title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 19.novembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Somijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - EKL 307. panta otrā daļa - Piemērotu pasākumu neveikšana, lai novērstu divpusējo nolīgumu, kas noslēgti ar trešām valstīm pirms dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, nesaderību ar EK līgumu - Divpusējie investīciju nolīgumi, ko Somijas Republika noslēgusi ar Krievijas Federāciju, Baltkrievijas Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Malaiziju, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku un Uzbekistānas Republiku.#Lieta C-118/07.

text:
      Lieta C‑118/07
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Somijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 307. panta otrā daļa – Piemērotu pasākumu neveikšana, lai novērstu divpusējo nolīgumu, kas noslēgti ar trešām valstīm pirms dalībvalsts pievienošanās
         Eiropas Savienībai, nesaderību ar EK līgumu – Divpusējie investīciju nolīgumi, ko Somijas Republika noslēgusi ar Krievijas Federāciju, Baltkrievijas Republiku, Ķīnas Tautas
         Republiku, Malaiziju, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku un Uzbekistānas Republiku

      Sprieduma kopsavilkums
      Starptautiskie nolīgumi – Dalībvalstu nolīgumi – Nolīgumi, kas noslēgti pirms EK līguma
      (EKL 57. panta 2. punkts, 59. pants, 60. panta 1. punkts un 307. panta otrā daļa)
      Dalībvalsts, kas neveic vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas
         ietverti divpusējos investīciju nolīgumos par investīciju savstarpējo veicināšanu un aizsardzību, ko tā noslēgusi ar trešām
         valstīm, nav izpildījusi EKL 307. pantā otrajā daļā paredzētos pienākumus.

      EKL 307. panta otrajā daļā ir noteikts dalībvalstu pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības, kas
         konstatētas starp nolīgumiem, kuri noslēgti pirms šo dalībvalstu pievienošanās, un Kopienu tiesībām.

      EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā Padomei ir piešķirtas pilnvaras atsevišķos konkrētos gadījumos ierobežot
         kapitāla apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā. Lai nodrošinātu minēto tiesību normu lietderīgo iedarbību,
         pasākumiem, ar kuriem tiek ierobežota kapitāla brīva aprite – gadījumā, ja Padome tos būtu paredzējusi, – ir jābūt nekavējoties
         piemērojamiem attiecībā uz valstīm, uz kurām tie attiecas.

      Gadījumā, kad nolīgumā nav ietverti noteikumi, kas ļauj attiecīgajai dalībvalstij īstenot savas tiesības un pildīt savus pienākumus
         kā Kopienas dalībvalstij, un šāda iespēja vispār nav paredzēta arī starptautisko tiesību sistēmā un kad minētā dalībvalsts
         nav uzsākusi nekādus pasākumus attiecībā pret konkrēto trešo valsti, lai novērstu iespējamo kolīziju, kas var rasties starp
         konkrētā nolīguma piemērošanu un pasākumiem, kurus Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta
         1. punktu, un nenorāda nekādu mehānismu, kas tai ļautu izpildīt savus Kopienu tiesībās paredzētos pienākumus, Padomei piešķirtās
         pilnvaras kapitāla aprites jomā varētu tikt apdraudētas pat ar divpusējo nolīgumu un tajos formulēto noteikumu esamību vien.

      (sal. ar 28.–33., 49. un 50. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 19. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 307. panta otrā daļa – Piemērotu pasākumu neveikšana, lai novērstu divpusējo nolīgumu, kas noslēgti ar trešām valstīm pirms dalībvalsts pievienošanās
         Eiropas Savienībai, nesaderību ar EK līgumu – Divpusējie investīciju nolīgumi, ko Somijas Republika noslēgusi ar Krievijas Federāciju, Baltkrievijas Republiku, Ķīnas Tautas
         Republiku, Malaiziju, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku un Uzbekistānas Republiku

      Lieta C‑118/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2007. gada 20. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Hutunens [M. Huttunen], H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk] un B. Martenčuks [B. Martenczuk], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Somijas Republiku, ko pārstāv J. Heliskoski [J. Heliskoski], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Ungārijas Republika, ko pārstāv J. Fazekaša [J. Fazekas], pārstāve,

      Lietuvas Republika, ko pārstāv D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas], pārstāvis,

      Austrijas Republika, ko pārstāv K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs, kas pilda otrās palātas priekšsēdētāja pienākumus, Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), tiesneši K. Toadere [C. Toader], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], K. Šīmans [K. Schiemann] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 10. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu noteikumu,
         kas ietverti divpusējos investīciju nolīgumos par investīciju savstarpējo veicināšanu un aizsardzību, kurus Somijas Republika
         ir noslēgusi ar bijušo Padomju Sociālistisko Republiku Savienību, kuras tiesību pārmantotāja ir Krievijas Federācija (nolīgums
         parakstīts 1989. gada 8. februārī, SopS 58/1991), Baltkrievijas Republiku (nolīgums parakstīts 1992. gada 28. oktobrī, SopS 89/1994), Ķīnas Tautas Republiku (nolīgums parakstīts 1984. gada 4. septembrī, SopS 4/1986), Malaiziju (nolīgums parakstīts 1985. gada 15. aprīlī, SopS 79/1987), Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku (nolīgums parakstīts 1985. gada 27. aprīlī, SopS 54/1987) un Uzbekistānas Republiku (nolīgums parakstīts 1992. gada 1. oktobrī, SopS 74/1993; visi iepriekš minētie nolīgumi turpmāk tekstā – “apstrīdētie divpusējie nolīgumi”), nesaderību ar EK līgumu attiecībā
         uz kapitāla pārvedumu, Somijas Republika nav izpildījusi EKL 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Somijas Republika noslēdza apstrīdētos divpusējos nolīgumus pirms savas pievienošanās Eiropas Savienībai.

      3        Šie nolīgumi stājās spēkā attiecīgi attiecībā uz Krievijas Federāciju 1991. gada 15. augustā, Baltkrievijas Republiku – 1994. gada
         11. decembrī, Ķīnas Tautas Republiku – 1986. gada 26. janvārī, Malaiziju – 1988. gada 3. janvārī, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko
         Republiku – 1987. gada 25. oktobrī un, visbeidzot, Uzbekistānas Republiku – 1993. gada 22. oktobrī.

      4        Minētie nolīgumi ietver noteikumu, saskaņā ar kuru katra līgumslēdzēja puse garantē otras līgumslēdzējas puses investoriem
         iespēju bez nepamatotas kavēšanās brīvi veikt ar investīcijām saistītu naudas pārvedumu brīvi konvertējamā valūtā.

      5        Visos šajos nolīgumos, izņemot ar Krievijas Federāciju noslēgto nolīgumu, ir ietverta norma, saskaņā ar kuru tiek garantēta
         investīciju aizsardzība līgumslēdzējas valsts tiesību aktos atļauto robežu ietvaros. Piemēram, ar Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko
         Republiku noslēgtajā nolīgumā ir ietverta šāda norma: “Katra līgumslēdzēja puse jebkādos apstākļos garantē saprātīgu un atbilstošu
         attieksmi pret otras līgumslēdzējas puses pilsoņu vai sabiedrību veiktajiem ieguldījumiem savos tiesību aktos un dekrētos
         noteikto robežu ietvaros un saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.”

       Pirmstiesas procedūra
      6        Uzskatot, ka divpusējie nolīgumi var traucēt piemērot kapitāla aprites un maksājumu ierobežojumus, kurus Eiropas Savienības
         Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, Komisija 2004. gada 7. maijā nosūtīja
         Somijas Republikai brīdinājuma vēstuli.

      7        Ar 2004. gada 7. jūlija vēstuli šī dalībvalsts nosūtīja Komisijai savus apsvērumus par minēto brīdinājuma vēstuli. Tā apgalvoja,
         ka apstrīdēto investīciju nolīgumu noteikumi netraucē tai pildīt EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. pantā paredzētos
         pienākumus.

      8        Uzskatot, ka Somijas Republikas izvirzītie argumenti bija nepietiekami, Komisija 2005. gada 16. martā nosūtīja tai argumentētu
         atzinumu.

      9        Ar 2005. gada 19. maija vēstuli Somijas Republika nosūtīja Komisijai savus apsvērumus, atbildot uz minēto argumentēto atzinumu.
         Tā izmantoja savus agrākos argumentus.

      10      Uzskatot, ka šie argumenti nedod iespēju atspēkot argumentētajā atzinumā izteiktos iebildumus, Komisija nolēma celt šo prasību.

      11      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 9. jūlija rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai, Lietuvas Republikai, Ungārijas Republikai
         un Austrijas Republikai tika atļauts iestāties lietā, atbalstot Somijas Republikas prasījumus.

       Par prasību
      12      Vispirms ir jānorāda, ka vienā no divpusējiem nolīgumiem nav ietverta šī sprieduma 5. punktā norādītā īpašā norma, kas saskaņā
         ar Somijas Republikas viedokli ļautu tai katrā ziņā izpildīt savus Kopienu tiesībās paredzētos pienākumus. Pārējos piecos
         nolīgumus šāda īpaša norma ir ietverta.

      13      Šajā kontekstā Komisijas prasība ir jāizvērtē, ņemot vērā, pirmkārt, nolīgumu, kurā nav ietverta šāda norma un pēc tam, otrkārt,
         nolīgumus, kuros tā ir ietverta.

      14      Treškārt, ir jāpārbauda lietas dalībnieku vispārējie argumenti saistībā ar nediskriminācijas principu un EKL 307. panta otrās
         daļas piemērošanas jomu.

       Par nolīgumu, kas noslēgts ar Krievijas Federāciju
       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Komisija uzskata – it īpaši tas, ka attiecīgajā nolīgumā nav neviena noteikuma, kas Somijas Republikai ļautu piemērot kapitāla
         un maksājumu aprites ierobežojumus, kurus attiecīgā gadījumā varētu paredzēt Padome, pamatojoties uz EKL 57. panta 2. punktu,
         59. pantu un 60. panta 1. punktu, var radīt situāciju, kurā šī dalībvalsts neievēro savus Kopienas tiesībās paredzētos pienākumus.
         Komisija arī uzskata, ka minētā valsts, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu jebkādu neatbilstības ar Līgumu iespēju,
         nav izpildījusi savus EKL 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

      16      Somijas Republika, tāpat kā dalībvalstis, kuras iestājušās lietā, atbalstot tās prasījumus, norāda – tā kā Padome nav paredzējusi
         nekādus ierobežojošus pasākumus attiecībā uz trešām valstīm, ar kurām tā ir noslēgusi investīciju nolīgumus, nerodas jautājums
         par attiecīgā nolīguma, par kuru nav celta nekāda prasība, saderību ar Līgumu tādēļ, ka neesot “konstatēta nesaderība” EKL
         307. panta 2. punkta izpratnē. Līdz ar to Komisijas apgalvotā pienākumu neizpilde esot vienīgi hipotētiska. Ievērojot šos
         apstākļus, dalībvalstīm saistošais pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu “konstatēto nesaderību”, būšot
         spēkā vienīgi no brīža, kad Tiesa iepriekš būs konstatējusi šādas nesaderības.

      17      Turklāt valstis, kas iestājušās lietā, norāda, ka EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā paredzētie aizsargpasākumi
         var tikt īstenoti vienīgi ļoti konkrētos izņēmuma gadījumos, kurus nebija iespējams paredzēt attiecīgā nolīguma noslēgšanas
         brīdī. No tā izriet, ka Somijas Republika varētu izmantot rebus sic stantibus principu un uz laiku apturēt apstrīdēto noteikumu attiecībā uz brīviem pārvedumiem piemērošanu gadījumā, ja Kopiena paredzētu
         aizsargpasākumus.

       Tiesas vērtējums
      18      Attiecīgajā Somijas Republikas noslēgtajā investīciju nolīgumā ir ietverti noteikumi, saskaņā ar kuriem tiek nodrošināta iespēja
         brīvi un bez nepamatotas kavēšanās veikt ar investīcijām saistītos naudas pārvedumus brīvi konvertējamā valūtā.

      19      Tādējādi it īpaši tiek garantēta brīvība pārvest naudas līdzekļus investīciju īstenošanai, to pārvaldīšanai un paplašināšanai,
         brīvība repatriēt ieņēmumus, ko radīs šīs investīcijas, kā arī brīvība pārvest aizņēmumu atmaksāšanai nepieciešamos naudas
         līdzekļus un no šo investīciju izņemšanas vai pārdales radušos līdzekļus.

      20      Šajā ziņā šis nolīgums atbilst EKL 56. panta 1. punkta formulējumam, saskaņā ar kuru “[..] ir aizliegti visi kapitāla aprites
         ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā”, un EKL 56. panta 2. punkta formulējumam, saskaņā ar
         kuru “[..] ir aizliegti visi maksājumu ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā”.

      21      Ir tiesa, ka Līguma noteikumi, uz kuriem attiecas šobrīd izskatāmā Komisijas prasība, piešķir Padomei tiesības noteiktos apstākļos
         ierobežot kapitāla apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā, tostarp attiecīgajos pārveduma noteikumos paredzēto
         apriti.

      22      Attiecīgajos noteikumos, kas ietverti EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā, lai aizsargātu Kopienas vispārējās
         intereses un ļautu tai vajadzības gadījumā izpildīt savus starptautiskos pienākumus, kā arī dalībvalstu pienākumus, ir paredzēti
         izņēmumi principam par brīvu kapitāla apriti un maksājumiem dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā.

      23      EKL 57. panta 2. punkts ļauj Padomei pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu paredzēt noteiktus ierobežojošus
         pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti, it īpaši saistībā ar tiešām investīcijām uz trešām valstīm vai no tām. Ja šie pasākumi
         Kopienu tiesībās “mazina” liberalizāciju kapitāla apritē uz trešām valstīm vai no tām, ir vajadzīgs vienprātīgs lēmums.

      24      Saskaņā ar EKL 59. pantu Padome pēc Komisijas priekšlikuma un apspriedusies ar Eiropas Centrālo banku, var paredzēt aizsargpasākumus,
         ja kapitāla aprite uz trešām valstīm vai no tām “rada vai draud radīt nopietnas grūtības ekonomiskās un monetārās savienības
         darbībai”, ar nosacījumu, ka šādi pasākumi noteikti ir vajadzīgi un tos paredz uz laiku, kas “nepārsniedz sešus mēnešus”.

      25      Saskaņā ar EKL 60. panta 1. punktu Padome pēc Komisijas priekšlikuma, lai īstenotu kopējo nostāju vai kopīgu rīcību kopējās
         ārpolitikas un drošības politikas jomā, var veikt “steidzamus pasākumus” attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem. Šāda
         rīcība var izrādīties nepieciešama, piemēram, lai īstenotu Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes rezolūciju.

      26      Ir skaidrs, ka attiecīgajā divpusējā nolīgumā nav ietverts neviens noteikums, kas dod Kopienai šo iespēju ierobežot ar investīcijām
         saistītu naudas līdzekļu apriti. Tāpēc ir jāizvērtē, vai Somijas Republikai šī iemesla dēļ bija jāveic EKL 307. panta otrajā
         daļā minētie vajadzīgie pasākumi.

      27      Saskaņā ar EKL 307. panta pirmo daļu Līgums neietekmē tiesības un pienākumus, kas noteikti nolīgumos, kuri pirms dalībvalsts
         pievienošanās noslēgti starp šo dalībvalsti un trešo valsti. Šīs tiesību normas mērķis ir saskaņā ar starptautisko tiesību
         principiem precizēt, ka Līguma piemērošana neietekmē attiecīgās dalībvalsts pienākumu ievērot trešo valstu tiesības, kas izriet
         no agrāk noslēgta nolīguma, un pildīt savas saistības (skat. 1980. gada 14. oktobra spriedumu lietā 812/79 Burgoa, Recueil, 2787. lpp., 8. punkts; 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑84/98 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑5215. lpp., 53. punkts, kā arī 2003. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑216/01 Budĕjovický Budvar, Recueil, I‑13617. lpp., 144. un 145. punkts).

      28      Tomēr EKL 307. panta otrajā daļā ir noteikts dalībvalstu pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības,
         kas konstatētas starp nolīgumiem, kuri noslēgti pirms šo dalībvalstu pievienošanās, un Kopienu tiesībām. Saskaņā ar šo tiesību
         normu vajadzības gadījumā dalībvalstis sniedz savstarpēju palīdzību un vienojas par kopēju attieksmi.

      29      EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā Padomei ir piešķirtas pilnvaras atsevišķos konkrētos gadījumos ierobežot
         kapitāla apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā.

      30      Lai nodrošinātu minēto tiesību normu lietderīgo iedarbību, pasākumiem, ar kuriem tiek ierobežota kapitāla brīva aprite – gadījumā,
         ja Padome tos būtu paredzējusi –, ir jābūt nekavējoties piemērojamiem attiecībā uz valstīm, uz kurām tie attiecas.

      31      Tādējādi un saskaņā arī ar Tiesas 2009. gada 3. marta spriedumu lietā C‑205/06 Komisija/Austrija (Krājums, I‑1301. lpp., 37. punkts)
         un spriedumu lietā C‑249/06 Komisija/Zviedrija (Krājums, I‑1335. lpp., 38. punkts) šīs Padomes pilnvaras, kas ietver ierobežojošu
         pasākumu vienpusēju īstenošanu attiecībā uz trešām valstīm tādā jomā, kas ir identiska vai saistīta ar jomu, kura tiek reglamentēta
         ar agrāk noslēgtu nolīgumu starp dalībvalsti un trešo valsti, norāda uz nesaderību ar minēto nolīgumu, jo, pirmkārt, šajā
         nolīgumā nav ietverts noteikums, saskaņā ar kuru attiecīgā dalībvalsts var izmantot savas tiesības un pildīt savus pienākumus
         kā Kopienas dalībvalsts, un, otrkārt, šāda iespēja vispār nav paredzēta arī starptautisko tiesību sistēmā.

      32      Somijas Republika attiecībā uz minēto nolīgumu nenorāda nekādu mehānismu, kas tai ļautu izpildīt savus Kopienu tiesībās paredzētos
         pienākumus. Turklāt katrā ziņā iespēja, uz ko norāda dalībvalstis, kas iestājušās lietā, izmantot citus starptautisko tiesību
         piedāvātos līdzekļus, tādus kā attiecīgā nolīguma apturēšana vai pat šī nolīguma vai noteiktu tā noteikumu izbeigšana, ir
         pārāk nenoteikta, lai garantētu, ka Padomes paredzētos pasākumus varēs efektīvi piemērot vajadzīgajā termiņā.

      33      Ir skaidrs, ka šajā gadījumā Somijas Republika termiņā, kuru Komisija norādījusi argumentētajā atzinumā, nav uzsākusi nekādus
         pasākumus attiecībā pret konkrēto trešo valsti, lai novērstu iespējamo kolīziju, kas var rasties starp konkrētā nolīguma piemērošanu
         un pasākumiem, kurus Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu.

      34      Jāpiebilst – kā tas arī ir konstatēts spriedumos iepriekš minētajos spriedumos lietās Komisija/Austrija un Komisija/Zviedrija
         –, ka ar trešām valstīm noslēgto investīciju nolīgumu nesaderība ar Līgumu, kas neļauj piemērot ierobežojumus kapitāla apritei
         un maksājumiem, kurus Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, neattiecas
         tikai uz dalībvalsti, kas ir atbildētāja šajā lietā.

      35      Tāpēc ir jānorāda, ka saskaņā ar EKL 307. panta otro daļu dalībvalstīm vajadzības gadījumā ir jāsniedz savstarpēja palīdzība,
         lai novērstu konstatētās nesaderības starp nolīgumiem, ko dalībvalstis noslēgušas pirms to pievienošanās, un Kopienu tiesībām,
         un, ja nepieciešams, ir jāvienojas par kopēju attieksmi. Komisijai, īstenojot savu EKL 211. pantā paredzēto pienākumu nodrošināt
         Līguma noteikumu piemērošanu, ir jāveic jebkādi pasākumi, kas var atvieglot attiecīgajām dalībvalstīm savstarpējās palīdzības
         sniegšanu, kā arī to, ka minētās dalībvalstis vienojas par kopēju attieksmi.

       Par nolīgumiem, kas ir noslēgti ar Baltkrievijas Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Malaiziju, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko
            Republiku un Uzbekistānas Republiku
       Lietas dalībnieku argumenti
      36      Komisija apgalvo, ka attiecīgajos nolīgumos ietvertie īpašie noteikumi, kas definēti šī sprieduma 5. punktā minētajā normā,
         uz kuru pamatojas Somijas Republika, ietver atsauci uz šos nolīgumus noslēgušo valstu tiesību un normatīvajiem aktiem, kas
         bija spēkā minēto nolīgumu noslēgšanas brīdī, proti, brīdī, kas izskatāmajā lietā ir pirms Somijas Republikas pievienošanās
         Eiropas Savienībai. Līdz ar to Komisija uzskata, ka šie noteikumi paši par sevi nedod šai dalībvalstij iespēju nekavējoties
         īstenot ierobežojošos pasākumus, kurus Kopiena varētu būt spiesta paredzēt.

      37      Somijas Republika un Lietuvas Republika gluži pretēji norāda, ka šī norma var tikt piemērota, jo Padomes paredzētie ierobežojošie
         pasākumi saskaņā ar Kopienu tiesību tiešo iedarbību būtu Somijas tiesību aktu daļa minētā noteikuma izpratnē. Šī iemesla dēļ
         nebūtu nesaderības ar Līgumu EKL 307. panta otrās daļas izpratnē.

       Tiesas vērtējums
      38      Ir jānorāda – tāpat, kā to pamatoti norādīja Somijas Republika –, ka ierobežojošie pasākumi, kurus Padome varētu paredzēt,
         pamatojoties uz EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. pantu, būtu Somijas tiesību sistēmas daļa. Tomēr nešķiet acīmredzams,
         ka šādus pasākumus, ņemot vērā attiecīgos divpusējos investīciju nolīgumus, varētu uzskatīt par Somijas tiesību aktu daļu.

      39      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru starptautisks līgums ir jāinterpretē, ņemot vērā tā formulējumu, kā arī saskaņā ar tā mērķiem.
         31. pants Vīnes 1969. gada 23. maija Konvencijā par starptautisko līgumu tiesībām un 1986. gada 21. marta Konvencijā par starptautisko
         līgumu tiesībām starp valstīm un starptautiskām organizācijām vai starp starptautiskām organizācijām, kas šajā ziņā atspoguļo
         vispārējās starptautiskās paražu tiesības, šajā sakarā precizē, ka līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi,
         kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā, un atbilstoši tā priekšmetam un mērķim (skat. 2001. gada 20. novembra spriedumu
         lietā C‑268/99 Jany u.c., Recueil, I‑8615. lpp., 35. punkts, kā arī 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I‑403. lpp., 40. punkts).

      40      Šajā kontekstā ir jānorāda, ka attiecīgo divpusējo nolīgumu, kurus Komisija ir apstrīdējusi savā prasībā sakarā ar pienākumu
         neizpildi, noteikumu mērķis ir nodrošināt ar investīcijām saistīto maksājumu brīvību un pēc iespējas agrākos termiņos.

      41      Šajā kontekstā ir vismaz strīdīgs jautājums par to, vai attiecīgajos divpusējos nolīgumos ietvertā īpašā norma, kas garantē
         investīciju aizsardzību līgumslēdzējas valsts tiesību aktos noteikto robežu ietvaros, ļautu vienai vai otrai pusei ierobežot
         maksājumu iespējas, piemērojot valsts vai citus lēmumus, kas pieņemti pēc nolīgumu stāšanās spēkā, it īpaši ņemot vērā, ka
         atsevišķos nolīgumos ir arī precizēts, ka katrai līgumslēdzējai pusei ir jārīkojas atbilstoši “starptautiskajām tiesībām”.

      42      Tādējādi attiecīgo divpusējo nolīgumu noteikumi, uz kuriem pamatojas Somijas Republika, apgalvojot, ka pretēji tam, ko norāda
         Komisija, tā vajadzības gadījumā varētu pilnībā izpildīt savus Kopienu tiesībās paredzētos pienākumus, kuri varētu rasties,
         ja Padome paredzētu kapitāla brīvu apriti ierobežojošus pasākumus, nešķiet garantējam, ka tas tā būtu, jo minēto noteikumu
         interpretācija ir ļoti neskaidra un līdz ar to tas pats attiecas arī uz to piemērošanas jomu un to iedarbību.

      43      No tā izriet, ka attiecīgo divpusējo nolīgumu noteikumi, uz kuriem atsaucas Somijas Republika, nav pietiekami, lai nodrošinātu
         Komisijas apstrīdēto nolīgumu saderību ar EKL 307. pantu.

       Par nediskriminācijas principu un EKL 307. panta otrās daļas piemērošanas jomu
       Lietas dalībnieku argumenti
      44      Vācijas Federatīvā Republika un Ungārijas Republika norāda, ka konstatējums par apstrīdēto divpusējo nolīgumu nesaderību ar
         Līgumu EKL 307. panta otrās daļas izpratnē esot pretrunā “konkurences iekšējā tirgū princip[am] un nediskriminācijas princip[am]”
         tādēļ, ka Somijas Republika, kā arī Savienības pilsoņi un uzņēmumi, uz kuriem attiecas šīs dalībvalsts noslēgtie nolīgumi,
         būtu neizdevīgākā situācijā nekā citas dalībvalstis, kā arī pilsoņi un uzņēmumi, uz kuriem attiecas investīciju nolīgumu,
         pret kuriem Komisija nav iebildusi.

      45      Komisija apgalvo, ka salīdzinājums ar investīciju nolīgumiem, ko noslēgušas citas dalībvalstis, nav atbilstošs, jo saskaņā
         ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalsts nevar attaisnot pienākumu, kas tai ir saistoši saskaņā ar Līgumu, neizpildi, motivējot
         to ar apstākli, ka arī citas dalībvalstis nav izpildījušas savus pienākumus.

      46      Somijas Republika, ko atbalsta Ungārijas Republika, visbeidzot, norāda uz nopietnajām sekām, ko varētu izraisīt Komisijas
         nostāja, kas ļautu konstatēt pienākumu neizpildi, pamatojoties uz EKL 307. panta otro daļu, visos gadījumos, kad nolīgums,
         kas atkarībā no apstākļiem noslēgts ar trešām valstīm pirms Līguma stāšanās spēkā vai pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās,
         tiek piemērots jomā, kurā Kopiena vēl nav īstenojusi tai Līgumā paredzēto kompetenci, proti, jomā, attiecībā uz kuru tā vēl
         nav pieņēmusi tiesisko regulējumu. Šāda interpretācija piešķirtu EKL 307. panta otrajai daļai neierobežotu piemērošanas jomu,
         kas būtu apstrīdama gan no tiesiskās drošības, gan kompetences sadales starp Kopienu un dalībvalstīm viedokļa, un izjauktu
         līdzsvaru, kas radīts ar EKL 307. panta pirmo un otro daļu.

      47      Komisija norāda, ka tā nekad nav apgalvojusi, ka dalībvalstīm ir pienākums izmantot pasākumus saskaņā ar EKL 307. pantu visās
         jomās, kurās Kopiena nākotnē varētu pieņemt tiesību aktus. Tā piekrīt, ka šāda tās prasība turklāt ir neiespējama tādēļ, ka
         principā nevar paredzēt tiesību aktu, kurus var pieņemt dažādās jomās, saturu. Tomēr tā apgalvo, ka tas ir citādi attiecībā
         uz EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, saskaņā ar kuriem Komisijai ir piešķirtas ļoti precīzi definētas
         pilnvaras jautājumā par kapitāla aprites un maksājumu ierobežojumiem attiecībā uz trešām valstīm un, saskaņā ar kuriem dalībvalstīm
         gadījumā, kad tādi pasākumi tiek paredzēti, ir pienākums tos nekavējoties piemērot.

       Tiesas vērtējums
      48      Pirmkārt, ir jāatgādina, ka dalībvalsts nevar attaisnot pienākumu, kas tai ir saistoši saskaņā ar Līgumu, neizpildi, motivējot
         to ar apstākli, ka citas dalībvalstis arī nav izpildījušas savus pienākumus. Saskaņā ar Līgumu izveidotajā Kopienu tiesību
         sistēmā Kopienu tiesību īstenošanu, ko veic dalībvalstis, nevar pakļaut atgriezeniskas iedarbības nosacījumam. EKL 226. un
         227. pantā ir paredzēti atbilstoši līdzekļi gadījumos, kad dalībvalstis pieļauj pienākumu, kas tām izriet no Līguma, neizpildi
         (skat. 1990. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑38/89 Blanguernon, Recueil, I‑83. lpp., 7. punkts, un 2001. gada 29. marta spriedumu lietā C‑163/99 Portugāle/Komisija, Recueil, I‑2613. lpp., 22. punkts).

      49      Otrkārt, attiecībā uz argumentu saskaņā ar kuru Komisijas prasības apmierināšanas gadījumā EKL 307. panta otrajai daļai tiktu
         piešķirta ļoti plaša piemērojamība, pietiek konstatēt, ka šis spriedums nekādi neaizskar dalībvalstu pienākumus citos gadījumos
         un tajā tiek vienīgi konstatēts – kā tas arī ir izklāstīts iepriekš –, ka Padomei piešķirtās pilnvaras kapitāla aprites jomā
         varētu tikt apdraudētas pat ar attiecīgo divpusējo nolīgumu un tajos formulēto noteikumu esamību vien.

      50      Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā
         ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas ietverti apstrīdētajos investīciju nolīgumos, Somijas Republika nav izpildījusi
         EKL 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      51      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Somijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad Somijas Republikai ir jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      52      Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Vācijas Federatīvā republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika un Austrijas
         Republika, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas ietverti divpusējos
            investīciju nolīgumos par investīciju savstarpējo veicināšanu un aizsardzību, kurus Somijas Republika ir noslēgusi ar bijušo
            Padomju Sociālistisko Republiku Savienību, kuras tiesību pārmantotāja ir Krievijas Federācija (nolīgums parakstīts 1989. gada
            8. februārī), Baltkrievijas Republiku (nolīgums parakstīts 1992. gada 28. oktobrī), Ķīnas Tautas Republiku (nolīgums parakstīts
            1984. gada 4. septembrī), Malaiziju (nolīgums parakstīts 1985. gada 15. aprīlī), Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku
            (nolīgums parakstīts 1985. gada 27. aprīlī) un Uzbekistānas Republiku (nolīgums parakstīts 1992. gada 1. oktobrī), Somijas
            Republika nav izpildījusi EKL 307. pantā otrajā daļā paredzētos pienākumus;
      2)      Somijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Vācijas Federatīvā Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika un Austrijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus
            pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


Tiesas spriedums 1987. gada 17. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 154/85.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 16.decembrī. # Gregorio My pret Office national des pensions (ONP). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Bruxelles - Beļģija. # Ierēdņi - Pensijas tiesību pārcelšana - Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. pants - Priekšlaicīga vecuma pensija - Eiropas Kopienās pavadītā dienesta laika aprēķināšana - EKL 10. pants. # Lieta C-293/03.

text:
      Lieta C‑293/03
      Gregorio My
      pret
      Office national des pensions (ONP)
      (Tribunal du travail de Bruxelles  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Ierēdņi – Pensijas tiesību pārcelšana – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. pants – Priekšlaicīga vecuma pensija – Eiropas Kopienās pavadītā dienesta laika aprēķināšana – EKL 10. pants
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Jēdziens – Dalībvalsts pilsonis, kas ir nodarbināts starptautiskā organizācijā
            – Iekļaušana – Ierobežojums – Dalībvalsts pilsonis, kas kā darba ņēmējs visu savu profesionālo karjeru pavadījis šajā dalībvalstī
      (EKL 39. pants)
      2.        Dalībvalstis – Pienākumi – Pienākums lojāli sadarboties ar Kopienu iestādēm – Eiropas Kopienās nostrādātā laika neņemšana
            vērā, nosakot priekšlaicīgas vecuma pensijas tiesības saskaņā ar valsts sistēmu – Nepieļaujamība
      (EKL 10. pants; Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punkts)
      1.        Eiropas Kopienu ierēdnis, kas strādā dalībvalstī, kura nav viņa izcelsmes valsts, ir migrējošs darba ņēmējs. Viņš nezaudē
         darba ņēmēja statusu EKL 39. panta 1.  punkta izpratnē tādēļ, ka viņš ir nodarbināts starptautiskā organizācijā, lai arī viņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi
         nodarbinātības valstī ir īpaši noteikti starptautiskā nolīgumā.

      Tomēr Līguma noteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, it īpaši EKL 39. pants, nav piemērojami tīri iekšējās dalībvalsts
         situācijās. Tādēļ šos noteikumus nevar piemērot darba ņēmējam, kas visu savu profesionālo karjeru pavadījis tās dalībvalsts
         teritorijā, kuras pilsonis viņš ir, vispirms kā algots darbinieks un vēlāk – līdz pensijas vecuma sasniegšanai – kā Eiropas
         Kopienu ierēdnis.

      (sal. ar 37., 39., 40. un 43. punktu)
      2.        EKL 10. pants saistībā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumiem ir jāinterpretē tādējādi, ka tas iestājas pret valsts
         tiesisko regulējumu, kas nepieļauj, ka tiek ņemti vērā darba gadi, ko Kopienas pilsonis nostrādājis Kopienu iestādes dienestā,
         nosakot priekšlaicīgas vecuma pensijas tiesības saskaņā ar valsts sistēmu.

      Tāds valsts tiesiskais regulējums var traucēt un tādējādi atturēt no profesionālās darbības veikšanas Eiropas Savienības iestādē,
         jo, pieņemot darbu šādā iestādē, darba ņēmējs, kurš iepriekš bijis piesaistīts valsts pensiju sistēmai, riskē zaudēt iespēju
         saskaņā ar šo sistēmu saņemt vecuma pabalstu, uz ko viņam būtu tiesības, ja viņš nepieņemtu šo darbu.

      Šādas sekas nevar pieļaut, ievērojot lojālas sadarbības un palīdzības pienākumu, kāds dalībvalstīm ir pret Kopienu un kas
         izteikts pienākumā atbilstoši EKL 10. pantam veicināt Kopienas mērķu sasniegšanu.

      (sal. ar 47.–49. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 16. decembrī (*)

      Ierēdņi – Pensijas tiesību pārcelšana – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. pants – Priekšlaicīga vecuma pensija – Eiropas Kopienās pavadītā dienesta laika aprēķināšana – EKL 10. pants
      Lieta C‑293/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunal du travail de Bruxelles (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 20. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 4. jūlijā, tiesvedībā

      Gregorio My
      pret
      Office national des pensions (ONP).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre Muhika Arsamendi [Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 17. jūnijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Mija [My] vārdā – K. Rozenfelds [C. Rosenfeld], avocat,

      –        Office national des pensions – vārdā G. Perls [G. Perl] un Ž. P. Lero [J.‑P. Lheureux], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – A. Samoni-Rantu [A. Samoni-Rantou] un M. Tasopulu [M. Tassopoulou], pārstāves,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [D. Martin], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 9. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 2., 3., 17., 18., 39., 40., 42. un 283. panta, kā arī 7. panta interpretāciju
         1968. gada 15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.).

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp Miju [My] un Office national des pensions (turpmāk tekstā – “ONP”) par ONP atteikšanos ņemt vērā Mija profesionālo darba stāžu Eiropas Kopienu iestādē, piešķirot tiesības uz priekšlaicīgu vecuma pensiju
         saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 1. un 2. punkts (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”)
         pamata lietai piemērojamā redakcijā nosaka:

      “1. Ierēdnis, kurš atstāj Kopienu dienestu, lai:
      –        uzsāktu dienestu valsts pārvaldē, valsts vai starptautiskā organizācijā, kas noslēgusi līgumu ar Kopienām,
      –        uzsāktu darbu nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā, pamatojoties uz ko viņš iegūst pensijas tiesības tādas shēmas
         ietvaros, kurā pārvaldes iestādes ir noslēgušas līgumu ar Kopienām, ir tiesīgs likt pārskaitīt savu Kopienās iegūto izdienas
         pensijas tiesību aktuāro ekvivalentu uz šīs pārvaldes vai organizācijas pensiju fondu vai pensiju fondu, kurā viņš iegūst
         pensijas tiesības, pamatojoties uz darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā.

      2. Ierēdnis, kurš uzsāk dienestu Kopienās pēc
      –        darba valsts pārvaldē, valsts vai starptautiskā organizācijā vai
      –        darbības nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā,
      ir tiesīgs pēc štata ierēdņa statusa iegūšanas iemaksāt Kopienām vai nu izdienas pensiju tiesību, kas iegūtas, pamatojoties
         uz šādu darbu vai statusu, aktuāro ekvivalentu, vai vienotas likmes izpirkuma vērtību.

      Tādā gadījumā iestāde, kurā ierēdnis strādā, ņemot vērā viņa pakāpi štata ierēdņa statusa iegūšanas brīdī, nosaka dienesta
         gadu skaitu, kas dod tiesības uz pensiju un kurus viņam ieskaita tekošajā pensiju programmā par iepriekšējo dienesta laiku,
         pamatojoties uz aktuārā ekvivalenta apmēru vai summām, kuras atmaksātas atbilstoši iepriekš minētajam.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      4        3. pants 1991. gada 21. maija likumā par attiecībām starp Beļģijas pensiju sistēmu un starptautisko publisko tiesību organizāciju
         pensiju sistēmu (Moniteur belge, 1991. gada 20. jūnijs, turpmāk tekstā – “1991. gada likums”) nosaka:

      “Jebkurš ierēdnis ar organizācijas piekrišanu var pieprasīt, lai iestāde pārskaitītu vecuma pensiju, kas viņam pienākas par
         dienestu un dienesta laiku pirms dienesta attiecību uzsākšanas šajā iestādē.”

      5        Saskaņā ar šā likuma 9. pantu attiecīgā persona var atsaukt savu pieprasījumu pārskaitīt vecuma pensiju atbilstoši Beļģijas
         sistēmai. Šāds atsaukums ir galīgs un neatsaucams.

      6        Termins “ierēdnis” 1991. gada likuma 2. panta 1. punkta 5. apakšpunktā definēts kā “jebkurš darbinieks, uz kuru attiecas organizācijas
         pensiju sistēma un kura pensijas tiesību pārcelšana nav noteikta regulā vai īpašā nolīgumā”. Termins “iestāde” 2. panta 1. punkta
         1. apakšpunktā ir definēts kā “Kopienu iestādes, tām pielīdzināmas organizācijas Civildienesta un Eiropas Kopienu pārējo darbinieku
         noteikumu piemērošanas nolūkā, kā arī organizācijas Kopienu darbības jomā, kuru pensiju sistēma piešķir ierēdņiem tiesības
         pieprasīt savu pensijas tiesību nodošanu iestādes pensiju fondā, kas tiem radušās pirms dienesta uzsākšanas šajā iestādē”.

      7        14. pants 2003. gada 10. februāra likumā par pensiju tiesību pārcelšanu starp Beļģijas pensiju sistēmu un starptautisko publisko
         tiesību organizāciju pensiju sistēmu (Moniteur belge, 2003. gada 27. marts, turpmāk tekstā – “2003. gada likums”) turpmāk paredz iespēju ierēdnim, kurš pārtrauc dienestu Eiropas
         Kopienu [iestādēs], lai veiktu profesionālu darbību Beļģijā, pieprasīt pārcelt uz Beļģijas sistēmu vai nu pensiju tiesību
         aktuāro ekvivalentu atbilstoši Kopienu pensiju sistēmai, vai arī vienotas likmes izpirkuma vērtību, kas atbilst saskaņā ar
         šo sistēmu veiktajām iemaksām.

      8        Saskaņā ar 29. pantu 2003. gada likums stājās spēkā 2002. gada 1. janvārī un tas piemērojams pārcelšanas pieteikumiem, kas
         iesniegti, sākot ar minēto datumu.

      9        Turklāt 4. panta 2. punkta pirmā daļa 1996. gada 23. decembra Karaliskajā dekrētā (arrêté royal) par 15., 16. un 17. panta īstenošanu 1996. gada 26. jūlija likumā par sociālās apdrošināšanas modernizāciju un pensiju tiesiskās
         sistēmas nodrošināšanu (Moniteur belge, 1997. gada 17. janvāris, turpmāk tekstā – “Karaliskais dekrēts”) nosaka:

      “Iespēja saņemt priekšlaicīgu vecuma pensiju saskaņā ar 1. pantu pastāv ar nosacījumu, ka attiecīgā persona pierāda vismaz
         35 kalendāro gadu darba stāžu, kas piešķir pensijas tiesības atbilstoši šim Karaliskajam dekrētam, 1990. gada 20. jūlija likumam,
         Karaliskajam dekrētam Nr. 50, Beļģijas sistēmai strādniekiem, darbiniekiem, kalnračiem, jūrniekiem vai pašnodarbinātajiem,
         Beļģijas sistēmai valsts pārvaldes ierēdņiem vai Beļģijas valsts dzelzceļa sabiedrībai vai saskaņā ar citu tiesisku Beļģijas
         sistēmu.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      10      Itālijas pilsonis Mijs, dzimis 1941. gada 20. februārī, 19 gadus veica iemaksas nodarbināto personu sociālās apdrošināšanas
         sistēmā Beļģijā, pirms viņš no 1974. gada 1. jūnija līdz 2001. gada 31. maijam strādāja par ierēdni Eiropas Kopienu Padomē.

      11      1992. gada martā saskaņā ar 1991. gada likumu viņš iesniedza ONP pieteikumu pārskaitīt Beļģijas sistēmas pensijas tiesības Eiropas Kopienās. 1992. gada oktobrī šī iestāde paziņoja viņam
         par pārceltajām pensijas tiesībām.

      12      Taču 2000. gada oktobrī Padome paziņoja šai iestādei, ka Mijs ir izlēmis atteikties no pensijas tiesību pārcelšanas, kas iegūtas
         saskaņā ar Beļģijas tiesībām, kā to pieļauj 1991. gada likuma 9. pants. ONP apstiprināja šo atteikumu 2000. gada 17. oktobra vēstulē, kas adresēta Mijam.

      13      2000. gada 20. oktobrī Mijs pieteicās uz priekšlaicīgu vecuma pensiju saskaņā ar Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punktu.

      14      ONP noraidīja šo pieteikumu ar 2001. gada 2. maija lēmumu, jo iesniedzējam saskaņā ar Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punktu nebija
         35 kalendāro gadu stāža, lai varētu pretendēt uz priekšlaicīgu vecuma pensiju. Iestāde šajā sakarā atteicās ņemt vērā Mija
         nostrādātos 27 gadus Eiropas Kopienu ierēdņa statusā, jo Civildienesta noteikumos paredzētā sistēma nav iekļauta Beļģijas
         tiesību aktos.

      15      Tā kā pastāvēja šaubas par 1991. gada likuma un Civildienesta noteikumu, ciktāl tie negarantē pensijas tiesību pārcelšanu
         no Kopienu sistēmas uz valsts sistēmu, no vienas puses, kā arī par Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punkta, ciktāl tas neparedz
         iespēju ņemt vērā dienesta laiku Kopienu iestādēs, no otras puses, saderību ar darba ņēmēju pārvietošanās brīvības un diskriminācijas
         aizlieguma principiem, kā arī ar EK līgumā garantētajām tiesībām [Eiropas] Savienības pilsoņiem, Tribunal du travail de Bruxelles (Briseles darba tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai tādas valsts tiesību aktu normas kā, piemēram, [1991. gada likums un Karaliskā dekrēta] 4. panta 2. punkts, vai arī Civildienesta
         noteikumu [..] VIII pielikuma 11. pants nav atbilstošas Eiropas Savienības dibināšanas līguma 2., 3., 17., 18., 39., 40.,
         42. un 283. pantam un Regulas (EEK) Nr. 1612/68 7. pantam [..]:

      a)      ja šīs valsts tiesību aktu normas un Civildienesta noteikumi Eiropas Savienības pilsonim, kāds ir iesniedzējs, kurš savu profesionālo
         karjeru vispirms veicis uzņēmējsabiedrībā vai valsts civildienestā un pēc tam –Eiropas Savienības civildienestā vai otrādi,
         nedod tiesības izvērtēt pensijas priekšrocības, ko viņš varētu saņemt valsts vai Eiropas sistēmā, pārceļot [pensijas] tiesības,
         ko viņš ieguvis citā sistēmā, un, pamatojoties uz šādu izvērtējumu, pieprasīt šo tiesību pārcelšanu vai nu no valsts sistēmas
         uz Eiropas sistēmu, vai arī otrādi – no Eiropas sistēmas uz valsts sistēmu;

      b)      ja šīs normas maldina vai var maldināt ieinteresēto darba ņēmēju, jo tās paredz, ka viņam noteikti jāatsakās no tiesībām pārcelt
         pensijas tiesības no Beļģijas sistēmas uz Eiropas sistēmu, vai arī rada šāda veida administratīvu praksi, neveicot iepriekš
         minēto izvērtējumu, un

      c)      ja šīs valsts tiesību aktu normas priekšlaicīgas valsts vecuma pensijas piešķiršanas nolūkā neļauj ņemt vērā dienesta gadus,
         kas nostrādāti Eiropas Savienības ierēdņa statusā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
      16      Pirmkārt, Nīderlandes valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo lēmumā par prejudiciāla jautājuma
         uzdošanu nav pietiekamas informācijas ne par faktiskajiem apstākļiem, ne arī par atbilstošajām tiesību normām, kas attiecas
         uz pamata prāvu.

      17      Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai sniegtu valsts tiesai noderīgu Kopienu tiesību interpretāciju,
         tai nepieciešams norādīt faktiskos apstākļus un atbilstošās tiesību normas, saistībā ar kurām uzdod jautājumus, vai vismaz
         norādīt faktiskos pieņēmumus, uz kuriem balstās šie jautājumi, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi un dot iespēju dalībvalstu
         valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām iesniegt savus apsvērumus saskaņā ar Tiesas statūtu 23. pantu (skat. it īpaši
         2000. gada 11. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑51/96 un C‑191/97 Deliège, Recueil, I‑2549. lpp., 30. un 31. punkts).

      18      Šajā gadījumā no apsvērumiem, ko snieguši lietas dalībnieki pamata prāvā, Grieķijas valdība, pati Nīderlandes valdība un Eiropas
         Kopienu Komisija, izriet, ka lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu sniegtā informācija deva tām iespēju izteikt lietderīgu
         viedokli par Tiesai uzdoto jautājumu. Turklāt nolēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu sniegtā informācija tika papildināta
         ar valsts tiesas nosūtītajiem lietas dokumentiem un Tiesā sniegtajiem rakstiskajiem apsvērumiem. Visa šī informācija, kas
         tika apkopota tiesas sēdes ziņojumā, tika darīta zināma dalībvalstu valdībām un citām ieinteresētajām personām sēdes laikā,
         kurā tās vajadzības gadījumā varēja papildināt savus apsvērumus.

      19      Nīderlandes valdības izvirzītais iebildums tādēļ ir noraidāms.

      20      Otrkārt, ONP uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams tādēļ, ka tam zudis priekšmets kopš 2003. gada likuma stāšanās
         spēkā, jo šis likums paredz Eiropas Kopienu ierēdņiem iespēju pieprasīt pārcelt Kopienu sistēmā iegūtās pensijas tiesības
         uz Beļģijas sistēmu, kas ļauj ņemt vērā ierēdņa statusā strādātos gadus Kopienu iestādē, lai piešķirtu valsts priekšlaicīgas
         vecuma pensijas tiesības.

      21      Šajā sakarā jānorāda – pat ja 2003. gada likums ļauj, kā to apgalvoja arī ONP tiesas sēdē, ņemt vērā Kopienu sistēmā veikto iemaksu periodu, lai arī attiecīgā persona nav pieprasījusi, tāpat kā pamata
         lietā, savu pensijas tiesību pārcelšanu no Kopienu sistēmas uz Beļģijas sistēmu, lietas dokumentos minēts, ka Mijs iesniedza
         pieteikumu uz priekšlaicīgu vecuma pensiju 2000. gada 20. oktobrī – tātad vairāk nekā gadu pirms 2003. gada likuma stāšanās
         spēkā. Saskaņā ar šā likuma 29. pantu tas stājās spēkā 2002. gada 1. janvārī un ir piemērojams tikai tiem pārcelšanas pieteikumiem,
         kas iesniegti pēc šī datuma.

      22      Līdz ar to arī ONP celtais iebildums ir noraidāms.

      23      Visbeidzot, Komisija uzskata, ka jautājuma pirmajām divām daļām tieši par pensijas tiesību pārcelšanu nav nekāda sakara ar
         pamata prāvu, kas attiecas tikai uz 27 gadu ieskaitīšanu, ko attiecīgā persona pavadījusi Padomes dienestā, lai iegūtu tiesības
         uz priekšlaicīgu vecuma pensiju saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem. Tiesas atbilde tādēļ vajadzīga tikai uz jautājuma pēdējo
         daļu.

      24      Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 234. pantā noteiktās sadarbības ietvaros starp Tiesu un valsts
         tiesām tikai valsts tiesai, kura izskata prāvu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas lēmumu, konkrētos lietas apstākļos piekrīt
         novērtēt gan prejudiciāla nolēmuma vajadzību, lai tā varētu pieņemt lietā spriedumu, gan jautājumu atbilstību, ko tā uzdod
         Tiesai. Tādējādi, ja valsts tiesas uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, tad Tiesai principā ir pienākums
         pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts, un 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑35/99 Arduino, Recueil, I‑1529. lpp., 24. punkts).

      25      Tomēr Tiesa ir norādījusi arī uz to, ka ārkārtas gadījumos tā var izvērtēt apstākļus, kādos valsts tiesa ir uzdevusi jautājumu,
         lai noskaidrotu, vai tai ir pienācīga kompetence (šajā sakarā skat. 1981. gada 16. decembra spriedumu lietā 244/80 Foglia, Recueil, 3045. lpp., 21. punkts). Tiesa var atteikties pieņemt nolēmumu par prejudiciālu jautājumu, ko uzdevusi valsts tiesa, tikai
         tad, kad acīmredzami ir skaidrs, ka pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas īstajiem
         apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesību elementu,
         kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietās
         Bosman, 61. punkts, un Arduino, 25. punkts).

      26      Kā jau iepriekš konstatēts, Mijs pamata lietā nekad nav pieprasījis Kopienu sistēmā iegūtās pensijas tiesības pārcelt uz Beļģijas
         pensiju sistēmu, bet gan lūdzis tikai priekšlaicīgu valsts vecuma pensiju. Mijs šajā sakarā apstrīd ONP  atteikšanos ņemt vērā Padomē nostrādātos 27 gadus ierēdņa statusā, lai saskaņā ar Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punktu aprēķinātu
         35 kalendāro gadu darba stāžu, no kā ir atkarīga šādas pensijas tiesību iegūšana.

      27      Tādējādi strīds pamata prāvā attiecas tikai uz jautājumu, vai Kopienu tiesības uzliek Beļģijas iestādēm pienākumu ņemt vērā
         Mija nodarbinātības laiku gan Beļģijas pensiju sistēmā, gan arī Kopienu sistēmā.

      28      Šādos apstākļos uz uzdotā jautājuma pirmajām divām daļām atbilde nav jāsniedz.

       Par Eiropas Kopienās nostrādātā laika ņemšanu vērā
      Par EKL 2., 3., 40. un 283. pantu
      29      Kā jau Tiesa ir norādījusi (1987. gada 29. septembra spriedums lietā 126/86 Giménez Zaera, Recueil, 3697. lpp., 11. punkts, un 1992. gada 11. marta spriedums apvienotajās lietās no C‑78/90 līdz C‑83/90 Compagnie commerciale de l’Ouest  u.c., Recueil, I‑1847. lpp., 17. un 18. punkts), EKL 2. un 3. pants nosaka vispārējus mērķus, kas sīkāk izklāstīti citos Līguma pantos.
         Tos nevar autonomi piemērot atšķirībā no Līguma speciālajām normām, kas minētas prejudiciālajā jautājumā.

      30      Tāpat EKL 40. un 283. pants nosaka tiesisko pamatu, lai Padome attiecīgi varētu veikt vajadzīgos pasākumus darba ņēmēju pārvietošanās
         brīvības, kas garantēta EKL 39. pantā, un Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu, kā arī Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtības īstenošanai.

      31      Tādēļ EKL 2., 3., 40. un 283. pants nav piemērojami šīs lietas ietvaros.

      Par EKL 17. un 18. pantu
      32      EKL 17. pants, kas ievieš Savienības pilsonību, nosaka vienīgi to, ka Savienības pilsoņiem ir ar Līgumu piešķirtās tiesības
         un ar to uzliktie pienākumi. Tādējādi tos nevar piemērot autonomi no Līguma speciālajām normām, kas reglamentē Savienības
         pilsoņu tiesības un pienākumus.

      33      Runājot par EKL 18. pantu, kas vispārējā veidā paredz katram Savienības pilsonim tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu
         teritorijā, tas īpašā veidā ir izteikts EKL 39. pantā, kas attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Tā kā iesniedzējtiesa
         arī uzdod Tiesai jautājumu par šīs pēdējās normas interpretāciju, tad vispirms jālemj par to (šajā sakarā skat. 2002. gada
         26. novembra spriedumu lietā C‑100/01 Oteiza Olazabal, Recueil, I‑10981. lpp., 26. punkts).

      Par EKL 42. pantu
      34      EKL 42. pants uzdod Padomei izveidot sistēmu, kas ļauj darba ņēmējiem pārvarēt šķēršļus, ko tiem var radīt valsts tiesību
         akti sociālā nodrošinājuma jomā. Šo pienākumu Padome principā ir izpildījusi, pieņemot Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu
         (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienās, kura
         grozīta un papildināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.).

      35      Kā jau Tiesa ir nospriedusi 2000. gada 3. oktobra spriedumā lietā Ferlini (C‑411/98, Recueil, I‑8081. lpp., 41. punkts), Eiropas Kopienu ierēdņus nevar uzskatīt par darba ņēmējiem Regulas Nr. 1408/71 izpratnē, jo tie
         nav pakļauti valsts tiesību aktiem par sociālo nodrošinājumu, kā to paredz šīs regulas 2. panta 1. punkts, kas nosaka personu
         loku, uz kurām attiecas minētā regula.

      36      Līdz ar to Mija gadījumā nevar piemērot ne EKL 42. pantu, ne arī Regulu Nr. 1408/71.

      Par EKL 39. pantu un Regulu Nr. 1612/68
      37      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Eiropas Kopienu ierēdnis ir migrējošs darba ņēmējs. Kopienu pilsonis, kas strādā dalībvalstī,
         kura nav viņa izcelsmes valsts, nezaudē darba ņēmēja statusu EKL 39. panta 1. punkta izpratnē tādēļ, ka viņš ir nodarbināts
         starptautiskā organizācijā, lai arī viņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi nodarbinātības valstī ir īpaši noteikti starptautiskā
         nolīgumā (1989. gada 15. marta spriedums lietās 389/87 un 390/87 Echternach  un Moritz, Recueil, 723. lpp., 11. punkts, 1993. gada 27. maija spriedums lietā C‑310/91 Schmid, Recueil, I‑3011. lpp., 20. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Frelini, 42. punkts).

      38      Līdz ar to darba ņēmējam, kurš ir dalībvalsts pilsonis, kā Mijs, nevar liegt tiesības un sociālās priekšrocības, ko viņam
         sniedz EKL 39. pants un Regula Nr. 1612/68 (skat. 1983. gada 13. jūlija spriedumu lietā 152/82 Forcheri, Recueil, 2323. lpp., 9. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Echternach  un Moritz, 12. punkts; lietā Schmid, 22. punkts, un lietā Ferlini, 43. punkts).

      39      Tomēr no lietas dokumentiem izriet, ka Mijs, kurš Beļģijā ieradies deviņu gadu vecumā, visu savu profesionālo karjeru pavadījis
         Beļģijas teritorijā vispirms kā algots darbinieks dažādās Beļģijas sabiedrībās, bet vēlāk – līdz pensijas vecuma sasniegšanai
         – kā ierēdnis Padomes ģenerālsekretariātā.

      40      Līguma noteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, it īpaši EKL 39. pants, nav piemērojami tīri iekšējās dalībvalsts situācijās
         (1997. gada 5. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑64/96 un C‑65/96 Uecker  un Jacquet, Recueil, I‑3171. lpp., 16. punkts un lietā minētā judikatūra).

      41      Lai tomēr noteiktu saiknes esamību ar kādu no EKL 39. pantā minētajām situācijām, Komisija apgalvo, ka nodarbinātības laiks
         starptautiskā civildienestā, piemēram, Eiropas Savienībā, ir jāpielīdzina nodarbinātības laikam citas dalībvalsts civildienestā.

      42      Šāda juridiska fikcija, kā tas izriet arī no ģenerāladvokāta secinājumu 85.–89. punkta, neizriet no Līguma noteikumiem par
         darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.

      43      Līdz ar to Mija gadījumā nevar piemērot ne EKL 39. pantu, ne arī Regulas Nr. 1612/68 7. pantu.

      Par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punktu un EKL 10. pantu
      44      Pensijas tiesību pārcelšanas sistēma, kas noteikta Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punktā, nodrošinot
         koordināciju starp valsts un Kopienu pensiju sistēmām, paredzēta, lai veicinātu pārcelšanos no valsts privātā vai publiskā
         nodarbinātības sektora uz Kopienu administrāciju un tādējādi garantētu Kopienām labākas iespējas izvēlēties kvalificētu personālu
         ar atbilstošu profesionālo pieredzi (1981. gada 20. oktobra spriedums lietā 137/80 Komisija/Beļģija, Recueil, 2393. lpp., 11. un 12. punkts).

      45      Jo īpaši Tiesa ir nolēmusi, ka, atsakoties pieņemt vajadzīgos pasākumus, lai pārskaitītu valsts pensiju sistēmā iegūto pensijas
         tiesību aktuāro ekvivalentu vai izpirkuma vērtību uz Kopienu pensiju sistēmu, kā to paredz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma
         11. panta 2. punkts, dalībvalsts var apgrūtināt noteikta vecuma valsts ierēdņu nodarbināšanu Kopienās, jo pārcelšanās no valsts
         civildienesta uz Kopienu civildienestu nozīmētu to pensijas tiesību zaudēšanu, kuras viņiem pienāktos, ja viņi neiestātos
         Kopienu civildienestā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 19. punkts).

      46      Tas pats attiecas arī uz gadījumu, ja dalībvalsts saskaņā ar savu sistēmu priekšlaicīgas vecuma pensijas gadījumā atsakās
         ņemt vērā Kopienu sistēmā pavadīto nodarbinātības laiku.

      47      Tas liek konstatēt, ka valsts tiesību akts, kāds minēts pamata lietā, var traucēt un tādējādi atturēt no profesionālās darbības
         veikšanas Eiropas Savienības iestādē, jo, pieņemot darbu šādā iestādē, darba ņēmējs, kurš iepriekš bijis piesaistīts valsts
         pensiju sistēmai, riskē zaudēt iespēju saskaņā ar šo sistēmu saņemt vecuma pabalstu, uz ko viņam būtu tiesības, ja viņš nepieņemtu
         šo darbu.

      48      Šādas sekas nevar pieļaut, ievērojot lojālas sadarbības un palīdzības pienākumu, kas dalībvalstīm ir pret Kopienu un kas izteikts
         pienākumā atbilstoši EKL 10. pantam veicināt Kopienu mērķu sasniegšanu.

      49      Līdz ar to uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka EKL 10. pants saistībā ar Civildienesta noteikumiem ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas nepieļauj, ka tiek ņemti vērā darba gadi, ko Kopienu pilsonis nostrādājis
         Kopienu iestādes dienestā, nosakot priekšlaicīgas vecuma pensijas tiesības saskaņā ar valsts sistēmu.

      50      Ņemot vērā iepriekš minēto, nav jāatbild uz uzdoto jautājumu par EKL 18. panta interpretāciju.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      51      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      EKL 10. pants saistībā ar Civildienesta noteikumiem ir jāinterpretē tādējādi, ka tas iestājas pret valsts tiesisko regulējumu,
            kas nepieļauj, ka tiek ņemti vērā darba gadi, ko Kopienu pilsonis nostrādājis Kopienu iestādes dienestā, nosakot priekšlaicīgas
            vecuma pensijas tiesības saskaņā ar valsts sistēmu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.