title: Tiesas spriedums 2002. gada 18.jūnijā.#Koninklijke Philips Electronics NV pret Remington Consumer Products Ltd.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste.#Tiesību aktu tuvināšana - Direktīva 89/104/EEK.#Lieta C-299/99.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2002. gada 18. jūnijā (*)

      Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 3. panta 1. un 3. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Apzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme – Apzīmējumi, ko veido vienīgi preces forma
      Lieta C‑299/99
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Court of Appeal (England&Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) nolūkā saņemt lietā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      Koninklijke Philips Electronics NV
      un
      Remington Consumer Products Ltd
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību
         aktus attiecībā uz preču zīmēm 3. panta 1. un 3. punktu, 5. panta 1. punktu un 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu (OV 1989,
         L 40, 1. lpp.).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], F. Makena [F. Macken] (referente), N. Kolnerika [N. Colneric] un S. fon Bārs [S. von Bahr], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], A. La Pergola [A. La Pergola], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre D. Lautermane‑Ibo [D. Louterman‑Hubeau], nodaļas vadītāja,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        Koninklijke Philips Electronics NV vārdā – H. Karrs [H. Carr] un D. Andersons [D. Anderson], QC, kā arī V. A. Hoings [W. A. Hoyng], profesors, ko sākotnēji pilnvaroja Eversheds Solicitors, pēc tam – Allen&Overy, solicitors,

      –        Remington Consumer Products Ltd. vārdā – Lochners Technology Solicitors, solicitors,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Megrila [R. Magrill], pārstāve, kurai palīdz S. Mūra [S. Moore], barrister,

      –        Francijas valdības vārdā – K. Rispāla‑Belanžē [K. Rispal‑Bellanger] un A. Metrpjēra [A. Maitrepierre], pārstāves,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Benksa [K. Banks], pārstāve,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 2000. gada 29. novembrī sniedza Koninklijke Philips Electronics NV, ko pārstāvēja H. Karrs un V. A. Hoings, Remington Consumer Products Ltd, ko pārstāvēja S. Torlijs [S. Thorley] un R. Viands [R. Wyand], QC, Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāvēja R. Megrila, kurai palīdzēja D. Aleksanders [D. Alexander], barrister, un Komisija, ko pārstāvēja K. Benksa,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2001. gada 23. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 1999. gada 5. maija rīkojumu, ko Tiesa saņēmusi tā paša gada 9. augustā, Apelācijas tiesa [Court of Appeal] (England&Wales) (Civil Division), pamatojoties uz EK līguma 234. pantu, ir uzdevusi septiņus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt 3. panta 1. un
         3. punktu, 5. panta 1. punktu un 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā 89/104/EEK,
         ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2        Šie jautājumi radušies strīdā starp sabiedrību Koninklijke Philips Electronics NV (turpmāk tekstā – “Philips”) un sabiedrību Remington Consumer Products Ltd (turpmāk tekstā – “Remington”) saistībā ar prasību par preču zīmes, kuru Philips, piemērojot Trade Marks Act 1938 (1938. gada preču zīmju likums), reģistrēja kā izmantojot iegūtu, nelikumīgu izmantošanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas mērķis saskaņā ar tās pirmo apsvērumu ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, lai izskaustu pastāvošās atšķirības,
         kas var radīt šķēršļus preču brīvai apritei un pakalpojumu sniegšanas brīvībai un izraisīt konkurences traucējumus kopējā
         tirgū.

      4        Tomēr, kā izriet no trešā Direktīvas apsvēruma, ar to nav mēģināts panākt dalībvalstu tiesību aktu par preču zīmēm visaptverošu
         tuvināšanu.

      5        Direktīvas 2. pantā, kura virsraksts ir “Apzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme”, noteikts:

      “Preču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no vārdiem, ieskaitot personu vārdus,
         zīmējumiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību viena
         uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.”

      6        Direktīvas 3. pantā, kurā uzskaitīti iemesli atteikumam vai spēkā neesamībai, paredzēts:

      “1. Nereģistrē vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina par spēkā neesošiem:
      a)      apzīmējumus, kas nevar veidot preču zīmi,
      b)      preču zīmes, kam nav nekādas atšķirtspējas,
      c)      preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var noderēt tirdzniecībā, lai apzīmētu preču veidu, kvalitāti,
         daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi vai preču ražošanas vai pakalpojuma sniegšanas laiku, vai citas
         preču raksturīgas pazīmes,

      d)      preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuras ir kļuvušas par ierastām pašreizējā valodā vai tirdzniecības
         bona fide un ieviestajā praksē,

      e)      apzīmējumus, kas sastāv tikai no:
      –        formas, kas izriet no pašu preču īpašībām, vai
      –        preču formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai, vai
      –        formas, kas piešķir precēm reālu vērtību;
      [..]
      3. Preču zīmei neatsaka reģistrāciju vai nepasludina to par spēkā neesošu saskaņā ar 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu,
         ja pirms reģistrācijas pieteikuma datuma un turpmākajā tās izmantošanā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju. Ikviena dalībvalsts
         bez tam var paredzēt, ka šo normu piemēro arī tad, ja atšķirtspēja iegūta pēc reģistrācijas pieteikuma datuma vai pēc reģistrācijas
         datuma.

      [..]”
      7        Direktīvas 5. panta 1. punktā, kas attiecas uz tiesībām, ko piešķir preču zīme, noteikts:

      “Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas,
         kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot [izmantot] komercdarbībā:

      a)      jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā
         uz ko ir reģistrēta preču zīme,

      b)      jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes
         vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja], kas ietver asociācijas iespēju
         starp apzīmējumu un preču zīmi.”

      8        Direktīvas 6. pants, kura virsraksts ir “Preču zīmes darbības ierobežojumi”, ir formulēts šādi:

      “1. Preču zīme nedod tās īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai izmantot komercdarbībā
      a)      viņa paša vārdu vai adresi;
      b)      norādes attiecībā uz preču vai sniegtā pakalpojuma veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi,
         preču ražošanas vai pakalpojuma sniegšanas laiku vai citas preču vai pakalpojumu īpašības;

      c)      preču zīmi, ja tas nepieciešams preces vai pakalpojuma paredzētā nolūka norādei, jo īpaši par piederumiem vai rezerves daļām,
      ar nosacījumu, ka tās izmanto saskaņā ar godīgu praksi rūpnieciskās vai komerciālās lietās.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Apvienotajā Karalistē preču zīmju reģistrāciju regulēja Trade Marks Act 1938. Šo likumu atcēla un aizvietoja Trade Marks Act 1994 (1994. gada likums par preču zīmēm), ar kuru īsteno direktīvu un kurā ir dažas jaunas normas attiecībā uz reģistrētajām preču
         zīmēm.

      10      Preču zīmes, kas reģistrētas, pamatojoties uz Trade Marks Act 1938, var, pamatojoties uz Trade Marks Act 1994 3. pielikumu, uzskatīt par tādām, kurām ir tādi pati iedarbība kā tad, ja tās būtu reģistrētas, pamatojoties uz šo likumu.

       Pamata strīds un prejudiciālie jautājumi
      11      Philips 1966. gadā radīja jaunu elektriskā skuvekļa tipu ar trīs rotējošām galviņām. Tā 1985. gadā iesniedza pieteikumu, lai reģistrētu
         preču zīmi, kas sastāv no šāda skuvekļa virsmas formas un konfigurācijas grafiska attēlojuma, kas sastāv no trīs apaļām galviņām
         ar rotējošiem asmeņiem vienādmalu trīsstūrī. Šo preču zīmi reģistrēja, pamatojoties uz Trade Marks Act 1938.

      12      Konkurējošā sabiedrība Remington 1995. gadā sāka ražot un Apvienotajā Karalistē tirgot skuvekli DT 55, kuram ir trīs rotējošas galviņas, kas veido vienādmalu
         trīsstūri, tādā konfigurācijā, kas ir līdzīga Philips izmantotajai.

      13      Philips tāpēc iesniedza prasību pret Remington par Philips preču zīmes nelikumīgu izmantošanu. Pretprasībā Remington lūdza atzīt par spēkā neesošu Philips reģistrēto preču zīmi.

      14      High Court of Justice (England&Wales), Chancery Division (Patents Court) (Apvienotā Karaliste) apmierināja pretprasību un izdeva rīkojumu atzīt preču zīmi par spēkā neesošu, pamatojoties uz to,
         ka tā nespēj parādīt attiecīgās preces atšķirību no citu uzņēmumu precēm un tai nav atšķirtspējas. Saskaņā ar šīs tiesas domām
         attiecīgā preču zīme sastāvēja tikai no apzīmējuma, kas noder tirdzniecībā, lai norādītu preces paredzēto nolūku, kā arī no
         formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai un kas piešķir precēm reālu vērtību. Tā piebilda, ka pat tad, ja preču
         zīme būtu spēkā, nebūtu noticis tās pārkāpums.

      15      Philips par High Court spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Court of Appeal.

      16      Tā kā pušu argumentos tika ietverti jautājumi par Direktīvas interpretāciju, Court of Appeal (England&Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai pastāv tādu preču zīmju kategorija, kuru reģistrācija nav izslēgta, pamatojoties uz 3. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu
         un 3. punktu Padomes Direktīvā 89/104/EEK [..], un kuru reģistrācija tomēr ir izslēgta, pamatojoties uz Direktīvas 3. panta
         1. punkta a) apakšpunkta (tāpēc ka šīs preču zīmes nespēj parādīt preču zīmes īpašnieka preču atšķirību no citu uzņēmumu precēm)?

      2)      Vai preces forma (vai formas daļa) (konkrētāk, tās preces, kuras apzīmējums ir reģistrēts) var parādīt šīs preces atšķirību
         2. panta nozīmē tikai tad, ja tā ietver kādu brīvi izvēlētu pievienojumu (kas ir greznojums bez funkcionālas nozīmes)?

      3)      Ja uzņēmējs ir vienīgais, kas tirgū piedāvā noteiktas preces, vai ar apzīmējuma, kas sastāv no šo preču formas (vai formas
         daļas) un kas neietver nekādu brīvi izvēlētu pievienojumu, biežu izmantošanu pietiek, lai apzīmējumam piešķirtu atšķirtspēju
         3. panta 3. punkta nozīmē, apstākļos, kad šīs izmantošanas rezultātā ievērojamai daļai uzņēmēju un sabiedrības

      a)      šī forma asociējas ar šo uzņēmēju un ne ar vienu citu uzņēmumu;
      b)      šķiet, ka šīs formas preces ir no šī uzņēmēja, ja nav citas norādes?
      4)      a)     Vai var apiet ierobežojumu, ko nosaka vārdi “kas sastāv tikai no preču formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai”,
         kas ietverti Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrajā ievilkumā, ja tiek pierādīts, ka pastāv citas formas, kas
         ļauj sasniegt to pašu tehnisko rezultātu, vai

      b)      formu nevar reģistrēt, pamatojoties uz šo normu, ja tiek pierādīts, ka šīs formas būtiskās īpašības izriet tikai no tehniskā
         rezultāta, vai

      c)      pastāv cits kritērijs, un, ja jā, tad kāds, kas ir piemērots, lai noteiktu, vai ierobežojums tiek piemērots?
      5)      Direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts skar “preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kas var noderēt
         tirdzniecībā, lai apzīmētu preču vai pakalpojumu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku [..]”. Direktīvas 6. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts attiecas uz “norādes attiecībā uz preču vai sniegtā pakalpojuma veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku [..]”
         izmantošanu no trešās personas puses. Vārds “tikai” tātad parādās 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā, bet ir izlaists 6. panta
         1. punkta b) apakšpunktā. Vai, pareizi interpretējot Direktīvu, šis izlaidums nozīmē, ka pat tad, ja preču zīme, kas sastāv
         no preces formas, ir juridiski korekti reģistrēta, pamatojoties uz 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu, tā nav preču zīme pārkāpuma
         apstākļos,

      a)      kad preces formas izmantošana, par kuru iesniegta prasība, ir un tiktu uzskatīta par norādi, kas attiecas uz šķiru, kurai
         pieder preces, vai par to paredzēto nolūku, un

      b)      kad, neesot pretējai norādei, būtiska uzņēmēju un sabiedrības daļa domā, ka preces ar šādu formu ir no preču zīmes īpašnieka?
      6)      Vai ar 5. panta 1. punktu piešķirto ekskluzīvo tiesību apjoms ļauj preču zīmes īpašniekam liegt trešajai personai izmantot
         identiskus vai līdzīgus apzīmējumus apstākļos, kad šāda izmantošana nav tāda, ar kuru norāda izcelsmi, vai arī tas aprobežojas
         ar to, ka tiek liegta izmantošana, ar kuru pilnībā vai daļēji tiek norādīta preces izcelsme?

      7)      Vai tādu preces formas (iespējams, nelikumīgu) izmantošanu, par kuru tiek uzskatīts un varētu uzskatīt, ka tā liecina par
         preces šķiru vai nolūku, tomēr var atzīt par tādu, kas liecina par preču izcelsmi, ja, neesot pretējām norādēm, būtiska uzņēmēju
         un sabiedrības daļa domā, ka preces, kurām ir šī, iespējams, nelikumīgā forma, ir no preču zīmes īpašnieka?”

      17      Ar pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 25. aprīlī, Philips lūdza atsākt mutvārdu procesu, kas tika pabeigts 2001. gada 23. janvārī pēc ģenerāladvokāta secinājumu nolasīšanas, un/vai
         apvienot šo lietu ar lietām Linde AG (C‑53/01), Winward Industries (C‑54/01) un Rado (C‑55/01), kurās Bundesgerichtshof (Vācija) prejudiciālo nolēmumu lūgumi Tiesas kancelejā tika reģistrēti 2001. gada 8. februārī.

      18      Pamatojot savu lūgumu, Philips apgalvo, ka pirms atbildes sniegšanas iesniedzējtiesai būtu lietderīgi ņemt vērā Bundesgerichtshof uzskatus iepriekšējā punktā minētajās lietās, kurās ir uzdoti līdzīgi jautājumi, un šādi iesaistītajām pusēm dot iespēju iesniegt
         apsvērumus šajā sakarā.

      19      Ar 2001. gada 8. un 16. maija vēstulēm Remington iebilda pret šo atsākšanas un/vai apvienošanas lūgumu.

      20      Ir jāatgādina, ka Tiesa pēc savas ierosmes vai pēc ģenerāladvokāta priekšlikuma, vai arī pēc pušu lūguma var izdot rīkojumu
         par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā ar tās Reglamenta 61. pantu, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekamas informācijas,
         vai ja lieta būtu risināma, pamatojoties uz argumentu, par kuru lietas dalībnieki nav izteikušies (skat. 2000. gada 10. februāra
         spriedumu apvienotajās lietās C‑270/97 un C‑271/97 Deutsche Post, Recueil, I‑929. lpp., 30. punkts).

      21      Tiesa uzskata, ka lieta nav jāapvieno ar šī sprieduma 17. punktā minētajām lietām un ka tai ir visa vajadzīgā informācija,
         lai atbildētu uz pamata lietā uzdotajiem jautājumiem.

      22      Philips lūgums tāpēc ir noraidāms.

       Par pirmo jautājumu
      23      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai pastāv tādu preču zīmju kategorija, kuru reģistrācija nav izslēgta, pamatojoties
         uz Direktīvas 3. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu un 3. punktu, un kuru reģistrācija tomēr ir izslēgta, pamatojoties uz Direktīvas
         3. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tāpēc ka šīs preču zīmes nespēj parādīt preču zīmes īpašnieka preču atšķirību no citu uzņēmumu
         precēm.

      24      Saskaņā ar Philips viedokli ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai pastāv īpaša tādu preču zīmju kategorija, kuras, pat ja tām faktiski
         ir atšķirtspēja, no juridiskā viedokļa nespēj parādīt atšķirības. Philips apgalvo, ka tā tas nevar būt, ņemot vērā Tiesas sniegto risinājumu 1999. gada 4. maija spriedumā apvienotajās lietās C‑108/97
         un C‑109/97 Windsurfing Chiemsee (Recueil, I‑2779. lpp.). Ievērojot izņēmumu, kas ietverts Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā, ja kāda forma ir ieguvusi
         atšķirtspēju, pamatojoties uz šīs normas 3. punktu, tad minētā panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā uzskaitītie pamatojumi atteikumam
         vai atzīšanai par spēkā neesošu nav piemērojami un šo formu nevar uzskatīt par tādu, kurai nav atšķirtspējas no juridiskā
         viedokļa.

      25      Remington uzsver, ka pastāv liela atšķirība starp, no vienas puses, apzīmējumiem, kas neatbilst Direktīvas 2. pantā uzskaitītajām prasībām,
         jo tie nespēj parādīt atšķirību starp viena uzņēmuma precēm un cita uzņēmuma precēm, tātad, apzīmējumiem, kas minēti šīs direktīvas
         3. panta 1. punkta a) apakšpunktā, un, no otras puses, preču zīmēm, kas neatbilst kritērijiem, kas uzskaitīti Direktīvas 3. panta
         1. punkta b)–d) apakšpunktā. Ja apzīmējumus nekad nevar reģistrēt, pat ja ir pierādīta “paplašināta izmantošana”, preču zīmes
         var reģistrēt saskaņā ar minētās normas 3. punktu, ja tiek pierādīts, ka izmantojot tās ieguvušas atšķirtspēju.

      26      Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka, ja tiek pierādīts, ka apzīmējums, kuram sākotnēji šķietami nav atšķirtspējas, tomēr
         to ir ieguvis, tad šim apzīmējumam faktiski ir jāspēj parādīt viena uzņēmuma preču atšķirību no cita uzņēmuma precēm Direktīvas
         2. panta nozīmē. Iepriekš minētajā spriedumā Windsurfing Chiemsee Tiesa esot uzsvērusi, ka Direktīva ļauj reģistrēt tīri aprakstošus vārdus, kuri sākotnēji šķietami nespēj parādīt viena uzņēmuma
         preču atšķirību no cita uzņēmuma precēm minētā 2. panta nozīmē, ja šie vārdi faktiski ir ieguvuši atšķirtspēju Direktīvas
         3. panta 3. punkta nozīmē, un, tādējādi, pakārtotu nozīmi kā preču zīmes.

      27      Francijas valdība apgalvo, ka, pamatojoties uz Direktīvu, per se nav izslēgta konkrētu preču zīmju kategorijas reģistrācija. Uz Direktīvas 3. panta pamata katrā konkrētā gadījumā apzīmējumam
         var liegt aizsardzību, ko piešķir preču zīme, bet tas nav jāinterpretē kā tāds, kas per se izslēdz noteiktu apzīmējumu kategoriju no aizsargājamo apzīmējumu loka.

      28      Komisija apgalvo, ka, ja preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju Direktīvas 3. panta 3. punkta nozīmē, tad tās reģistrācija nevar
         tikt izslēgta, pamatojoties uz tās 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tāpēc, ka tā nespēj parādīt atšķirību starp preču zīmes
         īpašnieka precēm un citu uzņēmumu precēm.

       Tiesas vērtējums
      29      Šai sakarā uzreiz ir jāatgādina – kā tas ir precizēts Direktīvas desmitajā apsvērumā –, ka ar preču zīmi piešķirtās aizsardzības
         mērķis, cita starpā, ir garantēt preču zīmi kā izcelsmes norādi.

      30      No Tiesas prakses izriet arī, ka preču zīmes pamata funkcija ir garantēt patērētājam vai gala izmantotājam ar preču zīmi apzīmētās
         preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti, viņam bez sajaukšanas iespējas ļaujot atšķirt šo preci vai pakalpojumu no precēm
         un pakalpojumiem ar citādu izcelsmi, un ka, lai preču zīme varētu pildīt šo lomu būt par pamata elementu netraucētas konkurences
         sistēmā, kuru cenšas iedibināt ar Līgumu, tai jāgarantē, ka visas preces un pakalpojumi, ko ar to apzīmē, ir ražoti vai piegādāti
         tāda viena uzņēmuma kontrolē, kurš ir atbildīgs par to kvalitāti (skat. it īpaši 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑349/95
         Loendersloot, Recueil, I‑6227. lpp., 22. un 24. punkts, un 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 28. punkts).

      31      Šī preču zīmes pamata funkcija izriet arī no Direktīvas normu, kas attiecas uz reģistrācijas atteikuma pamatojumiem, sistēmas
         un redakcijas.

      32      Pirmkārt, Direktīvas 2. pantā ir paredzēts, ka preču zīme var sastāvēt no jebkādiem apzīmējumiem, ar noteikumu, ka, no vienas
         puses, tos var attēlot grafiski un, no otras puses, ka tie spēj parādīt viena uzņēmuma preču vai pakalpojumu atšķirību no
         citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.

      33      Otrkārt, saskaņā ar noteikumu, kas paredzēts Direktīvas 3. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktā, atsaka reģistrēt vai, ja reģistrācija
         notikusi, var atzīt par spēkā neesošām preču zīmes, kurām nav atšķirtspējas, aprakstošas preču zīmes un preču zīmes, kas sastāv
         tikai no norādēm, kas kļuvušas bieži izmantojamas ikdienas valodā vai komercdarbības labticīgā un pastāvīgā praksē (iepriekš
         minētais spriedums lietā Windsurfing Chiemsee, 45. punkts).

      34      Visbeidzot, Direktīvas 3. panta 3. punktā ietverts būtisks ierobežojums noteikumam, kas paredzēts 1. punkta b)–d) apakšpunktā,
         jo tas paredz, ka, to izmantojot, apzīmējums var iegūt atšķirtspēju, kuras tam sākotnēji nebija, un tāpēc to var reģistrēt
         preču zīmes veidā. Šādos apstākļos apzīmējums iegūst atšķirtspēju, kas ir tā reģistrācijas nosacījums (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Windsurfing Chiemsee, 44. punkts).

      35      Kā Tiesa uzsvērusi iepriekš minētā sprieduma lietā Windsurfing Chiemsee 46. punktā, ar preču zīmes atšķirtspēju, kas iegūta izmantošanas rezultātā, tāpat kā ar atšķirtspēju, kas saskaņā ar Direktīvas
         3. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir viens no vispārējiem nosacījumiem, lai preču zīmi varētu reģistrēt, saprot, ka tā spēj
         identificēt preci, attiecībā uz kuru tiek veikta reģistrācija, kā tādu, kas ir no noteikta uzņēmuma, un, tātad, parādīt atšķirību
         starp šo preci un citu uzņēmumu precēm.

      36      Protams, Direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka apzīmējumus, kas nevar veidot preču zīmi, nereģistrē
         vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina par spēkā neesošiem.

      37      Tomēr no Direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta redakcijas un no Direktīvas normu sistēmas skaidri izriet, ka šī noteikuma
         mērķis galvenokārt ir neļaut reģistrēt apzīmējumus, kuri vispār nevar būt preču zīmes un, tātad, kurus nevar attēlot grafiski
         un/vai ar kuriem nevar parādīt viena uzņēmuma preču vai pakalpojumu atšķirību no cita uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem.

      38      Tāpēc Direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, tāpat kā noteikums, kas paredzēts šī panta 1. punkta b)–d) apakšpunktā,
         nepieļauj, ka tiek reģistrēti apzīmējumi vai norādes, kas neatbilst vienai no divām prasībām, kuras noteiktas Direktīvas 2. pantā,
         t.i., prasībai par to, ka šādiem apzīmējumiem ir jāspēj parādīt viena uzņēmuma preču vai pakalpojumu atšķirību no cita uzņēmuma
         precēm vai pakalpojumiem.

      39      No tā izriet, ka nepastāv tādu preču zīmju kategorija, kurām būtu atšķirtspēja to iedabas vai to izmantošanas dēļ, ja tās
         nespēj parādīt atšķirību starp precēm un pakalpojumiem Direktīvas 2. panta nozīmē.

      40      Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka nepastāv tādu preču zīmju kategorija, kuru reģistrācija nav
         izslēgta, pamatojoties uz Direktīvas 3. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu un 3. punktu, un kuru reģistrācija tomēr ir izslēgta,
         pamatojoties uz Direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tāpēc, ka šīs preču zīmes nespēj parādīt preču zīmes īpašnieka
         preču atšķirību no citu uzņēmumu precēm.

       Par otro jautājumu
      41      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai preces (konkrēti tās preces, kuras apzīmējums ir reģistrēts) forma var parādīt
         šīs preces atšķirību 2. panta nozīmē tikai tad, ja šī forma ietver kādu brīvi izvēlētu pievienojumu, piemēram, greznojumu
         bez funkcionālas nozīmes.

      42      Šajā sakarā Philips norāda, ka, ja pretēji tās apgalvojumiem pirmā jautājuma sakarā pastāv tādu preču zīmju kategorija, par kurām var pierādīt,
         ka tās ieguvušas atšķirtspēju, bet kas tomēr nespēj parādīt atšķirību starp precēm, tad, lai noteiktu, kuras preču zīmes ietilpst
         šajā kategorijā, nav jāpiemēro iesniedzējtiesas formulētais kritērijs par brīvi izvēlētu pievienojumu. Ja būtu jārada īpaša
         tādu preču zīmju kategorija, kas nespēj parādīt minēto preču atšķirību, lai gan tām faktiski ir atšķirtspēja, Philips iesaka vadīties pēc alternatīva kritērija – pārbaudīt, vai attiecīgā preču zīme ir vienīgais praktiskais veids, kā aprakstīt
         attiecīgās preces.

      43      Remington apgalvo, ka, ja kādas preces formai nav neviena brīvi izvēlēta pievienojuma, tad tā ir tikai funkcionāla forma, kas nespēj
         parādīt ar šādu preču zīmi ražotas preces atšķirību no identiskām cita uzņēmuma precēm. Šādā gadījumā tikai brīvi izvēlēts
         pievienojums varētu pildīt izcelsmes norādes funkcijas. Turklāt Remington uzsver, ka atšķirtspējas pakāpe ir būtisks faktors un ka, jo apzīmējums ir aprakstošāks, jo mazāk tas ir atšķirošs. No tā
         izriet, ka gluži aprakstošs apzīmējums nespēj parādīt atšķirību starp precēm un brīvi izvēlēts pievienojums ir nepieciešams,
         lai apzīmējums varētu iegūt atšķirtspēju.

      44      Šai sakarā Apvienotās Karalistes valdība uzsver, ka nav lietderīgi analizēt, vai apzīmējumā, ko veido forma, ietilpst brīvi
         izvēlēts pievienojums vai greznojums, lai noteiktu, vai tas spēj parādīt atšķirību starp precēm Direktīvas 2. panta izpratnē.

      45      Saskaņā ar Francijas valdības viedokli no Direktīvas 2. un 3. panta noteikumiem nekādi neizriet, ka preces forma spēj parādīt
         šīs preces atšķirību no citu uzņēmumu precēm tikai tad, ja tai ir brīvi izvēlēts pievienojums, kas sastāv no greznojuma bez
         funkcionāla mērķa.

      46      Ņemot vērā tās apsvērumus par pirmo jautājumu, Komisija iesaka neatbildēt uz otro jautājumu. Katrā ziņā tā uzsver, ka Direktīvas
         2. pants un 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts nav neatkarīgs pamats, lai atteiktu apzīmējuma reģistrāciju saistībā ar to,
         ka tam nav atšķirtspējas.

       Tiesas vērtējums
      47      Pirmkārt, ir jāatgādina, ka no Direktīvas 2. panta izriet, ka preču zīmei ir atšķirtspēja, ja tā ļauj parādīt to preču, attiecībā
         uz kurām reģistrācija tiek prasīta, atšķirību, ņemot vērā to izcelsmi. Šajā sakarā, kā tas izriet no šī sprieduma 30. punkta,
         pietiek ar to, ka preču zīme sabiedrībai ļauj atšķirt preci vai pakalpojumu, kuru ar to apzīmē, no precēm un pakalpojumiem
         ar citādu komerciālu izcelsmi un secināt, ka visas preces un pakalpojumi, kurus tā identificē, ir ražoti, laisti tirgū vai
         piegādāti preču zīmes īpašnieka kontrolē, kurš ir atbildīgs par to kvalitāti.

      48      Otrkārt, Direktīvas 2. pantā nav nošķirtas dažādas preču zīmju kategorijas. Trīsdimensiju preču zīmju, par kurām ir runa pamata
         strīdā, atšķirtspējas vērtēšanas kritēriji neatšķiras no tiem, kurus piemēro citām preču zīmju kategorijām.

      49      Konkrētāk, Direktīvā nav prasīts, lai preces, attiecībā uz kuru apzīmējums ir reģistrēts, forma ietvertu jebkādu brīvi izvēlētu
         pievienojumu. Saskaņā ar Direktīvas 2. pantu attiecīgajai formai ir vienkārši jāspēj parādīt preču zīmes īpašnieka preces
         atšķirību no citu uzņēmumu precēm un šādi īstenot tās pamata funkcijas, t.i., garantēt preces izcelsmi.

      50      Ņemot vērā šos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka, lai varētu parādīt preces atšķirību Direktīvas 2. panta nozīmē,
         tās preces, attiecībā uz kuru apzīmējums ir reģistrēts, formai nav vajadzīgs nekāds brīvi izvēlēts pievienojums, piemēram,
         greznojums bez funkcionālas nozīmes.

       Par trešo jautājumu
      51      Ar tās trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tad, kad uzņēmējs ir vienīgais, kas tirgū piedāvā noteiktas preces,
         ar apzīmējuma, kas sastāv no šo preču formas un kas neietver nekādu brīvi izvēlētu pievienojumu, biežu izmantošanu pietiek,
         lai apzīmējumam tiktu piešķirta atšķirtspēja Direktīvas 3. panta 3. punkta nozīmē apstākļos, kad šīs izmantošanas rezultātā
         ievērojamai daļai uzņēmēju un sabiedrības šī forma asociējas ar šo uzņēmēju un ne ar vienu citu uzņēmumu vai šķiet, ka šīs
         formas preces ir no šī uzņēmēja.

      52      Saskaņā ar Philips viedokli Direktīvas 3. panta 3. punkta prasība ir izpildīta tad, kad īpašas formas biežas izmantošanas rezultātā attiecīgā
         sabiedrība un uzņēmēji uzskata, ka šīs formas preces ir no noteikta uzņēmuma. Turklāt Philips uzskata, ka ilgus gadus pastāvējušais faktiskais monopols attiecībā uz noteiktas formas precēm ir nozīmīgs pierādījums, kas
         apliecina, ka tā ir ieguvusi atšķirtspēju. Ja uzņēmējs reģistrācijas pieteikumā vēlas balstīties uz atšķirtspēju, kas iegūta
         izmantojot, faktisks monopols praksē ir šādas reģistrācijas priekšnoteikums.

      53      Remington apgalvo, ka tad, kad forma sastāv tikai no funkcionālām īpašībām, ir jāsniedz pārliecinoši pierādījumi par to, ka pati forma
         ir izmantota arī kā norāde par izcelsmi tā, ka šai formai ir piešķirta sekundāra nozīme, kas ir pietiekami, lai pamatotu reģistrāciju.
         Ja ir pastāvējis preču piegādes monopols, īpašas rūpes ir jāvelta tam, lai faktu analīze koncentrētos tikai uz nozīmīgiem
         elementiem.

      54      Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka formu, kuras reģistrācija tiek atteikta, pamatojoties uz Direktīvas 3. panta 1. punkta
         e) apakšpunktu, nevar aizsargāt, pamatojoties uz šī panta 3. punktu, jo tas attiecas tikai uz apzīmējumiem, kurus pasludina
         par spēkā neesošiem, ņemot vērā šī panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu, nevis uz apzīmējumiem, uz kuriem attiecas Direktīvas
         3. panta 1. punkta e) apakšpunkts. Tomēr, pieņemot, ka formas reģistrācija netiktu atteikta, piemērojot šo pēdējo normu, Apvienotās
         Karalistes valdība apgalvo, ka minētā panta 3. punktā paredzētās prasības nav ievērotas, ja sabiedrība preces neidentificē
         nevis preču zīmes, bet gan piegādes monopola dēļ.

      55      Francijas valdība uzskata, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Direktīvas 3. panta 3. punktā prasītā atšķirtspēja
         ļoti labi var izpausties kā fakts, ka izmantošanas rezultātā ievērojamai daļai uzņēmēju un sabiedrības preces forma asociējas
         ar noteiktu uzņēmēju un ne ar vienu citu uzņēmumu un šķiet, ka šādas formas preces ir no šī uzņēmēja.

      56      Saskaņā ar Komisijas viedokli neatkarīgi no tā, vai atšķirtspēja ir iegūta monopola stāvoklī vai citādi, Direktīvas 3. panta
         3. punkta prasības ir ievērotas, ja ievērojamai daļai attiecīgās sabiedrības šķiet, ka preces ar šo preču zīmi ir no noteikta
         uzņēmuma.

      Tiesas vērtējums
      57      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka, ja tiek atteikta formas reģistrācija, pamatojoties uz Direktīvas 3. panta 1. punkta
         e) apakšpunktu, par kura interpretāciju ir ceturtais jautājums, tad to nekādā gadījumā nevar reģistrēt, pamatojoties uz šī
         panta 3. punktu.

      58      No otras puses, Direktīvas 3. panta 3. punktā paredzēts, ka preču zīme, kuras reģistrācija tiek atteikta, pamatojoties uz
         šī paša panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktu, var, to izmantojot, iegūt atšķirtspēju, kuras tai sākotnēji nebija, un tāpēc
         to var reģistrēt kā preču zīmi. Preču zīme izmantojot iegūst atšķirtspēju, kas ir prasība, lai to varētu reģistrēt.

      59      Preču zīmes atšķirtspēja, arī tāda, kas iegūta izmantojot, ir jāvērtē saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz ko
         tiek lūgta preču zīmes reģistrācija.

      60      Kā izriet no 51. punkta iepriekš minētajā spriedumā Windsurfing Chiemsee, lai vērtētu preču zīmes, par kuru ir iesniegts reģistrācijas pieteikums, atšķirtspēju, var ņemt vērā, cita starpā, preču
         zīmes tirgus daļu, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāti, to, cik lielā platībā un cik ilgi tā tiek izmantota, uzņēmuma
         veiktos ieguldījumus tās reklāmā, to ieinteresēto aprindu proporciju, kas preču zīmes dēļ preci identificē kā tādu, kas ir
         no noteikta uzņēmuma, kā arī tirdzniecības un rūpniecības palātu vai citu profesionālu biedrību paziņojumus.

      61      Tiesa arī ir nospriedusi, ka, ja, pamatojoties uz šādiem elementiem, kompetentā iestāde uzskata, ka ieinteresētās aprindas
         vai vismaz ievērojama to daļa preču zīmes dēļ identificē preci kā tādu, kas ir no noteikta uzņēmuma, tai katrā ziņā ir jāsecina,
         ka prasība, kas preču zīmes reģistrācijai noteikta Direktīvas 3. panta 3. punktā, ir izpildīta (iepriekš minētais spriedums
         lietā Windsurfing Chiemsee, 52. punkts).

      62      Tomēr vispirms attiecībā uz apstākļiem, kuros Direktīvas 3. panta 3. punktā noteikto prasību var uzskatīt par izpildītu, ir
         jāuzsver, ka Tiesa ir precizējusi, ka šādus apstākļus nevar konstatēt, tikai pamatojoties uz vispārīgu un abstraktu informāciju,
         kā, piemēram, noteiktiem procentiem (iepriekš minētais spriedums lietā Windsurfing Chiemsee, 52. punkts).

      63      Otrkārt, ir jāvērtē apzīmējuma, kas sastāv no preces formas, atšķirtspēja, pat ja tā ir iegūta, to izmantojot, ņemot vērā,
         kāda varētu būt tāda vidusmēra patērētāja varbūtējā uztvere, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs (šajā sakarā skat.
         1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑210/96 Gut Springenheide un Tusky, Recueil, I‑4657. lpp., 31. punkts).

      64      Visbeidzot, iesaistītajām aprindām prece kā tāda, kas ir no noteikta uzņēmuma, ir jāidentificē, tādēļ ka preču zīmi izmanto
         preču zīmes veidā un, tātad, tās iedabas un iedarbības dēļ, kas to padara tādu, kas spēj parādīt attiecīgās preces atšķirību
         no citu uzņēmumu precēm.

      65      Ņemot vērā šos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tad, kad uzņēmējs ir vienīgais, kas tirgū piedāvā noteiktas
         preces, ar apzīmējuma, kas sastāv no šo preču formas, biežu izmantošanu pietiek, lai apzīmējumam piešķirtu atšķirtspēju Direktīvas
         3. panta 3. punkta nozīmē, apstākļos, kad šīs izmantošanas rezultātā ievērojamai daļai ieinteresēto aprindu šī forma asociējas
         ar šo uzņēmēju un ne ar vienu citu uzņēmumu vai šķiet, ka šīs formas preces ir no šī uzņēmēja. Tomēr, runājot par apstākļiem,
         kādos tiek izpildīta prasība, kas noteikta šajā normā, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tie ir pierādīti uz konkrētas un
         uzticamas informācijas pamata, vai ir ņemta vērā attiecīgās preču vai pakalpojumu kategorijas tāda vidusmēra patērētāja varbūtējā
         uztvere, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs, un vai iesaistītās aprindas preci kā tādu, kas ir no noteikta uzņēmuma,
         identificē tādēļ, ka preču zīmi izmanto preču zīmes veidā.

       Par ceturto jautājumu
      66      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrais ievilkums ir jāinterpretē
         tā, ka apzīmējumu, kas sastāv tikai no preču formas, nevar reģistrēt, ja tiek pierādīts, ka šīs formas būtiskās īpašības izriet
         tikai no tehniskā rezultāta. Tā jautā arī, vai ir iespējams nepiemērot pamatojumu reģistrācijas atteikumam vai atzīšanai par
         spēkā neesošu, kas ietverts šajā normā, ja tiek pierādīts, ka pastāv citas formas, kas ļauj sasniegt to pašu tehnisko rezultātu.

      67      Šajā sakarā Philips apgalvo, ka minētās direktīvas normas mērķis ir nepieļaut, ka tiek iegūts monopols uz noteiktu tehnisku rezultātu, pamatojoties
         uz preču zīmju aizsardzību. Tomēr ar tādas preču zīmes, ko veido forma, kurā izpaužas tehnisks rezultāts, reģistrāciju netiktu
         noteikti nesaprātīgi ierobežojumi ne rūpniecībai, ne jaunradei, ja šo tehnisko rezultātu varētu panākt, izmantojot citu formu,
         ko konkurējošie uzņēmēji var viegli ieviest. Saskaņā ar Philips viedokli pastāv daudz risinājumu attiecīgās formas, kas veido preču zīmi, par kuru ir pamata strīds, aizvietošanai, šādi
         sasniedzot tādu pašu tehnisko rezultātu attiecībā uz skūšanos un izmaksas, kas ir ekvivalentas tās preču izmaksām.

      68      Saskaņā ar Remington viedokli Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta acīmredzamā jēga ir tāda, ka reģistrācija jāatsaka tādai formai, kas
         ir nepieciešama tehniska rezultāta sasniegšanai tajā ziņā, ka, ja tā īsteno kādu funkciju, sasniedzot šo rezultātu, tā noteikti
         nav vienīgā forma, ar kuru šo funkciju var īstenot. Philips piedāvātā interpretācija darītu šo iespēju izslēgt tik nelielu, ka tā kļūtu nevajadzīga un būtu saistīta ar dažādu paraugu
         tehniskās vērtības analīzi, kas nozīmētu, ka Direktīva nevarētu nodrošināt sabiedrības interešu aizsardzību.

      69      Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka reģistrācija ir jāatsaka, ja formas, kas veido apzīmējumu, pamata īpašības izriet
         tikai no tehniska rezultāta.

      70      Saskaņā ar Francijas valdības viedokli izslēguma, kas paredzēts minētajā 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrajā ievilkumā,
         mērķis ir izvairīties no tā, ka tehnisko izgudrojumu aizsardzība, kas ir ierobežota laikā, tiktu apieta, izmantojot preču
         zīmes statusu, kuras iedarbība potenciāli ir ilgstošāka.

      71      Gan Francijas valdība, gan Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka pamatojumu reģistrācijas atteikumam, kas paredzēts Direktīvas
         3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrajā ievilkumā, nevar nepiemērot, pierādot, ka pastāv citas formas, ar kurām var panākt
         to pašu tehnisko rezultātu.

      72      Ņemot vērā gan Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta izstrādāšanas priekšvēsturi, gan izņēmumu šauras interpretācijas
         nepieciešamību, Komisija uzskata, ka nozīmīgs kritērijs ir tādu citu formu pastāvēšana, kas ļautu sasniegt vēlamo tehnisko
         rezultātu.

       Tiesas vērtējums
      73      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2. pantu apzīmējums, ko veido preces forma, principā var būt
         preču zīme, ar nosacījumu, ka, no vienas puses, to var attēlot grafiski un, no otras puses, ka tas spēj parādīt viena uzņēmuma
         preces vai pakalpojuma atšķirību no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.

      74      Otrkārt, ir arī jāatgādina, ka Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir noteikti uzskaitīti pamatojumi tāda apzīmējuma,
         ko veido preces forma, reģistrācijas atteikumam. Pamatojoties uz šo normu, nereģistrē vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina
         par spēkā neesošiem apzīmējumus, kas sastāv tikai no formas, kas izriet no pašu preču īpašībām, preču formas, kas vajadzīga
         tehniska rezultāta iegūšanai, un formas, kas piešķir precēm reālu vērtību. Saskaņā ar Direktīvas septīto apsvērumu šie atteikuma
         pamatojumi ir uzskaitīti izsmeļoši.

      75      Visbeidzot, ir jāuzsver, ka preču zīmes, kuru reģistrāciju var atteikt, pamatojoties uz Direktīvas 3. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktā
         uzskaitītajiem pamatojumiem, var saskaņā ar šī paša panta 3. punktu iegūt atšķirtspēju, tās izmantojot. Savukārt apzīmējums,
         kura reģistrācija tiek atteikta, pamatojoties uz Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu, nekad nevar izmantošanas ceļā
         iegūt atšķirtspēju 3. panta 3. punkta nozīmē.

      76      Minētais 3. panta 1. punkta e) apakšpunkts attiecas uz dažiem apzīmējumiem, kuri pēc to iedabas nevar veidot preču zīmes,
         un tas ir pirmais šķērslis, kas var kavēt apzīmējuma, kas sastāv tikai no preces formas, reģistrāciju. Ja kaut viens no šajā
         normā minētajiem kritērijiem ir izpildīts, apzīmējums, kas sastāv tikai no preces formas vai pat no šīs formas grafiska atspoguļojuma,
         nevar tikt reģistrēts kā preču zīme.

      77      Direktīvas 3. pantā uzskaitītie dažādie reģistrācijas atteikuma pamatojumi ir jāinterpretē vispārējo interešu kontekstā, kas
         ir katra šī iemesla pamatā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Windsurfing Chiemsee, 25.–27. punkts).

      78      Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā noteikto reģistrācijas atteikuma pamatojumu jēga (ratio) ir izvairīties no tā, ka preču zīmes piešķirto tiesību aizsardzības rezultātā tās īpašniekam tiek piešķirts monopols uz
         tehniskiem risinājumiem vai preces funkcionālām īpašībām, ko patērētājs varētu vēlēties redzēt konkurentu precēs. Šādi Direktīvas
         3. panta 1. punkta e) apakšpunkta mērķis ir izvairīties no tā, ka aizsardzība, ko piešķir preču zīme, aptver ko vairāk nekā
         tikai apzīmējumus, kas ļauj atšķirt preci vai pakalpojumu no konkurentu piedāvātajām precēm vai pakalpojumiem, un ir šķērslis
         šo pēdējo iespējai brīvi piedāvāt preces, kurās ietverti minētie tehniskie risinājumi vai funkcionālās īpašības, konkurējot
         ar preču zīmes īpašnieku.

      79      Runājot konkrētāk par apzīmējumiem, kas sastāv tikai no preces formas, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai, un kas
         uzskaitīti Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrajā ievilkumā, ir jākonstatē, ka šīs normas mērķis ir atteikt tādu
         formu reģistrāciju, kuru pamata īpašības atbilst tehniskai funkcijai tā, ka preču zīmei neatņemami piederīgā ekskluzivitāte
         rada šķērsli konkurentu iespējai piedāvāt preci, kurā ietverta šāda funkcija, vai vismaz to brīvībai izvēlēties tehnisko risinājumu,
         ko tie vēlētos piemērot, lai iekļautu šādu funkciju to precē.

      80      Tā kā Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta mērķis atbilst vispārējām interesēm, kuras prasa, lai formu, kuras pamata
         īpašības atbilst tehniskai funkcijai un kas ir izvēlētas, lai to īstenotu, visi varētu brīvi izmantot, šī norma nepieļauj,
         ka šādus apzīmējumus rezervē tikai vienam uzņēmumam, tos reģistrējot kā preču zīmes (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Windsurfing Chiemsee, 25. punkts).

      81      Kas attiecas uz jautājumu par to, vai, pierādot, ka pastāv citas formas, kas ļauj sasniegt to pašu tehnisko rezultātu, var
         panākt, ka netiek piemērots reģistrācijas atteikuma vai atzīšanas par spēkā neesošu pamatojums, kas ietverts minētajā 3. panta
         1. punkta e) apakšpunkta otrajā ievilkumā, ir jāuzsver, ka nekas šīs normas redakcijā neliecina par to, ka pieļaujams šāds
         secinājums.

      82      Atsakot minēto apzīmējumu reģistrāciju, Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrais ievilkums atspoguļo leģitīmu mērķi
         neļaut privātpersonām izmantot preču zīmes reģistrāciju, lai iegūtu vai pagarinātu ekskluzīvas tiesības, kas attiecas uz tehniskiem
         risinājumiem.

      83      Ja kādas preces formas pamata funkcionālās īpašības ir piedēvējamas tikai tehniskam rezultātam, minētais 3. panta 1. punkta
         e) apakšpunkta otrais ievilkums izslēdz tāda apzīmējuma reģistrāciju, kas sastāv no minētās formas, pat ja attiecīgo tehnisko
         rezultātu var sasniegt, izmantojot citas formas.

      84      Ņemot vērā šos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrais ievilkums
         ir jāinterpretē tā, ka apzīmējumu, kas sastāv tikai no preču formas, nevar reģistrēt, pamatojoties uz šo normu, ja tiek pierādīts,
         ka šīs formas pamata īpašības izriet tikai no tehniskā rezultāta. Turklāt tas, ka tiek pierādīts, ka pastāv citas formas,
         kas ļauj sasniegt to pašu tehnisko rezultātu, neļauj nepiemērot pamatojumus reģistrācijas atteikumam vai atzīšanai par spēkā
         neesošu, kas ietverti šajā normā.

      85      Iesniedzējtiesa precizē, ka jautājumi, kas attiecas uz preču zīmes pārkāpumu, nebūtu jāizskata, ja Tiesa apstiprinātu interpretāciju,
         ko tā piešķīrusi Direktīvas 3. pantam. Tā kā atbilde uz ceturto jautājumu apstiprināja šo interpretāciju, uz piekto, sesto
         un septīto jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      86      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Apvienotās Karalistes un Francijas valdībām, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus
         Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
         un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA,
      atbildot uz jautājumiem, ko tai iesniedza Court of Appeal (England&Wales) (Civil Division) ar 1999. gada 5. maija rīkojumu, nospriež:

      1)      nepastāv tādu preču zīmju kategorija, kuru reģistrācija nav izslēgta, pamatojoties uz 3. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu
            un 3. punktu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā
            uz preču zīmēm, un kuru reģistrācija tomēr ir izslēgta, pamatojoties uz šīs Direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
            tāpēc, ka šīs preču zīmes nespēj parādīt preču zīmes īpašnieka preču atšķirību no citu uzņēmumu precēm;
      2)      lai varētu parādīt preces atšķirību Direktīvas 89/104 2. panta nozīmē, tās preces, attiecībā uz kuru apzīmējums ir reģistrēts,
            formai nav vajadzīgs nekāds brīvi izvēlēts pievienojums, piemēram, greznojums bez funkcionālas nozīmes;
      3)      tad, kad uzņēmējs ir vienīgais, kas tirgū piedāvā noteiktas preces, ar apzīmējuma, kas sastāv no šo preču formas, biežu izmantošanu
            pietiek, lai apzīmējumam piešķirtu atšķirtspēju Direktīvas 89/104 3. panta 3. punkta nozīmē, apstākļos, kad šīs izmantošanas
            rezultātā ievērojamai daļai ieinteresēto aprindu šī forma asociējas ar šo uzņēmēju un ne ar vienu citu uzņēmumu vai šķiet,
            ka šīs formas preces ir no šī uzņēmēja. Tomēr, runājot par apstākļiem, kādos tiek izpildīta prasība, kas noteikta šajā normā,
            iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tie ir pierādīti uz konkrētas un uzticamas informācijas pamata, vai ir ņemta vērā attiecīgās
            preču vai pakalpojumu kategorijas tāda vidusmēra patērētāja prezumētā uztvere, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs,
            un vai iesaistītās aprindas preci kā tādu, kas ir no noteikta uzņēmuma, identificē tādēļ, ka preču zīmi izmanto preču zīmes
            veidā;
      4)      Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta otrais ievilkums ir jāinterpretē tā, ka apzīmējumu, kas sastāv tikai no
            preču formas, nevar reģistrēt, pamatojoties uz šo normu, ja tiek pierādīts, ka šīs formas pamata īpašības izriet tikai no
            tehniskā rezultāta. Turklāt tas, ka tiek pierādīts, ka pastāv citas formas, kas ļauj sasniegt to pašu tehnisko rezultātu,
            neļauj nepiemērot pamatojumus reģistrācijas atteikumam vai atzīšanai par spēkā neesošu, kas ietverti šajā normā.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Cunha Rodrigues

                     Timmermans

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2002. gada 18. jūnijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 2002. gada 24.septembrī. # Falck SpA un Acciaierie di Bolzano SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Apvienotās lietas C-74/00 P un C-75/00 P.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 1.jūlijā. # Operator ARP sp. z o.o. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Polijas Republikas tērauda ražotājam piešķirtā pārstrukturēšanas atbalsta shēma - Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par daļēji nesaderīgu ar kopējo tirgu un uzlikts pienākums to atgūt - 8. protokols par Polijas tērauda rūpniecības pārstrukturēšanu - Prasība atcelt tiesību aktu - Interese celt prasību - Pieņemamība - Saņēmēja jēdziens - Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 1. punkts. # Lieta T-291/06.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESASSPRIEDUMS (astotā palāta)
      2009. gada 1. jūlijā (
            *1
         )
      “Valsts atbalsts — Tērauda ražotājam Polijas Republikas piešķirtā pārstrukturēšanas atbalsta shēma — Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par daļēji nesaderīgu ar kopējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt — 8. protokols par Polijas tērauda rūpniecības pārstrukturēšanu — Prasība atcelt tiesību aktu — Interese celt prasību — Pieņemamība — Saņēmēja jēdziens — Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 1. punkts”
      Lieta T-291/06

            Operator ARP sp. z o.o.
         , Varšava (Polija), ko sākotnēji pārstāvēja J. Šimanovska [J. Szymanowska], pēc tam — J. Šimanovska un P. Rosjaks [P. Rosiak] un visbeidzot — P. Rosjaks, advokāti,
      prasītājs,
      pret

         Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv K. Žiolito [C. Giolito] un A. Stobjecka-Kuika [A. Stobiecka-Kuik], pārstāvji,
      atbildētāja,
      par lūgumu daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 5. jūlija Lēmumu 2006/937/EK par valsts atbalstu Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) par labu tērauda ražotājam Huta Częstochowa S.A. (OV 2006, L 366, 1. lpp.) tiktāl, ciktāl tajā par nesaderīgu ar kopējo tirgu atzīta daļa piešķirtā atbalsta un Polijas Republikai noteikts pienākums to atgūt.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro], tiesneši S. Papasavs [S. Papasavvas] un A. Ditrihs [A. Dittrich] (referents),
      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 4. septembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Atbilstošās tiesību normas

               1

               1991. gada 16. decembra Eiropas nolīguma, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Polijas Republiku, no otras puses, 2. protokola par EOTK produktiem (OV 1993, L 348, 2. lpp.; turpmāk tekstā — “2. protokols”) 8. pantā ir noteikts:
               “1.   Ar šā nolīguma pareizu darbību tiktāl, ciktāl tas var ietekmēt tirdzniecību starp Kopienu un Poliju, nav savienojams:
               [..]

                        iii)

                        jebkādā veidā sniegts valsts atbalsts, izņemot atkāpes, kas atļautas saskaņā ar EOTK līgumu.

                  [..]
               4.   Līgumslēdzējas puses atzīst, ka pirmajos piecos gados pēc nolīguma stāšanās spēkā, atkāpjoties no šā panta 1. punkta iii) apakšpunkta, [Polijas Republika] izņēmuma kārtā pārstrukturēšanas nolūkos valsts atbalstu var piešķirt EOTK tērauda ražojumiem, ja vien:

                        —

                        pārstrukturēšanas programma ir saistīta ar kopējās ražošanas jaudas racionalizēšanu un samazināšanu Polijā,

                        —

                        normālos tirgus apstākļos pārstrukturēšanas perioda beigās atbalstu saņēmušie uzņēmumi kļūst dzīvotspējīgi,

                        —

                        šāda atbalsta apjoms un intensitāte nekādā ziņā nepārsniedz apjomu un intensitāti, kāda ir absolūti vajadzīga šādas dzīvotspējas atjaunošanai, un tie pakāpeniski samazinās.

                  Asociācijas padome, ņemot vērā [Polijas Republikas] ekonomisko situāciju, var izlemt pagarināt iepriekš minēto piecu gadu periodu.”

               2

               Ar Eiropas Savienības un Polijas Asociācijas padomes 2002. gada 23. oktobra Lēmumu Nr. 3/2002 par 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētā laika posma pagarināšanu (OV 2003, L 186, 38. lpp.) laika posms, kurā Polijas Republikai saskaņā ar 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem izņēmuma kārtā bija atļauts piešķirt pārstrukturēšanas atbalstu tērauda ražojumiem, tika pagarināts par astoņiem gadiem, sākot no , vai līdz Polijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai brīdim. Šī lēmuma 2. pantā ir paredzēts:
               “[Polijas Republika] iesniedz Komisijai [..] pārstrukturēšanas programmu un komercdarbības plānus, kas atbilst 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajām prasībām un kurus ir izvērtējusi un apstiprinājusi attiecīgā valsts iestāde, kas atbild par valsts atbalsta uzraudzību (Konkurences un patērētāju tiesību aizsardzības birojs).”

               3

               Ar 8. protokolu par Polijas tērauda rūpniecības restrukturizāciju [pārstrukturēšanu], kas pievienots Aktam par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 948. lpp.; turpmāk tekstā — “8. protokols”), Polijas Republikai, atkāpjoties no vispārīgajiem valsts atbalstu reglamentējošajiem noteikumiem, tika atļauts piešķirt atbalstu tās tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanai, pamatojoties uz pārstrukturēšanas plānā noteikto kārtību un šajā protokolā paredzētajiem nosacījumiem. Tajā tostarp ir paredzēts:

                        “1.

                        Neskarot [EKL] 87. un 88. pantu, valsts atbalstu, ko [Polijas Republika] piešķīrusi dažu Polijas tērauda rūpniecības daļu restrukturizācijai [pārstrukturēšanai], uzskata par saderīgu ar kopējo tirgu, ja:

                                 —

                                 līdz pievienošanās dienai tiek pagarināts laikposms, kas noteikts 8. panta 4. punktā 2. protokolā [..],

                                 —

                                 visā laikposmā no 2002. gada līdz 2006. gadam tiek ievēroti restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plāna noteikumi, pamatojoties uz kuriem tiek pagarināts iepriekšminētā protokola termiņš,

                                 —

                                 tiek ievēroti šajā protokolā izklāstītie nosacījumi, un

                                 —

                                 pēc pievienošanās dienas valsts atbalsts Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijai [pārstrukturēšanai] vairs netiek izmaksāts.

                        2.

                        [..]

                        3.

                        Valsts atbalstu saskaņā ar Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] programmu ir tiesīgi saņemt vienīgi I pielikumā uzskaitītie uzņēmumi (še turpmāk “saņēmējuzņēmumi”).

                        4.

                        Saņēmējuzņēmums nav tiesīgs:

                                 a)

                                 apvienojoties ar uzņēmumu, kas nav iekļauts I pielikumā, nodot tiesības uz atbalstu, kas piešķirtas saņēmējuzņēmumam;

                                 b)

                                 pārņemt tādu uzņēmumu aktīvus, kas nav iekļauti I pielikumā un kas tiek atzīti par bankrotējušiem laikposmā līdz 2006. gada 31. decembrim.

                        5.

                        [..]

                        6.

                        Valsts atbalstu restrukturizācijai [pārstrukturēšanai], ko piešķir saņēmējuzņēmumiem, nosaka atbilstīgi pamatojumiem, kas ietverti apstiprinātā Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plānā un individuālajos komercdarbības plānos, kurus apstiprina Padome. Jebkurā gadījumā atbalsts, kas izmaksāts laikposmā no 1997. gada līdz 2003. gadam, un tā kopapjoms nepārsniedz [nedrīkst pārsniegt] PLN 3387070000.
                        [..]
                        [Polijas Republika] nepiešķir nekādu turpmāku valsts atbalstu Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijai [pārstrukturēšanai].

                  [..]

                        10.

                        Jebkādas turpmākas izmaiņas restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plānā kopumā un individuālajos plānos ir jāsaskaņo ar Komisiju un, attiecīgos gadījumos, Padomi.

                  [..]

                        18.

                        Ja pārraudzības gaitā konstatē, ka:
                        [..]

                                 c)

                                 restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] laikposmā [Polijas Republika] ir piešķīrusi papildu nesaderīgu valsts atbalstu tērauda rūpniecībai, jo īpaši saņēmējuzņēmumiem,

                           tad šajā protokolā paredzētie pārejas posma pasākumi nav spēkā.
                        Komisija veic atbilstīgus pasākumus, prasot, lai attiecīgie uzņēmumi atmaksā jebkādu atbalstu, kas piešķirts, pārkāpjot šajā protokolā paredzētos nosacījumus.”

               4

               Padomes 2003. gada 21. jūlija Lēmuma 2003/588/EK par Lēmuma Nr. 3/2002 3. pantā paredzēto nosacījumu izpildi (OV L 199, 17. lpp.) vienīgajā pantā ir paredzēts:
               “Pārstrukturēšanas programma un komercdarbības plāni, kurus [Polijas Republika] saskaņā ar Lēmuma Nr. 3/2002 [..] 2. pantu iesniegusi Komisijai 2003. gada 4. aprīlī, atbilst 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajām prasībām.”

               5

               Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88]. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Lēmumā sākt formālu [oficiālu] izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas sākotnējais izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt piezīmes noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt noteikto termiņu.”

               6

               Regulas Nr. 659/1999 7. panta 5. punktā ir paredzēts:
               “Ja Komisija konstatē, ka paziņotais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka attiecīgais atbalsts netiek ieviests (turpmāk — “negatīvs lēmums”)”.

               7

               Regulas Nr. 659/1999 14. pantā ir noteikts:
               “1.   Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk — “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.
               2.   Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
               3.   [..]”

               8

               Saskaņā ar šīs regulas 20. panta 1. punktu:
               “Pēc Komisijas lēmuma sākt formālās [oficiālās] izmeklēšanas procedūru visas ieinteresētās personas var iesniegt piezīmes saskaņā ar 6. pantu. Ieinteresētajām personām, kas iesniegušas šādas piezīmes, un visiem individuāla atbalsta saņēmējiem nosūta attiecīgā lēmuma, kuru Komisija pieņēmusi saskaņā ar 7. pantu, kopiju.”

         Prāvas rašanās fakti

               9

               Šīs lietas pamatā ir Polijas tērauda ražošanas uzņēmuma Huta Częstochowa S.A. (turpmāk tekstā — “HCz”) pārstrukturēšana. HCz pārstrukturēšana tika īstenota laika posmā no 2002. līdz 2005. gadam. Šīs pārstrukturēšanas ietvaros HCz aktīvi tika nodoti jaunām sabiedrībām:

                        —

                        2002. gadā ar mērķi turpināt HCz tērauda ražošanas darbību tika izveidots Huta Stali Częstochowa sp. z o.o. (turpmāk tekstā — “HSCz”). HSCz no maksātnespējas procedūras administratora HCz iznomāja tērauda ražošanas iekārtas un pārņēma lielāko daļu darbinieku. HSCz mātes sabiedrība bija Towarzystwo Finansowe Silesia Sp. z o.o. (turpmāk tekstā — “TFS”), kas ir Polijas Finanšu ministrijai pilnībā piederoša sabiedrība;

                        —

                        2004. gadā tika izveidotas sabiedrības Majątek Hutniczy sp. z o.o. (turpmāk tekstā — “MH”) un Majątek Hutniczy Plus (turpmāk tekstā — “MH Plus”). Abu šo sabiedrību akcijas pilnībā piederēja HCz. MH pārņēma HCz piederošos tērauda ražošanas aktīvus, bet MH Plus — dažus citus ražošanai nepieciešamos aktīvus;

                        —

                        lai varētu dzēst pārstrukturizējamās valsts sektora parādsaistības (nodokļus un sociālās apdrošināšanas iemaksas), ar ražošanu nesaistītie aktīvi (saukti par “netērauda aktīviem”), kā arī elektroenerģijas uzņēmums Elsen tika nodoti sabiedrībai Operator ARP sp. z o.o., kas ir Agencja Rozwoju Przemysłu S.A. (Polijas Finanšu ministrijai piederoša rūpnieciskās attīstības aģentūra) pakļautībā esoša sabiedrība.

               10

               Ar 2004. gada 19. maija vēstuli Komisija informēja Polijas Republiku, ka tā ir nolēmusi uzsākt oficiālās izmeklēšanas procedūru par tērauda ražošanas uzņēmumam HCz piešķirto pārstrukturēšanas atbalstu. šis lēmums autentiskajā (poļu) valodā tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 204, 6. lpp.; turpmāk tekstā — “lēmums par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu”), pirms tam publicējot šī lēmuma kopsavilkumu pārējās oficiālajās valodās. Komisija uzaicināja visas ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus par lēmumā par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu norādītajiem faktiem un tiesisko vērtējumu. Komisija saņēma apsvērumus no Polijas Republikas un četrām ieinteresētajām personām.

               11

               Attiecīgās procedūras noslēgumā Komisija secināja, ka pretēji tās sākotnēji pastāvējušajām šaubām HCz pārstrukturēšanai paredzētie pasākumi saskaņā ar Ustawa o pomocy publicznej dla przedsiębiorców o szczególnym znaczeniu dla rynku pracy (2002. gada 30. oktobra Likums par atbalstu uzņēmumiem, kuriem ir būtiska loma darba tirgū, Dz. U. Nr. 213, 1800. pozīcija, ar tajā izdarītajiem grozījumiem) nav uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr Komisija arī atzina, ka HCz vairākos aspektos ir guvis labumu no valsts atbalsta laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam. Komisija secināja, ka šis atbalsts daļēji ir saderīgs ar kopējo tirgu, bet pieprasīja atmaksāt to atbalsta daļu, kuru tā bija atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, proti, summu 19699452 Polijas zlotu (PLN) apmērā (turpmāk tekstā — “strīdīgais atbalsts”).

               12

               2005. gada 5. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2006/937/EK par valsts atbalstu Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) par labu tērauda ražotājam HCz (OV 2006, L 366, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Lēmums”). Tā 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Valsts atbalsts PLN 19699452, ko [Polijas Republika] no 1997. gada līdz 2002. maijam kā darbības atbalstu vai atbalstu pārstrukturēšanas mērķiem nodarbinātības jomā ir īstenojusi par labu [HCz], nav saderīgs ar kopējo tirgu.
               2.   [Polijas Republika] veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai no [HCz], Regionalny Fundusz Gospodarczy, [MH] un [Operator ARP] atgūtu 1. punktā minēto atbalstu, kas bija nelikumīgi pieejams uzņēmumam [HCz]. Visi šie uzņēmumi ir solidāri un katrs atsevišķi atbildīgi.
               Atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu lēmuma izpildi. Par atgūstamajām summām aprēķina procentus par visu periodu no dienas, kad tās tika nodotas [HCz] rīcībā, līdz to faktiskās atgūšanas dienai. Procentus aprēķina saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti V nodaļā [..] Regulā Nr. 794/2004 [..].
               3.   [..]”

               13

               Saskaņā ar 2005. gada 30. septembrī noslēgto vienošanos, kas stājās spēkā , ISD Polska sp. z o.o (kuras nosaukums tobrīd bija ZPD Steel sp. z o.o, turpmāk tekstā — “ISD”), kas ir Industrial Union of Donbass Corp. (turpmāk tekstā — “IUD”) pilnībā piederoša meitas sabiedrība, iegādājās no HCz visas MH un MH Plus, kā arī desmit atlikušo HCz meitas sabiedrību akcijas. Ar līgumu, kurš tāpat datēts ar un stājās spēkā , ISD iegādājās no TFS visas HSCz akcijas. Līdz ar to ISD kļuva par HSCz, MH, MH Plus un desmit pārējo HCz meitas sabiedrību īpašnieku.

               14

               Pēc šī pirkuma darījuma HCz mainīja savu juridisko nosaukumu un kļuva par Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. (turpmāk tekstā — “RFG”). RFG, kura vienīgais īpašnieks joprojām ir Polijas Finanšu ministrija, pieder tikai daži, ar tērauda rūpniecību nesaistīti nekustamie īpašumi.

               15

               Ar vēstuli, kas datēta ar 2006. gada 17. februāri, Komisija lūdza Polijas iestādēm informēt to par procentu likmi, kas tiks piemērota no Lēmuma 3. panta 2. punktā minētajiem solidārajiem parādniekiem atgūstamajam strīdīgajam atbalstam. atbildē Polijas iestādes piedāvāja šai atgūšanai piemērojamo procentu likmi un procentu aprēķināšanas metodoloģiju. Polijas iestādes tostarp piedāvāja laika posmam no 1997. līdz 1999. gadam par pamatu ņemt Polijas Valsts kases Polijas zlotos izsniegtajām obligācijām piemērojamo fiksēto procentu likmi uz pieciem gadiem, bet laika posmam no 2000. gada līdz Polijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai brīdim — šīm obligācijām noteikto procentu likmi uz desmit gadiem. Tāpat, ņemot vērā Polijā attiecīgajā laikā esošo situāciju kapitāla tirgos, kam bija raksturīgas ļoti augstas procentu likmes, kas tomēr strauji samazinājās, tās lūdza veikt ikgadēju šo procentu likmju atjaunošanu un neaprēķināt procentus saskaņā ar salikto procentu metodi.

               16

               Polijas iestādēm adresētajā 2006. gada 7. jūnija vēstulē Komisija norādīja, ka strīdīgā atbalsta atgūšanai piemērojamajai procentu likmei visā attiecīgajā laika posmā ir jābūt Polijas Valsts kases Polijas zlotos izsniegtajām obligācijām noteiktajai procentu likmei uz pieciem gadiem un ka atbilstoši Regulas Nr. 794/2004 11. panta 2. punktam šī procentu likme ir piemērojama, pamatojoties uz salikto procentu metodi.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               17

               Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 18. oktobrī, prasītājs cēla šo prasību.

               18

               Daļējas Pirmās instances tiesas iztiesāšanas sastāva nomaiņas rezultātā lieta tika nodota jaunam tiesnesim referentam. Šis tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.

               19

               Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu, uzdot Komisijai atsevišķus rakstveida jautājumus un lūgt iesniegt noteiktus dokumentus. Komisija veica šīs darbības paredzētajā termiņā.

               20

               Pirmās instances tiesa 2008. gada 4. septembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.

               21

               Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt Lēmuma 3. panta 2. punkta pirmo daļu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz prasītāju;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               22

               Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atzīt prasību par nepamatotu;

                        —

                        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

         Par pieņemamību

      Lietas dalībnieku argumenti

               23

               Tiesas sēdē Komisija norādīja, ka Polijas Republika ir atguvusi strīdīgo atbalstu no RFG un ISD un šīs sabiedrības nav vērsušās pret prasītāju. Turklāt vienošanās par privatizāciju ietvaros IUD ir sniedzis galvojumu par to, ka MH atmaksās strīdīgo atbalstu. Līdz ar to prasītājam vairs neesot nekādas ieinteresētības prasības celšanā.

               24

               Prasītājs uz to atbild, ka saskaņā ar Polijas tiesībām personas, kas ir faktiski atmaksājušas nelikumīgo atbalstu, var vērsties pret to, prasot atmaksāt samaksātās summas, un šīs tiesības ir īstenojamas līdz pat desmit gadus ilgā laika posmā no samaksas brīža. Prasītājs apgalvo, ka tam nekas nav zināms par to, vai IUD ir sniedzis kādas garantijas strīdīgā atbalsta atmaksai, un ka tas nevar atsaukties uz privatizācijas nolīgumā starp Polijas valdību un IUD ietvertajiem noteikumiem.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               25

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru fiziskas vai juridiskas personas celta prasība par tiesību akta atcelšanu ir pieņemama tikai ar nosacījumu, ka šai personai ir radusies un pastāv interese apstrīdētā tiesību akta atcelšanā (Pirmās instances tiesas 2005. gada 10. marta rīkojums apvienotajās lietās T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, no T-245/00 līdz T-248/00, T-250/00, T-252/00, no T-256/00 līdz T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, no T-274/00 līdz T-276/00, T-281/00, T-287/00 un T-296/00 Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia u.c./Komisija, Krājums, II-787. lpp., 23. punkts).

               26

               Komisija, nenoliedzami, iebildi par nepieņemamību saistībā ar intereses celt prasību neesamību ir izvirzījusi tikai tiesas sēdes stadijā. Tomēr ir jāatgādina, ka prasības pieņemamības nosacījumi un tostarp intereses celt prasību neesamība ir absolūts šķērslis tiesas procesam (šī sprieduma 25. punktā minētais rīkojums apvienotajās lietās Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia u.c./Komisija, 22. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1987. gada 7. oktobra rīkojumu lietā 108/86 d. M./Padome un CES, Recueil, 3933. lpp., 10. punkts). Līdz ar to Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 113. pantu jebkurā brīdī pēc savas ierosmes var pārbaudīt, vai prasītājam ir interese panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-141/03 Sniace/Komisija, Krājums, II-1197. lpp., 22. punkts).

               27

               Šajā lietā prasītāja interesi celt prasību nevar izslēgt tikai tāpēc vien, ka strīdīgo atbalstu ir atmaksājusi kāda cita persona, kas Lēmumā ir atzīta par solidāri atbildīgu par šī atbalsta atmaksu. Prasītājs ir norādījis — un Komisija pret to nav iebildusi —, ka saskaņā ar Polijas tiesībām personas, kas ir faktiski atmaksājušas nelikumīgo atbalstu, var celt attiecīgu regresa prasību pret prasītāju desmit gadu laikā. Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka prasītājs ir ieinteresēts panākt Lēmuma atcelšanu, jo ar tā celto prasību — gadījumā, ja tā tiktu apmierināta — tiktu izslēgts iespējamais tiesvedības risks.

               28

               Attiecībā uz garantiju, uz ko Komisija norādīja tiesas sēdē, pietiek norādīt, ka lietas materiālos nav atrodams neviens dokuments, kas varētu apstiprināt šādu saistību esamību.

               29

               Līdz ar to Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir noraidāma.

         Par lietas būtību

               30

               Prasītājs ir izvirzījis četrus prasības pamatus, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Lēmuma pamatojuma neesamība, kļūdainu EKL 87. un 88. panta interpretāciju, kā arī uz Regulas Nr. 659/1999 14. panta pārkāpumu un tiesiskās drošības un samērīguma principu pārkāpumu.

         Par prasības pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
      — Lietas dalībnieku argumenti

               31

               Prasītājs norāda, ka, kaut arī paziņojuma publicēšana Oficiālajā Vēstnesī principā ir piemērots līdzeklis, lai informētu visas ieinteresētās personas par valsts atbalsta kontroles procedūras uzsākšanu, Komisijai ir pietiekamā apmērā jānosaka tās veiktās pārbaudes apjoms, lai neatņemtu jēgu ieinteresēto personu tiesībām iesniegt apsvērumus.

               32

               Prasītājs tomēr apgalvo, ka Komisijas paziņojums par procedūras uzsākšanu bija formulēts tādā veidā, ka prasītājam nebija nekāda iemesla uzskatīt sevi par ieinteresēto personu. Lēmums par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu attiecās uz tērauda ražotājiem, bet par publiskā sektora prasījumiem atbildīgais operators bija raksturots kā tēraudu neražojoša sabiedrība. Turklāt prasītājs piekrita veikt “operatora” funkcijas tikai 2005. gada 8. jūlijā, t.i., pēc Lēmuma pieņemšanas, un tādēļ tam nebija iespējas iesniegt savus apsvērumus par Komisijas izdarītajiem secinājumiem.

               33

               Visbeidzot, prasītājs apgalvo, ka lēmumā par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu ietvertais strīdīgā atbalsta apraksts attiecas tikai uz pārstrukturēšanu, kas veikta pēc 2003. gada un attiecībā uz kuru Komisija Lēmumā esot atzinusi, ka tas nav valsts atbalsts. Turklāt Polijas Republika neesot pārsūtījusi prasītājam lēmumu par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu un neesot arī informējusi par notiekošo procedūru.

               34

               Komisija nepiekrīt šiem argumentiem. Tā norāda, ka lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu pamatojums ir bijis pietiekams, lai prasītājs, kurš Polijā bija vienīgā persona, kas var veikt “operatora” funkcijas, varētu saprast, ka, būdams HCz aktīvu pārņēmējs, tas var tikt atzīts par atbildīgu par strīdīgā atbalsta atmaksu.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               35

               Vispirms ir jānorāda, ka vienīgi paziņojumu izdarošā valsts, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāte, var atsaukties uz faktiski pastāvošām tiesībām uz aizstāvību. Pārējās ieinteresētās personas, tostarp arī prasītājs, lai arī ir saistītas ar administratīvo procedūru, tomēr nevar pamatoties uz šādām pašām tiesībām. Šīm personām tomēr ir procesuālās tiesības, kas ieinteresētajām personām atzītas EKL 88. panta 2. punktā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā T-176/01 Ferriere Nord/Komisija, Krājums, II-3931. lpp., 82. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās T-309/04, T-317/04, T-329/04 un T-336/04 TV 2/Danmark u.c./Komisija, Krājums, II-2935. lpp., 137. punkts).

               36

               Saskaņā ar judikatūru EKL 88. panta 2. punktā paredzētā izmeklēšanas posma mērķis ir ļaut Komisijai saņemt pilnīgu informāciju par visiem lietas apstākļiem (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C-367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I-1719. lpp., 38. punkts).

               37

               Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktu lēmumā par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu tiek rezumēti attiecīgie faktiskie un tiesiskie jautājumi, tajā ir Komisijas “sākotnējais izvērtējums” par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu. Tāpat šajā lēmumā attiecīgā dalībvalsts un citas ieinteresētās personas tiek aicinātas iesniegt savus apsvērumus.

               38

               Kā izriet no iepriekš minētās tiesību normas formulējuma, Komisijas veiktajai pārbaudei vienmēr ir sākotnējs raksturs. No tā izriet, ka Komisijai tās attiecīgajā paziņojumā par minētās procedūras uzsākšanu nevar likt sniegt pilnīgu analīzi par konkrēto atbalstu. Tomēr Komisijai ir pietiekami precīzi jānosaka savas pārbaudes ietvari, lai ieinteresēto personu tiesībām iesniegt apsvērumus nezustu jēga (Pirmās instances tiesas 2006. gada 31. maija spriedums lietā T-354/99 Kuwait Petroleum (Nederland)/Komisija, Krājums, II-1475. lpp., 85. punkts).

               39

               Šajā lietā no lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu 6., 32. un 51. punkta, kuru teksts poļu valodā tika publicēts Oficiālajā Vēstnesī, ir skaidri redzams, ka Komisija ir izvērtējusi vairāku HCz un HSCz kopš 1997. gada piešķirto atbalsta summu esamību. 6. punktā tā ir konstatējusi, ka, “pamatojoties uz pašreiz pieejamo informāciju, šķiet, ka HCz kopš pārstrukturēšanas posma uzsākšanas 1997. gadā ir saņēmis vairākas atbalsta summas”. 32. punktā Komisija ir precizējusi, ka “šīs procedūras ietvaros ir jāizskata visas HCz kopš 1997. gada 1. janvāra piešķirtās atbalsta summas”. Līdz ar to tā lūdza Polijas iestādēm “iesniegt detalizētu informāciju par visu atbalsta summu, ko Polijas Republika kopš 1997. gada piešķīrusi HCz, apmēru un izlietojumu” (51. punkts).

               40

               Līdz ar to no šī lēmuma nepārprotami izriet, ka Komisija ir uzsākusi izsmeļošu procedūru, kas attiecas uz visām HCz kopš 1997. gada piešķirtajām atbalsta summām.

               41

               Runājot konkrētāk par prasītāju, lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu 18. punktā ir norādīts, ka saskaņā ar 2002. gada likumu par publiskā sektora prasījumiem atbild ARP meitas sabiedrība ar nosaukumu “Operators”. Turpinājumā 19. punktā ir precizēts, ka tas nozīmē, ka Operators, saņemot par to visas publiskā sektora kreditoru prasījuma tiesības, kuru pamatā ir publiskā sektora prasījumi tērauda ražošanas nozarē, pārņems daļu no HCz aktīviem, kas nav saistīti ar tērauda ražošanu. Operatora loma ir arī sīkāk aprakstīta lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu 48. zemsvītras piezīmē. Visbeidzot, lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu 51. punktā Komisija ir lūgusi izskaidrot, kādēļ Operatoram nodoto aktīvu un reģionālajos fondos saglabāto aktīvu summa ir attiecīgi 203 un 159 miljoni Polijas zlotu.

               42

               Līdz ar to ir jāatzīst, ka 2004. gada 19. maijā pieņemtā lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu pamatojums ļāva prasītājam, kurš bija izveidots , saprast, ka tas kā HCz aktīvu pārņēmējs var tikt atzīts par atbildīgu par strīdīgā atbalsta atmaksu.

               43

               Turklāt, ņemot vērā, ka prasītājs bija vienīgā struktūra Polijā, kas varēja pildīt “operatora” funkcijas 2002. gada likuma izpratnē, tas, mēģinot pierādīt savu procesuālo tiesību pārkāpumu, nevar apgalvot, ka ir piekritis pildīt šīs funkcijas tikai 2005. gada 8. jūlijā. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka ARP prezidents, kuram pilnībā pieder prasītājs, piedalījās oficiālās izmeklēšanas procedūrā un bija informēts par visiem HCz pārstrukturēšanas apstākļiem.

               44

               Līdz ar to prasības pamats, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ir noraidāms.

         Par prasības pamatu, kas attiecas uz pamatojuma nesniegšanu
      — Lietas dalībnieku argumenti

               45

               Prasītājs norāda, ka Lēmums ir ļoti īss attiecībā uz iemesliem, kādēļ Komisija to ir atzinusi par strīdīgā atbalsta saņēmēju un līdz ar to par solidāri atbildīgu par attiecīgā atbalsta atmaksu, un nav ļāvis tam kā ieinteresētajai personai saprast tā pamatojumu.

               46

               Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka Komisija Lēmumā ir norādījusi, ka pārņemto publiskā sektora saistību vērtība pārsniedz pārņemtos aktīvus. Līdz ar to Komisijas apgalvojums par to, ka prasītājs ir guvis labumu no strīdīgā atbalsta un līdz ar to tam tas ir jāatmaksā, nav pamatots.

               47

               Komisija apgalvo, ka šie iebildumi attiecas uz Lēmuma pamatotību pēc būtības, nevis uz tā pamatojumu.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               48

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jānodala ar pamatojuma trūkumu vai tā nepietiekamību saistītais iebildums un iebildums par lēmuma pamatojuma neprecizitāti (faktiska vai juridiska rakstura kļūdas dēļ). Šis pēdējais minētais aspekts attiecas uz apstrīdētā lēmuma likumīguma pārbaudi pēc būtības, nevis uz būtisko formas prasību pārkāpumu un līdz ar to nevar būt EKL 253. panta pārkāpums (iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 67. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra spriedums lietā T-84/96 Cipeke/Komisija, Recueil, II-2081. lpp., 47. punkts). Līdz ar to, pārbaudot pienākuma norādīt pamatojumu izpildi, Pirmās instances tiesa nevar pārbaudīt, vai argumenti, uz ko atsaucas Komisija sava lēmuma pamatošanai, ir likumīgi pēc būtības. Tādējādi uz pamatojuma trūkumu vai nepietiekamību vērstā pamata ietvaros norādītajiem iebildumiem un argumentiem, kas ir vērsti uz apstrīdētā lēmuma pamatotības apstrīdēšanu, nav nekādas nozīmes (Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-349/03 Corsica Ferries France/Komisija, Krājums, II-2197. lpp., 58. un 59. punkts).

               49

               Šajā lietā Komisija Lēmuma 146. apsvērumā ir norādījusi, ka HCz aktīvi un pasīvi tika sadalīti starp trim sabiedrībām, kas bija HCz tiesību un saistību pārņēmējas, proti, RFG, MH un Operatoru, un ka tādēļ juridiskā persona, kas saņēma strīdīgo atbalstu, nebija tikai HCz veidotā juridiskā persona, bet arī šīs pārējās personas. Komisija tādējādi ir norādījusi iemeslu, kādēļ tā ir atzinusi prasītāju par solidāri atbildīgu par strīdīgā atbalsta atmaksu, lai arī tā nebija to atzinusi par šī atbalsta saņēmēju.

               50

               Šādos apstākļos Lēmumu nevar atzīt par nepamatotu. Tiktāl, ciktāl prasītājs apstrīd pieņemto noteikumu precizitāti un likumīgumu, tā izvirzītie argumenti tiks izskatīti nākamā prasības pamata ietvaros.

               51

               No tā izriet, ka ar pamatojuma trūkumu saistītais prasības pamats ir noraidāms.

         Par prasības pamatu, kas attiecas uz kļūdainu EKL 87. un 88. panta, kā arī Regulas Nr. 659/1999 14. panta interpretāciju
      — Lietas dalībnieku argumenti

               52

               Prasītājs apgalvo, ka Komisija, atzīstot to par strīdīgā atbalsta saņēmēju, ir pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas.

               53

               Tas vien, ka prasītājs, kurš nedarbojas tērauda ražošanas nozarē, ir iegādājies atsevišķus strīdīgo atbalstu saņēmušā uzņēmuma aktīvus, nav pietiekams pamats atzīt, ka kopā ar šiem aktīviem prasītājs ir saņēmis arī finansiālās priekšrocības, kuras šos aktīvus nodevušais uzņēmums iepriekš bija ieguvis, pateicoties saņemtajam atbalstam. Tā kā prasītāja pārņemto publiskā sektora prasījumu vērtība ir augstāka par tam nodoto īpašumu tirgus cenu, nekas neliecina par to, ka tas būtu saņēmis kādas finanšu priekšrocības, tai skaitā priekšrocību atbalsta formā. Gadījumā, ja nelikumīgu valsts atbalstu saņēmušais uzņēmums tiek pārdots par tirgus cenu, šī uzņēmuma pircējs nav atzīstams par šī atbalsta saņēmēju (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C-277/00 Vācija/Komisija, Recueil, I-3925. lpp.; turpmāk tekstā — “SMI spriedums”).

               54

               Prasītājs norāda, ka iespējamā strīdīgā atbalsta atgūšana no tā “satricinātu” publiskā sektora saistību, kuras Komisija ir rūpīgi aprēķinājusi, pārbaudījusi un apstiprinājusi, pārstrukturēšanas pamatu un attiecīgi samazinātu šo publiskā sektora saistību finansēšanai paredzētos finanšu resursus.

               55

               Prasītājs arī apgalvo, ka tas nav iegādājies ar tērauda ražošanu nesaistītos aktīvus atbilstoši 2002. gada likumam. Saskaņā ar šo likumu esot bijis iespējams veikt tikai uzņēmuma parādu pārņemšanu. Tiesas sēdē prasītājs precizēja, ka tas “operatora” funkcijas saskaņā ar 2002. gada likumu bija piekritis uzņemties tikai 2005. gada 8. jūlijā. Līdz ar to prasītāja iekļaušana Lēmuma 3. pantā esot bijusi pārsteidzīga, jo šī lēmuma pieņemšanas brīdī attiecīgas vienošanās vēl nebija.

               56

               Tādējādi arī kreditori, kuriem ir tiesības saņemt atmaksu, var vērsties pie prasītāja kā pie solidārā parādnieka ar lūgumu atmaksāt visu strīdīgo atbalstu, kā arī procentus. Tomēr starp prasītāju un MH vai IUD neesot nekādas līgumtiesiskas saistības, kas ļautu tam vērsties pret šīm sabiedrībām ar lūgumu atmaksāt strīdīgo atbalstu.

               57

               Komisija vispirms atgādina, ka, lai arī tā ir atzinusi, ka HCz pārstrukturēšana saskaņā ar 2002. gada likumu tika īstenota bez papildu valsts atbalsta saņemšanas, jo tā atbilda “privātā kreditora kritērijam”, tā arī ir secinājusi, ka HCz laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam bija saņēmis ar kopējo tirgu daļēji nesaderīgu atbalstu.

               58

               Komisija nepiekrīt, ka prasītājs būtu iegādājies HCz aktīvus par tirgus cenu. Neesot iespējams noteikt augstāku cenu, nekā privātais investors, kas darbojas tirgū, būtu gatavs maksāt par šiem aktīviem. Visas HCz pārstrukturēšanas ietvaros īstenotās ar īpašumu saistītās pārveidošanas darbības un no tā izrietošā šo aktīvu sadale esot bijuši saskaņā ar 2002. gada likumu veikti darījumi.

               59

               Attiecībā uz HCz, RFG, MH un prasītāja solidāro pienākumu Komisija norāda, ka dalībvalstij ir attiecīgi jāizpilda rīkojums par strīdīgā atbalsta atmaksu. Komisija atzīmē, ka prasītāja pārņemto aktīvu sākotnējā tirgus vērtība, kas minēta Lēmumā, atšķiras no A5. pielikumā norādītās bilances vērtības. Komisija neesot varējusi noteikt precīzu aktīvu vērtību. Katrā ziņā dalībvalsts, kas nevar izpildīt attiecīgo lēmumu, var vērsties Komisijā, lūdzot tai palīdzību šo grūtību pārvarēšanā.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               60

               Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija Lēmumā ir kļūdaini atzinusi to par solidāri atbildīgu par strīdīgā atbalsta atmaksu.

               61

               Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no “saņēmēja”.

               62

               Tomēr šajā lietā Komisija ir uzsvērusi, ka prasītājs nav bijis strīdīgā atbalsta saņēmējs. Tomēr neraugoties uz to, tā to ir atzinusi par solidāri atbildīgu par šī atbalsta atmaksu.

               63

               Ir tiesa, ka kopš Komisijas 1999. gada 8. jūlija Lēmuma 1999/720/EK, EOTK par Vācijas īstenoto atbalstu Gröditzer Stahlwerke GmbH un tā meitas sabiedrības Walzwerk Burg GmbH labā (OV L 292, 27. lpp.), kurā tā pirmo reizi savā praksē noteica pienākumu atgūt atbalstu no uzņēmumiem, kas bija iegādājušies atsevišķus aktīvus, Komisija dažos gadījumos ir atzinusi, ka jēdziens “saņēmējs” Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkta izpratnē apzīmē ne vien atbalsta sākotnējo saņēmēju, bet attiecīgā gadījumā arī visus uzņēmumus, kuriem tikuši nodoti atsevišķi aktīvi ar mērķi izvairīties no atbalsta atgūšanas rīkojuma izpildes.

               64

               Ir jānorāda, pirmkārt, ka priekšnosacījums par atbalsta atmaksu atbildīgo personu loka paplašināšanai ir aktīvu nodošana. Tomēr Lēmuma pieņemšanas brīdī, proti, 2005. gada 5. jūlijā šāda nodošana vēl nebija notikusi, jo prasītājs “operatora” funkcijas HCz pārstrukturēšanas procedūras ietvaros piekrita uzņemties tikai dažas dienas vēlāk. No pastāvīgās judikatūras tomēr izriet, ka, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, apstrīdētā tiesību akta likumīgums ir izvērtējams, ņemot vērā šī akta pieņemšanas brīdī pastāvējušos faktiskos un tiesiskos apstākļus (skat. Tiesas spriedumu apvienotajās lietās 15/76 un 16/76 Francija/Komisija, Recueil, 321. lpp., 7. punkts, un šī sprieduma 53. punktā minēto spriedumu lietā SMI, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               65

               Komisija, nenoliedzami, tiesas sēdē ir norādījusi, ka visa HCz pārstrukturēšanas darījuma pamatā bija princips, ka visi aktīvi tiks nodoti prasītājam un ka tā piekrišana ir tikai formālas dabas jautājums. Tomēr prasītājs pamatoti ir norādījis, ka, kaut arī 2002. gada likumā ir paredzētas “operatora” funkcijas, tajā tomēr nav precizēts, kurš ir uzskatāms par “operatoru” un cik daudz “operatoru” var tikt izveidots. Līdz ar to šajā lietā “operators” varēja būt jebkura cita persona, ne vien prasītājs. Tādēļ Lēmuma pieņemšanas brīdī prasītāja beznosacījumu iekļaušana to personu lokā, kas ir solidāri atbildīgas par strīdīgā atbalsta atmaksu, bija pārsteidzīga.

               66

               Otrkārt, to personu loka, kas ir solidāri atbildīgas par atbalsta atmaksu, paplašināšana ir pamatojama tikai tad, ja aktīvu nodošana rada atbalsta atgūšanas rīkojuma neizpildes risku, un tostarp tad, ja pēc aktīvu pārdošanas atbalsta sākotnējais saņēmējs paliek par “tukšu čaulu”, no kuras nav iespējams atgūt nelikumīgo atbalstu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 19. oktobra spriedumu lietā T-324/00 CDA Datenträger Albrechts/Komisija, Krājums, II-4309. lpp., 98. un turpmākie punkti). Šī paplašināšana turklāt var būt pamatota, ja aktīvu pircējs saglabā konkurences priekšrocību, kas saistīta ar atbalsta saņemšanu (iepriekš 53. punktā minētais spriedums lietā SMI, 86. punkts).

               67

               Šajā sakarā Tiesa ir nospriedusi, ka gadījumā, ja nelikumīgu valsts atbalstu saņēmušais uzņēmums tiek pārdots par tirgus cenu, nevar uzskatīt, ka pircējs ir saņēmis kādu priekšrocību salīdzinājumā ar pārējiem tirgus dalībniekiem. Līdz ar to pircējam nevar prasīt atmaksāt šo atbalstu (šajā sakarā skat. iepriekš 53. punktā minēto spriedumu lietā SMI, 80. un 81. punkts). Konkrētāk runājot, aktīvu pārdošanas gadījumā Pirmās instances tiesa savā iepriekš 66. punktā minētajā spriedumā lietā CDA Datenträger Albrechts/Komisija ir atzinusi, ka gadījumā, ja pircējs par aktīvu pārņemšanu ir samaksājis tirgus cenai atbilstošu pirkuma summu, tas nesaglabā konkurences priekšrocības, kas saistītas ar pārdevējam piešķirtā atbalsta saņemšanu. Šādā gadījumā nevar uzskatīt, ka atbalsta sākotnējais saņēmējs paliek tikai “tukša čaula”, no kuras nav iespējams saņemt nelikumīgā atbalsta atmaksu (šajā sakarā skat. sprieduma 99. un 100. punktu), nedz arī, ka pircējs saglabā konkurences priekšrocību, kas saistīta ar atbalsta saņemšanu.

               68

               Tiesa ir arī precizējusi, ka, lai pārbaudītu finansiālos īpašumtiesību nodošanas nosacījumus, valsts iestādes cita starpā var ņemt vērā saistībā ar īpašumtiesību nodošanu eventuāli izdarītu ekspertīzi (Tiesas 2008. gada 13. novembra spriedums lietā C-214/07 Komisija/Francija, Krājums, I-8357. lpp., 59. un 60. punkts).

               69

               Šajā lietā prasītājs apgalvo, ka tā pārņemto publiskā sektora saistību vērtība ir nesalīdzināmi augstāka par tam nodoto īpašumu vērtību. Pēc prasītāja domām, no Lēmuma 53. apsvēruma izriet, ka neatkarīgs eksperts ir novērtējis prasītāja saņemto aktīvu, proti, zemes gabala, sabiedrības Elsen kapitāldaļu un parādsaistību tirgus vērtību 156 miljonu Polijas zlotu apmērā (A5. pielikumā norādītā summa šajā sakarā atšķiras tikai nedaudz). Turpretī prasītāja likumīgi pārņemto publiskā sektora saistību kopējā vērtība ir vairāk nekā 280 miljoni Polijas zlotu. Šādos apstākļos Komisija, nesniedzot citu izskaidrojumu, nevarēja atzīt nedz, ka pastāv neizpildes risks, nedz, ka prasītājs saistībā ar strīdīgo atbalstu bija guvis faktisku konkurences priekšrocību. Katrā ziņā Komisijai vajadzēja izskaidrot, kādēļ tā uzskatīja par nenozīmīgu to, ka aktīvi bija pārņemti par tādu “cenu”, kas acīmredzami izslēdz šādas konkurences priekšrocības saņemšanu. Ņemot vērā, ka prasītājs nav pārdevēja grupā ietilpstoša sabiedrība un pat nedarbojas tērauda ražošanas tirgū, bet pilda grūtībās nonākušu uzņēmumu parādu un aktīvu pārņēmēja funkcijas ar mērķi dzēst to parādsaistības, Komisijai bija konkrēti jāpierāda neizpildes risks un faktiska konkurences priekšrocības saņemšana saistībā ar strīdīgo atbalstu.

               70

               Līdz ar to prasītāja iekļaušana to personu skaitā, kas ir solidāri atbildīgas par strīdīgā atbalsta atmaksu, ir kļūdaina.

               71

               No tā izriet, ka ar EKL 87. un 88. panta, kā arī Regulas Nr. 659/1999 14. panta kļūdainu interpretāciju saistītais prasības pamats ir apmierināms.

               72

               No visa iepriekš minētā izriet, ka Lēmums, neizskatot pēdējo prasības pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības un samērīguma principu pārkāpumu, ir atceļams daļā, kurā tas attiecas uz prasītāju.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               73

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāja prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           atcelt Komisijas 2005. gada 5. jūlija Lēmuma 2006/937/EK par valsts atbalstu Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) par labu tērauda ražotājam Huta Częstochowa S.A. 3. panta
                           2. punkta pirmo daļu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Operator ARP sp. z o.o.
                           ;

                           2)

                           Komisija sedz tiesāšanās izdevumus.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Dittrich
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 1. jūlijā.
                     [Paraksti]

            Satura rādītājs

                  Atbilstošās tiesību normas

                  Prāvas rašanās fakti

                  Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

                  Juridiskais pamatojums

                  Par pieņemamību

                  Lietas dalībnieku argumenti

                  Pirmās instances tiesas vērtējums

                  Par lietas būtību

                  Par prasības pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

                  — Lietas dalībnieku argumenti

                  — Pirmās instances tiesas vērtējums

                  Par prasības pamatu, kas attiecas uz pamatojuma nesniegšanu

                  — Lietas dalībnieku argumenti

                  — Pirmās instances tiesas vērtējums

                  Par prasības pamatu, kas attiecas uz kļūdainu EKL 87. un 88. panta, kā arī Regulas Nr. 659/1999 14. panta interpretāciju

                  — Lietas dalībnieku argumenti

                  — Pirmās instances tiesas vērtējums

                  Par tiesāšanās izdevumiem

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — franču.


Tiesas spriedums 1997. gada 11. novembrī. # Frits Loendersloot (F. Loendersloot Internationale Expeditie) pret George Ballantine & Son Ltd u.c.. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Lieta C-349/95.