title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 12. oktobris.#Tiesvedība, ko ierosināja Aleksandra Kubicka.#Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Mantošana un Eiropas mantošanas apliecība – Piemērošanas joma – Nekustamais īpašums, kas atrodas dalībvalstī, kurā nepastāv vindikācijas legāts – Atteikums atzīt šāda legāta in rem sekas.#Lieta C-218/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2017. gada 12. oktobrī (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Mantošana un Eiropas mantošanas apliecība – Piemērošanas joma – Nekustamais īpašums, kas atrodas dalībvalstī, kurā nepastāv vindikācijas legāts – Atteikums atzīt šāda legāta in rem sekas
      Lieta C‑218/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Lielpolijas Gožovas Apgabaltiesa, Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 8. martā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 19. aprīlī, tiesvedībā, ko ierosinājusi

            Aleksandra Kubicka,

      piedaloties

            Przemysława Bac, kas rīkojas notāra statusā.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši A. Ross [A. Rosas], K. Toadere [C. Toader] (referente), A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2017. gada 1. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               –

                  Przemysława Bac, kas rīkojas notāra statusā, vārdā – M. Margoński, zastępca notarialny,

               –

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un M. Nowak, kā arī S. Żyrek, pārstāvji,

               –

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze, J. Möller un M. Hellmann, kā arī J. Mentgen, pārstāvji,

               –

               Grieķijas valdības vārdā – E. Tsaousi un A. Magrippi, pārstāves,

               –

               Spānijas valdības vārdā – V. Ester Casas un S. Jiménez García, pārstāvji,

               –

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér un G. Koós, kā arī M. Tátrai, pārstāvji,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin un A. Stobiecka-Kuik, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 17. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 4. jūlija Regulas (ES) Nr. 650/2012 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.) 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktu, kā arī 31. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar procedūru, ko Aleksandra Kubicka uzsākusi pie notāra, kurš reģistrēts Slubicē [Słubice] (Polija), lai sastādītu autentisku testamentu, kurā būtu noteikts vindikācijas legāts.

         Atbilstošās tiesību normas
      Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 650/2012 preambulas 7., 8., 15., 18., 19. un 37. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(7)

                        Būtu jāveicina iekšējā tirgus pienācīga darbība, novēršot šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi. Eiropas tiesiskuma telpā pilsoņiem ir jāvar laikus organizēt savu mantojumu. Efektīvā veidā ir jānodrošina mantinieku un legātāru, citu mirušajam tuvu personu, kā arī mantojuma kreditoru tiesības.

                        (8)

                        Lai sasniegtu minētos mērķus, šajā regulā būtu jāapvieno noteikumi par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu, publisko aktu un tiesas izlīgumu atzīšanu vai attiecīgā gadījumā akceptēšanu, izpildāmību un izpildi, kā arī par Eiropas mantošanas apliecības izveidi.

                  [..]

                        (15)

                        Ar šo regulu būtu jāpieļauj, ka mantojot rodas vai tiek nodotas tiesības uz nekustamo vai kustamo īpašumu, kā tas noteikts mantošanai piemērojamos tiesību aktos. Tomēr tai nevajadzētu skart ierobežoto skaitu (“numerus clausus”) in rem tiesību, kas sastopamas dažu dalībvalstu tiesību aktos. Nevajadzētu prasīt, lai dalībvalsts atzīst in rem tiesības attiecībā uz īpašumu, kas atrodas minētās dalībvalsts teritorijā, ja attiecīgās in rem tiesības tās tiesību aktos nav sastopamas.

                  [..]

                        (18)

                        Prasības par nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrāciju reģistrā būtu jāizslēdz no šīs regulas darbības jomas. Tāpēc tas, ar kādiem juridiskiem nosacījumiem un kā jāveic reģistrācija (attiecībā uz nekustamo īpašumu – lex rei sitae) un kuru iestāžu, piemēram, zemesgrāmatu nodaļu vai notāru, ziņā ir pārbaudīt, vai ir izpildītas visas prasības un ka iesniegtā vai sagatavotā dokumentācija ir pietiekama vai ka tajā ir iekļauta vajadzīgā informācija, būtu jānosaka pēc tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas attiecīgais reģistrs. Iestādes jo īpaši var pārbaudīt, vai reģistrācijai iesniegtā dokumentā minētās mirušā tiesības uz mantojumā ietilpstošu īpašumu ir kā tādas reģistrētas reģistrā vai ir citādi pierādītas saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas reģistrs. Lai novērstu dokumentu dublēšanos, reģistrācijas iestādēm būtu jāpieņem dokumenti, kurus citā dalībvalstī izstrādājušas kompetentās iestādes un kuru aprite ir paredzēta šajā regulā. Jo īpaši Eiropas mantošanas apliecībai, kas izdota saskaņā ar šo regulu, vajadzētu būt derīgam dokumentam, lai mantojamo īpašumu varētu reģistrēt kādas dalībvalsts reģistrā. Tam nevajadzētu liegt reģistrācijas iestādēm prasīt, lai persona, kas piesakās reģistrācijai, sniedz tādu papildu informāciju vai iesniedz tādus papildu dokumentus, kādi vajadzīgi saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas reģistrs, piemēram, informāciju vai dokumentus par nodokļu maksājumiem. Kompetentā iestāde personai, kas piesakās reģistrācijai, var norādīt, kā var iesniegt trūkstošo informāciju vai dokumentus.

                        (19)

                        No šīs regulas darbības jomas būtu jāizslēdz arī sekas, ko rada tiesību reģistrācija reģistrā. Tādēļ tas, vai reģistrācijai, piemēram, ir deklaratīvas vai konstitutīvas sekas, būtu jānosaka pēc tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas attiecīgais reģistrs. Tādējādi, piemēram, tad, ja saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas reģistrs, tiesību iegūšana uz nekustamo īpašumu jāreģistrē reģistrā, lai nodrošinātu, ka šādiem reģistriem ir erga omnes spēks, vai lai aizsargātu tiesiskus darījumus, šādu tiesību iegūšanas brīdis būtu jāreglamentē ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem.

                  [..]

                        (37)

                        Lai ļautu pilsoņiem ar pilnīgu juridisko noteiktību izmantot iekšējā tirgus piedāvātās priekšrocības, šai regulai būtu jādod viņiem iespēja jau iepriekš zināt, kurus tiesību aktus piemēros viņu mantojumam. Lai izvairītos no pretrunīgiem rezultātiem, būtu jāievieš saskaņotas kolīziju normas. Galvenajam noteikumam būtu jānodrošina, lai mantošanu reglamentētu iepriekš paredzami tiesību akti, kuriem ar to ir cieša saikne. Juridiskās noteiktības labad un lai izvairītos no mantošanas sadrumstalotības, ar minētajiem tiesību aktiem būtu jāreglamentē mantošana kopumā, proti, viss īpašums, kas veido daļu no mantojuma, neatkarīgi no mantas veida un neatkarīgi no tā, vai manta atrodas kādā citā dalībvalstī vai trešā valstī.”

               4

               Saskaņā ar šīs regulas 1. pantu:
               “1.   Šo regulu piemēro mirušo atstātā mantojuma mantošanai. To nepiemēro nodokļu, muitas vai administratīvos jautājumos.
               2.   No šīs regulas darbības jomas ir izslēgti šādi jautājumi:
               [..]

                        k)

                           in rem tiesību būtība; un

                        l)

                        nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrācija reģistrā, tostarp juridiskās prasības šādai reģistrācijai, un sekas, ko rada šādu tiesību reģistrācija vai nereģistrēšana reģistrā.”

               5

               Minētās regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā mantošana ir definēta kā “mirušā atstātā mantojuma mantošana un aptver visus mantas, tiesību un saistību nodošanas veidus nāves gadījumā neatkarīgi no tā, vai tā būtu labprātīga nodošana saskaņā ar pēdējās gribas rīkojumu vai nodošana likumiskas mantošanas gadījumā”.

               6

               Regulas Nr. 650/2012 22. panta “Piemērojamo tiesību aktu izvēle” 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
               “Persona kā tiesību aktus, kas reglamentē tās atstāto mantojumu kopumā, var izvēlēties tās valsts tiesību aktus, kuras pilsonis šī persona ir izvēles izdarīšanas laikā vai nāves brīdī.”

               7

               Šīs regulas 23. panta “Piemērojamo tiesību aktu darbības joma” 1. punktā, kā arī 2. punkta b) un e) apakšpunktā ir noteikts:
               “1.   Tiesību akti, kas noteikti saskaņā ar 21. vai 22. pantu, reglamentē mantošanu kopumā.
               2.   Minētie tiesību akti jo īpaši reglamentē:
               [..]

                        b)

                        to, kā noteikt labuma guvējus, to attiecīgās daļas un saistības, ko tiem varētu būt noteicis mirušais, un to, kā noteikt citas mantošanas tiesības, tostarp pārdzīvojušā laulātā vai partnera mantošanas tiesības;

                  [..]

                        e)

                        tādas mantas, tiesību un saistību, kas veido daļu no mantojuma, nodošanu mantiniekiem un – atkarībā no gadījuma – legātāriem, tostarp nosacījumus un sekas, ko rada mantojuma vai legāta pieņemšana vai atraidīšana.”

               8

               Saskaņā ar minētās regulas 31. pantu “In rem tiesību pielāgošana”:
               “Ja persona atsaucas uz in rem tiesībām, uz ko tā ir tiesīga saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem, bet tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā uz šīm tiesībām atsaucas, attiecīgās in rem tiesības nav zināmas, minētās tiesības vajadzības gadījumā un iespēju robežās pielāgo vislīdzvērtīgākajām in rem tiesībām minētās valsts tiesību aktos, ņemot vērā konkrēto in rem tiesību mērķus un nolūkus un to radītās sekas.”

               9

               Regulas Nr. 650/2012 VI nodaļu “Eiropas mantošanas apliecība” veido tās 62.–73. pants. Šīs regulas 62. pantā ir noteikts:
               “1.   Ar šo regulu tiek izveidota Eiropas mantošanas apliecība (turpmāk “apliecība”), ko izdod izmantošanai citā dalībvalstī un kam ir 69. pantā uzskaitītās sekas.
               2.   Apliecības izmantošana nav obligāta.
               3.   Apliecība neaizstāj dalībvalstīs līdzīgam nolūkam izmantotus iekšējus dokumentus. Tomēr no brīža, kad apliecība ir izdota izmantošanai citā dalībvalstī, tai ir 69. pantā uzskaitītās sekas arī tajā dalībvalstī, kuras iestādes to ir izdevušas saskaņā ar šo nodaļu.”

               10

               Šīs regulas 63. panta “Apliecības mērķis” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
               “1.   Apliecību paredzēts izmantot mantiniekiem, legātāriem, kam ir tiešas mantošanas tiesības [..] citā dalībvalstī [un kam ir] jāatsaucas uz savu statusu vai attiecīgi jāīsteno savas tiesības kā mantiniekiem vai legātāriem [..].
               2.   Jo īpaši apliecību var izmantot, lai apliecinātu vienu vai vairākus no turpmāk minētajiem apstākļiem:

                        a)

                        katra apliecībā minētā mantinieka vai – atkarībā no gadījuma – legātāra statusu un/vai tiesības un to attiecīgās mantojuma daļas;

                        b)

                        konkrētas mantas vai konkrētu mantu, kas veido daļu no mantojuma, piešķiršanu mantiniekam(‑iem) vai – atkarībā no gadījuma – legātāram(‑iem), kas minēts(‑i) apliecībā;

                  [..].”

               11

               Minētās regulas 68. pantā, kurā ir reglamentēts apliecības saturs, ir noteikts:
               “Apliecībā ietver šādu informāciju, ciktāl tas ir vajadzīgs mērķim, kuram to izdod:
               [..]

                        m)

                        tiesību un/vai mantas saraksts, kas pienākas katram konkrētam legātāram;

                  [..].”

               12

               Šīs pašas regulas 69. pantā “Apliecības spēks” ir noteikts:
               “1.   Apliecība bez kādas īpašas procedūras ir spēkā visās dalībvalstīs.
               2.   Tiek pieņemts, ka apliecībā precīzi uzrādīti apstākļi, kuri konstatēti saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem. Tiek uzskatīts, ka personai, kura apliecībā minēta kā mantinieks, legātārs [..], ir apliecībā minētais statuss un/vai ir tiesības vai pilnvaras, kas norādītas apliecībā, bez nekādiem citiem nosacījumiem un/vai ierobežojumiem, kas saistīti ar minētajām tiesībām vai pilnvarām, kā vien tie, kas norādīti apliecībā.
               [..]
               5.   Apliecība ir derīgs dokuments, lai mantojamo īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā, neskarot 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktu.”

         Polijas tiesības
      Civilkodekss

               13

                  Kodeks Cywilny (Civilkodekss) 981.1 panta 1. punktā ir noteikts:
               “Testamentā, kas noformēts kā notariāls akts, testators var noteikt, ka konkrēta persona saņem legāta priekšmetu līdz ar mantojuma atklāšanās brīdi (vindikācijas legāts).”

               14

               Saskaņā ar 981.1 panta 2. punkta 2) apakšpunktu šāda legāta priekšmets tostarp var būt īpašumtiesību uz nekustamu īpašumu daļa, kas ir atsavināmas tiesības uz īpašumu.

               15

               Civilkodeksa 968. pants attiecas uz “damnācijas legātu”, kurā testators var izvēlēties jebkādu likumīgu testamenta formu, tostarp pašrocīgi rakstītu testamentu. Atbilstoši šim legāta veidam mantiniekam ir pienākums nodot tiesības uz īpašumu legātāram, un legātārs var arī pieprasīt no mantinieka legāta izpildi.

         Notariāta likums

               16

               Saskaņā ar 1991. gada 14. februāraPrawo o notariacie (Notariāta likums) (Dz. U. Nr. 22, 91. poz.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2013. gada 13. decembra likumu (Dz. U. 2014, 164. poz.) (turpmāk tekstā – “Notariāta likums”), 81. pantu notāram ir jāatsakās īstenot prettiesisku notariālo aktu.

               17

               No Notariāta likuma 83. panta 2. punkta izriet, ka persona, kurai notārs ir atteicies sastādīt notariālu aktu, šo atteikumu var pārsūdzēt. Šo pārsūdzību vispirms iesniedz notāram, kurš ir atteikuma autors un kurš, ja to atzīst par pamatotu, izdod prasīto aktu. Turpretī, ja notārs neapmierina pārsūdzību, to iesniedz notāra darbības vietas Sąd Okręgowy (Apgabaltiesa, Polija).

         Fakti pamatlietā un prejudiciālais jautājums

               18

               Polijas valstspiederīgā Aleksandra Kubicka, kas dzīvo Frankfurtē pie Oderas (Vācija), ir laulībā ar Vācijas pilsoni. Šajā laulībā ir dzimuši divi bērni, kas joprojām ir nepilngadīgi. Laulātie ir līdzīpašnieki – katram puse zemes gabala Frankfurtē pie Oderas, uz kura ir uzbūvēta dzīvojamā māja. Lai sastādītu testamentu, A. Kubicka vērsās pie notāra, kura darbības vieta ir Slubicē.

               19

                  A. Kubicka vēlas testamentā iekļaut vindikācijas legātu, kas ir atļauts Polijas tiesībās, par labu savam vīram attiecībā uz visu tai pienākošos īpašumtiesību uz nekustamo īpašumu, kas atrodas Frankfurtē pie Oderas, daļu. Attiecībā uz pārējo mantojumu veidojošo īpašumu viņa vēlas saglabāt likumā noteikto mantošanas kārtību, atbilstoši kurai viņas vīrs un bērni mantojumu saņemtu vienādās daļās.

               20

               Viņa ir skaidri izslēgusi Civilkodeksa 968. pantā paredzēto netiešo (“damnācijas”) legātu, jo tas radītu grūtības viņas nepilngadīgo bērnu, kuri var saņemt mantojuma tiesības, pārstāvēšanā, kā arī papildu izdevumus.

               21

               2015. gada 4. novembrī notāra palīgs atteicās noformēt testamentu ar vindikācijas legātu, kā to bija vēlējusies A. Kubicka, tādēļ, ka testamenta taisīšana ar šādu legātu esot pretrunā Vācijas tiesību aktiem un judikatūrai par in rem un reģistrācijas tiesībām, kas esot jāņem vērā atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktam, kā arī 31. pantam, un līdz ar to šāds akts esot prettiesisks.

               22

               Viņš precizēja, ka Vācijā legātāra ierakstīšana zemesgrāmatā var notikt tikai, pamatojoties uz notariālu aktu, kas iekļauj līgumu par to, ka mantinieki nodod legātāram īpašumtiesības uz nekustamo īpašumu. Vācijā ārvalsts vindikācijas legāti, veicot pielāgojumu, tiek atzīti par “damnācijas” legātiem atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 31. pantam. Šī interpretācija izrietot no Vācijas likuma pamatiem, ar kuru tika grozītas valsts tiesības atbilstoši Regulai Nr. 650/2012 (2015. gada 29. jūnijaInternationales Erbrechtsverfahrensgesetz (Likums par starptautisku mantošanas kārtību), BGBl. I, 1042. lpp.).

               23

               2015. gada 16. novembrīA. Kubicka saskaņā ar Notariāta likuma 83. pantu attiecīgajam notāram iesniedza pārsūdzību par lēmumu atteikties sastādīt testamentu ar tā saukto vindikācijas legātu. Viņa apgalvoja, ka Regulas Nr. 650/2012 tiesību normas bija jāinterpretē autonomi, un būtībā to, ka ne ar vienu no tās tiesību normām nav pamatota attiecīgo mantojuma tiesību ierobežošana tā, lai padarītu likumīgu to, ka netiek atzītas vindikācijas legāta in rem sekas.

               24

               Tā kā A. Kubicka notāram iesniegtā pārsūdzība netika apmierināta, viņa cēla prasību Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Lielpolijas Gožovas Apgabaltiesa, Polija).

               25

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 23. panta 2. punkta b) un e) apakšpunktu, kā arī 68. panta m) punktu vindikācijas legāts ietilpst mantojuma tiesību aktu piemērošanas jomā, bet jautā, kādā mērā tiesību akti, kas ir piemērojami vietā, kur atrodas īpašums, uz kuru attiecas šis legāts, var ierobežot in rem sekas vindikācijas legātam, kurš ir paredzēts izvēlētajos mantošanas tiesību aktos.

               26

               Ņemot vērā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) apakšpunktu “in rem tiesību būtība” ir izslēgta no šīs regulas piemērošanas jomas, mantojuma tiesībās paredzētais vindikācijas legāts nevar attiecībā uz īpašumu radīt tiesības, kas nepastāv legāta priekšmeta lex rei sitae. Tomēr ir jānosaka, vai šajā pašā tiesību normā no šīs regulas piemērošanas jomas ir izslēgti arī iespējamie pamati in rem tiesību iegūšanai. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka jautājums par in rem tiesību iegūšanu ar vindikācijas legāta palīdzību ir jāreglamentē tikai mantošanas tiesību aktos. Polijas doktrīnā par šo jautājumu esot tāda pati nostāja, bet likumprojekta par starptautiskajām mantošanas tiesībām un par noteikumu par mantošanas apliecību un citu noteikumu grozīšanu [2015. gada 4. martaGesetzesentwurf der Bundesregierung, BT‑Drs. 17/5451] anotācijā bija paredzēts, ka saistībā ar Regulu Nr. 650/2012 Vācijas tiesību aktos nebija obligāti jāatzīst vindikācijas legāts, pamatojoties uz testamentu, kurš izstrādāts atbilstoši citas dalībvalsts tiesību aktiem.

               27

               Atsaucoties uz šīs pašas regulas 1. panta 2. punkta l) apakšpunktu, iesniedzējtiesa jautā arī par to, vai nekustamā un kustamā īpašuma tiesību reģistriem piemērojamie tiesību akti var ietekmēt legāta mantošanas sekas. Šajā ziņā tā precizē, ka, ja tiek atzīts, ka legāts rada in rem sekas mantošanas jomā, dalībvalsts, kurā tiek uzturēts šāds reģistrs, tiesību aktos tiek reglamentēts tikai mantojuma iegūšanas seku pierādīšanas veids, bet tie nevarot ietekmēt pašu iegūšanu.

               28

               Līdz ar to šī tiesa uzskata, ka Regulas Nr. 650/2012 31. panta interpretācija ir atkarīga arī no tā, vai dalībvalstij, kurā atrodas manta, kas ir legātā priekšmets, ir vai nav iespēja apstrīdēt šāda legāta in rem sekas, kuras izriet no izvēlētajiem mantošanas tiesību aktiem.

               29

               Šādos apstākļos Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Lielpolijas Gožovas Apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Regulas [Nr. 650/2012] 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunkts vai 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir atļauts atteikties atzīt in rem sekas vindikācijas legātam (legatum per vindicationem), kas paredzēts mantojuma tiesību aktos, ja šis legāts attiecas uz īpašuma tiesībām uz nekustamu īpašumu, kas atrodas dalībvalstī, kuras tiesībās nepastāv legāta ar tiešām in rem sekām institūts?”

         Par prejudiciālo jautājumu
      Par pieņemamību

               30

               Vācijas un Ungārijas valdības apstrīd prejudiciālā jautājuma pieņemamību, jo tas esot hipotētisks.

               31

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, kas valsts tiesām uzliek atbildību par to, lai, ņemot vērā katras lietas īpatnības, tās izvērtētu gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt savu nolēmumu, gan to, cik atbilstīgi ir jautājumi, ko tā uzdod Tiesai (šajā ziņā skat. spriedumus, 2014. gada 3. aprīlis, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, 34. punkts, kā arī 2017. gada 2. marts, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Tādējādi Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo ziņu par faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 3. aprīlis, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, 35. punkts, kā arī 2017. gada 2. marts, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, 21. un 22. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               33

               Vācijas valdība uzskata, ka no iesniedzējtiesas lēmuma skaidri neizriet, kādēļ tāda notariāla testamenta izstrāde, piemērojot testatora izvēlētās Polijas tiesības, kurā ir paredzēts vindikācijas legāts uz Vācijā esošo nekustamo īpašumu, būtu prettiesiska.

               34

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Notariāta likuma 81. pantā – kā skaidro iesniedzējtiesa – ir noteikts, ka notāram atbilstoši tiesību aktiem ir jāatsakās izpildīt prettiesisku notariālu aktu. Turklāt, kā ticis atgādināts tiesas sēdē, Polijas tiesas par prettiesiskām esot uzskatījušas testamenta noteikumus, kuros ir paredzēts vindikācijas legāts un kuri savas juridiskās struktūras dēļ esot neefektīvi.

               35

               Pamatlietā testatore, kas saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 22. panta 1. punkta pirmo teikumu izvēlējusies Polijas mantošanas tiesību aktus, vēlas iekļaut savā testamentā vindikācijas legātu uz nekustamo īpašumu Vācijā, dalībvalstī, kurā minētā legāta in rem sekas netiek atzītas.

               36

               Tā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri izriet, ka Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunkta, kā arī 31. panta interpretācija ir vajadzīga strīda pamatlietā atrisināšanai. Proti, iesniedzējtiesai, ņemot vērā šo regulu, ir jāpārbauda, vai ir pamatots notāra atteikums sagatavot prasītājas pamatlietā prasīto notariālo aktu tādēļ, ka tas esot pretrunā Vācijas tiesību aktiem.

               37

               Lai pamatotu prejudiciāla jautājuma nepieņemamību, Ungārijas valdība apgalvo, ka šis jautājums attiecas uz strīdu, kurš vēl nav radies, jo testatore vēl nav nomirusi un Vācijas iestāde, kas ir pilnvarota uzturēt zemesgrāmatu, vēl nav saņēmusi iesniegumu par minēto nekustamo īpašumu.

               38

               Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka Regulas Nr. 650/2012 mērķis – kā izriet no tās preambulas 7. apsvēruma – ir pilsoņiem laikus ļaut organizēt savu mantojumu. Tādēļ vien, ka pamatlietā mantojums vēl nav atklājies, uzdotais jautājums tātad nekļūst hipotētisks.

               39

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.

         Pēc būtības

               40

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunkts, kā arī 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos dalībvalsts iestādei nav atļauts atteikties atzīt in rem sekas vindikācijas legātam, kas pastāv mantojumam piemērojamajos tiesību aktos, kurus testators izvēlējies atbilstoši šīs regulas 22. panta 1. punktam, jo šāds atteikums ir balstīts uz iemeslu, ka šis legāts attiecas uz īpašumtiesībām uz nekustamo īpašumu citā dalībvalstī, kuras tiesību aktos nepastāv legāta institūts ar tiešām in rem sekām mantojuma atklāšanās dienā.

               41

               Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 1. panta 1. punkta pirmo teikumu šī regula ir piemērojama mirušo atstātā mantojuma mantošanai. Šīs regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka mantošana “aptver visus mantas, tiesību un saistību nodošanas veidus nāves gadījumā neatkarīgi no tā, vai tā būtu labprātīga nodošana saskaņā ar pēdējās gribas rīkojumu vai nodošana likumiskas mantošanas gadījumā”.

               42

               Nav strīda par to, ka pamatlietas fakti attiecas uz testamentāru mantošanu.

               43

               No Regulas Nr. 650/2012 22. panta 1. punkta izriet, ka testators kā visam mantojumam piemērojamos tiesību aktus var izvēlēties savas pilsonības valsts tiesību aktus. Tāpat ir jāprecizē, ka šīs regulas 23. panta 1. punktā ir paredzēts mantojumam piemērojamo tiesību aktu vienotības princips.

               44

               Tā Savienības likumdevējs ir precizējis – kā izriet no minētās regulas preambulas 37. apsvēruma –, ka, juridiskās noteiktības labad un lai izvairītos no mantošanas sadrumstalotības, ar minētajiem tiesību aktiem būtu jāreglamentē mantošana kopumā, proti, viss īpašums, kas veido daļu no mantojuma, neatkarīgi no mantas veida un neatkarīgi no tā, vai manta atrodas kādā citā dalībvalstī vai trešajā valstī. Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 23. panta 2. punktu minētās tiesības tostarp reglamentē mantas, kas veido mantojumu, nodošanu mantiniekiem vai – attiecīgajā gadījumā – legātāriem.

               45

               Šajā saistībā Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punktā ir uzskaitīti dažādi no šīs regulas piemērošanas jomas izslēgtie jautājumi, tostarp šīs tiesību normas k) apakšpunktā – “in rem tiesību būtība” – un tās l) apakšpunktā – “nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrācija reģistrā, tostarp juridiskās prasības šādai reģistrācijai, un sekas, ko rada šādu tiesību reģistrācija vai nereģistrēšana reģistrā”.

               46

               Runājot, pirmkārt, par jautājumu, vai Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā atteikums atzīt Vācijā Polijas tiesībās paredzētā vindikācijas legāta in rem sekas, ir jānorāda, ka šajā tiesību normā no šīs regulas piemērošanas jomas ir izslēgta “in rem tiesību būtība”.

               47

               Minētā tiesību norma – kā izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes regulas priekšlikuma par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu un publisku aktu atzīšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (COM(2009) 154, galīgā redakcija, 5. lpp.) – attiecas uz mantu un tiesību kvalifikāciju un šādu tiesību īpašnieku prerogatīvu noteikšanu.

               48

               Turklāt šī tiesību norma attiecas arī uz in rem tiesību pastāvēšanu un skaitu dalībvalstu tiesību sistēmās (“numerus clausus”). Proti, Regulas Nr. 650/2012 preambulas 15. apsvērumā šajā saistībā ir precizēts, ka šī regula neskar ierobežotu skaitu (“numerus clausus”) in rem tiesību, kas pastāv dažu dalībvalstu tiesībās, un ka dalībvalstij nav pienākuma atzīt in rem tiesības saistībā ar mantu šajā dalībvalstī, ja tās tiesību sistēmā nepastāv šādas in rem tiesības.

               49

               Šajā gadījumā gan Polijas tiesībās paredzētais vindikācijas legāts, gan Vācijas tiesībās paredzētais damnācijas legāts ir īpašumtiesību uz mantu nodošanas kārtība, proti, kā secinājumu 46. un 47. punktā ir uzsvēris ģenerāladvokāts, abās attiecīgajās tiesību sistēmās pastāvošo in rem tiesību nodošanas kārtība. Tā īpašumtiesību tiešā nodošana ar vindikācijas legāta palīdzību attiecas tikai uz šo in rem tiesību nodošanas atbilstoši mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem kārtību testatora nāves gadījumā, uz ko tieši attiecas Regula Nr. 650/2012, kā norādīts tās preambulas 15. apsvērumā.

               50

               Tomēr Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) apakšpunkts neattiecas uz šādu nodošanas kārtību.

               51

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts, kuras tiesību sistēmā nepastāv vindikācijas legāta institūts, atteikums atzīt šāda legāta in rem sekas, kas mantojuma atklāšanās datumā radušās atbilstoši testatora izvēlētajiem tiesību aktiem.

               52

               Otrkārt, runājot par jautājumu par to, vai Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā atteikums atzīt vindikācijas legāta in rem sekas, ir jānorāda, ka atbilstoši šim noteikumam nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrācija reģistrā, tostarp juridiskās prasības šādai reģistrācijai, un sekas, ko rada šādu tiesību reģistrācija vai nereģistrēšana reģistrā, ir izslēgtas no šīs regulas piemērošanas jomas.

               53

               Regulas Nr. 650/2012 preambulas 18. apsvērumā šajā saistībā ir precizēts, ka “tas, ar kādiem juridiskiem nosacījumiem un kā jāveic [in rem tiesību] reģistrācija (attiecībā uz nekustamo īpašumu – lex rei sitae), būtu jānosaka pēc tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas attiecīgais reģistrs”. Turklāt saskaņā ar šīs regulas preambulas 19. apsvērumu tad, ja “saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas reģistrs, tiesību iegūšana uz nekustamo īpašumu jāreģistrē reģistrā, lai nodrošinātu, ka šādiem reģistriem ir erga omnes spēks, vai lai aizsargātu tiesiskus darījumus, šādu tiesību iegūšanas brīdis būtu jāreglamentē ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem”.

               54

               Līdz ar to, kā secinājumu 60. punktā būtībā ir uzsvēris ģenerāladvokāts, tā kā Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts attiecas tikai uz nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrāciju reģistrā, tostarp uz juridiskajām prasībām šādai reģistrācijai, kā arī sekām, ko rada šādu tiesību reģistrācija vai nereģistrēšana reģistrā, nosacījumi, ar kādiem šādas tiesības tiek iegūtas, nav viens no jautājumiem, kas atbilstoši šai tiesību normai ir izslēgti no šīs regulas piemērošanas jomas.

               55

               Šāda interpretācija ir apstiprināta ar mantojuma tiesību vienotības principu, kas paredzēts Regulas Nr. 650/2012 23. pantā, it īpaši tā 2. punkta e) apakšpunktā, kurā ir noteikts, ka tas reglamentē “mantas, tiesību un saistību [..] nodošanu mantiniekiem un – atkarībā no gadījuma – legātāriem”.

               56

               Šāda interpretācija atbilst arī Regulas Nr. 650/2012 mērķim, kurš minēts tās preambulas 7. apsvērumā, saskaņā ar kuru tai būtu jāveicina iekšējā tirgus pienācīga darbība, novēršot šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi. Atbilstoši šim pašam apsvērumam Eiropas tiesiskuma telpā pilsoņiem ir jāspēj laikus organizēt savu mantojumu.

               57

               Šajā kontekstā, ja tiktu atzīts, ka Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts ļauj izslēgt no šīs regulas piemērošanas jomas īpašumtiesību iegūšanu uz mantu ar vindikācijas legāta palīdzību, tiktu izraisīta mantojuma sadrumstalotība, kas ir pretrunā šīs regulas 23. panta tekstam un šīs regulas mērķiem.

               58

               Tādējādi Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts, kuras tiesību sistēmā nepastāv vindikācijas legāts, atteikums atzīt šāda legāta in rem sekas, kas mantojuma atklāšanās datumā radušās atbilstoši mantojumam piemērojamām tiesībām.

               59

               Turklāt ir jāpiebilst, ka Regulā Nr. 650/2012 ir paredzēta Eiropas mantošanas apliecības izveide, kurai būtu jāļauj katram mantiniekam, legātāram vai šajā apliecībā minētajam tiesību pārņēmējam pierādīt citā dalībvalstī savu statusu un savas tiesības, it īpaši noteiktas mantas piešķīrumu minētajā apliecībā norādītajam legātāram.

               60

               Saskaņā ar šīs regulas 69. panta 1. punktu apliecība bez kādas īpašas procedūras ir spēkā visās dalībvalstīs. Šī panta 2. punktā ir paredzēts, ka personai, kura šajā apliecībā minēta kā legātārs, ir apliecībā minētais statuss un tiesības bez nekādiem citiem nosacījumiem un/vai ierobežojumiem, kas saistīti ar šīm tiesībām, kā vien tie, kas norādīti minētajā apliecībā.

               61

               Treškārt, runājot par Regulas Nr. 650/2012 31. panta interpretāciju, ir jāatgādina, ka atbilstoši šī panta noteikumiem, “ja persona atsaucas uz in rem tiesībām, uz ko tā ir tiesīga saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem, bet tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā uz šīm tiesībām atsaucas, attiecīgās in rem tiesības nav zināmas, minētās tiesības vajadzības gadījumā un iespēju robežās pielāgo vislīdzvērtīgākajām in rem tiesībām minētās valsts tiesību aktos, ņemot vērā konkrēto in rem tiesību mērķus un nolūkus un to radītās sekas”.

               62

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka in rem tiesības, ko A. Kubicka vēlas nodot ar vindikācijas legātu, ir īpašumtiesības uz tās daļu Vācijā esošajā nekustamajā īpašumā. Nav strīda par to, ka īpašumtiesības, kādas legātāram šādi tiek piešķirtas atbilstoši Polijas tiesībām, arī pastāv Vācijas tiesībās.

               63

               Regulas Nr. 650/2012 31. pants attiecas nevis uz in rem tiesību nodošanas kārtību, kas tostarp iekļauj vindikācijas vai damnācijas legātus, bet tikai uz in rem tiesību satura ievērošanu, kas tiek noteikts atbilstoši mantojumam piemērojamiem tiesību aktiem (lex causae), un uz to pieņemšanu tās dalībvalsts tiesību sistēmā, kurā tās tiek norādītas (lex rei sitae).

               64

               Līdz ar to, tā kā ar vindikācijas legātu nodotās in rem tiesības ir īpašumtiesības, kas ir atzītas Vācijas tiesībās, nav jāveic Regulas Nr. 650/2012 31. pantā paredzētā pielāgošana.

               65

               No minētā izriet, ka Regulas Nr. 650/2012 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts, kuras tiesību sistēmā nepastāv vindikācijas legāta institūts, atteikums atzīt šāda legāta in rem sekas, kas mantojuma atklāšanās datumā radušās atbilstoši izvēlētajiem mantošanas tiesību aktiem.

               66

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunkts, kā arī 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā atteikums atzīt in rem sekas vindikācijas legātam, kas pastāv mantojumam piemērojamajos tiesību aktos, kurus testators izvēlējies atbilstoši šīs pašas regulas 22. panta 1. punktam, jo šis atteikums ir balstīts uz iemeslu, ka šis legāts attiecas uz īpašumtiesībām uz nekustamo īpašumu šajā dalībvalstī, kurā nepastāv legāta institūts ar tiešām in rem sekām mantojuma atklāšanās dienā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               67

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 4. jūlija Regulas (ES) Nr. 650/2012 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunkts, kā arī 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā atteikums atzīt in rem sekas vindikācijas legātam, kas pastāv mantojumam piemērojamajos tiesību aktos, kurus testators izvēlējies atbilstoši šīs pašas regulas 22. panta 1. punktam, jo šis atteikums ir balstīts uz iemeslu, ka šis legāts attiecas uz īpašumtiesībām uz nekustamo īpašumu šajā dalībvalstī, kurā nepastāv legāta institūts ar tiešām in rem sekām mantojuma atklāšanās dienā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – poļu.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2010. gada 15.decembrī. # Nicolás Angulo Sánchez pret Eiropas Savienības Padomi. # Civildienesta lietas. # Lieta F-67/09.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 22.februārī. # Office national des pensions (ONP) pret Gioconda Camarotto (C-52/99) un Giuseppina Vignone (C-53/99). # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour du travail de Liège - Beļģija. # Sociālais nodrošinājums. # Apvienotās lietas C-52/99 un C-53/99.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1983. gada 30. jūnijā. # Bernhard Schloh pret Eiropas Kopienu Padomi. # Ierēdņi: # Lieta 85/82.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2001. gada 23.februārī. # Carlo De Nicola pret Eiropas Investīciju banku. # Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Paaugstināšana amatā - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Apvienotās lietas T-7/98, T-208/98 un T-109/99.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 24.septembrī. # M pret Eiropas ombudu. # Ārpuslīgumiskā atbildība - Komisijas veikta sūdzības, kurā apstrīdēta dalībvalsts rīcība, izskatīšanas izbeigšana - Eiropas ombuda lēmums par sūdzības izskatīšanu - Komisijas pieļautās kļūdas sliktas pārvaldības fakta konstatēšanā - Prasītāja nosaukšana vārdā - Tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību, samērīguma un sacīkstes principu pārkāpums - Morālais kaitējums - Cēloņsakarība. # Lieta T-412/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2008. gada 24. septembra spriedums – M/Ombuds
      (lieta T‑412/05)
      Ārpuslīgumiskā atbildība – Komisijas veikta sūdzības, kurā apstrīdēta dalībvalsts rīcība, izskatīšanas izbeigšana – Eiropas ombuda lēmums par sūdzības izskatīšanu – Komisijas pieļautās kļūdas sliktas pārvaldības fakta konstatēšanā – Prasītāja nosaukšana vārdā – Tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību, samērīguma un sacīkstes principu pārkāpums – Morālais kaitējums – Cēloņsakarība
      1.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana (EKL 288. pants; Tiesas Statūtu
            21. panta pirmā daļa un 53. panta pirmā daļa; Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal.
            ar 43.–48. punktu)
      2.                     Eiropas ombuds – Pienākums ievērot konfidencialitātes principu – Pienākums nenosaukt vārdā personas, kas nav pakļautas tā
            kontrolei (sal. ar 126.–133. punktu)
      3.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Privātpersonas tiesības aizsargājošas augstākas normas pietiekami būtisks pārkāpums
            (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 133.–145. punktu)
      4.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Reāls un droši zināms kaitējums, ko radījis nelikumīgs akts (EKL 288. panta otrā daļa)
            (sal. ar 146.–158. punktu)
      Priekšmets

               Prasība saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu par zaudējumu atlīdzību, ko prasītājs cietis tāpēc, ka viņš nosaukts vārdā Eiropas
                  ombuda 2002. gada 18. jūlija lēmumā par sūdzību, kas reģistrēta ar Nr. 1288/99/OV, un ombuda pieļautās neuzmanības dēļ minētās
                  sūdzības izskatīšanā un minētajā lēmumā izdarītajos secinājumos

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	Eiropas ombuds atlīdzina M. zaudējumus EUR 10 000 apmērā;

                  2)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  3)

                  	katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2007. gada 4.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Somijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2000/59/EK - Ostas iekārtas, kas paredzētas kuģu atkritumu un kravu atlieku uzņemšanai - Atkritumu uzņemšanas un apstrādes plānu nepieņemšana un neizpilde visās ostās. # Lieta C-523/06.

text:
      Tiesas (sestā palāta) 2007. gada 4. oktobra spriedums – Komisija/Somija
      (lieta C‑523/06)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2000/59/EK – Ostas iekārtas, kas paredzētas kuģu atkritumu un kravu atlieku uzņemšanai – Atkritumu uzņemšanas un apstrādes plānu nepieņemšana un neizpilde visās ostās
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 11. punktu)
      2.                     Iestāžu akti – Direktīvas – Izpilde no dalībvalstu puses (EKL 249. pants) (sal. ar 12. punktu)
      3.                     Vide – Atkritumi – Direktīva 2000/59 – Kuģu atkritumi un kravu atliekas (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/59
            5. panta 1. punkts) (sal. ar 13. un 14. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/59/EK par ostas iekārtām,
                  kas paredzētas kuģu atkritumu un kravu atlieku uzņemšanai (OV L 332, 81. lpp.), 5. panta 1. punkts un 16. panta 1. punkts
                  – Atkritumu uzņemšanas un apstrādes plānu nepieņemšana un neizpilde visās ostās Somijā

            Rezolutīvā daļa:

                  nepieņemot un neizpildot atkritumu uzņemšanas un apstrādes plānus visās savās ostās, Somijas Republika nav izpildījusi pienākumus,
                     kas tai uzlikti saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/59/EK par ostas iekārtām,
                     kas paredzētas kuģu atkritumu un kravu atlieku uzņemšanai, 5. panta 1. punktu un 16. panta 1. punktu;

                  Somijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 29.aprīlī. # Eiropas Parlaments pret Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando un Gastone Parigi. # Apelācija - Nepieņemamība. # Lieta C-470/00 P.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 30.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku un Wam SpA. # Apelācijas sūdzība - Valsts atbalsts - Uzņēmuma darbības uzsākšana noteiktās trešās valstīs - Aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm - Konkurences izkropļošana - Tirdzniecība ar trešām valstīm - Komisijas lēmums - Valsts atbalsta prettiesiskums - Pienākums norādīt pamatojumu. # Lieta C-494/06 P.

text:
      Lieta C‑494/06 P
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Itālijas Republiku un Wam SpA
      Apelācijas sūdzība – Valsts atbalsts – Uzņēmuma darbības uzsākšana noteiktās trešās valstīs – Aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – Konkurences izkropļošana – Tirdzniecība ar trešām valstīm – Komisijas lēmums – Valsts atbalsta prettiesiskums – Pienākums norādīt pamatojumu
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Valsts atbalsts – Komisijas lēmums, kurā ir atzīts, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu – Pienākums norādīt pamatojumu
            – Apjoms
      (EKL 87. panta 1. punkts un 253. pants)
      2.        Valsts atbalsts – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – Konkurences apdraudējums – Vērtējuma kritēriji
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      1.        EKL 253. pantā pieprasītajam pamatojumam ir jābūt piemērotam attiecīgā akta raksturam un tajā ir jābūt skaidri un nepārprotami
         norādītai iestādes, apstrīdētā akta autores, argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu zināt noteiktā pasākuma pamatojumu
         un Kopienu tiesa to pārbaudīt. Nav prasīts pamatojumā konkretizēt visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos pierādījumus, jo
         tas, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jānovērtē ne tikai ņemot vērā tā tekstu, bet arī kontekstu, kā
         arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo nozari.

      Šī principa piemērošana atbalsta kvalifikācijai nozīmē, ka ir jābūt norādītiem iemesliem, kāpēc Komisija uzskata, ka attiecīgajam
         pasākumam ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts. Šajā sakarā arī tad, ja no apstākļiem, kuros atbalsti ir piešķirti, izriet,
         ka tie var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un traucēt vai apdraudēt konkurenci, Komisijai šie apstākļi vismaz ir
         jāmin sava lēmuma motīvu daļā.

      (sal. ar 48. un 49. punktu)
      2.        Lai valsts pasākumu varētu atzīt par valsts atbalstu, nav jākonstatē, ka atbalsts patiešām ietekmē tirdzniecību dalībvalstu
         starpā un traucē konkurenci, bet tikai jāpārbauda, vai šis atbalsts varētu ietekmēt tirdzniecību un draud izkropļot konkurenci.
         Attiecībā tieši uz nosacījumu par tirdzniecības dalībvalstu starpā ietekmēšanu atbalsts, ko dalībvalsts piešķīrusi kā nodokļu
         atvieglojumu atsevišķiem nodokļu maksātājiem, ir uzskatāms par tādu, kas var ietekmēt tirdzniecību, un tādējādi atbilstošu
         šim nosacījumam, ja attiecīgie nodokļu maksātāji veic saimniecisku darbību, kas ir šīs tirdzniecības priekšmets, vai ja nevar
         izslēgt, ka tie ir citās dalībvalstīs dibinātu uzņēmumu konkurenti. It īpaši, ja kādas dalībvalsts piešķirtais atbalsts nostiprina
         kāda uzņēmuma stāvokli attiecībā pret citiem konkurējošiem uzņēmumiem Kopienas iekšējā tirdzniecībā, ir jāuzskata, ka atbalsts
         ir ietekmējis minēto tirdzniecību. Šajā sakarā tas apstāklis, ka kāda no tautsaimniecības nozarēm tiek liberalizēta Kopienu
         līmenī, var liecināt par faktisku vai iespējamu atbalsta ietekmi uz konkurenci, kā arī par tā sekām uz tirdzniecību starp
         dalībvalstīm.

      (sal. ar 50.–53. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 30. aprīlī (*)

      Apelācijas sūdzība – Valsts atbalsts – Uzņēmuma darbības uzsākšana noteiktās trešās valstīs – Aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – Konkurences izkropļošana – Tirdzniecība ar trešām valstīm – Komisijas lēmums – Valsts atbalsta prettiesiskums – Pienākums norādīt pamatojumu
      Lieta C‑494/06 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2006. gada 24. novembrī iesniedza
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv V. di Buči [V. Di Bucci] un E. Rigīni [E. Righini], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:
      Itālijas Republika, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      Wam SpA, Cavezzo (Itālija), ko pārstāv E. Džiljāni [E. Giliani], avvocato,

      prasītājas pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 21. februāra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 20. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar apelācijas sūdzību Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Pirmās instances tiesas 2006. gada 6. septembra spriedumu apvienotajās
         lietās T‑304/04 un T‑316/04 Itālija un Wam/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa atcēla Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumu 2006/177/EK
         par valsts atbalstu Nr. C 4/2003 (ex NN 102/2002), ko Itālija piešķīrusi uzņēmumam WAM SpA (OV 2006, L 63, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Prāvas priekšvēsture
      2        1981. gada 29. jūlija Likuma Nr. 394 par atbalsta pasākumiem Itālijas eksportam (GURI Nr. 206, 1981. gada 29. jūlijs) 2. pants ir juridiskais pamats, saskaņā ar kuru Itālijas iestādes var piešķirt subsīdijas,
         lai finansētu eksporta uzņēmumus, kas īsteno programmas par iekļūšanu trešo valstu tirgos.

      3        Wam SpA (turpmāk tekstā – “Wam”) ir Itālijas uzņēmums, kas izstrādā, ražo un pārdod rūpnieciskās maisītājierīces un to sastāvdaļas, ko galvenokārt izmanto
         pārtikas, ķīmijas, farmācijas un vides rūpniecībā.

      4        1995. gada 24. novembrī Itālijas iestādes nolēma piešķirt Wam subsidētu aizdevumu LIT 2 281 485 000 (aptuveni EUR 1,18 miljoni) apmērā, lai veicinātu tā iekļūšanu Japānas, Dienvidkorejas
         un Taivānas tirgos. Pēc ekonomikas krīzes Korejā un Taivānā plānotie projekti šajās valstīs netika ieviesti. Wam patiesībā saņēma aizdevumu LIT 1 358 505 421 (aptuveni EUR 700 000) apmērā, lai izveidotu pastāvīgas struktūras un segtu
         izmaksas par tirdzniecības veicināšanu Tālajos Austrumos.

      5        2000. gada 9. novembrī tās pašas iestādes nolēma piešķirt Wam vēl vienu subsidētu aizdevumu LIT 3 603 574 689 (aptuveni EUR 1,8 miljonu) apmērā. Ar šo aizdevumu finansētā programma bija
         jāievieš Ķīnā Wam un Wam Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd, Wam pilnībā kontrolētam vietējam uzņēmumam.

      6        Pēc 1999. gadā saņemtas sūdzības Komisija uzsāka izmeklēšanu par Wam iespējami piešķirtu atbalstu. 2003. gada 21. janvārī tā nolēma uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālo pārbaudes
         procedūru ar lēmumu saistībā ar iespējamo Wam piešķirto atbalstu.

      7        2004. gada 19. maijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Attiecībā uz to, vai pirmais un otrais atbalsts (turpmāk tekstā –
         “apstrīdētie atbalsti”) ir “valsts atbalsts” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētā lēmuma pamatojuma 75.–79. punktā
         ir norādīts šādi:

      “(75) [Apstrīdētie atbalsta pasākumi ir veikti], piešķirot konkrētam uzņēmumam, proti, WAM SpA, valsts finansējuma dotācijas aizdevumu ar zemiem procentiem veidā. Minētie ieguldījumi uzlaboja atbalsta saņēmējas finansiālo
         stāvokli. Kas attiecas uz spēju ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, Tiesa spriedumā uzsvēra, ka, lai gan atbalsts ir
         vērsts uz eksportēšanu ārpus ES, tas tomēr var ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību. Turklāt, ņemot vērā savstarpējo atkarību
         starp tirgiem, kuros darbojas Kopienas uzņēmumi, ir iespējams, ka tāds atbalsts var izkropļot konkurenci Kopienā.

      (76)      WAM SpA ir meitas uzņēmumi visā pasaulē. Vairāki no tiem ir izveidoti gandrīz visās ES dalībvalstīs, kā Francijā, Holandē, Somijā,
         Lielbritānijā, Dānijā, Beļģijā un Vācijā. Jo īpaši sūdzības iesniedzējs uzsvēra, ka viņš bija [tiešs konkurents] WAM Engineering Ltd, kas ir WAM SpA meitas uzņēmums Apvienotajā Karalistē un Īrijā, un ka viņš zaudē daudzus pasūtījumus Itālijas uzņēmumam. Turklāt, tā kā [tiek
         skarta] uz āru vērst[a] konkurenc[e] starp Kopienas uzņēmumiem, izrādījās, ka programma, ko finansēja ar otro atbalstu, kura
         mērķis bija atbalstīt komerciālu iekļūšanu Ķīnā, bija kopīgi jāveic uzņēmumiem WAM SpA un WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd, kas ir vietējs uzņēmums, ko [par] 100 % kontrolē WAM SpA.

      (77)      Atbilstīgi [Eiropas Kopienu Tiesas judikatūrai], pat ja saņēmējs eksportē gandrīz visu savu produkciju ārpus ES, EEZ un [pievienošanas
         procesā esošajām valstīm], neatkarīgi no eksporta darbībām subsidēšana var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      (78)      Turklāt konkrētajā gadījumā ir noskaidrots, ka pārdotie apjomi ārvalstīs no 1995. gada līdz 1999. gadam veidoja no 52 līdz
         57,5 % no WAM SpA gada kopējā apgrozījuma, no kura divas trešdaļas ES iekšienē (absolūtajos skaitļos apmēram 10 miljoni euro pret 5 miljoniem
         euro).

      (79)      Tāpēc neatkarīgi no tā, vai [apstrīdētais] atbalsts [veicina] eksportu uz citām ES dalībvalstīm vai uz valstīm ārpus ES, tas
         spēj ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un tāpēc ir pakļauts [EKL] 87. panta 1. punktam.”

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      8        Itālijas Republika, no vienas puses, un Wam, no otras puses, Pirmās instances tiesā par apstrīdēto lēmumu cēla prasību atcelt tiesību aktu. Abas prasības tika apvienotas.
         Itālijas Republika savā prasības pieteikumā tiesību akta atcelšanai izvirzīja septiņus pamatus, Wam izvirzīja desmit. Viens no iebildumiem bija par Komisijas sniegtu nepilnīgu pamatojumu apstrīdētajam lēmumam.

      9        Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesas otrā palāta apstrīdēto lēmumu atcēla. Kā pamatu šādam risinājumam Pirmās instances
         tiesa norādīja Komisijas pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.

      10      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. punktā atgādināja, ka, lai atbalstu kvalificētu kā ar kopējo tirgu nesaderīgu
         “valsts atbalstu”, jābūt izpildītiem visiem EKL 87. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Nosacījumi ir šādi. Pirmkārt,
         intervencei ir jābūt no valsts vai no valsts līdzekļiem. Otrkārt, šai intervencei, iespējams, jāiespaido tirdzniecība starp
         dalībvalstīm. Treškārt, ar to jādod priekšroka konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai. Ceturtkārt, tai jārada
         vai jādraud radīt konkurences izkropļojumi.

      11      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā ir atzinusi, ka automātiski nav atzīstams, ka apstrīdētais atbalsts
         ietekmē tirdzniecību dalībvalstu starpā vai rada, vai draud radīt konkurences izkropļojumus, un ka šāda iespējamība esot jāpierāda.
         Šajā sakarā Komisijai apstrīdētajā lēmumā esot bijis jāmin atbilstošas norādes uz apstrīdētā atbalsta paredzamajām sekām.
         Katrā ziņā Pirmās instances tiesa ir uzsvērusi, ka Komisijai nebija jāpierāda atbalstu faktiskās sekas.

      12      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 66. punktā ir uzskatījusi, ka apstrīdētā lēmuma pamatojuma 75. un 77. punktā sniegtajā
         pamatojumā ir “atgādināti no judikatūras izrietoši principi un norādīts, ka nevar izslēgt ietekmi uz tirdzniecību vai konkurenci,
         [un] tas vien nav uzskatāms par atbilstošu EKL 253. panta prasībām”.

      13      Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma 75. punktā konstatēto, ka “[šie] ieguldījumi uzlaboja atbalsta saņēmējas finansiālo
         stāvokli”, Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka tas tieši neattiecas uz nosacījumiem par tirdzniecības ietekmēšanu vai konkurences
         izkropļošanu, bet vispārīgākā veidā uz priekšrocības piešķiršanu konkrētam uzņēmumam, kas ir vēl viena EKL 87. panta 1. punktā
         paredzētā valsts atbalsta pazīme. Turpinot Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. punktā atzina, ka “atbalsta piešķiršana
         konkrētam uzņēmumam, kas raksturīga jebkuram valsts atbalstam, kā arī šī uzņēmuma finansiālās situācijas būtisks uzlabojums
         nav pietiekami argumenti, lai pierādītu, ka minētais atbalsts atbilst visiem EKL 87. panta 1. punktā uzskaitītajiem kritērijiem”.

      14      Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma 76. un 78. punktā ietvertajiem pamatojuma elementiem Pirmās instances tiesa pārsūdzētā
         sprieduma 68. punktā ir norādījusi, ka tie ir “dati, kas pierāda, ka Wam darbojas pasaules un Kopienas tirgos, ka tā piedalās tirdzniecībā īpaši ar eksportu un tādējādi konkurē ar citiem uzņēmumiem”.

      15      Turpretim pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka “šī informācija nenorāda, kādā veidā,
         ņemot vērā to raksturu un lietas apstākļus, tirdzniecība starp dalībvalstīm varētu tikt ietekmēta, nedz arī kādā veidā varētu
         būt izkropļota vai tas draudētu notikt. Turklāt runa ir tikai par apstākļiem, kuri citu starpā ir jāizvērtē, analizējot apstrīdētā
         atbalsta iespējamās sekas”.

      16      Pirmās instances tiesa ir noraidījusi Komisijas argumentu par to, ka konkurences izkropļošana ir notikusi tādēļ, ka apstrīdētā
         atbalsta dēļ Wam pozīcija esot tikusi stiprināta, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, kuri varētu ar to konkurēt.

      17      Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka arguments nav pieņemams, jo apstrīdētajā lēmumā neesot nedz skaidru norāžu, nedz pietiekamu
         pierādījumu par šādu stiprināšanu. Šo pašu iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa ir noraidījusi argumentu par to, ka apstrīdētais
         atbalsts ir ļāvis Wam īstenot programmu iekļūšanai ārpuskopienas tirgos un izmantot līdzekļus citiem mērķiem Kopienu tirgū.

      18      Pirmās instances tiesa ir noraidījusi Komisijas apgalvojumu, ka neesot nepieciešams pārbaudīt Eiropas Kopienu un Tālo Austrumu
         tirgu savstarpējo atkarību, jo Wam piedalās Kopienu iekšējā tirgū. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 74. punktā ir atzinusi, ka “viens vienīgs atzinums
         par Wam dalību Kopienu iekšējā tirgū nav pietiekams, lai no tā secinātu ietekmi uz minēto tirgu vai konkurences izkropļošanu un tādējādi
         nepieciešamību veikt atbalsta seku dziļāku analīzi, ņemot vērā it īpaši apstākli, ka ar atbalstu tiek segti izdevumi Tālo
         Austrumu tirgū, kā arī attiecīgā gadījumā šī tirgus un Eiropas tirgus savstarpējo atkarību”.

      19      Turklāt pārsūdzētā sprieduma 74. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka apstrīdētajā lēmumā ir atsauce uz tādu tirgu
         savstarpēju atkarību, kurā darbojas Kopienu uzņēmumi, bet, nonākot pretrunā ar 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87
         Beļģija/Komisija, sauktu “Tubemeuse” (Recueil, I‑959. lpp., 36.–38. punkts), neizvirzot precīzus argumentus un pierādījumus, no kā varētu secināt apgalvojumu, kas ietverts
         šī lēmuma pamatojuma 75. punktā un kas izriet no iepriekš minētajā spriedumā lietā Tubemeuse noskaidrota principa, ka šīs savstarpējās atkarības dēļ apstrīdētais atbalsts var ietekmēt konkurenci Kopienā.

      20      Visbeidzot attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma 79. punktu, kurā minēts, ka “neatkarīgi no tā, vai konkrētais atbalsts
         atbalsta eksportu uz citām ES dalībvalstīm vai uz valstīm ārpus Eiropas Savienības, tas spēj ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm
         un tāpēc ir pakļauts [EKL] 87. panta 1. punktam”, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 75. punktā ir noteikusi, ka
         apstrīdētajā lēmumā “nav formāla vērtējuma par konkurences izkropļošanu un tādēļ, šķiet, [Komisija] ir novērsusies no šī nosacījuma
         minētā panta piemērošanai obligātā rakstura”.

      21      Pārsūdzētā sprieduma 75. punktā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, ir norādījusi, ka “nekas nenorāda uz to, ka apstrīdētā atbalsta
         mērķis būtu veicināt eksportu uz citām dalībvalstīm un, otrkārt, ka minētā atbalsta mērķis nav tieši un nekavējoties veicināt
         eksportu no Eiropas Savienības, bet finansēt programmu iekļūšanai tirgū”.

      22      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 76. punktā ir atzinusi, ka apstrīdētā lēmuma pamatojuma 74. līdz 79. punktā ietvertais
         pamatojums neļauj saprast, kādā veidā konkrētajos apstākļos apstrīdētais atbalsts var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm
         un radīt vai draudēt radīt konkurences izkropļojumus, un ka tādēļ apstrīdētajā lēmumā norādītie apstākļi nav pietiekams pamatojums
         tādiem secinājumiem, kādus Komisija ir izdarījusi attiecībā uz EKL 87. panta 1. punkta piemērošanu.

      23      Līdz ar to Pirmās instances tiesa, nepārbaudot pārējos Itālijas Republikas un Wam izvirzītos pamatus, atcēla apstrīdēto lēmumu nepietiekama pamatojuma dēļ, jo tajā nebija ietverts pietiekami daudz apstākļu,
         no kā varētu secināt, ka ir izpildīti visi nosacījumi EKL 87. panta 1. punkta piemērošanai.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      24      Ar savu apelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu un,
      –        pasludinot galīgo spriedumu šajā lietā, noraidīt šo prasību kā nepieņemamu;
      –        pakārtoti nodot lietu Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai, kā arī
      –        piespriest Itālijas Republikai un Wam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesvedībās.

      25      Itālijas Republika Tiesai lūdz Komisijas apelācijas sūdzību atzīt par nepieņemamu vai to noraidīt un piespriest Komisijai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      26      Wam lūdz, pirmkārt, Tiesu primāri noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai pakārtoti kā nepamatotu. Otrkārt, pakārtoti Wam lūdz Tiesu citu iemeslu dēļ atcelt apstrīdēto lēmumu vai, treškārt, pakārtoti nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai
         sprieduma taisīšanai un jebkurā gadījumā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp minētajā [atkārtotajā]
         instancē.

       Par apelācijas sūdzību
       Par pieņemamību
      27      Kā Itālijas Republika, tā arī Wam apstrīd apelācijas sūdzības pieņemamību.

      28      Itālijas Republika uzskata, ka Komisijas apgalvojums par Pirmās instances tiesas sprieduma neatbilstību Tiesas judikatūrai
         ir pamats, kas neattiecas uz tiesību jautājumiem.

      29      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesas Statūtu 58. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka apelācijas sūdzības Tiesai iesniedz tikai
         par tiesību jautājumiem. Tās tostarp var būt pamatotas ar to, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesību aktus.

      30      Tādēļ, kā savu secinājumu 20. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, Komisijas apelācijas sūdzība ir konkrēti pamatota ar apgalvojumu,
         ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesības, neievērojot un nepiemērojot tādu EKL 87. panta un 253. panta interpretāciju,
         kāda noteikta Tiesas judikatūrā.

      31      No tā izriet, ka Itālijas Republikas arguments par to, ka apelācijas sūdzība nav pamatota ar tiesību jautājumu, ir jānoraida.

      32      Attiecībā uz Wam argumentu par to, ka ar Komisijas celto apelācijas sūdzību Tiesai tiek lūgts, pirmkārt, pārbaudīt pārsūdzēto spriedumu pēc
         būtības, neaprobežojoties ar “būtisku formas prasību” pārbaudi, kā tas paredzēts EKL 230. pantā, un, otrkārt, veikt pārbaudi
         pēc būtības, kuru Tiesa nav kompetenta veikt apelācijas stadijā, ir vispirms jānorāda, ka ar EKL 230. pantu Tiesai tiek piešķirta
         kontroles kompetence par Kopienu iestāžu, izņemot Pirmās instances tiesas, izdotajiem aktiem. Par Pirmās instances tiesas
         spriedumiem iesniegtās apelācijas sūdzības turpretim ir paredzētas EKL 225. panta 1. punktā un Tiesas statūtos.

      33      Turpinot ir jāatgādina, ka pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kas būtu jānošķir no motivācijas pamatotības,
         kura attiecas uz apstrīdētā tiesību akta tiesiskumu pēc būtības (šajā sakarā skat. 2002. gada 7. marta spriedumu lietā C‑310/99
         Itālija/Komisija, Recueil, I‑2289. lpp., 48. punkts). Tā kā ar Komisijas apelācijas sūdzības vienīgo pamatu ir apstrīdēta tieši Pirmās instances tiesas
         veiktā pienākuma norādīt pamatojumu analīze, nevarētu iebilst Komisijas lūgumam Tiesai pārbaudīt apstrīdēto lēmumu pēc būtības.

      34      No tā izriet, ka Wam arguments par Komisijas vienīgā izvirzītā pamata pieņemamību arī ir jānoraida.

      35      Tādēļ apelācijas sūdzība ir atzīstama par pieņemamu.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      36      Komisija izvirza tikai vienu prasības pamatu, saskaņā ar kuru pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā,
         jo tajā konstatēta apstrīdētā lēmuma pamatojuma neesamība. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 87. panta
         1. punkta un 253. panta noteikumu kombināciju, atzīdama, ka EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas ietvaros, lai pierādītu ietekmes
         uz tirdzniecību vai konkurences izkropļošanas pastāvēšanu, nepietiek ar faktu, ka uzņēmums ir piedalījies Kopienas iekšējā
         tirdzniecībā. Komisija uzskata, ka, sniegdama šādu pamatojumu, Pirmās instances tiesa rīkojas pretrunā Tiesas judikatūrai
         attiecīgajā jomā.

      37      Komisija norāda, ka Wam dalība Kopienas iekšējā tirdzniecībā pati par sevi pierāda, ka atbalsti var ietekmēt minēto tirdzniecību.

      38      Pretēji pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktam, kuros ir kritizēts fakts, ka apstrīdētajā lēmumā nav pietiekamu pierādījumu
         Wam pozīcijas stiprināšanai konkurences aspektā, Komisija norāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja ar atbalstu
         uzņēmums var segt savas parastās izmaksas un nostiprināt savu pozīciju attiecībā uz konkurējošiem uzņēmumiem Kopienu iekšējā
         tirdzniecībā, tad atbalsts ietekmē Kopienu iekšējo tirdzniecību un faktiski izkropļo konkurences apstākļus. Šajā sakarā Komisija
         uzstāj, ka tai nav jāpārbauda atbalstu faktiskās sekas.

      39      Komisija kritizē pārsūdzēto spriedumu par to, ka tajā tiek konstatēta pamatojuma neesamība, jo apstrīdētajā lēmumā neesot
         neviena argumenta par Kopienu tirgus un Tālo Austrumu tirgus savstarpējo atkarību, kuru ietekmē apstrīdētie atbalsti. Komisija
         uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi faktu, ka nauda ir aizstājama un līdz ar to, ja uzņēmums darbojas Kopienā,
         nav nepieciešams īpaši demonstrēt iespēju, ka šī uzņēmuma iekļūšanai ārpuskopienas tirgos paredzētais atbalsts ietekmē arī
         tirdzniecību dalībvalstu starpā un tādējādi var radīt konkurences izkropļojumus.

      40      Visbeidzot Komisija norāda uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru – ja no atbalstu piešķiršanas apstākļiem vien izriet, ka
         atbalsti var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā vai radīt, vai draudēt radīt konkurences izkropļojumus, – Komisija var
         aprobežoties, savā lēmumā pamatojoties tikai uz šiem apstākļiem. Komisija uzskata, ka tieši šādi tā ir rīkojusies apstrīdētajā
         lēmumā.

      41      Wam uzskata, ka apelācijas sūdzībai nav nekāda pamata. Wam norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi piemērojusi Tiesas pastāvīgo judikatūru par to, ka pienākums norādīt pamatojumu
         nav izpildīts, norādot pamatojumu, kas balstīts uz abstraktiem vai tikai hipotētiskiem apsvērumiem. Wam apgalvo, ka nosacījumi, kas saistīti ar ietekmi uz tirdzniecību un konkurences izkropļošanu, ir uzskatami par izpildītiem,
         tikai pamatojoties uz faktiem, kuri konkrētā un ne tikai abstraktā veidā pierāda, ka konkrētajā gadījumā valsts piešķirts
         vai no valsts līdzekļiem piešķirts atbalsts nostiprina atbalsta saņēmēja uzņēmuma konkurences pozīciju un atvieglo tā ražošanas
         izmaksu segšanu.

      42      Itālijas Republika uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi EKL 87. panta 1. punkta prasības un ir rīkojusies atbilstoši
         judikatūrā paredzētajam. 1980. gada 17. septembra spriedumā lietā 730/79 Philip Morris Holland/Komisija (Recueil, 2671. lpp.) ietekme uz tirdzniecību esot definēta kā atbalsts, kam ir “jāstiprina kāda uzņēmuma pozīcija attiecībā pret
         citiem konkurējošiem uzņēmumiem Kopienu iekšējā tirdzniecībā”.

      43      Itālijas Republika uzskata, ka pat vispārīga iespējami ar atbalstiem iespaidotās Kopienu līmeņa konkurences īpašību pārbaude
         un tādējādi hipotēze par “relatīvu [pozīcijas] stiprināšanu”, kas izskaidrotu ietekmi uz Kopienu iekšējo tirdzniecību, apstrīdētajā
         lēmumā nav sniegta. Apelācijas sūdzības 15. punktā ietvertā norāde uz iespējamo stiprināšanas ietekmi neesot pieņemama, jo
         Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 73. punktā ir atzinusi, ka šī ietekme pirmo reizi ir tikusi apgalvota tikai tiesas
         sēdes laikā.

      44      Itālijas Republika šo pašu iebildi par nepieņemamību izvirza attiecībā uz apelācijas sūdzības 15. punktā izvirzīto piebildi
         par konkurences izkropļojumiem, kuri izrietot no tā, ka uzņēmums attiecīgo atbalstu dēļ ir ticis atbrīvots no izmaksām, kuras
         tam parasti būtu jāmaksā.

      45      Saskaņā ar šīs dalībvalsts viedokli 2004. gada 29. aprīļa spriedumā lietā C‑372/97 Itālija/Komisija (Recueil, I‑3679. lpp.) 56. punktā ir norādīts, ka pamatojums ir pietiekams, ja Komisija kaut vispārīgā veidā identificē attiecīgas
         uzņēmumu kategorijas parastās izmaksas un saista tās ar atbalstu priekšmetu. Šajā gadījumā iemesls, kādēļ izdevumi būtu uzskatāmi
         par “parastajām izmaksām”, apsūdzētā lēmuma pamatojumā nav ticis izskaidrots.

      46      Itālijas Republika turklāt norāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Tubemeuse ir skaidri norādīts, ka nevar pieņemt, ka ārpuskopienas konkurences jomā saņemta iespējama priekšrocība ir priekšrocība arī
         konkurencē Kopienas ietvaros. Tādēļ Pirmās instances tiesa esot pareizi atzinusi, ka šajā sakarā pamatojums nav pietiekams.

      47      Visbeidzot Itālijas Republika uzskata, ka Komisijas argumenti par to, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā naudas līdzekļu
         aizstājamo raksturu, nav pieņemams, jo tas nav juridisks pamats, kas saistīts ar pamatojuma neesamību un ir papildu argumentācija
         apstrīdētajā lēmumā ietvertajam pamatojumam. Katrā ziņā “līdzekļu atbrīvošanas” teorija neesot pietiekams pamatojums, ja netiek
         sniegti papildu precizējumi, jo šo teoriju varētu izmantot arī, lai pierādītu, ka apstrīdētajiem atbalstiem nav nekādas ietekmes
         uz Kopienu tirgu.

       Tiesas vērtējums
      48      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā pieprasītajam pamatojumam ir jābūt piemērotam attiecīgā akta raksturam un tajā
         ir jābūt skaidri un nepārprotami norādītai iestādes, apstrīdētā akta autores, argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu
         zināt veiktā pasākuma pamatojumu, bet Kopienu tiesa to pārbaudīt. Nav prasīts pamatojumā konkretizēt visus būtiskos faktiskos
         un tiesiskos pierādījumus, jo tas, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jānovērtē, ne tikai ņemot vērā
         tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo nozari (2006. gada 6. septembra spriedums
         lietā C‑88/03 Portugāle/Komisija, Krājums, I‑7115. lpp., 88. punkts un tajā minētā judikatūra).

      49      Šī principa piemērošana atbalsta kvalifikācijai nozīmē, ka ir jābūt norādītiem iemesliem, kāpēc Komisija uzskata, ka attiecīgajam
         pasākumam ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts. Šajā sakarā arī tad, ja no apstākļiem, kuros atbalsti ir piešķirti, izriet,
         ka tie var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un traucēt vai apdraudēt konkurenci, Komisijai šie apstākļi vismaz ir
         jāmin sava lēmuma motīvu daļā (iepriekš minētais spriedums lietā Portugāle/Komisija, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).

      50      Lai valsts pasākumu varētu atzīt par valsts atbalstu, nav jākonstatē, ka atbalsts patiešām ietekmē tirdzniecību dalībvalstu
         starpā un traucē konkurenci, bet tikai jāpārbauda, vai šis atbalsts varētu ietekmēt tirdzniecību un draud izkropļot konkurenci
         (2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze u.c., Krājums, I‑289. lpp., 140. punkts un tajā minētā judikatūra).

      51      Attiecībā tieši uz nosacījumu par tirdzniecības dalībvalstu starpā ietekmēšanu no judikatūras izriet, ka atbalsts, ko dalībvalsts
         piešķīrusi kā nodokļu atvieglojumu atsevišķiem nodokļu maksātājiem, ir uzskatāms par tādu, kas var ietekmēt tirdzniecību un
         tādējādi atbilstošu šim nosacījumam, ja attiecīgie nodokļu maksātāji veic saimniecisku darbību, kas ir šīs tirdzniecības priekšmets,
         vai ja nevar izslēgt, ka tie ir citās dalībvalstīs dibinātu uzņēmumu konkurenti (šajā sakarā skat. 2005. gada 3. marta spriedumu
         lietā C‑172/03 Heiser, Krājums, I‑1627. lpp., 35. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Portugāle/Komisija, 91. punkts).

      52      It īpaši Tiesa ir atzinusi, ka, ja kādas dalībvalsts piešķirtais atbalsts nostiprina kāda uzņēmuma stāvokli attiecībā pret
         citiem konkurējošiem uzņēmumiem Kopienas iekšējā tirdzniecībā, ir jāuzskata, ka atbalsts ir ietekmējis minēto tirdzniecību
         (iepriekš minētais spriedums lietā Cassa di Risparmio di Firenze u.c., 141. punkts un tajā minētā judikatūra).

      53      Šajā sakarā tas apstāklis, ka kāda no tautsaimniecības nozarēm tiek liberalizēta Kopienu līmenī, var liecināt par faktisku
         vai iespējamu atbalsta ietekmi uz konkurenci, kā arī par tā sekām uz tirdzniecību starp dalībvalstīm (iepriekš minētais spriedums
         lietā Cassa di Risparmio di Firenze u.c., 142. punkts un tajā minētā judikatūra).

      54      Attiecībā uz konkurences izkropļošanas nosacījumu ir jāatgādina, ka darbības atbalsti, proti, atbalsti, ar ko paredzēts uzņēmumu
         atbrīvot no izmaksām, kuras tam parasti būtu jāsedz saistībā ar ikdienas pārvaldību vai parastu darbību, principā rada konkurences
         apstākļu izkropļojumu (2000. gada 19. septembra spriedums lietā C‑156/98 Vācija/Komisija, Recueil, I‑6857. lpp., 30. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Heiser, 55. punkts).

      55      Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa ir ievērojusi iepriekš atgādināto judikatūru par Komisijas pienākumu
         norādīt pamatojumu valsts atbalsta jomā, pārsūdzētā sprieduma 76. punktā secinot, ka apstrīdētā lēmuma pamatojuma 74.–79. punktā
         izklāstītais pamatojums neļauj īsti saprast, kādā veidā konkrētās lietas apstākļos apstrīdētie atbalsti var ietekmēt tirdzniecību
         dalībvalstu starpā vai draudēt radīt konkurences izkropļojumus.

      56      Attiecībā uz konkrētās lietas apstākļiem Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā ir pamatoti uzsvērusi, ka
         apstrīdēto atbalstu mērķis ir ar aizdevuma ar samazinātu procentu likmi palīdzību finansēt izmaksas iekļūšanai trešo valstu
         tirgos, kas saistītas ar pastāvīgo pārstāvniecību nodibināšanu vai reklāmas pasākumiem, un ka to ekvivalents – atbalsts –
         ir salīdzinoši neliela summa. Turklāt minētā sprieduma 75. punktā Pirmās instances tiesa kā epigrāfu ir norādījusi, ka minēto
         atbalstu mērķis nav tieši un nekavējoties veicināt eksportu no Eiropas Savienības, bet gan finansēt programmu iekļūšanai tirgū.

      57      Ņemot vērā lietai raksturīgos apstākļus, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma
         63. punktā atzīdama, ka Komisijai it īpaši ir pienākums pārbaudīt, vai apstrīdētie atbalsti ir uzskatāmi par tādiem, kas ietekmē
         tirdzniecību dalībvalstu starpā un var izkropļot konkurenci, apstrīdētajā lēmumā sniedzot atbilstošas norādes par šo atbalstu
         paredzamajām sekām.

      58      Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 64. punktā Pirmās instances tiesa ir pamatoti precizējusi, ka būtu bijis pietiekami, ja Komisija
         būtu konkrēti paskaidrojusi, kādā veidā apstrīdētie atbalsti var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā un radīt vai draudēt
         radīt konkurences izkropļojumus. Šajā kontekstā Pirmās instances tiesa it īpaši ir uzsvērusi, ka Komisijai nebija jāveic konkrētā
         tirgus vai attiecīgo tirdzniecības plūsmu dalībvalstu starpā ekonomiskā analīze, nedz arī jāpierāda apstrīdēto atbalstu faktiskā
         ietekme, it īpaši attiecībā uz Wam noteiktajām cenām, vai arī jāpārbauda Wam tirdzniecība Apvienotās Karalistes tirgū.

      59      Attiecībā uz konkrētu šo principu piemērojumu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 66. punktā ir pareizi konstatējusi,
         ka vispārīgs pamatojums, kāds ir ietverts apstrīdētā lēmuma pamatojuma 75. un 77. punktā, kas balstīts uz iepriekš minētā
         sprieduma lietā Tubemeuse izrietošo principu atkārtošanu, pats par sevi nav uzskatāms par atbilstošu EKL 253. panta prasībām.

      60      Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma 76. un 78. punktā ietvertajiem pamatojuma elementiem Pirmās instances tiesa, nepieļaujot
         kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 68.–74. punktā ir atzinusi, ka minētie pamatojuma punkti, pat lasot kombinācijā
         ar apstrīdētā lēmuma pamatojuma 75. punktā izklāstītajiem principiem un secinājumu, ka Wam finansiālā situācija ir uzlabojusies, nav pietiekami, lai varētu saprast, kādā veidā apstrīdētie atbalsti konkrētajā lietā
         var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā un radīt vai draudēt radīt konkurences izkropļojumus.

      61      Pretēji Komisijas nostājai šajā jautājumā tikai tas, ka Wam piedalās Kopienu iekšējā tirdzniecībā, būtisku daļu savas produkcijas eksportējot Eiropas Savienības iekšienē, šī sprieduma
         56. punktā atgādinātajos lietai raksturīgajos apstākļos nav pietiekami, lai pierādītu minēto ietekmi.

      62      Šajā sakarā it īpaši ir jāatgādina, ka, ja no šī sprieduma 50. un 53. punkta minētās judikatūras izriet, ka šāda ietekme faktiski
         var izrietēt no tā, ka atbalsta saņēmējs darbojas liberalizētā Eiropas tirgū, tad jāsecina, ka šajā lietā – pretēji minēto
         lietu apstākļiem – apstrīdētie atbalsti nav tieši saistīti ar atbalsta saņēmēja darbību šajā tirgū, bet to mērķis ir segt
         izmaksas iekļūšanai trešo valstu tirgos. Šādos apstākļos un arī tādēļ, ka runa ir par atbalstiem, kuru ekvivalents ir samērā
         neliela summa, minēto atbalstu ietekme uz Kopienu iekšējo tirdzniecību un konkurenci nav tik pēkšņa un labi jūtama, Komisijai
         savs lēmums ir jāpamato rūpīgāk.

      63      Visbeidzot attiecībā uz šī sprieduma 54. punktā minēto judikatūru, atbilstoši kurai atbalsti, ar ko paredzēts uzņēmumu atbrīvot
         no izmaksām, kuras tam parasti būtu jāsedz saistībā ar ikdienas pārvaldību vai parastu darbību, principā rada konkurences
         apstākļu izkropļojumu, ir jāatzīst, ka šajā gadījumā atbalstu mērķis nav atbrīvot Wam no šīm izmaksām.

      64      No iepriekš minētā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 62.–76. punktā izklāstītajā vērtējumā būtībā norādot, ka Komisijai bija
         jāveic dziļāka analīze par apstrīdēto atbalstu iespējamo ietekmi uz tirdzniecību dalībvalstu starpā un konkurenci un ka tai
         apstrīdētajā lēmumā bija jāsniedz papildu norādes par minēto ietekmi, Pirmās instances tiesa nav vēlējusies balstīties uz
         iepriekš minēto judikatūru, bet gan ņemt vērā lietai raksturīgos apstākļus, tādējādi nepieļaujot, ka tai šajā sakarā varētu
         pārmest kļūdu tiesību piemērošanā.

      65      Turklāt šādu secinājumu neatspēko arī Komisijas izvirzītie argumenti par Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 74. punktā
         konstatēto. Šie konstatējumi par Eiropas tirgus un Tālo Austrumu tirgus savstarpējās atkarības pārbaudi attiecas uz iespēju,
         ka netieši tiek ietekmēta Kopienu iekšējā tirdzniecība un konkurence, kas pamatā tiek apskatīta iepriekš minētajā spriedumā
         lietā Tubemeuse. Ja šāda savstarpējās atkarības pārbaude nebūtu nepieciešama gadījumā, kad ir pierādīts, ka atbalsts tieši ietekmē Kopienu
         iekšējo tirgu, tomēr ir jāatzīst, ka apstrīdētajā lēmumā, kā tas ticis secināts jau iepriekšējos šī sprieduma punktos, tas
         nav pietiekami atainots.

      66      No visa iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Itālijas Republika un Wam ir prasījušas piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tai spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež tai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 26. martā. # Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG pret Eiropas Komisiju. # Lieta C-7/14 P.