Tiesas spriedums 2001. gada 4.oktobrī. # Merz & Krell GmbH & Co.. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundespatentgericht - Vācija. # Tiesību aktu tuvināšana. # Lieta C-517/99.


Tiesas spriedums 1980. gada 10. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta 267/78.


title: Tiesas spriedums 1966. gada 13. jūlijā. # Établissements Consten S.à.R.L. un Grundig-Verkaufs-GmbH pret Eiropas Ekonomikas kopienas Komisiju. # Apvienotās lietas 56 un 58-64.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1966. gada 13. jūlijā (*)Apvienotās lietas 56/64 un 58/64Établissements Consten S.à.R.L., Kurbvuā [Courbevoie] (Sēna [Seine]), prasītāja lietā 56/64,ko pārstāv Parīzes Apelācijas instances tiesas [Cour d'Appel de Paris] advokāts Ž. Lasjē [J. Lassier] un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Ž. Veltera birojā: J. Welter, avocat-avoué, 6, rueWilly-Goergen,unGrundig-Verkaufs-GmbH, Vācijas sabiedrība ar ierobežotu atbildību, Firta [Fürth] (Bavārija),prasītāja lietā 58/64,ko pārstāv tās vadītājs Makss Grundigs [Max Grundig], kam palīdz H. Helmans [H. Hellmann] un K. Feifers [K. Pfeiffer] no Ķelnes Advokātu kolēģijas, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, A. Neijensa birojā: A. Neyens, avocat-avoué, 9, ruedesGlacis,ko atbalsta Itālijas Republikas valdība, kuru pārstāv pilnvarotais ministrs [Ministro Plenipotenziario] un Ārlietu ministrijas Juridiskā departamenta diplomātiskajos jautājumos vadītāja vietnieks A. Mareska [A. Maresca], pārstāvis, kam palīdz valsts ģenerāladvokāta vietnieks P. Peronači [P. Peronaci], un kura norādījusi adresi Luksemburgā, Itālijas vēstniecībā, 5, rue Marie-Adélaïde, persona, kas iestājusies abās lietās,Vācijas Federatīvās Republikas valdība, kuru pārstāv ministrijas padomnieks [Ministerialrat] U. Everlings [U. Everling] un valdības padomnieks [Regierungsrat] H. Peterss [H. Peters] un kura norādījusi adresi Luksemburgā, Vācijas Federatīvās Republikas vēstniecības kancelejā, 3, boulevardRoyal,persona, kas iestājusies lietā 58/64,pretEiropas Ekonomikas Kopienas Komisiju, kuru pārstāv tās juriskonsulti Ž. Letaleks [G. Le Tallec] (lietā 56/64) un J. Tīzings [J. Thiesing] (lietā 58/64), pārstāvji, un kura norādījusi adresi Luksemburgā, secrétariat du Service juridique des exécutifs européens, 2, place de Metz,atbildētāja,ko atbalstaWilly Leissner, akciju sabiedrība, Strasbūra, kuru pārstāv K. Laps [C. Lapp] no Strasbūras Advokātu kolēģijas un kura norādījusi adresi Luksemburgā H. Glēzenera birojā: H. Glaesener, notaire, 20, rue Glesener,UNEF, Francijas sabiedrība ar ierobežotu atbildību, Parīze, kuru pārstāv Parīzes Apelācijas tiesas advokāts R. Kolins [R. Collin] un Briseles Apelācijas tiesas advokāts P. A. Franks [P. A. Franck] un kura norādījusi adresi Luksemburgā, E. Ārenta birojā: E. Arendt, avocat-avoué, 6, rueWilly Goergen,personas, kas iestājušās lietā,par
 prasību atcelt Komisijas 1964. gada 23. septembra lēmumu par
procedūru saskaņā ar Līguma 85. pantu (IV/A-00004-03344 Grundig – Consten).TIESAšādā sastāvā: tiesas priekšsēdētājs Š. L. Amms [Ch. L. Hammes], palātu priekšsēdētāji L. Delvo [L. Delvaux] un V. Štrauss [W. Strauß], tiesneši A. M. Donners [A. M. Donner], A. Trabuki [A. Trabucchi] (referents), R. Lekūrs [R. Lecourt] un R. Monako [R. Monaco],ģenerāladvokāts K. Rēmers [K. Roemer],sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte],pasludina šo spriedumu.Spriedums Par iebildumu attiecībā uz apstrīdētā tiesību akta kvalifikācijuPrasītāja Consten
 norāda, ka ir izdarīts būtisks procesuāls pārkāpums, jo “Oficiālajā
Vēstnesī” publicētajā dokumentā apstrīdētais tiesību akts ir kvalificēts
 kā direktīva, lai gan šādu tiesību aktu nevar adresēt indivīdiem.Ja
 tiesību akts ir adresēts īpaši norādītiem uzņēmumiem, autentisks ir
tikai dokuments, kas oficiāli paziņots adresātiem. Attiecīgajā tekstā ir
 jābūt frāzei “Komisija ir pieņēmusi šo lēmumu”.Tādēļ šis arguments nav pamatots. Par iebildumiem saistībā ar aizstāvības tiesību pārkāpumuPrasītāja Consten norāda, ka Komisija, nedarot tai zināmus visus lietas materiālus, ir pārkāpusi aizstāvības tiesības.Prasītāja Grundig
 izvirza to pašu iebildumu, it īpaši attiecībā uz diviem dokumentiem,
kas saņemti no Francijas un Vācijas iestādēm un ko Komisija ir ņēmusi
vērā, pieņemot lēmumu.Lietas izskatīšana
Komisijā par Līguma 85. panta piemērošanu ir administratīva
procedūra, kas paredz, ka ieinteresētajām personām ir jābūt iespējai
pirms lēmuma pieņemšanas izteikt savus apsvērumus par iebildumiem, kas
pret tām izvirzīti un kas, pēc Komisijas uzskatiem, ir jāņem vērā. Tādēļ
 šīm personām ir jābūt informētām par faktiem, ar kuriem ir pamatoti šie
 iebildumi. Tomēr nav vajadzības darīt tām zināmus visus lietas
materiālus. No šīs lietas ir acīmredzams, ka Komisijas 1963. gada
20. decembra paziņojums ietver visus faktus, kas ir jāzina, lai
noskaidrotu, kādi iebildumi ir ņemti vērā. Prasītājas atbilstoši
noteikumiem saņēma minētā paziņojuma eksemplāru un varēja sniegt
rakstveida un mutvārdu apsvērumus. Apstrīdētajā lēmumā ir ņemti vērā
tikai tie iebildumi, kas tika izskatīti minētajā procedūrā.Prasītāja Consten
 apgalvo, ka attiecīgais lēmums nav spēkā arī tāpēc, ka ir pārkāptas
aizstāvības tiesības, jo tajā nav ņemti vērā galvenie argumenti, ko tā
izteikusi Komisijai, it īpaši lūgumi veikt papildu izmeklēšanu.Šādās ārpustiesas procedūrās vadībai nav jāsniedz pamatojums, kādēļ tā ir noraidījusi lietas dalībnieku argumentus.Tāpēc nav konstatēts, ka procedūras laikā Komisijā būtu pārkāptas lietas dalībnieku aizstāvības tiesības.Arguments nav pamatots. Par iebildumu saistībā ar pārkāpuma konstatējuma iekļaušanu lēmuma rezolutīvajā daļāVācijas
 valdība apgalvo, ka ir izdarīts būtisks procesuāls pārkāpums, jo
pārkāpuma konstatējums bija jāiekļauj tikai lēmuma pamatojumā, bet ne
rezolutīvajā daļā.Šis konstatējums ir
pamats lietas dalībnieku pienākumam izbeigt pārkāpumu. Šī konstatējuma
ietekme uz attiecīgo uzņēmumu juridisko stāvokli nav atkarīga no tā,
kurā lēmuma daļā tas ir ietverts.Tāpēc šajā iebildumā nav juridisku interešu un tas ir jānoraida. Par pamatiem saistībā ar 85. panta 1. punkta piemērojamību ekskluzīvās izplatīšanas līgumiemPrasītājas
 apgalvo, ka 85. panta 1. punktā minētais aizliegums attiecas
tikai uz tā sauktajiem horizontālajiem nolīgumiem. Turklāt
 Itālijas valdība apgalvo, ka ekskluzīvās izplatīšanas līgumi nav
“nolīgumi uzņēmumu starpā” minētās normas izpratnē, jo lietas dalībnieki
 nav vienādā stāvoklī.Attiecībā uz minētajiem līgumiem konkurences brīvību var aizsargāt tikai atbilstoši Līguma 86. pantam.Ne
 85., ne 86. panta formulējums nedod iemeslu uzskatīt, ka
atšķirīgās piemērošanas jomas ir jāattiecina uz katru no minētajiem
pantiem atbilstoši ekonomikas līmenim, kādā darbojas līgumslēdzējas
puses.Līguma 85. pants vispārīgi
attiecas uz visiem nolīgumiem, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, un
neparedz atšķirību starp minētajiem nolīgumiem neatkarīgi no tā, vai tie
 noslēgti starp konkurentiem, kuri darbojas vienā ekonomikas procesa
līmenī, vai starp nekonkurējošām personām, kas darbojas atšķirīgos
līmeņos. Principā atšķirības nav pieļaujamas, ja tās neparedz Līgums.Turklāt
 85. panta iespējamo piemērošanu ekskluzīvās izplatīšanas līgumam
nevar noraidīt tikai tādēļ, ka koncedents un koncesionārs nav
savstarpēji konkurenti un neatrodas vienādā stāvoklī.Līguma
 85. panta 1. punkta nozīmē konkurenci var izkropļot ne tikai
ar nolīgumiem, kas to ierobežo starp līgumslēdzējām pusēm, bet arī ar
nolīgumiem, kuri nepieļauj vai ierobežo konkurenci, kura varētu būt
starp kādu no līgumslēdzējām pusēm un trešām personām.Tāpēc nav svarīgi, vai līgumslēdzējas puses ir vienādas ekonomiskā stāvokļa un ekonomiskās darbības ziņā.Turklāt,
 noslēdzot šādu nolīgumu, līgumslēdzējas puses, nepieļaujot vai
ierobežojot trešo personu konkurenci attiecībā uz attiecīgajiem
produktiem, var mēģināt radīt vai nodrošināt sev tādas nepamatotas
priekšrocības uz patērētāju vai lietotāju rēķina, kas ir pretrunā ar
85. panta vispārējiem mērķiem.Tātad ir
 iespējams, ka, ļaunprātīgi neizmantojot dominējošu stāvokli, nolīgums
starp uzņēmējiem, kas darbojas dažādos līmeņos, var ietekmēt
tirdzniecību starp dalībvalstīm un vienlaikus tā mērķis vai sekas var
būt konkurences nepieļaušana, ierobežošana vai izkropļošana, tādējādi
pārkāpjot 85. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu.Turklāt
 ir bezjēdzīgi salīdzināt, no vienas puses, situāciju, uz kuru attiecas
85. pants un kurā atrodas ražotājs, kas ar ekskluzīvu izplatīšanas
līgumu ir saistīts ar savu produktu izplatītāju, un, no otras puses, tā
ražotāja stāvokli, kurš savā uzņēmējdarbībā iekļauj pats savu produktu
izplatīšanu, izmantojot dažādus līdzekļus, piemēram, ar tirdzniecības
pārstāvju starpniecību, un uz kuru neattiecas 85. pants.Abas
 šīs situācijas ir juridiski atšķirīgas, un tās turklāt ir jāvērtē
atšķirīgi, jo divām tirdzniecības organizācijām, no kurām viena ir
iekļauta ražotāja uzņēmumā, bet otra nav, ne vienmēr ir vienāda
efektivitāte.Ņemot vērā Līguma
85. panta formulējumu, ir aizliegts vairāku uzņēmumu savstarpējs
nolīgums – ar noteikumu, ka ir ievēroti pārējie nosacījumi; tādējādi tas
 nav piemērojams, ja viens uzņēmums savu izplatīšanas tīklu iekļauj savā
 uzņēmējsabiedrībā, taču tādēļ nevar secināt, ka ar līgumu radītā
situācija, kas izriet no nolīguma starp ražošanas un izplatīšanas
uzņēmumu, kļūst juridiski pieņemama, izmantojot vienkāršu ekonomikas
analoģijas procesu, kurš jebkurā gadījumā ir nepilnīgs un ir pretrunā ar
 minēto pantu.Turklāt, lai gan pirmajā
gadījumā Līguma 85. pantā bija paredzēts ņemt vērā uzņēmuma iekšējo
 organizāciju un apstrīdēt to saskaņā ar 86. pantu tikai tad, ja
tās dēļ tiek ļaunprātīgi izmantots dominējošais stāvoklis, to pašu
atrunu nevar attiecināt uz gadījumiem, kad starp diviem dažādiem
uzņēmumiem noslēgta nolīguma dēļ ir radušies konkurences ierobežojumi,
kas tādā gadījumā ir vienkārši jāaizliedz.Visbeidzot,
 nolīgums starp ražotāju un izplatītāju, kas varētu būt noslēgts tādēļ,
lai mēģinātu atjaunot tirdzniecības ierobežojumus starp dalībvalstīm,
varētu būt pretrunā ar Kopienas pamatmērķiem. Līgums,
 kura preambulā un tekstā noteiktais mērķis ir atcelt šķēršļus starp
valstīm un kura vairākās normās ir pausta ļoti noraidoša attieksme pret
šo šķēršļu atjaunošanu, nevarētu ļaut uzņēmumiem no jauna radīt šādus
šķēršļus.Līguma 85. panta
1. punkts atbilst šim mērķim, pat ja nolīgumi ir noslēgti starp
uzņēmumiem, kas darbojas dažādos ekonomikas procesa līmeņos.Tāpēc iepriekš minētie argumenti nav pamatoti. Par iebildumu, kas pamatots ar Padomes Regulu Nr. 19/65Prasītāja Grundig
 šaubās par to, vai 85. panta 1. punktā paredzētais aizliegums
 bija piemērojams attiecīgajam nolīgumam, pirms tika pieņemta Padomes
Regula Nr. 19/65 par 85. panta 3. punkta piemērošanu
atsevišķām līgumu kategorijām.Prasītāja šo argumentu pirmo reizi minēja tikai replikā.Šādu kavēšanos neattaisno tas, ka minētā regula tika pieņemta pēc attiecīgā prasības pieteikuma iesniegšanas.Šis
 arguments būtībā ir vērsts uz to, ka pirms minētās regulas pieņemšanas
Komisija nebūtu varējusi piemērot 85. panta 1. punktu, jo tai
nebija tiesību piešķirt atbrīvojumus attiecībā uz nolīgumu kategorijām.Ņemot
 vērā, ka attiecīgā situācija bija radusies pirms Regulas Nr. 19/65
 pieņemšanas, šī regula nevar būt tāds jauns fakts Reglamenta
42. panta nozīmē, ar ko var attaisnot kavēšanos norādīt minēto
argumentu.Tāpēc šis iebildums nav pieņemams. Par iebildumiem attiecībā uz jēdzienu “nolīgumi, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm”Prasītājas
 un Vācijas valdība apgalvo, ka Komisija ir pamatojusies uz nepareizu
jēdziena “nolīgums, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm”
interpretāciju un nav pierādījusi, ka šī tirdzniecība būtu intensīvāka,
ja nebūtu apstrīdētā nolīguma. Atbildētāja
atbild, ka 85. panta 1. punktā paredzētais nosacījums ir
izpildīts, ja tirdzniecība starp dalībvalstīm konkrētā nolīguma
rezultātā attīstās citādi, nekā tā būtu attīstījusies, ja nebūtu ar
nolīgumu noteikto ierobežojumu, un ja šā nolīguma ietekme uz tirgus
nosacījumiem sasniedz konkrētu pakāpi. Tā tas ir arī šajā gadījumā, it īpaši ņemot vērā šķēršļus, ko kopējā tirgū radījis apstrīdētais nolīgums attiecībā uz Grundig produktu importu uz Franciju un eksportu no tās.Jēdziens
 “nolīgums, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm” ir
paredzēts, lai tiesību aktos, kas reglamentē nolīgumus, noteiktu robežu
starp jomām, uz kurām attiecas attiecīgi Kopienu tiesības un valstu
tiesību akti. Uz konkurences ierobežojumu, ko rada nolīgums,
85. pantā ietvertais Kopienu tiesību aizliegums attiecas tikai
tiktāl, ciktāl nolīgums var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm;
citādi aizliegums uz to neattiecas.Šajā
sakarā īpaši svarīgi ir tas, vai nolīgums var radīt tiešu vai netiešu,
faktisku vai iespējamu dalībvalstu savstarpējas tirdzniecības brīvības
apdraudējumu, kas varētu kaitēt dalībvalstu vienotā tirgus mērķu
sasniegšanai. Tādējādi tas, ka nolīgums
veicina dalībvalstu savstarpējās tirdzniecības apjomu – pat ievērojamu,
palielināšanos, nav pietiekams iemels, lai nepieļautu iespēju, ka
nolīgums var “iespaidot” šādu tirdzniecību iepriekš minētajā veidā. Šajā gadījumā līgums starp Grundig un Consten, no vienas puses, liedzot citiem uzņēmumiem, izņemot Consten, importēt Francijā Grundig
 produktus, un, no otras puses, aizliedzot izvest šos produktus atpakaļ
uz citām kopējā tirgus valstīm, neapšaubāmi iespaido tirdzniecību starp
dalībvalstīm. Šie tirdzniecības brīvības ierobežojumi, kā arī ierobežojumi, kas varētu rasties trešām personām, uzņēmumam Consten reģistrējot Francijā preču zīmi “GINT”, ar ko Grundig marķē visus savus produktus, ir pietiekami, lai atbilstu minētajam nosacījumam.Tāpēc šajā ziņā izvirzītie iebildumi ir jānoraida. Par iebildumiem saistībā ar konkurences ierobežojuma kritērijuPrasītājas un Vācijas valdība apgalvo, ka, tā kā Komisija ir veikusi pārbaudi tikai attiecībā uz Grundig
 produktiem, lēmums ir pamatots ar nepareizu konkurences jēdziena un
85. panta 1. punktā ietvertās aizlieguma sistēmas
[interpretāciju].Šis jēdziens īpaši attiecas uz konkurenci starp līdzīgiem dažādu preču zīmju produktiem.Komisijai pirms paziņošanas, ka 85. panta 1. punkts ir piemērojams, pamatojoties uz pieņemamu piemērojamību [rule of reason], vajadzēja apsvērt apstrīdētā līguma ekonomisko ietekmi uz konkurenci starp dažādām preču zīmēm.Pastāv
 pieņēmums, ka vertikālie ekskluzīvās izplatīšanas līgumi nekaitē
konkurencei un ka šajā gadījumā nav iemesla šo pieņēmumu apstrīdēt.Tieši pretēji – attiecīgais līgums ir palielinājis konkurenci starp līdzīgiem dažādu preču zīmju produktiem.Konkurences brīvības princips attiecas uz dažādiem konkurences posmiem un aspektiem.Lai
 gan konkurence starp ražotājiem pārsvarā ir daudz lielāka nekā
konkurence starp vienas preču zīmes produktu izplatītājiem, no tā nevar
secināt, ka uz nolīgumu, kas paredzēts, lai ierobežotu pēdējo minēto
konkurences veidu, nebūtu jāattiecina 85. panta 1. punktā
paredzētais aizliegums tikai tāpēc vien, ka tas varētu palielināt pirmo
minēto konkurences veidu.Turklāt, lai
piemērotu 85. panta 1. punktu, nav jāņem vērā nolīguma
konkrētā ietekme, ja ir acīmredzams, ka tā mērķis ir nepieļaut,
ierobežot vai izkropļot konkurenci.Tāpēc
tas vien, ka apstrīdētajā lēmumā nekādi nav analizēta nolīguma ietekme
uz konkurenci starp līdzīgiem dažādu preču zīmju produktiem, nav lēmuma
nepilnība.Tādējādi ir tikai jānosaka, vai
Komisija ir rīkojusies pareizi, apstrīdētajā lēmumā piemērojot
apstrīdētajam nolīgumam 85. panta 1. punktā noteikto
aizliegumu vienīgi attiecībā uz tādas konkurences ierobežošanu, ko
radījuši tikai Grundig produkti.Apstrīdētajā
 lēmumā konstatētais pārkāpums ir tādas pilnīgās teritoriālās
aizsardzības rezultāts, kas ar minēto līgumu radīta par labu Consten, pamatojoties uz Francijas tiesībām.Prasītājas tādējādi ir vēlējušās novērst Grundig produktu konkurences iespēju vairumtirdzniecības līmenī līgumā noteiktajā teritorijā, izmantojot galvenokārt divas metodes.Pirmkārt, Grundig apņēmās pat netieši nepiegādāt trešām personām produktus, kas ir paredzēti līgumā noteiktajam reģionam.Šādu saistību ierobežojošās pazīmes ir acīmredzamas, ja tās aplūko, ņemot vērā eksporta aizliegumu, kas tika noteikts ne tikai Consten, bet arī visiem pārējiem Grundig ekskluzīvajiem koncesionāriem, kā arī Vācijas vairumtirgotājiem.Otrkārt, Consten veiktā “GINT” preču zīmes, ar ko Grundig
 marķē visus savus produktus, reģistrācija Francijā ir paredzēta, lai
palielinātu apstrīdētajā nolīgumā paredzēto aizsardzību pret risku, ka
varētu notikt Grundig produktu paralēlais imports Francijā, un aizsardzību, kas paredzēta attiecībā uz rūpnieciskā īpašuma tiesībām.Tādējādi neviena trešā persona nevarēja importēt Grundig produktus no citām Kopienas dalībvalstīm, lai tos pārdotu tālāk Francijā, neuzņemoties lielu risku.Atbildētāja ir pareizi ņēmusi vērā visu Grundig izveidoto izplatīšanas sistēmu.Lai
 raksturotu faktisko ar līgumu izveidoto situāciju, līgums ir jāaplūko,
ievērojot ekonomiskos un juridiskos apstākļus, ko lietas dalībnieki ir
ņēmuši vērā, šo līgumu noslēdzot; to nevar uzskatīt par nepamatotu
iejaukšanos juridiskos darījumos vai tiesiskajā stāvoklī, par ko nebija
procedūra Komisijā.Iepriekš konstatētās
situācijas rezultātā Francijas tirgus ir nošķirts un attiecīgajiem
produktiem ir iespējams noteikt cenas, ko neietekmē efektīva konkurence.Turklāt,
 jo vairāk ražotājiem veicas, individualizējot preču zīmi no patērētāja
viedokļa, jo vairāk mazinās ražotāju konkurences efektivitāte.Ņemot vērā izplatīšanas izmaksu lielo ietekmi uz kopējo pašizmaksu, ir svarīgi vecināt konkurenci arī starp preču izplatītājiem.Preču izplatītāju centienus veicina konkurence starp tās pašas preču zīmes produktu izplatītājiem.Tā kā nolīguma mērķis ir nošķirt Grundig produktu
 Francijas tirgu un attiecībā uz plaši pazīstama zīmola produktiem
mākslīgi saglabāt atsevišķus valstu tirgus Kopienā, tas kropļo
konkurenci kopējā tirgū.Tāpēc apstrīdētajā
lēmumā bija pareizi atzīts, ka attiecīgais nolīgums ir 85. panta
1. punkta pārkāpums; nekādi papildu apsvērumi neatkarīgi no tā, vai
 tie attiecas uz ekonomikas datiem (cenu starpība Francijā un Vācijā,
izvirzīto prasību piemērojamība visam attiecīgās ierīces veidam, Consten
 radušos izmaksu apmērs) vai uz to kritēriju pareizību, pamatojoties uz
kuriem Komisija ir salīdzinājusi stāvokli Francijas un Vācijas tirgos,
kā arī nolīguma iespējamā labvēlīgā ietekme citos aspektos, ņemot vērā
iepriekš minētos ierobežojumus, nekādā ziņā nevar būt iemesls citādam
risinājumam saskaņā ar 85. panta 1. punktu. Par iebildumiem saistībā ar aizlieguma apjomuPrasītāja Grundig
 un Vācijas valdība pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētā lēmuma
rezolutīvajā daļā uz tām līguma klauzulām, attiecībā uz kurām nav
konstatēta tāda ietekme, kas varētu ierobežot konkurenci, nav
attiecinājusi atbrīvojumu no aizlieguma un tādējādi nav sīkāk noteikusi
pārkāpumu.No apstrīdētā lēmuma pamatojuma,
kā arī no tā 3. panta izriet, ka rezolutīvās daļas 1. punktā
konstatētais pārkāpums nav saistīts ar Grundig apņemšanos Francijā tieši piegādāt produktus tikai Consten. Minēto
 pārkāpumu rada klauzulas, kas kopā ar ekskluzīvu tiesību piešķiršanu ir
 paredzētas, lai, pamatojoties uz valstu tiesību aktiem, ierobežotu Grundig produktu paralēlo importu Francijā, nosakot pilnīgu teritoriālu aizsardzību par labu ekskluzīvajam koncesionāram.Līguma
 85. panta 2. punkta noteikums par to, ka visi nolīgumi, kas
ir aizliegti saskaņā ar 85. pantu, automātiski nav spēkā, attiecas
tikai uz tām nolīguma daļām, uz kurām attiecas aizliegums, vai uz visu
nolīgumu, ja šādas tā daļas nav nodalāmas no paša nolīguma.Tāpēc
 Komisijai vajadzēja vai nu tikai apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā
paziņot, ka pārkāpums attiecas tikai uz tām nolīguma daļām, uz kurām
attiecas aizliegums, vai arī tai vajadzēja lēmuma pamatojumā izklāstīt
iemeslus, kādēļ tā neuzskata, ka minētās daļas ir nošķiramas no pārējā
nolīguma.Tomēr no lēmuma 1. panta
izriet, ka konstatētais pārkāpums attiecas uz nolīgumu kopumā, lai gan
Komisija nav pienācīgi norādījusi iemeslus, kādēļ par spēkā neesošu
vajadzēja pasludināt nolīgumu kopumā, ja netika konstatēts, ka visas
klauzulas veido 85. panta 1. punkta pārkāpumu.Tieši
 pretēji, situācija, kas atzīta par nesaderīgu ar 85. panta
1. punktu, nav radusies visu līguma klauzulu un tā kopējo seku dēļ,
 bet gan atsevišķu klauzulu dēļ, kuras ietvertas 1957. gada
1. aprīļa nolīgumā par pilnīgu teritoriālo aizsardzību, kā arī
papildu nolīgumā par preču zīmi “GINT”.Tāpēc
 apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ, jo tajā visas nolīguma
klauzulas bez pienācīga pamatojuma ir atzītas par spēkā neesošām
atbilstoši 85. panta 2. punktam. Par pamatiem saistībā ar pārkāpuma konstatējumu attiecībā uz nolīgumu par preču zīmi “GINT”Prasītājas
 pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi EEK līguma 36., 222. un
234. pantu un turklāt ir pārsniegusi savas pilnvaras, paziņojot, ka
 nolīgums par preču zīmes “GINT” reģistrēšanu Francijā bijis paredzēts,
lai nodrošinātu pilnīgu teritoriālo aizsardzību par labu Consten, un tādējādi apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā nepieļaujot iespēju, ka Consten varētu aizstāvēt savas tiesības atbilstoši tiesību aktiem par preču zīmēm, lai radītu šķēršļus paralēlajam importam.Prasītājas
 apgalvo, ka kritizēto ietekmi uz konkurenci ir radījis nevis nolīgums,
bet preču zīmes reģistrācija atbilstoši Francijas tiesību aktiem, kas
preču zīmes īpašniekam dod pirmtiesības, no kurām atbilstoši valsts
tiesību aktiem izriet pilnīga teritoriālā aizsardzība.Consten
 līgumā piešķirtās tiesības kā vienīgajam uzņēmumam, kas Francijā var
izmantot preču zīmi “GINT”, kuru līdzīgi var izmantot citās valstīs, ir
paredzētas, lai varētu kontrolēt un ierobežot paralēlo importu. Tādējādi nolīgums, saskaņā ar kuru Grundig, kas ir šīs preču zīmes īpašnieks, atbilstoši starptautiskai reģistrācijai ir pilnvarojis Consten reģistrēt to savā vārdā Francijā, ierobežo konkurenci.Lai gan Consten
 atbilstoši preču zīmes “GINT” reģistrācijai saskaņā ar Francijas
tiesību aktiem tiek uzskatīta par to tiesību sākotnējo īpašnieci, kas
attiecas uz minēto preču zīmi, tomēr Consten to ir varējusi reģistrēt, pamatojoties uz pirms tam noslēgto nolīgumu ar Grundig.Tāpēc uz minēto nolīgumu var attiecināt 85. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu. Aizliegums nebūtu spēkā, ja Consten varētu turpināt izmantot preču zīmi, lai sasniegtu tādu pašu mērķi, kāds noteikts nolīgumā, kurš tika atzīts par prettiesisku.Līguma
 36., 222. un 234. pantā, uz kuriem atsaucas prasītājas, nav
izslēgta jebkāda veida Kopienas tiesību ietekme uz valsts rūpnieciskā
īpašuma tiesību izmantošanu.Līguma
36. pants, kas ierobežo Līguma I sadaļas 2. nodaļā
ietverto tirdzniecības liberalizācijas noteikumu darbības jomu, nevar
ierobežot 85. panta piemērošanas jomu.Līguma
 222. pantā ir noteikts, ka “Līgums nekādi neietekmē dalībvalstu
tiesību aktus, kas reglamentē īpašumtiesību sistēmu”.Apstrīdētā
 lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā ietvertais rīkojums neizmantot
tiesības, ko paredz valsts tiesību akti par preču zīmēm, lai nepieļautu
paralēlo importu, neskar šo tiesību piešķiršanu, bet tikai ierobežo to
izmantošanu tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu
85. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma īstenošanu.Komisijas
 pilnvaras izdot šādu lēmumu, kas paredzētas Padomes Regulas
Nr. 17/62 3. pantā, ir saderīgas ar Kopienas konkurences
tiesību sistēmu, ko veido noteikumi par tūlītējām sekām, kuri
nekavējoties kļūst saistoši indivīdiem.Šāda
 sistēma tās iepriekš norādītā rakstura un darbības dēļ nepieļauj to
tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, kas paredzētas valstu tiesību aktos par
 preču zīmēm, lai mazinātu Kopienu tiesību aktu par nolīgumiem
efektivitāti.Līguma 234. pants, kura mērķis ir aizsargāt trešo valstu tiesības, šajā gadījumā nav piemērojams.Tāpēc iepriekš minētie argumenti nav pamatoti. Par iebildumiem par attiecīgo trešo personu neuzklausīšanuPrasītājas un Vācijas valdība apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pants faktiski attiecas uz Grundig produktu izplatīšanu kopējā tirgū kopumā.Tādējādi Komisija esot pārsniegusi savas pilnvaras un neesot ņēmusi vērā visu ieinteresēto personu tiesības tikt uzklausītām.Aizliegums, kas ar iepriekš minēto 3. pantu noteikts Grundig,
 liedzot tā izplatītājiem un ekskluzīvajiem koncesionāriem veikt
eksportu uz Franciju, ir tās pilnīgās teritoriālās aizsardzības
aizlieguma sekas, kas noteikta par labu Consten.Tādējādi
 šis aizliegums nepārsniedz tās procedūras jomu, kuras rezultātā
85. panta 1. punkts tika piemērots nolīgumam starp Grundig un Consten.Turklāt apstrīdētais lēmums tieši neietekmē to nolīgumu juridisko spēku, kas noslēgti starp Grundig un vairumtirgotājiem un citiem koncesionāriem, izņemot Consten.Apstrīdētais lēmums tikai ierobežo Grundig rīcības brīvību attiecībā uz tā produktu paralēlo importu uz Franciju.Kaut
 gan ir vēlams, lai Komisija, ja vien iespējams, attiecinātu izmeklēšanu
 uz personām, kuras varētu skart Komisijas lēmumi, vienīgi
ieinteresētība nepieļaut tā nolīguma atzīšanu par prettiesisku,
attiecībā uz kuru tās nav līgumslēdzējas puses, lai tādējādi saglabātu
priekšrocības, ko tās faktiski gūst no situācijas, kura radusies
nolīguma dēļ, nevar būt pietiekams pamatojums, lai Komisijai dotu
tiesības pēc savas ierosmes aicināt pārējos Grundig koncesionārus piedalīties tiesvedībā, kas skar attiecības starp Consten un Grundig.Tāpēc šis arguments nav pamatots. Par iebildumiem saistībā ar 85. panta 3. punkta piemērošanu Par piemērošanas nosacījumiemPrasītājas,
 ko dažos jautājumos atbalsta Vācijas valdība, cita starpā apgalvo, ka
visi nosacījumi tā atbrīvojuma piemērošanai, kura esamība ir noliegta
apstrīdētajā lēmumā, šajā gadījumā ir ievēroti.Atbildētāja
 atsaucas uz to, ka ieinteresētajiem uzņēmumiem ir jāpierāda, ka
atbrīvojuma piemērošanai izvirzītie nosacījumi ir izpildīti.Uzņēmumiem ir tiesības prasīt, lai Komisija pienācīgi izskatītu viņu lūgumus piemērot 85. panta 3. punktu.Tādēļ
 Komisija nedrīkst pieprasīt tikai to, lai uzņēmumi pierāda, ka ir
izpildīti atbrīvojuma piemērošanai izvirzītie nosacījumi, bet,
pamatojoties uz labas pārvaldības principu, tai ir jāpiedalās attiecīgo
faktu un apstākļu noskaidrošanā, izmantojot tai pieejamos līdzekļus. Turklāt Komisijas pilnvaru īstenošana noteikti ietver sarežģītu ekonomisku jautājumu vērtējumus.Veicot
 tiesas kontroli attiecībā uz šiem vērtējumiem, ir jāņem vērā šis
[sarežģītais] raksturs un jāpārbauda tikai faktu atbilstība un to
juridiskā kvalifikācija, ko veikusi Komisija.Šāda
 kontrole vispirms ir jāveic attiecībā uz lēmumu pamatojumu, kurā ir
jābūt izklāstītiem faktiem un apsvērumiem, ar ko pamatoti minētie
vērtējumi.Apstrīdētajā lēmumā ir noteikts,
ka galvenais iemesls atteikumam piemērot atbrīvojumu ir tas, ka nav
izpildīts 85. panta 3. punkta a) apakšpunktā ietvertais
nosacījums.Vācijas valdība iebilst, ka
minētais lēmums nesniedz atbildi uz jautājumu, vai faktorus, it īpaši
iepriekšējus pasūtījumus, garantijas remontu un klientu apkalpošanu,
kuru labvēlīgo ietekmi ir atzinusi Komisija, varētu saglabāt, ja nebūtu
pilnīgas teritoriālās aizsardzības.Apstrīdētajā
 lēmumā tikai kā pieņēmums ir atzīts, ka attiecīgais ekskluzīvās
izplatīšanas līgums veicina ražošanu un izplatīšanu.Apstrīdētajā
 lēmumā ir aplūkots jautājums par to, “vai preču izplatīšanas
uzlabošanu, izmantojot ekskluzīvās izplatīšanas līgumu, vairs nevar
nodrošināt, ja pieļauj paralēlo importu”.Izskatot
 argumentus par iepriekšējiem pasūtījumiem, tirgu novērošanu, garantijas
 remontu un klientu apkalpošanu, lēmumā ir secināts, ka “nav minēts vai
norādīts neviens cits iemesls, kas liktu šķēršļus pilnīgai teritoriālai
aizsardzībai”.Jautājums par to, vai ir
uzlabojusies attiecīgo preču ražošana vai izplatīšana, kas vajadzīga,
lai varētu piemērot atbrīvojumu, ir jāizvērtē, ņemot vērā 85. panta
 būtību.Pirmkārt, šo uzlabojumu nevar
identificēt ar visām priekšrocībām, ko līgumslēdzējas puses no tā
iegūst, veicot ražošanas vai izplatīšanas darbības; šīs priekšrocības
pārsvarā nav apstrīdamas un pierāda, ka nolīgums kopumā ir vajadzīgs
šādam uzlabojumam šādā izpratnē.Šī
subjektīvā metode, saskaņā ar kuru jēdziena “uzlabojums” saturs ir
atkarīgs no attiecīgo līgumisko attiecību īpašajām iezīmēm, neatbilst
85. panta mērķiem.Turklāt pats fakts,
ka Līgums paredz, ka konkurences ierobežojumam ir jābūt “vajadzīgam”,
lai nodrošinātu attiecīgo uzlabojumu, skaidri norāda, cik nozīmīgam
jābūt šādam uzlabojumam.Šim uzlabojumam
īpaši ir jārada tāda veida jūtamas objektīvas priekšrocības, kas
kompensē nepilnības, ko tas rada konkurences jomā.Vācijas
 valdības arguments, kas pamatots ar domu, ka ir jāsaglabā visas minētā
nolīguma daļas, kuras veicina attiecīgo uzlabojumu tā, kā to iecerējušas
 līgumslēdzējas puses, nozīmē, ka uz jautājumu par to, vai visas šīs
daļas ir ne tikai labvēlīgas, bet arī vajadzīgas attiecīgo preču
ražošanas un izplatīšanas uzlabošanai, jau ir atbildēts apstiprinoši.Šis
 arguments ir izteikts ne tikai tādēļ, lai mazinātu minēto prasību, ka
uzlabojumam jābūt vajadzīgam, bet arī lai līdzās citām sekām rūpes par
līgumslēdzēju pušu īpašajām interesēm apvienotu ar objektīviem
uzlabojumiem, ko paredz Līgums.Otrkārt,
Komisijai savā vērtējumā par to dažādo elementu salīdzinošo nozīmīgumu,
kas tai iesniegti izskatīšanai, vajadzēja gan izvērtēt šo elementu
efektivitāti attiecībā pret objektīvi konstatējamu uzlabojumu preču
ražošanā un izplatīšanā, gan arī nolemt, vai iegūtais rezultāts būtu
pietiekams, lai uzskatītu, ka atbilstošie konkurences ierobežojumi ir
vajadzīgi.Arguments, kas pamatots ar
vajadzību saglabāt visas līgumslēdzēju pušu vienošanās tiktāl, ciktāl
tās var veicināt paredzēto uzlabojumu, nevar būt saderīgs ar iepriekš
minēto viedokli.Tāpēc Vācijas federālās
valdības iebildums, kas pamatots ar nepareiziem pieņēmumiem, nevar
padarīt Komisijas vērtējumu par spēkā neesošu.Prasītājas apgalvo, ka, pieļaujot paralēlo importu, ekskluzīvais pārstāvis vairs nevarēs veikt plānošanu perspektīvā.Zināma nenoteiktība ir raksturīga visām turpmāku pārdošanas iespēju prognozēm.Šādām prognozēm faktiski ir jāpamatojas uz vairākiem mainīgiem un ar risku saistītiem faktoriem.Paralēlā
 importa pieļaušana patiešām var palielināt risku koncesionāram, kas
iepriekš pasūta konkrētu tādu preču daudzumu, kuras tas, pēc tā
uzskatiem, varēs pārdot.Tomēr šāds risks ir raksturīgs jebkāda veida komercdarbībai un tādējādi nevar būt pamatojums īpašai aizsardzībai šajā jomā.Prasītājas
 pārmet Komisijai, ka tā nav, pamatojoties uz konkrētiem faktiem,
aplūkojusi jautājumu par to, vai ir iespējams nodrošināt garantijas
remontu un klientu apkalpošanu bez pilnīgas teritoriālās aizsardzības.Prasītājas īpaši uzsver preču zīmes Grundig reputācijas nozīmi minēto pakalpojumu pienācīgā sniegšanā attiecībā uz visām Grundig ierīcēm, kas laistas tirgū.Ja tiktu pieļauts paralēlais imports, Consten
 būs spiesta atteikt šos pakalpojumus attiecībā uz ierīcēm, ko
importējuši tās konkurenti, kuri paši pienācīgi nenodrošina šos
pakalpojumus.Šāds atteikums arī būtu pretrunā ar patērētāju interesēm.Attiecībā
 uz bezmaksas garantijas pakalpojumiem lēmumā ir noteikts, ka pircējs
savas tiesības uz šādu garantiju var īstenot tikai attiecībā pret savu
piegādātāju, ievērojot nosacījumus, par ko notikusi vienošanās.Prasītājas šo apgalvojumu būtībā neapstrīd.Bažas par kaitējumu, ko Grundig produktu reputācijai varētu nodarīt nepienācīgi pakalpojumi, šajos apstākļos nešķiet pamatotas.Consten galvenais konkurents UNEF, kas Grundig produktus Francijā ir sācis pārdot vēlāk nekā Consten
 un kam bija jāuzņemas liels risks, tomēr veic bezmaksas garantijas
remontu un klientu apkalpošanu par atlīdzību, pamatojoties uz
nosacījumiem, kuri kopumā acīmredzot nav kaitējuši Grundig preču zīmes reputācijai.Turklāt
 nekas neliedz prasītājām, izmantojot attiecīgu reklāmu, informēt
patērētājus par pakalpojumu veidu un citām priekšrocībām, ko piedāvā Grundig produktu oficiālais izplatīšanas tīkls.Tāpēc nav taisnība, ka paralēlie importētāji tādā pašā mērā gūst labumu no Consten veiktās reklāmas.Tāpēc prasītāju izvirzītie iebildumi nav pamatoti.Prasītājas
 pārmet Komisijai, ka tā nav aplūkojusi jautājumu par to, vai pilnīga
teritoriālā aizsardzība vēl joprojām bija vajadzīga, lai amortizētu
ievērojamās izmaksas, kas Consten radušās, ieviešot Grundig produktus Francijas tirgū.Atbildētāja
 iebilst, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tai nekas nebija zināms
 par izmaksām, kas saistītas ar ievešanu tirgū un nav amortizētas.Šis atbildētājas apgalvojums nav apstrīdēts.Komisijai nevar prasīt pēc savas ierosmes veikt izmeklēšanu šajā jautājumā.Turklāt
 prasītāju arguments būtībā ir tāds, ka koncesionārs nebūtu pieņēmis
saskaņotos nosacījumus bez pilnīgas teritoriālās aizsardzības.Tomēr šis fakts nav saistīts ar 85. panta 3. punktā minētajiem izplatīšanas uzlabojumiem.Tāpēc šis iebildums ir jānoraida.Turklāt prasītāja Grundig
 apgalvo, ka bez pilnīgas teritoriālās aizsardzības ekskluzīvais
izplatītājs nepiekristu uzņemties tirgus novērošanai vajadzīgās
izmaksas, jo no tā centieniem varētu gūt labumu paralēlie importētāji.Atbildētāja
 iebilst, ka no šādas tirgus novērošanas, kas ļauj produktiem, kuri
paredzēti eksportam uz Franciju, veikt tehniskus uzlabojumus atbilstoši
Francijas patērētāju vēlmēm, labumu var gūt tikai Consten.Consten
 kā ekskluzīvais koncesionārs – apstrīdētajā lēmumā tas netiek
apstrīdēts – būtu vienīgais uzņēmums, kas saņem ierīces ar īpaši
Francijas tirgum pielāgotām īpašībām.Tāpēc šis iebildums nav pamatots.Iebildumi,
 kas izvirzīti par to lēmuma daļu, kas attiecas uz 85. panta
3. punkta a) apakšpunktā minētā nosacījuma izpildi attiecīgajā
 gadījumā, aplūkojot tos gan atsevišķi, gan kopumā, nešķiet pamatoti. Tā
 kā nosacījumi, kas jāizpilda, lai varētu piemērot 85. panta
3. punktā paredzēto atbrīvojumu, ir kumulatīvi, tad argumenti par
pārējiem pamatiem attiecībā uz atbrīvojumu nav jāaplūko. Par nosacīta atbrīvojuma nepiemērošanuTā kā prasītāja Grundig uzskata, ka atteikums piemērot atbrīvojumu ir pamatots ar pilnīgas teritoriālās aizsardzības esamību par labu Consten,
 tā apgalvo, ka saskaņā ar Padomes Regulas Nr. 17/62 7. panta
1. daļu Komisijai vismaz vajadzēja atļaut noslēgt ekskluzīvās
izplatīšanas līgumu ar nosacījumu, ka netiks radīti šķēršļi paralēlajam
importam. Tā kā šāda nosacīta atbrīvojuma
nav, lēmuma rezolutīvajā daļā ir pārsniegts lēmuma pamatojums, kā arī
lēmuma mērķis, proti, aizliegt pilnīgu teritoriālo aizsardzību.Apstrīdētā lēmuma daļēja atcelšana šī iebilduma turpmāku izskatīšanu padara nevajadzīgu. Par tiesāšanās izdevumiemSaskaņā
 ar Tiesas Reglamenta 69. panta 3. punktu, ja lietas
dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa
var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki
paši pilnībā vai daļēji sedz savus tiesāšanās izdevumus. Šajā gadījumā tā ir.Tādēļ
 tiesāšanās izdevumus, no vienas puses, sedz prasītājas un Itālijas
Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas valdības kā personas, kas
iestājušās lietā, un, no otras puses, atbildētāja un uzņēmumi Leissner un UNEF kā personas, kas iestājušās lietā.Ņemot vērā procesuālos dokumentus,uzklausījusi tiesneša–referenta ziņojumu,uzklausījusi lietas dalībnieku apsvērumus,uzklausījusi ģenerāladvokāta secinājumus,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas Kopienas līgumu un īpaši tā 3., 36., 85., 86., 222. un 234. pantu,ņemot vērā Padomes Regulu Nr. 17/62 un Regulu Nr. 19/65,ņemot vērā Protokolu par Eiropas Ekonomikas Kopienas Tiesas Statūtiem,ņemot vērā Tiesas Reglamentu,noraidījusi visus citus plašos vai pretrunīgos argumentus, Tiesa nospriež:1)      Eiropas
 Ekonomikas Kopienas Komisijas 1964. gada 23. septembra lēmums
 par procedūru saskaņā ar Līguma 85. pantu (IV-A/00004-03344 Grundig – Consten),
 kas publicēts 1964. gada 20. oktobra “Eiropas Kopienu
Oficiālajā Vēstnesī” (2545.–2564. lpp.), ir atcelts tiktāl, ciktāl
tā 1. pantā ir noteikts, ka ar 1957. gada 1. aprīļa
līgumu kopumā ir pārkāpts 85. pants, ieskaitot minētā līguma daļas,
 kas neveido minēto pārkāpumu;2)      pārējā daļā prasības lietās 56/64 un 58/64 tiek noraidītas kā nepamatotas;3)      prasītājas, atbildētāja un personas, kas iestājušās lietā, sedz katra savus tiesāšanās izdevumus.HammesDelvauxStrauβDonnerTrabucchiLecourtMonacoPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1966. gada 13. jūlijā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       Ch. L. Hammes* Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2003. gada 2.oktobrī. # kriminālprocess pret Marco Grilli. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Vācija. # Preču brīva aprite - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību. # Lieta C-12/02.


Tiesas spriedums 1973. gada 7. novembrī. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank pret B. Smieja. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande. # Lieta 51-73.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2015. gada 25. novembris.#Masafi Co. LLC pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “JUICE masafi” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “masafi” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-248/14.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1997. gada 23. janvārī. # Myrianne Coen pret Beļģijas valsti. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'Etat - Beļģija. # Lieta C-246/95.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta), 2017. gada 2. marts.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV pret comtech GmbH.#Landgericht Stuttgart lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2011/83/ES – 21. pants – Saziņa pa tālruni – Telefona līnijas izmantošana no tirgotāja puses, lai patērētājs varētu ar to sazināties jautājumā par noslēgto līgumu – Aizliegums piemērot tarifu, kas ir augstāks par pamata tarifu – “Pamata tarifa” jēdziens.#Lieta C-568/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2017. gada 2. martā (
            1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Patērētāju tiesību aizsardzība — Direktīva 2011/83/ES — 21. pants — Saziņa pa tālruni — Tālruņa līnijas izmantošana no tirgotāja puses, lai patērētājs varētu ar to sazināties jautājumā par noslēgto līgumu — Aizliegums piemērot tarifu, kas ir augstāks par pamata tarifu — “Pamata tarifa” jēdziens”
      Lieta C‑568/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Stuttgart (Štutgartes apgabaltiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 15. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 5. novembrī, tiesvedībā

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

      pret

         comtech GmbH.

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [A. Prechal] (referente), tiesneši K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV vārdā – M. Ross un M. Hammer, Rechtsanwälte,

               —

               Igaunijas valdības vārdā – K. Kraavi‑Käerdi, pārstāve,

               —

               Lietuvas valdības vārdā – D. Kriaučiūnas un K. Mickutė, pārstāvji,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – J. Langer un M. Bulterman, pārstāvji,

               —

               Somijas valdības vārdā – S. Hartikainen, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Roussanov un S. Grünheid, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 10. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 21. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvā 2011/83/ES par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV – apvienību cīņai pret negodīgu komercpraksi – un comtech GmbH – Vācijas sabiedrību, kura nodarbojas ar elektronisku un elektrisku preču tirdzniecību, par tālruņa zvanu tarifu, ko šī sabiedrība piemēro savā pēcpārdošanas dienestā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2011/83 1. pantā tās priekšmets ir definēts šādi:
               “Šīs direktīvas mērķis ir, panākot augstu patērētāju aizsardzības līmeni, veicināt iekšējā tirgus sekmīgu darbību, tuvinot konkrētus aspektus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, kas attiecas uz līgumiem, kuri noslēgti starp patērētājiem un tirgotājiem.”

               4

               Šīs direktīvas 6. panta “Informēšanas prasības distances līgumiem un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem” 1. punktā ir noteikts:
               “Pirms patērētājs ir uzņēmies ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma vai distances līguma, vai arī jebkāda tamlīdzīga piedāvājuma saistības, tirgotājs skaidrā un saprotamā veidā patērētājam sniedz šādu informāciju:
               [..]

                        f)

                        attiecīgā gadījumā līguma noslēgšanai izmantotā distances saziņas līdzekļu izmantošanas maksa, ja to neaprēķina pēc pamata tarifa;

                  [..].”

               5

               Atbilstoši minētās direktīvas 13. panta 1. punkta pirmajai daļai:
               “Tirgotājs atmaksā visus maksājumus, ko viņš ir saņēmis no patērētāja, tostarp attiecīgā gadījumā piegādes izdevumus, bez nepamatotas kavēšanās un jebkurā gadījumā ne vēlāk kā 14 dienu laikā no dienas, kad viņš saskaņā ar 11. pantu tika informēts par patērētāja lēmumu atteikties no līguma.”

               6

               Direktīvas 2011/83 19. pantā ir paredzēts:
               “Attiecībā uz konkrēto maksāšanas līdzekļu izmantošanu dalībvalstis aizliedz tirgotājiem pieprasīt no patērētājiem maksas, kuru apmērs pārsniedz tirgotāja izdevumus saistībā ar šo maksāšanas līdzekļu izmantošanu.”

               7

               Šīs direktīvas 21. pants “Saziņa pa tālruni” ir formulēts šādi:
               “Dalībvalstis nodrošina, lai gadījumā, kad tirgotājam ir tālruņa līnija telefoniskai saziņai par noslēgto līgumu, patērētājam, sazinoties ar tirgotāju, nav pienākums maksāt vairāk nekā pamata tarifu.
               Pirmā daļa neskar telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēju tiesības iekasēt maksu par šādiem zvaniem.”

         Vācijas tiesības

               8

                  Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss) 312.a pantā “Vispārīgie pienākumi un principi patērētāju līgumos; atlīdzības līguma robežas” ir noteikts:
               “[..]

                        (5)

                        Līgums, kurā patērētājam tiek noteikts pienākums maksāt atlīdzību par to, ka patērētājs zvana tirgotājam saistībā ar jautājumiem vai paskaidrojumiem par pušu starpā noslēgtu līgumu pa tālruņa numuru, kuru tirgotājs ierīkojis šādiem mērķiem, nav spēkā, ja nolīgtā atlīdzība ir lielāka nekā atlīdzība par parastu telekomunikāciju pakalpojuma izmantošanu. Ja līgums nav spēkā saskaņā ar pirmo teikumu, patērētājam nav pienākuma maksāt atlīdzību par zvanu arī telekomunikāciju operatoram. Telekomunikāciju operatoram ir tiesības pieprasīt atlīdzību par parasta telekomunikāciju pakalpojuma izmantošanu no tirgotāja, kurš ar patērētāju noslēdzis spēkā neesošu līgumu.

                  [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               Savā interneta vietnē comtech ir norādījusi tālruņa numuru, pa kuru var sazināties ar atbalsta dienestu, konkrēti, klientiem, kuri jau ir noslēguši pirkuma līgumu un kuri vēlas saņemt informāciju vai iesniegt sūdzību. Šis tālruņa numurs ir 0180. līnijas numurs, ko Vācijā izmanto atbalsta dienesti un kam piemēro valsts tarifu. Zvanu izmaksas uz šo tā saukto “neģeogrāfisko” numuru ir augstākas nekā izmaksas par parasto zvanu uz fiksētās līnijas tā saukto “ģeogrāfisko” numuru vai uz mobilā tālruņa numuru. No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka par zvaniem uz comtech 0180. līnijas numuru no patērētāja tiek iekasēti EUR 0,14 par minūti, zvanot no fiksētā tālruņa tīkla, un EUR 0,42 par minūti, zvanot no mobilā tālruņa tīkla.

               10

               Pēc Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main domām, atbalsta tālruņa līnijas nodrošināšana par augstāku tarifu nekā parastie zvani ir negodīga komercprakse, ar ko tiek pārkāpts Civilkodeksa 312.a panta 5. punkts. Tādēļ tā pieprasīja, lai comtech pārtrauc apstrīdēto praksi, un vērsās pret to Landgericht Stuttgart (Štutgartes apgabaltiesa, Vācija).

               11

               Šajā tiesā comtech apgalvoja, ka saskaņā ar Civilkodeksa 312.a panta 5. punktu, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2011/83 21. pantu, attiecīgais tirgotājs nedrīkst gūt peļņu no atbalsta tālruņa līnijas. Tādējādi šīs normas pieļaujot, ka tarifs zvaniem uz atbalsta līniju ir augstāks nekā tarifs par tā sauktajiem “parastajiem” zvaniem, lai tirgotājs varētu kompensēt izmaksas, kas radušās, nodrošinot šādu līniju, tomēr negūdams no tā peļņu.

               12

               Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietas atrisināšanai ir nepieciešams interpretēt jēdzienu “atlīdzība par parasta telekomunikāciju pakalpojuma izmantošanu”, kas minēts Civilkodeksa 312.a panta 5. punktā. Tā kā atbalsta tālruņa līniju, kāda aplūkota pamatlietā, tarifi ir priekšmets saskaņošanai Eiropas mērogā atbilstoši Direktīvas 2011/83 21. pantam, tad esot jāinterpretē arī šis pants. Kā norāda minētā tiesa, tajā ir paredzēts, ka patērētājam nav jāmaksā vairāk kā pamata tarifs par telefonisko saziņu pēc līguma noslēgšanas.

               13

               Pēc minētās tiesas domām, Vācijas likumdevēja mērķis bija novērst to, ka tirgotājs gūst peļņu, nodrošinādams neģeogrāfisku atbalsta tālruņa līniju. Šī Direktīvas 2011/83 21. panta – un tātad Civilkodeksa 312.a panta 5. punkta – interpretācija pieļauj to, ka patērētājs par zvanu uz neģeogrāfisku līniju maksā vairāk nekā par parastu zvanu, ja vien šie ieņēmumi nepārsniedz šādas līnijas nodrošināšanas izmaksas.

               14

               Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai “pamata tarifa” jēdziens ir jāinterpretē šaurāk, nekā izklāstīts iepriekšējā punktā, lai nodrošinātu patērētājam augstāku aizsardzības līmeni. Šajā gadījumā peļņas neesamība neesot pietiekama, jo zvani uz tādu līniju, kāda aplūkota šajā lietā, vienmēr var būt dārgāki nekā zvani uz parastajām līnijām. Minētā 21. panta formulējums, kā arī tā mērķis liekot domāt par šādu interpretāciju.

               15

               Šajos apstākļos Landgericht Stuttgart (Štutgartes apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas [2011/83] 21. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka patērētājam, kurš telefoniski sazinās ar uzņēmēju, ja tas ir ierīkojis tālruņa līniju, lai patērētājs ar viņu varētu telefoniski sazināties saistībā ar noslēgtu līgumu, nedrīkst rasties lielākas izmaksas kā tad, ja viņš zvanītu uz parastu (ģeogrāfisku) fiksētā vai mobilā tīkla numuru?

                        2)

                        Vai Direktīvas [2011/83] 21. panta pirmā daļa nepieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru patērētājam gadījumos, kad telefoniskai saziņai par noslēgtu līgumu uzņēmējs ir ierīkojis klientu atbalsta dienestu ar īpašu (0180. līnijas) numuru, jāsedz izmaksas, ko telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs viņam aprēķina par šo telekomunikāciju pakalpojumu izmantošanu, pat ja tās ir lielākas nekā tad, ja patērētājs zvanītu uz parastu (ģeogrāfisku) fiksētā vai mobilā tīkla numuru?
                        Vai [ir jāuzskata, ka] Direktīvas [2011/83] 21. panta [pirmā daļa] pieļauj tādu valstu tiesību normu katrā ziņā tad, ja telekomunikāciju [pakalpojumu sniedzējs] neizmaksā [tirgotājam] daļu no atlīdzības, ko tas iekasē no patērētāja par zvaniem uz [īpašo] numuru?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               16

               Ar saviem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai “pamata tarifa” jēdziens, kas minēts Direktīvas 2011/83 21. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka izmaksas par zvanu saistībā ar noslēgto līgumu uz tirgotāja nodrošinātu atbalsta tālruņa līniju nedrīkst pārsniegt izmaksas par zvanu uz parastu ģeogrāfisku fiksētā vai mobilā tālruņa līniju, un vai šajā ziņā ir nozīme tam, vai tirgotājs no šīs atbalsta tālruņa līnijas gūst peļņu vai negūst.

               17

               Atbilstoši Direktīvas 2011/83 21. panta pirmajai daļai dalībvalstis nodrošina, lai gadījumā, kad tirgotājam ir tālruņa līnija telefoniskai saziņai par noslēgto līgumu, patērētājam par zvaniem uz šo līniju nebūtu jāmaksā vairāk nekā pamata tarifs.

               18

               Šajā pantā minētais “pamata tarifa” jēdziens Direktīvā 2011/83 nav definēts.

               19

               Šādos apstākļos šī jēdziena nozīme un piemērojamība ir jānosaka saskaņā ar ierasto nozīmi ikdienas valodā, pilnībā ņemot vērā kontekstu, kādā minētais jēdziens tiek lietots, un mērķus, kādi izvirzīti tiesiskajā regulējumā, kurā tas ietilpst (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 5. oktobris, TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               20

               Attiecībā uz ierasto nozīmi ar “pamata tarifa” jēdzienu ir domāts tarifs, kas paredzēts par parastu zvanu. Ir jāpārbauda, vai Direktīvas 2011/83 21. panta konteksts un mērķis ļauj konstatēt, ka šis jēdziens minētajā pantā tiek lietots šajā ierastajā nozīmē.

               21

               Attiecībā uz kontekstu, kādā šis pants ietilpst, ir jānorāda, ka “pamata tarifa” jēdziens ir minēts arī tās pašas direktīvas 6. panta 1. punkta f) apakšpunktā. Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka tirgotājam ir pienākums informēt patērētāju, ja maksa par līguma noslēgšanai izmantotajiem distances saziņas līdzekļiem tiek aprēķināta citādi, nevis pēc pamata tarifa.

               22

               Tā kā nav norāžu par pretējo, no šīs tiesību normas izriet, ka minētajā normā noteiktais pamata tarifs atbilst ierastās saziņas parastajai maksai, kuru patērētājs var gaidīt un attiecībā uz kuru tirgotājam patērētājs nav jāinformē par šo maksu.

               23

               Lai gan Direktīvas 2011/83 6. pants attiecas uz pirmslīguma posmu, tomēr šī “pamata tarifa” jēdziena interpretācija ietver norādes par šīs direktīvas 21. pantā minētā šī paša jēdziena interpretāciju saistībā ar posmu pēc līguma noslēgšanas. Ir svarīgi, lai patērētājs tālruņa līniju, ko tirgotājs tam nodrošina, varētu izmantot, maksājot parasto maksu, vēl jo vairāk pēc līguma noslēgšanas, lai viņš varētu izmantot savas tiesības.

               24

               Turklāt no vairākiem Direktīvas 2011/83 pantiem izriet, ka principā patērētājam nav jāsedz izmaksas, kas nav parastās izmaksas, ja tas izmanto savas šajā direktīvā paredzētās tiesības, un ka tādējādi iespējamās papildu izmaksas ir jāuzņemas tirgotājam.

               25

               Tādējādi šīs direktīvas 19. pantā attiecībā uz konkrēto maksāšanas līdzekļu izmantošanu ir noteikts, ka “dalībvalstis aizliedz tirgotājiem pieprasīt no patērētājiem maksas, kuru apmērs pārsniedz tirgotāja izdevumus saistībā ar šo maksāšanas līdzekļu izmantošanu”.

               26

               Savukārt, minētās direktīvas 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tad, ja patērētājs izmanto savas atteikuma tiesības, tirgotājs atlīdzina viņam visus patērētāja veiktos maksājumus, tostarp piegādes izdevumus. Attiecībā uz atteikuma tiesībām, kas bija minētas Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvā 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV 1997, L 144, 19. lpp.), kura bija spēkā pirms Direktīvas 2011/83, Tiesa jau ir atzinusi, ka principā pārdevējam nav iespējas pieprasīt patērētājam kompensācijas maksu par tādas preces izmantošanu, ko tas iegādājies ar distances līgumu, gadījumā, ja patērētājs paredzētajos termiņos ir izmantojis savas atteikuma tiesības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 3. septembris, Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, 29. punkts). Turklāt tirgotājam nav atļauts iekasēt preču piegādes izmaksas no patērētāja gadījumā, ja patērētājs izmanto savas atteikuma tiesības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 15. aprīlis, Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, 59. punkts).

               27

               Tātad no konteksta, kurā ietilpst Direktīvas 2011/83 21. pants, izriet, ka “pamata tarifa” jēdziens nozīmē telefoniskās saziņas parasto tarifu bez papildu izmaksām no patērētāja puses.

               28

               Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 32. punktā, šī interpretācija atspoguļo arī Direktīvā 2011/83 izvirzīto mērķi sasniegt augstu patērētāju aizsardzības līmeni, kas noteikts šīs direktīvas preambulas 3.–5. un 7. apsvērumā, kā arī tās 1. pantā. Turklāt patērētāju tiesību aizsardzība Eiropas Savienības politikā ir paredzēta LESD 169. pantā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 38. pantā.

               29

               “Pamata tarifa” jēdziena interpretācija tādā veidā, ka tirgotājiem būtu atļauts noteikt augstākus tarifus nekā tarifs par parastu saziņu uz ģeogrāfisku fiksētā vai mobilā tālruņa līniju, varētu atturēt patērētājus no atbalsta tālruņa līnijas izmantošanas, lai saņemtu informāciju par noslēgto līgumu vai izmantotu savas tiesības šajā ziņā, it īpaši garantijas vai atteikuma tiesības.

               30

               Tas, ka atbilstoši Direktīvas 2011/83 21. panta otrajai daļai telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēji ir tiesīgi iekasēt no patērētājiem maksu par tālruņa zvaniem, neietekmē iepriekš izklāstītos apsvērumus ar nosacījumu, ka iekasētās summas nepārsniedz parastās izmaksas, kādas patērētājiem būtu par parastu zvanu.

               31

               No tā izriet, ka tirgotājs var iekasēt no patērētāja tikai izmaksas, kas nepārsniedz maksu par parastu telefonisko saziņu. Tādējādi, ja šis ierobežojums ir ievērots, tam, vai tirgotājs, izmantodams neģeogrāfisku atbalsta tālruņa līniju, gūst peļņu vai negūst, nav nozīmes.

               32

               No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka “pamata tarifa” jēdziens, kas minēts Direktīvas 2011/83 21. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka izmaksas par zvanu saistībā ar noslēgto līgumu uz tirgotāja nodrošinātu atbalsta tālruņa līniju nedrīkst pārsniegt izmaksas par zvanu uz parastu ģeogrāfisku fiksētā vai mobilā tālruņa līniju. Ja šis ierobežojums ir ievērots, tam, vai attiecīgais tirgotājs no šīs atbalsta tālruņa līnijas gūst peļņu vai negūst, nav nozīmes.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               33

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                     “Pamata tarifa” jēdziens, kas minēts 21. pantā Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvā 2011/83/ES par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka izmaksas par zvanu saistībā ar noslēgto līgumu uz tirgotāja nodrošinātu atbalsta tālruņa līniju nedrīkst pārsniegt izmaksas par zvanu uz parastu ģeogrāfisku fiksētā vai mobilā tālruņa līniju. Ja šis ierobežojums ir ievērots, tam, vai attiecīgais tirgotājs no šīs atbalsta tālruņa līnijas gūst peļņu vai negūst, nav nozīmes.

                     [Paraksti]

            (
            1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 29. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 94/15/EK. # Lieta C-357/96.


Tiesas spriedums 1998. gada 17.decembrī. # Baustahlgewebe GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Pieņemamība - Konkurence - Naudas sodi. # Lieta C-185/95 P.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 23.martā.#Enirisorse SpA pret Sotacarbo SpA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Cagliari - Itālija.#Valsts atbalsts - EKL 87. un 88. pants - "Atbalsta" jēdziens - Publiska uzņēmuma līdzdalība privāta uzņēmuma kapitālā - Tiesības izstāties, pirms tam atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu.#Lieta C-237/04.

text:
      Lieta C‑237/04
      Enirisorse SpA
      pret
      Sotacarbo SpA
      (Tribunale di Cagliari lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Valsts atbalsts − EKL 87. un 88. pants − “Atbalsta” jēdziens – Publiska uzņēmuma līdzdalība privāta uzņēmuma kapitālā – Tiesības izstāties, pirms tam atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2006. gada 12. janvārī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 23. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prejudiciālie jautājumi — Pieņemamība — Nepieciešamība Tiesai iesniegt pietiekamu informāciju par faktiem un tiesisko regulējumu
      (EKL 234. pants; Tiesas Statūtu 23. pants)
      2.     Prejudiciālie jautājumi — Tiesas kompetence — Robežas
      (EKL 88. un 234. pants)
      3.     Konkurence — Kopienu noteikumi — Uzņēmums — Jēdziens
      4.     Valstu piešķirtie atbalsti — Jēdziens
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      5.     Valstu piešķirtie atbalsti — Jēdziens
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      1.     Lai valsts tiesai sniegtu lietderīgu Kopienu tiesību interpretāciju, valsts tiesai jānorāda faktiskie apstākļi un atbilstošais
         tiesiskais regulējums, kas veido kontekstu tās uzdotajiem jautājumiem, vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, uz kuriem
         šie jautājumi ir balstīti. Tādējādi informācijai, ko ietver iesniedzējtiesas lēmumi, ir ne tikai jāļauj Tiesai sniegt lietderīgas
         atbildes, bet arī jādod iespēja dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas
         Statūtu 23. pantam. Tiesas pienākums ir nodrošināt, lai šī iespēja tiktu aizsargāta, ņemot vērā, ka atbilstoši iepriekš minētajai
         normai attiecīgajām personām tiek darīti zināmi tikai iesniedzējtiesas lēmumi. Turklāt ir būtiski, lai valsts tiesa sniegtu
         vismaz minimālu skaidrojumu par to, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju,
         un par saikni, kāda, pēc tās domām, ir starp šīm normām un prāvā piemērojamām valsts tiesību normām.

      (sal. ar 17., 18. un 21. punktu)
      2.     Atbalsta pasākumu vai atbalsta shēmas saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas, kuras rīcību kontrolē
         Kopienu tiesas, kompetencē. Tā rezultātā valsts tiesa saistībā ar prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu nevar uzdot
         Tiesai jautājumu par valsts atbalsta vai atbalsta shēmas saderīgumu ar kopējo tirgu. Tomēr, lai gan atbilstoši EKL 234. pantam
         uzsāktās tiesvedības ietvaros Tiesa nevar lemt par valsts tiesību normu saderīgumu ar Kopienu tiesībām vai interpretēt normatīvus
         vai administratīvus valsts tiesību aktus, tā tomēr var iesniedzējtiesai sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kura tai ļautu
         izlemt jautājumu par šādu saderīgumu tās izskatīšanā esošajā lietā.

      (sal. ar 23. un 24. punktu)
      3.     Kas attiecas uz konkurences tiesībām, “uzņēmuma” jēdziens ietver ikvienu vienību, kas veic ekonomisku darbību, neatkarīgi
         no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansējuma veida. Ikviena darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu
         noteiktā tirgū, ir ekonomiska darbība. Šajā sakarā, no vienas puses, finansējuma formai nav nozīmes, un, no otras puses, tas,
         ka vienībai ir uzticēti noteikti ar sabiedriskām interesēm saistīti pienākumi, neliedz attiecīgo darbību uzskatīt par ekonomisku
         darbību.

      (sal. ar 28., 29., 33. un 34. punktu)
      4.     Lai uzskatītu, ka pastāv atbalsts, ir nepieciešams, lai būtu izpildīti visi EKL 87. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi.
         Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai valsts līdzekļu izmantošanu. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai,
         kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, kas rada priekšrocības tā saņēmējam.
         Ceturtkārt, tam jāizkropļo konkurence vai jādraud to izkropļot.

      Ar atbalsta jēdzienu saprot ne tikai pozitīvus pakalpojumus, bet arī intervences, kuras dažādos veidos samazina izdevumus,
         kas parasti tiek segti no uzņēmuma budžeta un kam piemīt tāds pats raksturs, un kam ir identiskas sekas, kaut arī šīs intervences
         tiešā šā vārda nozīmē nav subsīdijas.

      (sal. ar 38., 39. un 42. punktu)
      5.     Valsts tiesiskais regulējums, kas atkāpes veidā no vispārējām tiesībām ļauj valsts kontrolētas sabiedrības dalībniekiem izstāties
         no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atsakās no visām pretenzijām uz šīs sabiedrības kapitālu, nav uzskatāms par valsts
         atbalstu EKL 87. panta izpratnē.

      (sal. ar 51. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 23. martā (*)

      Valsts atbalsts − EKL 87. un 88. pants − “Atbalsta” jēdziens – Publiska uzņēmuma līdzdalība privāta uzņēmuma kapitālā – Tiesības izstāties, pirms tam atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu
      Lieta C‑237/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunale di Cagliari (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 14. maijā un Tiesā reģistrēts 2004. gada 7. jūnijā, tiesvedībā

      Enirisorse SpA
      pret
      Sotacarbo SpA.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], P. Kūris [P. Kūris] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts L. Pojarešs Maduru [L. Poiares Maduro],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 27. oktobrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko iesniedza:
      –       Enirisorse SpA vārdā − Dž. Dore [G. Dore] un K. Dore [C. Dore], avvocati,

      –       Sotacarbo SpA vārdā – F. Andžioni [F. Angioni], D. Skano [D. Scano], Dž. M. Roberti [G. M. Roberti] un I. Perego [I. Perego], avvocati,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kuram palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. di Buči [V. Di Bucci] un E. Rigini [E. Righini], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 12. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43., 44., 48., 49. un sekojošo pantu interpretāciju attiecībā uz brīvību veikt
         uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī par EKL 87. panta interpretāciju.

      2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Enirisorse SpA (turpmāk tekstā – “Enirisorse”) un Sotacarbo SpA (turpmāk tekstā – “Sotacarbo”) par to, ka Sotacarbo  pēc Enirisorse  veiktās kapitāla izņemšanas ir atteikusies atlīdzināt to akciju vērtību, kuras Enirisorse piederēja sabiedrībā Sotacarbo.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3       Itālijas Civiltiesību kodeksa 2437. pants nosaka:
      “Dalībniekiem, kuri neatbalsta lēmumu mainīt sabiedrības mērķus vai juridisko formu vai pārcelt tās vadības sēdekli uz ārvalstīm,
         ir tiesības izstāties no sabiedrības, un to akcijas tiek atpirktas atbilstoši faktiskajai pēdējo sešu mēnešu vidējai cenai,
         ja tās ir kotētās akcijas vai, pretējā gadījumā, proporcionāli sabiedrības pašu kapitālam atbilstoši iepriekšējā finanšu perioda
         pārskatiem.

      Paziņojums par izstāšanos ir jānosūta ar ierakstītu vēstuli ne vēlāk kā trīs dienu laikā pēc dalībnieku sapulces, ja paziņojumu
         sniedz dalībnieki, kuri piedalījās sapulcē, vai ne vairāk kā 15 dienu laikā pēc datuma, kad šis lēmums reģistrēts uzņēmumu
         reģistrā, ja paziņojumu sniedz dalībnieki, kuri sapulcē nepiedalījās.

      Noteikumi, kas izslēdz tiesības izstāties vai apgrūtina izstāšanos, nav spēkā.”
      4       Saskaņā ar 1985. gada 27. jūnija Likuma Nr. 351 (GURI  Nr. 166, 16.07.1985., 5019. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 351/1985”) 5. pantu:

      “ENI, ENEL  un ENEA ir piešķirta atļauja izveidot publisku akciju sabiedrību ar mērķi attīstīt inovatīvas un uzlabotas tehnoloģijas ogļu izmantošanai
         (bagātināšana, sadedzināšanas tehnikas, sašķidrināšana, gazifikācija, organiskā ķīmija u.c.):

               a) izveidojot Sardīnijā Pētniecības centru, kas norādīts 1985. gada 9. marta Likuma Nr. 110 1.m pantā;
               b) projektējot un uzstādot iekārtas, kas atļautu tehnoloģiju inovācijas ogļu izmantošanā;
               c) īstenojot industriālās iekārtas, lai izmantotu ogles citiem mērķiem, izņemot sadedzināšanu.
      2. Izmaksas saistībā ar šajā pantā minētās publiskās akciju sabiedrības izveidošanu tiek ieskaitītas pret šī likuma 6. pantā
         paredzēto kredītu.

      [..]
      4. Šī panta pirmajā punktā minētajām vienībām ir atļauts vai nu no saviem līdzekļiem, vai arī, izmantojot līdzekļus, kas tām
         piešķirti ar valsts likumiem, veikt ieguldījumus, kas nepieciešami, lai īstenotu projekta industriālo daļu ogļu izmantošanas
         tehnoloģiju attīstīšanai.

      [..]”
      5       Likuma Nr. 351/1985 6. pants paredz, ka “šī likuma ieviešanas izdevumi, 80 miljardu ITL apmērā par 1985. gadu, 90 miljardu
         ITL apmērā par 1986. gadu un 100 miljardu ITL apmērā par 1987. gadu tiek apmaksāti ar atbilstošu samazinājumu budžeta projektā
         attiecībā uz trīsgadu budžetu 1985.–1987. gadam, kas paredzēts Valsts kases prognožu 9001. nodaļā par 1985. finanšu gadu,
         šim mērķim izmantojot rezerves fondu “Intervence par labu Sardīnijas reģionam, minerālu enerģijas sektorā aizstājot visaptverošo
         metanizācijas projektu””.

      6       1999. gada 11. maija likuma Nr. 140 (GURI  Nr. 117, 21.05.1999., 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 140/1999”) 7. panta 4. un 5. punkts nosaka:

      “4. ENI  un ENEL  ir atļauts izstāties no 1985. gada 27. jūnija Likuma Nr. 351 5. panta 1. punktā norādītās publiskās akciju sabiedrības, kas
         izveidota, lai attīstītu inovatīvas un uzlabotas tehnoloģijas no Sulcis ogļraktuvēm iegūto ogļu izmantošanai, pēc tam, kad tās ir apmaksājušas vēl neapmaksātās akcijas.

      5. 4. punktā minētajai sabiedrībai 90 dienu laikā no šī likuma spēkā stāšanās brīža ir jāiesniedz jauns biznesa plāns savas
         darbības turpināšanai.”

      7       2002. gada 12. decembra Likuma Nr. 273 33. pants (GURI  papildizdevums Nr. 293, 14.12.2002.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 273/2002”) ir formulēts šādi:

      “Lai nodrošinātu Sotacarbo  finanšu resursus, kas nepieciešami 1999. gada 11. maija Likuma Nr. 140 7. panta 5. punktā paredzētās darbības programmas īstenošanai,
         sabiedrības akcionāriem jāapmaksā vēl neapmaksātās akcijas sešdesmit dienu laikā no šī likuma spēkā stāšanās brīža un tiem
         ir tiesības izstāties no sabiedrības, atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu un apmaksājot vēl neapmaksātās
         akcijas. Paziņojumus par izstāšanos, kas Sotacarbo SpA jau ir iesniegti saskaņā ar 1999. gada 11. maija Likuma Nr. 140 7. panta 4. punktu, var atsaukt trīsdesmit dienu laikā no
         šī Likuma spēkā stāšanās brīža. Pēc šī datuma izstāšanās tiks uzskatīta par galīgu un tiks uzskatīts, ka dalībnieks, kurš
         ir izstājies, ir pilnībā piekritis iepriekš minētajiem nosacījumiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      8       Likuma Nr. 351/1985 5. pantā norādītā sabiedrība tika izveidota ar nosaukumu Sotacarbo. Tās trīs akcionāri attiecīgi bija publiski nodibinājumi (Ente Nazionale idrocarburi, turpmāk tekstā – “ENI”, un Ente nazionale per l’energia elettrica, turpmāk tekstā – “ENEL”) un publiska organizācija (Comitato nazionale per la ricerca e lo sviluppo dell’energia nucleare e delle energie alternative, turpmāk tekstā – “ENEA”). Kā tas izriet no šī likuma 6. panta, ar Sotacarbo  izveidošanas procesu saistītos izdevumus apmaksāja valsts.

      9       1987. gadā ENI Sotacarbo  pārskaitīja naudas summu ITL 12 708 900 033 apmērā kā ieguldījumu kapitālā ar mērķi Sardīnijā izveidot ogļu pētniecības centru.

      10     1992. gadā ENI  un ENEL  tika privatizētas un pārveidotas par publiskām akciju sabiedrībām. ENI, kas vairs nevēlējās turēt Sotacarbo  akcijas, nodeva līdzdalību savai meitas sabiedrībai – Enirisorse. Šī sabiedrība atbilstoši Likuma Nr. 140/1999 7. panta 4. punktam izmantoja savas tiesības izstāties no Sotacarbo un samaksāja tai summu, kas atbilda tās vēl neapmaksāto akciju cenai. Vienlaicīgi tā lūdza Sotacarbo  atlīdzināt tās akciju vērtību proporcionāli Sotacarbo  kapitālam.

      11     Sotacarbo  uz šo lūgumu neatbildēja un 2001. gada 12. martā informēja Enirisorse, ka ārkārtas akcionāru sapulces laikā šā paša gada 12. februārī tā ir izlēmusi dzēst Enirisorse  akcijas, neatlīdzinot tai šo akciju vērtību.

      12     Enirisorse  iesniedza prasību Tribunale di Cagliari, prasot atlīdzināt šo akciju vērtību. Pamatojot savu prasību, tā norādīja, ka Likuma Nr. 140/1999 7. panta 4. punkts tai
         piešķir tiesības izstāties no Sotacarbo  un ka saskaņā ar Civiltiesību kodeksa 2437. pantu Sotacarbo  bija tai jāatlīdzina attiecīgo akciju vērtība.

      13     Tā kā pēc tam, kad Enirisorse  bija iesniegusi prasību, spēkā stājās Likums Nr. 273/2002 un īpaši šī likuma 33. pants, Enirisorse  lūdza, lai šī tiesa Eiropas Kopienu tiesai uzdod jautājumu par to, vai šī likuma 33. pantā paredzētais pasākums ir uzskatāms
         par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē.

      14     Uzskatot, ka, pirmkārt, tas, ka Likuma Nr. 273/2002 33. pants atļauj Sotacarbo  gūt labumu no subsīdijām, kuras ir jāizvērtē no EK līguma normu par valsts atbalstu viedokļa, un, otrkārt, pastāvot šaubām
         par šī panta saderīgumu ar vienlīdzīgas attieksmes principu “tirgus ekonomikā”, Tribunale di Cagliari  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Likuma Nr. [273/2002] 33. pantā ietvertais noteikums ir valsts atbalsts, kas sniegts Sotacarbo SpA un kas nav savienojams ar EKL 87. pantu, un vai tas turklāt ir nelikumīgs atbalsts, jo par to netika paziņots saskaņā ar
         EKL 88. panta 3. punktu?

      2)      Vai minētais noteikums ir pretrunā EKL 43., 44., 48., 49. un turpmākajiem pantiem, kuri attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību
         un pakalpojumu sniegšanas brīvību?”

       Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      15     Ievadā Sotacarbo  apgalvo, ka, ņemot vērā Tiesas norādītos kritērijus par uzdoto prejudiciālo jautājumu pieņemamību, šajā gadījumā iesniedzējtiesas
         uzdotie jautājumi ir jāatzīst par nepieņemamiem. Vispirms lēmums par prejudiciālo jautājumu uzdošanu neietver sabiedrības
         Sotacarbo īpašā juridiskā statusa aprakstu, tai uzticēto īpašo ar sabiedriskajām interesēm saistīto pienākumu aprakstu vai īpašā režīma,
         kam šī sabiedrība ir pakļauta, aprakstu. Turklāt iesniedzējtiesa nav pietiekoši detalizēti aprakstījusi atbilstošās valsts
         tiesību normas, kuru daļa ir Likuma Nr. 273/2002 33. pants. Visbeidzot, lēmums par prejudiciālo jautājumu uzdošanu nesniedz
         paskaidrojumus attiecībā uz saikni, kas pastāv starp Līguma pantiem, kuri ir pirmā jautājuma priekšmets, un otrajā jautājumā
         norādītajiem pantiem. Turklāt otrajam jautājumam vispār nav nozīmes attiecībā uz pamata prāvas iznākumu.

      16     Savukārt Itālijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija atgādina, ka no 1999. gada 17. jūnija sprieduma lietā C‑295/97 Piaggio (Recueil, I‑3735. lpp., 29.–33. punkts) izriet, ka prejudiciālā jautājuma uzdošanas ietvaros Tiesai nav jālemj par potenciālā valsts
         atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu. Tātad Tiesa var vienīgi izlemt, vai attiecīgā valsts tiesību norma ietilpst “valsts atbalsta”
         definīcijā. Šajos apstākļos Itālijas valdība uzskata, ka pirmais uzdotais prejudicālais jautājums, ar kuru tiek mēģināts noskaidrot,
         vai pasākums pamata prāvā ir uzskatāms par valsts atbalstu, kas ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, ir nepieņemams. Komisija ierosina
         šo pirmo jautājumu formulēt citādi, lai Tiesa varētu valsts tiesai sniegt lietderīgu atbildi. Attiecībā uz otro uzdoto prejudiciālo
         jautājumu Itālijas valdība un Komisija uzskata, ka jautājums ir nepieņemams tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa nav norādījusi,
         kādi iemesli lika tai šo jautājumu uzdot.

       Tiesas atbilde
      17     Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai valsts tiesai sniegtu lietderīgu Kopienu tiesību interpretāciju,
         valsts tiesai jānorāda faktiskie apstākļi un atbilstošais tiesiskais regulējums, kas veido kontekstu tās uzdotajiem jautājumiem,
         vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, uz kuriem šie jautājumi ir balstīti (skat. it īpaši 1999. gada 21. septembra spriedumu
         apvienotajās lietās no C‑115/97 līdz C‑117/97 Brentjens’, Recueil, I‑6025. lpp., 38. punkts; 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑207/01 Altair Chimica, Recueil, I‑8875. lpp., 24. punkts, un 2004. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑72/03 Carbonati Apuani, Krājums, 8027. lpp., 10. punkts).

      18     Tādējādi informācijai, ko ietver iesniedzējtiesas lēmumi, ir ne tikai jāļauj Tiesai sniegt lietderīgas atbildes, bet arī jādod
         iespēja dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam.
         Tiesas pienākums ir nodrošināt, lai šī iespēja tiktu aizsargāta, ņemot vērā, ka atbilstoši iepriekš minētajai normai attiecīgajām
         personām tiek darīti zināmi tikai iesniedzējtiesas lēmumi (skat. it īpaši 1998. gada 30. aprīļa rīkojumus lietās C‑128/97
         un C‑137/97 Testa  un Modesti, Recueil, I‑2181. lpp., 6. punkts; 1999. gada 11. maija spriedumu lietā C‑325/98 Anssens, Recueil, I‑2969. lpp., 8. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Altair Chimica, 25. punkts).

      19     Izskatāmajā lietā lēmums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu lakoniski, taču precīzi norāda atbilstošās valsts tiesību normas,
         prāvas iemeslus un raksturu. No tā izriet, ka valsts tiesa ir pienācīgi paskaidrojusi faktu un juridisko kontekstu savam lūgumam
         sniegt Kopienu tiesību interpretāciju un ka tā ir Tiesai sniegusi visu nepieciešamo informāciju, lai tā varētu uz šo lūgumu
         sniegt lietderīgu atbildi.

      20     Tāpēc Sotacarbo  arguments, lūdzot kopumā par nepieņemamu atzīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir noraidāms.

      21     Tāpat attiecībā uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka ir būtiski, lai valsts tiesa sniegtu
         vismaz minimālu skaidrojumu par to, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju,
         un par saikni, kāda, pēc tās domām, ir starp šīm normām un prāvā piemērojamām valsts tiesību normām (2000. gada 28. jūnija
         rīkojums lietā C‑116/00 Laguillaumie, Recueil, I‑4979. lpp., 16. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Carbonati Apuani, 11. punkts).

      22     Jāatzīst, ka izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa vispār nav sniegusi nekādas norādes par iemesliem, kuru dēļ tā ir izvēlējusies
         otrajā jautājumā norādītās Kopienu tiesību normas. Tāpēc šis jautājums ir jānoraida kā nepieņemams.

      23     Visbeidzot, attiecībā uz pirmo prejudiciālo jautājumu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka atbalsta pasākumu vai atbalstu
         shēmas saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas, kuras rīcību kontrolē Kopienu tiesas, kompetencē (1991. gada
         21. novembra spriedums lietā C‑354/90 Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires  un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, Recueil, I‑5505. lpp., 14. punkts; 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑39/94 SFEI  u.c., Recueil, I‑3547. lpp., 42. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Piaggio, 31. punkts). Tātad valsts tiesa nevar lūgumā par prejudiciāla nolēmuma sniegšanu atbilstoši EKL 234. pantam jautāt Tiesai
         par valsts atbalsta vai atbalsta shēmas saderīgumu ar kopējo tirgu (2003. gada 24. jūlija rīkojums lietā C‑297/01 Sicilcassa  u.c., Recueil, I‑7849. lpp., 47. punkts).

      24     Tomēr tāpat Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka, lai gan atbilstoši EKL 234. pantam uzsāktās tiesvedības ietvaros Tiesa nevar
         lemt par valsts tiesību normas saderīgumu ar Kopienu tiesībām vai interpretēt valsts tiesību normas, tā tomēr var iesniedzējtiesai
         sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kura tai ļautu izlemt jautājumu par šādu saderīgumu tās izskatīšanā esošajā lietā (skat.
         it īpaši 1993. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑292/92 Hünermund  u.c., Recueil, I‑6787. lpp., 8. punkts; 2001. gada 3. maija spriedumu lietā C‑28/99 Verdonck  u.c. Recueil, I‑3399. lpp., 28. punkts; 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑399/98 Ordine degli Architetti u.c., Recueil, I‑5409. lpp., 48. punkts, un 2001. gada 27. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑285/99 un C‑286/99 Lombardini  un Mantovani, Recueil, I‑9233. lpp., 27. punkts).

      25     Šajos apstākļos pirmais uzdotais prejudiciālais jautājums ir pieņemams vienīgi tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot,
         vai tāds valsts pasākums kā pamata prāvā apskatāmais, kas valsts kontrolētas sabiedrības akcionāriem piešķir atkāpi no vispārējām
         tiesībām, atļaujot izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atkāpjas no jebkādām pretenzijām uz šīs sabiedrības
         kapitālu, ir uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

       Par pirmo jautājumu
      26     Vispirms jāatgādina, ka šādi formulēts jautājums attiecas vienīgi uz EKL 87. panta 1. punkta interpretāciju. Tāpēc jāizvērtē,
         vai ir izpildīti nosacījumi šis tiesību normas piemērošanai.

      27     Vispirms ir jānovērtē, vai Sotacarbo  ir uzņēmums šīs tiesību normas izpratnē.

      28     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru, kas attiecas uz konkurences tiesībām, “uzņēmuma” jēdziens
         ietver ikvienu vienību, kas veic ekonomisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansējuma veida
         (skat. it īpaši 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑41/90 Höfner  un Elser, Recueil, I‑1979. lpp., 21. punkts; 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑67/96 Albany, Recueil, I‑5751. lpp., 77. punkts; 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98 Pavlov  u.c., Recueil, I‑6451. lpp., 74. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze  u.c., Krājums, I‑289. lpp., 107. punkts).

      29     Ikviena darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu noteiktā tirgū, ir ekonomiska darbība (1987. gada 16. jūnija
         spriedums lietā 118/85 Komisija/Itālija, Recueil, 2599. lpp., 7. punkts; 1998. gada 18. jūnija spriedums lietā C‑35/96 Komisija/Itālija, Recueil, I‑3851. lpp., 36. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Pavlov  u.c., 75. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Cassa di Risparmio di Firenze  u.c., 108. punkts).

      30     Izskatāmajā lietā, lai arī galīgais novērtējums jāveic valsts tiesai, vairāki Tiesai pieejamo dokumentu aspekti norāda, ka
         Sotacarbo  darbība ir ekonomiska rakstura darbība.

      31     Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 25. punktā, Sotacarbo  mērķi tostarp ietver ogļu izmantošanas jaunu tehnoloģiju attīstīšanu un speciālistu atbalsta pakalpojumu sniegšanu iestādēm,
         publiskām organizācijām un sabiedrībām, kuras ir ieinteresētas šo tehnoloģiju attīstībā. Uzņēmuma ekonomiskā darbība parasti
         ietver tieši šādus darbību veidus. Turklāt nav apstrīdēts, ka Sotacarbo  darbojas peļņas gūšanas nolūkā.

      32     Pretēji tam, ko norādījusi Itālijas valdība, šo novērtējumu neiespaido fakts, ka Sotacarbo  ir izveidojušas publiskas organizācijas un tā tiek finansēta no Itālijas valsts līdzekļiem ar mērķi īstenot noteiktas pētniecības
         darbības.

      33     No vienas puses, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka finansējuma formai nav nozīmes, izvērtējot, vai vienība veic ekonomisku
         darbību (skat. šī sprieduma 28. punktu).

      34     No otras puses, Tiesa jau ir nospriedusi, ka tas, ka vienībai ir uzticēti noteikti ar sabiedriskām interesēm saistīti pienākumi,
         neliedz attiecīgo darbību uzskatīt par ekonomisku darbību (šajā sakarā skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑475/99
         Ambulanz Glöckner, Recueil, I‑8089. lpp., 21. punkts).

      35     No tā izriet, ka tas, ka Sotacarbo  ir izveidota ar mērķi veikt noteiktas pētniecības darbības, pretēji tās norādītajam šajā sakarā nav izšķirošs fakts.

      36     Šajos apstākļos ir iespējams, ka Sotacarbo  veic ekonomisku darbību un tātad var tikt uzskatīta par uzņēmumu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      37     Tālāk ir jāizvērtē minētajā tiesību normā norādītie dažādie valsts atbalsta jēdzienu veidojošie elementi.
      38     Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka, lai uzskatītu, ka pastāv atbalsts, ir jābūt izpildītiem visiem EKL 87. panta 1. punktā
         paredzētajiem nosacījumiem (skat. 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, dēvēts par “Tubemeuse”,
         Recueil, I‑959. lpp., 25. punkts; 1994. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija,
         Recueil, I‑4103. lpp., 20. punkts; 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑482/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑4397. lpp., 68. punkts, un 2003. gada 24. jūlija spriedumu lietā C‑280/00 Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, Recueil, I‑7747. lpp., 74. punkts).

      39     Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai vismaz ar valsts līdzekļiem. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai,
         kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, kas rada priekšrocības tā saņēmējam.
         Ceturtkārt, tam jāizkropļo konkurence vai jādraud to izkropļot (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā C‑280/00 Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg, 75. punkts, un 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑172/03 Heiser, Krājums, I‑1627. lpp., 27. punkts).

      40     Izskatāmajā lietā, ņemot vērā, ka lietas dalībnieku apsvērumi galvenokārt attiecas uz trešo nosacījumu, šis nosacījums ir
         jāizvērtē vispirms.

      41     Tādējādi, lai gan prasītāja pamata prāvā uzskata, ka Likuma Nr. 273/2002 33. pants ir priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Sotacarbo, pati Sotacarbo, kuru atbalsta Komisija, uzskata, ka tas tā nav.

      42     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar atbalsta jēdzienu saprot ne tikai pozitīvus pakalpojumus,
         bet arī intervences, kuras dažādos veidos samazina izdevumus, kas parasti tiek segti no uzņēmuma budžeta un kam piemīt tāds
         pats raksturs un ir identiskas sekas, kaut arī šīs intervences tiešā šā vārda nozīmē nav subsīdijas (skat. it īpaši 2001. gada
         8. novembra spriedumu lietā C‑143/99 Adria-Wien Pipeline  un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, Recueil, I‑8365. lpp., 38. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Heiser, 36. punkts).

      43     Izskatāmajā lietā ir jāatzīst, ka Likums Nr. 140/1999 un Likums Nr. 273/2002, kurus, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu
         32. punktā, nevar apskatīt izolēti, izveido atkāpes sistēmu no vispārējām tiesībām, kuras regulē publisko akciju sabiedrību
         akcionāru tiesības izstāties, kuras izriet cita starpā no Civiltiesību kodeksa 2437. panta. Faktiski šis pants tiesības izstāties
         paredz vienīgi akcionāriem, kuri ir pret lēmumiem, ar kuriem maina sabiedrības mērķus, tās juridisko formu vai arī nolemj
         pārcelt tās vadības sēdekli uz ārvalstīm.

      44     Tādējādi Likums Nr. 140/1999 izņēmuma kārtā sabiedrības Sotacarbo  akcionāriem paredz tiesības izstāties apmaiņā pret to, ka tie apmaksā vēl neapmaksātās akcijas, ko tie nevarētu, ja likums
         nebūtu pieņemts, jo tādos apstākļos kā pamata prāvā nav izpildīti Civiltiesību kodeksa 2437. panta piemērošanas nosacījumi.

      45     Turklāt Likuma Nr. 273/2002 33. pants atlīdzību akcionāriem izslēdz vienīgi tad, ja tie šīs tiesības izmantojuši atkāpes veidā
         no vispārējo tiesību režīma.

      46     Šīs tiesības nav uzskatāmas par priekšrocībām Sotacarbo  EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      47     Kā pareizi norādījusi Komisija, valsts tiesiskais regulējums, kas tiek apskatīts pamata prāvā, neparedz priekšrocības ne akcionāriem,
         kuri izņēmuma kārtā varētu izstāties no Sotacarbo, nesaņemot atlīdzību par savām akcijām, ne šai sabiedrībai, kuras akcionāriem ir tiesības, bet nav pienākuma izstāties no
         sabiedrības, pat ja nav izpildīti šajā sakarā vispārējās tiesībās paredzētie nosacījumi.

      48     No tā izriet, ka Likums Nr. 273/2002 vienīgi novērš Sotacarbo  budžeta izdevumus, kuri parasti nerastos. Tātad šis likums aprobežojas ar to, ka tas paredz izvēli izstāties, kas izņēmuma
         kārtā piešķirta šīs sabiedrības akcionāriem saskaņā ar Likumu Nr. 140/1999, bez mērķa samazināt izdevumus, kādi šai sabiedrībai
         parasti rastos.

      49     Šajā sakarā būtu jāpiebilst, ka, ja Likuma Nr. 273/2002 33. pants izslēgtu tiesības uz atlīdzību arī gadījumā, ja izstāšanās
         notiktu, izpildot Civiltiesību kodeksa 2437. pantā paredzētos nosacījumus, šī norma, visticamāk, būtu uzskatāma par priekšrocībām
         EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka tas tā būtu šajā gadījumā.

      50     Tā kā EKL 87. panta 1. punktā minētie nosacījumi ir kumulatīvi (skat. šī sprieduma 38. punktu), nav tālāk jāizvērtē, vai izskatāmajā
         lietā ir izpildīti citi valsts atbalsta elementi.

      51     Tāpēc uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāds valsts regulējums kā pamata lietā apskatītais, kas atkāpes veidā no vispārējām
         tiesībām ļauj valsts kontrolētas sabiedrības dalībniekiem izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atsakās no visām
         pretenzijām uz šīs sabiedrības kapitālu, nav uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      52     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      tāds valsts regulējums kā pamata lietā apskatītais, kas ļauj valsts kontrolētas sabiedrības dalībniekiem atkāpes veidā no
            vispārējām tiesībām izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atsakās no visām pretenzijām uz šīs sabiedrības kapitālu,
            nav uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1998. gada 14.maijā. # Mo Och Domsjö AB pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sods - Pamatojums. # Lieta T-352/94.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1996. gada 23. aprīlī. # Giuseppe Mancini pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Pieņemamība - Sūdzības iesniegšanas termiņš. # Lieta T-113/95.