title: Tiesas (virspalāta) 2014. gada 4. septembra spriedums.#Eiropas Komisija pret Eiropas Savienības Padomi.#Prasība atcelt tiesību aktu – Eiropas Savienības ārējā darbība – Starptautiskie nolīgumi – Raidorganizāciju blakustiesību aizsardzība – Sarunas par Eiropas Padomes konvenciju – Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju lēmums atļaut sarunās kopīgi piedalīties Savienībai un tās dalībvalstīm – LESD 3. panta 2. punkts – Savienības ekskluzīvā ārējā kompetence.#Lieta C‑114/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑114/12
            par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam, ko 2012. gada 1. martā cēla
            Eiropas Komisija , ko pārstāv F. Castillo de la Torre , P. Hetsch  un L. Gussetti , kā arī J. Samnadda , pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
            prasītāja,
            ko atbalsta
            Eiropas Parlaments , ko pārstāv R. Passos  un D. Warin , pārstāvji,
            persona, kas iestājusies lietā,
            pret
            Eiropas Savienības Padomi , ko pārstāv H. Legal , J.‑P. Hix  un F. Florindo Gijón , kā arī M. Balta , pārstāvji,
            atbildētāja,
            ko atbalsta
            Čehijas Republika , ko pārstāv M. Smolek , E. Ruffer  un D. Hadroušek , kā arī J. Králová , pārstāvji,
            Vācijas Federatīvā Republika , ko pārstāv T. Henze , B. Beutler  un N. Graf Vitzthum , pārstāvji,
            Nīderlandes Karaliste , ko pārstāv C. Wissels  un J. Langer , pārstāves,
            Polijas Republika , ko sākotnēji pārstāvēja M. Szpunar , B. Majczyna , un M. Drwięcki , kā arī E. Gromnicka , pārstāvji, vēlāk – trīs minētie pārstāvji,
            Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste , ko pārstāv C. Murrell , pārstāve, kurai palīdz R. Palmer , barrister ,
            personas, kas iestājušās lietā.
            TIESA (virspalāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [ K. Lenaerts ] (referents), palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ], L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], E. Juhāss [ E. Juhász ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ] un Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ], tiesneši A. Ross [ A. Rosas ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ], A. Prehala [ A. Prechal ], E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ], K. Vajda [ C. Vajda ] un S. Rodins [ S. Rodin ],
            ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
            sekretāre S. Stremholma [ C. Strömholm ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 24. septembra tiesas sēdi,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 3. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju 2011. gada 19. decembra Padomes sanāksmē pieņemto lēmumu par Eiropas Savienības un tās dalībvalstu dalību sarunās par Eiropas Padomes Konvenciju par raidorganizāciju tiesību aizsardzību (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
            Atbilstošās tiesību normas
            Starptautiskās tiesības
            2. 1961. gada 26. oktobrī Romā parakstītās Starptautiskās Konvencijas par izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību (turpmāk tekstā – “Romas konvencija”) 13. pantā pirmo reizi starptautiskā līmenī tika noregulētas raidorganizāciju autortiesību blakustiesības attiecībā uz to raidījumu fiksāciju. Šīs konvencijas, kuras līgumslēdzēja puse nav Eiropas Savienība, 1. pantā ir noteikts princips, kurš ir arī pārņemts vēlākās konvencijās blakustiesību jomā, saskaņā ar kuru šo tiesību īpašniekiem piešķirtā aizsardzība neietekmē tiesības, kas autoram var būt uz raidījuma ietvaros publiskotajiem darbiem, kurus ir ierakstījuši producenti vai kurus ir izpildījuši vai interpretējuši mākslinieki.
            3. Arī Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.), 14. panta 3., 5. un 6. punktā tiek reglamentētas raidorganizāciju blakustiesības. Tāpat kā Romas konvencija tas attiecas tikai uz klasisko apraidi ar bezvadu līdzekļiem.
            4. Savukārt Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (PIĪO) Līgums par autortiesībām un PIĪO Līgums par izpildījumu un fonogrammām, kuri parakstīti Ženēvā 1996. gada 20. decembrī un kuri Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināti ar Padomes 2000. gada 16. marta Lēmumu 2000/278/EK (OV L 89, 6. lpp.), jauno digitālo tehnoloģiju ietvaros pastiprina autoru, fonogrammu ražotāju un izpildmākslinieku vai izpildītāju tiesības, bet ne raidorganizāciju tiesības.
            Savienības tiesības
            Direktīva 92/100/EEK, ko kodificē ar Direktīvu 2006/115/EK
            5. Ar Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvu 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām attiecībā uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.) pirmo reizi Savienības tiesībās tika reglamentētas raidorganizāciju blakustiesības. Šī direktīva tika kodificēta un atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvu 2006/115/EK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 376, 28. lpp.).
            6. Direktīvas 2006/115 7. panta ar nosaukumu “Fiksācijas tiesības” 2. un 3. punktā ir noteikts:
            “2. Dalībvalstis paredz raidorganizācijām ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt fiksēt to raidījumus neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus pārraida pa vadiem vai pa gaisu, ietverot kabeļus vai mākslīgos pavadoņus.
            3. Kabeļu izplatītājiem nav 2. punktā paredzēto tiesību, ja tie tikai retranslē raidorganizāciju raidījumus pa kabeļiem.”
            7. Šīs direktīvas 8. panta ar nosaukumu “Raidīšana un publiskošana” 3. punktā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis paredz raidorganizācijām ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt retranslēt to raidījumus bez vadiem, kā arī publiski tos izpildīt, ja šāds izpildījums notiek vietās, kas pieejamas publikai par ieejas maksu.”
            8. Šīs pašas direktīvas 9. pantā ar nosaukumu “Izplatīšanas tiesības” ir paredzēts:
            “1. Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības padarīt pieejamus sabiedrībai, pārdodot vai citādā veidā, objektus, kas norādīti a) līdz d) apakšpunktā, ietverot kopijas, turpmāk tekstā – “izplatīšanas tiesības”:
            [..]
            d) raidorganizācijas, attiecībā uz to izgatavotām raidījumu fiksācijām, kā noteikts 7. panta 2. punktā.
            2. Visu 1. punktā minēto objektu izplatīšanas tiesības Kopienā nav ierobežotas, izņemot gadījumu, ja Kopienā šos objektus pirmo reizi pārdod tiesību turētāji vai tas notiek ar viņu piekrišanu.
            3. Izplatīšanas tiesības ir spēkā, ciktāl tās nav pretrunā ar īpašiem I nodaļas, jo īpaši 1. panta 2. punkta noteikumiem.
            4. Izplatīšanas tiesības var nodot citiem, deleģēt vai piešķirt ar licences līgumiem.”
            9. Direktīvas 2006/115 10. pantā ir definēti gadījumi, kuros dalībvalstis var paredzēt šo dažādo tiesību ierobežojumus.
            10. Atbilstoši šīs direktīvas 12. pantam “blakustiesību aizsardzība saskaņā ar šo direktīvu neskar un neietekmē autortiesību aizsardzību”.
            Direktīva 93/83/EEK
            11. Raidorganizāciju blakustiesības regulē arī ar Padomes 1993. gada 27. septembra Direktīvu 93/83/EEK par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai (OV L 248, 15. lpp.).
            12. Šīs direktīvas 1. panta ar nosaukumu “Definīcijas” 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
            “Šajā direktīvā “atklāti raidījumi caur satelītu” ir atklātai uztveršanai domātu programmas nesēju signālu, raidorganizācijai kontrolējot un tās atbildībā, ievadīšana nepārtrauktā komunikāciju ķēdē, kas ved uz satelītu un atpakaļ uz zemi.”
            13. Šīs pašas direktīvas 4. panta 1. punktā ir norāde uz atbilstošajiem Direktīvas 92/100 noteikumiem, kurus vēlāk kodificēja un atcēla ar Direktīvu 2006/115, attiecībā uz raidorganizāciju blakustiesību aizsardzību atklātas apraides caur satelītu nolūkā. Minētā 4. panta 2. punktā ir precizēts, ka 1. punkta mērķiem “bezvadu apraide” šajā pēdējā minētajā direktīvā ir tāda, kas ietver arī atklātu apraidi caur satelītu.
            14. Direktīvas 93/83 5. pantā ir noteikts, ka “blakustiesību aizsardzība saskaņā ar šo direktīvu neskar un nekādi neietekmē autortiesību aizsardzību”.
            Direktīva 2001/29/EK
            15. Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīva 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) arī reglamentē raidorganizāciju blakustiesības.
            16. Šīs direktīvas 2. pantā ar nosaukumu “Reproducēšanas tiesības” ir noteikts:
            “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
            [..]
            e) raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”
            17. Šīs direktīvas 3. pantā ar nosaukumu “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” ir precizēts:
            “1. Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
            2. Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu, izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā:
            [..]
            d) raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.
            3. Direktīvas 1. un 2. punktā minētās tiesības neizbeidzas līdz ar šajā pantā minēto izziņošanu vai publiskošanu.”
            18. Šīs pašas direktīvas 5. pantā ir precizēts gadījums, kad dalībvalstis var paredzēt izņēmumus no reproducēšanas tiesībām vai to ierobežojumus.
            19. Direktīvas 2001/29 6. pantā ir reglamentētas “saistības attiecībā uz tehnoloģiskiem pasākumiem”.
            20. Šīs direktīvas 7. pantā ir reglamentētas “saistības attiecībā uz informāciju par tiesību pārvaldību”.
            21. Šīs pašas direktīvas 8. pantā ar nosaukumu “Sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļi” ir noteikts:
            “1. Dalībvalstis paredz atbilstīgas sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļus attiecībā uz šajā direktīvā izklāstīto tiesību un saistību pārkāpumiem un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu šo sankciju un tiesiskās aizsardzības līdzekļu piemērošanu. Tādējādi paredzētajām sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.
            2. Katra dalībvalsts pieņem vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiesību subjekti, kuru intereses ir skārušas attiecīgās valsts teritorijā veiktas nelikumīgas darbības, var celt prasību par zaudējumu atlīdzību un/vai pieprasīt rīkojumu vajadzības gadījumā uzlikt arestu nelikumīgajam materiālam, kā arī 6. panta 2. punktā minētajām ierīcēm, produktiem vai komponentiem.
            3. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesību subjekti var pieprasīt rīkojumu pret starpniekiem, kuru pakalpojumus trešā persona izmanto, lai pārkāptu autortiesības vai blakustiesības.”
            Direktīva 2004/48/EK
            22. Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par intelektuālā īpašuma tiesību p iemērošanu (OV L 157, 45. lpp., un grozījumi – OV L 195, 16. lpp.) 1. pantā ir noteikts, ka tā “attiecas uz pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu [ievērošanu]”.
            23. Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 3. punkta c) apakšpunktam tā neattiecas uz “dalībvalstu noteikumiem, kas attiecas uz kriminālprocesu vai kriminālsodiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu jomā”.
            Direktīva 2006/116/EK
            24. Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/116/EK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem (OV L 372, 12. lpp.), ar kuru tika kodificēta un atcelta Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīva 93/98/EEK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu (OV L 290, 9. lpp.), 3. panta 4. punktā ir noteikts, ka:
            “Raidorganizāciju tiesības beidzas 50 gadus pēc raidījuma pirmās pārraides, neatkarīgi no tā, vai šis raidījums pārraidīts pa vadiem vai pa gaisu, ieskaitot kabeļus un mākslīgos pavadoņus [satelītus].”
            Tiesvedības priekšvēsture
            Sarunas nolūkā noslēgt Eiropas Padomes konvenciju par raidorganizāciju blakustiesībām
            25. 2002. gada 11. septembrī Eiropas Padome pieņēma Ieteikumu Rec(2002)7 par raidorganizāciju blakustiesību aizsardzības veicināšanu (turpmāk tekstā – “2002. gada ieteikums”).
            26. Ar 2008. gada 20. februāra lēmumu Eiropas Padomes Ministru komiteja deva uzdevumu Plašsaziņas līdzekļu un jauno sakaru pakalpojumu koordinācijas komitejai novērtēt šo tiesību aizsardzības veicināšanas iespējas. 2008. gada 25. septembrī ad hoc raidorganizāciju blakustiesību aizsardzības inventarizācijas grupa sagatavoja memorandu par iespējamu Eiropas Padomes konvenciju par šādu aizsardzību (turpmāk tekstā – “2008. gada memorands”).
            27. Šajā memorandā bija ietverts pielikums ar nosaukumu “Iespējamo jautājumu saraksts, kuri jāizskata, sagatavojot jaunu juridisku instrumentu”, ar šādu saturu:
            “I Ievada un vispārējie noteikumi
            – Saistība ar citiem nolīgumiem un līgumiem
            – Pastāvošās saistības
            – Nākotnes saistības
            – Saistība ar raidījumu autortiesību vai blakustiesību aizsardzību
            – Definīcijas
            – Piesaistes punkti
            – Valsts režīms
            II Aizsardzības saturs
            – Fiksācijas tiesības
            – Reproducēšanas tiesības
            – Retranslācijas tiesības
            – Tiesības padarīt pieejamu
            – Tiesības uz atklātu raidījumu
            – Izplatīšanas tiesības
            – Raidījumu nesēju signālu pirmspārraides aizsardzība
            – Ierobežojumi un izņēmumi
            – Aizsardzības ilgums
            – Ar tehnoloģiskiem pasākumiem saistīti pienākumi
            – Ar informāciju par tiesību pārvaldību saistīti pienākumi
            – Tiesību ievērošana
            III Nobeiguma noteikumi”.
            28. Ņemot vērā 2008. gada memorandu, Plašsaziņas līdzekļu un jauno sakaru pakalpojumu koordinācijas komiteja 2009. gada 27. maijā nolēma apstiprināt ad hoc raidorganizāciju blakustiesību aizsardzības inventarizācijas grupas darbuzdevumu un vēlāk savā sanāksmē no 2009. gada 20. līdz 23. oktobrim veica Eiropas Padomes konvencijas šajā jautājumā izstrādāšanas darbus.
            29. Pirms šīs grupas izveides, 2010. gada 28. un 29. janvārī, tika sasaukta konsultēšanās sanāksme, lai sagatavotu šīs pašas grupas turpmāko darbu. Šajā sanāksmē tika izstrādāts ziņojums (turpmāk tekstā – “2010. gada ziņojums”).
            Apstrīdētais lēmums
            30. 2011. gada 9. februārī Komisija iesniedza Padomei ieteikumu pieņemt Padomes lēmumu, ar ko tai ļauj piedalīties sarunās par paredzamo Eiropas Padomes konvenciju raidorganizāciju blakustiesību aizsardzības jomā.
            31. 2011. gada 19. decembrī Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju sanāksmē tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kas Komisijai tikai paziņots 2011. gada 21. decembrī.
            32. Apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts:
            “[..] Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvji, kas tikās Padomē,
            Ņemot vērā [LESD] un it īpaši tā 218. panta 3. un 4. punktu,
            ņemot vērā Komisijas ieteikumu [..],
            tā kā:
            (1) Komisijai būtu jābūt pilnvarotai Savienības vārdā piedalīties sarunās par [Eiropas Padomes Konvenciju par raidorganizāciju blakustiesību aizsardzību] attiecībā uz jautājumiem, kas ietilpst Savienības kompetencē un attiecībā uz kuriem Savienība ir pieņēmusi tiesību normas.
            (2) Dalībvalstīm, rīkojoties savā vārdā, šajās sarunās būtu jāpiedalās tikai tiktāl, ciktāl jautājumi, kas rodas sarunu gaitā, ietilpst to kompetencē. Lai nodrošinātu vienotību Savienības ārējā pārstāvībā, dalībvalstīm un Komisijai apspriešanas procesa gaitā būtu cieši jāsadarbojas,
            ir nolēmuši šādi:
            1. pants
            1) Komisija ar šo tiek pilnvarota piedalīties sarunās par Eiropas Padomes Konvenciju par raidorganizāciju blakustiesību aizsardzību un veikt sarunas Savienības vārdā attiecībā uz jautājumiem, kas ietilpst Savienības kompetencē un attiecībā uz ko Savienība ir pieņēmusi tiesību normas, apspriežoties ar Intelektuālā īpašuma darba grupu (autortiesības) (turpmāk tekstā – “speciālā komiteja”).
            2) Komisija veic attiecīgās sarunas saskaņā ar norādījumiem sarunām, kas izklāstīti šā Lēmuma pielikumā un/vai saskaņoto Savienības nostāju, kas speciālajā komitejā noteikta konkrēti šo sarunu vajadzībām.
            3) Ja sarunu priekšmets ietilpst dalībvalstu kompetencē, prezidējošā dalībvalsts pilnā apmērā piedalās sarunās un veic [to] dalībvalstu vārdā, pamatojoties uz iepriekš saskaņotu kopējo nostāju. Ja kopējo nostāju nav iespējams saskaņot, dalībvalstis ir pilnvarotas paust savu nostāju un neatkarīgi balsot par izskatāmo jautājumu, neierobežojot 4. punktā minēto.
            4) Komisija un dalībvalstis cieši sadarbojas apspriešanas sarunu procesa gaitā, lai panāktu vienotību Savienības un tās dalībvalstu starptautiskajā pārstāvībā.
            5) Komisija un/vai prezidējošā dalībvalsts pārliecinās, ka ar sarunām saistītie dokumenti pienācīgā laikā tiek nosūtīti uz dalībvalstīm. Tās atklātā un pārskatāmā veidā ziņo Padomei un/vai speciālajai komitejai par sarunu iznākumu pirms un pēc ikvienas sarunu sēdes un, ja nepieciešams, par problēmām, kas varētu rasties sarunu gaitā.
            2. pants
            Šis lēmums ir adresēts Komisijai.”
            33. Apstrīdētā lēmuma pielikumā šādā veidā ir izklāstīti norādījumi sarunām:
            “1. Komisija nodrošina, ka Eiropas Padomes ierosinātais konvencijas projekts par raidorganizāciju tiesību aizsardzību ietver atbilstošas normas, kas [..] Savienībai dod iespēju kļūt par tās līgumslēdzēju pusi.
            2. Komisija veic sarunas tā, lai nodrošinātu, ka paredzētās normas atbilst Direktīvai 2006/115 [..], Direktīvai 2006/116 [..], Direktīvai 93/83 [..] un Direktīvai 2001/29 [..], kā arī [..] Savienības un tās dalībvalstu PTO ietvaros noslēgtajā Līgumā [par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām] uzņemtajām saistībām.
            3. Atbilstoši sarunu gaitā sasniegtajam progresam šie norādījumi sarunām var tikt pielāgoti.”
            34. Komisija atbilstoši paziņojumam par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu procedūrā, kurā tika pieņemts šis lēmums, visu laiku apgalvoja, ka Savienībai ir ekskluzīva kompetence šajā jomā un iebilda pret Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju veikto “hibrīda akta” pieņemšanu.
            Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
            35. Komisija lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            36. Padome lūdz Tiesu prasību noraidīt un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            37. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 14. augusta rīkojumu Čehijas Republikai, Vācijas Federatīvajai Republikai, Nīderlandes Karalistei, Polijas Republikai un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam, turpretī Eiropas Parlamentam tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
            Par prasību
            Par pieņemamību
            38. Formāli neceļot iebildi par nepieņemamību, Padome, ko atbalsta Vācijas Federatīvā Republika un Nīderlandes Karaliste, lūdz Tiesu pārbaudīt, vai prasībā daļā par lēmumu, ko pieņēmuši dalībvalstu pārstāvji kā savu valdību pārstāvji un nevis kā Padomes dalībnieki, ir pakļauts pārbaudei Tiesā, kas ir paredzēta LESD 263. pantā.
            39. Šajā ziņā jāatgādina, ka prasība atcelt tiesību aktu ir ierosināma par visiem iestāžu pieņemtajiem noteikumiem, kuru mērķis ir radīt tiesiskas sekas, neatkarīgi no to būtības vai formas (spriedumi Komisija/Padome, tā sauktā “AETR” lieta, 22/70, EU:C:1971:32, 42. punkts; Parlaments/Padome un Komisija, C‑181/91 un C‑248/91, EU:C:1993:271, 13. punkts, kā arī Komisija/Padome, C‑27/04, EU:C:2004:436, 44. punkts).
            40. Šajā lietā apstrīdētais lēmums, kurš rada tiesiskas sekas Savienības attiecībās ar tās dalībvalstīm, kā arī starp Savienības iestādēm, tika pieņemts uz LESD 218. panta 3. un 4. punkta pamata.
            41. Turklāt, tā kā apstrīdētajā lēmumā ir apvienotas, pirmkārt, Komisijai un, otrkārt, dalībvalstīm, kā arī Padomes prezidējošai valstij piešķirtās atļaujas piedalīties sarunās, no tā noteikti izriet, ka Padome ir piedalījusies abu šo atļauju piešķiršanā. Tātad prasība pret visu apstrīdēto lēmumu kopumā ir pieņemama.
            Par lietas būtību
            42. Komisija norāda četrus pamatus savas prasības pamatojumam.
            43. Pirmais pamats ir saistīts ar LESD 2. panta 2. punkta un 3. panta 2. punkta pārkāpumu. Trīs pārējie pamati, kuri ir norādīti neatkarīgi no Savienības kompetenču ekskluzīvā vai dalītā rakstura šajā lietā, ir attiecīgi saistīti ar: otrais – procesuāliem pārkāpumiem un noteikumu par atļaujas sniegšanu Savienības dalībai sarunās saistībā ar starptautiskiem nolīgumiem pārkāpumiem; trešais – balsošanas kārtības noteikumu Padomē, kas paredzēti LESD 218. panta 8. punktā, pārkāpumu; un ceturtais – ar LES un LESD definēto mērķu, kā arī LES 13. pantā paredzētā lojālas sadarbības principa neievērošanu.
            Par pirmo pamatu
            – Lietas dalībnieku argumenti
            44. Sava pirmā pamata ietvaros Komisija, ko atbalsta Parlaments, norāda, ka saskaņā ar judikatūras attīstību sākot no sprieduma AETR  (EU:C:1971:32) līdz šim brīdim, kas ir kodificēta LESD 3. panta 2. punktā, Savienībai ir ekskluzīva ārējā kompetence, jo – kā šajā lietā – starptautiskās saistības, vismaz to lielākā daļa, pieder jomai, kurai piemēro tās iedibinātos kopīgos noteikumus.
            45. Pirmkārt, Komisija un Parlaments apgalvo, ka sarunas Eiropas Padomē par raidorganizāciju blakustiesību aizsardzību balstīsies it īpaši uz Savienības acquis  šajā jomā. Aplūkojuši dažādās 2008. gada memoranda pielikumā identificētās tēmas, tie izklāsta iemeslus, kādēļ šīs sarunas riskē ietekmēt Savienības kopīgos noteikumus šajā jomā, tostarp tad, ja tās norisināsies par elementiem, attiecībā uz kuriem – minētā memoranda vārdiem – ir paredzēts pārsniegt šajā acquis noteikto.
            46. Komisija secina, ka, ja visas Savienības tiesībās progresīvi iedibinātās tiesības, kā šajā lietā, sasniedz uzlabotu stadiju un ja topošajā starptautiskajā nolīgumā ir paredzēts konsolidēt un labākajā gadījumā ierobežotā veidā uzlabot attiecīgo tiesību īpašnieku aizsardzību attiecībā uz papildu aspektiem, kuri šobrīd šajās tiesībās nav paredzēti, Savienībai esot jābūt ekskluzīvai kompetencei.
            47. Otrkārt, Komisija, kuru šajā punktā atbalsta Parlaments, norāda, ka Savienība ir pieņēmusi saskaņotu normu kopumu, pārsniedzot vienkāršus minimālus priekšrakstus, kuri regulē raidorganizāciju blakustiesības, lai nodrošinātu labu iekšējā tirgus darbību. Tas, ka šis regulējums nav pilnīgi saskaņots un atļauj dalībvalstīm pašām regulēt konkrētus attiecīgās jomas aspektus, neesot pretrunā tam, ka Savienības kompetence šajā jomā ir ekskluzīva.
            48. Treškārt, Komisija apgalvo, ka raidorganizāciju blakustiesības, kuras tiek reglamentētas Savienības tiesībās, iekļaujas saskaņotā un līdzsvarotā intelektuālā īpašuma tiesību normu kopumā, kuru mērķis ir saglabāt Savienības tiesību sistēmas vienotību šajā jomā. Šajos apstākļos un ņemot vērā ciešo saikni starp raidorganizāciju tiesībām un darbību un citu intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieku tiesībām un darbību, jebkāda vienu vai otru šo subjektu tiesību grozīšana ietekmētu visa Savienības tiesiskā regulējuma interpretāciju un piemērošanu.
            49. Padome, kuru atbalsta Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika un Apvienotā Karaliste, norāda, ka paredzamā Eiropas Padomes konvencija ietilpst dalītās kompetences starp Savienību un tās dalībvalstīm jomā, proti, iekšējā tirgus jomā, kurš ietver intelektuālā īpašuma aizsardzību. Līdz ar to gan Savienībai, gan dalībvalstīm esot jābūt iesaistītām turpmākās sarunās, cieši sadarbojoties visos procedūras posmos, lai nodrošinātu vienotu Savienības ārējo pārstāvību. Tieši tāds esot apstrīdētā lēmuma mērķis.
            50. Padome un minētās dalībvalstis norāda, ka tas, ka paredzamā starptautiskā nolīguma daļa, pat tā lielākā daļa, ietilpst jomā, kuru regulē ar Savienības kopīgiem noteikumiem, nav pietiekami, lai secinātu, ka Savienībai ir ekskluzīva kompetence piedalīties sarunās par šo nolīgumu. Šāds secinājums var rasties tikai no precīzas un konkrētas attiecīgo Savienības tiesību normu rakstura un satura analīzes, kā arī no saistības starp šīm normām un paredzamo nolīgumu, no kā ir skaidri redzams, ka pēdējais minētais var ietekmēt šos noteikumus vai grozīt to piemērošanas jomu.
            51. Šie paši lietas dalībnieki arī norāda, ka LESD 3. panta 2. punktā esošā teikuma pēdējā daļa ir jāaplūko kopā ar protokolu (Nr. 25) par kopīgas kompetences īstenošanu, kas ir pievienots LES un LESD.
            52. Padome, Nīderlandes Karaliste un Apvienotā Karaliste piebilst, ka Lisabonas līguma slēdzēji LESD 3. panta 2. punkta teikuma pēdējā daļā ir paredzējuši kodificēt judikatūru, kas ir attīstījusies pēc sprieduma AETR  (EU:C:1971:32), kā tas ir paskaidrots Atzinumā 1/03 (EU:C:2006:81), atsakoties noteikt kritēriju par “lielākoties Savienības tiesību normās jau regulētu jomu”, ko Tiesa tostarp piemēro savā Atzinumā 2/01 (EU:C:1993:106) un spriedumā C‑467/98 Komisija/Dānija (EU:C:2002:625).
            53. Ņemot vērā šos vispārīgos apsvērumus, Padome, Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika un Apvienotā Karaliste apstrīd to, ka Savienībai būtu ārēja ekskluzīva kompetence šajā lietā.
            54. Šajā ziņā tās norāda, pirmām kārtām, ka plānotā Eiropas Padomes konvencija varētu pārsniegt spēka esošo Savienības tiesisko regulējumu trijos aspektos.
            55. Pirmkārt, šī plānotā konvencija noteikšot raidorganizāciju ekskluzīvās tiesības attiecībā uz to raidījumu publiskošanu ārpus publiski pieejamām vietām, samaksājot ieejas maksu, lai gan šādas ekskluzīvas tiesības šīm raidorganizācijām nebūtu atzītas Savienības tiesībās.
            56. Otrkārt, tā regulēšot [nesēju] signālu aizsardzību pirms to publiskas pārraides (turpmāk tekstā – “pirmspārraides signāls”), lai gan šādu aizsardzību Savienības tiesību noteikumi neregulē. Faktiski tiesības, kas ar Savienības tiesisko regulējumu ir piešķirtas autoriem attiecībā uz viņu darbiem, neietver raidorganizāciju tiesības uz šādiem signāliem.
            57. Treškārt, sarunas par plānoto Eiropas Padomes konvenciju varētu būt par to, ka tiek ieviesti sodu pasākumi, kas paredzēti, lai nodrošinātu šo tiesību ievērošanu, lai gan šādi pasākumi netiek regulēti Savienības kopīgajos noteikumus.
            58. Polijas Republika piebilst, ka esot iespējams arī tas, ka šajā plānotajā konvencijā būs plašāka “raidorganizāciju” definīcija nekā tā, kāda ir Savienības tiesībās, ietverot izplatītājus tīklā un “dubulto apraidi”.
            59. Tāpat kā Apvienotā Karaliste tā turklāt uzsver, ka pašreiz ne ar vienu Savienības kopīgo noteikumu raidorganizācijām netiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības uz retranslāciju pa vadiem.
            60. Padome, Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika un Apvienotā Karaliste piebilst, ka tas, ka, neskatoties uz šo kompetenci reglamentējošo kopīgo noteikumu neesamību, tiek akceptēta Savienības ārējā ekskluzīvā kompetence, jo attiecīgais starptautiskais nolīgums tikai ierobežotā veidā skars to noteikumu kopumu, kurš progresīvi tika ieviests Savienības līmenī, radītu prettiesisku LESD 3. panta 2. punkta piemērošanas jomas paplašināšanu un kaitētu [pilnvaru] piešķiršanas principam.
            61. Otrām kārtām, Padome, Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika un Apvienotā Karaliste norāda, ka Savienības tiesības attiecībā uz raidorganizācijām ir tikai minimāli, fragmentāri saskaņotas, to darot papildus citu intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzībai.
            62. Trešām kārtām, Padome, Polijas Republika un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Savienības tiesiskajam regulējumam attiecībā uz citu organizāciju, kas nav raidorganizācijas, autortiesībām un blakustiesībām šajā lietā nav nozīmes, lai novērtētu, vai attiecīgajā jomā ir spēkā Savienības kopīgie noteikumi. Šajā ziņā tās uzsver, ka pamata atšķirība no vēsturiskā viedokļa, kā arī atbilstoši aizsardzības veidam un priekšmetam pastāv starp autoru un šo organizāciju tiesībām.
            63. Šajos apstākļos šīm organizācijām piešķirtā papildu aizsardzība neietekmē nedz intelektuālā īpašuma citu īpašnieku tiesību aizsardzības vispārējo līdzsvaru, nedz šo citu īpašnieku īstenoto šo tiesību izmantošanu.
            – Tiesas vērtējums
            64. Pirmais pamats būtībā ir par LESD 3. panta 2. punkta pārkāpumu.
            65. Vispirms jānorāda, ka no dažādajiem Savienības ekskluzīvās kompetences gadījumiem, kas ir minēti šajā normā, šajā lietā nozīme ir tam, kurš ir minēts teikuma pēdējā daļā un atbilst situācijai par starptautiska nolīguma noslēgšanu, kas “ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu”.
            66. Šajā ziņā jāuzsver, ka šajā pēdējā teikuma daļā izmantotie jēdzieni atbilst tiem, ar kuriem Tiesa sprieduma AETR (EU:C:1971:32) 22. punktā definēja starptautisko saistību raksturu, kuras dalībvalstīm ir aizliegts uzņemties ārpus Savienības iestāžu ietvara, ja Līguma mērķu īstenošanai ir pieņemti Savienības kopīgie noteikumi.
            67. Līdz ar to šie jēdzieni ir jāinterpretē, ņemot vērā ar tiem saistītos precizējumus, ko Tiesa ir sniegusi spriedumā AETR  (EU:C:1971:32) un tās attīstītajā judikatūrā pēc šī sprieduma.
            68. Saskaņā ar Tiesas judikatūru pastāv risks, ka starptautiskās saistības var kaitēt Savienības kopīgiem noteikumiem vai grozīt to darbības jomu, kas var attaisnot Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci, ja šie noteikumi ir piemērojami šīm saistībām (šajā ziņā skat. spriedumus AETR , EU:C:1971:32, 30. punkts, un Komisija/Dānija, EU:C:2002:625, 82. punkts).
            69. Šāda riska konstatējums nenozīmē, ka jābūt pilnīgai saskaņai starp to jomu, uz kuru attiecas starptautiskās saistības, un to, kuru regulē Savienības tiesiskais regulējums (šajā ziņā skat. Atzinumu 1/03, EU:C:2006:81, 126. punkts).
            70. Kā Tiesa alternatīvi ir uzsvērusi – tādas saistības var ietekmēt vai mainīt Savienības kopīgo noteikumu piemērošanas jomu arī tad, ja šīs saistības ietilpst nozarē, kura lielākoties jau tiek regulēta ar šiem noteikumiem (Atzinums 2/91, EU:C:1993:106, 25. punkts; spriedums Komisija/Dānija, EU:C:2002:625, 82. punkts, kā arī Atzinums 1/03, EU:C:2006:81, 120. un 126. punkts).
            71. Turklāt dalībvalstis nevar ārpus Savienības iestāžu ietvara uzņemties šādas saistības, pat ja starp tām un Savienības kopīgiem noteikumiem nepastāv iespējama pretruna (šajā ziņā skat. Atzinumu 2/91, EU:C:1993:106, 25. un 26. punkts, kā arī spriedumu Komisija/Dānija, EU:C:2002:625, 82. punkts).
            72. Padomes, Nīderlandes Karalistes un Apvienotās Karalistes argumenti, kas pamatojas uz iespējami visšaurāko koncepciju kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā jautājumā par Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci, neatspēko iepriekš minēto analīzi.
            73. Faktiski protokols (Nr. 25) par kopīgās kompetences īstenošanu, uz ko ir atsauce šo argumentu pamatojumā, kura vienīgajā pantā ir noteikts, ka, “ja Eiropas Savienība ir rīkojusies kādā konkrētā jomā, šo kompetenču darbības joma attiecas tikai uz tiem elementiem, kas noteikti attiecīgajā Savienības aktā un tādēļ neattiecas uz visu jomu”, attiecas tikai – kā tas izriet arī no tā teksta – LESD 2. panta 2. punktu un nevis uz LESD 3. panta 2. punktu. Tādējādi tā mērķis ir precizēt Savienības un dalībvalstu kopīgās kompetences, ko tām piešķir ar Līgumu, īstenošanas apjomu un nevis ierobežot Savienības ārējās ekskluzīvās kompetences apjomu gadījumā, kas minēts LESD 3. panta 2. punktā, kā tas ir paskaidrots iepriekš atgādinātajā Tiesas judikatūrā.
            74. To ņemot vērā, ir jāuzsver, ka, tā kā Savienībai ir tikai piešķirtās pilnvaras, tad kompetences esamībai, kas turklāt ir ekskluzīva, ir jābūt pamatotai ar secinājumiem, kas ir izdarīti, konkrēti analizējot saistību, kura pastāv starp paredzēto starptautisko nolīgumu un spēkā esošiem Savienības tiesību aktiem un no kuras izriet, ka šāda nolīguma noslēgšana var ietekmēt Savienības kopīgos noteikumus vai grozīt to piemērošanas jomu (šajā ziņā skat. Atzinumu 1/03, EU:C:2006:81, 124. punkts).
            75. Atbilstoši LES 5. panta 1. un 2. punktā norādītajam pilnvaru piešķiršanas principam attiecīgam dalībniekam šādas analīzes veikšanai ir jāsniedz informācija, kas palīdz pierādīt Savienības ekskluzīvās kompetences raksturu, uz kuru tas atsaucas.
            76. Šajā gadījumā vispirms jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav precizēts sarunu saturs saistībā ar paredzamo Eiropas Padomes konvenciju par raidorganizāciju tiesību aizsardzību. Tajā turklāt nav norādītas šo sarunu tēmas, kuras atbilstoši tā 1. panta 1. punktam ir Savienības kompetencē, un tās, kuras atbilstoši tā 1. panta 3. punktam ietilpst dalībvalstu kompetencē.
            77. Šajos apstākļos, runājot par paredzamo sarunu saturu, šīs analīzes nolūkā jāņem vērā 2002. gada ieteikums, 2008. gada memorands un 2010. gada ziņojums, kurus Komisija ir pievienojusi lietas materiāliem sava pirmā pamata atbalstam un attiecībā uz kuriem neviens lietas dalībnieks nav apstrīdējis, ka tajos šajā sakarā ir sniegtas visjaunākās atbilstošās norādes.
            78. Attiecībā uz šajā lietā aplūkojamo jomu – šajos Eiropas Padomes dokumentos ir norādes par to, ka aplūkojamo sarunu mērķis ir pieņemt konvenciju par raidorganizāciju blakustiesību aizsardzību.
            79. Kā izriet no Direktīvām 93/83, 2001/29, 2004/48, 2006/115 un 2006/116, šīs tiesības Savienības tiesību aktos tiek reglamentētas ar saskaņotām tiesību normām, kuru mērķis tostarp ir nodrošināt iekšējā tirgus labu darbību un kuras, integrējot konkrētu skaitu jauno attīstības [tendenču] saistībā ar tehnoloģiskiem izaicinājumiem, jauno digitālo vidi un informācijas sabiedrības attīstību, ir ieviesušas raidorganizāciju raidījumu pastiprinātas un saskaņotas aizsardzības režīmu.
            80. No tā izriet, ka šo organizāciju blakustiesību aizsardzība, par ko ir Eiropas Padomes sarunas, šīs analīzes nolūkā ir jāuztver kā atbilstošā joma.
            81. Tas, ka minētās saskaņotās tiesību normas tika ieviestas ar dažādiem juridiskiem instrumentiem, ar ko tiek regulētas arī citas intelektuālā īpašuma tiesības, nevar atspēkot šīs pieejas pamatotību.
            82. Novērtējums par to, vai pastāv risks, ka ar starptautiskajām saistībām tiktu kaitēts Savienības kopīgiem noteikumiem vai tiktu grozīta to piemērošanas joma, faktiski nevar būt pamatā samākslotai nošķiršanai atkarībā no tā, vai šīs normas ir vai nav ietvertas vienā un tajā pašā Savienības tiesību instrumentā.
            83. Tostarp sprieduma Komisija/Francija (C‑239/03, EU:C:2004:598) 27. un 29. punktā Tiesa ūdens aizsardzību pret piesārņojumu, kas ir starptautiska nolīguma priekšmets lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, uzskatīja par “jomu”, neskatoties uz to, ka atbilstošie Savienības tiesību akti bija ietverti dažādos juridiskos instrumentos.
            84. Tādējādi, tiklīdz attiecīgā joma ir precizēta, jānorāda, ka atbilstoši dažādām 2008. gada memoranda rindkopām, proti, tā 49., 52., 57. un 78. punktam, aplūkojamā Eiropas Padomes konvencija ir jābalsta uz Savienības acquis , kurā ietilpst lielākā daļa no materiālām intelektuālā īpašuma tiesībām, it īpaši raidorganizāciju tiesības.
            85. Padome un tās atbalstam iestājušās dalībvalstis piekrīt, ka lielāko daļu paredzamo sarunu tēmu, kas ir minētas 2008. gada memoranda pielikumā esošajā sarakstā, faktiski jau regulē Savienības kopīgie noteikumi.
            86. Pirmkārt, runājot par šī saraksta I sadaļā norādītajā tēmām, Polijas Republika apstiprina, ka, protams, jēdzienu “raidorganizācija” šīs aplūkojamās paredzētās konvencijas nolūkiem varētu definēt plaši un attiecināt uz izplatītājiem tīklā vai dubulto apraidi.
            87. Tomēr neatkarīgi no jautājuma, vai jauno digitālo tehnoloģiju kontekstā atsauce uz raidījumiem, kas tiek pārraidīti pa vadiem vai bez tiem – kā noteikts Direktīvas 2001/29 2. pantā un 3. panta 2. punkta d) apakšpunktā, Direktīvas 2006/115 7. panta 2. punktā un 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā, kā arī Direktīvas 2006/116 3. panta 4. punktā –, ļauj ietvert to izplatītājus Savienības attiecīgās nozares kopīgo noteikumu piemērošanas jomā, jebkurā gadījumā nevar noliegt – kā to norāda arī Komisija –, ka sarunām, kuru mērķis ir vienā vai otrā veidā ietvert šos izplatītājus paredzamās Eiropas Padomes konvencijas piemērošanas jomā, tostarp šajā konvencijā izmantojot tādu “raidorganizāciju” definīciju, kas ir “tehnoloģiski neitrāla”, kā tas ir ieteikts 2010. gada ziņojuma 13. punktā, būtu daudzlīmeņu ietekme uz visu Savienības kopīgo noteikumu par šādu organizāciju blakustiesību aizsardzību piemērošanu.
            88. Otrkārt, runājot par 2008. gada memoranda pielikumā esošā saraksta II sadaļā norādītām tēmām, starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka tēmas par fiksācijas tiesībām, reprodukcijas tiesībām, tiesībām padarīt pieejamu, izplatīšanas tiesībām, šo tiesību ierobežojumiem un izņēmumiem, minēto tiesību aizsardzības termiņiem, saistībām attiecībā uz tehnoloģiskiem pasākumiem un uz informāciju par tiesību pārvaldību ietilpst Savienības kopīgo noteikumu regulējumā un ka sarunas par šīm tēmām varētu ietekmēt vai grozīt šo kopīgo noteikumu piemērošanas jomu.
            89. Savukārt, starp lietas dalībniekiem nav vienprātības par četrām citām šajā II sadaļā minētajām tēmām, proti, retranslācijas tiesībām, tiesībām uz atklātu raidījumu, signālu pirmspārraides aizsardzību un raidorganizāciju blakustiesību aizsardzību.
            90. Pirmkārt, attiecībā uz retranslācijas tiesībām Polijas Republika un Apvienotā Karaliste norāda, ka tās Savienības tiesībās ir tikai minimāli saskaņotas, jo Direktīvas 2006/115 8. panta 3. punkts attiecas tikai uz pārraidi ar bezvadu līdzekļiem. Taču aplūkojamo sarunu rezultātā raidorganizācijām varētu piešķirt ekskluzīvas tiesības veikt retranslēšanu arī pa vadiem, it īpaši internetā.
            91. Šajā sakarā jānorāda, ka Direktīvas 2006/115 8. panta 3. punktā norādītā situācija nav salīdzināma ar to, kāda ir konstatēta Atzinuma 2/91 (EU:C:1993:106) 18. un 21. punktā, kurā Tiesa nav atzinusi Savienības ekskluzīvo kompetenci minimālu priekšrakstu dēļ gan Savienības tiesību normās, gan aplūkojamā starptautiskajā konvencijā. Faktiski ar šo normu retranslācijas tiesībām Savienības tiesību normās tiek piešķirta precīza materiālā piemērošanas joma, to ierobežojot līdz retranslēšanai ar bezvadu līdzekļiem.
            92. Kā norāda Komisija, Eiropas Padomes sarunas, kuru – kā ieteikts 2008. gada memoranda 54. punktā – mērķis ir paplašināt šīs retranslācijas tiesības, iekļaujot retranslēšanu pa vadiem vai internetā, līdz ar to var grozīt Savienības kopīgo noteikumu piemērošanas jomu retranslācijas tiesību nozarē.
            93. Turklāt, kā uzsver arī Komisija, raidorganizāciju tiesību retranslēt pa vadiem joma jau daļēji tiek regulēta ar Savienības kopīgiem noteikumiem, jo tajos pastāv mijiedarbība starp dažādām šo organizāciju Savienības tiesībās reglamentētām intelektuālā īpašuma tiesībām. Faktiski, kā Tiesa nospieda spriedumā ITV Broadcasting u.c. (C‑607/11, EU:C:2013:147), atbilstoši Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktam ekskluzīvās tiesības izziņot sabiedrībai attiecas uz virszemes televīzijas raidorganizāciju autortiesību aizsargātajiem raidījumiem, ietverot ekskluzīvās tiesības atļaut vai aizliegt citām organizācijām šos darbus retranslēt internetā.
            94. Otrkārt, attiecībā uz tiesībām uz atklātu raidījumu Padome un vairākas tās atbalstam iestājušās dalībvalstis norāda, ka šīs sarunas varētu pārsniegt Savienības acquis , atšķirībā no Direktīvas 2006/115 8. panta 3. punkta paplašinot šo tiesību piemērojamību ārpus publiski pieejamām vietām, par to samaksājot ieejas maksu.
            95. Šajā ziņā tomēr jākonstatē – kā to arī uzskata Komisija –, ka nedz 2008. gada memorandā, nedz 2010. gada ziņojumā nav ietvertas norādes šajā sakarā un ka arī Padome un lietā iestājušās dalībvalstis nav sniegušas nekādu informāciju savu apgalvojumu pamatošanai.
            96. Tieši pretēji, saskaņā ar 2002. gada ieteikumu un it īpaši f) punktu sadaļā “Piešķiršanas tiesības” šī ieteikuma pielikumā, kā arī tā motīvu izklāsta 24. punktā, tiesību uz atklātu raidījumu piemērojamība tiks noteikta saskaņā ar Romas konvencijas 13. panta d) punktā paredzēto, kurā tās ir ierobežotas tikai attiecībā uz publikai pret ieejas maksu pieejamām vietām.
            97. Treškārt, attiecībā uz signālu pirmspārraides aizsardzību Padome un vairākas tās atbalstam lietā iestājušās dalībvalstis, protams, pareizi norāda, ka raidorganizāciju rīcībā atbilstoši spēkā esošām Savienības tiesībām nav šo signālu atsevišķas aizsardzības, bet saskaņā ar 2008. gada memoranda 41.–43. un 54. punktu un 2010. gada ziņojuma 14. punktu aplūkojamo sarunu rezultātā šādu aizsardzību var ieviest minēto signālu neaizsargātības dēļ pret to piesavināšanās un neatļautas izmantošanas darbībām.
            98. Tomēr viens no Komisijas norādītajiem risinājumiem, kurš atbilstoši 2008. gada memoranda 43. punktam tika likts priekšā kā apsvēršanas vērts, proti, jēdziena “raidījumi” paplašināšana, to attiecinot arī uz pirmspārraides signāliem, lai tos iekļautu dažādo raidorganizācijām atzīto tiesību aizsardzības jomā, nenoliedzami būtu spējīgs daudzlīmeņu veidā grozīt Savienības šīs apskatītās nozares kopīgo noteikumu piemērošanas jomu.
            99. Attiecībā uz iespējamiem Tiesā norādītajiem risinājumiem, kā, piemēram, pirmspārraides signālu sui generis tiesiskās aizsardzības ieviešanu vai tehnisko pasākumu aizsardzības normu piemērošanu šiem signāliem, jākonstatē, ka, tā kā 2008. gada memorandā nav nekādu norāžu šai sakarā un tā kā Padome un lietā iestājušās dalībvalstis nav pamatojušas savus apgalvojumus ne ar kādiem faktiem, šajā stadijā tie šķiet esam hipotētiski un līdz ar to šajā lietā nav ņemami vērā, nosakot, vai Savienības kompetence ir ekskluzīva vai dalīta.
            100. Ceturtkārt, attiecībā uz raidorganizāciju blakustiesību ievērošanu Padome un vairākas tās atbalstam lietā iestājušās dalībvalstis, neapstrīdot, ka sankcijas un tiesību aizsardzības līdzekļi šo tiesību aizskāruma gadījumā ir reglamentētas Savienības tiesībās – Direktīvas 2001/29 8. pantā, kā arī vairākos kopīgos noteikumos Direktīvā 2004/48 –, tomēr norāda, ka šo sarunu rezultātā – atšķirībā no Savienības tiesiskā regulējuma – varētu tikt ieviests pienākums līgumslēdzējām pusēm noteikt kriminālsodus šādu tiesību aizskārumu gadījumā.
            101. Tomēr jākonstatē, tāpat kā to izdarījusi Komisija, ka nedz 2008. gada memorandā, nedz 2010. gada ziņojumā par to nav norāžu un ka iepriekšējā punktā atkārtotie apgalvojumi nekādā veidā nav pamatoti atbilstīgi sarunām, kas notiks Eiropas Padomē.
            102. No iepriekš sniegtās analīzes izriet, ka sarunu attiecībā uz Eiropas Padomes konvencijas par raidorganizāciju blakustiesību aizsardzību saturs, kā tas tiek norobežots 2008. gada memorandā un 2010. gada ziņojumā, ietilpst ar Savienības kopīgajiem noteikumiem jau lielākoties reglamentētā jomā un ka šo sarunu rezultātā var tikt ietekmēti Savienības kopīgie noteikumi vai tikt grozīta to piemērošanas joma. Tādējādi šīs sarunas ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē.
            103. No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts, pārkāpjot LESD 3. panta 2. punktu.
            Par otro līdz ceturto pamatu
            104. Tā kā pirmais pamats ir pamatots, apstrīdētais lēmums līdz ar to ir jāatceļ, turklāt nav vajadzības izvērtēt pārējos Komisijas savas prasības atbalstam izvirzītos pamatus.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            105. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs un Komisija ir prasījusi piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jāpiespriež Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas noteic, ka dalībvalstis un iestādes, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas, Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika, Apvienotā Karaliste, kā arī Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
            1) atcelt Eiropas Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju 2011. gada 19. decembra Padomes sanāksmē pieņemto lēmumu par Eiropas Savienības un tās dalībvalstu dalību sarunās par Eiropas Padomes Konvenciju par raidorganizāciju tiesību aizsardzību;
            2) Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
            3) Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kā arī Eiropas Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 16. jūnijs.#Evonik Degussa GmbH un AlzChem AG, iepriekš – AlzChem Trostberg GmbH, iepriekš – AlzChem Hart GmbH pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – EKL 81. pants – Aizliegtas vienošanās – Kalcija karbīda pulvera un granulu, kā arī magnija granulu tirgi ievērojamā daļā Eiropas Ekonomikas zonas – Cenu noteikšana, tirgu sadale un informācijas apmaiņa – Mātesuzņēmuma atbildība par tā meitasuzņēmumu izdarītiem konkurences noteikumu pārkāpumiem – Mātesuzņēmuma īstenota izšķiroša ietekme – Atspēkojama prezumpcija pilnīgas kapitāla piederības gadījumā – Nosacījums šīs prezumpcijas atspēkošanai – Skaidra norādījuma neievērošana.#Lieta C-155/14 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2016. gada 16. jūnijā (
            *1
         )
      “Apelācija — Konkurence — EKL 81. pants — Aizliegtas vienošanās — Kalcija karbīda pulvera un granulu, kā arī magnija granulu tirgi ievērojamā daļā Eiropas Ekonomikas zonas — Cenu noteikšana, tirgu sadale un informācijas apmaiņa — Mātesuzņēmuma atbildība par tā meitasuzņēmumu izdarītiem konkurences noteikumu pārkāpumiem — Mātesuzņēmuma īstenota izšķiroša ietekme — Atspēkojama prezumpcija pilnīgas kapitāla piederības gadījumā — Nosacījums šīs prezumpcijas atspēkošanai — Skaidra norādījuma neievērošana”
      Lieta C‑155/14 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, kas celta 2014. gada 3. aprīlī,

            Evonik Degussa GmbH
          , Esene [Essen] (Vācija),

            AlzChem AG
          , iepriekš AlzChem Trostberg GmbH, Trostberga [Trostberg] (Vācija),
      ko pārstāv C. Steinle un I. Bodenstein, Rechtsanwälte,
      apelācijas sūdzības iesniedzējas,
      otra lietas dalībniece –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Meessen un R. Sauer, pārstāvji, kuriem palīdz A. Böhlke, Rechtsanwalt,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši D. Švābi [D. Šváby] (referents), A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 4. jūnija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 3. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Evonik Degussa GmbH (turpmāk tekstā – “Degussa”) un AlzChem AG, iepriekš AlzChem Trostberg GmbH, lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 23. janvāra spriedumu Evonik Degussa un AlzChem/Komisija (T‑391/09, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2014:22), ar kuru tā daļēji noraidīja to prasību atcelt Komisijas 2009. gada 22. jūlija Lēmumu C(2009) 5791, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EK līguma 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.396 ‐ Tēraudrūpniecībā un gāzes ieguves rūpniecībā izmantojamais kalcija karbīds un reaģenti, kuru sastāvā ir magnijs) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl šis lēmums uz tām attiecas, kā arī pakārtoti pārskatīt minēto lēmumu, lai, pirmkārt, atceltu tām noteikto naudas sodu vai samazinātu tā apmēru un lai, otrkārt, visa minētā naudas soda samaksu noteiktu SKW Stahl-Metallurgie GmbH (turpmāk tekstā – “SKW”) solidāri ar tām.

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti EKL 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. pantā ir paredzēts to naudas sodu režīms, kurus Eiropas Komisija var noteikt atbilstoši EKL 81. un 82. pantam.

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               3

               Pārsūdzētā sprieduma 1.–4. punktā tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta šādi:

                        “1

                        Ar [apstrīdēto lēmumu] [Komisija] konstatēja, ka galvenie tēraudrūpniecībā un gāzes ieguves rūpniecībā izmantojamā kalcija karbīda un magnija piegādātāji ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, no 2004. gada 7. aprīļa līdz 2007. gada 16. janvārim piedaloties vienotā un turpinātā pārkāpumā. Tas izpaudās kā tirgu sadale, kvotu noteikšana, klientu sadale, cenu noteikšana un apmaiņa ar konfidenciālu komercinformāciju attiecībā uz cenām, klientiem un pārdošanas apjomu EEZ teritorijā, izņemot Īriju, Spāniju, Portugāli un Apvienoto Karalisti.

                        2

                        Šī tiesvedība tika uzsākta, pamatojoties uz Akzo Nobel NV iesniegto pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda Komisijas paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par atbrīvojumu”) izpratnē.

                        3

                        [Apstrīdētā] lēmuma 1. panta f) punktā Komisija konstatēja, ka prasītājas Degussa un AlzChem Hart GmbH (kas kļuva par AlzChem Trostberg GmbH, pēc tam par [AlzChem]) pārkāpumā bija piedalījušās laikposmā no 2004. gada 22. aprīļa līdz 30. augustam. No [apstrīdētā] lēmuma preambulas 226. un 227. apsvēruma izriet, ka šīs abas sabiedrības tika sauktas pie atbildības par strīdīgo pārkāpumu tāpēc, ka tajā tieši bija piedalījušies SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG, kuras nosaukums no 2005. gada tika mainīts uz [SKW], personāla locekļi. Saskaņā ar [apstrīdētā] lēmuma preambulas 227., 228. un 235. apsvērumu pirmajā tā laikposma daļā, kad SKW bija strīdīgās aizliegtās vienošanās dalībniece, tā bija meitasuzņēmums, kas pilnībā piederēja prasītājām.

                        4

                        Ar [apstrīdētā] lēmuma 2. pantu Komisija prasītājām par to dalību strīdīgajā pārkāpumā noteica, pirmkārt, naudas sodu EUR 1,04 miljonu apmērā, paredzot, ka tās par šī naudas soda samaksu ir solidāri atbildīgas kopā ar SKW [2. panta g) punkts], un, otrkārt, naudas sodu EUR 3,64 miljonu apmērā, par kura samaksu tās tika noteiktas kā solidāri atbildīgas [2. panta h) punkts].”

               4

               Saistībā ar laikposmu no 2004. gada 1. septembra līdz 2007. gada 16. janvārim, kurā SKW pilnībā piederēja nevis vairs AlzChem un Degussa, bet gan SKW Stahl-Metallurgie Holding (turpmāk tekstā – “SKW Holding”) un Arques Industrie AG, kas kļuva par Gigaset AG, Komisija konstatēja, ka SKW, SKW Holding un Gigaset bija piedalījušās attiecīgajā pārkāpumā un/vai bija jāsauc pie atbildības par to. Ar apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktu, kas ir grozīts ar spriedumu Gigaset/Komisija (T‑395/09, EU:T:2014:23), tā noteica naudas sodu EUR 13300000 apmērā solidāri SKW un SKW Holding, daļu no kura, proti, EUR 12300000, tika noteikts maksāt arī Gigaset, kas tika atzīta par solidāri atbildīgu par pēdējās minētās summas samaksu.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               5

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesa kancelejā tika iesniegts 2009. gada 5. oktobrī, prasītājas lūdza galvenokārt atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz tām attiecas, un pakārtoti, pirmkārt, samazināt to naudas sodu apmēru, kuri tām bija noteikti saskaņā ar šī lēmuma 2. panta g) un h) punktu, un, otrkārt, atbildību par visu šo naudas sodu samaksu noteikt SKW solidāri ar tām.

               6

               Savas prasības pamatojumam prasītājas iesniedza argumentāciju, kas nebija strukturēta kā pamati un kas, kā to izprata Vispārējā tiesa, attiecās, pirmkārt, uz tām noteikto atbildību par to meitasuzņēmuma SKW izdarīto pārkāpumu, otrkārt, uz tām noteikto naudas sodu apmēru, treškārt, uz SKW solidāro atbildību par šo naudas sodu samaksu un, ceturtkārt, uz apstrīdētā lēmuma pretrunīgumu ar 2011. gada 3. marta spriedumu Siemens un VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (no T‑122/07 līdz T‑124/07, EU:T:2011:70), un šis pēdējais iebildums tika izvirzīts saistībā ar lūgumu organizēt tiesvedību, kā arī tiesas sēdē.

               7

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa daļēji apmierināja šo prasību. Šī sprieduma rezolutīvā daļa bija formulēta šādi:

                        “1)

                        atcelt [apstrīdētā] lēmuma 2. panta g) un h) punktu, ciktāl tie attiecas uz [Degussa] un [AlzChem], tomēr precizējot, ka šī atcelšana neietekmē atbrīvojošo iedarbību, ko rada tas, ka viena vai otra no abām šīm sabiedrībām ir samaksājusi naudas sodu, kurš tām tika solidāri uzlikts par [SKW] izdarīto pārkāpumu, kas konstatēts minētā lēmuma 1. panta f) punktā, un naudas sodu, kurš [SKW] tika uzlikts šā paša lēmuma 2. panta g) punktā;

                        2)

                        par [apstrīdētā] lēmuma 1. panta f) punktā konstatēto [Degussa] un [AlzChem] pārkāpumu tiek uzlikti šādi naudas sodi:

                                 —

                                 [Degussa] un AlzChem solidāri: EUR 2,49 miljoni, precizējot, ka tiks uzskatīts, ka [Degussa] un AlzChem ir samaksājušas šo naudas sodu to summu apmērā, ko [SKW] ir samaksājusi kā naudas sodu, kurš tai ir ticis uzlikts šā paša lēmuma 2. panta f) un g) punktā;

                                 —

                                 [Degussa], kas ir vienīgā atbildīgā par šā naudas soda samaksu – EUR 1,24 miljoni.

                        3)

                        prasību pārējā daļā noraidīt.

                        4)

                        [Degussa] un AlzChem sedz divas trešdaļas savu, kā arī divas trešdaļas [Komisijas] tiesāšanās izdevumu. Komisija sedz vienu trešdaļu savu un vienu trešdaļu [Degussa] un AlzChem tiesāšanās izdevumu.”

               8

               No šī sprieduma izriet, ka naudas sodi, kas ir noteikti sabiedrībām, kuras ietilpa ekonomiskajā vienībā, kas piederēja Degussa – mātesuzņēmumam, par SKW dalību attiecīgajā pārkāpumā laikposmā no 2004. gada 22. aprīļa līdz 2004. gada 30. augustam, ir šādi:

                        —

                           SKW: EUR 1,04 miljoni saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta g) punktu;

                        —

                           Degussa un AlzChem solidāri: EUR 2,49 miljoni, precizējot, ka Vispārējā tiesa norādīja, ka tiks uzskatīts, ka abas šīs sabiedrības ir samaksājušas šo naudas sodu to summu apmērā, ko [SKW] ir samaksājusi kā naudas sodus, kuri tai ir tikuši uzlikti apstrīdētā lēmuma 2. panta f) un g) punktā, par laikposmiem attiecīgi no 2004. gada 1. septembra līdz 2007. gada 16. janvārim un no 2004. gada 22. aprīļa līdz 2004. gada 30. augustam, un

                        —

                           Degussa: EUR 1,24 miljoni.

         Apelācijas lietas dalībnieku prasījumi

               9

                  Degussa un AlzChem lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu kopumā, ciktāl tas uz tām attiecas, un atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz tām attiecas;

                        —

                        pakārtoti samazināt naudas sodus, kas tām ir noteikti saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta g) un h) punktu;

                        —

                        pakārtoti iepriekšējam grozīt apstrīdētā lēmuma 2. panta g) un h) punktu tādējādi, ka SKW tiek atzīta par solidāri atbildīgu par visiem tām noteiktajiem naudas sodiem;

                        —

                        vēl pakārtoti iepriekšējam atcelt pārsūdzēto spriedumu un nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               10

               Komisija lūdz Tiesu:

                        —

                        apelācijas sūdzību noraidīt un

                        —

                        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

               11

               Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza piecus pamatus.

               12

               To pirmais pamats attiecas uz EKL 81. panta, personiskās atbildības principa, nevainīguma prezumpcijas un vainojamības principa pārkāpumu. Ar otro pamatu tās norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības tikt uzklausītām un LESD 296. pantu, ciktāl tā atteicās piekrist to argumentiem par apstrīdētā lēmuma pretrunīgumu 2011. gada 3. marta spriedumam Siemens un VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (no T‑122/07 līdz T‑124/07, EU:T:2011:70). To trešais pamats attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu un ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Ar ceturto pamatu, kas ir izvirzīts pakārtoti, tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi tiesiskās noteiktības principu, nulla poena sine lege certa principu, kā arī nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Visbeidzot, piektais pamats, kas arī ir izvirzīts pakārtoti, attiecas uz EKL 81. panta, to tiesību tikt uzklausītām un Regulas Nr. 1/2003 23. panta pārkāpumu.

               13

               Mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzējas atteicās no sava otrā pamata.

         Par pirmo pamatu, kas attiecas uz EKL 81. panta, personiskās atbildības principa, nevainīguma prezumpcijas un vainojamības principa pārkāpumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               14

               Ar savu pirmo pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 70.–119. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi EKL 81. pantu, kā arī personiskās atbildības principu, nevainīguma prezumpciju un vainojamības principu, prezumpcijas par to izšķirošas ietekmes pār SKW faktisku īstenošanu atspēkošanai izvirzot pārāk augstas prasības, līdz ar to tā nav ievērojusi šīs prezumpcijas atspēkojamību.

               15

               Pirmkārt, tās apstrīd pārsūdzētā sprieduma 102.–107. punktā pausto Vispārējās tiesas atteikšanos atzīt minētās prezumpcijas atspēkošanu, lai gan tās bija norādījušas, ka SKW strīdīgajā aizliegtās vienošanās darbībā bija piedalījusies, acīmredzami neievērojot to dotos skaidros norādījumus, kuri ir paredzēti pārsūdzētā sprieduma 91. un 102. punktā un kuros vienīgajam SKW pārvaldītājam tika dots rīkojums nenoslēgt līgumus ar konkurentiem par čuguna desulfurizācijas produktiem. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka šāda situācija pierādot, ka izšķiroša ietekme pār SKW faktiski netika īstenota.

               16

               Tās arī kritizē Vispārējo tiesu, ka tā nav piešķīrusi nekādu nozīmi SKW komercdirektora paziņojumam faktisko apstākļu rašanās laikā, kas ir paredzēts pārsūdzētā sprieduma 107. punktā un saskaņā ar kuru AlzChem direktoram nebija līdzekļu, lai nodrošinātu šo norādījumu ievērošanu. Tomēr šāds paziņojums esot pierādījums tam, ka minētā norādījuma autors faktiski neīstenoja izšķirošu ietekmi pār norādījuma adresātu.

               17

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas turklāt norāda, ka, lai uzliktu atbildību par EKL 81. panta pārkāpumu, izšķirošs apstāklis ir ne tikai iespēja īstenot izšķirošu ietekmi, bet tās faktiska īstenošana, ko apstiprinot 2007. gada 12. decembra sprieduma Akzo Nobel u.c./Komisija (T‑112/05, EU:T:2007:381) 62. punkts. Vairākos gadījumos un it īpaši, runājot par SKW apgrozījumu, kas ir minēts pārsūdzētā sprieduma 108.–113. punktā, Vispārējā tiesa esot norādījusi tikai uz hipotētisku ietekmi, kas ir pamatota ar spekulatīviem pierādījumiem, un neesot pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas faktiski īstenoja šādu izšķirošu ietekmi pār šo pēdējo minēto sabiedrību.

               18

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējai tiesai arī pārmet, ka tā no vērtējuma, kas attiecas uz situāciju pirms laikposma, kurā tika izdarīts pārkāpums, ir izdarījusi secinājumu, kurš attiecas uz šo pašu laikposmu, lai gan tās apgalvoja, ka nekad nav īstenojušas izšķirošu ietekmi. Turklāt tās pārmet Vispārējai tiesai, ka to attiecības ar SKW tā ir novērtējusi tikai, ņemot vērā kapitāldaļu sadalījumu un vadības līmeņa darbiniekus, konkrēti nepārbaudot, vai tās faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi pār savu meitasuzņēmumu.

               19

               Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir atteikusies konstatēt, ka tās faktiski neīstenoja izšķirošu ietekmi pār SKW, lai gan pēdējā minētā, kamēr apelācijas sūdzības iesniedzējas bija aizņemtas ar tās nodošanu, savu darbību pārvaldīja autonomi un pierādījumi apstiprina tās neuzticību mātesuzņēmumiem, kā tas izriet no N. paziņojuma, kas ir paredzēts pārsūdzētā sprieduma 105. punktā.

               20

               Vispārējā tiesa esot veikusi nepareizu pierādīšanas pienākuma vērtējumu prezumpcijas par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu atspēkošanā, pamatojoties uz iespējamu teorētisku apelācijas sūdzības iesniedzēju ietekmi pār SKW, nevis uz tās konkrētu situāciju. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka tām bija jāpierāda, nevis ka tās vispār nevarēja īstenot nekādu izšķirošu ietekmi pār SKW, bet tikai ka konkrētajā gadījumā tās faktiski nebija īstenojušas nekādu šāda veida ietekmi. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 82., 83., 88., 89., 93., 94.–98. un 108.–113. punktā esot pamatojusies tikai uz to iespējamo teorētisko ietekmi uz SKW.

               21

               Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka, no vienkārša SKW pienākuma sniegt ziņojumu AlzChem izsecinot izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus.

               22

               Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams, jo ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd Vispārējās tiesas veikto faktu un tai iesniegto pierādījumu vērtējumu. Katrā ziņā Komisija uzskata, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

         Tiesas vērtējums
      – Par pieņemamību

               23

               Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt faktus un principā pārbaudīt pierādījumus, ar kuriem tā ir pamatojusi šos faktus. Proti, ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie noteikumi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, iesniegto pierādījumu vērtējums Vispārējai tiesai ir jāveic vienīgi pašai. Tādēļ šis vērtējums, ja vien nav sagrozīti paši pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas ir jāpārbauda Tiesai (spriedums, 2016. gada 20. janvāris, Toshiba Corporation/KomisijaC‑373/14 P, EU:C:2016:26, 40. punkts). Šādai faktu sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, ka nav nepieciešams no jauna novērtēt faktus un pierādījumus (spriedums, 2016. gada 28. janvāris, Éditions Odile Jacob/Komisija, C‑514/14 P, EU:C:2016:55, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Šajā gadījumā, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 75. punktā, Vispārējā tiesa nav sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus, kad pārsūdzētā sprieduma 87. punktā tā uzskatīja, ka SKW vadītājam noteiktais pienākums nosūtīt regulārus ziņojumus AlzChem direktoram bija norāde uz to, ka pēdējais minētais izšķiroši ietekmēja pirmā lēmumus.

               25

               Tādējādi, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, tostarp pārsūdzētā sprieduma 87. un 107. punktā ietverto, to iebildumi ir nepieņemami.

               26

               Savukārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd metodoloģiju, ko Vispārējā tiesa ir izmantojusi, lai novērtētu to pierādījumu pierādošo spēku, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas bija iesniegušas, lai atspēkotu prezumpciju par to izšķirošas ietekmes īstenošanu pār SKW, ciktāl tās kritizē Vispārējo tiesu, ka tā uzskatīja, ka pierādījums par meitasuzņēmuma rīcību, kas acīmredzami ir pretrunā tā mātesuzņēmuma norādījumiem, neļauj atspēkot šo prezumpciju, un ciktāl tās tai arī pārmet, ka tā izvēlējās pārāk ierobežojošu kritēriju, kas šādu prezumpciju padara neatspēkojamu, to iebildumi ir pieņemami. Šajos iebildumos izvirzītais jautājums par to, vai Vispārējā tiesa savā faktu un pierādījumu vērtējumā ir piemērojusi pareizu juridisko kritēriju, ir tiesību jautājums, kas Tiesai ir jāpārbauda šajā apelācijas tiesvedībā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

         – Par lietas būtību

               27

               Vispirms ir jāatgādina, ka no pastāvīgās Tiesas judikatūras izriet, ka atbildību par meitasuzņēmuma rīcību var uzlikt tā mātesuzņēmumam, ja, lai gan šis meitasuzņēmums ir atsevišķa juridiska persona, tas autonomi nenosaka savu rīcību tirgū, bet gan būtībā izpilda norādījumus, kurus tam dod mātesuzņēmums, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saites, kādas pastāv starp šīm abām juridiskajām vienībām. Šādā situācijā, tā kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ir vienas ekonomiskās vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, Komisijai ir tiesības mātesuzņēmumam adresēt lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, un turklāt netiek prasīts pierādīt pēdējā minētā personisku dalību pārkāpumā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c., C‑93/13 P un C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               28

               No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka īpaši gadījumā, kad mātesuzņēmumam tieši vai netieši pieder viss vai gandrīz viss tā meitasuzņēmuma kapitāls, kas ir izdarījis Eiropas Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu, pastāv atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru šis mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār savu meitasuzņēmumu (spriedumi, 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 56. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c., C‑93/13 P un C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 41. punkts).

               29

               Šādā situācijā pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss vai gandrīz viss meitasuzņēmuma kapitāls tieši vai netieši pieder tā mātesuzņēmumam, lai uzskatītu, ka minētā prezumpcija ir īstenojusies. Tāpēc Komisija var mātesuzņēmumu uzskatīt par atbildīgu par tā meitasuzņēmuma rīcību un noteikt tam solidāru atbildību par tam noteiktā naudas soda samaksu, ja šis mātesuzņēmums, kam ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, kuri var pierādīt, ka tā meitasuzņēmums tirgū rīkojas autonomi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c., C‑93/13 P un C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 42. un 43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               30

               Tādējādi, ja šāda prezumpcija ir piemērojama, kā apelācijas sūdzības iesniedzējas to neapstrīd šajā gadījumā, tā, ja vien tā netiek atspēkota, nozīmē, ka mātesuzņēmuma izšķirošas ietekmes pār meitasuzņēmumu faktiska īstenošana tiek uzskatīta par pierādītu un Komisijai ir pamats pirmo saukt pie atbildības par otrā rīcību, nepastāvot pienākumam sniegt jebkādus papildu pierādījumus.

               31

               Tā kā ir spēkā prezumpcija par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, tikai mātesuzņēmumam, kam pieder viss vai gandrīz viss tā meitasuzņēmuma kapitāls, tā ir jāatspēko.

               32

               Lai šo prezumpciju atspēkotu, mātesuzņēmumam, ja tas ir iesniedzis pret Komisijas lēmumu vērstu prasību, Savienības tiesas vērtējumam ir jānodod ikviens pierādījums, kas attiecas uz tā organizatoriskajām, ekonomiskajām un juridiskajām saitēm ar meitasuzņēmumu un kas var pierādīt, ka tie neveido vienotu ekonomisku vienību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 20. janvāris, General Química u.c./Komisija, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 51. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               33

               Lai novērtētu, vai šis meitasuzņēmums autonomi nosaka savu rīcību tirgū vai galvenokārt pilda norādījumus, ko tam dod mātesuzņēmums (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 38. punkts un tajā minētā judikatūra), Savienības tiesai ir jāņem vērā visi atbilstošie apstākļi, kuri katrā gadījumā var atšķirties un kurus tādējādi nevar uzskaitīt izsmeļoši (spriedums, 2013. gada 26. septembris, The Dow Chemical Company/Komisija, C‑179/12 P, nav publicēts, EU:C:2013:605, 54. punkts).

               34

               Šajā kontekstā Vispārējai tiesai ir jāveic vērtējums attiecībā uz faktiem, kas pastāvēja laikposmā, kad tika izdarīts pārkāpums, neskarot tomēr iespēju pamatoties uz apstākļiem, kuri attiecas uz laikposmu pirms tā, ciktāl tā spēj pierādīt šo apstākļu attiecināmību uz laikposmu, kad tika izdarīts pārkāpums, un ciktāl tā uz šo laikposmu automātiski neattiecina secinājumus, kas izriet no to apstākļu vērtējuma, kuri pastāvēja pirms minētā laikposma.

               35

               Šajā gadījumā, kopā aplūkojot pārsūdzētā sprieduma 100.–107. punktu, ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa ir veikusi šīm prasībām atbilstošu vērtējumu.

               36

               Tādējādi, pārsūdzētā sprieduma 99. punktā secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām nav izdevies pierādīt, ka tās līdz 2004. gada 1. janvārim faktiski neīstenoja izšķirošu ietekmi pār SKW komercpolitiku, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 100. punktā norādīja, ka ir jāpārbauda, vai līdzīgs secinājums nav jāizdara attiecībā uz laikposmu, kurā tika izdarīts pārkāpums, un vispārīgāk uz laikposmu pēc 2004. gada 1. janvāra. Šajā ziņā minētā sprieduma 106. un 107. punktā tā uzsvēra, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumi, par kuriem ir atgādināts minētā sprieduma 102.–105. punktā, kas nav ne apstrīdēti, ne pamatoti apstrīdēti šajā apelācijas sūdzībā, neļauj pierādīt, ka 2004. gadā tās vairs faktiski neīstenoja šādu ietekmi, un šāds vērtējums, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 23. punktā, ir tās kompetencē.

               37

               Līdz ar to, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa varēja ņemt vērā situāciju pirms 2004. gada 1. janvāra, lai noraidītu apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, ar kuru tās apgalvoja, ka ir atspēkojušas prezumpciju par to izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu pār SKW.

               38

               Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē Vispārējo tiesu, ka tā 84.–87., 88. un 89., 93.–98., kā arī 108.–113. punktā kļūdaini noraidīja prezumpcijas par tās izšķirošas ietekmes pār SKW faktisku īstenošanu atspēkojumu, pamatojoties uz potenciālas vai teorētiskas ietekmes esamību, ir jākonstatē, ka šis iebildums izriet no nepareizas pārsūdzētā sprieduma izpratnes, un tādējādi ir jānoraida. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, no minētā sprieduma izriet, ka Vispārējā tiesa nepamatojās uz to potenciālas vai teorētiskas ietekmes pār SKW esamību, bet tikai konstatēja, ka to argumenti nepierāda to izšķirošas ietekmes pār SKW faktiskas īstenošanas neesamību un tādējādi nav pietiekami, lai atspēkotu kapitālistisko prezumpciju.

               39

               Runājot par iebildumu par Vispārējās tiesas atteikumu ņemt vērā to, ka SKW attiecīgajā pārkāpumā piedalījās, acīmredzami neņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju skaidrus norādījumus, kas ir paredzēti pārsūdzētā sprieduma 106. un 107. punktā, ir jāatgādina, kā tas ir norādīts šī sprieduma 32. un 33. punktā, ka Savienības tiesai, ja tā pārbauda, vai ir atspēkota prezumpcija par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, ir jāņem vērā visi tai iesniegtie pierādījumi.

               40

               Šī kopējā vērtējuma ietvaros, lai gan tas, ka pastāv mātesuzņēmuma skaidrs norādījums meitasuzņēmumam nepiedalīties pret konkurenci vērstās darbībās konkrētajā tirgū, var būt norāde, kas pierāda pirmā izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu pār otro, to, ka pēdējais minētais nav izpildījis šo norādījumu, Vispārējā tiesa, kā tā to ir darījusi pārsūdzētā sprieduma 90.–92. punktā, nevar uzskatīt par norādi, kura pierāda šādas ietekmes faktisku īstenošanu.

               41

               Tomēr ar to vien, ka meitasuzņēmums nepilda sava mātesuzņēmuma dotu norādījumu, nevar pietikt, lai pierādītu izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas pār to neesamību, jo Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka nav nepieciešams, lai meitasuzņēmums izpildītu visus sava mātesuzņēmuma norādījumus, lai pierādītu, ka pastāv izšķiroša ietekme, ja vien šo norādījumu neievērošana nav parasta prakse (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 96. un 97. punkts).

               42

               Tādējādi, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 106. un 107. punktā Vispārējā tiesa, neraugoties uz apelācijas sūdzības iesniedzēju dotajiem norādījumiem SKW nepiedalīties pret konkurenci vērstos nolīgumos attiecīgajos tirgos, varēja uzskatīt, ka tās nav iesniegušas pietiekamus juridiskus pierādījumus, ka laikposmā, kurā tika izdarīts pārkāpums, tās neīstenoja izšķirošu ietekmi pār SKW.

               43

               Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir izvēlējusies pārāk ierobežojošu kritēriju, kas prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu padara neatspēkojamu.

               44

               Šajā ziņā Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka tas, ka ir grūti iesniegt pretējus pierādījumus, kas ir vajadzīgi, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, pats par sevi nenozīmē, ka tā faktiski ir neatspēkojama, it īpaši, ja vienības, attiecībā uz kurām prezumpcija ir vērsta, ir tās, kas vislabāk var sameklēt šos pierādījumus savā darbības jomā (spriedums, 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c., C‑93/13 P un C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               45

               Tāpat arī tas, ka Vispārējā tiesa, vērtējot faktus un pierādījumus, šajā lietā konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav atspēkojušas prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, nevar ļaut uzskatīt, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piešķirot šai prezumpcijai neatspēkojamu raksturu.

               46

               Līdz ar to šis iebildums ir noraidāms.

               47

               Tā kā visi apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie iebildumi ir noraidīti un faktu un pierādījumu vērtējums ir Vispārējās tiesas kompetencē, pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida daļēji kā nepieņemams un daļēji kā nepamatots.

         Par trešo pamatu, kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības tikt uzklausītām, kā arī savu pienākumu norādīt pamatojumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               48

               Ar trešo pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 287.–289. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, nesamazinot tām uzlikto naudas sodu, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, to tiesības tikt uzklausītām, kā arī pienākumu norādīt pamatojumu.

               49

               Šajā ziņā tās norāda, ka to naudas sods bija jāsamazina divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Vispārējai tiesai esot bijuši jāizdara secinājumi no sava pārsūdzētā sprieduma 272.–275. punktā izdarītā konstatējuma, saskaņā ar kuru Komisija, aprēķinot SKW vispārējo solidāro atbildību, nepamatoti neesot ņēmusi vērā summu, kas ir paredzēta Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.), 25. punktā, tā sauktās “iesaistīšanās tiesības”, un tādējādi ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī principus, kas reglamentē solidāro naudas sodu noteikšanu.

               50

               Otrkārt, tās apgalvo, kā tas izriet no 2014. gada 23. janvāra sprieduma SKW Stahl-Metallurgie Holding un SKW Stahl-Metallurgie/Komisija (T‑384/09, nav publicēts, EU:T:2014:27), kas attiecās uz pārkāpuma laikposmu no 2004. gada 1. septembra līdz 2007. gada 16. janvārim, ka Komisijai nebija par labu SKW jāsamazina tās naudas sods atbilstoši paziņojumam par atbrīvojumu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēju pieteikums par naudas soda samazināšanu neattiecās uz SKW un pēdējā minētā nebija iesniegusi šādu pieteikumu savā vārdā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas no tā secina, ka, lai gan Komisija nav pieļāvusi šīs kļūdas, SKW noteiktajam naudas sodam par pārkāpuma pirmo daļu, kas attiecas uz laikposmu no 2004. gada 22. aprīļa līdz 2004. gada 30. augustam, esot bijis jābūt būtiski lielākam.

               51

               Nesamazinot apelācijas sūdzības iesniedzējām noteiktos naudas sodus, lai novērstu nelikumīgo nesamērīgumu, kāds pastāvēja starp apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktajiem naudas sodiem un SKW noteikto naudas sodu atbilstoši apstrīdētā lēmuma 2. panta g) punktam, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo 2014. gada 23. janvāra spriedumā Gigaset/Komisija (T‑395/09, nav publicēts, EU:T:2014:23), kas attiecas uz prasību, kura ir vērsta pret šī lēmuma 2. panta f) punktu, Vispārējā tiesa līdzīgā situācijā samazināja naudas soda apmēru, kas bija noteikts Gigaset, kurš bija SKW mātesuzņēmums pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzējas to tai bija nodevušas, un kuru Komisija sauca pie atbildības par SKW rīcību laikposmā no 2004. gada 1. septembra līdz 2007. gada 16. janvārim.

               52

               Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, ka 2014. gada 23. janvāra sprieduma Gigaset/Komisija (T‑395/09, nav publicēts, EU:T:2014:23) 192. punktā Vispārējā tiesa, atzinusi, “ka vienlīdzīga attieksme pret nevienlīdzīgām situācijām, kādās atrodas [Gigaset] un SKW, izraisīja vienāda apmēra naudas sodu noteikšanu tām, kaut gan abām šīm sabiedrībām noteikto naudas sodu apmēriem bija jāatšķiras par EUR 1 miljonu”, nolēma, “lai novērstu konstatēto nevienlīdzīgo attieksmi, kas kaitēja [Gigaset]”, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, “par EUR 1 miljonu samazināt tā naudas soda apmēru, kas [apstrīdētajā] lēmumā bija noteikts [Gigaset]”.

               53

               Turklāt, neatbildot uz argumentiem, ko tā uzskatīja par novēlotiem, jo tie pirmoreiz tika pausti replikas rakstā, un kas attiecās uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi to tiesības tikt uzklausītām un savu pienākumu norādīt pamatojumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas paskaidro, ka tās nevarēja šos argumentus izvirzīt agrākā tiesvedības stadijā.

               54

               Komisija uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams, ciktāl tas pārsniedzot tiesvedības pirmajā instancē priekšmetu, un katrā ziņā nepamatots.

         Tiesas vērtējums

               55

               Vispirms ir jāatgādina, ka prasītājs ir tiesīgs iesniegt apelācijas sūdzību, izvirzot pamatus, kuri ir radušies no paša pārsūdzētā sprieduma un kuru mērķis ir kritizēt tā pamatotību no tiesību viedokļa (šajā ziņā skat. spriedumus, 2014. gada 10 aprīlis, Komisija u.c./Siemens Österreich u.c., no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102. punkts, kā arī 2014. gada 10. aprīlis, Areva u.c./Komisija, C‑247/11 P un C‑253/11 P, EU:C:2014:257, 118. un 170. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               56

               Ir skaidrs, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, atkārtoti novērtējot tām noteikto naudas sodu apmēru, ko Vispārējā tiesa, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 269. punkta, veica, īstenojot savu neierobežoto kompetenci LESD 261. panta izpratnē.

               57

               Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šis pamats ir pieņemams.

               58

               Tāpat saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips, uz kuru ir atsaukušās apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir jāsaskaņo ar tiesiskuma ievērošanu, kas nozīmē, ka neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku darbību, kura ir izdarīta citu labā (spriedums, 2011. gada 10. novembris, The Rank Group, C‑259/10 un C‑260/10, EU:C:2011:719, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

               59

               Tādējādi, ciktāl tās, kā tas izriet no šī sprieduma 49. un 50. punkta, savā labā atsaucas uz iespējamiem pārkāpumiem, kas ir pieļauti, nosakot SKW uzliktā naudas soda apmēru, apelācijas sūdzības iesniedzējas katrā ziņā nevar atsaukties uz vienlīdzīgas attieksmes principu un uz 2014. gada 23. janvāra spriedumu Gigaset/Komisija (T‑395/09, nav publicēts, EU:T:2014:23), lai apstrīdētu to naudas sodu apmēru, kurus tām ir noteikusi Vispārējā tiesa.

               60

               Visbeidzot, ņemot vērā iepriekš izklāstīto, nevar piekrist apelācijas sūdzības iesniedzēju iebildumiem – pat ja pieņem, ka tie ir pamatoti, – kas attiecas, pirmkārt, uz to tiesību tikt uzklausītām pārkāpumu un, otrkārt, uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, kas izriet no tā, ka Vispārējā tiesa nepārbaudīja to argumentāciju par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

               61

               Šajā gadījumā trešais pamats ir jānoraida daļēji kā neatbilstošs un daļēji kā nepamatots.

         Par ceturto pamatu, kas attiecas uz tiesiskās noteiktības principa,
         “nulla poena sine lege certa
         ” principa, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               62

               Ar savu ceturto pamatu, kas ir iesniegts pakārtoti un kas ir vērsts vienlaikus pret pārsūdzētā sprieduma 288. punktu un šī sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta pirmā ievilkuma pēdējo teikuma daļu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, skaidri nenorādot, ka SKW veiktajai samaksai esot divkāršas atbrīvojošas sekas ne tikai attiecībā uz tām, bet arī attiecībā uz Gigaset, un tās piebilst, ka šī bezdarbība varot likt Komisijai, iekasējot tām noteiktos naudas sodus, apstrīdēt iespējamās SKW veiktās samaksas dzēsošo iedarbību par labu Gigaset. Šajā ziņā tās norāda, ka gadījumā, ja Komisija uzskatīs, ka SKW veiktajai samaksai ir atbrīvojoša iedarbība tikai attiecībā uz tām, nevis attiecībā uz Gigaset, tās nevarēs noteikt summu, kas tām galu galā būs jāmaksā, un valsts tiesa, kurai, iespējams, šajā ziņā būs nodots strīds, nevarēs lemt par šo jautājumu.

               63

               Tādējādi Vispārējā tiesa esot pārkāpusi ne tikai tiesiskās noteiktības principu, kas darbojas naudas sodu samaksas solidaritātes jomā, bet arī nulla poena sine lege certa principu, pienākumu norādīt pamatojumu, kas tai ir noteikts, kā arī LESD 296. pantu.

               64

               Komisija norāda, ka šis pamats ir jauns un tādējādi nepieņemams un katrā ziņā nepamatots.

         Tiesas vērtējums

               65

               Vispirms ir jānorāda, ka ar šo pamatu, kas vienlaikus ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 288. punktu un šī sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta pirmā ievilkuma pēdējo teikuma daļu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, norādot, ka summām, ko SKW, iespējams, ir samaksājusi kā naudas sodus, kuri tai bija noteikti apstrīdētā lēmuma 2. panta f) un g) punktā, bija atbrīvojoša iedarbība tikai attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām.

               66

               Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru interese celt prasību ir pieņemamības nosacījums, kam ir jābūt spēkā līdz brīdim, kad tiesa būs lēmusi lietā pēc būtības. Šāda interese pastāv tikmēr, kamēr apelācijas sūdzība ar savu iznākumu var radīt labumu lietas dalībniekam, kas to ir iesniedzis (spriedums, 2011. gada 24. marts, Ferrero/ITSB, C‑552/09 P, EU:C:2011:177, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               67

               Šāds pieņemamības nosacījums ir spēkā gan attiecībā uz apelācijas sūdzību kopumā, gan attiecībā uz katru no pamatiem, kas ir izvirzīti tās pamatošanai.

               68

               Šajā gadījumā, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 96. un 98. punktā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 288. punktā, kā arī tā rezolutīvās daļas 2) punkta pirmā ievilkuma pēdējā teikuma daļā ir skaidri paredzējusi, ka SKW veiktajai to naudas sodu summu samaksai, kas tai bija noteikti apstrīdētā lēmuma 2. panta f) un g) punktā, būtu dzēsoša iedarbība attiecībā uz naudas sodiem, kuri bija noteikti apelācijas sūdzības iesniedzējām. Tādējādi ar šo pamatu būtībā tiek prasīts, lai Tiesa par labu trešajai personai, šajā gadījumā Gigaset, atzīst šādu maksājumu veikšanas dzēsošo iedarbību, no kuras apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar gūt nekādu labumu.

               69

               Līdz ar to ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida kā nepieņemams.

         Par piekto pamatu, kas attiecas uz EKL 81. panta, Regulas Nr. 1/2003 23. panta, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesību tikt uzklausītām un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               70

               Ar savu piekto pamatu, kas ir iesniegts pakārtoti un vienlaikus ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 288. punktu un tā rezolutīvās daļas 2) punkta pirmo ievilkumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi EKL 81. pantu, Regulas Nr. 1/2003 23. pantu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principu, tiesības tikt uzklausītām un pienākumu norādīt pamatojumu, atkārtotas apelācijas sūdzības iesniedzējām noteikto naudas sodu apmēra novērtēšanas gadījumā no naudas soda daļas, kas tika uzskatīta par tādu, kuru SKW veiktas samaksas gadījumā ir samaksājušas apelācijas sūdzības iesniedzējas, atskaitot tai nelikumīgi saskaņā ar paziņojumu par atbrīvojumu piešķirto naudas soda samazinājumu, neatbildot uz to argumentiem šajā ziņā.

               71

               Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka, nepastāvot naudas soda samazinājumam, ko SKW bija nelikumīgi saņēmusi atbilstoši pieteikumam par naudas soda samazināšanu, kuru tās bija nosūtījušas tikai savā vārdā, nevis SKW vārdā, apelācijas sūdzības iesniedzējām noteiktā naudas soda daļa pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta pirmajā ievilkumā, proti, EUR 2,49 miljoni, attiecībā uz kuru SKW veiktajiem maksājumiem ir dzēsoša iedarbība, būtu bijusi lielāka un būtu sasniegusi EUR 3,47 miljonus. No tā izrietot, ka Vispārējā tiesa tādējādi, kaitējot apelācijas sūdzības iesniedzējām, esot netieši ņēmusi vērā nelikumīgu naudas soda samazinājumu, ko bija saņēmusi SKW.

               72

               Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu noteikt SKW samaksai atbrīvojošu iedarbību attiecībā uz Degussa EUR 3,47 miljonu apmērā.

         Tiesas vērtējums

               73

               Ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē to, ka Vispārējā tiesa, runājot par naudas sodu EUR 2,49 miljonu apmērā, ko Vispārējā tiesa tām solidāri noteica pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta pirmajā ievilkumā, SKW veiktās tai apstrīdētā lēmuma 2. panta f) un g) punktā noteikto naudas sodu samaksas dzēsošo iedarbību attiecībā uz Degussa būtībā ir noteikusi EUR 2,49 miljonu apmērā, nevis EUR 3,47 miljonu apmērā.

               74

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar mehānismu, kas ir raksturīgs naudas sodam, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējām pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta pirmajā ievilkumā solidāri noteica Vispārējā tiesa, SKW, ņemot vērā maksājumus, kas ir veikti atbilstoši naudas sodiem, kuri tai ir noteikti apstrīdētā lēmuma 2. panta f) un g) punktā, jau var atbrīvot apelācijas sūdzības iesniedzējas no visa naudas soda EUR 2,49 miljonu apmērā, kas tām tika noteikts solidāri.

               75

               Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 106. punktā, SKW nevar uzlikt pienākumu pat daļēji maksāt summu EUR 1,24 miljonu apmērā, kas ir paredzēta pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta otrajā ievilkumā. Kā tas izriet no minētā sprieduma 289. punkta un no tā rezolutīvās daļas 2) punkta otrā ievilkuma, kas nav apstrīdēti šajā apelācijas sūdzībā, šī summa tika noteikta tikai Degussa recidīva dēļ, un tādējādi to neietekmē maksājumi, kurus, iespējams, ir veikusi SKW, lai samaksātu šai pēdējai noteikto naudas sodu.

               76

               Tāpēc piektais pamats ir jānoraida.

               77

               Tātad apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               78

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

               79

               Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs

               80

               Tā kā Degussa un AlzChem spriedums ir nelabvēlīgs un Komisija ir prasījusi tām piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tām ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                           1)

                           apelācijas sūdzību noraidīt;

                           2)

                              Evonik Degussa GmbH un AlzChem AG sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1983. gada 23. februārī. # Armando Toledano Laredo un Mario Garilli pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas 225/81 un 241/81.