title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 12.maijā.#RAL (Channel Islands) Ltd un citi pret Commissioners of Customs & Excise.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Apvienotā Karaliste.#PVN - Sestā Direktīva - 9. panta 1. un 2. punkts - Azartspēļu automāti - Izklaides vai tamlīdzīgi pasākumi - Ārpus Kopienu teritorijas reģistrēts pakalpojumu sniedzējs - Pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšana.#Lieta C-452/03.

text:
      Lieta C‑452/03
      RAL (Channel Islands) Ltd u.c.
      pret
      Commissioners of Customs & Excise
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      PVN – Sestā direktīva – 9. panta 1. un 2. punkts – Azartspēļu automāti – Izklaides vai tamlīdzīgi pasākumi – Ārpus Kopienu teritorijas reģistrēts pakalpojumu sniedzējs – Pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšana
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 27. janvārī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 12. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Pakalpojumu
            sniegšana – Nodokļu piesaistes vietas noteikšana – Izklaides vai tamlīdzīgi pasākumi – Jēdziens – Spēļu zālēs uzstādīto azartspēļu
            automātu nodošana publiskai lietošanai pret atlīdzību – Ietveršana
      (Padomes Direktīvas 77/388 9. panta 2. punkta c) apakšpunkts)
      Tā kā pakalpojumu, ar ko atļauj publikai pret atlīdzību lietot azartspēļu automātus, kas uzstādīti spēļu zālēs dalībvalsts
         teritorijā, sniegšana jāuzskata par vienu no izklaides vai tamlīdzīgiem pasākumiem Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami
         dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē, šo pakalpojumu
         sniegšanas vieta ir tā, kur faktiski sniedz šos pakalpojumus.

      Iepriekš minētās darbības galvenais izvirzītais mērķis ir azartspēļu automātu lietotāju izklaide un nevis naudas laimesta
         piešķiršana viņiem, jo tieši šaubas par naudas laimestu veido minēto azartspēļu automātu lietotāju cerētās izklaides pamata
         iezīmi. 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmajā ievilkumā norādītās nodokļu piesaistes normas piemērošanu turklāt nevar
         noraidīt tā iemesla dēļ, ka attiecīgie pakalpojumu saņēmēji ir gala patērētāji, jo šī noteikuma piemērošanas joma neaprobežojas
         ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kur gan pakalpojumu sniedzējs, gan saņēmējs ir nodokļa maksātāji.

      (sal. ar 31., 33., 34. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 12. maijā (*)

      PVN – Sestā direktīva – 9. panta 1. un 2. punkts – Azartspēļu automāti – Izklaides vai tamlīdzīgi pasākumi – Ārpus Kopienu teritorijas reģistrēts pakalpojumu sniedzējs – Pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšana
      Lieta C‑452/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 17. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 27. oktobrī,
         tiesvedībā

      RAL (Channel Islands) Ltd,

      RAL Ltd,

      RAL Services Ltd,

      RAL Machines Ltd
      pret
      Commissioners of Customs & Excise.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Lēnarts [K. Lenaerts] (referents), N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann] un E. Juhāss [E. Juhász],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 24. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       RAL (Channel Islands) Ltd, RAL Ltd, RAL Services Ltd un RAL Machines Ltd vārdā – K. Leisoks [K. Lasok], QC, un V. Slouena [V. Sloane], barrister,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Mandži [K. Manji], pārstāvis, kam palīdz K. Vajda [C. Vajda], QC, un M. Andžolīni [M. Angiolini], barrister,

      –       Īrijas valdības vardā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz G. Kloesija [G. Clohessy], BL, un D. Makdonalds [D. McDonald], SC,

      –       Portugāles valdības vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes] un A. Seisa Nevišs [Â. Seiça Neves], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 27. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 2., 4. un 9. panta interpretāciju Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK
         par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), kā arī uz 1. un 2. panta interpretāciju Padomes 1986. gada
         17. novembra Trīspadsmitajā direktīvā 86/560/EEK par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem – pievienotās
         vērtības nodokļa atmaksāšanas kārtība nodokļiem pakļautajām personām, kas nav reģistrētas Kopienas teritorijā (OV L 326, 40. lpp;
         turpmāk tekstā – “Trīspadsmitā direktīva”).

      2       Šo lūgumu iesniedza saistībā ar prāvu starp RAL (Channel Islands) Ltd (turpmāk tekstā – “CI”), RAL Ltd (turpmāk tekstā – “RAL”), RAL Services Ltd (turpmāk tekstā – “Services”) un RAL Machines Ltd (turpmāk tekstā – “Machines”) un Commissioners of Customs & Excise [muitas un akcīzes komisāri] (turpmāk tekstā – “Komisāri”), kas ir Apvienotās Karalistes kompetentā iestāde jautājumos par
         pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), ar mērķi noteikt vietu, no kuras sniedz azartspēļu automātu apsaimniekošanas
         pakalpojumus.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam PVN jāmaksā “par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

      4       Sestās direktīvas 3. panta 1. punktā paredzēts:
      “Šajā direktīvā “valsts teritorija” nozīmē Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma piemērošanas areālu, kā 227. pantā
         noteikts attiecībā uz katru dalībvalsti”.

      5       Atbilstoši Sestās direktīvas 4. panta 1. punktam ““Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā
         veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta”.

      6       Attiecībā uz vietu, no kuras sniedz azartspēļu automātu apsaimniekošanas pakalpojumus, Sestās direktīvas 9. pantā paredzēts:
      “1.      Par pakalpojuma sniegšanas vietu uzskata vietu, kur piegādātājs ir dibinājis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde
         [pārstāvniecība], no kuras sniedz pakalpojumu, vai, ja nav šāda uzņēmuma vai pastāvīgas iestādes [pārstāvniecības], tā pastāvīgās
         adreses vietu vai vietu, kur tas parasti rezidē.

      2. Tomēr:
      [..]
      c) tādu pakalpojumu sniegšanas vieta, kas saistīti ar:
      –       kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides vai tamlīdzīgiem pasākumiem, ieskaitot šādu pasākumu rīkotāju darbību
         un attiecīgā gadījumā papildpakalpojumu sniegšanu,

      –       [..]
      ir vieta, kur fiziski veic šos pakalpojumus;
      [..].”
      7       Trīspadsmitās direktīvas 1. panta redakcija ir šāda:
      “Šajā direktīvā:
      1)      “Nodokļiem pakļauta persona, kas nav reģistrēta valsts teritorijā” ir persona [Sestās] Direktīvas [..] 4. panta 1. punkta
         nozīmē, kam šīs direktīvas 3. panta 1. punktā minētajā laika posmā šajā valstī nav bijusi nedz saimnieciskas darbības vieta,
         nedz pastāvīgs uzņēmums [pastāvīga pārstāvniecība], no kura notikusi darījumu kārtošana, nedz arī, ja neeksistē šāda saimnieciskās
         darbības vieta vai pastāvīgs uzņēmums [pastāvīga pārstāvniecība], pastāvīga dzīvesvieta vai parasta uzturēšanās vieta, un
         kas tajā pašā laikā nav piegādājusi nekādas preces vai pakalpojumus, par kuriem var uzskatīt, ka tie ir piegādāti minētajā
         valstī[..].”

      8       Trīspadsmitās direktīvas 2. panta 1. punktā paredzēts:
      “[..] katra dalībvalsts, ievērojot turpmāk minētos nosacījumus, jebkurai nodokļiem pakļautai personai, kas nav reģistrēta
         Kopienas teritorijā, var atmaksāt visus [PVN], kas maksāti par pakalpojumiem vai kustamu īpašumu, ko tai šīs valsts teritorijā
         piegādājušas citas nodokļiem pakļautas personas, vai arī kas maksāti par preču ievešanu valstī, ciktāl šīs preces un pakalpojumus
         lieto [Sestās] Direktīvas [..] 17. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā minētajos darījumos, un 1. panta b) apakšpunktā minēto
         pakalpojumu sniegšanā”.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      9       CI ir Gērnsijā (Normandijas salās) izveidots uzņēmums. RAL, Services un Machines ir Apvienotajā Karalistē izveidotas sabiedrības. Šīs četras sabiedrības ir RAL Holdings Ltd (turpmāk tekstā – “Holdings”), kas arī ir Apvienotajā Karalistē izveidota sabiedrība, meitas uzņemumi. CI, RAL, Services, Machines un Holdings kopā veido RAL grupu.

      10     Līdz 2000. gada beigām RAL apsaimniekoja azartspēļu automātus Apvienotajā Karalistē tai piederošajās vai nomātajās telpās. Šajās telpās uzstādīto azartspēļu
         automāti bija RAL īpašumā, un tā nodarbināja savu personālu. Tās rīcībā bija gan spēļu zāļu, gan azartspēļu automātu apsaimniekošanai vajadzīgās
         licences.

      11     Holdings kā ar PVN apliekamo nodokļu maksātāju grupas pārstāvis bija šī nodokļa maksātājs par ieņēmumiem, kas gūti no azartspēļu automātu
         apsaimniekošanas.

      12     Vēlāk tika īstenots RAL grupas pārstrukturēšanas plāns. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajām ziņām tajā bija paredzēts, ka, azartspēļu automātu
         apsaimniekošanai izveidojot meitas uzņēmumu beznodokļu zonā un nodalot šo funkciju no īpašumtiesībam uz azartspēļu automātiem
         un telpu apsaimniekošanas, RAL grupa vairs nebūtu PVN maksātājs par azartspēļu automātu pakalpojumiem un varētu atgūt samaksāto priekšnodokli.

      13     Tādēļ CI tika izveidota Gērnsijā, kas veido daļu no Normandijas salām, kas atrodas ārpus Kopienas teritorijas. Šī paša plāna ietvaros
         Apvienotajā Karalistē tika izveidotas Machines un Services.

      14     RAL rīcībā ir telpu, kurās ir uzstādīti azartspēļu automāti, nomas līgumi un licences, kas dod atļauju apsaimniekot spēļu zāles.
         Tā piešķīra CI licenci azartspēļu automātu uzstādīšanai un apsaimniekošanai minētajās telpās.

      15     Machines īpašumā ir visi RAL grupas izmantotie azartspēļu automāti, un tās rīcībā ir to izmantošanai vajadzīgās licences. Atbilstoši nomas līgumam, kas
         noslēgts ar CI, Machines jāpiegādā CI azartspēļu automāti un jānodrošina to atrašanās labā stāvoklī.

      16     CI uzdevums ir ļaut publikai lietot Machines piegādātos azartspēļu automātus telpās, ko tās rīcībā nodevusi RAL. Tomēr CI šo uzdevumu veica, noslēdzot vienošanos ar apakšuzņēmēju Services par automātu ikdienas pārvaldību. Sabiedrība Services nodarbināja gandrīz visu RAL grupas personālu, aptuveni 600 cilvēku. Apvienotajā Karalistē CI nebija sava personāla.

      17     Pēc minētās RAL grupas pārstrukturēšanas CI, balstoties uz Sestās direktīvas 2., 4. un 9. pantu, uzskatīja, ka Gērnsija būtu jāuzskata par vietu, no kuras sniedz azartspēļu
         automātu apsaimniekošanas pakalpojumus. Saskaņā ar tās viedokli, tā kā šī iemesla dēļ šie pakalpojumi tika sniegti ārpus Kopienu
         teritorijas, tā apgalvoja, ka tai nav jāmaksā PVN par pakalpojumiem, kas sniegti tās klientiem Apvienotajā Karalistē. Saskaņā
         ar Trīspadsmitās direktīvas 1. un 2. pantu CI tāpat lūdza atmaksāt kā priekšnodokli samaksāto PVN.

      18     Ar 2001. gada 28. augusta lēmumu Komisāri noraidīja CI lūgumus. Viņi uzskatīja, ka CI ir PVN maksātājs Apvienotajā Karalistē. Pakārtoti viņi atzina, ka RAL grupas pārstrukturēšana nav jāņem vērā, jo tāpat kā laikā pirms pārstrukturēšanas attiecīgos pakalpojumus Apvienotajā Karalistē
         sniedz Holdings. Komisāri uzskatīja, ka CI lūgumi katrā gadījumā ir jānoraida, jo tie ir saistīti ar tiesību ļaunprātīgu izmantošanu.

      19     CI, RAL, Machines un Services pārsūdzēja šo lēmumu par noraidījumu VAT and Duties Tribunal [PVN un nodokļu tiesā], Londonā. 2002. gada 3. decembra spriedumā šī tiesa norādīja, ka CI sniedza attiecīgos pakalpojumus, izmantojot pastāvīgas pārstāvniecības Apvienotajā Karalistē, Sestās direktīvas 9. panta
         1. punkta izpratnē. Šī tiesa tāpat atzina, ka CI sniedza azartspēļu automātu pakalpojumus Apvienotajā Karalistē un ka šajā dalībvalstī šāda darbība apliekama ar PVN. Tomēr
         tā atbalstīja minēto sabiedrību sūdzību daļā, kurā tā bija celta pret Komisāru pakārtotajiem secinājumiem, jo pakalpojumus
         faktiski sniedza CI un nevis Holdings un šajā gadījumā nav piemērojams tiesību ļaunprātīgas izmantošanas princips.

      20     CI iesniedzējtiesā iesniedza apelācijas sūdzību par minēto spriedumu. Komisāri iesniedza blakus sūdzību par šo pašu spriedumu,
         jo ar to noraidīti to pakārtotie secinājumi.

      21     Šādos apstākļos High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “Apstākļos, kas izveidojušies šajā gadījumā, un, ņemot vērā [..] Sesto direktīvu [..], it īpaši tās 2., 4. un 9. pantu, un
         [..] Trīspadsmito direktīvu [..], it īpaši tās 1. un 2. pantu, un Kopienu tiesību vispārējos principus:

      1)      Kā interpretējams Sestās direktīvas 9. pantā minētais izteiciens “pastāvīga pārstāvniecība”?
      2)      Kādi faktori jāņem vērā, nosakot to, vai azartspēļu automātu pakalpojumi tiek sniegti no kādas sabiedrības komerciestādes,
         kā, piemēram, CI, vai arī no pastāvīgas pārstāvniecības, kas varētu piederēt tādai sabiedrībai kā CI?

      3)      It īpaši:
      a)      ja sabiedrības (“A”) darbība ir strukturēta, kā tas ir šajā gadījumā, tādējādi, ka ar to saistīta sabiedrība (“B”), kas reģistrēta
         ārpus Kopienu teritorijas, sniedz azartspēļu automātu pakalpojumus un šīs struktūras vienīgais mērķis ir izvairīties no sabiedrības
         A aplikšanas ar PVN dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta:

      i)      vai var uzskatīt, ka azartspēļu automātu pakalpojumus sniedz pastāvīga pārstāvniecība šajā dalībvalstī, un, ja tas tā ir,
      ii)      vai jāuzskata, ka azartspēļu automātu pakalpojumus sniedz pastāvīgā pārstāvniecība vai arī tos sniedz no saistītās iestādes
         B reģistrācijas vietas?

      b)      ja sabiedrības (“A”) darbība ir strukturēta tādējādi, ka pakalpojumu sniegšanas vietas normu dēļ saistītā sabiedrība (“B”)
         apstākļos, kādi tie ir šajā gadījumā, paredz sniegt azartspēļu automātu pakalpojumus no tās reģistrācijas vietas ārpus Kopienu
         teritorijas, un ka tai nav pastāvīgas pārstāvniecības, kura sniedz šos pakalpojumus dalībvalstī, kurā reģistrēta sabiedrība
         A, un šīs struktūras vienīgais mērķis ir izvairīties no sabiedrības A aplikšanas ar PVN par šiem pakalpojumiem šajā valstī:

      i)      vai darījumi starp B un saistītajām sabiedrībām (“A”, “C” un “D”), kas atrodas dalībvalstī, attiecībā uz PVN atzīstami par
         piegādēm, kas veiktas šīm sabiedrībām vai ko veic šīs sabiedrības to saimnieciskās darbības ietvaros, bet, ja tas tā nav,

      ii)      kādi faktori jāņem vērā, lai noteiktu azartspēļu automātu pakalpojumu sniedzēja identitāti?
      4)      a)     Vai pastāv tiesību ļaunprātīgas izmantošanas princips (neatkarīgi no direktīvu par PVN interpretācijas), kas varētu liegt
         gaidāmās priekšrocības tādā gadījumā kā šajā lietā?

      b)      Ja tas tā ir, kā šis princips darbojas tādos apstākļos kā šajā gadījumā?
      5)      a)     Cik liela nozīme šajā gadījumā ir tam, ka A, C un D nav B meitas uzņēmums un ka B no juridiskā vai ekonomiskā viedokļa nekontrolē
         A, C vai D?

      b)      Vai atbildes uz iepriekš minētajiem jautājumiem atšķirtos, ja sabiedrības B tās reģistrācijas vietā ārpus Kopienas teritorijas
         izvēlētais pārvaldības veids būtu bijis vajadzīgs, lai sniegtu azartspēļu automātu pakalpojumus klientiem, un ne A, ne C,
         ne D neveiktu šīs darbības?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      22     Iesniedzējtiesas minētā darbība, proti, par atlīdzību nododot publikas rīcībā azartspēļu automātus, kas uzstādīti spēļu zālēs,
         ir pakalpojumu sniegšana Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta izpratnē. Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa pēc būtības
         vēlas noteikt vietu, no kurienes tiek sniegti šie pakalpojumi.

      23     Šajā sakarā Sestās direktīvas 9. pants satur normas, kas nosaka nodokļu piesaistes vietu. Tā kā šī noteikuma 1. punkts sniedz
         šajā sakarā vispārīga rakstura normu, tā 2. punkts norāda uz virkni specifisku nodokļu piesaistes nosacījumu. Šo noteikumu
         mērķis ir izvairīties, no vienas puses, no kompetenču kolīzijas, kas var novest pie dubultas aplikšanas ar nodokļiem, un,
         no otras puses, ienākumu neaplikšanas ar nodokļiem vispār (skat. 1985. gada 4. jūlija spriedumu lietā 168/84 Berkholz, Recueil, 2251. lpp., 14. punkts, 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑327/94 Dudda, Recueil, I‑4595. lpp., 20. punkts, un 1997. gada 6. marta spriedumu lietā C‑167/95 Linthorst, Pouwels en Scheres, Recueil, I‑1195. lpp., 10. punkts).

      24     Attiecībā uz Sestās direktīvas 9. panta divu pirmo punktu savstarpējo saistību Tiesa jau ir nospriedusi, ka 1. punkts nekādā
         mērā nav pārāks pār šī paša noteikuma 2. punktu. Katrā konkrētajā gadījumā jājautā, vai attiecīgo situāciju reglamentē kāds
         no 9. panta 2. punktā minētajiem nosacījumiem, bet, ja nē, tad jāvadās no 1. punkta nosacījumiem (iepriekš minētie spriedumi
         lietā Dudda, 21. punkts, un lietā Linthorst, Pouwels en Scheres, 11. punkts).

      25     Tādēļ vispirms ir jāpārbauda, vai darbību, uz kuru norāda iesniedzējtiesa, reglamentē, kā to arī uzskata Īrijas un Portugāles
         valdības, Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kas nosaka nodokļu piesaistes vietu “izklaides vai tamlīdzīgiem
         pasākumiem”. Faktiski šajā sakarā jāatgādina, ka tas uzliek Eiropas Kopienu Tiesai pienākumu sniegt valsts tiesai visus tos
         Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas varētu noderēt, izspriežot tajā izskatāmo lietu, neskatoties uz to, vai valsts
         tiesa uz tiem ir izdarījusi īpašu atsauci savos jautājumos (skat. 1990. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑241/89 SARPP, Recueil, I‑4695. lpp., 8. punkts, 1994. gada 2. februāra spriedumu lietā C‑315/92 Verband Sozialer Wettbewerb, sauktu – “Clinique”, Recueil, I‑317. lpp., 7. punkts, 1999. gada 4. marta spriedumu lietā C‑87/97 Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, Recueil, I‑1301. lpp., 16. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 38. punkts).

       Par Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretāciju
      26     Īrijas un Portugāles valdības apgalvo, ka CI darbību reglamentē Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkts, jo CI piedāvā pakalpojumus, kas tieši saistīti ar izklaidi. Līdz ar to vieta, kur šī darbība tiek veikta, ir pakalpojumu faktiskās
         sniegšanas vieta, proti, pamata prāvā – Apvienotās Karalistes teritorija.

      27     Turpretim Apvienotās Karalistes valdība un RAL grupai piederošās sabiedrības norāda, ka iesniedzējtiesas lēmumā noradīto pakalpojumu sniegšanu nereglamentē Sestās direktīvas
         9. panta 2. punkta c) apakšpunkts. Šajā sakarā tās norāda, ka attiecīgā pakalpojuma saņēmēja galvenais izvirzītais mērķis
         ir naudas laimesta iegūšana un nevis izklaide kā tāda. Šīs sabiedrības piebilst, ka iepriekš minētā noteikuma piemērošana
         jebkurā gadījumā prasa, lai pakalpojuma sniedzējs veiktu māksliniecisku darbību. Tas, ka azartspēļu automāta tāpat kā mobilā
         telefona izmantošanai var būt izklaides raksturs, attiecīgo pakalpojumu sniegšanas darbības nepārvērš par izklaides pasākumiem
         šī paša panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē.

      28     Komisija uzskata, ka Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta mērķis ir izveidot īpašu sistēmu gadījumiem, kuros
         gan pakalpojumu sniedzējs, gan saņēmējs ir ar nodokļiem apliekama persona un pakalpojumu izmaksas ir iekļautas preču vai nākotnē
         sniegto pakalpojumu cenā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dudda, 23. un 24. punkts). Tomēr pamata prāva attiecas uz azartspēļu automātu pakalpojumu sniegšanu gala patērētājam, tādēļ būtu
         piemērojams vienīgi minētā panta 1. punkts.

      29     Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunktu izklaides vai līdzīgu pasākumu pakalpojumu
         sniegšanas vieta ir tā, kur faktiski sniedz šos pakalpojumus.

      30     Attiecībā uz jautājumu – vai tādi pakalpojumi kā pamata prāvā ir izklaides vai tamlīdzīgi pasākumi, jāatgādina, ka CI azartspēļu automātus nodod publikas rīcībā pret atlīdzību šajā nolūkā īpaši aprīkotās spēļu zālēs.

      31     Šajā gadījumā iesniedzējtiesas lēmumā minētās darbības galvenais izvirzītais mērķis ir azartspēļu automātu lietotāju izklaide
         un nevis naudas laimesta piešķiršana viņiem. Tādējādi, kā turklāt norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 29. punktā, tieši
         šaubas par naudas laimestu veido azartspēļu automātu lietotāju cerētās izklaides pamata iezīmi.

      32     Izklaides vai tamlīdzīgi pasākumi Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē neprasa, lai
         pakalpojuma sniedzējs veiktu māksliniecisku darbību. Faktiski darbības, t.sk. azartspēļu automātu nodošana klientu rīcībā,
         kuras veicot pakalpojuma sniedzējs kā galveno mērķi izvirza savu klientu izklaidi, ir viens no izklaides vai tamlīdzīgiiem
         pasākumiem šī noteikuma izpratnē.

      33     Tādējādi, kā uz to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 33. punktā, iepriekš minētajā noteikumā norādītās nodokļu piesaistes
         normas piemērošanu situācijai, kāda tā ir pamata prāvā, nevar noraidīt tā iemesla dēļ, ka attiecīgie pakalpojumu saņēmēji
         ir gala patērētāji. Faktiski šī noteikuma piemērošanas joma neaprobežojas ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kur gan pakalpojumu
         sniedzējs, gan saņēmējs ir nodokļa maksātāji. Turklāt jāatzīst, ka minētās nodokļu piesaistes normas piemērošana šādai situācijai
         nerada nekādas praktiskas grūtības. Faktiski attiecīgo darbību veikšanas vietu var viegli noteikt. Visbeidzot, šādas normas
         piemērošana no nodokļu viedokļa noved pie racionāla risinājuma, jo attiecīgie pakalpojumi tiek pakļauti dalībvalsts, kuras
         teritorijā dzīvo minēto pakalpojumu saņēmēji, PVN sistēmai.

      34     No iepriekš minētā izriet, ka iesniedzējtiesai jāatbild šādi – tā kā pakalpojumu, ar ko atļauj publikai pret atlīdzību lietot
         azartspēļu automātus, kas uzstādīti spēļu zālēs dalībvalsts teritorijā, sniegšana jāuzskata par vienu no izklaides vai tamlīdzīgiem
         pasākumiem Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē, šo pakalpojumu sniegšanas vieta ir
         tā, kur faktiski sniedz šos pakalpojumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      35     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Tā kā pakalpojumu, ar ko atļauj publikai pret atlīdzību lietot azartspēļu automātus, kas uzstādīti spēļu zālēs dalībvalsts
            teritorijā, sniegšana jāuzskata par vienu no izklaides vai tamlīdzīgiem pasākumiem Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK
            par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
            aprēķinu bāze, 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē, šo pakalpojumu sniegšanas vieta ir tā, kur faktiski
            sniedz šos pakalpojumus.
      [Paraksti]
      ** Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2015. gada 24. novembris.#Intervog pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Kopienas grafiskas preču zīmes “meet me” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-190/15.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2006. gada 7.septembrī. # Alexander Jehle un Weinhaus Kiderlen pret Land Baden-Württemberg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Sigmaringen - Vācija. # Regula (EK) Nr. 1019/2002 - 2. panta pirmā daļa - Olīveļļa un olīvu izspaidu eļļa - Tirdzniecības standarti - Mazumtirdzniecība - Piedāvāšana galapatērētājam - Bag in the box metode. # Lieta C-489/04.

text:
      Lieta C‑489/04
      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      pret
      Land Baden-Württemberg
      (Verwaltungsgericht Sigmaringen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Regula (EK) Nr. 1019/2002 – 2. panta pirmā daļa – Olīveļļa un olīvu izspaidu eļļa – Tirdzniecības standarti – Mazumtirdzniecība – Piedāvāšana galapatērētājam – Bag in the box metode
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eļļa un tauki – Olīveļļa – Tirdzniecības standarti
      (Komisijas Regulas Nr. 1019/2002, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1176/2003, 2. panta pirmā daļa)
      2.        Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eļļa un tauki – Olīveļļa – Tirdzniecības standarti
      (Komisijas Regulas Nr. 1019/2002, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1176/2003, 2. panta pirmā daļa)
      1.        Regula Nr. 1019/2002 par olīveļļas tirdzniecības standartiem, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1176/2003 un it īpaši tās 2. punkta
         pirmo daļu, kas paredz, ka olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu galapatērētajam piedāvā, iepriekš iepakotu iepakojumā, kura maksimālā
         ietilpība ir pieci litri un kurš ir aprīkots gan ar atvēršanas sistēmu, kuru vairs nevar aizvērt pēc pirmās atvēršanas reizes,
         gan ar marķējumu, kas atbilst konkrētiem šiem produktiem īpaši noteiktiem noteikumiem, ir jāinterpretē tā, ka olīveļļu un
         olīvu izspaidu eļļu galapatērētājam var piedāvāt, tikai iepakotu atbilstoši šai tiesību normai.

      (sal. ar 33. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.        2. panta pirmā daļa Regulā Nr. 1019/2002 par olīveļļas tirdzniecības standartiem, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1176/2003,
         kas paredz, ka olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu galapatērētajam piedāvā, iepriekš iepakotu iepakojumā, kura maksimālā ietilpība
         ir pieci litri un kurš ir aprīkots gan ar atvēršanas sistēmu, kuru vairs nevar aizvērt pēc pirmās atvēršanas reizes, gan ar
         marķējumu, ir jāinterpretē tā, ka tā aizliedz tādu tirdzniecības veidu kā bag in the box, kas neatbilst šajā tiesību normā noteiktajiem nosacījumiem. Tā kā olīvu eļļu un olīvu izspaidu eļļu pārdošanas vietā ir
         nepieciešams pārliet no atvērta trauka vai atverama trauka citā traukā, ko galapatērētājs vai nu nopērk, vai atnes, šāds tirdzniecības
         veids neļauj izpildīt minētā 2. panta pirmajā daļā noteiktās prasības attiecībā uz atbilstošu tādu atvēršanas sistēmu, kas,
         lai garantētu olīveļļas autentiskumu, paredz, ka iepakojumu var atvērt galapatērētājs pats.

      (sal. ar 40.–42. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2006. gada 7. septembrī (*)

      Regula (EK) Nr. 1019/2002 – 2. panta pirmā daļa – Olīveļļa un olīvu izspaidu eļļa – Tirdzniecības standarti – Mazumtirdzniecība – Piedāvāšana galapatērētājam – Bag in the box metode
      Lieta C‑489/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Verwaltungsgericht Sigmaringen (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 28. septembrī un Tiesā reģistrēts 2004. gada 29. novembrī, tiesvedībā

      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen,

      pret
      Land Baden-Württemberg.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Šīmans [K. Schiemann], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 15. decembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Aleksandra Jēla [Alexander Jehle], Weinhaus Kiderlen, vārdā – A. H. Meijers [A. H. Meyer] un B. Klausa [B. Klaus], advokāti,

      –        Grieķijas valdības vārdā – V. Kondolaims [V. Kontolaimos] un K. Marinu [K. Marinou], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz D. del Gaico [D. Del Gaizo], avvocato dello Stato,

      –        Kipras valdības vārdā – C. Likurgs [C. Likourgos] un A. Markuli [A. Markoulli], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Nolins [M. Nolin] un F. Erlbahers [F. Erlbacher], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Komisijas 2002. gada 13. jūnija Regulas (EK) Nr. 1019/2002 par olīveļļas tirdzniecības
         standartiem (OV L 155, 27. lpp), kas ir grozīta ar Komisijas 2003. gada 1. jūlija Regulu (EK) Nr. 1176/2003 (OV L 164, 12. lpp.,
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1019/2002”), interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā starp Jēlu un Weinhaus Kiderlen (turpmāk tekstā – “prasītājs pamata prāvā”), no vienas puses, un Land Baden-Württemberg [Bādenes-Virtembergas pavalsts], no otras puses, par prasītāja pamata prāvā tiesībām tirgot olīveļļu, izmantojot metodi,
         kas dēvēta par bag in the box.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Padomes 1966. gada 22. septembra Regulas Nr. 136/66/EEK par eļļas un tauku tirgus kopīgo organizāciju (OV 1966, 172, 3025. lpp.),
         kas ir grozīta ar Padomes 2001. gada 23. jūlija Regulu (EK) Nr. 1513/2001 (OV L 201, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 136/66”),
         1. panta pirmajā punktā ir noteikts, ka tā izveido eļļas augu sēklu un augļu, kā arī augu eļļas un tauku vai zivju vai jūras
         zīdītāju eļļas kopīgo tirgus organizāciju. Šī panta 2. punktā ir ietverts produktu saraksts, uz kuriem attiecas Regula Nr. 136/66, kuru vidū ir minēta arī olīveļļa.

      4        Regulas Nr. 136/66 35. panta 1. punkts paredz, ka attiecībā uz olīveļļas un olīvu izspaidu eļļas tirdzniecību ir jāizmanto šīs regulas pielikumā sniegtie
         apraksti un definīcijas. Tā 2. punktā ir precizēts, ka tikai šīs regulas pielikuma 1. punkta a) un b) apakšpunktā un 3. un
         6. punktā norādītās eļļas var tirgot mazumtirdzniecībā.

      5        Regulas 136/66 35.a panta 1. punkts ir izteikts šādi:

      “Tirdzniecības standartus, jo īpaši tos, kas attiecas uz šķirošanu pēc kvalitātes, iepakošanu un noformējumu, var noteikt
         attiecībā uz 1. pantā minētajiem produktiem.

      Ja šādi standarti ir noteikti, produktus, uz kuriem tie attiecas, var tirgot vienīgi saskaņā ar minētajiem standartiem.”
      6        Regulas Nr. 136/66 pielikums ar nosaukumu “Regulas 35. pantā minēto olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu apraksti un definīcijas”
         ir izteikts šādi:

      “1. Neapstrādātas olīveļļas
      Eļļas, kas iegūtas no olīvkoku augļiem, izmantojot tikai mehāniskus vai citus fiziskus līdzekļus, apstākļos, kuri neizraisa
         izmaiņas eļļā, un kas apstrādātas tikai mazgājot, dekantējot, centrifugējot vai filtrējot, izslēdzot eļļas, kuras iegūtas,
         izmantojot šķīdinātājus vai palīgvielas ar ķīmisku vai bioķīmisku iedarbību, vai pāresterificēšanas procesus, un maisījumus
         ar cita veida eļļām.

      Neapstrādātas olīveļļas iedala un raksturo vienīgi šādi:
      a) neapstrādāta augstākā labuma olīveļļa –
      neapstrādāta olīveļļa, kuras maksimālais brīvo skābju daudzums ir 0,8 g oleīnskābes uz 100 g un kuras pārējās īpašības atbilst
         šai kategorijai noteiktajām īpašībām;

      b) neapstrādāta olīveļļa –
      neapstrādāta olīveļļa, kuras maksimālais brīvo skābju daudzums ir 2 g oleīnskābes uz 100 g un kuras pārējās īpašības atbilst
         šai kategorijai noteiktajām īpašībām;

      [..].
      3. Olīveļļa – maisījums no rafinētām olīveļļām un neapstrādātām olīveļļām
      Olīveļļa, kura iegūta, sajaucot rafinētu olīveļļu un neapstrādātu olīveļļu, kas nav spīdīgā eļļa, kuras brīvo skābju daudzums,
         kas izteikts oleīnskābē, nepārsniedz 1 g uz 100 g, un kuras pārējās īpašības atbilst šai kategorijai noteiktajām īpašībām.

      [..]
      6. Olīvu izspaidu eļļa
      Eļļa, kura iegūta, sajaucot rafinētu olīveļļu un neapstrādātu olīveļļu, kas nav spīdīgā eļļa, kuras brīvo skābju daudzums,
         kas izteikts oleīnskābē, nepārsniedz 1 g uz 100 g un kuras pārējās īpašības atbilst šai kategorijai noteiktajām īpašībām.”

      7        Regulas Nr. 1019/2002 1. pants nosaka:

      “1. Neskarot noteikumus Direktīvā 2000/13/EK, šajā regulā ir noteikti īpaši mazumtirdzniecības standarti olīveļļai un olīvu
         izspaidu eļļai, kas minēta Regulas Nr. 136/66/EEK pielikuma 1. punkta a) un b) apakšpunktā, 3. un 6. punktā.

      2. Šajā regulā mazumtirdzniecība ir kādas 1. punktā minētas eļļas pārdošana galapatērētājam neapstrādātā veidā vai kāda pārtikas
         produkta sastāvā.”

      8        Regulas Nr. 1019/2002 2. pants nosaka:

      “Eļļas, kas minētas 1. panta 1. punktā, piedāvā galapatērētājam iepakojumā, kura maksimālā ietilpība ir pieci litri. Šāds
         iepakojums ir aprīkots ar atvēršanas sistēmu, kuru pēc pirmās atvēršanas reizes vairs nevar aizvērt, un uz tā ir etiķete,
         kas atbilst no 3. līdz 6. pantam.

      Tomēr attiecībā uz eļļām, kas paredzētas patēriņam restorānos, slimnīcās, ēdnīcās un citos līdzīgos kolektīvos uzņēmumos,
         dalībvalstis atkarībā no attiecīgā uzņēmuma veida var noteikt iepakojuma maksimālo ietilpību, kas pārsniedz piecus litrus.”

      9        Regulas Nr. 1019/2002 3.–7. pants attiecas uz iepakojuma marķējumu un 8.–10. pantā ir regulēta šīs regulas piemērošanas kontrole,
         kā arī pasākumi, kas nepieciešami, lai nodrošinātu tās ievērošanu.

      10      Regulas Nr. 1019/2002 11. un 12. pants paredz vairākus noteikumus attiecībā uz laiku, lai radītu jauno normu, kas ir ieviestas ar šo regulu, pārejas
         periodu un lai ļautu veikt tās piemērošanai nepieciešamos pasākumus.

      11      Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas 2000/13 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz
         pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV L 109, 29. lpp.), kas ir grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes
         2003. gada 10. novembra Direktīvu 2003/89/EK attiecībā uz norādēm par pārtikas produktos esošajām sastāvdaļām (OV L 308, 15. pp.,
         turpmāk tekstā – “Direktīva 2000/13”), mērķis atbilstoši tās ceturtajam apsvērumam ir ieviest vispārējus noteikumus Kopienā,
         kas būtu horizontāli piemērojami visiem pārtikas produktiem, ko laiž tirgū.

      12      Šī direktīva nosaka principus, kas jāievēro marķējumā un tā izmantošanas metodēs (2. pants), un norāžu sarakstu, kas ir obligāti
         jānorāda uz visu pārtikas produktu etiķetēm, kā, piemēram, produkta komercnosaukums, sastāvdaļu uzskaitījums un minimālais
         derīguma termiņš (3. pants). Šo norāžu nosacījumi un atkāpes no tiem ir noteiktas 4.–17. pantā.

      13      Tā Direktīvas 2000/13 14. pants nosaka, ka, ja neiesaiņotus pārtikas produktus piedāvā pārdošanai galapatērētājam un ēdināšanas
         iestādēm vai ja pārtikas produktus iesaiņo tirdzniecības vietā pēc pircēja lūguma vai tos iesaiņo, lai nekavējoties pārdotu,
         dalībvalstis pieņem sīki izstrādātas normas attiecībā uz veidu, kā obligātās norādes ir jānodrošina, un var noteikt, ka visas
         vai dažas no šīm norādēm nav obligātas, ar noteikumu, ka pircējam ir nodrošināta informācija.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      Prasītājs pamata prāvā pārdod olīveļļu mazumtirdzniecībā atbilstoši bag in the box metodei. Šajā nolūkā izlējējs iepilda eļļu dubultos plastmasas maisos (bag), kuros ietilpst pieci litri un kuriem ir izcelsmes apzīmējums un kontroles zīme. Maisam ir īpaša aizdare, kas ir atverama
         vienīgi, pirms eļļas izliešanas saplēšot plēvi. Šis plastmasas trauks tiek ievietots māla podā (box), no kura produktu var izliet tikai pa cauruli. No šīs ierīces (bag in the box) klients saņem vēlamo eļļas daudzumu, kas tiek ielieta traukā, ko viņš pats ir atnesis vai nopircis uz vietas veikalā. Ar
         eļļas izcelsmes apzīmējumiem, tās kvalitāti un cenu klients var iepazīties uz etiķetes, ko prasītājs pamata prāvā ir piestiprinājis
         pie māla poda.

      15      2004. gada februārī Landratsamt Ravensburg, Amt für Veterinärwesen und Verbraucherschutz (Rāvensburgas rajona Veterinārais un patērētāju tiesību aizsardzības dienests, turpmāk tekstā – “Landratsamt Ravensburg”) pieprasīja prasītājai izbeigt tirgot olīveļļu saskaņā ar iepriekš aprakstīto metodi. Landratsamt Ravensburg norādīja, ka no Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmās daļas izriet, ka olīveļļu galapatērētājam var pārdot tikai iepakojumā,
         kura maksimālā ietilpība ir pieci litri.

      16      Tad prasītājs pamata prāvā cēla Verwaltungsgericht Sigmaringen [Zigmaringenes Administratīvā tiesa] deklaratīvu prasību (Klage aufFeststellung), prasot konstatēt, ka Regula Nr. 1019/2002 tam neaizliedz turpināt pārdot olīveļļu, izmantojot metodi, kas dēvēta par bag in the box. Īpaši tas pieminēja, ka Regula Nr. 1019/2002 nereglamentē olīveļļas pārdošanu izlejot, bet vienīgi iepakotas olīveļļas pārdošanu,
         un ka tātad tās 2. pantā nav ietverts aizliegums pārdot olīveļļu izlejot, bet vienīgi noteikumi, kas attiecas uz iepakotas
         olīveļļas tirdzniecību.

      17      Regula Nr. 1019/2002 papildina Direktīvu 2000/13, ko arī turpmāk piemēro jomās, ko regula īpaši neregulē. Direktīvas 2000/13
         14. pants pieļauj iespēju, ka galapatērētājam tiek piedāvāti neiepakoti pārtikas produkti, uzticot dalībvalstīm sīki izstrādātu
         normu pieņemšanu attiecībā uz veidu, kā nodrošināt obligātās norādes.

      18      Turklāt prasītājs pamata prāvā apgalvoja, ka īstenotā metode, kas dēvēta par bag in the box, var garantēt patērētājam aizsardzību, kas ir pielīdzināma tai, ko sniedz atļauja tirgot tikai iepakotu olīveļļu. Šī procedūra
         garantē, ka patērētājam netiek piedāvāta eļļa, kurai kvalitāte ir zemāka piejaukumu dēļ vai kurai ir nepatiesi izcelsmes apzīmējumi.

      19      Tomēr iesniedzējtiesa šajā sakarā izsaka šaubas, norādot it īpaši, ka plastmasas maisu ir iespējams no jauna piepildīt, nepieliekot
         lielas pūles, vai arī ka patērētājs neredz etiķeti, kas piestiprināta šim maisam, bet redz vienīgi šīs etiķetes attēlu, kas
         piestiprināts traukam, kurā savukārt atrodas šis maiss.

      20      Landratsamt Ravensburg apstrīdēja prasītāja pamata prāvā piedāvāto interpretāciju. Tas apgalvo, ka Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmā daļa ietver
         aizliegumu piedāvāt galapatērētājam neiepakotu olīveļļu.

      21      Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Sigmaringen nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1.      Vai Regulas (EK) Nr. 1019/2002 [..]1.–12. pants ir jāinterpretē tā, ka šīs tiesību normas nosaka arī noteikumus attiecībā
         uz neiepakotas olīveļļas un olīvu izspaidu eļļas piedāvāšanu galapatērētājam?

      2.      Vai Regulas (EK) Nr. 1019/2002 [..] 2. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tā, ka šī tiesību norma ietver aizliegumu piedāvāt
         galapatērētājam neiepakotu olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu?

      3.      Pakārtoti – vai Regulas (EK) Nr. 1019/2002 [..] 2. panta pirmā daļa ir sašaurināti jāinterpretē tā, ka šī tiesību norma gan
         ietver aizliegumu piedāvāt neiepakotu olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu galapatērētājam, bet šis aizliegums neattiecas uz olīveļļas
         un olīvu izspaidu eļļas pārdošanu ar bag in the box  metodi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un otro jautājumu
      22      Ar pirmo un otro jautājumu, kas ir jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regula Nr. 1019/2002, īpaši tās 2. panta
         pirmā daļa, ir jāinterpretē tā, ka olīveļļu un olīvu izspiedu eļļu var piedāvāt galapatērētājam, tikai iepakotu atbilstoši
         šīs normas prasībām.

      23      Ir jākonstatē, ka nevar atbalstīt prasītāja pamata prāvā apgalvojumu, ka izlejamas olīveļļas un olīvu izspaidu eļļas piedāvāšana
         galapatērētājam tomēr ir atļauta, jo Regulas Nr. 1019/2002 mērķis esot vienīgi noregulēt iepakotas olīveļļas un olīvu izspaidu eļļas tirdzniecību, atstājot ārpus tās piemērošanas
         jomas šo eļļu tirdzniecību izlejot.

      24      Tik tiešām Regulas Nr. 1019/2002 tiesiskais pamatojums ir Regulas Nr. 136/66 35.a pants, kura 1. punkta pirmajā daļā ir teikts,
         ka tirdzniecības standartus, it īpaši tos, kas attiecas uz šķirošanu pēc kvalitātes, iepakošanu un noformējumu, var noteikt
         attiecībā uz šīs regulas 1. pantā minētajiem produktiem. Šajā normā uzskaitītie produkti, kuru skaitā ietilpst arī olīveļļa
         un olīvu izspaidu eļļa, visi ir atpazīstami ar preču aprakstu un tarifu numuru palīdzību, kas tiem ir piešķirti kombinētajā
         nomenklatūrā. Šie produkti netiek definēti vai iedalīti atbilstoši apsvērumiem, kas saistīti ar to iepakojumu.

      25      Produkti, uz kuriem īpaši attiecas Regula Nr. 1019/2002, ir nosaukti šīs regulas 1. panta 1. punktā. Tās ir olīveļļas un olīvu
         izspaidu eļļas, kas norādītas Regulas Nr. 136/66 pielikuma 1. punkta a) un b) apakšpunktā un 3. un 6. punktā, kuros tās ir
         klasificētas atkarībā no kvalitātes un neatkarīgi no to tirdzniecības veida, proti, iepakojumā vai izlejot.

      26      Lai garantētu olīveļļas autentiskumu, Regulā Nr. 1019/2002 ir noteikti tirdzniecības standarti attiecībā uz šo eļļu iepakojumu. Tādējādi šīs regulas 2. panta pirmā daļa paredz, ka
         eļļu galapatērētajam piedāvā, iepriekš iepakotu iepakojumā, kura maksimālā ietilpība ir pieci litri un kurš ir aprīkots ar
         atvēršanas sistēmu, kuru vairs nevar aizvērt pēc pirmās atvēršanas reizes. Uz šiem iepakojumiem turklāt ir marķējums, kas
         atbilst Regulas Nr. 1019/2002 3.–6. pantam.

      27      Šie noteikumi attiecas uz visām Regulas Nr. 1019/2002 1. panta 1. punktā minētajām eļļām, un ir paredzēts tikai viens izņēmums,
         kas ir skaidri norādīts šīs regulas 2. panta otrajā daļā. Šis izņēmums, kas tomēr neattiecas uz pienākumu piedāvāt eļļu iepakojumā,
         bet gan tikai uz šo iepakojumu ietilpību, pilnvaro dalībvalstis noteikt atkarībā no attiecīgā uzņēmuma veida minēto iepakojumu
         maksimālo ietilpību, kas pārsniedz piecus litrus, eļļām, kas paredzētas patēriņam ēdināšanas iestādēs.

      28      No visa iepriekš minētā izriet, ka, izņemot iepriekšējā punktā minēto izņēmumu, olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu galapatērētājam
         var piedāvāt tikai, ievērojot Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmajā daļā noteiktās normas un īpaši tajā noteiktās prasības
         iepakojumam. Saskaņā ar Regulas Nr. 136/66 35.a panta 1. punkta otro daļu, ja ir pieņemti tirdzniecības standarti, produktus,
         uz kuriem tie attiecas, var tirgot vienīgi saskaņā ar šiem standartiem.

      29      Šāda interpretācija nav pretēja Regulas Nr. 1019/2002 1. panta 1. punktā noteiktajai atrunai, ka olīveļļas un olīvu izspaidu
         eļļas tirdzniecības standarti ir noteikti, “neskarot noteikumus Direktīvā 2000/13/EK”.

      30      Atbilstoši Regulas Nr. 1019/2002 pirmajam apsvērumam ar šo regulu ieviestie konkrētie marķēšanas noteikumi papildina Direktīvā
         2000/13 paredzētos, kas ir vispārējas un horizontālas normas un ir piemērojamas visiem pārtikas produktiem, kas ir laisti
         tirgū. Tātad atsauce uz Direktīvu 2000/13, ko ietver Regulas Nr. 1019/2002 1. panta 1. daļa, nav jāsaprot tā, ka tās mērķis ir ar šīs regulas īpašajām normām radīt atkāpi vai izņēmumu olīveļļas un olīvu izspaidu eļļas iepakojuma
         jomā, bet gan ka tās mērķis ir garantēt gan minēto īpašo noteikumu ievērošanu, gan vispārīgāka rakstura noteikumu, kas noteikti
         Direktīvā 2000/13, ievērošanu.

      31      Tādējādi olīveļļas un olīvu izspaidu eļļas marķējuma jomā Direktīvas 2000/13 normas, kas paredz, piemēram, pienākumu norādīt
         neto daudzumu vai lietošanas termiņa beigu datumu, attiecas tāpat arī uz īpašajiem noteikumiem, kas paredzēti Regulā Nr. 1019/2002,
         īpaši tās 3.–6. pantā.

      32      Turpretim Direktīvas 2000/13 14. pants, uz ko atsaucas prasītājs pamata prāvā, ciktāl tas pilnvaro dalībvalstis pieņemt sīki
         izstrādātas normas, saskaņā ar kurām šīs pašas direktīvas 3. pantā un 4. panta 2. punktā noteiktajām norādēm ir jābūt uz piedāvātajiem
         neiepakotajiem produktiem, neattiecas uz šo lietu, jo, pirmkārt, Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmajā daļā ir aizliegts
         šādā veidā piedāvāt olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu un, otrkārt, dalībvalstu kompetencē ir atstāta tikai maksimālā tilpuma
         noteikšana ēdināšanas iestādēm paredzētajiem iepakojumiem.

      33      Tātad uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 1019/2002 un it īpaši tās 2. panta pirmā daļa ir jāinterpretē
         tā, ka olīveļļu un olīvu izspaidu eļļu galapatērētājam var piedāvāt, tikai iepakotu atbilstoši šai tiesību normai.

       Par trešo jautājumu
      34      Ar trešo jautājumu, kas ir uzdots pakārtoti, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmo daļu var
         interpretēt tā, ka tā neaizliedz tādu tirdzniecības veidu, kādu izmanto prasītājs pamata prāvā (metode, kas dēvēta par bag in the box).

      35      Prasītājs pamata prāvā apgalvoja, ka metode, kas dēvēta par bag in the box, var nodrošināt patērētājam aizsardzību, kas ir pielīdzināma tai, ko sniedz atļauja tirgot tikai iepakotu olīveļļu. Tādēļ
         iesniedzējtiesa jautā, vai šī tirdzniecības veida īpašais raksturs atbrīvo to no aizlieguma.

      36      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka EKL 234. pantā paredzētās procedūras ietvaros, kas balstīta uz valsts tiesu un Tiesas funkciju
         nodalīšanu, jebkāds faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē. Tātad Tiesas kompetencē nav lemt par faktiem pamata prāvā
         vai piemērot valsts pasākumiem vai situācijām Kopienu tiesību normas, ko tā ir interpretējusi, jo šie jautājumi ir ekskluzīvā
         valsts tiesas kompetencē (2005. gada 9. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑211/03, C‑299/03 un no C‑316/03 līdz C‑318/03 HLH Warenvertrieb un Orthica,Krājums, I‑5141. lpp., 96. punkts).

      37      Tomēr Tiesa var sniegt valsts tiesai Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas tai var noderēt, piemērojot Kopienu tiesību
         normas (1975. gada 23. oktobra spriedums lietā 35/75 Matisa Maschinen, Recueil, 1205. lpp., 3. punkts).

      38      Kā jau ir norādīts šī sprieduma 28. punktā, Regulas Nr. 136/66 35.a panta 1. punkta otrā daļa nosaka, ka, ja tiek pieņemti
         tirdzniecības standarti, produktus, uz ko tie attiecas, var tirgot tikai atbilstoši šiem standartiem.

      39      No iepriekš minētā izriet, ka olīveļļas un olīvu izspaidu eļļas tirdzniecības veids ir jāvērtē, ņemot vērā Regulas Nr. 1019/2002
         2. panta pirmajā daļā noteiktos nosacījumus, un ir jāuzskata par neatbilstošu šai regulai, ja šie nosacījumi nav ievēroti.

      40      Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka atbilstoši tirdzniecības veidam, ko izmanto prasītājs pamata prāvā, pārdodot galapatērētājam
         olīvu eļļu un olīvu izspaidu eļļu, tā pārdošanas vietā tiek pārlieta no atvērta trauka vai atverama trauka citā traukā, ko
         šis patērētājs vai nu nopērk, vai pats atnes.

      41      Tā kā ir nepieciešama pārliešana, šāds tirdzniecības veids neļauj izpildīt Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmajā daļā noteiktās
         prasības, saskaņā ar kurām olīveļļa ir jāpiedāvā galapatērētājam, tas ir, jālaiž pārdošanā, iepakojumā, kas ir aprīkots ar
         atvēršanas sistēmu, kuru pēc pirmās atvēršanas reizes vairs nevar aizvērt.

      42      Šādos apstākļos nav iespējams, kā prasītājam pamata prāvā, apgalvot, ka trauks, no kura olīveļļa un olīvu izspaidu eļļa tiek
         pārlietas, atbilst nosacījumiem par maksimālo tilpumu, atvēršanas sistēmu un marķējumu, kas nosaukti Regulas Nr. 1019/2002
         2. panta pirmajā daļā. Tik tiešām nosacījums, kas attiecas uz saskaņā ar Regulas Nr. 1019/2002 otro apsvērumu atbilstoši ieviestu
         noslēgšanas sistēmu, lai garantētu olīveļļas autentiskumu, paredz, ka iepakojumu atver galapatērētājs pats.

      43      Tāpat arī nevar apgalvot, kā to darīja Eiropas Kopienu Komisija, ka tāds tirdzniecības veids, kā pamata lietā, ir jāuzskata
         par likumīgu ar nosacījumu, ka trauki, kuros eļļa tiek ielieta, atbilst nosacījumiem par maksimālo tilpumu, atvēršanas sistēmu
         un marķējumu, kas paredzēti Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmajā daļā. Ja traukam atbilstoša atvēršanas sistēma tiek pievienota
         tikai, to nododot galapatērētājam, tas neatbilst mērķim, kam ir paredzēta šāda sistēma, jo risks olīveļļas un olīvu izspaidu
         eļļas autentiskumam pastāv posmā pirms šīs nodošanas.

      44      Jāpiebilst, ka, ja tirdzniecības veida likumību vērtētu atkarībā no traukiem, ko vajadzības gadījumā ir atnesuši patērētāji,
         kuros olīveļļa un olīvu izspaidu eļļa tiek pārlieta pirkšanas vietā, šis tirdzniecības veids atsevišķos gadījumos būtu jāuzskata
         par likumīgu, bet citos – par nelikumīgu, lai gan pēc būtības tie tomēr neatšķiras. Šāds risinājums sarežģītu jebkādu Regulas
         Nr. 1019/2002 ievērošanas kontroli.

      45      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1019/2002 2. panta pirmā daļa ir jāinterpretē
         tā, ka tā aizliedz tādu tirdzniecības veidu kā prasītāja pamata prāvā izmantotais, kas neatbilst šajā tiesību normā noteiktajiem
         nosacījumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Komisijas 2002. gada 13. jūnija Regula (EK) Nr. 1019/2002 par olīveļļas tirdzniecības standartiem, kas ir grozīta ar Komisijas
            2003. gada 1. jūlija Regulu (EK) Nr. 1176/2003, un it īpaši tās 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tā, ka olīveļļu un olīvu
            izspaidu eļļu var piedāvāt galapatērētājam, tikai iepakotu atbilstoši šai tiesību normai.
      2)      Regulas Nr. 1019/2002, kas ir grozīta ar Regulu (EK) Nr. 1176/2003, 2. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tā, ka tā aizliedz
            tādu tirdzniecības veidu kā prasītāja pamata prāvā izmantotais, kas neatbilst šajā tiesību normā noteiktajiem nosacījumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 15.septembrī. # Antje Köhler pret Finanzamt Düsseldorf-Nord. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Sestā PVN direktīva- Ar nodokli apliekamo darbību izpildes vieta - Preču piegāde uz kruīza kuģa - Pārvadājumi Kopienā - Atbrīvojums no nodokļiem gadījumā, ja apstāšanās notiek ārpus Kopienas - Atbrīvojuma piemērojamība. # Lieta C-58/04.

text:
      Lieta C‑58/04
      Antje Köhler
      pret
      Finanzamt Düsseldorf‑Nord
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Ar nodokli apliekamo darbību izpildes vieta – Preču piegāde uz kruīza kuģa – Pārvadājumi Kopienā – Atbrīvojums no nodokļiem gadījumā, ja apstāšanās notiek ārpus Kopienas – Atbrīvojuma piemērojamība
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 7. aprīlī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 15. septembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem — Tiesību aktu saskaņošana — Apgrozījuma nodokļi — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma — Preču
            piegādes — Nodokļu piesaistes vietas noteikšana — “Apstāšanās ārpus Kopienas” Sestās direktīvas nozīmē — Jēdziens — Apstāšanās
            trešo valstu ostās, kuru laikā pasažieri var nokāpt no kuģa — Iekļaušana
      (Padomes direktīvas 77/388 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

      Kuģa apstāšanās trešo valstu ostās, kuras laikā pasažieri var atstāt kuģi pat uz īsu laika posmu, ir uzskatāma par “apstāšanos
         ārpus Kopienas” 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību
         akti par apgrozījuma nodokļiem, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 92/111, kas kā nodokļu piesaistes vietu
         preču piegādei, kas īstenota uz kuģa, lidmašīnā vai vilcienā tajā pasažieru pārvadājuma daļā, kura notiek Kopienā, paredz
         transportlīdzekļa izbraukšanas vietu, ja daļu pārvadājuma veic bez apstāšanās ārpus Kopienas no pasažieru transporta izbraukšanas
         vietas līdz galamērķim.

      (sal. ar 27. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 15. septembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Ar nodokli apliekamo darbību izpildes vieta – Preču piegāde uz kruīza kuģa – Pārvadājumi Kopienā – Atbrīvojums no nodokļiem gadījumā, ja apstāšanās notiek ārpus Kopienas – Atbrīvojuma piemērojamība
      Lieta C‑58/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 23. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 11. februārī, tiesvedībā

      Antje Köhler
      pret
      Finanzamt Düsseldorf-Nord.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), E. Juhāss [E. Juhász] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts L. M. Pojarešs Maduru [L. M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 17. februārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       A. Kēleres [A. Köhler] vārdā – G. Sinfīlds [G. Sinfield], solicitor, H. V. Šneiderss [H.‑W. Schneiders], Steuerberater, un K. Kiperss [C. Küppers], Rechtsanwalt,

      –       Vācijas valdības vārdā – K. D. Kvasovskis [C.‑D. Quassowski], M. Lumma [M. Lumma] un V. D. Plesings [W.‑D. Plessing], pārstāvji,

      –       Grieķijas valdības vārdā – V. Kiriazopuls [V. Kyriazopoulos], S. Hala [S. Chala] un I. Bakopuls [I. Bakopoulos], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou] un K. Gross [K. Gross], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 7. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar to, kā interpretēt jēdzienu “apstāšanās ārpus Kopienas” 8. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta nozīmē Padomes 1977. gada 17. maija direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
         apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), redakcijā
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1992. gada 14. decembra direktīvu 92/111/EEK, ar ko groza Direktīvu 77/388 un ievieš
         vienkāršošanas pasākumus attiecībā uz pievienotās vērtības nodokļiem (OV L 384, 47. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp Kēleri un Finanzamt (Finanšu pārvalde) par to, vai ar nodokļiem ir apliekama tirdzniecība, ko ieinteresētā persona veikusi tai piederošajā veikalā
         uz kruīza kuģa.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienas tiesiskais regulējums
      3       Sestās direktīvas 8. pantā ir paredzēts:
      “1.      Par preču piegādes vietu uzskata:
      [..]
      b)      precēm, kuras nenosūta un netransportē: vietu, kur atrodas preces piegādes laikā;
      c)      ja preces piegādā kuģos, lidmašīnās vai vilcienos tajos pasažieru pārvadājumos, kas notiek Kopienā: pasažieru transporta izbraukšanas
         vietu.

      Šā noteikuma piemērošanai:
      –       pasažieru pārvadājumi, kas notiek Kopienā nozīmē tos pārvadājumus, ko veic starp pasažieru transporta izbraukšanas vietu un galamērķi bez apstāšanās trešā teritorijā
         [ārpus Kopienas],

      –       pasažieru transporta izbraukšanas vieta nozīmē pirmo Kopienā paredzēto pasažieru iekāpšanas vietu [vajadzības gadījumā pēc apstāšanās ārpus Kopienas],

      –       pasažieru transporta galamērķis nozīmē pēdējo Kopienā paredzēto izkāpšanas vietu pasažieriem, kas transportā iekāpuši Kopienas teritorijā [vajadzības gadījumā
         pirms apstāšanās ārpus Kopienas].

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      4       Atbilstoši 1993. gada likuma “Par apgrozījuma nodokli“ (Umsatzsteuergesetz, turpmāk tekstā – “UStG”) 1. panta 1. punkta 1. apakšpunkta pirmajam teikumam apgrozījuma nodokli uzliek piegādēm un citiem pakalpojumiem, ko pret
         atlīdzību attiecīgajā valstī ir sniedzis uzņēmējs, veicot uzņēmējdarbību.

      5       UStG 3. panta 6. punktā ir noteikts:

      “Par preču piegādes vietu uzskata vietu, kur prece atrodas brīdī, kad tiek nodotas tiesības ar to rīkoties.”
      6       UStG 3.e panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja preci, ko nav paredzēts izlietot uzreiz, piegādā kuģos, lidmašīnās vai vilcienos, veicot pasažieru pārvadājumus Kopienas
         teritorijā, par preču piegādes vietu uzskata vietu Kopienas teritorijā, no kuras izbraucis attiecīgais transportlīdzeklis.”

      7       UStG 3.e panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Pasažieru pārvadājumi Kopienas teritorijā 1. punkta nozīmē ir pārvadājumi vai daļa no pārvadājuma, kas bez apstāšanās ārpus
         Kopienas teritorijas veikts no pasažieru transporta izbraukšanas vietas līdz galamērķim Kopienas teritorijā. Izbraukšanas
         vieta pirmā teikuma nozīmē ir pirmā Kopienas teritorijā paredzētā iekāpšanas vieta. Galamērķis pirmā teikuma nozīmē ir pēdējā
         Kopienas teritorijā paredzētā izkāpšanas vieta. Turp un atpakaļ brauciena pārvadājumu uzskata par atsevišķu pārvadājumu.”

      I –  Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      8       1994. taksācijas gadā Kēlerei piederēja veikals uz kuģa, kas veic kruīza braucienus no Ķīles, Brēmerhāfenes vai Trāvemindes
         (Vācijā) uz Ķīli, Brēmerhāfeni vai Dženovu (Itālijā), pa ceļam iebraucot ostās, kuras atrodas ārpus Kopienas teritorijas (Norvēģijā,
         Igaunijā, Krievijā un Marokā). Šos braucienus varēja rezervēt tikai visam kruīzam bez iespējas pirmo reizi iekāpt vai izkāpt,
         pārtraucot ceļojumu kādā kruīza posmā. Tomēr bija paredzēta īslaicīga pasažieru izkāpšana, apstājoties ostās uz dažām stundām
         vai vienu dienu, dažādiem tūrisma objektu apmeklējumiem.

      9       Finanzamt nolēma, ka tirdzniecība Kēleres veikalā ir uzskatāma par darbību, kas apliekama ar nodokļiem, jo gan izbraukšanas vieta,
         gan galamērķis atrodas Kopienas teritorijā. Kēlere pret šo lēmumu cēla prasību Finanzgericht [Finanšu tiesā], apgalvojot, ka attiecīgo tirdzniecību nevajadzētu aplikt ar nodokļiem Vācijā tikai tāpēc, ka tās kruīza kuģis
         apstājies ostās ārpus Kopienas teritorijas.

      10     Finanzgericht viņas prasību noraidīja. Finanzgericht norādīja – tas, ka pasažieru pārvadājumi ceļā no izbraukšanas vietas uz galamērķi tika pārtraukti, apstājoties ostās ārpus
         Kopienas teritorijas, nenozīmē, ka darbības tika veiktas ārpus valsts teritorijas. Turklāt tikai tāda apstāšanās, kuras mērķis
         ir uzņemt jaunus pasažierus vai izsēdināt esošos pasažierus, ir jāuzskata par “apstāšanos” UStG 3. panta nozīmē.

      11     Kēlere iesniedza Bundesfinanzhof  apelācijas sūdzību “Revision” kārtībā, apstrīdot šādu interpretāciju.

      12     Uzskatot, ka jēdziena “apstāšanās ārpus Kopienas” interpretācija ir noteicošs faktors prāvas risinājumam, Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai kuģa piestāšanu trešo valstu ostās, kuras laikā pasažieri no kuģa var nokāpt tikai uz īsu laika posmu, piemēram, lai
         apmeklētu dažus objektus, nepastāvot iespējai uzsākt vai pabeigt ceļojumu, var uzskatīt par “apstāšanos ārpus Kopienas” [Sestās
         direktīvas] 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      13     Vācijas valdība iesaka uz prejudiciālo jautājumu atbildēt noliedzoši. Tā uzskata, ka jēdzienu “apstāšanās” nevajag interpretēt
         burtiski un tieši kā tādu, kas attiecas uz atsevišķu pasažieri, kurš īslaicīgi kaut kur apstājas, pirms turpina ceļojumu.

      14     “Apstāšanās” nozīmē, ka pasažieris var iekāpt transportlīdzeklī vai izkāpt no tā, lai uzsāktu vai izbeigtu ceļojumu. Ja kā
         “apstāšanos” kvalificētu tādu apstāšanos, kuras laikā pasažieri transportlīdzekli var atstāt tikai uz īsu brīdi, tas būtu
         pretrunā attiecīgā noteikuma jēgai un priekšmetam. Ja piekristu prasītājas piedāvātajai “apstāšanās” jēdziena definīcijai,
         Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā iekļauto normu par piesaisti un tādējādi šī noteikuma mērķi, kas ir saistīts
         ar nodokļiem (nodokļu uzlikšana piegādēm uz kuģa, kas veic iekšējos pārvadājumus Kopienas teritorijā), varētu viegli apiet.
         Pietiktu vien izvēlēties transportlīdzekli un tādu maršrutu, lai būtu iespējama apstāšanās trešo valstu teritorijā, kuras
         laikā pasažieri varētu īslaicīgi atstāt transportlīdzekli, nepastāvot iespējai pilnībā pabeigt savu ceļojumu.

      15     Prasītāja, Eiropas Kopienu Komisija, kā arī Grieķijas valdība uzskata, ka uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši.
      16     Prasītāja uzsver, ka apstāšanās nebūt nenozīmē iekāpšanu transportlīdzeklī vai izkāpšanu no tā. Ja tāds būtu bijis Kopienas
         likumdevēja nodoms, tas skaidri būtu izmantojis vārdus “iekāpšana” vai “izkāpšana”, kā tas darījis, lai definētu “izbraukšanas
         vietu” un “galamērķi”. “Apstāšanās” jēdziens bija jāinterpretē tādā nozīmē kā apstāšanās, ceļojuma pārtraukšana vai pieturvieta.

      17     Komisija apgalvo, ka Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto normu nevar piemērot, ja tā nonāk kolīzijā
         ar trešo valstu tiesībām. Komisija uzskata, ka, īslaicīgi apstājoties ārpus Kopienas, pārvadājumu vairs nevar uzskatīt par
         tādu, kas ir noticis Kopienā. Ikreiz, kad pasažieriem ir iespēja trešā valstī veikt pirkumus, kas parasti apliekami ar nodokļiem,
         pasažieru transporta izbraukšanas dalībvalsts kompetence izbeidzas, lai nerastos strīdi saistībā ar trešo valstu nodokļu tiesību
         teritoriālu piemērošanu.

      18     Grieķijas valdība uzskata, ka, ceļojuma laikā īslaicīgi apstājoties trešā valstī vai teritorijā, kas nodokļu aplikšanas aspektā
         neietilpst Kopienā, kuģis nokļūst trešās valsts teritorijā un atgriežas tajā. Tādējādi precēm, kas pārdotas veikalos, kuri
         atrodas uz šiem kuģiem, vajadzētu piemērot atbrīvojumu no nodokļiem, ko piemēro pasažieriem no trešām valstīm. Šāds risinājums
         liktu pieņemt, ka pasažieriem apstāšanās laikā bija iespēja izkāpt trešās valsts ostā un tur iegādāties preces, kas atbrīvotas
         no nodokļiem, jo viņi tās izved tūlīt pēc savas uzturēšanās šajā valstī, nepastāvot pienākumam izbeigt ceļojumu.

       Tiesas atbilde
      19     Tā kā Sestajā direktīvā nav dota precīza jēdziena “apstāšanās” definīcija, tas ir interpretējams, ņemot vērā tās 8. panta
         1. punkta c) apakšpunkta struktūru un mērķi.

      20     Šis pants ir viens no Sestās direktīvas noteikumiem, kas attiecas uz to, kā noteikt vietu, kurā tiek veiktas ar nodokļiem
         apliekamās darbības, un preču piegādes jomā tā 1. punkta b) apakšpunkts ir uzskatāms par vispārīgu normu, saskaņā ar kuru
         gadījumā, ja prece netiek nosūtīta vai transportēta, par piegādes vietu uzskata vietu, kur prece atrodas piegādes brīdī.

      21     Tā paša panta 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts izņēmums no šī teritoriālā principa. Tajā ir paredzēts, ka par preču piegādes
         vietu uzskata vietu, kurā tiek uzsākti pasažieru pārvadājumi gadījumā, ja piegāde tiek veikta kuģos, lidmašīnās vai vilcienos,
         tajā pasažieru pārvadājuma posmā, kas notiek Kopienā.

      22     Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts vienādi noteikt nodokļu piesaistes vietu preču piegādei,
         kas īstenota kuģos, lidmašīnās vai vilcienos, veicot ceļojumu, kurš sākas un beidzas Kopienas teritorijā, un paredz, ka tajā
         pasažieru pārvadājuma daļā, kas notiek Kopienā, nodokļus nosaka tikai transportlīdzekļa izbraukšanas vietā. Tādējādi tiek
         panākts vienkāršots nodokļu uzlikšanas režīms, kas visa ceļojuma laikā, kurš notiek Kopienā, ļauj izvairīties no tā, ka secīgi
         tiek piemērots katras šķērsotās dalībvalsts PVN režīms, un tādējādi arī no dalībvalstu nodokļu uzlikšanas kompetenču kolīzijas.

      23     Pie tam ir jāatgādina – Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir skaidri paredzēts, ka par “pasažieru pārvadājuma
         posmu, kas notiek Kopienā” uzskata pārvadājuma daļu, kuru veic bez apstāšanās ārpus Kopienas no pasažieru transporta izbraukšanas
         vietas līdz galamērķim.

      24     Tādā veidā, izslēdzot iespēju, ka daļa no pasažieru pārvadājuma ir notikusi Kopienā, ja pieņem, ka notikusi apstāšanās ārpus
         Kopienas, Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir paredzēts arī tam, lai izvairītos no iespējamās nodokļu uzlikšanas
         kompetenču un trešo valstu nodokļu režīmu kolīzijas, kas rastos gadījumā, ja preces tiktu piegādātas, pārtraucot ceļojumu
         Kopienas teritorijā un apstājoties ārpus Kopienas.

      25     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka attiecībā uz nodokļu uzlikšanu pakalpojumiem, kas sniegti uz kuģa, Tiesa jau iepriekš ir atzinusi,
         ka Sestā direktīva neaizliedz dalībvalstīm paplašināt ar nodokļiem saistīto tiesību aktu piemērošanas jomu ārpus to teritorijas
         robežām tiktāl, ciktāl tās nepārkāpj citu dalībvalstu tiesības (1986. gada 23. janvāra spriedums lietā 283/84 Trans TirrenoExpress, Recueil, 231. lpp., un 1990. gada 13. marta spriedums lietā C‑30/89 Komisija/Francija, Recueil, I‑691. lpp., 18. punkts). Šādi apsvērumi attiecas arī uz situāciju, kad tiek noteikti nodokļi par preču piegādi.

      26     Ņemot vērā Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta struktūru un mērķi, ir jāsecina, ka preču piegāde uz kuģa,
         tam apstājoties ostā ārpus Kopienas, neietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā un šajā gadījumā tiesības uzlikt nodokļus
         par preču piegādi ir valstij, kurā ir notikusi apstāšanās.

      27     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka kuģa apstāšanās trešo valstu ostās, kuras
         laikā pasažieri var atstāt kuģi pat uz īsu laika posmu, ir uzskatāma par “apstāšanos ārpus Kopienas” Sestās direktīvas 8. panta
         1. punkta c) apakšpunkta nozīmē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Kuģa apstāšanās trešo valstu ostās, kuras laikā pasažieri var atstāt kuģi pat uz īsu laika posmu, ir uzskatāma par “apstāšanos
            ārpus Kopienas” 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to,
            kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu
            bāze, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1992. gada 14. decembra direktīvu 92/111/EEK, ar ko groza Direktīvu
            77/388 un ievieš vienkāršošanas pasākumus attiecībā uz pievienotās vērtības nodokļiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 14. jūnijs.#Loops, LLC pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Trīsdimensiju preču zīme – Zobu birstes forma – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-385/15.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2002. gada 8.oktobrī. # Métropole Télévision SA (M6) (T-185/00), Antena 3 de Televisión, SA (T-216/00), Gestevisión Telecinco, SA (T-299/00) un SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA (T-300/00) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Apvienotās lietas T-185/00, T-216/00, T-299/00 un T-300/00.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2002. gada 30.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 98/101/EK. # Lieta C-323/01.