title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 28. jūlijs.#Nils-Johannes Kratzer pret R+V Allgemeine Versicherung AG.#Bundesarbeitsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 2000/78/EK – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Direktīva 2006/54/EK – Vienlīdzīgas iespējas un vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un darba jautājumos – 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Piemērošanas joma – Jēdziens “darba, pašnodarbinātības vai profesijas iegūšana” – Kandidatūras uz amatu pieteikšana ar mērķi iegūt vienīgi formālu kandidāta statusu, lai pieprasītu kompensāciju par diskrimināciju – Tiesību ļaunprātīga izmantošana.#Lieta C-423/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2016. gada 28. jūlijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālā politika — Direktīva 2000/78/EK — Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā — 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Direktīva 2006/54/EK — Vienlīdzīgas iespējas un vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un darba jautājumos — 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Piemērošanas joma — Jēdziens “darba, pašnodarbinātības vai profesijas iegūšana” — Kandidatūras uz amatu pieteikšana ar mērķi iegūt vienīgi formālu kandidāta statusu, lai pieprasītu kompensāciju par diskrimināciju — Tiesību ļaunprātīga izmantošana”
      Lieta C‑423/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 18. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 31. jūlijā, tiesvedībā

            Nils-Johannes Kratzer

      pret

            R+V Allgemeine Versicherung AG .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza

               —

                  N. J. Kratzer – viņš pats,

               —

                  R+V Allgemeine Versicherung AG vārdā – B. Göpfert, Rechtsanwalt,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un A. Lippstreu, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – M. Holt, pārstāvis, kam palīdz K. Apps, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Kellerbauer un D. Martin, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.), 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvas 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV 2006, L 204, 23. lpp.), 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Nils-Johannes Kratzer un R+V Allgemeine Versicherung AG (turpmāk tekstā – “R+V”) saistībā ar prasītāja prasībām par kompensāciju, mantiskā kaitējuma atlīdzināšanu un prasījumu atturēties no rīcības, pamatojoties uz to, ka R+V viņu esot diskriminējusi vecuma un dzimuma dēļ, noraidot viņa kandidatūru uz amatu saistībā ar izsludināto vakanci.

         Atbilstošie tiesību akti

         Savienības tiesības

      Direktīva 2000/78

               3

               Direktīvas 2000/78 1. pantā ir noteikts:
               “Lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.”

               4

               Šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
               Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:

                        a)

                        nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, ietverot paaugstināšanu amatā;

                  [..].”

               5

               Minētās direktīvas 17. pants ir formulēts šādi:
               “Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, ko piemēro to valsts noteikumu pārkāpumiem, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, un veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka šīs sankcijas piemēro. Sankcijām, kas ietver kompensācijas maksājumu upurim, jābūt efektīvām, proporcionālām un preventīvām. [..]”

         Direktīva 2006/54

               6

               Direktīvas 2006/54 1. pantā ir noteikts:
               “Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos.
               Tālab tajā ietverti noteikumi, lai īstenotu vienlīdzības principu attiecībā uz:

                        a)

                        piekļuvi darba iespējām, tostarp paaugstināšanai amatā, un profesionālajai sagatavošanai;

                  [..].”

               7

               Saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punktu:
               “Ir aizliegta tieša vai netieša diskriminācija dzimuma dēļ valsts vai privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:

                        a)

                        nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanas iespējām, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, ietverot paaugstināšanu amatā;

                  [..].”

               8

               Minētās direktīvas 18. pants ir formulēts šādi:
               “Dalībvalstis ievieš savā tiesiskajā sistēmā šādus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu reālu un efektīvu kompensāciju vai atlīdzību, kuru dalībvalstis noteikušas par zaudējumiem un kaitējumu, kas radīti personai, kura cietusi tādas diskriminācijas dzimuma dēļ un lai tie būtu preventīvi un samērīgi ar radīto kaitējumu. [..]”

               9

               Šīs pašas direktīvas 25. pantā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par to valsts noteikumu pārkāpumiem, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu minēto sankciju piemērošanu. Sankcijām, kas var iekļaut kompensācijas maksājumu upurim, jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām. [..]”

         Vācijas tiesību normas

               10

               2006. gada 14. augustaAllgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Vispārējais likums par vienlīdzīgu attieksmi, BGBl. 2006 I, 1897. lpp.; turpmāk tekstā – “AGG”), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, 1. pantā ir noteikts:
               “Šī likuma mērķis ir novērst vai atcelt jebkādu diskrimināciju, kas balstīta uz rasi vai etnisko piederību, dzimumu, reliģiju vai uzskatiem, invaliditāti, vecumu vai seksuālo orientāciju.”

               11

                  AGG 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Saskaņā ar šo likumu diskriminācija kāda šī likuma 1. pantā minētā iemesla dēļ ir nelikumīga attiecībā uz:

                        1.

                        nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda arī nebūtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, tostarp profesionālo izaugsmi,

                  [..].”

               12

                  AGG 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Šajā likumā par darbiniekiem uzskata:

                        1.

                        darba ņēmējas un darba ņēmējus;
                        [..]

                  Par darbiniekiem šī likuma izpratnē uzskata arī personas, kas pretendē uz darbu, kā arī tās, kuru darba attiecības ir izbeigtas.”

               13

               Saskaņā ar AGG 7. panta 1. punktu:
               “Darbinieki nedrīkst tikt diskriminēti kāda 1. pantā minētā iemesla dēļ; tas pats ir jāievēro arī gadījumā, kad persona, kura izdara attiecīgo diskrimināciju, tikai nojauš par kāda 1. pantā minētā iemesla pastāvēšanu saistībā ar diskrimināciju.”

               14

                  AGG 15. panta 1. un 2. punkts ir izteikts šādi:
               “1.   Diskriminācijas aizlieguma pārkāpuma gadījumā darba devēja pienākums ir atlīdzināt tā rezultātā nodarīto kaitējumu. Tas nav jādara, ja darba devējs nav atbildīgs par šādu pārkāpumu.
               2.   Nemantiska kaitējuma gadījumā darbinieks var prasīt atbilstošu finansiālu kompensāciju. Kompensācija par atteikumu pieņemt darbā nedrīkst pārsniegt trīs mēnešu algu, ja darbinieks nebūtu pieņemts darbā arī tādā atlasē, kurā nebūtu pieļauta diskriminācija.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               15

               2009. gada martā R+V publicēja paziņojumu par vakanci uz stažiera vietu, kas bija paredzēta tiem, kuriem ir diplomi ekonomikas zinātnē, matemātiskajā ekonomikā, ekonomikas informātikā, kā arī tiesību zinātnes specialitātē.

               16

               Šajā paziņojumā par vakanci izvirzītie kritēriji bija ļoti labs augstākās izglītības diploms vienā no attiecīgajām specialitātēm, kas ir iegūts ne agrāk kā pirms gada vai tiks iegūts tuvāko mēnešu laikā, un kvalificēta uz profesiju orientēta prakses pieredze, kas iegūta, piemēram, mācoties, izejot praksi vai strādājot paralēli studijām. Attiecībā uz darba pieteikumiem tiesību zinātnes nozarē kā papildu prasība tika izvirzīta abu valsts eksāmenu veiksmīga nokārtošana un zināšanas “darba tiesību jomā” vai medicīnā.

               17

                  N. J. Kratzer pieteica savu kandidatūru uz stažiera vakanci tiesību zinātnes specialitātē, uzsverot, ka ne tikai viņš atbilda visiem paziņojumā par vakanci minētajiem kritērijiem, bet ka viņam kā advokātam un apdrošināšanas sabiedrības bijušajam darbiniekam bija vadītāja pieredze un viņš bija spējīgs uzņemties atbildību un strādāt patstāvīgi. Prasītājs arī norādīja, ka viņš bija ieguvis izglītību, lai kļūtu par advokātu darba tiesību jomā, un ka viņa tēva nāves dēļ viņš esot nodarbojies ar apjomīga skaita lietām medicīnas tiesību jomā un līdz ar to viņam šajā jomā esot liela pieredze.

               18

               2009. gada 19. aprīlī R+V noraidīja N. J. Kratzer kandidatūru, norādot, ka tā pašreiz viņam nevarot piedāvāt darba iespējas.

               19

               2009. gada 11. jūnijāN. J. Kratzer iesniedza R+V rakstveida sūdzību, kurā viņš pieprasīja kompensāciju EUR 14000 apmērā par diskrimināciju vecuma dēļ.

               20

                  R+V 2009. gada jūlija sākumā uzaicināja N. J. Kratzer uz darba interviju ar personāldaļas vadītāju, norādot, ka prasītāja kandidatūras noraidījums esot izstrādāts automātiski un ka tas neesot atbildis tās nodomam.

               21

                  N. J. Kratzer noraidīja šo uzaicinājumu un piedāvāja pārrunāt viņa nākotni R+V pēc tam, kad tiks apmierināts viņa pieteikums par kompensāciju.

               22

               Prasītājs cēla prasību Arbeitsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Darba lietu tiesa) par kompensāciju EUR 14000 apmērā diskriminācijas vecuma dēļ. Pēc tam uzzinājis, ka R+V četras stažieru vietas ir piešķīrusi tikai sievietēm, lai gan vairāk nekā 60 kandidatūru, kas bija izvirzītas uz šīm vakancēm, gadījumā sadalījums starp vīriešu un sieviešu dzimumiem bija gandrīz vienāds, N. J. Kratzer pieprasīja papildu kompensāciju EUR 3500 apmērā par diskrimināciju dzimuma dēļ.

               23

               Pēc tam, kad Arbeitsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Darba lietu tiesa) viņa prasību noraidīja, N. J. Kratzer par šo noraidošo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Hessisches Landesarbeitsgericht (Hesenes federālās zemes Darba lietu tiesa, Vācija), kura savukārt noraidīja N. J. Kratzer prasību.

               24

                  N. J. Kratzer līdz ar to “Revision” kārtībā iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

               25

               Šādos apstākļos Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts un Direktīvas 2006/54 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka arī tāda persona meklē “darba vai pašnodarbinātības iegūšanas iespējas”, no kuras darba pieteikuma izriet, ka tās mērķis ir nevis pieņemšana darbā un nodarbināšana, bet gan tikai pretendenta statusa iegūšana, lai varētu izmantot tiesības uz kompensāciju?

                        2)

                        Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši:
                        vai situācija, kad pretendenta statuss ir ticis iegūts nevis saistībā ar pieņemšanu darbā un nodarbināšanu, bet gan ar mērķi izmantot tiesības uz kompensāciju, saskaņā ar Savienības tiesībām var tikt vērtēta kā tiesību ļaunprātīga izmantošana?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               26

               Ar saviem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts un Direktīvas 2006/54 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācija, kurā persona, kura, pieteicot savu kandidatūru uz amatu, vēlas nevis iegūt šo darbu, bet gan tikai saņemt formālu kandidāta statusu ar vienīgo mērķi pieprasīt kompensāciju, ietilpst jēdzienā “darba vai profesijas iegūšana” šo tiesību normu izpratnē, un vai saskaņā ar Savienības tiesībām šāda situācija var tikt kvalificēta kā tiesību ļaunprātīga izmantošana.

               27

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru LESD 267. pantā noteiktās prejudiciālās procedūras ietvaros, kuras pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, tikai valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt pamatlietas faktus (skat. it īpaši spriedumu, 2012. gada 25. oktobris, Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, 15. punkts). Šajā ziņā Tiesa ir pilnvarota lemt vienīgi par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību, ņemot vērā iesniedzējtiesas izklāstīto faktisko un tiesisko situāciju, lai varētu sniegt šai tiesai informāciju, kas ir noderīga tajā izskatāmās lietas izlemšanai (skat. it īpaši spriedumu, 2006. gada 9. novembris, Chateignier, C‑346/05, EU:C:2006:711, 22. punkts).

               28

               Līdz ar to uz Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, pamatojoties uz faktiem, ko šī tiesa norādījusi savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               29

               Šajā ziņā no šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka strīdu pamatlietā raksturo apstāklis, ka N. J. Kratzer pieteica savu kandidatūru uz stažiera vietu R+V, nevis lai iegūtu šo darbu, bet gan vienīgi formālu kandidāta statusu, ar vienīgo mērķi pieprasīt kompensāciju, pamatojoties uz Direktīvām 2000/78 un 2006/54.

               30

               Tāda faktiskā situācija, kurai ir tādas pazīmes kā minētajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aprakstītās, principā neietilpst Direktīvu 2000/78 un 2006/54 piemērošanas jomā.

               31

               Faktiski ir jānorāda, ka no šo direktīvu nosaukumu paša formulējuma izriet, ka tās attiecas uz nodarbinātības un profesijas jautājumiem.

               32

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, gan arī no tās satura un mērķa izriet, ka ar to ir paredzēts izveidot vispārēju sistēmu, lai ikvienai personai garantētu vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas jomā”, tai nodrošinot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kuras pamatā ir kāds no tās 1. pantā paredzētajiem iemesliem, tostarp vecums (it īpaši skat. spriedumus, 2007. gada 16. oktobris, Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, 42. punkts; 2011. gada 13. septembris, Prigge u.c., C‑447/09, EU:C:2011:573, 39. punkts, kā arī 2014. gada 13. novembris, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, 28. punkts).

               33

               Attiecībā uz Direktīvu 2006/54 tās mērķis saskaņā ar tās 1. panta pirmo daļu ir nodrošināt tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos.

               34

               It īpaši no Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta, kā arī no Direktīvas 2006/54 1. panta otrās daļas a) punkta un 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka šīs direktīvas ir piemērojamas personai, kas cenšas kļūt par nodarbinātu personu, ieskaitot saistībā ar atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, kuri attiecas uz šo amatu (skat. spriedumu, 2012. gada 19. aprīlis, Meister, C‑415/10, EU:C:2012:217, 33. punkts).

               35

               Persona, kas piesaka savu kandidatūru uz amatu tādos apstākļos kā šī sprieduma 29. punkta aplūkotajos, acīmredzami nevēlas iegūt darbu, kuram tā ir formāli pieteikusies. Līdz ar to tā nevar atsaukties uz Direktīvās 2000/78 un 2006/54 nodrošināto aizsardzību. Pretēja interpretācija būtu pretrunā šo direktīvu mērķim ikvienai personai nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas jomā”, tai piedāvājot efektīvu aizsardzību pret noteiktām diskriminācijām, it īpaši attiecībā uz “darba iegūšanu”.

               36

               Turklāt šādu personu minētajos apstākļos nevar uzskatīt par “upuri” Direktīvas 2000/78 17. panta un Direktīvas 2006/54 25. panta izpratnē vai par “personu, kura cietusi”“zaudējumus” vai “kaitējumu” Direktīvas 2006/54 18. panta izpratnē.

               37

               Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru indivīdi nevar krāpšanas nolūkā vai ļaunprātīgi pamatoties uz Eiropas Savienības tiesību normām (skat. spriedumu, 2014. gada 13. marts, SICES u.c., C‑155/13, EU:C:2014:145, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               38

               Lai varētu konstatēt ļaunprātīgu rīcību, ir jābūt izpildītiem abiem – gan objektīvajam, gan subjektīvajam elementam (skat. spriedumu, 2014. gada 13. marts, SICES u.c., C‑155/13, EU:C:2014:145, 31. punkts).

               39

               Pirmkārt, attiecībā uz objektīvo elementu, lai varētu izdarīt šo konstatējumu, no visu objektīvo apstākļu kopuma ir jāizriet, ka, lai gan Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi formāli ir ievēroti, šā tiesiskā regulējuma mērķis tomēr nav sasniegts (skat. spriedumus, 2000. gada 14. decembris, Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, 52. punkts, kā arī 2014. gada 13. marts, SICES u.c., C‑155/13, EU:C:2014:145, 32. punkts).

               40

               Otrkārt, lai izdarītu šādu konstatējumu, ir nepieciešams subjektīvais elements, proti, no objektīvo elementu kopuma ir jāizriet, ka attiecīgo darbību galvenais mērķis ir nepamatotas priekšrocības iegūšana. Ļaunprātīgas rīcības aizliegumam nav nozīmes, ja attiecīgajām darbībām var būt cits izskaidrojums nekā tikai priekšrocības iegūšana (skat. spriedumus, 2006. gada 21. februāris, Halifax u.c., C‑255/02, EU:C:2006:121, 75. punkts; 2010. gada 22. decembris, Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, 30. punkts, kā arī 2014. gada 13. marts, SICES u.c., C‑155/13, EU:C:2014:145, 33. punkts).

               41

               Lai pierādītu šī otrā elementa, kas attiecas uz darītāju nolūku, esamību, var tikt ņemts vērā arī attiecīgo darbību pilnībā mākslīgais raksturs (šajā ziņā skat. spriedumus, 2000. gada 14. decembris, Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, 53. un 58. punkts; 2006. gada 21. februāris, Halifax u.c., C‑255/02, EU:C:2006:121, 81. punkts; 2008. gada 21. februāris, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, 62. punkts, kā arī 2014. gada 13. marts, SICES u.c., C‑155/13, EU:C:2014:145, 33. punkts).

               42

               Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai atbilstoši valsts tiesību noteikumiem par pierādījumiem – ciktāl ar to netiek ietekmēta Savienības tiesību efektivitāte – pamatlietā ir izpildīti faktiskie šādas ļaunprātīgas darbības priekšnosacījumi (skat. spriedumus, 2000. gada 14. decembris, Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, 54. punkts; 2005. gada 21. jūlijs, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, EU:C:2005:491, 40. punkts; 2006. gada 21. februāris, Halifax u.c., C‑255/03, EU:C:2006:491, 76. punkts, kā arī 2014. gada 13. marts, SICES u.c., C‑155/13, EU:C:2014:145, 34. punkts).

               43

               Šajā ziņā objektīvu iemeslu dēļ, pirmkārt, izriet, ka, lai gan ir ievēroti Direktīvās 2000/78 un 2006/54 paredzētie formālie nosacījumi, to mērķis nav sasniegts un, otrkārt, ka N. J. Kratzer ir mākslīgi izvirzījis savu kandidatūru uz amatu ar galveno mērķi nevis faktiski iegūt šo darbu, bet lai izmantotu šajās direktīvās paredzēto aizsardzību nolūkā saņemt nepamatotu priekšrocību, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai, līdz ar to ir jāsecina, ka N. J. Kratzer uz minēto aizsardzību atsaucas ļaunprātīgi.

               44

               Šādos apstākļos uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts un Direktīvas 2006/54 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācija, kurā persona, kura, pieteicot savu kandidatūru uz amatu, vēlas nevis iegūt šo darbu, bet gan tikai saņemt formālu kandidāta statusu ar vienīgo mērķi pieprasīt kompensāciju, neietilpst jēdzienā “darba vai profesijas iegūšana” šo tiesību normu izpratnē un var tikt kvalificēta kā tiesību ļaunprātīga izmantošana, ja pastāv visi Savienības tiesībās paredzētie elementi.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               45

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvas 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācija, kurā persona, kura, pieteicot savu kandidatūru uz amatu, vēlas nevis iegūt šo darbu, bet gan tikai saņemt formālu kandidāta statusu ar vienīgo mērķi pieprasīt kompensāciju, neietilpst jēdzienā “darba vai profesijas iegūšana” šo tiesību normu izpratnē, un var tikt kvalificēta kā tiesību ļaunprātīga izmantošana, ja pastāv visi Savienības tiesībās paredzētie elementi.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas (piektā palāta) 2014. gada 10. jūlija spriedums.#Víctor Manuel Julian Hernández u.c. pret Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) u.c.#Juzgado de lo Social nº 1 de Benidorm lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Darba ņēmēju aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā – Direktīva 2008/94/EK – Piemērošanas joma – Darba devēja tiesības saņemt no dalībvalsts kompensāciju saistībā ar darba ņēmējam šī pēdējā minētā atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā izmaksātām algām, sākot ar 60. darba dienu no apstrīdēšanas prasības iesniegšanas dienas – Tiesību uz kompensāciju neesamība spēkā neesošas atlaišanas no darba gadījumā – Darba ņēmēja subrogācija, stājoties viņa darba devēja tiesībās uz kompensāciju šī pēdējā minētā pagaidu maksātnespējas gadījumā – Darba ņēmēju, kuru atlaišana no darba ir spēkā neesoša, diskriminācija – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – Piemērošanas joma – 20. pants.#Lieta C‑198/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑198/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm  (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 21. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 16. aprīlī, tiesvedībā
            Víctor Manuel Julian Hernández ,
            Chems Eddine Adel ,
            Jaime Morales Ciudad ,
            Bartolomé Madrid Madrid ,
            Martín Selles Orozco ,
            Alberto Martí Juan ,
            Said Debbaj
            pret
            Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) ,
            Puntal Arquitectura SL ,
            Obras Alteamar SL ,
            Altea Diseño y Proyectos SL ,
            Ángel Muñoz Sánchez ,
            Vicente Orozco Miro .
            TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] (referents), tiesneši E. Juhāss [ E. Juhász ], A. Ross [ A. Rosas ], D. Švābi [ D. Šváby ] un K. Vajda [ C. Vajda ],
            ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 12. marta tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – V. M. Julian Hernández , C. Eddine Adel , J. Morales Ciudad , B. Madrid Madrid , M. Selles Orozco , A. Martí Juan  un S. Debbaj  vārdā – F. Van de Velde Moors , abogado ,
            – Spānijas valdības vārdā – M. García‑Valdecasas Dorrego , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – R. Vidal Puig , pārstāvis,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 36. lpp.) un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. panta interpretāciju.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kurā V. M. Julian Hernández , C. Eddine Adel , J. Morales Ciudad , B. Madrid Madrid , M. Selles Orozco , A. Martí Juan un S. Debbaj  vēršas pret Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) (Spānijas Karaliste (Spānijas valdības apakšdelegācija Alikantē), turpmāk tekstā – “ Subdelegación ”), kā arī Puntal Arquitectura SL , Obras Alteamar SL , Altea Diseño y Proyectos SL , Á. Muñoz Sánchez un V. Orozco Miro  saistībā ar naudas summas samaksu, kuras apmērs atbilst prasītāju pamatlietā to algas maksājumu summai, kuri bija maksājumi šo pēdējo minēto atlaišanas apstrīdēšanas no darba apstrīdēšanas procesā, sākot ar 60. darba dienu no viņu prasības par atlaišanas no darba apstrīdēšanu iesniegšanas dienas līdz sprieduma, ar kuru ir konstatēta šīs atlaišanas spēkā neesamība, paziņošanas.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Atbilstoši Direktīvas 2008/94 preambulas 3. un 7. apsvērumam:
            “(3) Ir jāparedz darba ņēmēju aizsardzība to darba devēja maksātnespējas gadījumā, jo īpaši – lai garantētu, ka apmierina to prasījumus attiecībā uz darba samaksu, un lai tiem nodrošinātu aizsardzības minimumu, ņemot vērā nepieciešamību līdzsvarot ekonomisko un sociālo attīstību Kopienā. Šim nolūkam dalībvalstīm vajadzētu izveidot iestādi, kas garantē attiecīgo darba ņēmēju prasījumu apmierināšanu attiecībā uz darba samaksu.
            [..]
            (7) Dalībvalstis var noteikt ierobežojumus garantiju iestāžu atbildībai, kam jābūt saderīg[iem] ar direktīvas sociālajiem mērķiem, un var ņemt vērā atšķirības prasījumu līmeņos.”
            4. Direktīvas 2008/94 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka “šī direktīva attiecas uz tām darba ņēmēju prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām”.
            5. Minētās direktīvas 2. pants ir izteikts šādā redakcijā:
            “1. Šajā direktīvā darba devēju uzskata par maksātnespējīgu, ja ir iesniegts pieprasījums sākt uz darba devēja maksātnespēju balstītu attiecīgās dalībvalsts normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētu kopēju procesu, pilnībā vai daļēji vērst piedziņu pret darba devēja mantu un iecelt likvidatoru vai personu, kas veic šādu uzdevumu, un iestāde, kuras kompetencē tas ir saskaņā ar minētajiem aktiem:
            а) vai nu nolēmusi sākt procesu,
            b) vai noteikusi, ka darba devēja uzņēmums galīgi ir slēgts un ka pieejamā manta nav pietiekama, lai garantētu procesa sākšanu.
            2. Šī direktīva neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darba ņēmējs”, “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.
            [..]
            4. Šī direktīva neliedz dalībvalstīm attiecināt darba ņēmēju aizsardzību arī uz citām maksātnespējas situācijām, piemēram, tādām, kur de facto  ilgstoši netiek veikti maksājumi, kas konstatēts valsts tiesību aktos paredzētā procesā, kas atšķiras no 1. punktā minētā procesa.
            [..]”
            6. Šīs pašas direktīvas 3. pantā ir noteikts:
            “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar [neskarot] 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka apmierina darba ņēmēju prasījumus attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ietverot atlaišanas pabalstus sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu, ja tos paredz valsts tiesību akti.
            Prasījumi, ko pārņem garantiju iestāde, ir neapmaksātie prasījumi par laikposmu pirms un/vai, attiecīgā gadījumā, pēc kāda noteikta datuma, ko nosaka dalībvalstis.”
            7. Direktīvas 2008/94 4. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
            “1. Dalībvalstīm ir tiesības ierobežot 3. pantā minēto garantiju iestāžu atbildību.
            2. Ja dalībvalstis izmanto 1. punktā minēto izvēli, tās nosaka laikposma ilgumu, par kuru garantiju iestādei jāapmierina neapmaksātie prasījumi. Tomēr tas nevar būt īsāks par tādu laikposmu, kas aptver atlīdzību par pēdējiem trim darba attiecību mēnešiem pirms un/vai pēc 3. panta otrajā daļā minētā datuma.
            Dalībvalstis var iekļaut šo trīs mēnešus ilgo mazāko laikposmu pārskata laikposmā ar ilgumu, kas nav mazāks par sešiem mēnešiem.
            Dalībvalstis, kuru pārskata laikposms nav mazāks par 18 mēnešiem, var ierobežot to laikposmu, par kuru garantiju iestādes sedz neapmaksātos prasījumus, līdz astoņām nedēļām. Šādā gadījumā minimālā laikposma aprēķināšanai izmanto tos laikposmus, kas ir visizdevīgākie darba ņēmējam.”
            8. Minētās direktīvas 5. pantā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus iestāžu, kas dod galvojumu [garantiju iestāžu], organizēšanai, finansēšanai un darbībai [..]
            [..].”
            9. Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 11. panta pirmo daļu šī direktīva “neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem”.
            Spānijas tiesības
            Konstitūcija
            10. Saskaņā ar Konstitūcijas 121. pantu “kaitējums, kas ir nodarīts ar tiesas kļūdu, kā arī tas, kas ir radies tiesas iestāžu neatbilstošas darbības dēļ, atbilstoši likumam dod tiesības uz atlīdzību, par kuru ir atbildīga valsts”.
            Likums par nodarbinātības noteikumiem
            11. Likuma par nodarbinātības noteikumiem, kas ir pieņemts ar 1995. gada 24. marta Karalisko dekrētu 1/1995 ( Real Decreto Legislativo 1/1995 ) (1995. gada 29. marta BOE  Nr. 75, 9654. lpp.), konsolidētās versijas ( texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores ) redakcijā, kas ir bijusi spēkā pamatlietas faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā – “Likums par nodarbinātības noteikumiem”), 33. pantā ir noteikts:
            “1. Algu garantiju fonds, kas ir Darba lietu un sociālā nodrošinājuma ministrijai pakļauta neatkarīga iestāde un kam piešķirts juridiskas personas statuss un rīcībspēja savu mērķu īstenošanai, izmaksā darba ņēmējiem atalgojuma summu, kas viņiem nav tikusi samaksāta viņu darba devēja maksātnespējas vai bankrota gadījumā.
            Šā punkta iepriekšējā daļā par atalgojumu uzskata summu, kas par tādu atzīta izlīgumā vai tiesas nolēmumā saskaņā ar visiem 26. panta 1. punktā paredzētajiem pamatiem, kā arī visus algas maksājumus, kas bija maksājumi atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā tiesību aktos paredzētajos gadījumos, ar noteikumu, ka Fonds ne uz kāda pamata kopumā vai pa daļām neizmaksā summu, kas lielāka par to, kura iegūta, reizinot trīskāršu dienas minimālo starpprofesiju atalgojumu, ieskaitot īpašu maksājumu proporcionālu daļu, ar to dienu skaitu, par kurām nav samaksāts atalgojums, nepārsniedzot 150 dienas.
            2. Algu garantiju fonds iepriekšējā punktā paredzētajos gadījumos darba ņēmējiem izmaksā pabalstus, kas noteikti spriedumā, rīkojumā, tiesas izlīgumā vai administratīvā lēmumā, saistībā ar atlaišanu vai līguma izbeigšanu atbilstoši šā likuma 50., 51. un 52. pantam vai saistībā ar līguma izbeigšanu atbilstoši 2003. gada 9. jūlija Bankrota likuma 22/2003 64. pantu, kā arī tiesību aktos paredzētajos gadījumos – pabalstus saistībā ar līgumu uz noteiktu laiku izbeigšanu. Visos gadījumos šī izmaksa nepārsniedz viena gada atalgojuma apmēru, ar noteikumu, ka dienas atalgojums, ko izmanto par aprēķinu bāzi, nepārsniedz trīskāršu minimālo starpprofesiju atalgojumu, ieskaitot īpašu maksājumu proporcionālu daļu.
            [..]
            6. Šī panta izpratnē darba devējs ir uzskatāms par maksātnespējīgu tad, ja, piedzenot algas prasījumus Procesa likuma darba attiecību jomā paredzētajā formā, tie nav varējuši tikt piedzīti. [..]”
            12. Likuma par nodarbinātības noteikumiem 53. pantā ar nosaukumu “Izbeigšanas objektīvu iemeslu dēļ forma un sekas” ir noteikts:
            “1. Lai noslēgtu vienošanos par izbeigšanu atbilstoši iepriekšējā pantā paredzētajiem noteikumiem, ir jāievēro šādi nosacījumi:
            a) rakstveida paziņojums darba ņēmējam, norādot atlaišanas iemeslu;
            b) vienlaicīgi ar rakstveida paziņojuma sniegšanu veikta atlaišanas pabalsta izmaksa darba ņēmējam par divdesmit dienām par katru nostrādāto gadu, laikposmus, kas īsāki par vienu gadu, aprēķinot proporcionāli mēnešu skaitam, nepārsniedzot divpadsmit mēnešalgas.
            [..]
            4. Ja darba devējs neievēro šī panta 1. punktā noteiktās prasības vai darba devēja lēmuma par darba līguma izbeigšanu iemesls ir kāds no pamatiem, kas Konstitūcijā vai tiesību aktos ir kvalificēti kā diskriminējoši un tādēļ aizliegti, vai ja atlaišana no darba ir notikusi, pārkāpjot darba ņēmēja pamattiesības un pilsoniskās brīvības, lēmums par darba līguma izbeigšanu ir spēkā neesošs un tiesa atzīst šo lēmuma spēkā neesamību pēc savas ierosmes. [..]
            [..]”
            13. Šī likuma 55. panta 6. punkta c) apakšpunktā ir noteikts:
            “Spēkā neesošas atlaišanas no darba gadījumā darba ņēmējs nekavējoties tiek atjaunots darbā, izmaksājot viņam neizmaksāto algu.”
            14. Atbilstoši tā paša likuma 56. panta 1. punktam:
            “Ja atlaišana no darba ir atzīta par pretlikumīgu, darba devējs piecu dienu laikā no sprieduma paziņošanas vai nu atjauno darba ņēmēju darbā uzņēmumā, izmaksājot viņam neizmaksāto darba algu, kas paredzēta šī 1. punkta b) apakšpunktā, vai nu izmaksā šādas summas, kas tiek noteiktas spriedumā:
            a) atlaišanas pabalstu, kas atbilst četrdesmit piecām atalgotām dienām par katru nostrādāto gadu, laikposmus, kas īsāki par vienu gadu, aprēķinot proporcionāli pilniem mēnešiem, nepārsniedzot četrdesmit divas mēnešalgas;
            b) summu, kas vienāda darba algu summai, kuras ir maksājamas no atlaišanas no darba dienas līdz sprieduma, kurā atzīts, ka atlaišana ir bijusi pretlikumīga, paziņošanai, vai līdz datumam, kad darba ņēmējs ir atradis citu darbu, ja šis pēdējais minētais datums ir pirms sprieduma paziņošanas un ja darba devējs apstiprina darba ņēmējam izmaksātās summas, kuras tātad tiek atskaitītas no nesamaksātās darba algas.”
            15. Likuma par nodarbinātības noteikumiem 57. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Ja spriedums, kurā atzīts, ka atlaišana ir bijusi pretlikumīga, tiek pasludināts vairāk nekā sešdesmit darba dienas no prasības iesniegšanas datuma, darba devējs var prasīt no valsts to summu samaksu darba ņēmējam, kuras noteiktas 56. panta 1. punkta b) apakšpunktā un kuras atbilst laikposmam, kas pārsniedz minētās sešdesmit dienas.”
            LPL
            16. Likuma par procesu darba attiecību jomā, kas ir pieņemts ar 1995. gada 7. aprīļa Karalisko dekrētu 2/1995 ( Real Decreto Legislativo 2/1995 ; 1995. gada 11. aprīļa BOE  Nr. 86, 10695. lpp.), konsolidētās versijas ( texto refundido de la Ley de Procedimiento Laboral ) redakcijā, kas ir bijusi spēkā pamatlietas faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā “ LPL ”), 116. pantā ir noteikts:
            “1. Ja no prasības par atlaišanas no darba apstrīdēšanu iesniegšanas datuma līdz Juzgado  vai tiesas sprieduma, ar kuru atlaišana pirmo reizi tiek atzīta par pretlikumīgu, datumam ir pagājušas vairāk nekā sešdesmit darba dienas, darba devējs, kad spriedums kļuvis galīgs, ir tiesīgs prasīt no valsts darba ņēmējam izmaksātos algu maksājumus par laikposmu, kas pārsniedz minēto termiņu.
            2. Darba devēja pagaidu maksātnespējas gadījumā darba ņēmējs ir tiesīgs prasīt tieši no valsts iepriekšējā punktā minēto un darba devēja neizmaksāto algas maksājumu samaksu.”
            17. LPL 279. panta 2. punktā ir noteikts:
            “Trīs nākamo dienu laikā tiesa pieņem rīkojumu, ar kuru, izņemot gadījumus, kad netiek konstatēts neviens no diviem piedzinēja apgalvotajiem apstākļiem:
            a. tā atzīst darba attiecības par izbeigtām ar minētā rīkojuma datumu;
            b. nosaka šīs likuma 110. panta 1. punktā minētā atlaišanas pabalsta izmaksu darba ņēmējam [..];
            c. piespriež darba devējam samaksāt nesaņemtos algu maksājumus no sprieduma, ar kuru pirmo reizi tik atzīta atlaišanas no darba pretlikumība, paziņošanas datuma līdz minētā rīkojuma datumam.”
            18. LPL 284. pantā ir paredzēts:
            “Neskarot iepriekšējo pantu notikumus, ja ir pierādīts, ka darba ņēmēja atjaunošana darbā uzņēmumā nav iespējama šī pēdējā minētā darbības pārtraukšanas vai slēgšanas dēļ, tiesa izdod rīkojumu, ar kuru tiek konstatēta darba attiecību izbeigšana ar šī rīkojuma datumu, un piešķir darba ņēmējam 279. panta 2. punktā norādīto maksājamo algu un atlaišanas pabalstu izmaksu.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            19. 2008. gada 16. decembrī prasītāji pamatlietā Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm [Benidormas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 1] cēla prasību par viņu atlaišanas no darba apstrīdēšanu pret saviem darba devējiem, tas ir, Puntal Arquitectura SL , Obras Alteamar SL , Altea Diseño y Proyectos SL , kā arī Á. Muñoz Sánchez un V. Orozco Miro .
            20. Ar savu 2009. gada 2. oktobra spriedumu minētā tiesa, pirmkārt, konstatēja šīs atlaišanas no darba spēkā neesamību un, otrkārt, atzina darba attiecības, kas prasītājus pamatlietā vienoja ar Obras Alteamar SL  un Altea Diseño y Proyectos SL , par izbeigtām šo uzņēmumu darbības izbeigšanās dēļ. Ar šo spriedumu šīm divām sabiedrībām tika piespriests maksāt prasītājiem pamatlietā pabalstus saistībā ar atlaišanu no darba un darba algas, kas bija maksājamas kopš viņu atlaišanas no darba un tostarp šīs atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā. Ar šo spriedumu šī tiesa tāpat piesprieda Fondo de Garantía Salarial  (Algas garantiju fonds, turpmāk tekstā – “ Fogasa ”) pakārtoti garantēt šo summu samaksu likumā noteiktajā maksimālajā apmērā.
            21. 2010. gada 11. jūnijā tika atzīts, ka minētās sabiedrības atrodas pagaidu maksātnespējas stāvoklī.
            22. Pēc tam, kad prasītāji pamatlietā bija neveiksmīgi mēģinājuši panākt 2009. gada 2. oktobra Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm  sprieduma izpildi pret šīm pašām sabiedrībām, viņi pieprasīja Fogasa likumā noteiktajā maksimālajā apmērā samaksāt šajā spriedumā paredzētās summas.
            23. Pēc tam viņi pieprasīja Subdelegación izmaksāt summu, kuras apmērs atbilst to algu apmēram, kas bija maksājamas viņu atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā, sākot ar 60. darba dienu no viņu apstrīdēšanas prasības iesniegšanas dienas līdz sprieduma, kurā atzīts, ka šī atlaišana ir bijusi spēkā neesoša, paziņošanai. Ar Subdelegación 2010. gada 9. novembra lēmumu šis prasījums tika noraidīts, pamatojot ar to, ka atbilstoši minētajam spriedumam minētā atlaišana no darba ir bijusi nevis pretlikumīga, bet spēkā neesoša.
            24. 2010. gada 25. novembrī prasītāji pamatlietā Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm cēla prasību par minēto lēmumu, lai panāktu piespriest Subdelegación samaksāt minēto naudas summu.
            25. Tā kā valsts tiesību aktos algu, kas ir maksājamas, sākot ar 60. dienu no atlaišanas no darba apstrīdēšanas prasības iesniegšanas dienas, samaksa, ko veic Spānijas valsts, ir paredzēta tikai tad, ja atlaišana no darba ir tikusi atzīta par pretlikumīgu, izslēdzot gadījumus, kad ir konstatēta atlaišanas spēkā neesamība, iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai šī atšķirīgā attieksme starp darba ņēmējiem, kas ir tikuši atlaisti no darba pretlikumīgi, un tiem, kuru atlaišana ir bijusi spēkā neesoša, ir uzskatāma par pretēju Hartas 20. pantam.
            26. Šajā ziņā minētā tiesa precizē, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem galvenā atšķirība starp pretlikumīgu un spēkā neesošu atlaišanu no darba balstās uz to, ka pirmajā gadījumā darba devējam ir atļauts nevis veikt darba ņēmēja atjaunošanu darbā, bet gan izbeigt pēdējā minētā darba līgumu, samaksājot viņam kompensāciju, kamēr otrajā gadījumā darba devējam ir pienākums atjaunot darba ņēmēju darbā. Šādā situācijā gadījumā, ja darba devējs ir pārtraucis darbību, valsts tiesa, konstatējusi darba līguma izbeigšanos, var darba ņēmēja, kura atlaišana no darba ir atzīta par spēkā neesošu, atjaunošanas darbā pienākumu aizstāt ar pienākumu samaksāt kompensāciju. Visos šajos gadījumos darba devējam ir jāizmaksā darba ņēmējiem darba algas, kuras ir maksājamas atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā.
            27. Saistībā ar Spānijas valsts pienākumu izmaksāt algas, kas atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā ir maksājamas, sākot ar 60. darba dienu no apstrīdēšanas prasības iesniegšanas dienas, iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Tribunal Supremo  (Augstākā tiesa) judikatūru prasījums šī pienākuma izpildei pamatā pieder darba devējam, kuram nav jāuzņemas noteiktu tiesas kavējumu sekas. Vienīgi subrogācijas ceļā, stājoties šajās darba devēja tiesībās, šī pēdējā minētā maksātnespējas gadījumā, ja darba ņēmēju algas nav tikušas samaksātas, darba ņēmēji var prasīt to samaksu no Spānijas valsts atbilstoši LPL 116. panta 2. punktam. Tā kā spēkā neesošas atlaišanas no darbā gadījumā darba devējs nevar prasīt no Spānijas valsts izmaksāto darba algu samaksu, darba ņēmēji, uz kuriem attiecas šāda atlaišana no darba, nevar, subrogācijas ceļā stājoties sava maksātnespējīgā darba devēja tiesībās, izvirzīt prasījumu pret valsti attiecībā uz viņiem neizmaksātām darba algām.
            28. Šādos apstākļos Juzgado de lo Social n°1 de Benidorm nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai [Likuma par nodarbinātības noteikumiem] 57. panta tiesiskais regulējums, skatot to kopsakarā ar [ LPL ] 116. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru Spānijas [valsts] darba devēja maksātnespējas gadījumā tieši izmaksā darba ņēmējiem darba algas [“salarios de tramitación”], kuras ir maksājamas viņu atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā, sākot ar 60. [..] darba dienu no prasības piekritīgajā tiesā iesniegšanas dienas, ietilpst [Direktīvas 2008/94], konkrētāk, tās 1. panta 1. punkta, 2. panta 3. un 4. punkta, kā arī 3., 5. un 11. panta, piemērošanas jomā?
            2) Ja Tiesas atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai tas, ka [Spānijas] valsts darba devēja maksātnespējas gadījumā tieši izmaksā darba ņēmējiem darba algas [“salarios de tramitación”], kuras ir maksājamas viņu atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā, sākot ar 60. [..] darba dienu no prasības iesniegšanas dienas, bet tikai tad, ja atlaišana ar tiesas nolēmumu ir tikusi atzīta par pretlikumīgu, izslēdzot gadījumu, kad atlaišana ar tiesas nolēmumu ir tikusi atzīta par spēkā neesošu, ir pretrunā [Hartas] 20. pantam un jebkurā gadījumā Eiropas Savienības vispārīgajam vienlīdzības un nediskriminācijas principam [..]?
            3) Saistībā ar iepriekšējo jautājumu – vai tāda tiesu instance kā iesniedzējtiesa var nepiemērot tiesisko regulējumu, kas ļauj Spānijas [valstij] darba devēja maksātnespējas gadījumā tieši izmaksāt darba ņēmējiem darba algas [“salarios de tramitación”], kuras ir maksājamas viņu atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā, sākot ar 60. [..] darba dienu no prasības iesniegšanas dienas, bet tikai atlaišanas no darba gadījumā, kura ar tiesas nolēmumu ir tikusi atzīta par pretlikumīgu, izslēdzot gadījumu, kad atlaišana ar tiesas nolēmumu ir tikusi atzīta par spēkā neesošu, ja starp vienu un otru situāciju [attiecībā uz] darba algām, kuras ir maksājamas atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā, nav nekādu objektīvu atšķirību?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            29. Ar saviem jautājumiem, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tāds valsts regulējums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram darba devējs var prasīt no attiecīgas dalībvalsts izmaksāt atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā maksājamas darba algas, sākot ar 60. darba dienu no prasības iesniegšanas dienas, un atbilstoši kuram, ja darba devējs šīs darba algas nav izmaksājis un atrodas pagaidu maksātnespējas stāvoklī, attiecīgais darba ņēmējs, izmantojot likumisko subrogāciju, var tieši prasīt no šīs valsts minēto algu izmaksu, ietilpst Direktīvas 2008/94 piemērošanas jomā; vai ar Hartas 20. pantu šis regulējums netiek pieļauts, ciktāl tas tiek piemērots tikai pretlikumīgas atlaišanas no darba gadījumā, izslēdzot spēkā neesošas atlaišanas no darba gadījumu, un vai valsts tiesa, kurā ir celta prasība par spēkā neesošu atlaišanu no darba, minēto regulējumu var nepiemērot.
            30. Vispirms ir jānorāda, ka, lai gan dalībvalsts var noteikt pati sevi kā atlīdzības, kas ir garantēta atbilstoši Direktīvai 2008/94, prasījumu samaksas pienākuma izpildes parādnieku (šajā ziņā skat. spriedumu Gharehveran , C‑441/99, EU:C:2001:551, 39. punkts), Spānijas Karaliste kā garantijas iestādi atbilstoši šai direktīvai ir izveidojusi Fogasa . No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Likuma par nodarbinātības noteikumiem 33. pantu Fogasa , ievērojot tiesību aktos paredzētos maksimālos apmērus, prasītājiem pamatlietā ir izmaksājusi darba algas, kas bija maksājamas tostarp viņu atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā, un viņu maksātnespējīgo darba devēju nesamaksātos atlaišanas pabalstus. No šiem lietas materiāliem tāpat izriet, ka šie Fogasa maksājumi ir bijuši atbilstoši Direktīvā 2008/94 paredzētajām algotu darba ņēmēju minimālās aizsardzības prasībām darba devēja maksātnespējas gadījumā, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            31. Jautājumi skar vienīgi no Likuma par nodarbinātības noteikumiem 57. panta un LPL  116. panta izrietošās tiesības prasīt no Spānijas valsts to algu samaksu, kas bija maksājamas, sākot ar 60. darba dienu no atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesa uzsākšanas datuma, un apstākli, ka šīs tiesības ir paredzētas tikai prettiesiskas atlaišanas gadījumos, izslēdzot spēkā neesošas atlaišanas gadījumus.
            32. Ir jānorāda, ka šīs Spānijas tiesību normas ir jāizvērtē Hartas 20. panta kontekstā, ar nosacījumu, ka tās ietilpst Direktīvas 2008/94 piemērošanas jomā. Hartas 51. panta 1. punktā ir noteikts, ka tās normas dalībvalstīm ir piemērojamas tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Atbilstoši šī panta 2. punktam ar šo Hartu netiek paplašināta Savienības tiesību piemērošanas joma, paplašinot Savienības kompetences, un “Savienībai netiek noteiktas nekādas jaunas kompetences vai uzdevumi, nedz grozītas kompetences un uzdevumi, kā tās noteiktas Līgumos”. Tāpēc Tiesai atbilstoši Hartai Savienības tiesības ir jāinterpretē Savienībai piešķirto kompetenču robežās (spriedumi McB ., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, 51. punkts; Dereci u.c., C‑256/11, EU:C:2011:734, 71. punkts, kā arī Siragusa , C‑206/13, EU:C:2014:126, 20. punkts).
            33. Kā izriet no paskaidrojumiem attiecībā uz Hartas 51. punktu, kuri ir atbilstoši jāņem vērā saskaņā ar tās 52. panta 7. punktu, šajā 51. pantā paredzētais jēdziens “īstenošana” apstiprina Tiesas judikatūru attiecībā uz Savienības pamattiesību kā Savienības tiesību vispārīgo principu piemērojamību, kas ir tikusi izstrādāta pirms Hartas stāšanās spēkā (spriedumi Wachauf , 5/88, EU:C:1989:321, ERT , C‑260/89, EU:C:1991:254, un Annibaldi , C‑309/96, EU:C:1997:631) un saskaņā ar kuru prasība ievērot Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir saistoša dalībvalstīm tikai tad, ja tās rīkojas Savienības tiesību piemērošanas jomā (šajā ziņā skat. spriedumu Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 18. punkts).
            34. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka jēdziens “Savienības tiesību īstenošana” Hartas 51. panta izpratnē paredz, ka ir jābūt savstarpējai saiknei starp Savienības tiesību aktu un attiecīgo valsts pasākumu, kas ir ciešāka nekā divu jomu līdzīgums vai vienas jomas netiešā ietekme uz otru jomu (šajā ziņā skat. spriedumus, kas ir agrāki par Hartas stāšanos spēkā, Defrenne , 149/77, EU:C:1978:130, 29.–32. punkts; Kremzow , C‑299/95, EU:C:1997:254, 16. un 17. punkts; Mangold , C‑144/04, EU:C:2005:709, 75. punkts, kā arī spriedumu Siragusa , EU:C:2014:126, 24. punkts).
            35. Tiesa tostarp ir secinājusi, ka Savienības pamattiesības nav piemērojamas valsts tiesiskajam regulējumam tādēļ, ka Savienības tiesībās attiecīgajā jomā nav paredzēti nekādi konkrēti pienākumi dalībvalstīm saistībā ar situāciju pamatlietā (skat. spriedumus Maurin , C‑144/95, EU:C:1996:235, 11. un 12. punkts, kā arī Siragusa , EU:C:2014:126, 26. un 27. punkts).
            36. Šajā perspektīvā Tiesa jau ir nospriedusi, ka EKL 13. pants (tagad – LESD 19. pants), pats par sevi nevar iekļaut Savienības tiesību piemērošanas jomā, lai piemērotu pamattiesības kā Savienības tiesību vispārīgos principus, valsts pasākumu, uz kuru neattiecas uz šī panta pamata pieņemtas normas (šajā ziņā skat. spriedumus Bartsch , C‑427/06, EU:C:2008:517, 18. punkts; Kücükdeveci , C‑555/07, EU:C:2010:21, 25. punkts, un Römer , C‑147/08, EU:C:2011:286, 61. punkts). Tādējādi vienīgi tas, ka valsts pasākums ietilpst jomā, kurā Savienībai ir piešķirta kompetence, nevar to iekļaut Savienības tiesību piemērošanas jomā un tādējādi izraisīt Hartas piemērošanu (šajā ziņā skat. spriedumus Gueye un Salmerón Sánchez , C‑483/09 un C‑1/10, EU:C:2011:583, 55., 69. un 70. punkts, kā arī Pringle , C‑370/12, EU:C:2012:756, 104., 105., 180. un 181. punkts).
            37. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, lai noteiktu, vai valsts tiesiskais regulējums ir Savienības tiesību piemērošana Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, papildus citiem elementiem vēl ir jāpārbauda, vai attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir piemērot Savienības tiesību normu, kāds ir šī regulējuma raksturs un vai tam ir vēl citi mērķi papildus tiem, kas ir noteikti Savienības tiesībās, pat ja šis regulējums Savienības tiesības var ietekmēt netieši, un vai ir kāds specifisks Savienības tiesību regulējums šajā jautājumā vai tāds, kas šo jautājumu var ietekmēt (skat. spriedumus Annibaldi , EU:C:1997:631, 21.–23. punkts; Iida , C‑40/11, EU:C:2012:691, 79. punkts; Ymeraga u.c., C‑87/12, EU:C:2013:291, 41. punkts, kā arī Siragusa , EU:C:2014:126, 25. punkts).
            38. Pirmām kārtām, runājot par pamatlietā aplūkojamā regulējuma mērķiem, atbilstoši Tiesas rīcībā nodotajos lietas materiālos ietvertajām norādēm un tiesas sēdē sniegtajiem Spānijas valdības paskaidrojumiem rodas iespaids, ka šajā regulējumā ir paredzēti Spānijas valsts atbildības noteikumi saistībā ar tiesu iestāžu “neatbilstošu funkcionēšanu”. Šim nolūkam ar Likuma par nodarbinātības noteikumiem 57. pantu un LPL  116. panta 1. punktu attiecībā uz gadījumu, ja atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesa ilgums pārsniedz 60 dienas, darba devējam ir piešķirtas tiesības prasīt no Spānijas valsts to algu samaksu, kas ir izmaksātas, sākot ar 60. darba dienu no šī procesa uzsākšanas datuma. Lai gan atbilstoši LPL  116. panta 2. punktam gadījumā, ja darba devējs atrodas pagaidu maksātnespējas stāvoklī un vēl nav izmaksājis minētās algas, algots darba ņēmējs var tieši prasīt no Spānijas valsts šo algu izmaksu, tā pamatā ir likumiskā subrogācija, stājoties tiesībās, kas darba devējam ir pret Spānijas valsti.
            39. No tā izriet, ka LPL  116. panta 2. punkta mērķis ir nevis atzīt darba ņēmēja attiecībā pret viņa darba devēju pastāvošu prasījumu, kas izriet no viņa darba attiecībām un kam Direktīva 2008/94 var tikt piemērota saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu, bet gan atzīt cita rakstura tiesības, tas ir, darba devēja tiesības prasīt no Sp ānijas valsts tiesu iestāžu “neatbilstošas funkcionēšanas” dēļ radušos zaudējumu, kuri izriet no tā, ka ar valsts tiesību aktiem darba devējam ir uzlikts pienākums maksāt algas atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā atlīdzību. Tātad rodas iespaids, ka, lai gan ar LPL  116. panta 2. punktu ir paredzētas tiesības uz tādas summas izmaksu, kuras apmērs atbilst algām, kuras bija maksājamas, sākot ar šī procesa 60. darba dienu, šī summa ir Spānijas likumdevēja darba devējam piešķirta kompensācija, uz kuru algots darba ņēmējs var pretendēt tikai uz likumiskās subrogācijas pamata.
            40. Turklāt ir jānorāda, ka no Likuma par nodarbinātības noteikumiem 57. panta un LPL  116. panta izrietošās tiesības neattiecas uz atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesa pirmo 60 darba dienu laikā maksājamajām algām. Tātad, ciktāl ar šīm tiesību normām nav piešķirtas tiesības ne uz kādu maksājumu, ja atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesa ilgums nepārsniedz 60 dienas, ar tām netiek nodrošināta ar Direktīvas 2008/94 3. pantu un 4. panta 2. punktu prasītā atlīdzības samaksa par darba attiecību trīs pēdējo mēnešu minimālo laikposmu. Turpretim laikposmā pēc 60. darba dienas līdz tiesas sprieduma, ar kuru šī atlaišana no darba ir atzīta par pretlikumīgu, paziņošanai šīs tiesības attiecas uz visām algām bez jebkāda apmēra ierobežojuma.
            41. No šiem pamatlietā aplūkojamā regulējuma raksturojumiem izriet, ka tas ir vērsts uz mērķi, kas atšķiras no Direktīvas 2008/94 paredzētā algotu darba ņēmēju minimālās aizsardzības darba devēja maksātnespējas gadījumā nodrošināšanas mērķa, tas ir, uz mērķi nodrošināt Spānijas valsts atlīdzības samaksu par tiesvedības, kas pārsniedz 60 darba dienas, ilguma zaudējumus radošajām sekām.
            42. Lai gan saistībā ar LPL  116. panta 2. punkta piemērošanu maksājamo summu apmērs var pārsniegt Fogasa  garantēto algas prasījumu apmēru, no Spānijas valdības apsvērumiem izriet, pirmkārt, ka šis apstāklis izriet no tā, ka šī tiesību norma paredz tiesības uz kompensāciju, kurai nav noteikta augstākā robeža, ar mērķi paredzēt Spānijas valsts atlīdzību par pārmērīgu tiesvedības ilgumu un, otrkārt, ka tā nav uzskatāma par Spānijas likumdevēja lēmuma paredzēt algotiem darba ņēmējiem papildu aizsardzību, salīdzinot ar Fogasa  garantiju, izpausmi.
            43. Otrām kārtām ir jānorāda, ka prasītāju pamatlietā izvirzītie maksājumu prasījumi, kas ir balstīti uz LPL  116. panta 2. punktu, kuri tiek aplūkoti iesniedzējtiesā, nevis attiecas uz ar Fogasa  garantiju nosegto laikposmu, bet gan pārsniedz šo garantiju. Kā izriet no šī sprieduma 30. punkta, šie darba ņēmēji ir saņēmuši no Fogasa ar algas prasījumiem saistītos maksājumus līdz likumā paredzētajām maksimālajām apmērām, kas atbilst Direktīvas 2008/94 paredzētajam algotu darba ņēmēju minimālās aizsardzības darba devēja maksātnespējas gadījumā pienākumam. Šajos apstākļos tas, vai prasītājiem pamatlietā tiek vai netiek piešķirtas no LPL  116. panta 2. punkta izrietošās tiesības, nevar ne ietekmēt, ne ierobežot minimālo aizsardzību, ko Spānijas valsts atbilstoši šīs direktīvas 3. un 4. punktam viņiem ir garantējusi ar Fogasa .
            44. Trešām kārtām, runājot par minētās direktīvas 11. panta pirmo daļu, uz kuru iesniedzējtiesa atsaucas savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, šajā tiesību normā ir vienīgi konstatēts, ka Direktīva 2008/94 “neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem”. Ņemot vērā šo formulējumu, ar šo tiesību normu, kas ir iekļauta V nodaļā ar nosaukumu “Vispārīgi un nobeiguma noteikumi”, dalībvalstīm nevis tiek piešķirtas tiesības veikt likumdošanas darbību uz Savienības tiesību pamata, bet, atšķirībā no šīs direktīvas I un II nodaļā paredzētajām iespējām, vienīgi tiek atzītas dalībvalstu atbilstoši valsts tiesībām pastāvošās pilnvaras paredzēt šādas labvēlīgākas normas ārpus ar šo direktīvu noteiktā regulējuma robežām.
            45. No tā izriet, ka tādu valsts tiesību normu, kāda tiek aplūkota pamatlietā, ar kuru algotiem darba ņēmējiem vienīgi ir piešķirta labvēlīgāka aizsardzība, kas izriet tikai no dalībvalstu kompetences, kura ir apstiprināta ar Direktīvas 2008/94 11. panta pirmo daļu, īstenošanas, nevar uzskatīt par tādu, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
            46. Turklāt saskaņā ar šī sprieduma 36. punktā norādīto Tiesas judikatūru vienīgi apstāklis, ka pamatlietā aplūkojamais regulējums ietilpst jomā, kurā Savienībai atbilstoši LESD 153. panta 2. punktam ir piešķirta kompetence, nevar izraisīt Hartas piemērošanu.
            47. Visbeidzot ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās paredzēto pamattiesību aizsardzības mērķa noteikšanas pamatā, runājot gan par Savienības darbību, gan arī par Savienības tiesību piemērošanu, ko veic dalībvalstis, ir nepieciešamība izvairīties no tā, ka pamattiesību aizsardzība, kas var atšķirties atkarībā no attiecīgajām valsts tiesībām, apdraud Savienības tiesību pārākumu, vienotību un efektivitāti (šajā ziņā skat. spriedumus Internationale Handelsgesellschaft , 11/70, EU:C:1970:114, 3. punkts, Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 60. punkts, un Siragusa , EU:C:2014:126, 31. un 32. punkts). Ņemot vērā šī sprieduma 40., 41. un 43. punktā norādītos apsvērumus, pamatlietā aplūkojamais regulējums nerada šādu risku.
            48. No visiem šiem apstākļiem izriet, ka LPL 116. panta 2. punktu nevar uzskatīt par normu, ar ko tiek īstenotas Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, un tātad to nevar izvērtēt saistībā ar Hartā, tostarp tās 20. pantā, paredzētajām garantijām.
            49. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka tāds valsts regulējums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram darba devējs var prasīt no attiecīgas dalībvalsts izmaksāt darba algas, kuras ir maksājamas atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā, sākot ar 60. darba dienu no prasības iesniegšanas dienas, un atbilstoši kuram, ja darba devējs šīs darba algas nav izmaksājis un atrodas pagaidu maksātnespējas stāvoklī, attiecīgais darba ņēmējs, izmantojot likumisko subrogāciju, var tieši prasīt no šīs valsts minēto algu izmaksu, neietilpst Direktīvas 2008/94 piemērošanas jomā un tādējādi nevar tikt izvērtēts saistībā ar pamattiesībām, kuras ir garantētas ar Hartu, tostarp saistībā ar tās 20. pantu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            50. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
            Tāds valsts regulējums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram darba devējs var prasīt no attiecīgas dalībvalsts izmaksāt atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā maksājamas darba algas, sākot ar 60. darba dienu no prasības iesniegšanas dienas, un atbilstoši kuram, ja darba devējs šīs darba algas nav izmaksājis un atrodas pagaidu maksātnespējas stāvoklī, attiecīgais darba ņēmējs, izmantojot likumisko subrogāciju, var tieši prasīt no šīs valsts minēto algu izmaksu, neietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā piemērošanas jomā un tādējādi nevar tikt izvērtēts saistībā ar pamattiesībām, kuras ir garantētas ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu, tostarp saistībā ar tās 20. pantu.


Tiesas spriedums 1982. gada 9. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta 58/81.