title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 11.decembrī.#A.T. pret Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#Direktīva 90/434/EEK - Kapitāla daļu pārrobežu maiņa - Nodokļu neitralitāte - Nosacījumi - EKL 43. un 56. pants - Dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem ir noteikts, ka jaunajām saņemtajām kapitāla daļām jāsaglabā pārvesto kapitāla daļu grāmatvedības vērtība un attiecīgi pārveduma nodokļu neitralitāte, iegrāmatojot šo vērtību ārvalsts iegādātājas sabiedrības nodokļu bilancē - Saderīgums.#Lieta C-285/07.

text:
      Lieta C‑285/07
      A.T.
      pret
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 90/434/EEK – Kapitāla daļu pārrobežu maiņa – Nodokļu neitralitāte – Nosacījumi – EKL 43. un 56. pants – Dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem ir noteikts, ka jaunajām saņemtajām kapitāla daļām jāsaglabā pārvesto kapitāla daļu grāmatvedības
         vērtība un attiecīgi pārveduma nodokļu neitralitāte, iegrāmatojot šo vērtību ārvalsts iegādātājas sabiedrības nodokļu bilancē
         – Saderīgums

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai,
            aktīvu pārvešanai un akciju maiņai – Direktīva 90/434
      (Padomes Direktīvas 90/434 8. panta 1. un 2. punkts)
      Direktīvas 90/434 par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to
         aktīvu pārvešanai un akciju [kapitāla daļu] maiņai, 8. panta 1. un 2. punkts nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu,
         saskaņā ar kuru kapitāla daļu maiņas darījumā nodoklis tiek ieturēts par iegādātās sabiedrības akcionāru atbilstošo kapitāla
         vērtības pieaugumu, kas ir starpība starp pārvesto kapitāla daļu iegādes sākotnējām izmaksām un to tirgus vērtību, ciktāl
         iegādātāja sabiedrība savā nodokļu bilancē pārvestās kapitāla daļas nav iegrāmatojusi pēc to tābrīža grāmatvedības vērtības.

      Saistošajā un skaidrajā Direktīvas 90/434 8. panta 1. un 2. punkta redakcijā nekādā veidā nav atspoguļota likumdevēja vēlme
         sniegt dalībvalstīm transponēšanas brīvību, atļaujot tām nodokļu neitralitāti iegādātās sabiedrības akcionāru labā pakārtot
         papildu nosacījumiem, izņemot minētā panta 2. punktā paredzēto. Turklāt paredzēt dalībvalstīm šādu transponēšanas brīvību
         ir pretrunā pašam šīs direktīvas mērķim ieviest kopējo nodokļu sistēmu, nevis paaugstināt Kopienu līmenī dalībvalstu spēkā
         esošo iekšējo kārtību, jo atšķirības starp šīm sistēmām var radīt traucējumus.

      Turklāt šāds tiesiskais regulējums, kas ir paredzēts, lai novērstu, ka nodokļa ieturēšana pat laikā pēc kapitāla daļu maiņas
         nenotiek vispār, un lai atteiktu vispārīgā veidā piešķirt Direktīvā 90/434 paredzētās nodokļu priekšrocības akciju maiņas
         darījumiem, uz kurām šī direktīva attiecas, tikai tādēļ, ka iegādātāja sabiedrība savā nodokļu bilancē pārvestās kapitāla
         daļas nav novērtējusi pēc to tābrīža grāmatvedības vērtības, nevar būt pamatots ar Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu
         un tādēļ tikt uzskatīts par saderīgu ar to. Dalībvalstīm ir jāpiešķir Direktīvā 90/434 paredzētās nodokļu priekšrocības akciju
         maiņas darījumiem, kas ir minēti tās 2. panta d) punktā, izņemot, ja šo darījumu galvenais vai viens no galvenajiem mērķiem
         ir nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem minētās direktīvas 11. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Tomēr dalībvalstis
         tikai izņēmuma kārtā un īpašos gadījumos var pilnībā vai daļēji atteikties piemērot šīs direktīvas noteikumus vai neļaut izmantot
         to piešķirtās priekšrocības. Lai pārbaudītu, vai paredzamajam darījumam ir šāds mērķis, valsts kompetentās iestādes nevar
         piemērot tikai iepriekš noteiktus vispārīgus kritērijus, bet tām katrā atsevišķā gadījumā darījums ir jāpārbauda vispārēji.

      Šajā kontekstā ar nosacījumu, ka šāda tiesiskā regulējuma mērķis atļaut ieturēt nodokli arī tādos gadījumos, kuros izrādās,
         ka nodokļu sistēmā ir nepilnības, atļaut dalībvalstij vienpusēji izlabot šādas nepilnības, pieņemot, ka tās pastāv, rada risku
         pieļaut kļūdu Direktīvas 90/434 mērķa īstenošanā, kas ir kopējās nodokļu sistēmas ieviešana. Tas, ka iegādātās sabiedrības
         akcionāram saistošo tiesību normu dēļ saņemtās kapitāla daļas bija jāpārved kā atlīdzība un ka to saņēmējas sabiedrības kapitāla
         daļu cena vēlāk ievērojami kritās, nepamato uzskatu, ka kapitāla daļu maiņa ir darījums, par kuru jāmaksā nodoklis, šajā datumā
         nerealizējot apslēptus uzkrājumus.

      (sal. ar 26., 27., 30.–32., 34., 36. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 11. decembrī (*)

      Direktīva 90/434/EEK – Kapitāla daļu pārrobežu maiņa – Nodokļu neitralitāte – Nosacījumi – EKL 43. un 56. pants – Dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem ir noteikts, ka jaunajām saņemtajām kapitāla daļām jāsaglabā pārvesto kapitāla daļu grāmatvedības
         vērtība un attiecīgi pārveduma nodokļu neitralitāte, iegrāmatojot šo vērtību ārvalsts iegādātājas sabiedrības nodokļu bilancē
         – Saderīgums

      Lieta C‑285/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 7. martā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 14. jūnijā, tiesvedībā

      A.T.
      pret
      Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften,

      piedaloties
      Bundesministerium der Finanzen.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann] (referents), tiesneši A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J. J. Kasel],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 17. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        A.T. vārdā – M. Šādens [M. Schaden] un H. Vinklers [H. Winkler], Rechtsanwälte, kā arī V. Šēns [W. Schön], profesors,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. Melss [W. Mölls], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 6. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju
         nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju
         [kapitāla daļu] maiņai (OV L 225, 1. lpp.), 8. panta 1. un 2. punktu, kā arī EKL 43. un 56. pantu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp A.T. un Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften (Štutgartes ieņēmumu dienests, kas ir kompetents sabiedrību jautājumos, turpmāk tekstā – “Finanzamt”) jautājumā par šī pēdējā minētā izdoto lēmumu kapitāla daļu pārrobežu maiņas ietvaros ieturēt nodokli pārvestā kapitāla
         vērtības pieaugumam.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Direktīvas 90/434 pirmajam apsvērumam tās mērķis ir nodrošināt, ka dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību pārstrukturēšanas
         darījumus, piemēram, apvienošanu, sadalīšanu, aktīvu pārvešanu un kapitāla daļu maiņu, netraucē īpaši ierobežojumi, nepilnības
         vai traucējumi, ko cita starpā rada dalībvalstu nodokļu noteikumi.

      4        Šajā sakarā ar šo direktīvu tiek ieviesta kārtība, saskaņā ar kuru minētie darījumi paši par sevi nevar radīt pamatu nodokļa
         ieturēšanai. Iespējamais atbilstošais, ar šiem darījumiem saistītais kapitāla vērtības pieaugums principā var tikt aplikts
         ar nodokli, bet tikai tad, kad tas ir faktiski īstenots.

      5        Direktīvas 90/434 pirmo četru apsvērumu, kā arī devītā apsvēruma redakcija ir šāda:

      “tā kā dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošana, sadalīšana, aktīvu pārvešana un akciju [kapitāla daļu] maiņa var
         būt vajadzīga, lai Kopienā radītu nosacījumus, kas ir analogi atsevišķas dalībvalsts iekšējā tirgus nosacījumiem, un tādējādi
         nodrošinātu kopējā tirgus izveidi un efektīvu darbību; tā kā ierobežojumiem, nepilnībām vai traucējumiem, ko cita starpā rada
         dalībvalstu nodokļu noteikumi, nevajadzētu kavēt šādas operācijas [darījumus]; tā kā šā iemesla dēļ attiecībā uz šādām operācijām
         [darījumiem] jāievieš nodokļu noteikumi, kas no konkurences viedokļa ir neitrāli, lai uzņēmumi varētu piemēroties kopējā tirgus
         prasībām, kāpināt ražīgumu un uzlabot konkurētspēju starptautiskā mērogā;

      tā kā nodokļu noteikumi, atšķirībā no tiem, kas attiecas uz vienas dalībvalsts sabiedrībām, kavē šīs darbības; tā kā šādām
         nepilnībām ir jādara gals;

      tā kā šo mērķi nevar sasniegt, Kopienas līmenī piemērojot sistēmas, kas pašlaik ir spēkā dalībvalstīs, jo šo sistēmu atšķirības
         rada traucējumus; tā kā pietiekamu šā jautājuma risinājumu var nodrošināt tikai kopēja nodokļu sistēma;

      tā kā kopējai nodokļu sistēmai būtu jāvairās uzlikt nodokļus par uzņēmējsabiedrību apvienošanu, sadalīšanu, to aktīvu pārvešanu
         vai akciju [kapitāla daļu] maiņām, un reizē būtu jāsargā tās valsts finanšu intereses, kurā atrodas iegādātā sabiedrība vai
         pārvedamā sabiedrība;

      [..]
      tā kā dalībvalstīm ir jādod iespēja atteikties no šīs direktīvas piemērošanas, ja sabiedrību apvienošanas, sadalīšanas, to
         aktīvu pārvešanas vai akciju [kapitāla daļu] maiņas mērķis ir nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem [..].”

      6        Direktīvas 90/434 2. panta d) punktā “akciju [kapitāla daļu] maiņa” ir definēta kā “operācija [darījums], kurā kāda sabiedrība
         iegūst īpašumā citas sabiedrības kapitāla daļu tādējādi, ka tā balsu vairākumu tajā iegūst apmaiņā pret otras sabiedrības
         akciju turētājiem izdotiem vērtspapīriem, pret vērtspapīriem, kas pieder pie pirmās sabiedrības kapitāla, un, ja tas ir lietderīgi,
         pret maksājumu skaidrā naudā, nepārsniedzot 10 % no maiņā izdoto vērtspapīru nominālvērtības vai, ja tādas nav, no to grāmatvedības
         vērtības”.

      7        Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta g) un h) punktu “iegādāta sabiedrība” ir “sabiedrība, kuras kapitāla daļu, mainot vērtspapīrus,
         iegūst cita sabiedrība”, un “iegādātāja sabiedrība” ir “sabiedrība, kas, mainot vērtspapīrus, iegūst kontrolpaketi”.

      8        Direktīvas 90/434 8. panta 1. un 2. punktā, kas ir ietverts direktīvas II sadaļā, attiecībā uz tiesību normām, ko piemēro
         sabiedrību apvienošanai, sadalīšanai un to kapitāla daļu pārvešanai, ir paredzēts:

      “1.      Ja apvieno vai sadala sabiedrības, vai maina to akcijas, kādam pārvedamās vai iegādātās sabiedrības akcionāram pret vērtspapīriem,
         kas pieder pie iegādātās sabiedrības kapitāla, piešķirot vērtspapīrus, kas pieder pie saņēmējas vai iegādātājas sabiedrības
         kapitāla, tas nav iemesls uzlikt nodokļus šī akcionāra ienākumiem, peļņai vai kapitāla peļņai.

      2.      Dalībvalstis 1. punktu piemēro ar nosacījumu, ka akcionārs saņemto vērtspapīru vērtību, no kā aprēķina nodokļus, nav noteicis
         lielāku nekā tā ir bijusi mainītajiem vērtspapīriem tieši pirms sabiedrību apvienošanas, sadalīšanas vai to vērtspapīru maiņas.

      Šā panta 1. punkta piemērošana neliedz dalībvalstīm uzlikt nodokļus peļņai, ko rada atkārtota saņemto vērtspapīru pārvešana,
         kā arī peļņai, ko rada tādu vērtspapīru pārvešana, kas ir pastāvējuši pirms sabiedrības iegādes.

      Šajā punktā vārdkopa “vērtība, no kuras aprēķina nodokļus” ir summa, ko izmanto, lai aprēķinātu peļņu vai zaudējumus, uzliekot
         nodokļus sabiedrības akcionāra ienākumiem, peļņai vai kapitāla peļņai.”

      9        Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka dalībvalsts var atteikties pilnībā vai daļēji piemērot
         visus II sadaļas noteikumus vai arī var neļaut izmantot to piešķirtās priekšrocības, ja izrādās, ka kapitāla daļu maiņa notiek
         ar galveno mērķi vai vienu no galvenajiem mērķiem nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem.

       Vācijas tiesiskais regulējums
      10      1994. gada 28. oktobra likumā par biznesa reorganizācijas aplikšanu ar nodokli (Umwandlungssteuergesetz) (BGBl. 1994 I, 3267. lpp.; turpmāk tekstā – “UmwStG”) 23. panta 4. punkts ar grozījumiem reglamentē kapitāla daļu Eiropas Savienības kapitāla sabiedrībā, kas definēts Direktīvas 90/434
         3. pantā attiecībā uz tās raksturīgajām pazīmēm, pārvešanu citai Savienības sabiedrību ar kapitāla daļu kapitālu.

      11      Tādējādi, ja var pierādīt, ka pēc šādas pārvešanas kapitāla daļu ieguvēja sabiedrībai uzreiz pieder lielākā daļa balsošanas
         tiesību sabiedrībā, kuras kapitāla daļas tā saņēma, tādēļ, ka tai pieder kontrolpakete, kuru aprēķina, ņemot vērā pārvestās
         kapitāla daļas, kapitāla sabiedrības pārvešanas rezultātā saņemto kapitāla daļu novērtēšana ir jāveic pēc analoģijas atbilstoši
         UmwStG 20. panta 2. punkta no pirmā līdz ceturtajam un sestajam teikumam un jauno kapitāla daļu, ko pārvedēja sabiedrība saņem no
         kapitāla daļu saņēmējas sabiedrības, novērtēšanu reglamentē pēc analoģijas UmwStG 20. panta 4. punkta pirmais teikums.

      12      Atbilstoši UmwStG 20. panta 2. punkta pirmajam teikumam kapitāla sabiedrība var novērtēt pārvestos aktīvus pēc to grāmatvedības vērtības vai
         augstākas vērtības. Atbilstoši šīs tiesību normas otrajam teikumam novērtējums pēc grāmatvedības vērtības ir pieļaujams arī
         tad, ja pārvestie aktīvi saskaņā ar komerctiesību normām ir jāieraksta grāmatvedības bilancē pēc augstākas vērtības.

      13      UmwStG 20. panta 4. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka tiek uzskatīts, ka pārvedējai kapitāla sabiedrībai pārvestos aktīvus ir
         jānovērtē pēc sabiedrības kapitāla daļu pārvešanas cenas un iegādāšanās izmaksām. Šajā pēdējā minētajā normā UmwStG ir noteikta divkārša grāmatvedības vērtības pārnešana, kas ir tiesību norma, saskaņā ar kuru pārvedēja sabiedrība var saglabāt
         pārvesto kapitāla daļu grāmatvedības vērtību tikai tad, ja kapitāla daļu saņēmēja sabiedrība pati šīs kapitāla daļas novērtē
         pēc to grāmatvedības vērtības. UmwStG šajā aspektā netiek nošķirtas Vācijā realizētās pārvestās kapitāla daļas no tām, kas ir realizētas ārvalstīs; abi gadījumi
         tiek vērtēti vienādi.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      A.T., kas ir Vācijas akciju sabiedrība, uzņēmumu grupā piederēja 89,5 % kapitāla daļas no C‑GmbH, kas ir Vācijas sabiedrība ar ierobežotu atbildību.

      15      2000. gada 28. aprīlī A.T. pārveda šo kapitāla daļu Francijas akciju sabiedrībai G‑SA, par to saņemot šīs sabiedrības jaunās akcijas 1,47 % vērtībā no pamatkapitāla, kā rezultātā kapitāls pieauga. Šie darījumi,
         kuru cena vēlāk ievērojami samazinājās, bija jānodod tālāk piecu gadu laikā atbilstoši tiesību normām par finanšu tirgu uzraudzību.

      16      Tā kā A.T., mātes sabiedrībai, piederošās daļas C‑GmbH vēlāk pēc to pārvešanas G‑SA grāmatvedības un nodokļu bilancē tika novērtētas nevis pēc to grāmatvedības vērtības, kas tika norādīta līdz šim A.T. nodokļu bilancē, bet pēc to tirgus vērtības, kas bija noteikta pārvešanas līgumā, Finanzamt, pamatojoties uz UmwStG 23. panta 4. punkta pirmo teikumu un 20. panta 4. punkta pirmo teikumu, kā arī uz Bundesministerium der Finanzen (BMF – Federālā Finanšu ministrija) atbilstošo instrukciju, atteicās par A.T. par 2000. nodokļu gadu ņemt vērā pārvesto C‑GmbH kapitāla daļu tābrīža grāmatvedības vērtību. Tādējādi Finanzamt pārvešanas darījumu uzskatīja par apliekamu ar nodokli un ieturēja nodokli atbilstošajam kapitāla vērtības pieaugumam, kas
         atbilda starpībai starp sākotnējām, ar C‑GmbH kapitāla daļu iegādi saistītajām izmaksām un to tirgus vērtību.

      17      A.T. celtā prasība tiesā pret nodokļu lēmumiem, kas tika pieņemti saskaņā ar šiem noteikumiem, tika apmierināta pirmajā instancē.
         Finanzamt to pārsūdzēja apelācijas kārtībā iesniedzējtiesā. Pēdējā minētā uzskata, ka, piemērojot UmwStG, A.T. prasība ir jānoraida. Atbilstoši UmwStG kapitāla daļas C‑GmbH bija jānovērtē pēc to grāmatvedības vērtības G‑SA bilancē, kas turklāt bija iespējams saskaņā ar Francijas tiesībām.

      18      Tomēr, esot šaubām par divkāršas grāmatvedības vērtības pārnešanas prasības saderību ar Kopienu tiesībām pārrobežu pārvešanas
         gadījumos, Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai ar direktīvas [90/434] 8. panta 1. un 2. punktu netiek pieļauts dalībvalsts nodokļu regulējums, saskaņā ar kuru, pārvedot
         kādas ES kapitālsabiedrības kapitāla daļas citai sabiedrībai, pārvesto kapitāla daļu grāmatvedības vērtību pārvedējs turpmāk
         drīkst izmantot tikai tad, ja iegādātāja sabiedrība pārvestās kapitāla daļas ir iegrāmatojusi pēc to grāmatvedības vērtības
         (“divkāršā grāmatvedības vērtības pārnešana” (doppelte Buchwertverknüpfung))?

      2)      Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša: vai minētais regulējums ir pretrunā EKL 43. un 56. pantam, lai gan “divkāršā grāmatvedības
         vērtības pārnešana” tiek pieprasīta arī attiecībā uz kapitālsabiedrības kapitāla daļu pārvešanu tādai sabiedrībai, kuras ienākumi
         ir neierobežoti apliekami ar nodokli?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      19      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar Direktīvas 90/434 8. panta 1. un 2. punktu netiek pieļauts dalībvalsts
         tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru kapitāla daļu maiņa ir pamats ieturēt nodokli iegādātās sabiedrības akcionāriem, kapitāla
         vērtības pieaugumam atbilstot starpībai starp sākotnējām, ar pārvesto kapitāla daļu iegādi saistītajām izmaksām un to tirgus
         vērtību, ja vien iegādātāja sabiedrība savā nodokļu bilancē pārvestās daļas nav iegrāmatojusi pēc to tābrīža grāmatvedības
         vērtības.

      20      Uzreiz jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 90/434 8. panta 1. punktam kapitāla daļu maiņas gadījumā iegādātājas sabiedrības
         pamatkapitālu veidojošo vērtspapīru piešķiršana iegādātās sabiedrības akcionāriem, kā atlīdzību saņemot šīs pēdējās minētās
         sabiedrības pamatkapitālu veidojošos vērtspapīrus, pašai par sevi nevajadzētu radīt pamatu ieturēt nodokli no šī akcionāra
         peļņas, ienākumiem vai kapitāla vērtības pieauguma.

      21      Ar šo obligāto noteikumu par nodokļu neitralitāti attiecībā uz iegādātās sabiedrības akcionāriem Direktīvas 90/434 mērķis,
         kā tas izriet arī no tās pirmā un ceturtā apsvēruma, ir nodrošināt, ka dažādu dalībvalstu sabiedrību kapitāla daļu maiņai
         netiek radīti šķēršļi vai traucējumi, cita starpā tādi, kas izriet no dalībvalstu nodokļu noteikumiem.

      22      Tomēr šis obligātais noteikums par nodokļu neitralitāti nav beznosacījuma. Atbilstoši Direktīvas 90/434 8. panta 2. punktam
         dalībvalstīs minētā panta 1. punkta piemērošana ir pakārtota nosacījumam, ka akcionārs saņemto vērtspapīru vērtību, no kā
         aprēķina nodokļus, nav noteicis lielāku, nekā tā ir bijusi mainītajiem vērtspapīriem tieši pirms sabiedrību vērtspapīru maiņas.

      23      Kā izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu un it īpaši no pirmā prejudiciālā jautājuma, atbilstoši tādam kā pamata
         lietā minētajam Vācijas tiesiskajam regulējumam iegādātās sabiedrības akcionārs nevar apmaiņā saņemto vērtspapīru vērtību
         noteikt tikpat lielu kā pārvesto kapitāla daļu grāmatvedības vērtību, ja vien arī iegādātāja sabiedrība nenovērtē minētās
         daļas pēc to tābrīža grāmatvedības vērtības.

      24      Vācijas valdība šajā sakarā norāda, ka šāda divkāršā grāmatvedības vērtības pārnešanas prasība ir saderīga ar Direktīvu 90/434,
         jo tā, nereglamentējot pārnesto daļu novērtēšanu iegādātājas sabiedrības bilancē, dod dalībvalstīm transponēšanas brīvību.

      25      Šāda minētās direktīvas interpretācija nav pieļaujama.

      26      Vispirms ir jāatzīst, ka saistošajā un skaidrajā Direktīvas 90/434 8. panta 1. un 2. punkta redakcijā nekādā veidā nav atspoguļota
         likumdevēja vēlme sniegt dalībvalstīm transponēšanas brīvību, atļaujot tām nodokļu neitralitāti iegādātās sabiedrības akcionāru
         labā pakārtot papildu nosacījumiem.

      27      Turklāt paredzēt dalībvalstīm šādu transponēšanas brīvību ir pretrunā pašam šīs direktīvas mērķim – kā tas izriet jau no tās
         nosaukuma un it īpaši no trešā apsvēruma – ieviest kopējo nodokļu sistēmu, nevis paaugstināt Kopienu līmenī dalībvalstu spēkā
         esošo iekšējo kārtību, jo atšķirības starp šīm sistēmām var radīt traucējumus.

      28      Pārējā daļā ‑ tik un tā Direktīvas 90/434 8. panta 1. un 2. punktā paredzēto dažādu dalībvalstu sabiedrību akciju maiņas nodokļu
         neitralitāti pakārtot papildu nosacījumam, ka iegādātāja sabiedrība savā nodokļu bilancē pārvestās kapitāla daļas iegrāmato
         pēc tābrīža grāmatvedības vērtības, ir pretrunā šīs direktīvas mērķim novērst nodokļu šķēršļus uzņēmumu pārrobežu pārstrukturēšanai,
         nodrošinot, ka iespējamā pamatkapitāla daļu vērtības palielināšanās netiek aplikta ar nodokli pirms to faktiskās realizēšanas
         (šajā sakarā skat. Tiesas 2007. gada 5. jūlija spriedumu lietā C‑321/05 Kofoed, Krājums, I‑5795. lpp., 32. punkts).

      29      Tomēr Vācijas valdība norāda, ka pamata tiesvedībā aplūkotais Vācijas tiesiskais regulējums labvēlīgi ietekmē Direktīvas 90/434
         mērķi atlikt nodokļu ieturēšanu uz laiku, nevis pilnīgi atbrīvot no nodokļa. Tieši divkāršās grāmatvedības vērtības pārnešanas
         prasība kapitāla daļu pārrobežu maiņas gadījumā var novērst to, ka vienīgais nodoklis netiek ieturēts, pārvedot kapitāla daļas
         ārpus robežām un radot situāciju, ka nodoklis par kapitāla daļu pārvešanu ne no ārvalsts iegādātājas sabiedrības, ne valsts
         pārvedējas sabiedrības netiek ieturēts vispār.

      30      Ciktāl minētā valdība uzsver, ka pamata lietā aplūkojamais Vācijas tiesiskais regulējums ir vajadzīgs, lai novērstu, ka nodokļa
         ieturēšana pat laikā pēc kapitāla daļu maiņas nenotiek vispār, ir jāatgādina, ka Tiesai jau ir bijusi iespēja konstatēt, ka
         dalībvalstīm ir jāpiešķir Direktīvā 90/434 paredzētās nodokļu priekšrocības akciju maiņas darījumiem, kas ir minēti tās 2. panta
         d) punktā, izņemot, ja šo darījumu galvenais vai viens no galvenajiem mērķiem ir nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem
         minētās direktīvas 11. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑28/95 Leur‑Bloem, Recueil, I‑4161. lpp., 40. punkts).

      31      Tomēr atbilstoši Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktam dalībvalstis tikai izņēmuma kārtā un īpašos gadījumos
         var pilnībā vai daļēji atteikties piemērot šīs direktīvas noteikumus vai neļaut izmantot to piešķirtās priekšrocības (iepriekš
         minētais spriedums lietā Kofoed, 37. punkts). Lai pārbaudītu, vai paredzamajam darījumam ir šāds mērķis, valsts kompetentās iestādes nevar piemērot tikai
         iepriekš noteiktus vispārīgus kritērijus, bet tām katrā atsevišķā gadījumā darījums ir jāpārbauda vispārēji (iepriekš minētais
         spriedums lietā Leur‑Bloem, 41. punkts).

      32      Tātad ir jāatzīst, ka dalībvalsts nodokļu tiesiskais regulējums, kurā tāpat kā pamata lietā aplūkojamajā tiek vispārējā veidā
         atteikts piešķirt Direktīvā 90/434 paredzētās nodokļu priekšrocības kapitāla daļu maiņai, uz kurām šī direktīva attiecas,
         tikai tādēļ, ka iegādātāja sabiedrība savā nodokļu bilancē pārvestās kapitāla daļas nav novērtējusi pēc to tābrīža grāmatvedības
         vērtības, nevar būt pamatots ar Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu un tādēļ tas ir uzskatāms par nesaderīgu
         ar to.

      33      Turklāt šajā kontekstā ir jāievēro, ka, tā kā Vācijas valdība nav šo punktu apstrīdējusi, A.T. savos apsvērumos norāda, ka kapitāla daļu maiņa pamata lietā notika tikai tāpēc, lai izpildītu Amerikas biržas tiesību normas,
         un ka G‑SA līdz tam saglabāja C‑GmbH kapitāla daļas, ko tā bija iegādājusies.

      34      Ar nosacījumu, ka pamata lietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma mērķis, kā to tiesas sēdē norādīja arī Vācijas valdība, ir ne
         tikai novērst ļaunprātīgu izmantošanu, bet arī atļaut ieturēt nodokli tādos gadījumos, kuros izrādās, ka nodokļu sistēmā ir
         nepilnības, ir jākonstatē, ka atļaut dalībvalstij vienpusēji izlabot šādas nepilnības, pieņemot, ka tās pastāv, rada risku
         pieļaut kļūdu Direktīvas 90/434 mērķu īstenošanā, kas – kā tika atgādināts iepriekš 27. punktā – ir kopējās nodokļu sistēmas
         ieviešana.

      35      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka pašas Direktīvas 90/434 mērķis atbilstoši tās ceturtajam apsvērumam ir nodrošināt iegādātās
         sabiedrības valsts finanšu intereses. Tā Direktīvas 90/434 8. panta 2. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka minētā panta 1. punkta
         piemērošana neliedz dalībvalstīm ieturēt nodokli no peļņas, ko rada atkārtota saņemto vērtspapīru pārvešana, kā arī peļņas,
         ko rada tādu vērtspapīru pārvešana, kas ir pastāvējuši pirms sabiedrības iegādes.

      36      Kā norādīja Eiropas Kopienu Komisija, tas, ka pamata lietā A.T. saistošo biržas tiesību normu dēļ bija jāpārved kā atlīdzība saņemtās kapitāla daļas un ka G‑SA darījumu cena vēlāk ievērojami kritās, nepamato uzskatu, ka kapitāla daļu maiņa ir darījums, par kuru jāmaksā nodoklis, šajā
         datumā nerealizējot apslēptus uzkrājumus.

      37      Turklāt ir jāpiezīmē, – tam piekrīt arī Vācijas valdība –, tā nebūtu Vācijas valsts kase, bet visdrīzāk Francijas valsts kase,
         kas iegādātājas sabiedrības minēto kapitāla daļu iegrāmatošanas dēļ no tābrīža grāmatvedības vērtības gūtu labumu, jo ieturētu
         nodokli par atkārtoto saņemto kapitāla daļu pārvešanu, un tas vēl jo mazāk liecina par Vācijas likumdevēja paša interesi noteikt
         šādu prasību.

      38      Tomēr pašreiz ir vēl jo sarežģītāk atklāt patieso interesi šajā pārvesto daļu divkāršā tābrīža grāmatvedības vērtības pārnešanā,
         jo, kā A.T. un Komisija to norādīja savos atbilstošajos rakstveida apsvērumos un Vācijas valdība apstiprināja tiesas sēdē, UmwStG tajā laikā tika grozīts tādējādi, ka kopš 2007. gada šī prasība nebija piemērojama dažādu dalībvalstu sabiedrību kapitāla
         daļu maiņai.

      39      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka ar Direktīvas 90/434 8. panta 1. un 2. punktu
         netiek pieļauts dalībvalsts nodokļu regulējums, saskaņā ar kuru kapitāla daļu maiņas darījumā nodoklis tiek ieturēts par iegādātās
         sabiedrības akcionāru atbilstošo kapitāla vērtības pieaugumu, kas ir starpība starp pārvesto kapitāla daļu iegādes sākotnējām
         izmaksām un to tirgus vērtību, ciktāl iegādātāja sabiedrība savā nodokļu bilancē pārvestās kapitāla daļas nav iegrāmatojusi
         pēc to tābrīža grāmatvedības vērtības.

      40      Ņemot vērā sniegto atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu, uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      41      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      ar Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību
            apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 8. panta 1. un 2. punktu netiek pieļauts dalībvalsts nodokļu
            regulējums, saskaņā ar kuru kapitāla daļu maiņas darījumā nodoklis tiek ieturēts par iegādātās sabiedrības akcionāru atbilstošo
            kapitāla vērtības pieaugumu, kas ir starpība starp pārvesto kapitāla daļu iegādes sākotnējām izmaksām un to tirgus vērtību,
            ciktāl iegādātāja sabiedrība savā nodokļu bilancē pārvestās kapitāla daļas nav iegrāmatojusi pēc to tābrīža grāmatvedības
            vērtības.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 9.martā. # hofherr communikation GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu - Vārdiska preču zīme "NATURE WATCH" - Absolūts atteikuma pamatojums - Aprakstošs raksturs - Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad - Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts). # Lieta T-77/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2010. gada 9. marta spriedums – hofherr communikation/ITSB (“NATURE WATCH”)
      (lieta T‑77/09)
      Kopienas preču zīme – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu – Vārdiska preču zīme “NATURE WATCH” – Absolūts atteikuma pamatojums – Aprakstošs raksturs – Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 23. un 39. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 4. decembra lēmumu lietā R 1410/2008‑1 attiecībā uz vārdiskas preču zīmes
                  “NATURE WATCH” starptautisko reģistrāciju, kas attiecināta uz Eiropas Kopienu

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               hofherr communikation GmbH

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “NATURE WATCH” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9., 39., 41. un 43. klasē, – starptautiska
                  reģistrācija Nr. WOO957541

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	hofherr communikation GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 17.februārī. # Marc Berel un citi pret Administration des douanes de Rouen un citi. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d’appel de Rouen - Francija. # Kopienas muitas kodekss - 213., 233. un 239. pants - Vairāku parādnieku solidāras atbildības pienākums samaksāt vienu un to pašu muitas parādu - Ievedmuitas nodokļu atlaišana - Muitas parāda dzēšana - Iespēja solidāram parādniekam atsaukties uz sitam solidāram parādniekam piešķirtu parāda atlaišanu - Neesamība. # Lieta C-78/10.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 17. februārī (*)

      Kopienas Muitas kodekss – 213., 233. un 239. pants – Vairāku parādnieku solidāras atbildības pienākums samaksāt vienu un to pašu muitas parādu – Ievedmuitas nodokļu atlaišana – Muitas parāda dzēšana – Iespēja solidāram parādniekam atsaukties uz citam solidāram parādniekam piešķirtu parāda atlaišanu − Neesamība
      Lieta C‑78/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour d’appel de Rouen (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 28. janvārī un kas Tiesā iesniegts 2010. gada 10. februārī, tiesvedībā

      Marc Berel, kas rīkojas kā sabiedrības Port Angot Développement pārstāvis,

      Emmanuel Hess, kas rīkojas kā sabiedrības Port Angot Développement administrators,

      Rijn Schelde Mondia France SA,

      Receveur principal des douanes de Rouen Port,

      Administration des douanes – Havre port,

      Société Port Angot Développement, sabiedrības Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS tiesību pārņēmēja, un

      Asia Pulp & Paper France EURL
      pret
      Administration des douanes de Rouen,

      Receveur principal des douanes du Havre un

      Administration des douanes du Havre.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] un A. Prehala [A. Prechal] (referente),

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 11. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        M. Berela [M. Berel], kas rīkojas kā sabiedrības Port Angot Développement pārstāvis, vārdā – E. Tejs Pamarts [E. Taÿ Pamart], avocat,

      –        Asia Pulp & Paper France EURL vārdā – F. Sitrons [F. Citron] un S. Lerojs [S. Le Roy], avocats,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un B. Kabuā [B. Cabouat], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – L. Bujons [L. Bouyon] un B. R. Killmans [B.‑R. Killmann], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 16. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par
         Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra
         Regulu (EK) Nr. 82/97 (OV 1997, L 17, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 213., 233. un 239. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Berelu, kas rīkojas kā sabiedrības Port Angot Développement – Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS (turpmāk tekstā – “Maprochim”), Rijn Schelde Mondia France SA (turpmāk tekstā – “Mondia France”) un Asia Pulp & Paper France EURL (tupmāk tekstā – “Asia P & P”) tiesību pārņēmējas – pārstāvis, un Ruānas Muitas nodokļu administrāciju, Havras Galveno muitas dienestu (turpmāk tekstā
         – “muitas iestādes”) saistībā ar muitas parāda piedziņu, kas Maprochim, Asia P & P un Mondia France ir jāmaksā kā solidāriem parādniekiem un saistībā ar kuru pēdējā minētā sabiedrība ir saņēmusi daļēju parāda atlaišanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Muitas kodeksa 4. pantā ir paredzēts:

      “Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
      [..]
      9)      “Muitas parāds” nozīmē personas pienākumu samaksāt ievedmuitas nodokļu summu (ievedmuitas parāds) [..], kas piemērojams atsevišķām
         precēm saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem;

      [..]
      12)      “Parādnieks” nozīmē jebkuru personu, kam ir saistība samaksāt muitas parādu;
      [..].”
      4        Muitas kodeksa 5. pantā ir noteikts:

      “1.       [..] jebkura persona drīkst iecelt sev pārstāvi attiecībām ar muitas dienestiem muitas noteikumos paredzēto darbību un formalitāšu
         izpildei.

      2.      Šāda pārstāvība var būt:
      –        tieša, ja pārstāvis rīkojas otras personas vārdā un tās uzdevumā,
      vai
      –        netieša, ja pārstāvis rīkojas savā vārdā, bet otras personas uzdevumā.
      [..]
      4.      Pārstāvim jāpaziņo, ka viņš rīkojas pārstāvētās personas uzdevumā, jānorāda, vai pārstāvība ir tieša vai netieša, un jābūt
         pilnvarotam būt par pārstāvi.

      Persona, kas nav paziņojusi par savu rīkošanos otras personas vārdā vai tās uzdevumā vai ir bez attiecīga pilnvarojuma paziņojusi,
         ka rīkojas otras personas vārdā vai tās uzdevumā, uzskatāma par tādu, kas rīkojas savā vārdā un savā uzdevumā.

      [..]”
      5        Saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu:

      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      a)      pretlikumīgi Kopienas muitas teritorijā ievedot ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces
      [..].
      Šajā pantā “pretlikumīga ievešana” nozīmē jebkādu ievešanu, pārkāpjot 38.–41. pantu un 177. panta otro ievilkumu.
      2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek pretlikumīgi ievestas.
      3.      Parādnieks ir:
      –        jebkura persona, kas pretlikumīgi ievedusi šādas preces,
      –        jebkura persona, kas piedalījusies preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana
         ir pretlikumīga, un

      –        ikviena persona, kas ieguvusi vai turējusi attiecīgās preces un apzinājusies, vai kurai preču saņemšanas vai iegūšanas brīdī
         būtu bijis jāapzinās, ka tās ievestas pretlikumīgi.”

      6        Muitas kodeksa 203. panta redakcija ir šāda:

      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      –        nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
      2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
      3.      Parādnieki ir:
      –        persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,
      –        jebkura persona, kas piedalījusies šādā izņemšanā vai apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas
         no muitas uzraudzības,

      –        jebkura persona, kas ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājusies, vai kurai
         būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības,

      un
      –        attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana,
         kurā preces nodotas.”

      7        Muitas kodeksa 213. pantā ir noteikts:

      “Ja par viena muitas parāda samaksu atbild vairākas personas, tās par šo parādu atbild solidāri un atsevišķi.”
      8        Muitas kodeksa 233. pantā ir minēts:

      “[..] muitas parāds tiek dzēsts:
      a)      samaksājot muitas nodokļa summu;
      b)      atlaižot muitas nodokļa summu;
      [..].”
      9        Muitas kodeksa 236. pantā ir paredzēts:

      “1.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc
         likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.

      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma
         nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.

      Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura pēc likuma nav bijusi maksājama,
         bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.

      2.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksā vai atlaiž, pamatojoties uz iesniegumu, kas attiecīgajai muitas iestādei iesniegts
         triju gadu laikā no dienas, kad šo muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.

      Šo termiņu pagarina, ja attiecīgā persona sniedz pierādījumus, ka minētajā termiņā iesniegumu nav varējusi iesniegt neparedzamu
         apstākļu vai nepārvaramas varas dēļ.

      Ja šajā laikā muitas dienesti paši atklāj, ka pastāv kādi no 1. punkta pirmajā un otrajā daļā aprakstītajiem apstākļiem, tie
         atmaksā vai atlaiž nodokli pēc savas ierosmes.”

      10      Atbilstoši tā paša kodeksa 239. pantam:

      “1.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
      –        kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru,
      –        kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu
         piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var būt atkarīga no īpašu
         nosacījumu izpildes.

      2.      Nodokļus atmaksā vai atlaiž 1. punktā minēto iemeslu dēļ, ja attiecīgajā muitas iestādē saņemts iesniegums divpadsmit mēnešu
         laikā no dienas, kurā muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.

      [..]”
      11      Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
         par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1998. gada 29. jūlija Regulu (EK) Nr. 1677/98
         (OV L 212, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”), 878. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Pieteikumu par ievedmuitas vai izvedmuitas atmaksu vai atlaišanu, še turpmāk “atmaksas vai atlaišanas pieteikums”, iesniedz
         persona, kura samaksājusi vai kurai jāmaksā šie nodokļi, vai personas, kuras pārņēmušas minētās tiesības un saistības.

      Atmaksas vai atlaišanas pieteikumu var iesniegt arī šā punkta pirmajā daļā minēto personu pārstāvis.”
      12      Īstenošanas regulas 899. pantā ir noteikts:

      “Neskarot citus gadījumus, ko katru atsevišķi izskata saskaņā ar 905.–909. pantā izklāstīto procedūru, ja lēmuma pieņēmēja
         muitas dienests konstatē, ka saskaņā ar Kodeksa 239. panta 2. punktu iesniegts atmaksas vai atlaišanas pieteikums:

      –        ir pamatots ar kādu no 900.–903. pantā minētiem apstākļiem un ka šos apstākļus nav radījusi attiecīgās personas maldinoša
         rīcība vai acīm redzama nolaidība, tad minētā muitas iestāde ievedmuitu atmaksā vai atlīdzina.

      “Attiecīgā persona” ir 878. panta 1. punktā minētā viena vai vairākas personas vai to pārstāvji, kā arī jebkura cita persona,
         kas bijusi iesaistīta muitas formalitāšu kārtošanā saistībā ar konkrētām precēm vai devusi rīkojumus tādu formalitāšu kārtošanai:

      –        ir pamatots ar kādu no 904. pantā minētiem apstākļiem, tad minētā muitas iestāde ievedmuitu neatmaksā vai neatlaiž.”
      13      Īstenošanas regulas 900. panta 1. punkta o) apakšpunktā ir minēts:

      “Ievedmuitu atmaksā vai atlīdzina, ja:
      [..]
      o)      muitas parāds ir radies citu iemeslu dēļ, nevis saskaņā ar [muitas] kodeksa 201. pantu un attiecīgā persona var uzrādīt izcelsmes
         apliecību [..] vai citu atbilstīgu dokumentu, kurā ir norādīts, ka, ja ievedpreces ir reģistrētas brīvai apgrozībai, tām ir
         tiesības uz Kopienas tarifu kārtību vai tarifa preferencēm, ar noteikumu, ka ir izpildīti pārējie 890. pantā minētie nosacījumi.”

       Valsts tiesības
      14      Francijas civilkodeksa (turpmāk tekstā – “civilkodekss”) 1208. pantā ir noteikts:

      “Solidārs parādnieks, pret kuru kreditors ir cēlis prasību tiesā, var izvirzīt visus iebildumus, kas izriet no pienākuma būtības,
         un tos, kas ir viņam personiski, kā arī tos, kuri ir kopēji visiem parādniekiem.

      Viņš nevar izvirzīt iebildumus, kuri ir pilnībā personiski kādam no pārējiem parādniekiem.”
      15      Atbilstoši civilkodeksa 1285. pantam:

      “Viena no solidārā kopparādnieka [parāda] atlaišana vai [parāda] atlaišana pēc vienošanās atbrīvo visus pārējos solidāros
         kopparādniekus, ja vien kreditors nav tieši paturējis savas tiesības pret tiem.

      Pēdējā gadījumā tas var atgūt parādu vienīgi pēc tās personas, kurai tas atlaidis parādu, daļas atskaitīšanas.”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      16      Mondia France ir specializējusies koksnes izstrādājumu, it īpaši papīra un celulozes, importa un eksporta darījumu veikšanā, kā arī šo
         preču uzglabāšanā un izplatīšanā. Šim nolūkam tai ir pagaidu noliktavu un uzglabāšanas vietu apsaimniekošanas (magasins et aires de dépôt temporaires, MADT) atļauja Ruānā [Rouen] un Havrā [Havre].

      17      Asia P & P, kas ir Mondia France kliente, šai pēdējai minētajai uzticēja veikt ar pārvadāšanu, uzglabāšanu un ar importa deklarāciju aizpildīšanu saistītus
         darījumus par precēm, ko tā tirgo Eiropas Savienībā, proti, Indonēzijas izcelsmes papīru.

      18      Mondia France savukārt nolīga Maprochim, muitas aģenti, saskaņā ar tās norādījumiem aizpildīt minēto preču importa deklarācijas.

      19      2000. gada aprīlī muitas iestādes veica ar šo preču importu saistīto darījumu 1998. un 1999. gadā gan Havrā, gan Ruānā pārbaudi.

      20      Šīs pārbaudes laikā tika konstatēts, ka daļa preču, kas tikušas izvietotas Mondia France pagaidu noliktavās, ir piegādātas Asia P & P, neveicot ar importa deklarāciju aizpildīšanu saistītās formalitātes. Attiecībā uz šīm precēm minētās iestādes uzskatīja,
         ka ir izdarīts pārkāpums, kas izpaudies kā nedeklarēts preču imports.

      21      Attiecībā uz preču atlikušo daļu tika noskaidrots, ka tās tikušas piegādātas, neveicot ar preču importa deklarāciju saistītās
         formalitātes, jo tas tika veikts tikai pēc tam, kad preces bija atstājušas Mondia France pagaidu noliktavu. Attiecībā uz šīm precēm muitas iestādes uzskatīja, ka ir izdarīts pārkāpums, kas izpaudies kā deklarējamu
         preču izņemšana no muitas uzraudzības.

      22      Tādēļ muitas iestādes Mondia France, Asia P & P un Maprochim paziņoja par pārkāpumiem, ko tās konstatējušas, un pieprasīja šai preču piegādei atbilstošus nodokļus un nodevas, ko veido
         muitas nodoklis un citi nodokļi. Tā rezultātā tās šīm trim sabiedrībām izdeva maksājuma paziņojumus, tostarp par muitas nodokļa
         samaksu.

      23      Pēc tam, kad par minētajiem paziņojumiem iesniegtās sūdzības muitas iestādes bija noraidījušas, šīs iestādes tika izsauktas
         uz Tribunal d’instance du Havre un Tribunal d’instance de Rouen, kurās attiecīgās trīs sabiedrības prasīja atcelt gan paziņojumus par muitas nodokļa piedziņu, gan lēmumus, ar kuriem sūdzības
         noraidītas. Prasības, kas tika celtas Tribunal d’instance du Havre, pamatojoties uz to savstarpējo saistību, tika nosūtītas Tribunal d’instance de Rouen.

      24      2000. gada 31. oktobrī Mondia France, pamatojoties uz Muitas kodeksa 239. pantu un īstenošanas regulas 900. panta 1. punkta o) apakšpunktu, Galvenajā muitas pārvaldē
         iesniedza lūgumu par nodokļa atlaišanu, norādīdama krāpšanas vai klajas nolaidības neesamību un pieprasīdama a posteriori Indonēzijas izcelsmes papīram piemērojamās tarifa preferences.

      25      Sākotnēji šis lūgums tika noraidīts, jo Galvenā muitas pārvalde jau bija saņēmusi paziņojumu no Eiropas Kopienu Komisijas,
         kura uzskatīja, to minot 2004. gada 7. oktobra vēstulē, ka Mondia France ir pieļāvusi klaju nolaidību. Pret šo vēstuli celtā prasība ar Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 25. janvāra
         rīkojumu lietā T‑55/05 Rijn Schelde Mondia France/Komisija tika noraidīta kā acīmredzami nepieņemama.

      26      Savukārt, ņemot vērā jaunu muitas iestāžu rīcībā nonākušu informāciju, tās vēlāk ar 2006. gada 6. februāra un 3. marta vēstulēm
         Mondia France piešķīra daļēju muitas nodokļa atlaišanu.

      27      Ar 2008. gada 11. aprīļa spriedumu Tribunal d’instance de Rouen, pieņemot zināšanai šo nodokļa atlaišanu, apmierināja Mondia France, Asia P & P un Maprochim prasības atcelt paziņojumus par tām aprēķināto nodokļu samaksu.

      28      Attiecībā uz Asia P & P un Maprochim pieprasīto nodokļa atlaišanu minētā tiesa nosprieda, ka no civilkodeksa 1208. panta izriet, ka ikviens solidārais parādnieks
         noteikti ir uzskatāms par pārējo kopparādnieku pārstāvi tā, ka par vienu solidāro parādnieku pieņemts lēmums ir spēkā arī
         attiecībā uz pārējiem parādniekiem, pat ja pēdējie minētie tiesvedībā nav piedalījušies.

      29      Tā secināja, ka Mondia France, pieprasīdama nodokļa atlaišanu, ir ne vien rīkojusies pati savā uzdevumā, bet arī kā solidāra parādnieka, proti, Asia P & P pārstāve.

      30      Tā rezultātā Tribunal d’instance de Rouen muitas parādu, kas Asia P & P bija jāmaksā, samazināja par summu, par kādu daļēja nodokļa atlaišana bija piešķirta Mondia France, tādējādi maksātais muitas parāds abām sabiedrībām bija vienāds. Asia P & P muitas parāds bija EUR 980 058,65, un tas tika samazināts līdz EUR 224 390,73.

      31      Attiecībā uz Maprochim Tribunal d’instance de Rouen uzskatīja, ka šīs sabiedrības muitas parāds, piemērojot Muitas kodeksa 203. panta 3. punktu, ir EUR 49 284, jo tā esot piedalījusies
         preču izņemšanā no muitas uzraudzības vai apzinājusies, vai tai bija jāapzinās, ka runa ir bijusi par šādu izņemšanu no muitas
         uzraudzības.

      32      Šī tiesa arī nosprieda, ka Maprochim nevar cerēt uz nodokļa atlaišanu, pamatojoties uz minētā kodeksa 236. pantu, jo šī tiesību norma nav spēkā, ja runa ir par
         muitas parādu, kas radies, nevis preces laižot brīvā apgrozībā, bet gan tās izņemot no muitas uzraudzības.

      33      Mondia France, Asia P & P un Maprochim, kā arī muitas iestādes šo spriedumu pārsūdzēja Cour d’appel de Rouen.

      34      Iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka, tā kā Asia P & P adresētais paziņojums par nodokļa piedziņu ir kļuvis saistošs, tad šī sabiedrība šai tiesai nevar pieprasīt nodokļa atlaišanu,
         jo ir pagājis Muitas kodeksa 239. panta 2. punktā minētais divpadsmit mēnešu termiņš.

      35      Tālāk iesniedzējtiesa ir noraidījusi Asia P & P argumentu, saskaņā ar kuru šai sabiedrībai bija jāpiemēro Mondia France piešķirtā nodokļa atlaišana, jo tai esot bijusi ģenerālpilnvara un tādēļ tā nodokļa atlaišanu esot pieprasījusi arī par Asia P & P. Šajā ziņā minētā tiesa nosprieda, ka Muitas kodeksa 5. panta 4. punktā minētie nosacījumi ir vispārpiemērojami un neviens
         no tiem šajā gadījumā nav izpildīts.

      36      Attiecībā uz Asia P & P iesniedzējtiesa norādīja arī, ka lēmums par Mondia France piešķirtā nodokļa atlaišanu esot uz to attiecināms personīgs izņēmums civilkodeksa 1208. panta izpratnē, uz ko Asia P & P pati nevarot atsaukties; tieši tāpat tā nevarot uz šo izņēmumu atsaukties tāpēc, ka tas netiekot piemērots visiem solidārajiem
         kopparādniekiem.

      37      Tomēr šī tiesa jautā, vai ar Muitas kodeksa 213., 233. un 239. pantu netiek pieļauts, ka tiek piemērots solidāru parādnieku
         savstarpējas pārstāvības princips, kas zināmos apstākļos izriet no civilkodeksa 1200. un nākamajiem pantiem un tādējādi ļauj
         Asia P & P, kas uzdevusi veikt Mondia France ar muitas deklarāciju aizpildīšanu saistītas darbības, saņemt šai pēdējai minētajai sabiedrībai piešķirtu nodokļa atlaišanu,
         pamatojoties uz minētā kodeksa 239. pantu un īstenošanas regulas 900. panta 1. punkta o) apakšpunktu.

      38      Tā arī uzdod jautājumu attiecībā uz sabiedrību Port Angot Développement, kas ir sabiedrības Maprochim tiesību pārņēmēja un saistībā ar kuru tikusi aizsākta likvidācijas procedūra, jo šī sabiedrība iesniedzējtiesai prasīja piešķirt
         Mondia France piešķirto nodokļa atlaišanu un to Tribunal d’instance de Rouen saskaņā ar to pašu solidāru parādnieku savstarpējās pārstāvības principu attiecināja uz Asia P & P.

      39      Šajos apstākļos Cour d’appel de Rouen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Muitas kodeksa [..] 213., 233. un 239. pants muitas parāda solidāram parādniekam, par kuru nav pieņemts lēmums viņam
         atlaist minēto parādu, lai atbrīvotos no šī muitas parāda maksāšanas, liedz pret iestādi, kas ir atbildīga par piedziņu, vērst
         tādu lēmumu par atlaišanu, kurš pieņemts, pamatojoties uz [šī kodeksa] 239. pantu, kuru minētā iestāde ir paziņojusi citam
         solidāram parādniekam?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      40      Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 213., 233. un 239. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem solidāras atbildības
         pienākuma samaksāt muitas parādu kontekstā Muitas kodeksa 213. panta izpratnē netiek pieļauts tādā kā pamata lietā minētais
         gadījums piemērot valsts tiesībās spēkā esošu principu, no kura izriet, ka pamatojoties uz minēto 239. pantu piešķirtu daļēju
         nodokļa atlaišanu vienam no solidārajiem parādniekiem var piemērot pārējiem citiem solidārajiem parādniekiem tā, ka tā paša
         kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā parāda dzēšana attiecas uz pašu parādu un tādējādi no maksāšanas pienākuma
         atlaistā parāda apmērā atbrīvo visus solidāros parādniekus.

      41      Šajā ziņā jānorāda, ka Muitas kodeksa 213. pantā – pretēji Padomes 1988. gada 18. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 1031/88 par to
         personu noteikšanu, kuras ir atbildīgas par muitas parāda samaksu (OV L 102, 5. lpp.), 3. panta otrajai daļai un 4. panta
         1. punkta otrajai daļai, kurās attiecībā uz gadījumiem, kad vienam parādam ir vairāki parādnieki, “šo parādu saskaņā ar dalībvalstīs
         spēkā esošajiem noteikumiem ir pienākums samaksāt solidārā veidā” – vairs nav norādes uz valsts tiesībām.

      42      Minētajā 213. pantā ir vien apstiprināts solidāras atbildības princips, ja vienam muitas parādam ir vairāki parādnieki. Tajā
         faktiski nav ietverts neviens precīzāks noteikums par šīs solidārās atbildības īstenošanu, proti, kā vienam no solidārajiem
         parādniekiem piešķirtā nodokļa atlaišana iespējami var ietekmēt citu parādnieku pienākumus.

      43      Šāds noteikums skaidri nav paredzēts ne citos Muitas kodeksa, ne arī īstenošanas regulas pantos.

      44      Tā Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā ir paredzēta muitas parāda dzēšanās, ja tiek piešķirta nodokļa summas
         atlaišana; šajā tiesību normā nav precizēts, vai vairāku parādnieku gadījumā šī dzēšanās attiecas tikai uz nodokļa atlaišanas
         pieteicēju vai arī to noteikti var piemērot arī pārējiem solidārajiem parādniekiem.

      45      Šīs tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru muitas parāds tiek dzēsts tam, kurš nodokļa atlaišanu ir pieprasījis, ņemot
         vērā savstarpēji saskanīgu elementu kopumu, katrā ziņā izskatās esam pamatota.

      46      Pirmkārt, nodokļa atlaišana tiktāl, ciktāl tā saskaņā ar Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktu ir muitas parāda
         dzēšanas iemesls, ir interpretējama šauri. Ar šo pantu tiek aizsargāti Savienības pašu resursi (šajā ziņā skat. 2010. gada
         29. aprīļa spriedumu lietā C‑230/08 Dansk Transport og Logistik (Krājums, I‑3799. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

      47      Otrkārt, no Tiesas judikatūras arī izriet, ka dalībvalstis patur iespēju veikt pasākumus, kas var palīdzēt efektīvi sasniegt
         muitas tiesiskā regulējuma mērķus, it īpaši muitas parāda piedziņu, un paredzēt noteikumus, kuros, ievērojot šos mērķus un
         saskaņā ar samērīguma principu, sīkāk tiek noteikti šīs regulas piemērošanas nosacījumi (šajā ziņā skat. 2004. gada 23. septembra
         spriedumu lietā C‑414/02 Spedition Ulustrans, Krājums, I‑8633. lpp., 38. punkts un tajā minētā judikatūra).

      48      Jāpiebilst, ka Muitas kodeksa 213. pants tieši ir domāts, lai sasniegtu šo muitas parāda piedziņas mērķi un tādējādi nodrošinātu
         Savienības pašu resursu aizsardzību. Solidāras atbildības mehānisms ir valsts iestāžu rīcībā nodots papildu juridisks instruments
         to darbības muitas parādu piedziņas jomā efektivitātes pastiprināšanai.

      49      Solidāras atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu Muitas kodeksa 213. panta izpratnē ietvaros piemērot tādu valsts tiesībās
         spēkā esošu principu kā iesniedzējtiesas minētais solidāru parādnieku savstarpējas pārstāvības princips, no kā izriet, ka,
         pamatojoties uz šī kodeksa 239. pantu, uz vienam no solidārajiem parādniekiem piešķirto nodokļa atlaišanu prasījumu apmierināšanai
         var atsaukties arī pārējie parādnieki un tādējādi parāda dzēšana, kā tas minēts šī paša kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā,
         noteikti attiektos uz parādu visā tā kopumā, nebūtu pareizi minētā mērķa, kam ir būtiska nozīme muitas tiesiskā regulējuma
         ietvaros, sasniegšanā.

      50      Treškārt, šī valsts tiesību principa piemērošana un nopietnās sekas, ko tā varētu radīt attiecībā uz muitas parādu, nebūtu
         pamatotas, ņemot vērā tāda kā pamata lietā minētais lēmums par nodokļa atlaišanu, kas pieņemts, pamatojoties uz Muitas kodeksa
         239. pantu, iezīmes.

      51      Šajā gadījumā solidāras atbildības pienākuma, kas visām trijām sabiedrībām – muitas nodokļa parādniecēm – ir noteikts, rašanās
         pamats nav vieni un tie paši fakti. Dažām no tām šis parāds ir jāmaksā tādu darbību dēļ, kuru rezultātā rodas muitas parāds
         – šajā gadījumā: vai nu pretlikumīga preču ievešana Eiropas Savienības muitas teritorijā Muitas kodeksa 202. panta izpratnē,
         vai arī izņemšana no muitas uzraudzības tā paša kodeksa 203. panta izpratnē. Solidāras atbildības pienākums, kas gulstas uz
         citām sabiedrībām, ir radies vai nu to līdzdalības šādā izvešanā vai izņemšanā no muitas uzraudzības dēļ, vai arī tādēļ, ka
         tās minēto preci ir ieguvušas vai valdījušas.

      52      Šādā situācijā vērtējums par krāpšanas vai klajas nolaidības no attiecīgās personas puses, kas ir nosacījums, no kura saskaņā
         ar Muitas kodeksa 239. pantu ir atkarīga ievedmuitas nodokļa atlaišanas piešķiršana, neesamību, ņemot vērā atbilstošos īpašos
         apstākļus, būtu jāveic, faktus, kas ir pamatā tam, kāpēc muitas parāds ir radies, atkarībā no solidārā parādnieka, kā arī
         tā profesionālās pieredzes un paša rūpības salīdzinot ar faktiem, kas tam tiek pārmesti un kas ir tā solidārās atbildības
         pienākuma pamatā.

      53      No tā arī izriet, ka no viena solidāra parādnieka situācijas vērtējuma izrietošie secinājumi tādā kā pamata lietā apskatāmais
         gadījums principā nav attiecināmi uz citiem solidārajiem parādniekiem.

      54      Turklāt šādu attiecināšanu – pretēji Asia P & P uzskatam – apskatāmajā gadījumā nekādi nevar pamatot ar to, ka Mondia France, kura ir pieteikuma par nodokļa atlaišanu iesniedzēja, šo pieteikumu uz ģenerālpilnvaras kārtot muitas jautājumus pamata
         būtu iesniegusi kā Asia P & P, kas arī ir muitas parāda solidāra parādniece, pārstāve.

      55      Faktiski, kā to norāda iesniedzējtiesa, šāda pārstāvība muitas nodokļa atlaišanas jautājumos ir pakārtota tam, vai ir ievēroti
         Muitas kodeksa 5. panta 4. punktā paredzētie nosacījumi. Tāpat pietiek secināt, ka iesniedzējtiesa, kas ir vienīgā kompetentā
         iestāde Savienības tiesību piemērošanā pamata lietas faktiem, ir nospriedusi, ka nav izpildīts neviens no priekšnosacījumiem,
         lai apmierinātu Mondia France pieprasījumu piešķirt nodokļa atlaišanu.

      56      Attiecībā uz Maprochim ir skaidrs, ka šī sabiedrība, kas rīkojusies kā Mondia France pārstāve Muitas kodeksa 5. panta izpratnē ar muitas deklarāciju saistītu formalitāšu veikšanai nevar atsaukties uz to, ka
         Mondia France ir bijusi tās pārstāve, kad tai tika piešķirta nodokļa atlaišana.

      57      Maprochim nevar atsaukties arī uz konstatētu Mondia France, kas ir tās pārstāvēta uzņēmēja, pieļautas acīmredzamas nolaidības neesamību.

      58      Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka tirgus dalībnieks, kurš izmanto muitas aģenta pakalpojumus, neatkarīgi no tā, vai tas notiek
         tiešas vai netiešas pārstāvības ietvaros, jebkurā gadījumā ir muitas parādnieks attiecībā pret muitas iestādēm un ka tas nevar
         izvairīties no savas atbildības, norādot, ka kļūdas ir pieļāvis tā aģents (skat. 2008. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑38/07 P
         Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Komisija, Krājums, I‑8599. lpp., 52. punkts).

      59      Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka fakti, kas attiecas uz iespējamo aģenta neuzmanību, tostarp tā profesionālās pieredzes apjomu,
         būtu jāņem vērā, lai novērtētu šī importētāja neuzmanību, un nevar pieļaut, ka tirgus dalībnieks, kurš izmanto muitas aģenta
         pakalpojumus, var izvairīties no vēlākas muitas nodokļu piedziņas, norādot uz savu nelielo pieredzi muitas formalitāšu jomā
         (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Komisija, 53. un 54. punkts).

      60      Gluži pretēji – no tā nebūt neizriet, ka muitas aģents, kuram pakalpojumu sniegšana parasti tiek uzticēta tā profesionālās
         pieredzes muitas jautājumos dēļ, var atsaukties uz neatbilstošu tā pārstāvētā uzņēmēja pieredzi.

      61      Tādējādi no Muitas kodeksa 239. panta mehānisma izriet, ka tādā lietā kā pamata lietā minētā uz ar šo tiesību normu pamatotu
         lēmumu par nodokļa atlaišanu var atsaukties tikai pieteikuma par nodokļa atlaišanu iesniedzējs.

      62      Šo secinājumu turklāt apstiprina princips, saskaņā ar kuru ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksāšana vai atlaišana,
         ko var piešķirt tikai ar noteiktiem nosacījumiem un konkrēti paredzētos gadījumos, ir izņēmums no parastā ievešanas un izvešanas
         režīma, un tādēļ noteikumi, kuros paredzēta šāda atmaksāšana vai atlaišana, ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. 1999. gada
         11. novembra spriedumu lietā C‑48/98 Söhl & Söhlke, Recueil, I‑7877. lpp., 52. punkts).

      63      Visbeidzot, ja tādā kā pamata lietā minētais gadījums būtu piemērojams valsts tiesībās spēkā esošs princips, kas paredz savstarpēju
         solidāru parādnieku pārstāvību, tad no tā vienmēr izrietētu, ka muitas parādu vairs nevarētu piedzīt, lai arī pastāvētu risks,
         ka citi solidārie parādnieki, nevis tas, kurš pieprasījis atlaist parādu, pamatojoties gan uz to solidārās atbildības samaksāt
         muitas parādu rašanās apstākļiem, gan arī viņu profesionālo pieredzi un rūpību, neatbilstu priekšnosacījumiem par krāpnieciskas
         vai acīmredzamas nolaidības neesamību.

      64      Šāds secinājums būtu nesamērīgs un tādēļ pārsniegtu – kā tas atgādināts šī sprieduma 47. punktā – dalībvalstīm piešķirtās
         rīcības brīvības precizēt muitas jautājumu tiesiskajā regulējumā paredzēto noteikumu piemērošanas nosacījumus robežas.

      65      Tādēļ tāda kā pamata lietā minētās solidārās atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu gadījumā šī parāda dzēšanās Muitas
         kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punkta izpratnē attiecas tikai uz pieteikuma atlaist parādu pieteicēju un tā nav attiecināma
         uz pārējiem solidārajiem parādniekiem.

      66      Ņemot vērā visu iepriekš teikto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 213., 233. un 239. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ar tiem tādā solidāras atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu kontekstā šī 213. panta izpratnē kā pamata
         lietā netiek pieļauts piemērot valsts tiesībās spēkā esošu principu, nu kura izriet, ka pamatojoties uz minēto 239. pantu
         piešķirtu daļēju nodokļa atlaišanu vienam no solidārajiem parādniekiem var piemērot pārējiem solidārajiem parādniekiem tā,
         ka tā paša kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā parāda dzēšana attiecas uz pašu parādu un tādējādi no maksāšanas
         pienākuma atlaistā parāda apmērā atbrīvo visus solidāros parādniekus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta
            un Padomes 1996. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 82/97, 213., 233. un 239. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tādā
            solidāras atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu kontekstā šī 213. panta izpratnē kā pamata lietā netiek pieļauts piemērot
            valsts tiesībās spēkā esošu principu, nu kura izriet, ka pamatojoties uz minēto 239. pantu piešķirtu daļēju nodokļa atlaišanu
            vienam no solidārajiem parādniekiem var piemērot pārējiem solidārajiem parādniekiem tā, ka tā paša kodeksa 233. panta pirmās
            daļas b) punktā paredzētā parāda dzēšana attiecas uz pašu parādu un tādējādi no maksāšanas pienākuma atlaistā parāda apmērā
            atbrīvo visus solidāros parādniekus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1991. gada 28. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-360/87.


Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2015. gada 18. marta spriedums.#Intermark Srl pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “RIENERGY Cola” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “Coca‑Cola” un agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “COCA‑COLA” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T‑384/13.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2012. gada 27.septembrī. # Producteurs de légumes de France pret Eiropas Komisiju. # Valsts atbalsts - Augļu un dārzeņu nozare - "Ārkārtas rīcības plāni" Francijas augļu un dārzeņu tirgus atbalstam - Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu - Tiesiskā paļāvība - Faktiska kļūda atgūstamo summu aprēķinos. # Lieta T-328/09.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2012. gada 27. septembra spriedums – Producteurs de légumes de France/Komisija
      (lieta T-328/09)
      Valsts atbalsts – Augļu un dārzeņu nozare – “Ārkārtas rīcības plāni” Francijas augļu un dārzeņu tirgus atbalstam – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu – Tiesiskā paļāvība – Faktiska kļūda atgūstamo summu aprēķinos
      1.                     Kopienu tiesības – Principi – Tiesiskās paļāvības aizsardzība – Apstākļi (sal. ar 18. un 19. punktu)
      2.                     Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot EKL 88. pantā paredzētās procesuālās normas –
            Iespējamā saņēmēju tiesiskā paļāvība – Aizsardzība – Nosacījumi un ierobežojumi – Komisijas bezdarbība – Tiesiskās paļāvības
            neesamība – Izņēmuma apstākļi – Neesamība (EKL 87. un 88. pants) (sal. ar 20.–22. un 26.–30. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2009. gada 28. janvāra Lēmumu C(2009) 203, galīgā redakcija, par Francijas Republikas īstenotajiem
                  “ārkārtas rīcības plāniem” augļu un dārzeņu nozarē

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Producteurs de légumes de France atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1985. gada 3. oktobrī. # Denkavit Futtermittel GmbH pret Land Nordrhein - Westfalen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija. # Lieta 195/84.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 7.jūlijā.#Ergül Dogan pret Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#EEK un Turcijas Asociācijas līgums - Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - Asociācijas Padomes Lēmums Nr. 1/80 - 6. panta 1. punkta trešais ievilkums un 2. punkts - Piederība dalībvalsts likumīgajam darba tirgum - Kriminālā sodāmība - Brīvības atņemšanas sods - Ietekme uz uzturēšanās tiesībām.#Lieta C-383/03.

text:
      Lieta C‑383/03
      Ergül Dogan
      pret
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      (Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EEK un Turcijas asociācija – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80 – 6. panta 1. punkta trešais ievilkums un 2. punkts – Piederība dalībvalsts legālajam darba tirgum – Kriminālsodāmība – Brīvības atņemšanas sods – Ietekme uz uzturēšanās tiesībām
      Tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 7. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Starptautiskie nolīgumi — EEK un Turcijas Asociācijas līgums — Ar EEK un Turcijas Asociācijas līgumu izveidotā Asociācijas
            padome — Lēmums Nr. 1/80 — Personu brīva pārvietošanās — Darba ņēmēji — Dalībvalsts legālajam darba tirgum piederošu Turcijas
            pilsoņu pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles šajā dalībvalstī un atbilstošās uzturēšanās tiesības — Tiesību ierobežojums,
            kas saistīts ar nepiedalīšanos darba tirgū sakarā ar ieslodzījumu — Nepieļaujamība
      (EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts un 14. panta 1. punkts)
      Turcijas pilsonis, kuram pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem ir tiesības uz brīvu pieeju jebkuram atalgotam darbam pēc
         paša izvēles saskaņā ar 6. panta 1. punkta trešo ievilkumu EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmumā Nr. 1/80, nezaudē šīs
         tiesības sakarā ar to, ka ieslodzījuma laikā viņš nebija nodarbināts pat vairākus gadus, ar nosacījumu, ka viņš nebija nodarbināts
         mītnes dalībvalsts likumīgajā darba tirgū tikai īslaicīgi.

      Tiesības, ko šis noteikums piešķir attiecīgajai personai nodarbinātības jomā, un saistībā ar tām iegūtās uzturēšanās tiesības
         saskaņā ar minētā lēmuma 14. panta 1. punktu var ierobežot, tikai pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības un
         veselības aizsardzības apsvērumiem, vai sakarā ar to, ka attiecīgais Turcijas pilsonis ir pārsniedzis saprātīgo termiņu jauna
         atalgota darba atrašanai pēc atbrīvošanas.

      (sal. ar 25. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2005. gada 7. jūlijā (*)

      EEK un Turcijas asociācija – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80 – 6. panta 1. punkta trešais ievilkums un 2. punkts – Piederība dalībvalsts legālajam darba tirgum – Kriminālsodāmība – Brīvības atņemšanas sods – Ietekme uz uzturēšanās tiesībām
      Lieta C‑383/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Verwaltungsgerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 4. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 12. septembrī, tiesvedībā

      Ergül Dogan
      pret
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents) un P. Kūris [P. Kūris],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       E. Dogana [E. Dogan] vārdā – A. Sammers [A. Summer], N. Šertlers [N. Schertler] un N. Štīgers [N. Stieger], Rechtsanwälte,

      –       Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –       Vācijas valdības vārdā – A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Rozē [G. Rozet] un H. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. pantu Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmumā
         Nr. 1/80 par asociācijas izveidi (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”). Asociācijas padome tika nodibināta ar nolīgumu, ar
         kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas
         Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un
         ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.).

      2       Šis prejudiciālais lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Turcijas pilsoni E. Doganu un Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg [Forarlbergas federālās zemes drošības direkcija] par izraidīšanas no Austrijas teritorijas procedūru.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. un 2. punktu:
      “1.      Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, Turcijas darba ņēmējam, kas ir iesaistīts dalībvalsts
         legālajā darba tirgū:

      –       pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja ir brīva
         darba vieta;

      –       pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas darba ņēmējiem, ir tiesības šajā dalībvalstī
         pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos
         un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;

      –       pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.
      2.      Ikgadējais atvaļinājums un dzemdību atvaļinājums, darba nespēja vai īss slimības periods tiek pielīdzināti likumīgai nodarbinātībai.
         Bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ netiek
         ieskaitīti likumīgas nodarbinātības laikposmā, tomēr neskarot tiesības, kas iegūtas iepriekšējā nodarbinātības perioda laikā.”

      4       Saskaņā ar Lēmuma 7. pantu:
      “Dalībvalstī likumīgi nodarbināta Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
      –       ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu,
         ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;

      –       ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz piecus
         gadus.

      Darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērni, kas mītnes valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma
         šajā dalībvalstī ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var pieņemt
         jebkuru darba piedāvājumu.”

      5       Atbilstoši Lēmuma 14. panta 1. punktam:
      “Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības un
         veselības aizsardzības apsvērumiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      6       No lietas materiāliem izriet, ka E. Dogans, kurš dzimis 1948. gadā, iebilst pret 2000. gada 24. maija Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg lēmumu, ar kuru tam aizliegts pastāvīgi uzturēties Austrijas teritorijā.

      7       Šī lēmuma pieņemšanas laikā E. Dogans Austrijā jau bija nodzīvojis aptuveni 27 gadus un ilgstoši bija tur likumīgi nodarbināts.
         Viņš ir precējies un ir četru bērnu tēvs, un 1975./1976. gadā viņa ģimenei tika atļauts viņam pievienoties mītnes dalībvalstī.

      8       Par smaga tiesībpārkāpuma izdarīšanu 1998. gada 10. augustā viņš tika apcietināts un ar 1999. gada 9. marta spriedumu notiesāts
         ar brīvības atņemšanu uz trīs gadiem; šo sodu viņš pilnībā izcieta.

      9       Apstrīdētais lēmums ir pamatots ar šo kriminālsodāmību. Austrijas likuma par ārvalstniekiem (BGBl. I, Nr. 1997/75) 36. pantā ir paredzēts – uzturēšanās aizlieguma nosacījumi ir izpildīti, tiklīdz valsts tiesa ārvalstnieku
         ir notiesājusi ar brīvības atņemšanu uz laiku, kas ilgāks par trīs mēnešiem, bez iespējas izciest sodu nosacīti. Tā kā netika
         atzīts, ka E. Dogana iesniegtā sūdzība par pastāvīgas uzturēšanās aizliegumu aptur nolēmuma izpildi, viņam tika lūgts atstāt
         Austriju.

      10     Iesniedzējtiesa konstatēja, ka līdz prasītāja apcietināšanai viņš bija ieguvis Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešajā
         ievilkumā paredzētās tiesības sakarā ar to, ka vairāk nekā četrus gadus bija nepārtraukti likumīgi nodarbināts Austrijā.

      11     Tomēr iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai E. Dogana ieslodzīšanas rezultātā viņš nav zaudējis savas tiesības. Šajā sakarā
         iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai saskaņā ar 2000. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑340/97 Nazli (Recueil, I‑957. lpp.) ne tikai iepriekšējs apcietinājums, bet vispārīgākā veidā arī jebkurš ar brīvības atņemšanu saistīts sods,
         pat ne maznozīmīgs, šajā gadījumā – trīs gadi, ir tikai Turcijas darba ņēmēja dalības mītnes dalībvalsts likumīgajā darba
         tirgū īslaicīgs pārtraukums, kas neietekmē attiecīgās personas iegūtās tiesības, ciktāl tā saprātīgā laikposmā pēc atbrīvošanas
         atrod jaunu atalgotu darbu, vai gluži pretēji – profesionālās darbības neveikšana sakarā ar to, ka persona ir notiesāta par
         kriminālnodarījumu, piemērojot brīvības atņemšanu, ir bezdarba periods, kas nav “nejaušs” Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta
         otrā teikuma izpratnē, jo tas ir radies attiecīgās personas kļūdainas rīcības rezultātā, kas attiecīgi nozīmē darba ņēmēja
         jau iegūto tiesību zaudēšanu.

      12     Uzskatot, ka šajos apstākļos lietas izlemšanai ir nepieciešama Kopienu tiesību interpretācija, Verwaltungsgerichtshof [Augstākā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai Lēmuma Nr. 1/80 [..] 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Turcijas pilsonis zaudē [minētā lēmuma] 6. panta
         1. punkta trešajā ievilkumā paredzētās tiesības, ja viņš ir ieslodzīts, lai izciestu brīvības atņemšanas sodu uz trīs gadiem?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      13     Lai sniegtu lietderīgu atbildi uz šo jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta redakcijas
         izriet, ka pretēji šī noteikuma pirmajam un otrajam ievilkumam, kuros noteikta kārtība, kādā Turcijas pilsonis, kas likumīgi
         ieceļojis dalībvalsts teritorijā un kuram tur ir atļauts strādāt, var veikt savu darbību mītnes dalībvalstī: pēc pirmā likumīgi
         nostrādātā gada turpinot strādāt pie tā paša darba devēja (pirmais ievilkums) vai pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un
         ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas darba ņēmējiem, pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja
         (otrais ievilkums), šī noteikuma trešajā ievilkumā Turcijas darba ņēmējam ir piešķirtas ne tikai tiesības pieņemt iepriekš
         pastāvošā darba piedāvājumu, bet arī beznosacījuma tiesības meklēt un strādāt jebkuru atalgotu darbu pēc attiecīgās personas
         brīvas izvēles (skat. 1997. gada 23. janvāra spriedumu lietā C‑171/95 Tetik, Recueil, I‑329. lpp., 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Nazli, 27. punkts).

      14     No vienas puses, attiecībā uz Turcijas darba ņēmēju, kam tāpat kā E. Doganam saskaņā ar minēto trešo ievilkumu pēc četriem
         likumīgi nostrādātiem gadiem mītnes dalībvalstī ir “brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles” šajā valstī,
         Tiesa vairākkārt ir atzinusi – tas, ka šim noteikumam ir tieša iedarbība, nozīmē ne tikai to, ka attiecīgajai personai individuālas
         tiesības nodarbinātības jomā izriet tieši no Lēmuma Nr. 1/80, bet arī to, ka no šo tiesību lietderīgā efekta izriet atbilstošas
         uzturēšanās tiesības, kas nav atkarīgas no tā, vai ir izpildīti šo tiesību realizēšanai nepieciešamie priekšnosacījumi (skat. 1990. gada
         20. septembra spriedumu lietā C‑192/89 Sevince, Recueil, I‑3461. lpp., 29. un 31. punkts; 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑237/91 Kus, Recueil, I‑6781. lpp., 33. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Tetik, 26., 30. un 31. punkts, un lietā Nazli, 28. un 40. punkts; pēc analoģijas attiecībā uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu skat. arī 2000. gada
         16. marta spriedumu lietā C‑329/97 Ergat, Recueil, I‑1487. lpp., 40. punkts, un 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑467/02 Cetinkaya, Krājums, I‑10895. lpp, 31. punkts, un attiecībā uz minētā lēmuma 7. panta otro daļu – 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā
         C‑355/93 Eroglu, Recueil, I‑5113. lpp., 20. punkts, un 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑210/97 Akman, Recueil, I‑7519. lpp., 24. punkts).

      15     Tikai Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trīs ievilkumos paredzēto tiesību pakāpeniskas paplašināšanās ietvaros atkarībā no
         likumīga atalgota darba ilguma un tādējādi vienīgi dažādo nodarbinātības laikposmu aprēķināšanai, kas nepieciešami šim nolūkam,
         minētā panta 2. punktā paredzēts tas, kādu ietekmi uz šiem laikposmiem atstāj dažādi darba pārtraukšanas iemesli (šajā sakarā
         skat. 1995. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑434/93 Bozkurt, Recueil, I‑1475. lpp., 38. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Tetik, 36.–39. punkts, un lietā Nazli, 40. punkts).

      16     Savukārt, sākot no brīža, kad Turcijas darba ņēmējs ir izpildījis Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešajā ievilkumā paredzētos
         nosacījumus un tādējādi ir jau ieguvis šajā noteikumā paredzētās beznosacījuma tiesības attiecībā uz brīvu pieeju jebkuram
         atalgotam darbam pēc paša izvēles, kā arī no minētajām tiesībām izrietošās uzturēšanās tiesības, šī panta 2. punkts vairs
         nav piemērojams.

      17     No tā izriet, ka pretēji Austrijas un Vācijas valdību aizstāvētajam uzskatam Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešajā ievilkumā
         paredzēto tiesību interpretācija nav atkarīga no tā, ka šī panta 2. punktā ieslodzījums nav paredzēts. Tāpat neatbilstošs
         ir Austrijas un Vācijas valdību arguments par to, ka Turcijas darba ņēmējs ir atbildīgs par to, ka ieslodzījuma laikā viņš
         nav bijis nodarbināts darba tirgū, un līdz ar to šī ieslodzījuma rezultātā radies bezdarba periods nav uzskatāms par “nejaušu”
         6. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē.

      18     No otras puses, no judikatūras izriet, ka, lai neatņemtu būtību tām tiesībām, kas Turcijas darba ņēmējam paredzētas Lēmuma
         Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešajā ievilkumā, minētais noteikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neparedz tikai darba veikšanu,
         bet piešķir attiecīgajai personai, kas jau ir likumīgi integrējusies mītnes dalībvalsts darba tirgū, beznosacījuma tiesības
         uz darbu, kas nenovēršami ietver arī tiesības pārtraukt darba attiecības, lai meklētu citu darbu, ko attiecīgā persona var
         brīvi izvēlēties (iepriekš minētais spriedums lietā Nazli, 35. punkts). Faktiski, atšķirībā no šīs tiesību normas pirmā un otrā ievilkuma, tās trešais ievilkums neparedz nepārtrauktu
         nodarbinātības periodu.

      19     No tā Tiesa ir secinājusi, ka Turcijas darba ņēmējam ir tiesības uz laiku pārtraukt savas darba tiesiskās attiecības. Neskatoties
         uz to, laikposmā, kas tam ir saprātīgi nepieciešams cita atalgota darba atrašanai, viņš joprojām pieder mītnes dalībvalsts
         likumīgajam darba tirgum Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi viņam ir tiesības prasīt uzturēšanās atļaujas
         pagarinājumu šajā valstī, lai īstenotu savas tiesības brīvi strādāt jebkuru atalgotu darbu pēc paša izvēles, ar nosacījumu,
         ka viņš patiešām meklē jaunu darbu un attiecīgā gadījumā reģistrējas nodarbinātības dienestā, lai saprātīgā laikposmā atrastu
         jaunu darbu (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Tetik, 30., 31., 41., 46. un 48. punkts, kā arī lietā Nazli, 38. un 40. punkts).

      20     Iepriekš veiktā interpretācija, kuras pamatā ir Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā paredzētā sistēma un Turcijas darba ņēmējam
         ar minētā noteikuma trešo ievilkumu piešķirto tiesību uz darbu un uzturēšanos lietderīgais efekts, ir saistoša neatkarīgi
         no tā, kas bijis par iemeslu tam, ka attiecīgā persona nebija nodarbināta mītnes dalībvalsts darba tirgū, tiktāl, ciktāl šai
         prombūtnei bija pagaidu raksturs.

      21     Gadījumā, kad, kā tas ir pamata lietā, bezdarbs radās sakarā ar darba ņēmēja ieslodzījumu, ar Lēmumu Nr. 1/80 saistītajiem
         detalizētajiem noteikumiem principā nav nozīmes, ciktāl Turcijas darba ņēmēja nenodarbinātība darba tirgū ir ierobežota laika
         ziņā.

      22     Atbilstoši 2004. gada 29. aprīļa spriedumam apvienotajās lietās C‑482/01 un C‑493/01 Orfanopoulos un Oliveri (Recueil, I‑5257. lpp., 50. punkts) iepriekš minētajā spriedumā lietā Nazli  paredzēto risinājumu nevar interpretēt tādējādi, ka tas aprobežojas ar īpašajiem šīs lietas apstākļiem, kas bija saistīti
         ar to, ka attiecīgais darba ņēmējs vairāk kā gadu pavadīja iepriekšējā apcietinājumā un visbeidzot tika notiesāts ar brīvības
         atņemšanas sodu, kas tika piespriests nosacīti. Tieši pretēji, to pašu motīvu dēļ tāds pats risinājums ir piemērojams attiecībā
         uz pagaidu nenodarbinātību darba tirgū sakarā ar brīvības atņemšanas soda izciešanu. It īpaši nav nozīmes apstāklim, ka ieslodzījums
         neļauj attiecīgajai personai pat ilgstoši veikt atalgotu darbu, ciktāl tas neizslēdz tās turpmāko nodarbinātību tās aktīvās
         dzīves laikā.

      23     Šajos apstākļos, izņemot gadījumu, kad attiecīgā persona pilnīgi noteikti pārtrauc dalību tās mītnes dalībvalsts legālajā
         darba tirgū sakarā ar to, ka, objektīvi vērtējot, tai vairs nav nekādu izredžu no jauna iesaistīties darba tirgū vai tā ir
         pārsniegusi saprātīgu termiņu jauna darba atrašanai pēc tās apcietinājuma beigām, valsts iestādes var ierobežot tās Lēmuma
         Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešajā ievilkumā paredzētās tiesības nodarbinātības un uzturēšanās jomā, tikai pamatojoties uz
         minētā lēmuma 14. panta 1. punktu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Nazli, 44. punkts).

      24     Šajā sakarā ir svarīgi piebilst – no judikatūras jau izriet, ka tādu lēmumu par izraidīšanu, kas pamatots ar 14. panta 1. punktu,
         var pieņemt tikai tad, ja attiecīgās personas rīcība var tieši radīt jaunus nopietnus sabiedriskās kārtības traucējumus. Šādu
         lēmumu tādējādi nevar automātiski pieņemt sakarā ar kriminālnotiesāšanu vispārēja preventatīva mērķa nolūkā (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Nazli, 61., 63. un 64. punkts).

      25     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: tāds Turcijas pilsonis, kuram saskaņā
         ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trešo ievilkumu ir tiesības brīvi veikt jebkuru atalgotu darbu pēc paša izvēles, nezaudē
         šīs tiesības sakarā ar to, ka ieslodzījuma laikā viņš nebija nodarbināts pat vairākus gadus, ar nosacījumu, ka viņš nebija
         nodarbināts mītnes dalībvalsts likumīgajā darba tirgū tikai īslaicīgi.

      Tiesības, ko šis noteikums piešķir attiecīgajai personai nodarbinātības jomā, un saistībā ar tām iegūtās uzturēšanās tiesības
         saskaņā ar minētā lēmuma 14. panta 1. punktu var ierobežot, tikai pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības un
         veselības aizsardzības apsvērumiem, vai sakarā ar to, ka attiecīgais Turcijas pilsonis ir pārsniedzis saprātīgo termiņu jauna
         atalgota darba atrašanai pēc atbrīvošanas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      26     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
      Turcijas pilsonis, kuram saskaņā ar 6. panta 1. punkta trešo ievilkumu 1980. gada 19. septembra Lēmumā Nr. 1/80 par asociācijas
            izveidi, ko pieņēmusi Asociācijas padome, kas nodibināta ar nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas
            kopienu un Turciju, ir tiesības brīvi veikt jebkuru atalgotu darbu pēc savas izvēles, nezaudē šīs tiesības sakarā ar to, ka
            ieslodzījuma laikā viņš nebija nodarbināts pat vairākus gadus, ar nosacījumu, ka viņš nebija nodarbināts mītnes dalībvalsts
            likumīgajā darba tirgū tikai īslaicīgi.
      Tiesības, ko šis noteikums piešķir attiecīgajai personai nodarbinātības jomā, un saistībā ar tām iegūtās uzturēšanās tiesības
            saskaņā ar minētā lēmuma 14. panta 1. punktu var ierobežot, tikai pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības un
            veselības aizsardzības apsvērumiem, vai sakarā ar to, ka attiecīgais Turcijas pilsonis ir pārsniedzis saprātīgo termiņu jauna
            atalgota darba atrašanai pēc atbrīvošanas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.