title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2013. gada 14. maijā. # Unister GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "fluege.de" reģistrācijas pieteikums - Absolūti atteikuma pamatojumi - Aprakstošs raksturs - Atšķirtspējas neesamība - Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 2. un 3. punkts. # Lieta T-244/12.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2013. gada 14. maijā (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Kopienas vārdiskas preču zīmes “fluege.de” reģistrācijas pieteikums — Absolūti atteikuma pamatojumi — Aprakstošs raksturs — Atšķirtspējas neesamība — Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 2. un 3. punkts”
      Lieta T‑244/12

            Unister GmbH
          , Leipciga (Vācija), ko pārstāv H. Hug un A. Kessler‑Jensch, advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv D. Walicka, pārstāve,
      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2012. gada 14. marta lēmumu lietā R 2149/2011‑1 par pieteikumu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi vārdisku apzīmējumu “fluege.de”.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] (referents) un J. Švarcs [J. Schwarcz],
      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 30. maijā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 6. septembrī,
      ņemot vērā, ka mēneša laikā no paziņošanas par rakstveida procesa pabeigšanu netika saņemts lietas dalībnieku pieteikums par tiesas sēdes rīkošanu, un tādēļ, uzklausot tiesneša referenta ziņojumu un piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta 135.a pantu, nolemjot izskatīt prasību bez procesa mutvārdu daļas,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2011. gada 27. janvārī prasītāja Unister GmbH iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) saskaņā ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.).

               2

               Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “fluege.de”.

               3

               Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 25., 28., 35., 39., 41. un 43. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.

               4

               No visām šīm precēm un pakalpojumiem šī prasība attiecas vienīgi uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35., 39. un 43. klasē un atbilst šādam aprakstam (turpmāk tekstā – “strīdīgie pakalpojumi”):

                        —

                        35. klase: “reklāma; darījumu vadīšana; uzņēmumu pārvaldīšana; biroja darbi”;

                        —

                        39. klase: “transports; preču iesaiņošana un uzglabāšana; ceļojumu organizēšana”;

                        —

                        43. klase: “sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumi (ēdināšana); viesu izmitināšana”.

               5

               Ar 2011. gada 22. augusta lēmumu pārbaudītājs saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu noraidīja preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz strīdīgajiem pakalpojumiem, jo pieteiktā preču zīme ir aprakstoša un tai nav atšķirtspējas.

               6

               2011. gada 17. oktobrī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, iesniedza apelācijas sūdzību par pārbaudītāja lēmumu.

               7

               Ar 2012. gada 14. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome noraidīja apelācijas sūdzību, jo reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša un tai nav atšķirtspējas.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               8

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               9

               ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               10

               Savas prasības pamatojumam prasītāja būtībā ir izvirzījusi šādus trīs atcelšanas pamatus, pirmkārt, par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, otrkārt, par šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu un, treškārt, par to, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja.

         Par pirmo pamatu par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu

               11

               Prasītāja apstrīd Apelāciju padomes secinājumu, saskaņā ar kuru reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša. Vārds “fluege” esot vārdiska kompozīcija, kas nav ierasta vācu valodā, kurā esot vienīgi vārds “Flüge”, kurā ir burts “ü”, līdz ar to vārda “fluege” neierastās rakstības dēļ vidusmēra patērētājs uzskatīšot reģistrācijai pieteikto preču zīmi par komerciālas izcelsmes norādi.

               12

               Prasītāja uzskata, ka vidusmēra patērētājs ir ieradis, ieskaitot otrā līmeņa domēnu, ko veido sugas vārds, atrast interneta portālu, kuru izmanto viens vienīgs komerciālo pakalpojumu sniedzējs. Šajā gadījumā vārds “fluege” neesot pat sugas vārds, ņemot vērā tā neierasto rakstību. ITSB neesot ņēmis vērā to, ka kopš 2004. gada esot iespējams reģistrēt domēnu vārdus ar īpašiem burtiem, tādiem kā burts “ü”.

               13

               Pat ja konkrētā sabiedrības daļa reģistrācijai pieteikto preču zīmi uztvertu kā domēna vārdu, ar kuru tiek norādīts uz vācu interneta adresi, kurā tiek piedāvāti lidojumi, strīdīgajiem pakalpojumiem neesot nekādas saiknes vai pietiekamas saiknes ar lidojumu piedāvāšanu. Izskatāmajā lietā nepastāvot pieejamības prasība Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

               14

               ITSB apstrīd prasītājas nostāju.

               15

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu nereģistrē “preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku un citas preču un pakalpojumu īpašības”. Turklāt Regulas Nr. 207/2009 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “1. punktu piemēro arī tad, ja pamatojums reģistrācijas atteikumam pastāv tikai kādā Kopienas daļā”.

               16

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts nepieļauj situāciju, ka tajā minētie apzīmējumi vai norādes varētu tikt rezervēti tikai vienam uzņēmumam tādēļ, ka tie reģistrēti kā preču zīmes. Šīs normas mērķis tādējādi ir aizsargāt vispārējās intereses, kas prasa, lai visi varētu brīvi izmantot šādus apzīmējumus vai norādes (Tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedums lietā C-191/01 P ITSB/Wrigley, Recueil, I-12447. lpp., 31. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T-219/00 Ellos/ITSB (“ELLOS”), Recueil, II-753. lpp., 27. punkts, un 2011. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑208/10 Cree/ITSB (“TRUEWHITE”), Krājumā nav publicēts, 12. punkts).

               17

               Turklāt apzīmējumi vai norādes, kas tirdzniecībā var norādīt to preču vai pakalpojumu īpašības, attiecībā uz kuriem reģistrācija pieteikta, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu ir tādi apzīmējumi, kas nevar pildīt preču zīmes pamata funkciju, proti, identificēt preces vai pakalpojuma komerciālo izcelsmi, sniedzot iespēju patērētājam, kurš ir iegādājies ar preču zīmi apzīmēto preci vai pakalpojumu, nākamās iegādes gadījumā atkārtoti izdarīt to pašu izvēli, ja pieredze ir bijusi pozitīva, vai izdarīt citādu izvēli, ja tā ir bijusi negatīva (skat. iepriekš 16. punktā minētos spriedumus lietā ITSB/Wrigley, 30. punkts, un lietā “TRUEWHITE”, 13. punkts).

               18

               No tā izriet – lai apzīmējumam piemērotu šajā normā paredzēto aizliegumu, tam jābūt pietiekami tieši un konkrēti saistītam ar attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem, lai ļautu konkrētajai sabiedrības daļai uzreiz un bez jebkādām pārdomām uztvert attiecīgo preču vai pakalpojumu aprakstu vai kādu no to īpašībām (skat. iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā “TRUEWHITE”, 14. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               Turklāt ir jāatgādina, ka apzīmējuma aprakstošā rakstura vērtējumu var veikt tikai, pirmkārt, saistībā ar to, kā to uztver konkrētā sabiedrības daļa, un, otrkārt, saistībā ar konkrētajām precēm vai pakalpojumiem (Vispārējās tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T-34/00 Eurocool Logistik/ITSB (“EUROCOOL”), Recueil, II-683. lpp., 38. punkts, un iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā “TRUEWHITE”, 17. punkts).

               20

               Saistībā ar konkrēto sabiedrības daļu un kā būtībā pamatoti konstatēts apstrīdētā lēmuma 12. un 13. punktā, strīdīgie pakalpojumi ir paredzēti gan vidusmēra patērētājiem, gan profesionāļiem, un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aprakstošā rakstura vērtējums ir visnozīmīgākais saistībā ar vāciski runājošo sabiedrības daļu, ņemot vērā šīs preču zīmes elementus. Līdz ar to reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aprakstošais raksturs ir jāizvērtē – turklāt to prasītāja neapstrīd – no Eiropas Savienības vāciski runājoša vidusmēra patērētāja viedokļa.

               21

               Kā to ir norādījusi Apelāciju padome, reģistrācijai pieteiktā preču zīme sastāv no savienotiem elementiem “fluege” un “.de”; pirmais no šiem elementiem ir vācu vārda “Flüge” (lidojumi) variants, kurš uzrakstīts ar mazajiem burtiem un ar burtu grupu “ue” burta “ü” vietā, un otrais no šiem elementiem ir pirmā līmeņa domēns, kas saistīts ar neatkarīgu valsti vai teritoriju (country code Top‑Level Domain (ccTLD)), šajā gadījumā Vāciju.

               22

               Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka, analizējot elementu “fluege”, ir jāņem vērā tas, ka konkrētā sabiedrības daļa ir pieradusi pie interneta adrešu rakstības īpatnībām. Šo īpatnību starpā tā norāda, ka šīs interneta adreses parasti tiek rakstītas ar mazajiem burtiem, ka tādi īpašie simboli kā burti “ä”, “ü”, “ö” un “β” ir bieži aizstāti ar burtu grupu “ae”, “ue”, “oe” un “ss” un ka tehnisku iemeslu dēļ nav bijis vai nebija iespējams izmantot šos speciālos simbolus. Līdz ar to tā ir uzskatījusi, ka konkrētā sabiedrības daļa, zinot šīs īpatnības, neuzskata tās par atkāpēm no lingvistiskās prakses.

               23

               Prasītājai neizdodas efektīvi apstrīdēt šo apsvērumu. Konkrētāk, tās apgalvojums, saskaņā ar kuru Apelāciju padome neesot ņēmusi vērā to, ka no 2004. gada pastāv iespēja izmantot akcentētos simbolus (tādu kā burts “ü”) interneta adresēs, nav pretrunā Apelāciju padome izvirzītajam apstāklim, ka akcentētie simboli bieži vien tiek aizstāti ar burtu grupu, un šīs padomes vērtējumam, saskaņā ar kuru vārdu “fluege” konkrētā sabiedrības daļa var spontāni uztvert kā vienkāršu vācu vārda “Flüge” rakstības variantu, kas interneta kontekstā nav neierasts.

               24

               Apstāklis, ka reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē vārdam “fluege” seko pirmā līmeņa domēns “.de”, pretēji prasītājas apgalvotajam, nenozīmē, ka konkrētā sabiedrības daļa pievērsīs lielāku uzmanību šim vārdam.

               25

               Tieši pretēji, tas, ka reģistrācijai pieteikto apzīmējumu, ņemot vērā tā nobeigumu “.de”, šī sabiedrības daļa vispirms uztver kā domēna vārdu un līdz ar to kā norādi uz interneta adresi, drīzāk nozīmē, ka minētā sabiedrības daļa piešķirs mazāku vērību tam, ka vārds “fluege” sastāv no mazā sākuma burta un tajā ir ietverta burtu grupa “ue”.

               26

               Ir jāpiebilst, ka vārda, kas ir aprakstošs un kam nav atšķirtspējas, savienošana ar elementu, kas atbilst pirmā līmeņa domēnam (piemēram, pirmā līmeņa domēnam “.de”) neizraisa to, ka šādi izveidotam apzīmējumam, ko konkrētā sabiedrības daļa var spontāni identificēt kā domēna vārda un līdz ar to kā norādi uz interneta adresi, tiek piešķirta atšķirtspēja. Šāda domēna atšķirtspējīgā daļa nav pirmā līmeņa domēns, ko, iespējams, veido punkts un burtu grupa, kas atbilst valsts kodam, bet, lielākais, otrā līmeņa domēns, kuram pievienots pirmā līmeņa domēns.

               27

               Apgalvojums, ko būtībā ir paudusi prasītāja, ka preču zīme, ko veido domēna vārds, būtu jāaizsargā, pat ietverot aprakstošu vārdu, jo visi interneta lietotāji zinot, ka pat aiz domēna vārda, kas izveidots no aprakstoša vārda, tie sastaps viena vienīga komerciāla pakalpojumu sniedzēja portālu, ir jānoraida.

               28

               Jānorāda, ka domēna vārds pats par sevi, lielākais, norāda vienīgi uz interneta adresi, nevis uz konkrēta preču ražotāja vai pakalpojumu sniedzēja komerciālo izcelsmi. Domēnu vārdu piešķiršanas prakse un domēnu vārdu izmantošana nenosaka domēna vārda spēju tikt reģistrētam par Kopienas preču zīmi, ņemot vērā Regulā Nr. 207/2009 definētos absolūtos reģistrācijas atteikuma pamatojumus.

               29

               Šajā ziņā ir jāatgādina nepieciešamība nošķirt tiesības, kas izriet no domēna vārda reģistrācijas, no vienas puses, un tiesības, kas izriet no apzīmējuma reģistrēšanas par Kopienas preču zīmi, no otras puses. Tas, ka lietas dalībniekam ir tāds domēna vārds kā “fluege.de”, nenozīmē, ka šis domēns šī apstākļa dēļ var tikt reģistrēts kā Kopienas preču zīme. Lai to izdarītu, tam ir jāatbilst visiem nosacījumiem, kas šajā ziņā paredzēti Regulā Nr. 207/2009 (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑117/06 DeTeMedien/ITSB (“suchen.de”), Krājumā nav publicēts, 44. punkts).

               30

               Tādējādi jebkurš arguments, kas ir saistīts ar pieejamības prasības neesamību sakarā ar iespējamajām ekskluzīvajām tiesībām, kuras iegūtas saistībā ar attiecīgo domēnu vārdu, nav akceptējams (šajā ziņā skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā “suchen.de”, 44. punkts).

               31

               No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Apelāciju padome, nepieļaujot kļūdu, varēja būtībā secināt, ka reģistrācijai pieteikto preču zīmi konkrētā sabiedrības daļa var spontāni uztvert kā domēna vārdu, kurš norāda uz interneta lapas adresi aviācijas un lidojumu jomā.

               32

               Prasītāja apgalvo, ka, pat ja konkrētā sabiedrības daļa uztvertu reģistrācijai pieteikto preču zīmi tādā ziņā, ka ar to tiek norādīts uz vācu interneta adresi, kurā tiek piedāvāti lidojumi, strīdīgajiem pakalpojumiem nav nekādas saiknes vai nav pietiekamas saiknes ar lidojumu piedāvāšanu.

               33

               Prasītāja norāda, ka nevarot tikt uztverts, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša ne saistībā ar “reklāmas”, “uzņēmumu pārvaldīšanas” vai “biroja darbu” pakalpojumiem (kas ietilpst 35. klasē), kuri esot nozīmīgi jebkurai komercdarbībai, ne saistībā ar “sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumiem (ēdināšana)” un “viesu izmitināšanas pakalpojumiem” (kas ietilpst 43. klasē), ne arī saistībā ar tās vienkāršu starpniecību lidojumu pārdošanā attiecībā uz “transporta”, “preču iesaiņošanas un uzglabāšanas” un “ceļojumu organizēšanas” pakalpojumiem (kas ietilpst 39. klasē).

               34

               Apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome uzskatīja, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša saistībā ar visiem strīdīgajiem pakalpojumiem.

               35

               Apstrīdētā lēmuma 21. punktā Apelāciju padome it īpaši norāda, ka “reklāma” ietver arī lidojumu un aviācijas transporta uzņēmumu reklāmu, ka “uzņēmumu pārvaldīšanai” un “biroju darbiem” var būt īpašs raksturs, kas vērsts aviācijas transporta uzņēmumu īpašo vajadzību virzienā, ka “transports” ietver aviācijas transportu, ka “preču iesaiņošana un uzglabāšana” var ietvert preču aviopārvadājuma transporta pakārtoto mērķi, ka “ceļojumu organizēšana” un “sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumi (ēdināšana)” aptver avio ceļojumu organizēšanu un avio pasažieru ēdināšanu un, visbeidzot, ka “viesu izmitināšanas pakalpojumi” var ņemt vērā avio pasažieru īpašās vajadzības, piemēram, lidostu viesnīcas.

               36

               Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme līdz ar to konkrētajai sabiedrībai daļai sniedza acīmredzamu un tiešu informāciju par strīdīgo pakalpojumu būtību (apstrīdētā lēmuma 22. un 23. punkts) un ka minētā preču zīme tādēļ ir šos pakalpojumus aprakstoša Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

               37

               Pretēji prasītājas apgalvotajam, šis Apelāciju padomes vērtējums nav kļūdainas.

               38

               Vispirms ir jānorāda, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme tādā ziņā, ka to konkrētā sabiedrības daļa var spontāni uztvert kā domēna vārdu, kurā ir norāde uz interneta lapas adresi aviācijas un lidojumu jomā, ir aprakstoša Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē, jo transporta pakalpojumi ietilpst 39. klasē un, konkrētāk, šajos pakalpojumos ietilpst aviotransporta pakalpojumi.

               39

               Šajā ziņā nav nekādas nozīmes prasītājas apgalvotajam apstāklim, ka tās konkrētā darbība nav aviotransporta darbība, bet starpniecība lidojumu pārdošanā. Preču zīmes reģistrējamības vērtējums saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem nekādā ziņā nav atkarīgs no preču zīmes reģistrācijas pieteicēja konkrētās darbības, bet vienīgi no tā, vai šī preču zīme ir aprakstoša saistībā ar precēm un pakalpojumiem, kas aprakstīti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā.

               40

               Jāpiebilst, ka šī apzīmējuma reģistrāciju neliedz atteikt fakts, ka vārdisks apzīmējums ir aprakstošs vienīgi attiecībā uz daļu no reģistrācijas pieteikumā norādītajā kategorijā ietilpstošajām precēm vai pakalpojumiem. Ja šādā gadījumā konkrētais apzīmējums tiktu reģistrēts kā Kopienas preču zīme attiecībā uz konkrēto kategoriju, nekas neliegtu tās īpašniekam to izmantot arī saistībā ar šīs kategorijas precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tas ir aprakstošs (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 9. jūlija spriedumu lietā T-304/06 Reber/ITSB - Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (“Mozart”), Recueil, I-1927. lpp., 92. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā “TRUEWHITE”, 27. punkts).

               41

               Turklāt, runājot par to, vai reģistrācijai pieteiktā preču zīme papildus “transporta” pakalpojumiem arī ir aprakstoša saistībā ar citiem strīdīgajiem pakalpojumiem, kas ir norādīti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, ir jākonstatē, tāpat kā to ir darījusi Apelāciju padome un iepriekš 35. punktā minēto iemeslu dēļ, ka šie citi pakalpojumi, kas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā definēti ļoti plaši, visi var tikt sniegti aviotransporta un lidojumu jomā un var būt tieša saistība ar tiem.

               42

               Tā kā prasītāja savā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā nav veikusi nevienu ierobežojumu, lai no šī pieteikuma jomas izslēgtu šos citus strīdīgos pakalpojumus, ciktāl tie tiek sniegti aviotransporta un lidojumu jomā, Apelāciju padome pamatoti tostarp apstrīdētā lēmuma 20.–22. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ir secinājusi, ka Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir tos citus strīdīgos pakalpojumus aprakstoša, kas norādīti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā (Vispārējās tiesas 2005. gada 8. jūnija spriedums lietā T-315/03 Wilfer/ITSB (“ROCKBASS”), Krājums, II-1981. lpp., 70. punkts, pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 11. februāra spriedumu lietā T‑289/08 Deutsche BKK/ITSB (“Deutsche BKK”), Krājumā nav publicēts, 49. punkts).

               43

               No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.

         Par otro pamatu par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu

               44

               Prasītāja apgalvo, ka, ņemot vērā vārda “fluege” neparasto raksturu vācu valodā un konkrētās sabiedrības daļas īpašo uzmanību, kuru izraisa reģistrētā interneta domēna unikālais raksturs, reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei piemīt minimālas atšķirtspējas līmenis, lai tiktu attaisnota tās reģistrācija.

               45

               ITSB prasītājas nostāju apstrīd.

               46

               Jāatgādina, ka absolūto atteikumu pamatojumu pārklāšanās it īpaši nozīmē, ka vārdiskai preču zīmei, kas apraksta preču vai pakalpojumu īpašības, šī fakta dēļ var nebūt atšķirtspējas saistībā ar šīm pašām precēm vai pakalpojumiem neatkarīgi no citiem iemesliem, kas var pamatot atšķirtspējas neesamību (skat. Tiesas 2010. gada 18. marta rīkojumu lietā C-282/09 P CFCMCEE/ITSB, Krājums, I-2395. lpp., 52. punkts un tajā minētā judikatūra).

               47

               Izskatāmajā lietā ir konstatēts, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, secinot, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme saistībā ar strīdīgajiem pakalpojumiem ir aprakstoša. Šajā ziņā ir tostarp norādīts, ka punkta un burtu grupas, kas atbilst pirmā līmeņa domēnam, pievienošana aprakstošam vārdam, kuram nav atšķirtspējas, neizraisa to, ka šādi izveidotam apzīmējumam, kuru konkrētā sabiedrības daļa var spontāni identificēt kā domēna vārdu, kurš norāda uz interneta adresi, ir atšķirtspēja.

               48

               No tā izriet, ka šis pamats par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.

         Par trešo pamatu par atšķirtspēju, kas iegūta reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanas rezultātā

               49

               Prasītāja apgalvo, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju, jo tā ir izmantota Vācijā, kā arī citās vāciski runājošās Savienības teritorijās. Tā šajā ziņā ir iesniegusi dokumentus un no tā izsecina, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir jāreģistrē un apstrīdētais lēmums jāatceļ.

               50

               ITSB apgalvo, ka izmantošanas rezultātā iegūtā atšķirtspēja ir izvirzīta novēloti Vispārējās tiesā un katrā ziņā tā nav pierādīta.

               51

               Ir jāatgādina, ka prasības izskatīšana Vispārējā tiesā ir vērsta uz to, lai pārbaudītu ITSB Apelāciju padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 207/2009 65. panta izpratnē. Turklāt Vispārējās tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktā ir paredzēts, ka lietas dalībnieki procesuālajā rakstā nevar mainīt Apelāciju padomē izskatītā strīda priekšmetu.

               52

               Izskatāmajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja procesā ITSB nav izvirzījusi apstākli, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme esot ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkta izpratnē. Līdz ar to jautājums par atšķirtspēju, kas iegūta attiecīgā vārdiskā apzīmējuma izmantošanas rezultātā, nav ticis izskatīts ITSB.

               53

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka gan ex parte procesā, gan inter partes procesā izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas izvirzīšana ir autonoms juridisks jautājums salīdzinājumā ar jautājumu par attiecīgai preču zīmei raksturīgo atšķirtspēju. Līdz ar to, ja puse procesā ITSB nav izvirzījusi atšķirtspēju, ko ieguvusi tās preču zīme, ITSB pēc savas ierosmes nav jāizvērtē šādas atšķirtspējas pastāvēšana (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 10. marta spriedumu lietā T‑31/09 Baid/ITSB (“LE GOMMAGE DES FACADES”), Krājumā nav publicēts, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               54

               Līdz ar to Vispārējai tiesai nav jālemj par šo jautājumu, kurš nebija iekļauts strīda priekšmetā Apelāciju padomē.

               55

               Trešais pamats tādēļ ir jānoraida.

               56

               No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               57

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Unister GmbH sedz savus, kā arī atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) tiesāšanās izdevumus.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2013. gada 14. maijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.
    ---documentbreak---

               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑244/12
            Unister GmbH , Leipciga (Vācija), ko pārstāv H. Hug  un A. Kessler‑Jensch , advokāti,
            prasītāja,
            pret
            Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) , ko pārstāv D. Walicka , pārstāve,
            atbildētājs,
            par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2012. gada 14. marta lēmumu lietā R 2149/2011‑1 par pieteikumu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi vārdisku apzīmējumu “fluege.de”.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [ N. J. Forwood ], tiesneši F. Deuss [ F. Dehousse ] (referents) un J. Švarcs [ J. Schwarcz ],
            sekretārs E. Kulons [ E. Coulon ],
            ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 30. maijā,
            ņemot vērā atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 6. septembrī,
            ņemot vērā, ka mēneša laikā no paziņošanas par rakstveida procesa pabeigšanu netika saņemts lietas dalībnieku pieteikums par tiesas sēdes rīkošanu, un tādēļ, uzklausot tiesneša referenta ziņojumu un piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta 135.a pantu, nolemjot izskatīt prasību bez procesa mutvārdu daļas,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            Tiesvedības priekšvēsture
            1. 2011. gada 27. janvārī prasītāja Unister GmbH iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) saskaņā ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.).
            2. Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “fluege.de”.
            3. Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 25., 28., 35., 39., 41. un 43. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.
            4. No visām šīm precēm un pakalpojumiem šī prasība attiecas vienīgi uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35., 39. un 43. klasē un atbilst šādam aprakstam (turpmāk tekstā – “strīdīgie pakalpojumi”):
            – 35. klase: “reklāma; darījumu vadīšana; uzņēmumu pārvaldīšana; biroja darbi”;
            – 39. klase: “transports; preču iesaiņošana un uzglabāšana; ceļojumu organizēšana”;
            – 43. klase: “sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumi (ēdināšana); viesu izmitināšana”.
            5. Ar 2011. gada 22. augusta lēmumu pārbaudītājs saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu noraidīja preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz strīdīgajiem pakalpojumiem, jo pieteiktā preču zīme ir aprakstoša un tai nav atšķirtspējas.
            6. 2011. gada 17. oktobrī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, iesniedza apelācijas sūdzību par pārbaudītāja lēmumu.
            7. Ar 2012. gada 14. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome noraidīja apelācijas sūdzību, jo reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša un tai nav atšķirtspējas.
            Lietas dalībnieku prasījumi
            8. Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atcelt apstrīdēto lēmumu;
            – piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            9. ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – noraidīt prasību;
            – piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Juridiskais pamatojums
            10. Savas prasības pamatojumam prasītāja būtībā ir izvirzījusi šādus trīs atcelšanas pamatus, pirmkārt, par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, otrkārt, par šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu un, treškārt, par to, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja.
            Par pirmo pamatu par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu
            11. Prasītāja apstrīd Apelāciju padomes secinājumu, saskaņā ar kuru reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša. Vārds “fluege” esot vārdiska kompozīcija, kas nav ierasta vācu valodā, kurā esot vienīgi vārds “Flüge”, kurā ir burts “ü”, līdz ar to vārda “fluege” neierastās rakstības dēļ vidusmēra patērētājs uzskatīšot reģistrācijai pieteikto preču zīmi par komerciālas izcelsmes norādi.
            12. Prasītāja uzskata, ka vidusmēra patērētājs ir ieradis, ieskaitot otrā līmeņa domēnu, ko veido sugas vārds, atrast interneta portālu, kuru izmanto viens vienīgs komerciālo pakalpojumu sniedzējs. Šajā gadījumā vārds “fluege” neesot pat sugas vārds, ņemot vērā tā neierasto rakstību. ITSB neesot ņēmis vērā to, ka kopš 2004. gada esot iespējams reģistrēt domēnu vārdus ar īpašiem burtiem, tādiem kā burts “ü”.
            13. Pat ja konkrētā sabiedrības daļa reģistrācijai pieteikto preču zīmi uztvertu kā domēna vārdu, ar kuru tiek norādīts uz vācu interneta adresi, kurā tiek piedāvāti lidojumi, strīdīgajiem pakalpojumiem neesot nekādas saiknes vai pietiekamas saiknes ar lidojumu piedāvāšanu. Izskatāmajā lietā nepastāvot pieejamības prasība Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
            14. ITSB apstrīd prasītājas nostāju.
            15. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu nereģistrē “preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku un citas preču un pakalpojumu īpašības”. Turklāt Regulas Nr. 207/2009 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “1. punktu piemēro arī tad, ja pamatojums reģistrācijas atteikumam pastāv tikai kādā Kopienas daļā”.
            16. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts nepieļauj situāciju, ka tajā minētie apzīmējumi vai norādes varētu tikt rezervēti tikai vienam uzņēmumam tādēļ, ka tie reģistrēti kā preču zīmes. Šīs normas mērķis tādējādi ir aizsargāt vispārējās intereses, kas prasa, lai visi varētu brīvi izmantot šādus apzīmējumus vai norādes (Tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑191/01 P ITSB/ Wrigley , Recueil , I‑12447. lpp., 31. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑219/00 Ellos /ITSB (“ELLOS”), Recueil , II‑753. lpp., 27. punkts, un 2011. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑208/10 Cree /ITSB (“TRUEWHITE”), Krājumā nav publicēts, 12. punkts).
            17. Turklāt apzīmējumi vai norādes, kas tirdzniecībā var norādīt to preču vai pakalpojumu īpašības, attiecībā uz kuriem reģistrācija pieteikta, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu ir tādi apzīmējumi, kas nevar pildīt preču zīmes pamata funkciju, proti, identificēt preces vai pakalpojuma komerciālo izcelsmi, sniedzot iespēju patērētājam, kurš ir iegādājies ar preču zīmi apzīmēto preci vai pakalpojumu, nākamās iegādes gadījumā atkārtoti izdarīt to pašu izvēli, ja pieredze ir bijusi pozitīva, vai izdarīt citādu izvēli, ja tā ir bijusi negatīva (skat. iepriekš 16. punktā minētos spriedumus lietā ITSB/ Wrigley , 30. punkts, un lietā “TRUEWHITE”, 13. punkts).
            18. No tā izriet – lai apzīmējumam piemērotu šajā normā paredzēto aizliegumu, tam jābūt pietiekami tieši un konkrēti saistītam ar attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem, lai ļautu konkrētajai sabiedrības daļai uzreiz un bez jebkādām pārdomām uztvert attiecīgo preču vai pakalpojumu aprakstu vai kādu no to īpašībām (skat. iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā “TRUEWHITE”, 14. punkts un tajā minētā judikatūra).
            19. Turklāt ir jāatgādina, ka apzīmējuma aprakstošā rakstura vērtējumu var veikt tikai, pirmkārt, saistībā ar to, kā to uztver konkrētā sabiedrības daļa, un, otrkārt, saistībā ar konkrētajām precēm vai pakalpojumiem (Vispārējās tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑34/00 Eurocool Logistik /ITSB (“EUROCOOL”), Recueil , II‑683. lpp., 38. punkts, un iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā “TRUEWHITE”, 17. punkts).
            20. Saistībā ar konkrēto sabiedrības daļu un kā būtībā pamatoti konstatēts apstrīdētā lēmuma 12. un 13. punktā, strīdīgie pakalpojumi ir paredzēti gan vidusmēra patērētājiem, gan profesionāļiem, un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aprakstošā rakstura vērtējums ir visnozīmīgākais saistībā ar vāciski runājošo sabiedrības daļu, ņemot vērā šīs preču zīmes elementus. Līdz ar to reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aprakstošais raksturs ir jāizvērtē – turklāt to prasītāja neapstrīd – no Eiropas Savienības vāciski runājoša vidusmēra patērētāja viedokļa.
            21. Kā to ir norādījusi Apelāciju padome, reģistrācijai pieteiktā preču zīme sastāv no savienotiem elementiem “fluege” un “.de”; pirmais no šiem elementiem ir vācu vārda “Flüge” (lidojumi) variants, kurš uzrakstīts ar mazajiem burtiem un ar burtu grupu “ue” burta “ü” vietā, un otrais no šiem elementiem ir pirmā līmeņa domēns, kas saistīts ar neatkarīgu valsti vai teritoriju ( country code Top‑Level Domain  ( ccTLD )), šajā gadījumā Vāciju.
            22. Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka, analizējot elementu “fluege”, ir jāņem vērā tas, ka konkrētā sabiedrības daļa ir pieradusi pie interneta adrešu rakstības īpatnībām. Šo īpatnību starpā tā norāda, ka šīs interneta adreses parasti tiek rakstītas ar mazajiem burtiem, ka tādi īpašie simboli kā burti “ä”, “ü”, “ö” un “β” ir bieži aizstāti ar burtu grupu “ae”, “ue”, “oe” un “ss” un ka tehnisku iemeslu dēļ nav bijis vai nebija iespējams izmantot šos speciālos simbolus. Līdz ar to tā ir uzskatījusi, ka konkrētā sabiedrības daļa, zinot šīs īpatnības, neuzskata tās par atkāpēm no lingvistiskās prakses.
            23. Prasītājai neizdodas efektīvi apstrīdēt šo apsvērumu. Konkrētāk, tās apgalvojums, saskaņā ar kuru Apelāciju padome neesot ņēmusi vērā to, ka no 2004. gada pastāv iespēja izmantot akcentētos simbolus (tādu kā burts “ü”) interneta adresēs, nav pretrunā Apelāciju padome izvirzītajam apstāklim, ka akcentētie simboli bieži vien tiek aizstāti ar burtu grupu, un šīs padomes vērtējumam, saskaņā ar kuru vārdu “fluege” konkrētā sabiedrības daļa var spontāni uztvert kā vienkāršu vācu vārda “Flüge” rakstības variantu, kas interneta kontekstā nav neierasts.
            24. Apstāklis, ka reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē vārdam “fluege” seko pirmā līmeņa domēns “.de”, pretēji prasītājas apgalvotajam, nenozīmē, ka konkrētā sabiedrības daļa pievērsīs lielāku uzmanību šim vārdam.
            25. Tieši pretēji, tas, ka reģistrācijai pieteikto apzīmējumu, ņemot vērā tā nobeigumu “.de”, šī sabiedrības daļa vispirms uztver kā domēna vārdu un līdz ar to kā norādi uz interneta adresi, drīzāk nozīmē, ka minētā sabiedrības daļa piešķirs mazāku vērību tam, ka vārds “fluege” sastāv no mazā sākuma burta un tajā ir ietverta burtu grupa “ue”.
            26. Ir jāpiebilst, ka vārda, kas ir aprakstošs un kam nav atšķirtspējas, savienošana ar elementu, kas atbilst pirmā līmeņa domēnam (piemēram, pirmā līmeņa domēnam “.de”) neizraisa to, ka šādi izveidotam apzīmējumam, ko konkrētā sabiedrības daļa var spontāni identificēt kā domēna vārda un līdz ar to kā norādi uz interneta adresi, tiek piešķirta atšķirtspēja. Šāda domēna atšķirtspējīgā daļa nav pirmā līmeņa domēns, ko, iespējams, veido punkts un burtu grupa, kas atbilst valsts kodam, bet, lielākais, otrā līmeņa domēns, kuram pievienots pirmā līmeņa domēns.
            27. Apgalvojums, ko būtībā ir paudusi prasītāja, ka preču zīme, ko veido domēna vārds, būtu jāaizsargā, pat ietverot aprakstošu vārdu, jo visi interneta lietotāji zinot, ka pat aiz domēna vārda, kas izveidots no aprakstoša vārda, tie sastaps viena vienīga komerciāla pakalpojumu sniedzēja portālu, ir jānoraida.
            28. Jānorāda, ka domēna vārds pats par sevi, lielākais, norāda vienīgi uz interneta adresi, nevis uz konkrēta preču ražotāja vai pakalpojumu sniedzēja komerciālo izcelsmi. Domēnu vārdu piešķiršanas prakse un domēnu vārdu izmantošana nenosaka domēna vārda spēju tikt reģistrētam par Kopienas preču zīmi, ņemot vērā Regulā Nr. 207/2009 definētos absolūtos reģistrācijas atteikuma pamatojumus.
            29. Šajā ziņā ir jāatgādina nepieciešamība nošķirt tiesības, kas izriet no domēna vārda reģistrācijas, no vienas puses, un tiesības, kas izriet no apzīmējuma reģistrēšanas par Kopienas preču zīmi, no otras puses. Tas, ka lietas dalībniekam ir tāds domēna vārds kā “ fluege.de”, nenozīmē, ka šis domēns šī apstākļa dēļ var tikt reģistrēts kā Kopienas preču zīme. Lai to izdarītu, tam ir jāatbilst visiem nosacījumiem, kas šajā ziņā paredzēti Regulā Nr. 207/2009 (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑117/06 DeTeMedien /ITSB (“suchen.de”), Krājumā nav publicēts, 44. punkts).
            30. Tādējādi jebkurš arguments, kas ir saistīts ar pieejamības prasības neesamību sakarā ar iespējamajām ekskluzīvajām tiesībām, kuras iegūtas saistībā ar attiecīgo domēnu vārdu, nav akceptējams (šajā ziņā skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā “suchen.de”, 44. punkts).
            31. No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Apelāciju padome, nepieļaujot kļūdu, varēja būtībā secināt, ka reģistrācijai pieteikto preču zīmi konkrētā sabiedrības daļa var spontāni uztvert kā domēna vārdu, kurš norāda uz interneta lapas adresi aviācijas un lidojumu jomā.
            32. Prasītāja apgalvo, ka, pat ja konkrētā sabiedrības daļa uztvertu reģistrācijai pieteikto preču zīmi tādā ziņā, ka ar to tiek norādīts uz vācu interneta adresi, kurā tiek piedāvāti lidojumi, strīdīgajiem pakalpojumiem nav nekādas saiknes vai nav pietiekamas saiknes ar lidojumu piedāvāšanu.
            33. Prasītāja norāda, ka nevarot tikt uztverts, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša ne saistībā ar “reklāmas”, “uzņēmumu pārvaldīšanas” vai “biroja darbu” pakalpojumiem (kas ietilpst 35. klasē), kuri esot nozīmīgi jebkurai komercdarbībai, ne saistībā ar “sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumiem (ēdināšana)” un “viesu izmitināšanas pakalpojumiem” (kas ietilpst 43. klasē), ne arī saistībā ar tās vienkāršu starpniecību lidojumu pārdošanā attiecībā uz “transporta”, “preču iesaiņošanas un uzglabāšanas” un “ceļojumu organizēšanas” pakalpojumiem (kas ietilpst 39. klasē).
            34. Apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome uzskatīja, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir aprakstoša saistībā ar visiem strīdīgajiem pakalpojumiem.
            35. Apstrīdētā lēmuma 21. punktā Apelāciju padome it īpaši norāda, ka “reklāma” ietver arī lidojumu un aviācijas transporta uzņēmumu reklāmu, ka “uzņēmumu pārvaldīšanai” un “biroju darbiem” var būt īpašs raksturs, kas vērsts aviācijas transporta uzņēmumu īpašo vajadzību virzienā, ka “transports” ietver aviācijas transportu, ka “preču iesaiņošana un uzglabāšana” var ietvert preču aviopārvadājuma transporta pakārtoto mērķi, ka “ceļojumu organizēšana” un “sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumi (ēdināšana)” aptver avio ceļojumu organizēšanu un avio pasažieru ēdināšanu un, visbeidzot, ka “viesu izmitināšanas pakalpojumi” var ņemt vērā avio pasažieru īpašās vajadzības, piemēram, lidostu viesnīcas.
            36. Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme līdz ar to konkrētajai sabiedrībai daļai sniedza acīmredzamu un tiešu informāciju par strīdīgo pakalpojumu būtību (apstrīdētā lēmuma 22. un 23. punkts) un ka minētā preču zīme tādēļ ir šos pakalpojumus aprakstoša Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
            37. Pretēji prasītājas apgalvotajam, šis Apelāciju padomes vērtējums nav kļūdainas.
            38. Vispirms ir jānorāda, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme tādā ziņā, ka to konkrētā sabiedrības daļa var spontāni uztvert kā domēna vārdu, kurā ir norāde uz interneta lapas adresi aviācijas un lidojumu jomā, ir aprakstoša Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē, jo transporta pakalpojumi ietilpst 39. klasē un, konkrētāk, šajos pakalpojumos ietilpst aviotransporta pakalpojumi.
            39. Šajā ziņā nav nekādas nozīmes prasītājas apgalvotajam apstāklim, ka tās konkrētā darbība nav aviotransporta darbība, bet starpniecība lidojumu pārdošanā. Preču zīmes reģistrējamības vērtējums saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem nekādā ziņā nav atkarīgs no preču zīmes reģistrācijas pieteicēja konkrētās darbības, bet vienīgi no tā, vai šī preču zīme ir aprakstoša saistībā ar precēm un pakalpojumiem, kas aprakstīti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā.
            40. Jāpiebilst, ka šī apzīmējuma reģistrāciju neliedz atteikt fakts, ka vārdisks apzīmējums ir aprakstošs vienīgi attiecībā uz daļu no reģistrācijas pieteikumā norādītajā kategorijā ietilpstošajām precēm vai pakalpojumiem. Ja šādā gadījumā konkrētais apzīmējums tiktu reģistrēts kā Kopienas preču zīme attiecībā uz konkrēto kategoriju, nekas neliegtu tās īpašniekam to izmantot arī saistībā ar šīs kategorijas precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tas ir aprakstošs (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑304/06 Reber /ITSB – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli  (“Mozart”), Recueil , I‑1927. lpp., 92. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā “TRUEWHITE”, 27. punkts).
            41. Turklāt, runājot par to, vai reģistrācijai pieteiktā preču zīme papildus “transporta” pakalpojumiem arī ir aprakstoša saistībā ar citiem strīdīgajiem pakalpojumiem, kas ir norādīti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, ir jākonstatē, tāpat kā to ir darījusi Apelāciju padome un iepriekš 35. punktā minēto iemeslu dēļ, ka šie citi pakalpojumi, kas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā definēti ļoti plaši, visi var tikt sniegti aviotransporta un lidojumu jomā un var būt tieša saistība ar tiem.
            42. Tā kā prasītāja savā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā nav veikusi nevienu ierobežojumu, lai no šī pieteikuma jomas izslēgtu šos citus strīdīgos pakalpojumus, ciktāl tie tiek sniegti aviotransporta un lidojumu jomā, Apelāciju padome pamatoti tostarp apstrīdētā lēmuma 20.–22. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ir secinājusi, ka Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir tos citus strīdīgos pakalpojumus aprakstoša, kas norādīti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā (Vispārējās tiesas 2005. gada 8. jūnija spriedums lietā T‑315/03 Wilfer /ITSB (“ROCKBASS”), Krājums, II‑1981. lpp., 70. punkts, pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 11. februāra spriedumu lietā T‑289/08 Deutsche BKK /ITSB (“Deutsche BKK”), Krājumā nav publicēts, 49. punkts).
            43. No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.
            Par otro pamatu par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
            44. Prasītāja apgalvo, ka, ņemot vērā vārda “fluege” neparasto raksturu vācu valodā un konkrētās sabiedrības daļas īpašo uzmanību, kuru izraisa reģistrētā interneta domēna unikālais raksturs, reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei piemīt minimālas atšķirtspējas līmenis, lai tiktu attaisnota tās reģistrācija.
            45. ITSB prasītājas nostāju apstrīd.
            46. Jāatgādina, ka absolūto atteikumu pamatojumu pārklāšanās it īpaši nozīmē, ka vārdiskai preču zīmei, kas apraksta preču vai pakalpojumu īpašības, šī fakta dēļ var nebūt atšķirtspējas saistībā ar šīm pašām precēm vai pakalpojumiem neatkarīgi no citiem iemesliem, kas var pamatot atšķirtspējas neesamību (skat. Tiesas 2010. gada 18. marta rīkojumu lietā C‑282/09 P CFCMCEE /ITSB, Krājums, I‑2395. lpp., 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
            47. Izskatāmajā lietā ir konstatēts, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, secinot, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme saistībā ar strīdīgajiem pakalpojumiem ir aprakstoša. Šajā ziņā ir tostarp norādīts, ka punkta un burtu grupas, kas atbilst pirmā līmeņa domēnam, pievienošana aprakstošam vārdam, kuram nav atšķirtspējas, neizraisa to, ka šādi izveidotam apzīmējumam, kuru konkrētā sabiedrības daļa var spontāni identificēt kā domēna vārdu, kurš norāda uz interneta adresi, ir atšķirtspēja.
            48. No tā izriet, ka šis pamats par Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.
            Par trešo pamatu par atšķirtspēju, kas iegūta reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanas rezultātā
            49. Prasītāja apgalvo, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju, jo tā ir izmantota Vācijā, kā arī citās vāciski runājošās Savienības teritorijās. Tā šajā ziņā ir iesniegusi dokumentus un no tā izsecina, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir jāreģistrē un apstrīdētais lēmums jāatceļ.
            50. ITSB apgalvo, ka izmantošanas rezultātā iegūtā atšķirtspēja ir izvirzīta novēloti Vispārējās tiesā un katrā ziņā tā nav pierādīta.
            51. Ir jāatgādina, ka prasības izskatīšana Vispārējā tiesā ir vērsta uz to, lai pārbaudītu ITSB Apelāciju padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 207/2009 65. panta izpratnē. Turklāt Vispārējās tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktā ir paredzēts, ka lietas dalībnieki procesuālajā rakstā nevar mainīt Apelāciju padomē izskatītā strīda priekšmetu.
            52. Izskatāmajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja procesā ITSB nav izvirzījusi apstākli, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme esot ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkta izpratnē. Līdz ar to jautājums par atšķirtspēju, kas iegūta attiecīgā vārdiskā apzīmējuma izmantošanas rezultātā, nav ticis izskatīts ITSB.
            53. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka gan ex parte  procesā, gan inter partes  procesā izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas izvirzīšana ir autonoms juridisks jautājums salīdzinājumā ar jautājumu par attiecīgai preču zīmei raksturīgo atšķirtspēju. Līdz ar to, ja puse procesā ITSB nav izvirzījusi atšķirtspēju, ko ieguvusi tās preču zīme, ITSB pēc savas ierosmes nav jāizvērtē šādas atšķirtspējas pastāvēšana (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 10. marta spriedumu lietā T‑31/09 Baid /ITSB (“LE GOMMAGE DES FACADES”), Krājumā nav publicēts, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
            54. Līdz ar to Vispārējai tiesai nav jālemj par šo jautājumu, kurš nebija iekļauts strīda priekšmetā Apelāciju padomē.
            55. Trešais pamats tādēļ ir jānoraida.
            56. No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasība ir jānoraida.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            57. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            nospriež:
            1) prasību noraidīt;
            2) Unister GmbH sedz savus, kā arī atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1982. gada 2. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 68/81.


title: Tiesas (piektā palāta) 2012. gada 8. novembra spriedums.#Alexander Heimann un Konstantin Toltschin pret Kaiser GmbH.#Arbeitsgericht Passau lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Sociālā politika – Direktīva 2003/88/EK – Saīsināts darba laiks (“Kurzarbeit”) – Tiesību uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu samazināšana atkarībā no saīsinātā darba laika – Finansiāla atlīdzība.#Apvienotās lietas C‑229/11 un C‑230/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Apvienotās lietas C-229/11 un C-230/11
            par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, ko Arbeitsgericht Passau  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 13. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 16. maijā, tiesvedībās
            Alexander Heimann  (C-229/11),
            Konstantin Toltschin (C-230/11)
            pret
            Kaiser GmbH .
            TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: M. Ilešičs [ M. Ilešič ], kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši E. Levits (referents) un M. Safjans [ M. Safjan ],
            ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – A. Heimann  vārdā – R. Zuleger , Rechtsanwalt ,
            – K. Toltschin vārdā – R. Zuleger , Rechtsanwalt ,
            – Kaiser GmbH  vārdā – C. Olschar , Rechtsanwalt ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze , N. Graf Vitzthum  un K. Petersen , pārstāvji,
            – Polijas valdības vārdā – M. Szpunar , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – M. van Beek  un V. Kreuschitz , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 31. panta 2. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”) 7. pantu.
            2. Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībās starp attiecīgi A. Heimann un K. Toltschin un viņu bijušo darba devēju Kaiser GmbH  (turpmāk tekstā – “ Kaiser ”) par šo personu tiesībām saņemt finansiālu atlīdzību saistībā ar neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu par 2009. un 2010. gadu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Hartas 31. pantā ir noteikts:
            “Godīgi un taisnīgi darba apstākļi
            1. Ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz veselībai nekaitīgiem, drošiem un cilvēka cieņai atbilstīgiem darba apstākļiem.
            2. Ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz maksimālā darba laika ierobežošanu, uz atpūtas laiku ik dienu un ik nedēļu, kā arī uz vienu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu.”
            4. Direktīvas 2003/88 1. pantā ar nosaukumu “Mērķis un darbības joma” ir paredzēts:
            “1. Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
            2. Šī direktīva attiecas uz:
            a) obligātiem [..] ikgadējiem atpūtas laikposmiem [..]
            [..]”
            5. Šīs direktīvas 7. pantā ar nosaukumu “Gadskārtējais atvaļinājums” ir noteikts:
            “1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.
            2. Obligāto apmaksāto ikgadējā atvaļinājuma laikposmu nevar aizstāt ar finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad pārtrauc darba attiecības.”
            6. Direktīvas 2003/88 17. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis var atkāpties no atsevišķiem šīs direktīvas noteikumiem. Nekādas atkāpes nav pieļaujamas saistībā ar minētās direktīvas 7. pantu.
            Vācijas tiesības
            7. 1963. gada 8. janvāra Federālā likuma par atvaļinājumu ( Bundesurlaubsgesetz , BGBl . 1963, 2. lpp.) – tā 2002. gada 7. maija grozītajā redakcijā ( BGBl . 2002 I, 1529. lpp.; turpmāk tekstā – “ BUrlG ”) – 1. un 3. pantā ir paredzētas tiesības uz vismaz 24 dienu ilgu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu.
            8. BUrlG 7. panta 4. punktā ir noteikts:
            “Ja atvaļinājumu darba tiesisko attiecību izbeigšanās dēļ vairs nevar pilnībā vai daļēji piešķirt, darba ņēmējam ir tiesības saņemt finansiālu atlīdzību.”
            9. Atbilstoši BUrlG 11. panta 1. punkta trešajam teikumam, aprēķinot atlīdzību, uz kuru darba ņēmējam ir tiesības viņa apmaksāto atvaļinājumu laikā, netiek ņemts vērā darba algas samazinājums, kas atsauces laikposmā radies saīsināta darba laika, dīkstāves vai piespiedu darba kavējuma dēļ.
            Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
            10. A. Heimann un K. Toltschin attiecīgi kopš 2003. un 1998. gada bija nodarbināti Kaiser  – uzņēmumā, kurš darbojas automobiļu detaļu piegādes nozarē un kurā strādā vairāki simti darbinieku.
            11. 2009. gadā Kaiser ekonomisko grūtību dēļ nolēma samazināt darbavietu skaitu. Tā rezultātā A. Heimann un K. Toltschin tika atlaisti no darba attiecīgi no 2009. gada 30. jūnija un 31. augusta.
            12. 2009. gada maijā Kaiser  un uzņēmuma padome vienojās par sociālo plānu.
            13. Šajā sociālajā plānā bija paredzēta atlaisto darbinieku darba līgumu pagarināšana uz vienu gadu no viņu atlaišanas dienas un vienlaicīgi, piemērojot “saīsinātu darba laiku ar 0 stundu skaitu” (“Kurzarbeit Null”), apturēts, pirmkārt, darba ņēmēja darba veikšanas pienākums un, otrkārt, darba devēja pienākums maksāt darba samaksu.
            14. Šīs darba līgumu pagarināšanas mērķis bija ļaut attiecīgajiem darba ņēmējiem saņemt finansiālu atbalstu vienu gadu no viņu atlaišanas dienas. Federālā Nodarbinātības aģentūra darbiniekiem “saīsināta darba laika ar 0 stundu skaitu” periodā piešķir tā saucamo “Kurzarbeitergeld” pabalstu. Šis pabalsts, kuru aprēķina un maksā darba devējs, saīsināta darba laika periodā aizstāj attiecīgā darbinieka algu.
            15. Kad 2010. gada 30. jūnijā beidzās A. Heimann  darba tiesiskās attiecības, viņš prasīja Kaiser samaksāt summu EUR 2284,32 apmērā kā finansiālu atlīdzību par piecpadsmit un desmit neizmantotām ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma dienām par attiecīgi 2009. un 2010. gadu.
            16. K. Toltschin , kura darba tiesiskās attiecības beidzās 2010. gada 31. augustā, ir norādījis tiesības uz finansiālu atlīdzību par kopējo summu EUR 2962,60 apmērā par desmit un trīsdesmit neizmantotām ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma dienām par attiecīgi 2009. un 2010. gadu.
            17. Kaiser uzskata, ka “Kurzarbeit Null” laikā prasītājiem pamatlietā nav bijušas tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu.
            18. Iesniedzējtiesa plāno piemērot prorata temporis noteikumu un “Kurzarbeit Null” laiku pielīdzināt darba veikšanas pienākuma samazinājumam, kas radies, līgumtiesiski pilna darba laika darbu pārveidojot par saīsināta darba laika darbu, kā rezultātā samazinās ikgadējs apmaksāts atvaļinājums, uz kuru darba ņēmējam ir tiesības par saīsināta darba laika darbu.
            19. Tomēr šauboties par šī pamatojuma atbilstību Savienības tiesībām, Arbeitsgericht Passau  [Pasavas Darba lietu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai [Hartas] 31. panta 2. punkts vai Direktīvas [2003/88] 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tiesību normas vai prakse, atbilstoši kurām, samazinot nedēļā nostrādājamo darba dienu skaitu ar likumīgu rīkojumu par saīsinātu darba laiku, darba ņēmēja, kas ir nodarbināts saīsinātu darba laiku, tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu tiek noteiktas prorata temporis , ņemot vērā nedēļas darba dienu skaita saīsinātā darba laikā attiecību pret pilnu darba laiku nodarbināta darbinieka nedēļas darba dienu skaitu, un tādējādi saīsinātu darba laiku nodarbināta darbinieka tiesības uz atvaļinājumu par saīsināta darba laika periodu ir proporcionāli mazākas?
            2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
            vai [Hartas] 31. panta 2. punkts vai Direktīvas [2003/88] 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tiesību normas vai prakse, atbilstoši kurām, samazinot nedēļā nostrādājamo darba dienu skaitu līdz nullei ar likumīgu rīkojumu par “saīsinātu darba laiku ar 0 stundu skaitu”, darba ņēmēja, kas ir nodarbināts saīsinātu darba laiku, tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu prorata temporis ir līdzvērtīgas nullei un tādējādi saīsinātu darba laiku nodarbinātam darbiniekam “saīsināta darba laika ar 0 stundu skaitu” periodā vispār nav tiesību uz atvaļinājumu?”
            20. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 27. jūnija rīkojumu lietas C-229/11 un C-230/11 rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            21. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Hartas 31. panta 2. punkts vai Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tiem neatbilst valsts tiesību normas vai prakse, kā, piemēram, starp attiecīgo uzņēmumu un tā uzņēmuma padomi noslēgts sociālais plāns, atbilstoši kurām darba ņēmēja, kurš strādā saīsinātu darba laiku, tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu tiek aprēķinātas saskaņā ar prorata temporis  noteikumu.
            22. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru katra darba ņēmēja tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu ir jāuzskata par īpaši svarīgu Savienības sociālo tiesību principu (skat. 2009. gada 20. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-350/06 un C-520/06 Schultz-Hoff  u.c., Krājums, I-179. lpp., 54. punkts, un 2012. gada 3. maija spriedumu lietā C-337/10 Neidel , 28. punkts). Šīs katra darba ņēmēja tiesības kā Savienības sociālo tiesību princips ir tieši noteiktas Hartas, kurai LES 6. panta 1. punktā ir atzīts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, 31. panta 2. punktā (2011. gada 22. novembra spriedums lietā C-214/10 KHS , Krājums, I-11757. lpp., 37. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Neidel , 40. punkts).
            23. Otrkārt, ir jānorāda, ka tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu nevar interpretēt šauri (2012. gada 21. jūnija spriedums lietā C-78/11 ANGED , 18. punkts).
            24. Tiesa jau ir lēmusi, ka attiecībā uz darba ņēmējiem, kuru slimības atvaļinājums ir pareizi noformēts, tiesībām uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu, kas Direktīvā 2003/88 paredzētas visiem darba ņēmējiem, dalībvalsts nevar piemērot tās paredzētu nosacījumu, ka atsauces laikposmā ir bijis faktiski jāstrādā (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Schultz-Hoff  u.c., 41. punkts, un 2012. gada 24. janvāra spriedumu lietā C-282/10 Dominguez , 20. punkts).
            25. Saskaņā ar šo pašu judikatūru no tā izriet, ka Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst tādas valsts tiesību normas vai prakse, saskaņā ar kurām, beidzoties darba attiecībām, finansiālu atlīdzību par neizmantotu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu neizmaksā, ja darba ņēmējs visu vai daļu atsauces laikposma un/vai pārcelšanas perioda ir atradies slimības atvaļinājumā, kura dēļ viņš tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu nav varējis izmantot. Minētās finansiālās atlīdzības aprēķinā nozīmīgs ir arī darba ņēmēja parastais atalgojums, kas ir jāsaglabā ikgadējam apmaksātam atvaļinājumam atbilstošajā atpūtas laikā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Schultz-Hoff  u.c., 62. punkts).
            26. Lai arī ir izslēgts, ka Savienības tiesībās garantētās darba ņēmēja tiesības uz obligātu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu samazinātos situācijā, kurā darba ņēmējs atsauces laikposmā nebija varējis izpildīt savu darba veikšanas pienākumu slimības dēļ, šī sprieduma iepriekšējā punktā citētā judikatūra nevar tikt piemērota mutatis mutandis tāda darba ņēmēja situācijai, kurš strādā saīsinātu darba laiku, kā tas ir pamatlietās.
            27. Kā savos rakstveida apsvērumos pamatoti ir norādījis Kaiser , tāda darba ņēmēja situācija, kurš slimības dēļ ir darbnespējīgs, no vienas puses, un tāda darba ņēmēja situācija, kurš strādā saīsinātu darba laiku, no otras puses, ir ļoti atšķirīgas.
            28. Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka pamatlietā saīsināta darba laika pamatā ir sociālais plāns, kas ir īpašs uzņēmuma koplīguma veids un kas ir noslēgts starp darba devēju un uzņēmuma personāla pārstāvjiem. Šajā sociālajā plānā ir panākta vienošanās par darba devēja un darba ņēmēja savstarpējo pienākumu pakalpojumu sniegšanas jomā apturēšanu atkarībā no saīsinātā darba laika.
            29. Otrkārt, ir jākonstatē, ka no sociālā plāna izrietošajā saīsināta darba laika periodā, kas tādējādi attiecīgajam darba ņēmējam ir paredzams, darba ņēmējam ir tiesības atpūsties vai izmantot laiku atelpai un brīvā laika nodarbēm. Ciktāl darba ņēmējs nav pakļauts slimības radītiem fiziskiem vai psihiskiem ierobežojumiem, viņš atrodas citādā situācijā nekā tā, kura rodas no darbnespējas viņa veselības stāvokļa dēļ.
            30. Treškārt, paša sociālā plāna, kurā paredzēts saīsināts darba laiks, mērķis ir novērst attiecīgo darba ņēmēju atlaišanu no darba ekonomisku iemeslu dēļ un mazināt neērtības, kuras viņi ir cietuši šādas atlaišanas no darba dēļ. Šīs ar valsts tiesībām darba ņēmējam piešķirtās priekšrocības iegūšanas sasaistīšana ar darba devēja pienākumu tikai sociālu iemeslu dēļ apmaksāt ikgadējus apmaksātus atvaļinājumus par laikposmu, kurā formāli ir pagarināts darba līgums, varētu atturēt darba devēju no šāda plāna noslēgšanas un tādējādi liegt darba ņēmējam šāda plāna pozitīvās sekas.
            31. Lai arī tādējādi tāda darba ņēmēja situācija, kurš, kā pamatlietās, atbilstoši sociālajam plānam ir nodarbināts saīsinātu darba laiku, atšķiras no darba ņēmēja, kurš ir darbnespējīgs slimības dēļ, situācijas, tomēr ir jākonstatē, ka pirmā minētā darba ņēmēja situācija ir salīdzināma ar situāciju, kurā atrodas nepilnu darba laiku nodarbināts darba ņēmējs.
            32. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, nenoliedzami, saīsinātu darba laiku nodarbinātiem darba ņēmējiem formāli ir darba līgums uz pilnu darba laiku. Tomēr, kā norādīts šī sprieduma 13. un 28. punktā, saīsināta darba laika periodā darba devēja un darba ņēmēja savstarpējie pienākumi pakalpojumu sniegšanas jomā ir apturēti atkarībā no saīsinātā darba laika vai pat vispār atcelti. No tā izriet, ka saīsinātu darba laiku nodarbināti darba ņēmēji ir jākvalificē par “īslaicīgi nepilnu darba laiku nodarbinātiem darba ņēmējiem”, jo to situācija de facto  ir salīdzināma ar nepilnu darba laiku nodarbinātu darba ņēmēju situāciju.
            33. Saistībā ar šiem pēdējiem minētajiem darba ņēmējiem Tiesa ir sniegusi skaidras norādes par viņu tiesībām uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu.
            34. Tiesa 2010. gada 22. aprīļa spriedumā lietā C-486/08 Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols  (Krājums, I-3527. lpp., 33. punkts) ir norādījusi uz 1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kurš ir iekļauts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvā 97/81/EK par UNICE , CEEP  un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK (OV L 131, 10. lpp.), 4. klauzulu, saskaņā ar kuru, ja tas ir atbilstoši, prorata temporis  noteikums ir piemērojams nepilnu darba laiku nodarbinātu darba ņēmēju nodarbinātības nosacījumiem. Tiesa šo noteikumu ir piemērojusi attiecībā uz ikgadēja atvaļinājuma par nepilna darba laika darba periodu piešķiršanu, jo tiesību uz ikgadēju atvaļinājumu, ko piešķir par šādu periodu, samazināšana salīdzinājumā ar atvaļinājumu, ko piešķir par pilna darba laika darba periodu, ir objektīvi attaisnota.
            35. Tomēr ir jāatgādina, ka Tiesa ir precizējusi, ka minēto noteikumu nevar piemērot ex post  attiecībā uz tiesībām uz ikgadēju atvaļinājumu, kas iegūtas pilna darba laika darba periodā. No Direktīvas 2003/88 atbilstošajām normām nevar secināt, ka valsts tiesiskajā regulējumā nosacījumos par tiesību uz ikgadēja atvaļinājuma izmantošanu būtu iespējams paredzēt tiesību uz atvaļinājuma, kas jau iegūtas attiecīgajā laika periodā, daļēju zaudēšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols , 33. un 34. punkts).
            36. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Hartas 31. panta 2. punkts un Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem atbilst tādas valsts tiesību normas un prakse, kā, piemēram, starp uzņēmumu un uzņēmuma padomi noslēgtais sociālais plāns, saskaņā ar kurām darba ņēmēja, kurš ir nodarbināts saīsinātu darba laiku, tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu aprēķina atbilstoši prorata temporis  noteikumam.
            Par otro jautājumu
            37. Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz šo jautājumu nav jāatbild.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            38. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
            Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem atbilst tādas valsts tiesību normas un prakse, kā, piemēram, starp uzņēmumu un uzņēmuma padomi noslēgtais sociālais plāns, saskaņā ar kurām darba ņēmēja, kurš ir nodarbināts saīsinātu darba laiku, tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu aprēķina atbilstoši prorata temporis  noteikumam.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1971. gada 16. jūnijā. # Gianfranco Vistosi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 61-70.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 15.decembrī. # Luksemburgas Lielhercogiste pret Eiropas Komisiju. # ELVGF - "Garantiju" nodaļa - Izdevumi, kas netiek segti no Kopienas finansējuma - Lauku attīstības pasākumi - "Lauksaimniecībai nelabvēlīgi reģioni" un "agrovide' - Valsts vadības, kontroles un sankciju sistēmas - Vienotas likmes finanšu korekcija. # Lieta T-232/08.

text:
      Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2011. gada 15. decembra spriedums – Luksemburga/Komisija
      (lieta T‑232/08)
      ELVGF – Garantiju nodaļa – Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma – Lauku attīstības pasākumi – “Lauksaimniecībai nelabvēlīgi reģioni” un “agrovide” – Valsts vadības, kontroles un sankciju sistēmas – Vienotas likmes finanšu korekcija
      1.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Grāmatojumu noskaidrošana – Atteikums segt izdevumus, kas radušies sakarā ar Kopienu tiesiskā regulējuma
            piemērošanas pārkāpumu – Attiecīgās dalībvalsts iebildumi – Pierādīšanas pienākums – Sadale starp Komisiju un dalībvalsti
            (sal. ar 27.–31. un 51.–53. punktu)
      2.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Apstrīdētais tiesību akts – Akta likumības vērtējums, pamatojoties uz tā pieņemšanas brīdī pieejamo
            informāciju (EKL 230. pants) (sal. ar 54. un 55. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 8. aprīļa Lēmumu 2008/321/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz atsevišķus
                  dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju
                  nodaļu un uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) (OV L 109, 35. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas (desmitā palāta) 2014. gada 18. decembra spriedums.#Generali-Providencia Biztosító Zrt pret Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság.#Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Publiskie iepirkumi – Publiskā iepirkuma līgumi, kuru vērtība nesasniedz Direktīvā 2004/18/EK paredzēto robežvērtību – LESD 49. un 56. pants – Piemērojamība – Noteiktas pārrobežu intereses – Iemesli izslēgšanai no konkursa procedūras – Saimnieciskās darbības subjekta, kas ir pārkāpis konkurences tiesību normas, un tas ir atzīts ar tiesas spriedumu pirms ne vairāk kā 5 gadiem, izslēgšana – Pieļaujamība – Samērīgums.#Lieta C‑470/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
      2014. gada 18. decembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Publiskie iepirkumi — Publiskā iepirkuma līgumi, kuru vērtība nesasniedz Direktīvā 2004/18/EK paredzēto robežvērtību — LESD 49. un 56. pants — Piemērojamība — Noteiktas pārrobežu intereses — Iemesli izslēgšanai no konkursa procedūras — Saimnieciskās darbības subjekta, kas ir pārkāpis konkurences tiesību normas, un tas ir atzīts ar tiesas spriedumu pirms ne vairāk kā 5 gadiem, izslēgšana — Pieļaujamība — Samērīgums”
      Lieta C‑470/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 23. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 2. septembrī, tiesvedībā

            Generali-Providencia Biztosító Zrt

      pret

            Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság.

      TIESA (desmitā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Vajda [C. Vajda] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 25. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Generali-Providencia Biztosító Zrt vārdā – G. Fejes un P. Tasi, ügyvédek,

               —

                  Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság vārdā – P. Csanádi, ügyvéd,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér un K. Szíjjártó, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – M. J. García-Valdecasas Dorrego, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Tokár un A. Sipos, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 18., 34., 49. un 56. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2009. gada 30. novembra Regulu (EK) Nr. 1177/2009 (OV L 314, 64. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2004/18”), 45. panta 2. punkta pirmās daļas c) un d) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Generali-Providencia Biztosító Zrt (turpmāk testā – “Generali”) un Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság (Publisko iepirkumu biroja Arbitrāžas komisija) par sūdzības, kuru šī sabiedrība iesniedza šajā komisijā par lēmumu to izslēgt no konkursa procedūras ar pamatojumu, ka tā iepriekš ir pārkāpusi valsts konkurences tiesību normas, noraidījumu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2004/18 preambulas 2. apsvērumā ir teikts:
               “Piešķirot tādu līgumu slēgšanas tiesības, ko dalībvalstīs noslēdz valsts, reģionālo vai vietējo varas iestāžu un citu publisko tiesību subjektu uzdevumā, jāievēro Līgumā paredzētie principi, konkrēti, brīva preču aprite, brīva uzņēmējdarbības veikšana un brīva pakalpojumu aprite, kā arī no tiem izrietošie principi, piemēram, vienādas iespējas, nediskriminēšana, savstarpēja atzīšana, proporcionalitāte un pārredzamība. [..]”

               4

               Šīs direktīvas 7. panta b) punktā attiecībā uz piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem, kuru slēgšanas tiesības piešķīrušas līgumslēdzējas iestādes, kas nav uzskaitītas IV pielikumā, ir paredzēta piemērošanas robežvērtība EUR 193 000 apmērā.

               5

               Šīs pašas direktīvas 45. panta “Kandidāta vai pretendenta personiskie dati” 2. punktā ir paredzēts:
               “Dalību līgumā var atteikt tādam komersantam, kas:
               [..]

                        c)

                        ir notiesāts ar lēmumu, kam ir res iudicata spēks saskaņā ar tās valsts tiesību normām, kurā šis komersants izdarījis profesionālās ētikas pārkāpumu [deliktu];

                        d)

                        ir vainīgs smagā profesionālās ētikas pārkāpumā, kurš apstiprinājies jebkādā veidā, ko līgumslēdzējas iestādes var pierādīt;

                  [..]
               Šā punkta īstenošanas nosacījumus dalībvalstis paredz saskaņā ar katras konkrētās valsts tiesību aktiem un ievērojot Kopienu tiesības.”

               6

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Direktīvas 2014/24/ES par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV L 94, 65. lpp.) preambulas 101. apsvērums ir formulēts šādi:
               “Līgumslēdzējām iestādēm vajadzētu dot arī iespēju izslēgt ekonomikas dalībniekus, kas izrādījušies neuzticami, piemēram, tādēļ, ka pārkāpuši vides vai sociālos pienākumus, tostarp noteikumus par piekļuvi personām ar invaliditāti, vai izdarījuši citus smagus pārkāpumus saistībā ar profesionālo darbību, piemēram, konkurences noteikumu vai intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumus. Būtu jāpaskaidro, ka smagi pārkāpumi saistībā ar profesionālo darbību var likt šaubīties par ekonomikas dalībnieka godīgumu un tādējādi var būt par pamatu tam, ka ekonomikas dalībnieks nav atbilstīgs, lai tam piešķirtu tiesības slēgt publisku līgumu, neatkarīgi no tā, vai šim ekonomikas dalībniekam citādā ziņā ir tehniskas un saimnieciskas spējas izpildīt līgumu.
               [..]”

               7

               Direktīvas 2014/24 57. panta 4. punktā ir noteikts:
               “Līgumslēdzējas iestādes no dalības iepirkuma procedūrā var izslēgt vai dalībvalstis var tām prasīt izslēgt ikvienu ekonomikas dalībnieku, kas nonācis jebkurā no šādām situācijām:
               [..]

                        d)

                        ja līgumslēdzējas iestādes rīcībā ir pietiekami pārliecinošas norādes, lai secinātu, ka ekonomikas dalībnieks ir ar citiem ekonomikas dalībniekiem noslēdzis tādas vienošanās, kuru mērķis ir izkropļot konkurenci;

                  [..].”

         Ungārijas tiesības

               8

               2003. gada likuma CXXIX par publiskā iepirkuma līgumiem (közbeszerzésekről szóló 2003. évi CXXIX. törvény, Magyar Közlöny 2003/157; turpmāk tekstā – “Kbt”) 61. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Līgumslēdzēja iestāde paziņojumā par konkursu var noteikt, ka nevar piedalīties kā pretendents, apakšuzņēmējs vai resursus rīcībā nododoša persona, kas vēlas uzņemties vairāk par 10 % no publiskā iepirkuma līguma vērtības, vai arī kā apakšuzņēmējs d) un e) apakšpunkta izpratnē persona, kura:

                        a)

                        ir izdarījusi pārkāpumu saistībā ar savu saimniecisko vai profesionālo darbību, kas ir atzīts ar likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu, kurš ir pasludināts pirms ne vairāk kā 5 gadiem.

                  [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               Ar 2006. gada 21. decembra lēmumu Gazdasági Versenyhivatal (Konkurences iestāde) atzina, ka daži vertikālie nolīgumi, kas bija noslēgti starp Generali un automobiļu koncesionāriem, bija pretēji valsts konkurences tiesību normām, un uzlika šai sabiedrībai naudas sodu. Fővárosi Ítélőtábla (Budapeštas Apelācijas tiesa), izskatīdama lietu apelācijas instancē, šo lēmumu apstiprināja ar spriedumu, kas tiek raksturots kā “jogerős” (“kam ir res iudicata spēks”). Par šo spriedumu tika iesniegta kasācijas sūdzība Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Augstākā tiesa), kura Tiesai uzdeva prejudiciālu jautājumu, attiecībā uz kuru tika pasludināts spriedums Allianz Hungária Biztosító u.c. (C‑32/11, EU:C:2013:160).

               10

               2011. gada 5. decembrīNemzeti Adó‑ és Vámhivatal (Valsts Nodokļu un muitas administrācija) publicēja paziņojumu par publisko iepirkumu par apdrošināšanas pakalpojumu sniegšanu. Šajā paziņojumā līgumslēdzēja iestāde starp izslēgšanas no konkursa procedūras iemesliem, kas saistīti ar pretendenta personīgo situāciju, minēja Kbt 61. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā un 62. panta 1. punktā paredzētos izslēgšanas iemeslus.

               11

                  Generali, atsaucoties uz minēto paziņojumu, paredzētajā termiņā iesniedza piedāvājumu.

               12

               Līgumslēdzēja iestāde paziņoja Generali savu lēmumu to izslēgt no dalības attiecīgā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā tāpēc, ka uz to attiecas Kbt 61. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais izslēgšanas pamats, jo Generali ir pārkāpusi valsts konkurences tiesību normas, un tas ir atzīts ar tiesas spriedumu, kuram ir res iudicata spēks.

               13

               Pēc tam, kad Generali administratīvā sūdzība par līgumslēdzējas iestādes lēmumu tika noraidīta, tā cēla prasību Fővárosi Törvényszék (Budapeštas Tiesa), kuras izskatāmās administratīvās lietas vēlāk pārņēma Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Budapeštas Administratīvo un darba lietu tiesa).

               14

               Iesniedzējtiesai ir šaubas par Generali izslēgšanas no minētās publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras iemesla saderīgumu ar Savienības tiesībām. Tā norāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas c) un d) apakšpunktu ir atļauts izslēgt komersantu no dalības konkursā tādu objektīvu iemeslu dēļ, kas ir saistīti ar šī komersanta profesionālo darbību. Uzskatīdama, ka šīs direktīvas 45. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts šīs lietas apstākļos nav piemērojams, jo Generali izdarītais pārkāpums valsts tiesības netiek kvalificēts kā “delikts”, iesniedzējtiesa jautā, vai šādos pašos apstākļos varētu būt piemērojams minētās direktīvas 45. panta 2. punkta pirmās daļas d) apakšpunkts.

               15

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā interpretāciju, kādu Tiesa sniegusi šajā pēdējā tiesību normā ietvertajam jēdzienam “pārkāpums saistībā ar profesionālo darbību” savā spriedumā Forposta un ABC Direct Contact (C‑465/11, EU:C:2012:801), darbības, kuras saimnieciskās darbības subjektam jāveic vai no kurām tam jāatturas, lai izpildītu biznesa ētikas prasības, ietekmē viņa profesionālo uzticamību. Tādējādi darbības, ar kurām tiek pārkāpts konkurenci ierobežojošu nolīgumu aizliegums un kas ir konstatētas ar tiesas spriedumu, kuram ir res iudicata spēks, var tikt uzskatītas par šajā jēdzienā ietilpstošām. Pārkāpuma smagums ir jānovērtē atkarībā no saimnieciskās darbības subjekta konkrētās rīcības.

               16

               Savukārt tad, ja uzskatāms, ka šāds pārkāpums neietekmē saimnieciskās darbības subjekta profesionālo uzticamību vai neparedz profesijas, kurai viņš pieder, profesionālās ētikas normu pārkāpumu, iesniedzējtiesa uzskata, ka saimnieciskās darbības subjekts nevar tikt izslēgts no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras par konkurences tiesību pārkāpumu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punktu, kurā izsmeļoši uzskaitīti iemesli, kuri var pamatot šāda komersanta izslēgšanu ar viņa profesionālajām īpašībām saistītu iemeslu dēļ.

               17

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda interpretācija tai uzliktu pienākumu nepiemērot Kbt 61. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ņemot vērā arī to, ka ar valsts tiesību normām publiskā iepirkuma jomā – kā izriet no Direktīvas 2004/18 preambulas 2. apsvēruma – ir jāievēro Savienības tiesību normas un vispārējie principi. Šajā ziņā tā norāda, ka Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság izmantotā Kbt 61. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija var radīt šķērsli Savienības tiesībās garantēto pamatbrīvību īstenošanai, ciktāl šajā tiesību normā nav precizētas ne pārkāpuma, kuru saimnieciskās darbības subjektam jābūt izdarījušam saistībā ar savu saimniecisko vai profesionālo darbību, raksturīgās īpašības, ne smaguma pakāpe, bet paredzēta tā izslēgšana no dalības konkursa procedūrā tāpēc vien, ka par šo pārkāpumu ir notikusi tiesvedība.

               18

               Šādos apstākļos Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai dalībvalstis var saimnieciskās darbības subjektu izslēgt no dalības publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā tādu iemeslu dēļ, kas nav uzskaitīti Direktīvas [2004/18] 45. pantā, konkrēti – tādu iemeslu dēļ, kas tiek uzskatīti par attaisnotiem, lai aizsargātu sabiedrības intereses, līgumslēdzējas iestādes leģitīmās intereses, godīgu konkurenci un taisnīgas konkurences nodrošināšanu, – un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šāda izslēgšana attiecībā uz saimnieciskās darbības subjektu, kurš ir izdarījis pārkāpumu saistībā ar savu saimniecisko vai profesionālo darbību, kas ir atzīts ar tiesas spriedumu, kuram ir res iudicata spēks un kurš ir pasludināts pirms ne vairāk kā 5 gadiem, ir saderīga ar minētās direktīvas preambulas 2. apsvērumu un LESD 18., 34., 49. un 56. pantu?

                        2)

                        Gadījumā, ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildētu noliedzoši – vai Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmā daļa un, it īpaši, tās c) un d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ir jāizslēdz jebkurš saimnieciskās darbības subjekts, attiecībā uz kuru administratīva vai tiesu iestāde procedūrā konkurences jomā, kura ir ierosināta saistībā ar viņa saimniecisko vai profesionālo darbību, ir atzinusi, ka viņš ir izdarījis pārkāpumu, kura dēļ viņam ir piemērotas tiesiskas sekas konkurences jomā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               19

               Ievadam jāatzīst, ka, tā kā ar Kbt 61. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā norāda iesniedzējtiesa, ir atļauts saimnieciskās darbības subjektu izslēgt no uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras par jebkādu pārkāpumu, kas veikts saistībā ar tā saimniecisko vai profesionālo darbību, neprecizējot šī pārkāpuma īpašības vai smagumu, Generali tika izslēgta no attiecīgās konkursa procedūras pamatlietā, pamatojoties uz šo tiesību normu, tās izdarītā valsts konkurences tiesību normu pārkāpuma dēļ, kas bija apstiprināts ar likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu un par kuru tai bija uzlikts naudas sods.

               20

               Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar saviem jautājumiem, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 18., 34., 49. un 56. pants, kā arī Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas c) un d) apakšpunkts nepieļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu, ar kuru no konkursa procedūras tiek izslēgts uzņēmējs, kurš ir izdarījis konkurences tiesību normu pārkāpumu, kas ir atzīts ar likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu un par kuru tam ir ticis uzlikts naudas sods.

               21

               Attiecībā uz, pirmkārt, Direktīvas 2004/18 tiesību normām, uz kurām attiecas prejudiciālie jautājumi, gan Generali, atbildot uz tiesas sēdes laikā uzdoto Tiesas jautājumu, gan Ungārijas valdība savos rakstveida apsvērumos ir norādījušas, ka attiecīgā publiskā iepirkuma līguma vērtība ir mazāka par šīs direktīvas 7. panta b) punkta pirmajā ievilkumā norādīto robežvērtību, un šī valdība uzskata, ka šī ir šai lietā nozīmīgā vērtība, jo Valsts Nodokļu un muitas administrācija nav minēta šīs direktīvas IV pielikumā. Tādējādi – bet tas jāpārbauda iesniedzējtiesai – Direktīva 2004/18 uz šo publiskā iepirkuma līgumu neattiecas.

               22

               Tiesas sēdē Generali, kā arī Eiropas Komisija tomēr norādīja, ka Ungārijas tiesiskais regulējums, ar kuru ir transponēta Direktīva 2004/18, ir piemērojams gan tādiem publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība sasniedz tās 7. pantā noteiktās robežvērtības, gan tādiem, kuri tās nesasniedz. Šādā kontekstā tās atgādina, ka Tiesa ir atzinusi, ka tās kompetencē ir lemt par lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus par Eiropas Savienības tiesību akta normām situācijās, kurās pamatlietas fakti neietilpst šī tiesību akta piemērošanas jomā, bet kurās minētās normas ir kļuvušas piemērojamas ar valsts tiesībām tāpēc, ka tajās ir atsauce uz šo tiesību normu saturu (šajā ziņā skat. spriedumus Dzodzi, C‑297/88 un C‑197/89, EU:C:1990:360, 36. punkts, un Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, 45. punkts).

               23

               Ir taisnība, ka Savienības tiesību akta normu interpretācija situācijās, kas neietilpst tā piemērošanas jomā, ir pamatota, ja šīs tiesību normas ar valsts tiesībām ir padarītas šādās situācijās piemērojamas tieši un bez nosacījumiem, lai nodrošinātu vienādu attieksmi šajās situācijās un situācijās, kuras ietilpst minētā tiesību akta piemērošanas jomā (šajā ziņā skat. spriedumu Nolan, EU:C:2012:638, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Tomēr pamatlietas kontekstā tas tā nav.

               25

               Ne no lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ne no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka pastāvētu Ungārijas tiesību norma, ar kuru Direktīva 2004/18 būtu padarīta tieši un bez nosacījumiem piemērojama publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība nesasniedz šīs direktīvas 7. pantā noteikto attiecīgo robežvērtību.

               26

               No iepriekš minētā izriet, ka Tiesai nav iesniedzējtiesai jāsniedz prejudiciālajos jautājumos minēto Direktīvas 2004/18 tiesību normu interpretācija, lai tā varētu izspriest tās izskatāmo strīdu pamatlietā.

               27

               Otrkārt, attiecībā uz iesniedzējtiesas minētajām LESD tiesību normām jāatgādina, ka, ja publiskā iepirkuma līgums neietilpst Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomā tā iemesla dēļ, ka nav sasniegta tās 7. pantā noteiktā attiecīgā robežvērtība, uz šo publiskā iepirkuma līgumu tomēr attiecas šī līguma pamatnoteikumi un vispārējie principi, ciktāl tam ir noteiktas pārrobežu intereses, tostarp ņemot vērā tā nozīmi un īstenošanas vietu (šajā ziņā skat. spriedumus Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce u.c., C‑159/11, EU:C:2012:817, 23. punkts, un Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, C‑358/12, EU:C:2014:2063, 24. punkts).

               28

               Tomēr iesniedzējtiesa nav konstatējusi nepieciešamos elementus, kas Tiesai ļautu pārliecināties, vai pamatlietā pastāv noteiktas pārrobežu intereses. Kā izriet no Tiesas Reglamenta 94. panta, redakcijā, kas stājās spēkā 2012. gada 1. novembrī, tai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jāspēj atrast to faktu izklāstu, uz kuriem ir balstīti jautājumi, kā arī izklāstu par saikni starp šiem faktiem un šiem jautājumiem. Tādējādi nepieciešamo elementu, kas ļauj veikt noteiktas pārrobežu intereses pastāvēšanas pārbaudi, konstatēšana, tāpat kā vispārīgi visi konstatējumi, kuri jāveic valsts tiesām un no kuriem ir atkarīga atvasināto tiesību aktu vai Savienības primāro tiesību piemērojamība, ir jāveic pirms vēršanās Tiesā (skat. spriedumu Azienda sanitaria locale n. 5 “Spezzino” u.c., C‑113/13, EU:C:2014:2440, 47. punkts).

               29

               Ņemot vērā sadarbības garu, kas valda attiecībās starp valsts tiesām un Tiesu prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, šādu iepriekšēju iesniedzējtiesas konstatējumu par noteiktas pārrobežu intereses iespējamo pastāvēšanu neesamība neizraisa lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu nepieņemamību, ja, neraugoties uz šiem trūkumiem, Tiesa, ņemot vērā no lietas materiāliem izrietošos elementus, uzskata, ka tā iesniedzējtiesai var sniegt lietderīgu atbildi. Tā tas tostarp ir gadījumā, ja lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir ietverti pietiekami attiecīgie elementi, lai izvērtētu šādas intereses iespējamo pastāvēšanu. Tomēr Tiesas atbilde tiek sniegta ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa, pamatojoties uz visu pamatlietas attiecīgo elementu detalizētu vērtējumu, varētu konstatēt noteiktas pārrobežu intereses pamatlietā pastāvēšanu (skat. spriedumu Azienda sanitaria locale n. 5 “Spezzino” u.c., EU:C:2014:2440, 48. punkts un tajā minētā judikatūra). Turpmākie apsvērumi tiek sniegti, paturot prātā šo nosacījumu.

               30

               Attiecībā uz jautājumos minētajām LESD tiesību normām no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka attiecīgais publiskā iepirkuma līgums attiecas uz apdrošināšanas pakalpojumu sniegšanu. Tādējādi LESD 34. pants, kurš attiecas uz preču brīvu apriti, nav piemērojams. Savukārt LESD 49. un 56. pants par attiecīgi brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ir uzskatāmi par atbilstošiem saistībā ar pamatlietu.

               31

               Ciktāl šīs pēdējās tiesību normas ir konkrēti LESD 18. pantā noteiktā vispārīgā diskriminācijas aizlieguma pilsonības dēļ piemērošanas gadījumi, lai atbildētu uz prejudiciālajiem jautājumiem, uz to nav jāatsaucas (šajā ziņā skat. spriedumu Wall, C‑91/08, EU:C:2010:182, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Tā kā LESD 49. un 56. pants ir piemērojami tādam publiskajam iepirkumam kā pamatlietā ar nosacījumu, ka tam piemīt noteiktas pārrobežu intereses, līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro aizliegums diskriminēt pilsonības dēļ, kā arī no šiem pantiem izrietošais pārskatāmības pienākums (šajā ziņā skat. spriedumu Wall, EU:C:2010:182, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Nekas Tiesas nodotajos lietas materiālos vai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minēto ieinteresēto personu sniegtajos apsvērumos neļauj uzskatīt, ka Kbt 61. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertās izslēgšanas klauzulas piemērošana tādā situācijā kā pamatlietā varētu veidot diskrimināciju, kaut vai netiešu, pilsonības dēļ vai ka ar to varētu tikt pārkāpts pārskatāmības pienākums. Šajā ziņā jāatgādina, ka līgumslēdzēja iestāde paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu ir skaidri norādījusi, ka šim publiskajam iepirkumam ir piemērojama minētajā Kbt tiesību normā paredzētā izslēgšanas klauzula.

               34

               Attiecībā uz saimnieciskās darbības subjektu izslēgšanu LESD 49. un 56. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības kontekstā jānorāda, ka ar Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta d) apakšpunktu ir atļauts izslēgt jebkuru saimnieciskās darbības veicēju, kurš “ir vainīgs smagā profesionālās ētikas pārkāpumā, kurš apstiprinājies jebkādā veidā, ko līgumslēdzējas iestādes var pierādīt”.

               35

               Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka jēdziens “profesionālo pienākumu pārkāpums” ietver jebkuru pārkāpjošu rīcību, kurai ir ietekme uz konkrētā komersanta profesionālo uzticamību, nevis tikai šīs profesijas, kurai pieder komersants, profesionālās ētikas normu pārkāpumus šaurā nozīmē (skat. spriedumu Forposta un ABC Direct Contact, EU:C:2012:801, 27. punkts). Šādos apstākļos jāuzskata, ka konkurences tiesību normu pārkāpums, it īpaši tad, ja par šo pārkāpumu ir uzlikts naudas sods, ir izslēgšanas pamats, uz kuru attiecas Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta d) apakšpunkts.

               36

               Ja šāds izslēgšanas pamats ir iespējams, piemērojot Direktīvu 2004/18, tas a fortiori ir jāuzskata par pamatotu gadījumā, kad publiskie iepirkumi nesasniedz šīs direktīvas 7. pantā noteikto robežvērtību un līdz ar to nav pakļauti šajā pašā direktīvā paredzētajām īpašajām un striktajām procedūrām (šajā ziņā skat. spriedumu Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, EU:C:2014:2063, 37. punkts).

               37

               Turklāt Direktīvas 2014/24, kas pieņemta pēc pamatlietas faktiem, preambulas 101. apsvērums, kurā noteikts, ka līgumslēdzējām iestādēm vajadzētu dot arī iespēju izslēgt saimnieciskās darbības subjektus tostarp tāpēc, ka tie izdarījuši smagus pārkāpumus saistībā ar profesionālo darbību, piemēram, konkurences noteikumu pārkāpumu, jo šāds pārkāpums var likt šaubīties par saimnieciskās darbības subjekta godīgumu, pierāda, ka šā sprieduma 35. punktā minētais izslēgšanas pamats tiek uzskatīts par pamatotu Savienības tiesību gaismā. Turklāt šīs direktīvas 57. panta 4. punkta d) apakšpunktā skaidri un precīzi ir paredzēts šāds izslēgšanas pamats.

               38

               Jāpiebilst, ka Generali, kā tā precizēja tiesas sēdē, neapstrīd dalībvalstu iespēju savā valsts tiesiskajā regulējumā paredzēt tādu pamatu izslēgšanai no publiskā iepirkuma, kas balstīts uz to, ka attiecīgais saimnieciskās darbības subjekts ir izdarījis konkurences tiesību normu pārkāpumu. Tas, ko apstrīd Generali, ir Kbt 61. panta 1. punkta a) apakšpunkta tvērums, kas, pēc tās domām, ir vispārīga rakstura izslēgšanas pamats, kurš ievērojami pārsniedz Direktīvas 2004/18 45. pantā ietvertos izslēgšanas pamatus. Kā atgādināts šā sprieduma 19. punktā, pamatlieta attiecas uz Generali izslēgšanu no dalības publiskajā iepirkumā tā iemesla dēļ, ka tā ir izdarījusi konkurences tiesību normu pārkāpumu, par kuru tai uzlikts naudas sods. Tādējādi citu izslēgšanas pamatu, uz kuriem, iespējams, attiecas minētā Ungārijas tiesību norma, saderīguma ar Savienības tiesībām pārbaude nav atbilstoša pamatlietas strīda risinājumam.

               39

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 49. un 56. pants neliedz piemērot valsts tiesisko regulējumu, ar kuru no konkursa procedūras tiek izslēgts saimnieciskās darbības subjekts, kurš ir izdarījis konkurences tiesību normu pārkāpumu, kas ir atzīts ar likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu un par kuru tam ir ticis uzlikts naudas sods.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

                     LESD 49. un 56. pants neliedz piemērot valsts tiesisko regulējumu, ar kuru no konkursa procedūras tiek izslēgts saimnieciskās darbības subjekts, kurš ir izdarījis konkurences tiesību normu pārkāpumu, kas ir atzīts ar likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu un par kuru tam ir ticis uzlikts naudas sods.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2013. gada 19. martā. # Yueqing Onesto Electric Co. Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu -Grafiska preču zīme "ONESTO" - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "ENSTO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-624/11.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1981. gada 19. februārī. # Kurt Beeck pret Bundesanstalt für Arbeit. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Schleswig - Vācija. # Lieta 104/80.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1985. gada 7. oktobrī. # Hauptzollamt Hannover pret Telefunken Fernseh und Rundfunk GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Tarifu klasifikācija. # Lieta 163/84.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 9. jūnijs.#Magic Mountain Kletterhallen GmbH u.c. pret Eiropas Komisiju.#Valsts atbalsts – Atbalsts Deutscher Alpenverein eV alpīnisma centru būvniecībai un izmantošanai – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu – Atbalsta shēma – Detalizētāka ekonomiska analīze – Tirgus nepilnība – Leģitīms vispārējo interešu mērķis – LESD 108. panta 2. un 3. punkts – Nopietnas grūtības.#Lieta T-162/13.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 25.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-214/96.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta), 2016. gada 8. septembris.#Sun Pharmaceutical Industries Ltd, iepriekš – Ranbaxy Laboratories Ltd un Ranbaxy (UK) Ltd pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Antidepresantu, kas satur aktīvo farmaceitisko sastāvdaļu citalopramu, tirgus – Konkurences ierobežojuma mērķa dēļ jēdziens – Potenciālā konkurence – Ģenēriskās zāles – No patentu pastāvēšanas izrietošas barjeras iekļūšanai tirgū – Līgumi, kurus noslēdzis patenta īpašnieks un ģenērisko zāļu uzņēmums – Naudas sodi – Tiesiskā noteiktība – Sodu tiesiskuma princips – 2006. gada pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai – Komisijas izmeklēšanas ilgums.#Lieta T-460/13.