāpjot [PVNK] 23. pantu un pamatojoties uz “tiesiskiem priekšrakstiem neatbilstošiem dokumentiem”,
         kā arī nodokli, kas nebija samaksāts.

      [..]
      8.      Laikā no 1994. līdz 1997. gadam [..] [António Jorge] sniedza pakalpojumus (publisko būvdarbu līgumu ietvaros), kas tai deva tiesības uz PVN atskaitīšanu, kas bija samaksāts,
         veicot pirkumus un būvējot ar mērķi pārdot, kam tika piemērots īpašuma nodošanas nodoklis (nekustamā īpašuma nodoklis, kas
         šobrīd atcelts), uz ko atskaitīšana neattiecās.

      9.      Šajā pašā laikā ap 50 % no tās apgrozījuma veidoja būvdarbu līgumi ēku būvniecībā, kas paredzētas mājokļu kooperatīviem un
         vietējām iestādēm, par kuriem tā samaksāja 5 % PVN un atskaitīja 17 % (1994. gadā – 16 %), kamēr par apmēram 20 % no tās apgrozījuma
         sabiedrība samaksāja PVN pēc 17 % (1994. gadā – 16 %) likmes, pārējais attiecās uz darbībām, kurām piemēro īpašuma nodošanas
         nodokli, PVN atbrīvojumu un uz kurām atskaitījumi neattiecas.”

      13     Savas prasības atbalstam iesniedzējtiesā António Jorge  ierosināja jautājumu par Sestās direktīvas 19. panta interpretāciju.

      14     Šajos apstākļos Supremo Tribunal Administrativo pieņēma lēmumu pārtraukt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kā ir jāinterpretē Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas (77/388/EEK) 19. pants?
      2)      Vai [PVNK] 23. panta 4. punkts ir saderīgs ar minēto noteikumu, ja to interpretē tādējādi, ka, ja nodokļu maksātājs ir uzņēmums,
         kas ir iesaistīts nekustamā īpašuma darījumos un kas veic darbus divos darbības virzienos, no kuriem viens ir pārdošanai paredzētu
         ēku būvniecība (atbrīvota no PVN) un otrs – publisko būvdarbu līgumi (kam piemēro PVN), lai aprēķinātu PVN, ko šis nodokļu
         maksātājs ir samaksājis, iegādājoties preces un pakalpojumus, kas paredzēti abām darbībām, procentus vai atskaitāmo daļu,
         aprēķina daļskaitļa saucējā ir jāiekļauj ne tikai gada apgrozījums, bet arī katra gada beigās vēl nepabeigto darbu [kas vēl
         tiek veikti] vērtība, kas vēl nav nonākuši tirgū un par kuriem nekāda samaksa, pilna vai daļēja, nav saņemta?

      3)      Vai tas ir jāinterpretē tādējādi, ka saucējs ietver tikai apgrozījumu?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par jautājumu formulējumu
      15     Aplūkojot iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu formulējumu, vispirms ir jāatceras, ka, lai gan Tiesa nav kompetenta saskaņā ar
         EKL 234. pantu piemērot Kopienu noteikumu attiecībā uz noteiktu lietu un tādējādi novērtēt valsts tiesību normu attiecībā
         pret šo noteikumu, tā tomēr var šī panta ieviestās tiesiskās sadarbības ietvaros, pamatojoties ar lietas materiāliem, sniegt
         valsts tiesai norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai varētu noderēt, novērtējot kādas [valsts] normas iedarbību
         (skat. 1988. gada 20. aprīļa spriedumu lietā 204/87 Bekaert, Recueil, 2029. lpp., 5. punkts).

      16     Ja uzdotie jautājumi ir formulēti neprecīzi vai, pārsniedzot tās pilnvaru apjomu, kas ir noteikts EKL 234. pantā, Tiesas ziņā
         ir izcelt no visiem iesniedzējtiesas norādītajiem un it sevišķi no prejudiciālā nolēmuma lūguma elementiem tos Kopienu tiesību
         elementus, kam ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā prāvas priekšmetu (skat. 1997. gada 17. jūnija spriedumu lietā C–105/96
         Codiesel, Recueil, I‑3465. lpp., 13. punkts).

      17     No iesniedzējtiesas lēmuma lūgt prejudiciālo nolēmumu pamatojuma izriet, ka Supremo Tribunal Administrativo lūdz Tiesu interpretēt Sestās direktīvas 19. panta 1. punktu un, precīzāk, uzdod jautājumu: “vai, ja nodokļu maksātājs ir
         uzņēmums, kas ir iesaistīts nekustamā īpašuma darījumos un kas darbojas divos darbības virzienos, viens no kuriem ir pārdodamo
         ēku būvniecība (atbrīvota no PVN) un otrs – publisko būvdarbu līgumi (piemēro PVN), lai aprēķinātu PVN, ko šis nodokļu maksātājs
         ir samaksājis, iegādājoties preces un pakalpojumus, kas paredzēti abām darbībām, atskaitāmos procentus vai daļu, aprēķina
         daļskaitļa saucējā ir jāiekļauj ne tikai gada apgrozījums, bet arī katra gada beigās vēl nepabeigto darbu vērtība, kas vēl
         nav nonākuši tirgū un par kuriem nekāda samaksa, pilna vai daļēja, nav saņemta?”

      18     Tātad iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai, piemērojot Sestās direktīvas 19. pantu un it sevišķi, lai aprēķinātu daļskaitli, kas
         ļauj iegūt šīs pašas direktīvas 17. panta paredzēto atskaitāmo daļu, saucējā ir jāiekļauj katra gada beigās nepabeigto darbu
         vērtība, kas vēl nav nonākuši tirgū un par kuriem nodokļu maksātājs nekādu samaksu, pilnu vai daļēju, nav saņēmis.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      19     Eiropas Kopienu Komisija un Portugāles valdība norāda, ka valsts tiesību noteikuma interpretācija, kas noved pie tā, ka atskaitījuma
         daļskaitļa, kas ļauj aprēķināt atskaitāmo daļu, saucējā ir iekļaujama vēl nepabeigto darbu vērtība, nodokļu maksātājam veicot
         civilo būvniecību, nav saderīga ar Sestās direktīvas 19. pantu, ciktāl šie darbi neatbilst piegādātajām precēm vai sniegtajiem
         pakalpojumiem, ko nodokļu maksātājs jau ir veicis, vai citām situācijām, kas nosaka ar nodokli apliekamas darbības esamību
         vai nodokļa iekasēšanu.

      20     Portugāles valdība tomēr precizē, ka, piemērojot šīs direktīvas 17. panta 5. punkta trešo daļu, ir iespējams, ka valsts iestādes
         var pieņemt kritēriju, kas atļauj noteikt uzņēmuma darbības apjomu, ņemot vērā ražošanas izmaiņas vai nepabeigto darbu vērtības
         izmaiņas atbilstoši to patiesajam izlietojumam. Komisija savukārt norāda uz vēlāk veicama koriģējuma iespēju saskaņā ar šīs
         pašas direktīvas 20. pantu.

       Tiesas vērtējums
      21     Vispirms ir jānorāda – kā jau Tiesa ir nospriedusi –, ka atskaitījumu režīms paredz pilnībā atvieglot būvuzņēmēju no visās
         ekonomiskajās darbībās maksājamā vai samaksātā PVN nastas. Kopējā PVN sistēma tādējādi nodrošina pilnīgu visu ekonomisko darbību
         nodokļu nastas neitralitāti, lai kāds būtu šo darbību mērķis vai rezultāts, ar nosacījumu, ka šīm darbībām principā pašām
         piemēro PVN (2000. gada 8. jūnija spriedums lietā C–98/98 Midland Bank, Recueil, I‑4177. lpp., 19. punkts, un 2001. gada 22. februāra spriedums lietā C–408/98 Abbey National, Recueil, I‑1361. lpp., 24. punkts).

      22     No iesniedzējtiesas lēmuma lūgt prejudiciālo nolēmumu izriet, ka António Jorge savas ekonomiskās darbības ietvaros sniedz pakalpojumus atbilstoši civilās būvniecības līgumiem, kam piemēro PVN saskaņā
         ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu un 6. pantu. Šī sabiedrība vienlīdz veic nekustamo īpašumu nodošanu, kam piemēro PVN
         saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu un 5. pantu, bet kas ir no šī nodokļa atbrīvotas, piemērojot 28. panta 3. punkta
         b) apakšpunkta un šīs pašas direktīvas F pielikuma 16. punkta noteikumus.

      23     Ciktāl tās nav papildu darbības, uz kurām attiecas šīs direktīvas 19. panta 2. punkta otrais teikums, kurā ir noteikta atkāpe
         no Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta pirmajā daļā noteiktā daļas atskaitījuma, ir jānosaka, kuras darbības ir jāņem vērā,
         aprēķinot daļu.

      24     Sestās direktīvas 17. panta 1. punkts paredz, ka atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.
         Šīs pašas direktīvas 10. panta 2. punkts paredz, ka tas notiek, kad preces ir piegādātas vai pakalpojumi ir sniegti (2000. gada
         8. jūnija spriedums lietā C–400/98 Breitsohl, Recueil, I‑4321. lpp., 36. punkts). Jāatgādina, ka Sestās direktīvas 10. panta 1. punkta b) apakšpunkts definē, ka nodoklis kļūst
         iekasējams, “kad nodokļu iestādei saskaņā ar likumu rodas tiesības no attiecīgā brīža pieprasīt nodokli”.

      25     No tā izriet, ka Sestās direktīvas sistēmā darbība, par kuru jāmaksā nodoklis, tā iekasēšana un atskaitīšanas iespēja ir saistītas
         ar veiktu piegādi vai sniegtiem pakalpojumiem, izņemot avansa pārskaitījumus, kad nodoklis ir maksājams ar iekasēšanas brīdi.
         19. panta 1. punktā nav norādes uz to, ka šo vispārīgo noteikumu nepiemēro atskaitāmās daļas aprēķinam, un nekas šī noteikuma
         formulējumā neliek domāt, ka šī sistēma ietver izņēmumus attiecībā uz vēl nepabeigtu darbību, izņemot avansa pārskaitījumus
         vai darbu izmaksu aprēķinu, ieskaitīšanu daļas aprēķina daļskaitļa saucējā.

      26     Šajā sakarā būtu šai sistēmai pretēji pieļaut, ka atskaitījuma apjoma noteikšanai varētu ņemt vērā nepabeigtus darījumus un
         darījumus, kuru īstenošanu nākotnē nevar konkretizēt; vienlaikus darbība, par kuru jāmaksā nodoklis, un līdz ar to atskaitījuma
         tiesības ir atkarīgas no darījuma reālas veikšanas. Ciktāl par veicamajiem darbiem nodokļu maksātājs nav izsniedzis rēķinu
         vai nav veicis darbu izmaksu aprēķinu, vai nav veikts avansa pārskaitījums, to neuzskata par jau veiktu preču piegādi vai
         pakalpojumu sniegšanu no nodokļu maksātāja puses, ne arī tas rada situāciju, kas veido darbību, par kuru jāmaksā nodoklis.
         Tie tātad atskaitāmās daļas aprēķinam nav jāiekļauj Sestās direktīvas 19. panta 1. punktā paredzētā daļskaitļa saucējā.

      27     Tādējādi uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 19. panta 1. punkts nepieļauj, ka atskaitāmās
         daļas aprēķinā daļskaitļa saucējā iekļauj nodokļu maksātāja nepabeigto darbu vērtību, veicot civilās būvniecības darbību,
         ja šī vērtība neatbilst preču piegādei vai pakalpojumu sniegšanai, kas ir jau veiktas vai kas ir bijušas pamats darbu izmaksu
         aprēķinam un/vai avansa pārskaitījumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1977. gada 17. maija Padomes Direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
            – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma: vienota aprēķinu bāze 19. pants nepieļauj, ka atskaitāmās daļas aprēķinā daļskaitļa
            saucējā iekļauj nodokļu maksātāja nepabeigto darbu vērtību, veicot civilās būvniecības darbību, ja šī vērtība neatbilst preču
            piegādei vai pakalpojumu sniegšanai, kas ir jau veiktas vai kas ir bijušas pamats darbu izmaksu aprēķinam un/vai avansa pārskaitījumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1999. gada 29.septembrī. # Modelo SGPS SA pret Director-Geral dos Registos e Notariado. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supremo Tribunal Administrativo - Portugāle. # Direktīva 69/335/EEK. # Lieta C-56/98.


title: Civildienesta tiesas spriedums (otrā palāta), 2008. gada 11. decembris.#Enzo Reali pret Eiropas Komisija.#Lieta F-136/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 11. decembrī
      Lieta F‑136/06
      Enzo Reali
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Klasificēšana pakāpē – Profesionālā pieredze – Diploms – Līdzvērtība
      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru E. Reali [E. Reali] būtībā lūdz atcelt institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt līgumus par viņa klasificēšanu IV funkciju grupas 14. pakāpes
         1. līmenī, kā izriet no viņa kā līgumdarbinieka darba līguma, lēmumu.

      Nolēmums: Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Universitātes diplomu prasība – Universitātes diploma jēdziens
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 82. panta 2. punkta c) apakšpunkta i) punkts)
      2.      Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Klasificēšana pakāpē – Universitātes diplomu prasības – Dažādās dalībvalstīs izsniegtu diplomu
            un profesionālo kvalifikāciju apliecinošu dokumentu salīdzinājums
      (Padomes Direktīva 89/48)
      1.      Neesot tiesību normai, kurā paredzēts pretējais, ir jāuzskata, ka prasība par universitātes diploma esamību, kas izriet no
         Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 82. panta 2. punkta c) apakšpunkta i) punkta, ir obligāti jāinterpretē saskaņā ar
         dalībvalsts, kurā kandidāts veica studijas, uz kurām viņš atsaucas, tiesību aktiem.

      (skat. 34. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1989. gada 13. jūlijs, 108/88 Jaenicke Cendoya/Komisija, Recueil, 2711. lpp., 14. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1991. gada 7. februāris, T‑2/90, Ferreira de Freitas/Komisija, Recueil, II‑103. lpp., 32. punkts; 1994. gada 3. marts, T‑82/92 Cortes Jimenez u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑69. un II‑237. lpp., 34. punkts.

      2.      Saskaņošana, kas veikta ar Direktīvu 89/48 par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par
         vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, neierobežo rīcības brīvību, kas ir piešķirta iestādei, veicot diplomu attiecīgās
         vērtības salīdzinājumu tās darbā pieņemšanas politikas ietvaros. Direktīvas 89/48 sistēmā diplomu salīdzināšana tiek veikta,
         lemjot par pieejas piešķiršanu reglamentētām darbībām dažādās dalībvalstīs. Nosakot amata pakāpi darbam Eiropas Kopienu iestādē,
         šādu vērtējumu nedrīkst jaukt ar dažādās dalībvalstīs izdotu attiecīgo universitātes diplomu vērtības komplekso vērtējumu.

      (skat. 85. punktu)
      Atsauces:
      Pirmās instances tiesa: 1999. gada 9. decembris, T‑299/97 Alonso Morales/Komisija, Recueil FP, I‑A‑249. un II‑1227. lpp., 35. un 36. punkts; 2005. gada 11. maijs, T‑25/03 De Stefano/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑125. un II‑573. lpp., 53. punkts.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2007. gada 18.oktobrī. # Erika Krcova pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Civildienesta lietas. # Lieta F-112/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 18. oktobrī
      Lieta F‑112/06
      Erika      Krcova
      pret
      Eiropas Kopienu Tiesu
      Civildienests – Pārbaudāmais – Civildienesta noteikumu 34. pants – Pārbaudāmā atlaišana – Rīcības brīvība – Pienākums norādīt pamatojumu – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Labas pārvaldības princips
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu, ar ko Krcova lūdz atcelt Tiesas 2005. gada 17. oktobra lēmumu, ar kuru viņa ir atlaista pārbaudes laika beigās, un vajadzības gadījumā
         atcelt Tiesas 2005. gada 16. septembra lēmumu, ar kuru otrreiz ir pagarināts viņas pārbaudes laiks uz diviem mēnešiem, sākot
         no 2005. gada 1. augusta, kā arī viņas trešo 2005. gada 12. septembra ziņojumu par pārbaudes laiku, kurā ir atzīts, ka iecēlējinstitūcija
         nevar ieteikt viņu iecelt amatā

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Ziņojums par pārbaudes laiku – Novēlota pieņemšana
      (Civildienesta noteikumu 34. pants)
      2.      Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Mērķis – Norises nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu 34. pants)
      3.      Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Rezultātu vērtējums
      (Civildienesta noteikumu 34. pants)
      4.      Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Negatīvs ieinteresētās personas prasmju novērtējums – Pārbaudes laika pagarināšana
            un iecelšana citā amatā
      (Civildienesta noteikumu 34. pants)
      1.      Tā kā pārbaudāmajam tika sniegta iespēja darīt zināmu savu viedokli par viņa ziņojumā par pārbaudes laiku iekļauto vērtējumu,
         novēlota tā sagatavošana vai konsultēšanās ar ziņojumu komiteju, lai arī cik smags, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 34. pantā
         paredzētās prasības, būtu pārkāpums, ko šāda kavēšanās rada, nevar likt apšaubīt tā spēkā esamību vai attiecīgā gadījumā lēmuma
         par atlaišanu spēkā esamību.

      (skat. 35. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1981. gada 8. oktobris, 175/80 Tither/Komisija, Recueil, 2345. lpp., 13. punkts; 1982. gada 25. marts, 98/81 Munk/Komisija, Recueil, 1155. lpp., 8. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 1. aprīlis, T‑26/91 Kupka‑Floridi/EESK, Recueil, II‑1615. lpp., 20. punkts; 1997. gada 5. marts, T‑96/95 Rozand‑Lambiotte/Komisija, Recueil FP, I‑A‑35. un II‑97. lpp., 68. punkts; 1999. gada 21. septembris, T‑98/98 Trigari‑Venturin/Centre de traduction, Recueil FP, I‑A‑159. un II‑821. lpp., 74. punkts.

      2.      Kaut arī Civildienesta noteikumu 34. pantā paredzēto pārbaudes laiku nevar pielīdzināt mācību laikam, tomēr pastāv obligāta
         prasība, ka ieinteresētajai personai pārbaudes laikā ir jādod iespēja pierādīt savas spējas. Šis nosacījums atbilst prasībām
         par labu pārvaldību un vienlīdzīgu attieksmi, kā arī pienākumam ņemt vērā ierēdņu intereses, kas atspoguļo savstarpējo tiesību
         un pienākumu līdzsvaru, kurš ar Civildienesta noteikumiem izveidots attiecībās starp publisku iestādi un publiskā dienesta
         darbiniekiem. Faktiski tas nozīmē, ka pārbaudāmajam ir ne vien jānodrošina atbilstoši materiāltehniskie apstākļi, bet arī
         jādod viņam atbilstoši norādījumi un padomi, ņemot vērā veikto funkciju raksturu, lai spētu pielāgoties īpašajām vajadzībām,
         kas saistītas ar viņa ieņemamo amatu.

      (skat. 48. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1956. gada 12. decembris, 10/55 Mirossevich/Augstā iestāde, Recueil, 365., 387. un nākamās lpp.; 1985. gada 15. maijs, 3/84 Patrinos/EESK Recueil, 1421. lpp., 20. un 21. punkts.

      Pirmās instances tiesa: Kupka‑Floridi/EESK, minēts iepriekš, 44. punkts; 1994. gada 30. novembris, T‑568/93 Correia/Komisija, Recueil FP, I‑A‑271. un II‑857. lpp., 34. punkts; Rozand‑Lambiotte/Komisija, minēts iepriekš, 95. punkts; 2002. gada 27. jūnijs, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 un T‑69/01 Tralli/ECB, Recueil FP, I‑A‑97. un II‑453. lpp., 69. punkts.

      3.      Administrācijai ir plaša rīcības brīvība, lai novērtētu pārbaudāmā spējas un pakalpojumus, ņemot vērā dienesta intereses.
         Līdz ar to Civildienesta tiesa nevar ar savu vērtējumu aizstāt iestāžu vērtējumu attiecībā uz pārbaudes laikā sasniegto rezultātu
         un spējām, kādas piemīt kandidātam, kas pretendē uz galīgu iecelšanu amatā Kopienu publiskajā dienestā, jo tā var pārbaudīt
         tikai to, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā vai notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana.

      (skat. 62. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: Munk/Komisija, minēts iepriekš, 16. punkts; 1983. gada 17. novembris, 290/82 Tréfois/Tiesa, Recueil, 3751. lpp., 29. punkts; 1984. gada 5. aprīlis, 347/82 Alvarez/Parlaments, Recueil, 1847. lpp., 16. punkts; Patrinos/EESK, minēts iepriekš, 25. punkts; 1989. gada 13. decembris, C‑17/88 Patrinos/EESK, Recueil, 4249. lpp., 33. punkts.

      Pirmās instances tiesa: Kupka‑Floridi/EESK, minēts iepriekš, 52. punkts; Rozand‑Lambiotte/Komisija, minēts iepriekš, 112. punkts; Tralli/ECB, minēts iepriekš, 76. punkts.

      4.      Civildienesta noteikumu 34. pantā paredzētās procedūras mērķis nav pārbaudāmajam sniegt iespēju izteikties par lēmumu, kas
         pieņemams, ņemot vērā par viņu sagatavoto negatīvo ziņojumu par pārbaudes laiku. Turklāt no Civildienesta noteikumu 34. panta
         3. punkta trešās daļas noteikumiem nekādā ziņā neizriet, ka tad, ja pārbaudāmā darbs nav bijis atbilstošs, lai ieņemtu amatu,
         iecēlējinstitūcijai ir pienākums noteikt viņa pārbaudes laika pagarinājumu, ieceļot viņu citā amatā citā dienestā. Tieši pretēji,
         tas, ka minētajā tiesību normā ir izmantota frāze “izņēmuma apstākļos”, skaidri pierāda, ka šai iestādei ir plaša rīcības
         brīvība, lai atkarībā no konkrētās lietas faktiskajiem un individuāliem apstākļiem noteiktu, kādā situācijā pārbaudes laika
         pagarināšana ir vēlama. Gadījumā, kad tiek pagarināts pārbaudes laiks, tā tas vēl jo vairāk ir pašas iecelšanas citā amatā
         dēļ, kas ir paredzēta tikai kā iespējamība, ņemot vērā, ka kopējais pārbaudes laika ilgums saskaņā ar tā paša panta 4. punktu
         nekādā ziņā nedrīkst pārsniegt 15 mēnešus.

      (skat. 75. un 77. punktu)
      Atsauce
      Tiesa: 1973. gada 12. jūlijs, 10/72 un 47/72 Di Pillo/Komisija, Recueil, 763. lpp., 16. punkts.


Tiesas spriedums 1986. gada 5. martā. # Tezi Textiel BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Kopējā tirdzniecības politika - Aizsargpasākumi. # Lieta 59/84.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 23.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2005/29/EK - Uzņēmēju negodīga komercprakse iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-321/08.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2009. gada 23. aprīļa spriedums – Komisija/Spānija
      (lieta C‑321/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2005/29/EK – Uzņēmēju negodīga komercprakse iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      1.                     Dalībvalstis – Pienākumi – Direktīvu ieviešana – Pienākumu neizpilde – Attaisnojums, kas balstīts uz valsts tiesību sistēmu
            – Nepieļaujamība (EKL 226. pants) (sal. ar 9. punktu)
      2.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 10. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tiesību aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija
                  Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza
                  Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta
                  un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004, (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.) prasības, nepieņemšana noteiktajā
                  termiņā

            Rezolutīvā daļa

                  1)

                  	noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem
                     un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un
                     Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004, (“Negodīgas komercprakses direktīva”), prasības, Spānijas Karaliste
                     nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 22.decembrī.#Eiropas Komisija pret Itālijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Valsts atbalsts - Atbalsts Biržas sarakstā jauniekļauto uzņēmējsabiedrību labā - Atgūšana.#Lieta C-304/09.

text:
      Lieta C‑304/09
      Eiropas Komisija
      pret
      Itālijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Valsts atbalsts – Atbalsts Biržas sarakstā jauniekļautām uzņēmējsabiedrībām – Atgūšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pienākuma atgūt nelikumīgu atbalstu neizpilde – Pamati aizstāvībai – Pilnīga
            izpildes neiespējamība
      (EKL 10. pants, 88. panta 2. punkts un 249. pants)
      2.        Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Valsts tiesību piemērošana – Pagaidu izpildes apturēšanas pasākumu noteikšana
            – Pieļaujamība – Nosacījumi
      (Padomes Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts)
      1.        Dalībvalstij, kas ir lēmuma par nelikumīgā atbalsta atgūšanu adresāte, atbilstoši EKL 249. pantam ir jāveic visi atbilstošie
         pasākumi, lai nodrošinātu šī lēmuma izpildi. Dalībvalstij ir jāpanāk efektīva pienākošos summu atgūšana. Novēlota atgūšana,
         kas notikusi pēc noteiktā termiņa, kā arī likumdošanas pasākumi, kas vērsti, lai valsts tiesas nodrošinātu Komisijas lēmuma,
         ar kuru dalībvalstij ir uzlikts pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, izpildi, kas ir veikti pārāk vēlu vai kas ir izrādījušies
         neefektīvi, neatbilst Līguma prasībām.

      Dalībvalsts, kas noteiktajā termiņā neveic visus vajadzīgos pasākumus, lai apturētu ar Komisijas lēmumu par nelikumīgu un
         ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši minētajai shēmai piešķirto atbalstu,
         neizpilda pienākumus, kas tai noteikti ar šo lēmumu.

      Vienīgais pamats, ko dalībvalsts var izvirzīt savai aizstāvībai pret Komisijas celtu prasību par valsts pienākumu neizpildi,
         kura pamatota ar EKL 88. panta 2. punktu, ir tas, ka ir absolūti neiespējams pareizi izpildīt attiecīgo lēmumu.

      Nosacījums par absolūtu izpildes neiespējamību nav izpildīts, ja dalībvalsts atbildētāja Komisiju tikai informē par juridiskajām,
         politiskajām vai praktiskajām grūtībām lēmuma izpildē, neveicot nekādas reālas darbības, lai atgūtu atbalstu no attiecīgajiem
         uzņēmumiem, un nepiedāvājot Komisijai nekādus alternatīvus lēmuma īstenošanas risinājumus, ar kuriem šīs grūtības varētu pārvarēt.

      Ja, īstenojot Komisijas lēmumu par valsts atbalstu, dalībvalsts saskaras ar neparedzētām un neparedzamām grūtībām vai uzzina
         par Komisijas neparedzētām sekām, tai jāsniedz Komisijas novērtējumam informācija par šīm problēmām, ierosinot attiecīgajā
         lēmumā izdarīt pienācīgus grozījumus. Šādā gadījumā saskaņā ar noteikumu, kas dalībvalstīm un Savienības iestādēm nosaka savstarpējas
         lojālas sadarbības pienākumu, kas it īpaši noteikts EKL 10. pantā, Komisijai un dalībvalstij labticīgi jāstrādā kopā, lai
         pārvarētu grūtības, pilnīgi ievērojot Līguma tiesību normas, it īpaši tiesību normas par atbalstu.

      (sal. ar 31., 32., 35.–37., 42. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        Valsts tiesām atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktam ir jānodrošina lēmuma, ar kuru uzdots atgūt nelikumīgo
         atbalstu, pilnīga efektivitāte un jārod risinājums, kas atbilstu šī lēmuma mērķim.

      Runājot par valsts tiesu veiktajiem pagaidu izpildes apturēšanas pasākumiem, šādi pasākumi var tikt veikti, ja vien ir izpildīti
         noteikti nosacījumi, proti: pirmkārt, ja šai valsts tiesai ir nopietnas šaubas par Savienības tiesību akta spēkā esamību,
         un gadījumā, ja Tiesai vēl nav uzdots jautājums par apstrīdētā tiesību akta spēkā esamību, valsts tiesa pati uzdod šādu jautājumu;
         otrkārt, ja jautājums ir steidzams tādā ziņā, ka pagaidu pasākumi ir vajadzīgi, lai izvairītos no tā, ka lietas dalībniekam,
         kurš tos lūdz, draudētu būtisks un neatgriezenisks kaitējums; treškārt, ja tiesa pienācīgi ņem vērā Savienības intereses;
         ceturtkārt, ja, izvērtējot visus apstākļus, valsts tiesa ievēro Tiesas vai Vispārējās tiesas nolēmumus, kuros ir lemts par
         Eiropas Savienības tiesību akta likumību vai pagaidu noregulējumu, kura mērķis ir Eiropas Savienības līmenī noteikt līdzīgus
         pagaidu pasākumus. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka valsts tiesa nevar rīkoties, tikai iesniedzot Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu
         nolēmumu par spēkā esamības novērtējumu, bet tai, nosakot pagaidu noregulējuma pasākumu, ir jānorāda iemesli, kuru dēļ tā
         uzskata, ka Tiesa konstatēs Savienības tiesību akta spēkā neesamību.

      (sal. ar 44.–46. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Valsts atbalsts – Atbalsts Biržas sarakstā jauniekļautām uzņēmējsabiedrībām – Atgūšana
      Lieta C‑304/09
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam, ko 2009. gada 30. jūlijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv L. Flinns [L. Flynn] un V. Di Buči [V. Di Bucci], kā arī E. Rigīni [E. Righini], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un M. Safjans [M. Safjan] (referents),

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 29. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot noteiktajā termiņā visus vajadzīgos pasākumus,
         lai apturētu ar Komisijas 2005. gada 16. marta Lēmumu 2006/261/EK par atbalsta shēmu Nr. C 8/2004 (ex NN 164/2003) nodokļu atvieglojumu veidā, ko Itālija īstenojusi Biržas sarakstā jauniekļauto uzņēmējsabiedrību labā [izziņots
         ar dokumenta numuru C(2005) 591] (OV 2006, L 94, 42. lpp.), par nelikumīgu un ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu
         un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši šai shēmai piešķirto atbalstu, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai
         uzliek EK līgums un šī lēmuma 2.–4. panta normas.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai
         (OV L 83, 1. lpp.), preambulas trīspadsmitā apsvēruma redakcija ir šāda:

      “tā kā tādos nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu, būtu jāatjauno efektīva konkurence; tā kā šajā
         nolūkā atbalsts, ieskaitot procentus, ir nekavējoties jāatgūst; tā kā atgūšana ir jāveic saskaņā ar attiecīgo valstu likumos
         paredzētajām procedūrām; tā kā minēto procedūru piemērošana, kavējot attiecīgā Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi,
         nedrīkstētu būt par traucēkli efektīvas konkurences atjaunošanai; tā kā, lai to panāktu, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie
         pasākumi, lai nodrošinātu to, ka Komisijas lēmums ir efektīvs”.

      3        Regulas Nr. 659/1999 14. pantā ar virsrakstu “Atbalsta atgūšana” ir paredzēts:

      “1.      Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos
         pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu
         pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.

      2.      Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka
         Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tās atgūšanas dienai.

      3.      Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar [EKL 242. pantu], atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās
         dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā
         un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic
         visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”

      4        Atbilstoši šīs pašas regulas 23. panta 1. punktam:

      “Ja attiecīgā dalībvalsts nepilda nosacītus vai negatīvus lēmumus, jo īpaši gadījumos, kas minēti 14. pantā, Komisija var
         saskaņā ar [EKL 88. panta 2. punktu] sniegt attiecīgo lietu izskatīšanai tieši Eiropas Kopienu Tiesā.”

       Atbilstošie fakti un Lēmums 2006/261
      5        Ar sava Lēmuma 2006/261 1. pantu Komisija atzina, ka valsts atbalsta shēma, ko Itālijas Republika īsteno nodokļu atvieglojumu
         veidā par labu uzņēmējsabiedrībām, kas iekļautas Eiropas reglamentētas Biržas sarakstā, ar kopējo tirgu nav saderīga.

      6        Kā izriet no minētā lēmuma ar strīdus atbalsta shēmu, tika piešķirtas divu veidu ekonomiskās priekšrocības. Pirmkārt, ar to
         uzņēmējsabiedrībām, kas iekļautas kādā Eiropas reglamentētas Biržas sarakstā, par 20 % samazināja uzņēmuma peļņas nodokli,
         tā uz trijiem gadiem palielinot tīros ienākumus, ko tās gūst ar jebkuru ekonomisku darbību. Otrkārt, šī atbalsta shēma samazināja
         apliekamos ienākumus tajā taksācijas gadā, kad uzņēmējsabiedrība iekļauta Biržas sarakstā. Turklāt šī negatīvā korekcija samazināja
         arī faktisko nodokļu likmi par 2004. gada ieņēmumiem.

      7        Pēc tam, kad Komisija bija uzsākusi oficiālo izmeklēšanu, Itālijas iestādes publiski informēja potenciālos atbalsta saņēmējus
         par iespējamām sekām, ko radīs šīs iestādes konstatējums par to, ka minētais režīms ir atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo
         tirgu. Komisija uzskatīja, ka katrā ziņā ir jāatgūst atbalsts, kas, iespējams, jau piešķirts saņēmējiem.

      8        Konkrētāk Lēmuma 2006/261 2.–4. pantā ir paredzēts šādi:

      “2. pants
      Itālijai ir jāatceļ [..] atbalsta shēma, sākot no tā finanšu gada, kad saņemts paziņojums par šo lēmumu.
      3. pants
      1.      Itālijai jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai atgūtu no saņēmējiem [..] atbalst[u] [..], kas nelikumīgi jau nonā[cis] to rīcībā.
      2.      Atgūšana jāveic nekavējoties un saskaņā ar Itālijas valsts tiesību aktos paredzēto procedūru, ar nosacījumu, ja tā ļauj bez
         vilcināšanās un faktiski izpildīt šo lēmumu.

      3.      Atgūšana jāpaveic iespējami drīz. Jo īpaši, ja atbalsts jau ir piešķirts to nodokļu maksājumu samazinājuma veidā, kuri jāmaksā
         par kārtējo finanšu gadu, Itālijai jāiekasē visi nodokļi, kas jāsamaksā pēdējā maksājuma kārtā par 2004. gadu. Visos pārējos
         gadījumos Itālijai jāiekasē maksājamais nodoklis vēlākais līdz tā finanšu gada beigām, kura laikā iekrīt šā lēmuma paziņošanas
         diena.

      4.      Atgūstamie atbalsta līdzekļi ietver arī procentus, ko aprēķina, sākot no dienas, kad saņēmējiem atbalsts kļuvis pieejams,
         līdz dienai, kad līdzekļi faktiski ir atgūti.

      5.      Procentus aprēķina, pamatojoties uz Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu.
      6.      Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas Itālijai oficiāli jāpieprasa no visiem šā lēmuma 1. pantā minētā atbalsta
         saņēmējiem, lai tie nelikumīgi saņemtos atbalsta līdzekļus atmaksā ar procentiem.

      4. pants
      Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas Itālijai jāinformē Komisija par veiktajiem un paredzētajiem pasākumiem šā
         lēmuma izpildē. Šī informācija jāsniedz ar jautājumu lapas palīdzību, kas pievienota šā lēmuma 1. pielikumā. Tikpat ilgā laikā
         Itālijai jāiesniedz visi dokumenti, kas apliecina, ka attiecībā uz nelikumīgā atbalsta saņēmējiem līdzekļu atgūšanas procedūra
         faktiski ir sākta.”

       Prasība, kas celta par Lēmumu 2006/261
      9        2005. gada 26. maijā Itālijas Republika cēla prasību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā [tagad – Eiropas Savienības Vispārējā
         tiesa] nolūkā panākt Komisijas Lēmuma 2006/261 atcelšanu. Itālijas Republika nav lūgusi noteikt pagaidu pasākumus.

      10      Ar 2009. gada 4. septembra spriedumu lietā T‑211/05 Itālija/Komisija (Krājums, II‑2777. lpp.) Pirmās instances tiesa minēto
         prasību noraidīja. 2009. gada 16. novembrī Itālijas Republika par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību. Šī apelācija,
         kas reģistrēta ar numuru C‑458/09 P, patlaban tiek izskatīta Tiesā.

       Pirmstiesas procedūra
      11      2005. gada 17. martā Lēmums 2006/261 tika paziņots Itālijas Republikai.

      12      Lai izpildītu šo lēmumu, Itālijas iestādes veica virkni pasākumu un informēja par to Komisiju. Tātad tostarp izpildīšanas
         process notika šādā veidā:

      –        tika pieņemts likumprojekts Lēmuma 2006/261 izpildei;
      –        grūtību dēļ likumdošanas procesā, pieņemot likumu, Itālijas iestādes 2006. gada jūlijā apsvēra nelikumīgā atbalsta atgūšanu
         veikt administratīvā ceļā;

      –        Agenzia delle Entrate (turpmāk tekstā – “Agenzia”) nosūtīja iepriekšēju paziņojumu nodokļu maksātājiem, uz kuriem attiecas paziņojums, kurā ietverts rīkojums samaksāt pienākošās
         summas 60 dienu laikā; tā noteica atbilstošus kodus, lai [atbalsta] saņēmējiem ļautu uzreiz atmaksāt saņemto atbalstu, kā
         arī procentus; iestādēm un birojiem, kas atbildīgi par attiecīgo kontroles un atgūšanas procedūru veikšanu līdz 2006. gada
         30. septembrim, tika nosūtīti īpaši iekšējās kārtības noteikumi;

      –        divas sabiedrības par šiem aktiem attiecībā uz atbalsta atgūšanu cēla prasības Itālijas nodokļu tiesās; tā kā vienai sabiedrībai
         pirmās instances [tiesas] spriedums bija nelabvēlīgs, tad tā pēc [šī sprieduma] 2009. gada 1. aprīlī pilnībā samaksāja pienākošās
         summas; citas sabiedrības, kas bija galvenā atbalsta saņēmēja, gadījumā Commissione tributaria provinciale di Modena [Modenas provinces Nodokļu tiesa] apturēja maksājuma rīkojuma akta izpildi, šīs izpildes apturēšanas noteicošais iemesls bija
         apstāklis, ka minētais rīkojuma akts esot pieņemts bez tiesiska pamata; izskatot apelācija sūdzību par pirmās instances tiesas
         nolēmumu, ar kuru tiek atcelts minētais rīkojuma akts, Commissione tributaria regionale di Bologna [Boloņas reģiona Nodokļu tiesa] izdeva rīkojumu par tiesvedības apturēšanu, īpaši norādot, ka Pirmās instances tiesa [tagad
         – Vispārējā tiesa] izskata prasību atcelt Lēmumu 2006/261 (lieta T‑211/05);

      –        Itālijas likumdevējs mēģināja valsts tiesu izdoto atbalsta atgūšanas rīkojumu izpildes apturēšanas procesuālo problēmu atrisināt
         likumdošanas ceļā, pieņemot 2008. gada 8. aprīļa Dekrētlikumu Nr. 59 (2008. gada 9. aprīļa GURI Nr. 84, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 59/2008”), kas ar 2008. gada 6. jūnija Likumu Nr. 101 (2008. gada 7. jūnija
         GURI Nr. 132, 4. lpp.) pārveidots par likumu.

      13      Visas pirmstiesas procedūras laikā Komisija uzstāja uz tūlītēju un efektīvu Lēmuma 2006/261 izpildi. Turklāt tā vairākkārt
         lūdza sniegt papildus informāciju un paskaidrojumus par [atbalsta] saņēmējiem un par piedziņas tiesiskā regulējuma normu pieņemšanas
         nosacījumiem. Komisijas lūgumi tika pamatoti gan ar, pēc Komisijas domām, nepietiekamo Itālijas iestāžu sniegto informāciju,
         gan ar datu par atbalsta atgūšanas norises virzību aktualizēšanu. Itālijas iestādes ar vairākām secīgām vēstulēm informēja
         Komisiju par Lēmuma 2006/261 izpildes stadiju un nosacījumiem.

      14      Komisija vērsa Itālijas Republikas uzmanību uz nelikumīgā atbalsta piedziņas procesa nepietiekamo raksturu, jo nepamatoti
         saņemtā un vēl neatmaksātā atbalsta summa 2008. gada oktobrī bija kopumā EUR 4 365 265,04 (atbalsts un procenti). Līdz ar
         to, pēc Komisijas domām, atbalsta atgūšana, lai gan bija likumdevēja iejaukšanās, nav pavirzījusies uz priekšu. Pastāvot šādiem
         apstākļiem, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Savā prasības pieteikumā Komisija apgalvo, ka lēmuma, kas nosaka pienākumu atgūt nelikumīgi piešķirto atbalstu, adresātei
         dalībvalstij atbilstoši EKL 249. pantam ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu minētā lēmuma izpildi.

      16      Pēc Komisijas domām, pienākums atgūt nozīmē patiesu rezultāta sasniegšanas pienākumu. Turklāt atgūšanai būtu jābūt ne tikai
         efektīvai, bet arī tūlītējai.

      17      Runājot par sākotnējo likumprojektu, kuru Itālijas Republika paredzēja pieņemt, lai izpildītu Lēmumu 2006/261, Komisija esot
         vairākkārt atgādinājusi, ka likumdošanas instrumenta izvēle nav piemērotākais līdzeklis, lai nodrošinātu šī lēmuma tūlītēju
         un efektīvu izpildi.

      18      Tomēr valsts procedūru piemērošana nedrīkstētu būt šķērslis efektīvas konkurences atjaunošanai. Gluži pretēji, šīs procedūras
         būtu jāveic, lai nodrošinātu Lēmuma 2006/261 efektivitāti.

      19      Komisija turklāt norāda, ka vienīgais pamats, ko Itālijas Republika šajā lietā varētu izvirzīt savai aizstāvībai, ir tas,
         ka ir absolūti neiespējams pareizi izpildīt Lēmumu 2006/261. Tomēr Itālijas iestādes nevienā brīdī neesot norādījušas uz jebkādu
         absolūtu neiespējamību pareizi izpildīt šo lēmumu šajā ziņā.

      20      Nosacījums par absolūtas izpildes neiespējamības pastāvēšanu nav izpildīts, ja dalībvalsts atbildētāja, kā tas ir šajā lietā,
         Komisiju tikai informē par juridiskajām, politiskajām vai praktiskajām grūtībām Lēmuma 2006/261 izpildē, neveicot nekādas
         reālas darbības, lai atgūtu atbalstu no attiecīgajiem uzņēmumiem, un nepiedāvājot Komisijai nekādus alternatīvus šī lēmuma
         īstenošanas risinājumus, ar kuriem šīs grūtības varētu pārvarēt.

      21      Runājot par valsts tiesu nolēmumiem, ar kuriem izdoti rīkojumi par izpildes apturēšanas pasākumiem, Komisija uzsver, ka efektivitātes
         princips ir jāpiemēro arī valsts tiesām. Saistībā ar iespējamu [atbalsta] saņēmēja iesniegtu lūgumu apturēt atgūšanas pasākuma
         izpildi valsts tiesai, lai izvairītos no tā, ka lēmumam par atgūšanu tiek atņemta tā lietderīgā iedarbība, būtu jāpiemēro
         judikatūrā paredzētie nosacījumi. Tomēr šajā lietā valsts tiesu piemērotie izpildes atlikšanas pasākumi neatbilstot prasībām,
         kas izriet no minētās judikatūras.

      22      Lai gan atbilstoši iepriekš šī sprieduma 12. punktā minētajam Dekrētlikumam Nr. 59/2008 ar atgūšanas lēmuma prettiesiskuma
         iemesliem pamatotas izpildes atlikšanas gadījumā valsts tiesai principā nekavējoties ir jāizdod rīkojums iesniegt Tiesai lūgumu
         sniegt prejudiciālu nolēmumu, Komisija uzskata, ka nešķiet, ka šim valsts tiesiskajam regulējumam būtu bijusi būtiska ietekme
         uz valsts tiesu procesuālo rīcību. Komisija uzsver, ka vairāk nekā četrus gadus pēc Lēmuma 2006/261 pieņemšanas Itālijas iestādes
         ir atguvušas tikai 25,91 % no atbalsta, par kuru ir nosūtīts maksājuma rīkojums.

      23      Runājot par prasību, kas iesniegta Pirmās instances tiesā, atcelt Lēmumu 2006/261, Komisija uzsver, ka Itālijas Republika
         šo lēmumu apstrīdēja, tomēr tā nelūdza tā izpildes apturēšanu. Commissione tributaria provinciale di Modena rīkojumā tomēr nebija neviena atsauce nedz uz tiesvedību Pirmās instances tiesā, nedz uz iespējamām kļūdām minētajā lēmumā,
         bet tā bija balstīta tikai uz apgalvoto juridiskā pamata Itālijas iestāžu izdotā atgūšanas rīkojumam neesamību.

      24      Visbeidzot, runājot par divām atbalsta saņēmējām sabiedrībām, Komisija norāda, ka kopš 2008. gada 31. oktobra nav nosūtīta
         neviena [informācijas] par otrās instances tiesā izskatītās prasības situāciju, kā arī par atgūšanas stadiju aktualizēšana.
         Šāda situācija esot pārkāpums informēšanas pienākumam, kas Itālijas iestādēm ir noteikts kā atbilstoši Lēmuma 2006/261 4. pantam,
         tā arī EKL 10. pantam.

      25      Itālijas Republika norāda, ka Savienības tiesības neliek ievērot īpašu procedūru valsts atbalstu atgūšanai, bet izvirza vienīgi
         prasību, lai valsts procedūru piemērošana būtu pakļauta nosacījumam, ka tā ļauj tūlītēji un efektīvi izpildīt Lēmumu 2006/261.

      26      Atbilstoši Itālijas Konstitūcijai tikai normatīvs pasākums var reglamentēt administratīvu atgūšanas darbību un šajā kontekstā
         atmaksājamās summas. Turklāt šī sprieduma 17. punktā minētajā likumprojektā ir nosliece dot priekšroku atbalsta tūlītējai
         atdošanai, tieši lai paātrinātu atgūšanas posmu.

      27      Itālijas Republika norāda arī, ka apstāklis, ka adresāte dalībvalsts nevar izvirzīt citus pamatus, izņemot absolūtas izpildes
         neiespējamības esamību, neliedz dalībvalstij, kas tāda lēmuma, kāds ir pamata tiesvedības pamatā, izpildes laikā sastopas
         ar neparedzētām un neparedzamām grūtībām vai uzzina par Komisijas neparedzētām sekām, Komisijas novērtējumam iesniegt informāciju
         par šīm problēmām, ierosinot attiecīgajā lēmumā izdarīt atbilstošus grozījumus.

      28      Tomēr plašajā sarakstē, kas notikusi starp Komisiju un Itālijas iestādēm, šīs pēdējās minētās esot norādījušas gan iemeslus,
         kuru dēļ tās uzskata, ka tām ir jārīkojas, pieņemot īpašu tiesību normu, gan neparedzētos apstākļus, kuri vēlāk lika pieņemt
         citu atgūšanas procedūru, kas atšķiras no sākotnēji paredzētās, proti, procedūru, kas tiek īstenota tostarp administratīvā
         ceļā.

      29      Runājot par izpildes atlikšanas tiesas ceļā pasākumiem, Itālijas Republika norāda, ka Commissione tributaria provinciale di Modena nolēmums apturēt maksājuma rīkojuma akta izpildi esot pieņemts, lai gan Agenzia uzsvēra piedziņas likumīgo raksturu, kā arī Lēmuma 2006/261 tiešo piemērojamību Itālijas tiesību sistēmā. Runājot par procedūru
         Commissione tributaria regionale di Bologna, Agenzia šajā tiesā esot iesniegusi lūgumu atcelt pēdējās minētās tiesas izdoto rīkojumu par izpildes apturēšanu. Pēc iepriekš minētā
         Pirmās instances tiesa sprieduma lietā Komisija/Itālija, ar kuru tā noraidīja par Lēmumu 2006/261 celto prasību, Agenzia esot no jauna lūgusi attiecīgā rīkojuma atcelšanu.

      30      Visbeidzot, runājot par Komisijas pamatu, kas attiecas uz informēšanas pienākuma pārkāpumu, Itālijas Republika savā iebildumu
         rakstā ir iesniegusi papildu apkopojumu par saņemto summu stāvokli, kā arī izskatīšanas stadijā esošām lietām šajā sakarā.

       Tiesas vērtējums
      31      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstij, kas ir lēmuma par nelikumīgā atbalsta atgūšanu adresāte, atbilstoši EKL 249. pantam
         ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai nodrošinātu šī lēmuma izpildi (skat. 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑232/05
         Komisija/Francija, Krājums, I‑10071. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Dalībvalstij ir jāpanāk efektīva pienākošos summu atgūšana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 42. punkts).
         Novēlota atgūšana, kas notikusi pēc noteiktā termiņa, Līguma prasībām neatbilst (šajā ziņā skat. 2008. gada 14. februāra spriedumu
         lietā C‑419/06 Komisija/Grieķija, 38. un 61. punkts).

      33      Atbilstoši Lēmuma 2006/261 3. panta 3. punktam Itālijas Republikai attiecīgā atbalsta shēma bija jāatceļ pēc iespējas drīz.
         It īpaši, ja atbalsts jau bija piešķirts to nodokļu maksājumu samazinājuma veidā, kuri jāmaksā par kārtējo finanšu gadu, šai
         dalībvalstij bija jāpiedzen visi nodokļi, ieskaitot procentus, kas jāsamaksā pēdējā maksājuma kārtā par 2004. gadu. Visos
         pārējos gadījumos maksājamais nodoklis, pieskaitot procentus, bija jāatgūst vēlākais līdz tā finanšu gada beigām, kura laikā
         ir šā lēmuma paziņošanas diena, proti, 2005. gada 17. marts.

      34      Tomēr šajā lietā netiek apstrīdēts, ka vairākus gadus pēc tam, kad Itālijas Republikai bija paziņots Lēmums 2006/261, un pēc
         visu tajā noteikto termiņu beigām būtisku daļu nelikumīgo atbalstu šī dalībvalsts vēl nebija atguvusi. Šāda situācija ir acīmredzami
         nesaderīga ar tās pienākumu panākt efektīvu pienākošos summu atgūšanu un nozīmē Lēmuma 2006/261 tūlītējas un efektīvas izpildes
         pienākuma pārkāpumu.

      35      Runājot par Itālijas Republikas savai aizstāvībai izvirzītajiem argumentiem, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
         vienīgais pamats, ko dalībvalsts var izvirzīt savai aizstāvībai pret Komisijas celtu prasību par valsts pienākumu neizpildi,
         kura pamatota ar EKL 88. panta 2. punktu, ir tas, ka ir absolūti neiespējams pareizi izpildīt attiecīgo lēmumu (skat. it īpaši
         2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑177/06 Komisija/Spānija, Krājums, I‑7689. lpp., 46. punkts, un 2008. gada 13. novembra
         spriedumu lietā C‑214/07 Komisija/Francija, Krājums, I‑8357. lpp., 44. punkts).

      36      Nosacījums par absolūtu izpildes neiespējamību nav izpildīts, ja dalībvalsts atbildētāja Komisiju tikai informē par juridiskajām,
         politiskajām vai praktiskajām grūtībām lēmuma izpildē, neveicot nekādas reālas darbības, lai atgūtu atbalstu no attiecīgajiem
         uzņēmumiem, un nepiedāvājot Komisijai nekādus alternatīvus lēmuma īstenošanas risinājumus, ar kuriem šīs grūtības varētu pārvarēt
         (skat. it īpaši 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑485/03 līdz C‑490/03 Komisija/Spānija, Krājums,
         I‑11887. lpp., 74. punkts, un iepriekš minēto 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā Komisija/Francija, 46. punkts).

      37      Tiesa ir arī nospriedusi, ka, ja, īstenojot Komisijas lēmumu par valsts atbalstu, dalībvalsts saskaras ar neparedzētām un
         neparedzamām grūtībām vai uzzina par Komisijas neparedzētām sekām, tai jāsniedz Komisijas novērtējumam informācija par šīm
         problēmām, ierosinot attiecīgajā lēmumā izdarīt pienācīgus grozījumus. Šādā gadījumā saskaņā ar noteikumu, kas dalībvalstīm
         un Savienības iestādēm nosaka savstarpējas lojālas sadarbības pienākumu, kas it īpaši noteikts EKL 10. pantā, Komisijai un
         dalībvalstij labticīgi jāstrādā kopā, lai pārvarētu grūtības, pilnīgi ievērojot Līguma tiesību normas, it īpaši tiesību normas
         par atbalstu (skat. it īpaši 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑348/93 Komisija/Itālija, Recueil, I‑673. lpp., 17. punkts; 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑99/02 Komisija/Itālija, Recueil, I‑3353. lpp., 17. punkts; 2006. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑207/05 Komisija/Itālija, 47. punkts, un 2007. gada 6. decembra
         spriedumu lietā C‑280/05 Komisija/Itālija, 20. punkts).

      38      Šajā ziņā ir jāuzsver, ka savā saskarsmē ar Komisiju, kā arī tiesvedības Tiesā kontekstā Itālijas Republika nav atsaukusies
         uz Lēmuma 2006/261 izpildes absolūtu neiespējamību, kas atbilstoši šī sprieduma 35. punktā minētajai judikatūrai ir vienīgais
         pieņemamais aizstāvības pamats.

      39      Patiesībā Itālijas valdība Komisijai tikai paziņoja par juridiskajām, politiskajām vai praktiskajām grūtībām minētā lēmuma
         izpildē.

      40      Ir tiesa, ka atgūšanas procedūras laikā Itālijas likumdevējs ir veicis nozīmīgus pasākumus, lai nodrošinātu minētās atgūšanas
         efektivitāti, pieņemot Dekrētlikumu Nr. 59/2008. No lietas materiāliem it īpaši izriet, ka minētais dekrētlikums, kura mērķis
         ir atrisināt valsts tiesu izdoto atbalsta atgūšanas rīkojumu izpildes apturēšanas procesuālās problēmas, bija vērsts uz to,
         lai paātrinātu jau izskatāmo tiesvedību pabeigšanu.

      41      Tomēr Dekrētlikums Nr. 59/2008 neļāva samazināt novēlošanos Lēmumā 2006/261 minētā atbalsta atgūšanā. Tas tika pieņemts tikai
         2008. gada 8. aprīlī, t.i., pēc 2007. gada 7. februāra – datuma, kurā pieņemts Commissione tributaria provinciale di Modena lēmums apturēt galvenajam nelikumīgā atbalsta saņēmējam adresētā maksājuma rīkojuma izpildi. Turklāt, lai gan šis dekrētlikums
         bija stājies spēkā, procedūras saistībā ar iepriekš minēto galveno atbalsta saņēmēju izpilde pēc tam tika apturēta apelācijas
         instances tiesā.

      42      Tomēr ir jānorāda, ka likumdošanas pasākumi, kas vērsti, lai valsts tiesas nodrošinātu Komisijas lēmuma, ar kuru dalībvalstij
         ir uzlikts pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, izpildi, kas ir veikti pārāk vēlu vai kas ir izrādījušies neefektīvi, neatbilst
         no šī sprieduma 31. un 32. punktā minētās judikatūras izrietošajām prasībām.

      43      Jāpiebilst, ka katrā ziņā Itālijas iestādes nav iesniegušas prasību grozīt vai atcelt Commissione tributaria provinciale di Modena 2007. gada 7. februāra lēmumu, ar kuru uzdots apturēt maksājuma rīkojuma izpildi, lai gan, kā tiesas sēdē piekrita Itālijas
         Republika, šāda veida procedūrās šādu lūgumu var iesniegt. Visbeidzot šīs lietas tiesas sēdes dienā Itālijas Republika nebija
         veikusi pasākumus, lai atceltu Commissione tributaria regionale di Bologna 2010. gada 21. janvārī uzdoto apelācijas tiesvedības apturēšanu.

      44      Turklāt, runājot par Komisijas argumentu par valsts tiesām piešķirto izvēles brīvību atbalsta atgūšanas procedūras laikā veikt
         izpildes apturēšanas pasākumus, jāatgādina, ka minētajām tiesām atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktam ir jānodrošina
         lēmuma, ar kuru uzdots atgūt nelikumīgo atbalstu, pilnīga efektivitāte un jārod risinājums, kas atbilstu šī lēmuma mērķim
         (skat. 2010. gada 20. maija spriedumu lietā C‑210/09 Scott un Kimberly Clark, Krājums, I‑4613. lpp., 29. punkts).

      45      Runājot par Itālijas tiesu veiktajiem pagaidu izpildes apturēšanas pasākumiem, jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai
         (skat. it īpaši 1991. gada 21. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑143/88 un C‑92/89 Zuckerfabrik Süderdithmarschen un Zuckerfabrik Soest, Recueil, I‑415. lpp., kā arī 1995. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑465/93 Atlanta Fruchthandelsgesellschaft u.c. (I), Recueil, I‑3761. lpp.) šādi pasākumi var tikt veikti, ja vien ir izpildīti noteikti nosacījumi, proti:

      –        ja šai valsts tiesai ir nopietnas šaubas par Savienības tiesību akta spēkā esamību, un gadījumā, ja Tiesai vēl nav uzdots
         jautājums par apstrīdētā tiesību akta spēkā esamību, valsts tiesai šāds jautājums jāuzdod pašai;

      –        ja jautājums ir steidzams tādā ziņā, ka pagaidu pasākumi ir vajadzīgi, lai izvairītos, ka lietas dalībniekam, kurš tos lūdz,
         draudētu būtisks un neatgriezenisks kaitējums;

      –        ja tiesa pienācīgi ņem vērā Savienības intereses;
      –        ja, izvērtējot visus apstākļus, valsts tiesa ievēro Tiesas vai Vispārējās tiesas nolēmumus, kuros ir lemts par Eiropas Savienības
         tiesību akta likumību vai pagaidu noregulējumu, kura mērķis ir Eiropas Savienības līmenī noteikt līdzīgus pagaidu pasākumus.

      46      Tāpat ir jāuzsver, ka valsts tiesa nevar rīkoties, tikai iesniedzot Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā esamības
         novērtējumu, bet tai, nosakot pagaidu noregulējuma pasākumu, ir jānorāda iemesli, kuru dēļ tā uzskata, ka Tiesa konstatēs
         Savienības tiesību akta spēkā neesamību (iepriekš minētais spriedums lietā Atlanta Fruchthandelsgesellschaft u.c. (I), 36. punkts).

      47      Iepriekšējos divos punktos norādītās prasības ir piemērojamas arī ikvienai apelācijas tiesvedības, kurā ir apstrīdēta valsts
         tiesību akta par rīkojumu atgūt nelikumīgu atbalstu atcelšana pirmās instances tiesā, apturēšanas darbībai.

      48      Jāpārbauda, vai izskatāmajā lietā Itālijas tiesu nolēmumi atbilst minētajām prasībām.

      49      Atgūšanas procedūras saistībā ar galveno nelikumīgā atbalsta saņēmēju ietvaros Itālijas tiesas pieņēma izpildes apturēšanas
         tiesību aktus divu iemelsu dēļ. Pirmkārt, ar 2007. gada 7. februāra nolēmumu Commissione tributaria provinciale di Modena apturēja atbalsta atmaksājuma rīkojuma akta izpildi, turklāt šīs izpildes apturēšanas noteicošais iemesls bija apstāklis,
         ka minētais rīkojuma akts esot pieņemts bez tiesiska pamata. Otrkārt, ar 2009. gada 26. maija un 2010. gada 21. janvāra nolēmumiem
         Commissione tributaria regionale di Bologna apturēja apelācijas tiesvedību, kuras ietvaros tika apstrīdēta minētā rīkojuma akta atcelšana pirmajā instancē, jo Vispārējā
         tiesa izskata prasību atcelt Lēmumu 2006/261 (lieta T‑211/05).

      50      Šajā ziņā jānorāda, ka pirmā iepriekš norādīto divu iemeslu daļa, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no iepriekš minētajiem
         spriedumiem apvienotajās lietās Zuckerfabrik Süderdithmarschen un Zuckerfabrik Soest, kā arī lietā Atlanta Fruchthandelsgesellschaft u.c. (I), nevar pamatot nelikumīgā atbalsta atgūšanas tiesību akta izpildes apturēšanu.

      51      Runājot par iemeslu otro daļu, ir jākonstatē, ka valsts tiesas lēmums, ar kuru aptur procedūras, kas vajadzīga Komisijas lēmuma,
         ar kuru dalībvalstij uzlikts pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, efektīvas īstenošanas nodrošināšanai, izpildi, tādēļ, ka
         minētā lēmuma likumība ir apstrīdēta Vispārēja tiesā, šī izpildes apturēšana ir jāpamato tāpat kā situācijā, kas minēta šī
         sprieduma 46. punktā, izklāstot argumentus strīdus lēmuma spēkā neesamības pamatošanai.

      52      Šādu prasību apstiprina apstāklis, ka Vispārējā tiesā celtai prasībai atcelt tiesību aktu par lēmumu, ar kuru uzdots atgūt
         atbalstu, nav apturoša iedarbība attiecībā pret pienākumu īstenot šo lēmumu (iepriekš minētais 2007. gada 6. decembra spriedums
         lietā Komisija/Itālija, 21. punkts). Tas tā ir arī gadījumā, ja par Vispārējās tiesas šīs prasības ietvaros pasludināto spriedumu
         tiek iesniegta apelācijas sūdzība Tiesā. Šajā ziņā jāpiebilst, ka izskatāmajā lietā Itālijas Republika minētās prasības atcelt
         tiesību aktu ietvaros nav lūgusi veikt pagaidu pasākumus.

      53      Tomēr izskatāmajā lietā Itālijas tiesas savos nolēmumos nav norādījušas, kādēļ Savienības tiesām būtu jākonstatē Lēmuma 2006/261
         spēkā neesamība. Turklāt tiesvedība tika apturēta ar 2010. gada 21. janvāra lēmumu, pamatojot ar to, ka par Lēmumu 2006/261
         ir celta prasība Vispārējā tiesā, lai gan pēdējā minētā ar 2009. gada 4. septembra spriedumu šo prasību noraidīja.

      54      Visbeidzot, runājot par citiem nosacījumiem, kas jāizpilda atbilstoši šī sprieduma 45. punktā minētajai judikatūrai, pietiek
         konstatēt, ka strīdus valsts nolēmumos nav atsauces uz Savienības interesēm un ka Commissione tributaria regionale di Bologna savos 2009. gada 26. maija un 2010. gada 21. janvāra nolēmumos nav aplūkojusi jautājumu par uzdoto pasākumu steidzamību.

      55      Šādos apstākļos jākonstatē, ka Itālijas tiesas izpildes apturēšanas nolēmumus ir pieņēmušas, acīmredzami neievērojot Savienības
         tiesību valsts atbalsta atgūšanas jomā prasības.

      56      No iepriekš izklāstītā izriet, ka šī prasība ir pamatota ar to, ka Komisija Itālijas Republikai pārmet, ka tā noteiktajā termiņā
         nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai atceltu ar Lēmumu 2006/261 par nelikumīgu un ar kopējo tirgu nesaderīgu atzītu
         atbalsta shēmu un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši minētajai shēmai piešķirto atbalstu.

      57      Ievērojot secinājumu, kas noteikts iepriekšējā punktā, nav jālemj par Komisijas prasījumu daļu par Itālijas Republikai piemērojamo
         sankciju par to, ka tā nav informējusi Komisiju par minētajā punktā minētajiem pasākumiem, jo šī dalībvalsts noteiktajos termiņos
         precīzi nav izpildījusi Lēmumu 2006/261 (skat. iepriekš minētos 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Itālija, 31. punkts;
         2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Spānija, 82. punkts; 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā
         Komisija/Spānija, 54. punkts; 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 30. punkts, un 2008. gada 13. novembra
         spriedumu lietā Komisija/Francija, 67. punkts).

      58      Jākonstatē, ka, neveicot noteiktajā termiņā visus vajadzīgos pasākumus, lai apturētu ar Lēmumu 2006/261 par nelikumīgu un
         ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši šai shēmai piešķirto atbalstu, Itālijas
         Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti minētā lēmuma 2. un 3. pantā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      59      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Itālijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tā atlīdzina tiesāšanās izdevumus
         saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      neveicot noteiktajā termiņā visus vajadzīgos pasākumus, lai apturētu ar Komisijas 2005. gada 16. marta Lēmumu 2006/261/EK
            par atbalsta shēmu Nr. C 8/2004 (ex NN 164/2003) nodokļu atvieglojumu veidā, ko Itālija īstenojusi Biržas sarakstā jauniekļauto uzņēmējsabiedrību labā, par nelikumīgu
            un ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši minētajai shēmai piešķirto atbalstu,
            Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti šī lēmuma 2. un 3. pantā;
      2)      Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.