title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 3.martā. # AG2R Prévoyance pret Beaudout Père et Fils SARL. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Périgueux - Francija. # Konkurence - LESD 101., 102. un 106. pants - Veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma - Koplīgums - Obligāta pievienošanās noteiktai apdrošināšanas sabiedrībai - Kategoriska iespējas atteikties no pievienošanās izslēgšana - Uzņēmuma jēdziens. # Lieta C-437/09.

text:
      Lieta C‑437/09
      AG2R Prévoyance
      pret
      Beaudout Père et Fils SARL
      (Tribunal de grande instance de Périgueux lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Konkurence – LESD 101., 102. un 106. pants – Veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma – Koplīgums – Obligāta pievienošanās noteiktai apdrošināšanas sabiedrībai – Kategoriska iespējas atteikties no pievienošanās izslēgšana – Uzņēmuma jēdziens
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Konkurence – Savienības noteikumi – Materiālā piemērošanas joma – Koplīgumi ar sociālās politikas mērķiem – Papildu vienošanās
            pie koplīguma, ar ko tiek ieviesta veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma – Valsts iestāžu lēmums, ar ko pievienošanās
            minētajai shēmai ir noteikta par obligātu – Izslēgšana
      (LES 4. panta 3. punkts; LESD 101. panta 1. punkts)
      2.        Konkurence – Savienības noteikumi – Uzņēmums – Jēdziens – Sabiedrība, kas ir atbildīga par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas
            papildshēmas pārvaldību – Iekļaušana – Nosacījumi
      (LESD 101. un 102. pants)
      3.        Konkurence – Publiski uzņēmumi un uzņēmumi, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības – Uzņēmumi, kam uzticēti
            pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi – Sabiedrība, kas ir atbildīga par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas
            papildshēmas pārvaldību – Noteiktas darbības nozares uzņēmumu dalības pienākums, nepastāvot iespējai atteikties no šīs dalības
            – Pieļaujamība
      (LESD 102. un 106. pants)
      1.        LESD 101. panta 1. punkts tā rakstura un mērķa dēļ neattiecas uz nolīgumu, kas noslēgts kā papildu vienošanās pie koplīguma
         un līdz ar to izriet no kolektīvām pārrunām starp noteiktas darbības nozares darba devējus un darbiniekus pārstāvošajām organizācijām,
         kas šajā nozarē ievieš veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kura palīdz uzlabot darbinieku darba nosacījumus,
         ne vien garantējot tiem nepieciešamos finanšu līdzekļus izdevumu segšanai slimības, negadījuma darbā, profesionālās slimības
         vai maternitātes gadījumā, bet arī samazinot izmaksas, kas koplīguma neesamības gadījumā būtu jāsedz pašiem darbiniekiem.
         Šādu konstatējumu nevar atspēkot fakts, ka dalība šādā nolīgumā ir obligāta visiem dalībvalsts attiecīgās darbības nozares
         uzņēmumiem, nepastāvot iespējai atteikties no dalības.

      Tā kā uz šādu nolīgumu neattiecas LESD 101. panta 1. punkts, valsts iestādes to var noteikt par obligāti piemērojamu personām,
         kas formāli nav ar to saistītas.

      Līdz ar to LESD 101. pants, skatot to kopā ar LES 4. panta 3. punktu, neaizliedz valsts iestāžu lēmumu pēc noteiktas darbības
         nozares darba devējus un darbiniekus pārstāvošo organizāciju lūguma noteikt par obligātu visiem attiecīgās darbības nozares
         uzņēmumiem nolīgumu, kas izriet no kolektīvām pārrunām un kurā paredzēta obligāta dalība veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas
         papildshēmā, nepastāvot iespējai atteikties no dalības.

      (sal. ar 31.–33., 36., 38. un 39. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Savienības konkurences tiesību kontekstā uzņēmuma jēdziens ietver visas struktūras, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi
         no to juridiskā statusa un finansējuma veida. Saimnieciska darbība ir visu veidu darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu
         piedāvāšanu attiecīgajā tirgū.

      Veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai ir sociāls mērķis tiktāl, ciktāl tā paredz obligātu papildu sociālo
         aizsardzību visiem attiecīgās konkrētās ekonomiskās nozares darbiniekiem. Tomēr ar apdrošināšanas shēmas sociālo mērķi vien
         nepietiek, lai izslēgtu, ka attiecīgā darbība tiek klasificēta par ekonomisku darbību. Ir nepieciešams, ka, pirmkārt, šo shēmu
         var uzskatīt par tādu, ar kuru tiek īstenots solidaritātes princips, un, otrkārt, ka to kontrolē valsts, kas to ir ieviesusi.

      Ņemot vērā apstākļus, kādos sabiedrība tiek norīkota par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pārvaldītāju,
         un rīcības brīvību, kāda tai ir pārrunās, noslēdzot vienošanos, šāda sabiedrība, kaut arī tās mērķis nav peļņas gūšana un
         tā rīkojas uz solidaritātes principa pamata, var tikt uzskatīta par uzņēmumu, kas veic ekonomisku darbību un kuru, pamatojoties
         uz finanšu un ekonomiskiem apsvērumiem, sociālie partneri ir izvēlējušies starp citiem konkurējošiem uzņēmumiem tās piedāvāto
         apdrošināšanas pakalpojumu tirgū.

      (sal. ar 41., 42., 44.–46., 64. un 65. punktu)
      3.        Tiktāl, ciktāl darbība, kas ietver veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pārvaldību, ir jāuzskata par ekonomisku
         darbību, LESD 102. un 106. pants neliedz valsts iestādēm piešķirt sociālā nodrošinājuma sabiedrībai ekskluzīvas tiesības pārvaldīt
         šo shēmu, attiecīgās darbības nozares uzņēmumiem neparedzot nekādu iespēju atteikties no dalības minētajā shēmā.

      Šāda dalības pienākuma, bez iespējas atteikties no dalības, atcelšanas rezultātā attiecīgā struktūra, iespējams, nevarētu
         veikt uzdevumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kādi tai ir uzticēti saskaņā ar pieņemamiem ekonomiskiem nosacījumiem.

      (sal. ar 80. un 81. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 3. martā (*)

      Konkurence – LESD 101., 102. un 106. pants – Veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma – Koplīgums – Obligāta pievienošanās noteiktai apdrošināšanas sabiedrībai – Kategoriska iespējas atteikties no pievienošanās izslēgšana – Uzņēmuma jēdziens
      Lieta C‑437/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunal de grande instance de Périgueux (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 27. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 9. novembrī, tiesvedībā

      AG2R Prévoyance
      pret
      Beaudout Père et Fils SARL.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits (referents) un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 30. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        AG2R Prévoyance vārdā – Ž. Bartelemī [J. Barthélémy] un O. Baro [O. Barraut], avocats,

      –        Beaudout Père et Fils SARL vārdā – F. Urozs [F. Uroz], avocat,

      –        Francijas valdības vārdā – J. Gštalters [J. Gstalter], pārstāvis,

      –        Beļģijas valdības vārdā – Ž. K. Allo [J.‑C. Halleux] un K. Pošē [C. Pochet], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – J. Mellers [J. Möller] un N. Grafs Victums [N. Graf Vitzthum], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – F. Kastiljo de la Torre [F. Castillo de la Torre] un P. J. O. van Nufels [P. J. O. Van Nuffel], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 11. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 81. un 82. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp AG2R Prévoyance (turpmāk tekstā – “AG2R”), kopīgi pārvaldītu sociālā nodrošinājuma sabiedrību, kuras darbību regulē Code de la sécurité sociale français [Francijas Sociālā nodrošinājuma kodekss], un Beaudout Père et Fils SARL (turpmāk tekstā – “Beaudout”) saistībā ar pēdējās minētās sabiedrības atteikumu pievienoties veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai,
         ko Francijas tradicionālo maiznīcu nozarē pārvalda AG2R.

       Valsts tiesiskais regulējums
      3        Francijā darbinieku ar slimību vai nelaimes gadījumu saistīto veselības aprūpes izdevumu segšana daļēji tiek nodrošināta ar
         sociālā nodrošinājuma pamatshēmu. Izdevumu daļa, kas ir jāsedz apdrošinātajai personai, var tikt daļēji atlīdzināta, izmantojot
         papildu veselības apdrošināšanu.

      4        Noteiktas darbības nozares darbinieku pievienošanos šādai papildshēmai var paredzēt ar nolīgumu vai koplīgumu, kas noslēgts
         starp darba devēju un attiecīgajiem darbinieku pārstāvjiem.

      5        Tādējādi atbilstoši Code de la sécurité sociale L 911‑1. pantam:

      “Tiktāl, ciktāl tās nav regulētas normatīvajos aktos, kolektīvās apdrošināšanas garantijas, kādas darbiniekiem, bijušajiem
         darbiniekiem un tiesību pārņēmējiem ir papildus apdrošināšanas garantijām, kas izriet no sociālā nodrošinājuma shēmas, tiek
         noteiktas vai nu ar nolīgumiem, vai koplīgumiem, vai lielākajai daļai ieinteresēto personu ratificējot uzņēmuma vadītāja sagatavotu
         līgumprojektu, vai arī ar uzņēmuma vadītāja vienpusēju lēmumu, kas tiek sagatavots rakstveidā un nodots katrai ieinteresētajai
         personai.”

      6        Code de la sécurité sociale L 912‑1. pantā ir regulēta obligāta dalība veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā. Šajā pantā ir norādīts,
         ka:

      “Ja L 911‑1. pantā minēto profesiju vai starpprofesiju nolīgumos ir paredzēta risku savstarpēja sadale – šos riskus apdrošinot
         vienā vai vairākās iestādēs, kas minētas 1989. gada 31. decembra Likuma Nr. 89‑1009 par apdrošinātajām personām sniegto apdrošināšanas
         garantiju pastiprināšanu attiecībā pret noteiktiem riskiem 1. pantā, vai vienā vai vairākās Code des assurances [Apdrošināšanas kodeksa] L 370‑1. pantā minētajās sabiedrībās, attiecībā uz kurām līdz ar to pievienošanās ir obligāta uzņēmumiem,
         kas ietilpst šo nolīgumu piemērošanas jomā –, tad šajos nolīgumos ir jāietver noteikums, kurā paredzēts, pie kādiem nosacījumiem
         un cik periodiski var tikt pārskatīti risku organizācijas un sadales noteikumi. Pārskatīšanas periodiskums nedrīkst pārsniegt
         piecus gadus.

      Ja augstāk minētie nolīgumi attiecas uz uzņēmumu, kas pirms šo nolīgumu spēkā stāšanās, lai apdrošinātu tos pašus riskus līdzvērtīgā
         līmenī, ir pievienojies vai parakstījis nolīgumu ar citu apdrošinātāju, nevis to, kas paredzēts nolīgumos, tad ir piemērojami
         Code du travail [Darba kodeksa] L 132‑23. panta otrās daļas noteikumi.”

      7        Atbilstoši 1989. gada 31. decembra Likuma Nr. 89‑1009, kas grozīts ar 1994. gada 8. augusta Likumu Nr. 94‑678 (1994. gada
         10. augusta JORF Nr. 184), 1. pantam ar apdrošināšanas pakalpojumiem var nodarboties tikai apdrošināšanas sabiedrības, kopīgi pārvaldītas
         sociālā nodrošinājuma sabiedrības, kuru darbību regulē Code de la sécurité sociale vai Code rural [Lauku kodekss], un savstarpējās apdrošināšanas kooperatīvās biedrības.

      8        Šajā ziņā Code de la sécurité sociale L 931‑1. pantā ir precizēts, ka kopīgi pārvaldītas sociālā nodrošinājuma sabiedrības ir privāto tiesību personas, kuru mērķis
         nav peļņas gūšana, kuras vienlīdzīgi pārvalda tās biedri – uzņēmumi un dalībnieki, kas definēti šī kodeksa L 931‑3. pantā.
         To darbības mērķis ietver ar nelaimes gadījumiem un slimību saistīta fiziska kaitējuma riska apdrošināšanu.

      9        Saskaņā ar Code de la sécurité sociale L 932‑9. panta piekto daļu kopīgi pārvaldīta sociālā nodrošinājuma sabiedrība, kurai ir uzticēta sociālā nodrošinājuma shēmas
         pārvaldība, nevar ne pārtraukt apdrošināšanas garantiju sniegšanu, ne arī izbeigt uzņēmuma dalību šajā shēmā tādēļ, ka nav
         veiktas šai sabiedrībai paredzētās iemaksas.

      10      Atbilstoši Code du travail L 132‑23. pantam gadījumā, ja nozares nolīgumi vai profesiju un starpprofesiju nolīgumi tiek piemēroti uzņēmumam, kas jau
         ir noslēdzis līgumus vai nolīgumus, pēdējo minēto noteikumi ir atbilstoši jāpielāgo.

      11      Code du travail L 133‑8. pantā ir paredzēts:

      “Pēc vienas no L 133‑1. pantā paredzēto iestāžu lūguma vai pēc darba ministra iniciatīvas ar darba ministra rīkojumu pēc tam,
         kad ir sagatavots argumentēts Nacionālās darba koplīgumu slēgšanas pārrunu komisijas atzinums, kā tas ir paredzēts L 136‑1. pantā,
         nozares līguma vai profesiju un starpprofesiju nolīgumu, kuri atbilst iepriekšējā nodaļā noteiktajiem īpašajiem nosacījumiem,
         noteikumus var noteikt par obligātiem visiem darbiniekiem un darba devējiem, kas ietilpst minētā līguma vai nolīguma piemērošanas
         jomā.

      Ja tiek iesniegts iepriekšējā daļā minētais lūgums, darba ministram obligāti un nekavējoties ir jāuzsāk paplašināšanas procedūra.
      Līguma vai nolīguma seku un tajos paredzēto sankciju paplašināšana ir jāveic saskaņā ar šajā līgumā vai nolīgumā paredzēto
         termiņu un nosacījumiem.

      Tomēr darba ministrs pēc argumentētā Nacionālās darba koplīgumu slēgšanas pārrunu komisijas atzinuma saņemšanas var izslēgt
         no paplašināšanas tādus noteikumus, kas ir pretrunā spēkā esošo normatīvo aktu tekstiem vai kas neatbilst attiecīgās nozares
         vai nozaru situācijai, un kurus izslēdzot, netiktu grozīta līguma vai nolīguma uzbūve. Tādos pašos apstākļos ministrs var
         – ar nosacījumu, ka tiek piemērotas spēkā esošās tiesību normas, – paplašināt noteikumus, kas, ņemot vērā minētos tekstus,
         ir nepilnīgi.”

      12      Ar 2006. gada 24. aprīļa papildu vienošanos pie 1978. gada 19. marta Nacionālā koplīguma par “veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas
         papildshēmas” ieviešanu tradicionālo maiznīcu nozarē (turpmāk tekstā – “papildu vienošanās Nr. 83”) darba devēju – maiznīcu
         arodbiedrība un dažādas šīs nozares darbinieku arodbiedrības vienojās par sekojošo:

      “1. pants – Piemērošanas joma
      Šī papildu vienošanās ir piemērojama uzņēmumiem, kas ietilpst tradicionālo maiznīcu un maiznīcu konditoreju koplīguma piemērošanas
         jomā.

      2. pants – Dalība – Uzņemšana
      Ar šīs papildu vienošanās spēkā stāšanās brīdi uzņēmumiem ir jāpiesaista savi darbinieki apdrošināšanas sabiedrībai, parakstot
         īpašu uzņemšanas pieteikumu.

      [..]
      3. pants – Apdrošinātie
      Ar šo papildu vienošanos tiek izveidota obligāta “veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas” shēma par labu visiem šīs papildu
         vienošanās 1. pantā minēto uzņēmumu darbiniekiem, kuri vienā un tajā pašā uzņēmumā ir nostrādājuši vismaz vienu mēnesi.

      Ja darbinieki ir nostrādājuši prasīto darba stāžu, viņiem ir tiesības uz shēmas piemērošanu ar atpakaļejošu spēku, sākot no
         datuma, kad viņi ir uzsākuši darbu uzņēmumā.

      [..]
      4. pants – Apdrošināšanas garantijas
      Apdrošināšanas garantijas saskaņā ar šo shēmu tiek sniegtas, pamatojoties uz tiem normatīvajiem aktiem veselības apdrošināšanas
         jomā, kas bija spēkā shēmas ieviešanas brīdī. Vajadzības gadījumā, proti, ja tiek grozīti šie normatīvie akti, tās ir nekavējoties
         jāpārskata.

      Ir apdrošinātas visas tās garantijas laikposmā veiktās darbības un kārtējie izdevumi, kas ir atlīdzināmi un individuāli aprēķināmi
         sociālā nodrošinājuma pamatshēmas ietvaros saskaņā ar tiesību aktiem “veselības”, “nelaimes gadījumu darbā/arodslimību” un
         “maternitātes” jomā, kā arī šajā shēmā neietilpstošās darbības un izdevumi, kas ir skaidri uzskaitīti pielikumā ietvertajā
         apdrošināšanas gadījumu tabulā.

      [..]
      5. pants – Iemaksas un sadalījums
      Iemaksas “veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā” tiek izteiktas procentos no maksimālās sociālā nodrošinājuma
         pakalpojumu summas mēnesī (Plafond Mensuel de la Sécurité Sociale) (PMSS).

      2007. gadā noteiktais procentuālais maksājums no PMSS atbilst mēneša iemaksai EUR 40 apmērā par katru darbinieku saskaņā ar vispārējo shēmu un EUR 32 apmērā saskaņā ar Elzasas–Mozeles
         [Alsace‑Moselle] shēmu.

      Šis pats procentuālais maksājums tiks saglabāts arī 2008. gadā.
      Shēmas piemērošanas otrā gada beigās līgumslēdzējas puses pārskata iemaksu, ņemot vērā shēmas rezultātus un izmaiņas veselības
         aprūpes izdevumos, kā arī tiesību aktos nodokļu un sociālajā jomā un veselības apdrošināšanā.

      [..]
      Iemaksas tiek sadalītas tā, ka 50 % sedz darba devējs un 50 % – darbinieks.
      [..]
      Apvienotā komiteja tiek sasaukta vismaz vienreiz gadā, lai izvērtētu shēmas rezultātus, kā arī visu statistiku un faktorus,
         kas attiecas uz šo shēmu un kas var būt tai noderīgi.

      [..]
      13. pants – Apdrošinātāja noteikšana
      AG2R Prévoyance [..] tiek noteikta kā apdrošinātāja sabiedrība šajā shēmā.

      Nozares Nacionālā apvienotā komiteja [..] piecu gadu laikā no šīs papildu vienošanās stāšanās spēkā pārskata risku savstarpējās
         sadales shēmas organizācijas noteikumus.

      [..]
      14. pants – Migrācijas noteikums
      Ikvienam uzņēmumam, attiecībā uz kuru ir piemērojams tradicionālo maiznīcu un maiznīcu konditoreju Nacionālais koplīgums,
         ir obligāti jāpievienojas “ar veselības aprūpi saistīto izdevumu atmaksas” papildu shēmai, un to darbiniekiem ir pienākums
         pievienoties ieceltajai apdrošināšanas sabiedrībai no šī pielikuma spēkā stāšanās dienas, kas ir precizēta tā 16. pantā.

      Šajā nolūkā attiecīgie uzņēmumi saņem dalības līgumu un uzņemšanas pieteikumus.
      Šie noteikumi attiecas arī uz uzņēmumiem, kuri nolīgumu par papildu veselības apdrošināšanu, kurā šajā pielikumā paredzētajām
         apdrošināšanas garantijām ir paredzētas līdzīgas vai lielākas garantijas, ir noslēguši ar citu apdrošināšanas sabiedrību.

      [..]”
      13      Saskaņā ar tās 16. pantu papildu vienošanās Nr. 83 stājās spēkā 2007. gada 1. janvārī.

      14      2006. gada 6. septembra papildu vienošanās Nr. 1 pie papildu vienošanās Nr. 83 1. pantā cita starpā ir paredzēts, ka minimālais
         termiņš, uz kādu apdrošinātāja sabiedrība saglabā veselības aprūpes izdevumu atlīdzības apdrošināšanu par labu personām, kuras
         ir apdrošinātas saskaņā ar apdrošinātās mirušās personas polisi, ir divpadsmit mēneši, sākot no nāves brīža un bez pienākuma
         veikt iemaksas.

      15      Ar 2009. gada 21. jūlija papildu vienošanās Nr. 5 2. pantu papildu vienošanās Nr. 83 iekļauj jaunu 4.a pantu ar nosaukumu
         “Tiesību pāreja veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas ietvaros”. Šajā 4.a pantā ir noteikts:

      “Pēdējā darba līguma laušanas vai izbeigšanas gadījumā, kas nav saistīta ar nopietnu pārkāpumu un kas dod tiesības saņemt
         atlīdzību saskaņā ar obligāto shēmu apdrošināšanai bezdarba gadījumā, darbinieks saņem apdrošināšanas garantijas saskaņā ar
         papildu vienošanās Nr. 83 ietvaros paredzēto veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu [..].

      [..]
      Apdrošināšanas garantijas tiek saglabātas sākot no dienas, kas seko dienai, kad tika izbeigts darba līgums, ar nosacījumu,
         ka uzņēmums par to ir paziņojis noteiktajai apdrošināšanas sabiedrībai likumā paredzētajā kārtībā.

      Apdrošināšanas garantijas tiek saglabātas uz tādu maksimālo termiņu, uz kādu tika noslēgts uzņēmuma darbinieka pēdējais darba
         līgums un kas ir izteikts pilnos mēnešos, nepārsniedzot deviņu mēnešu laikposmu.

      [..]
      Apdrošināšanas garantiju saglabāšana saskaņā ar tiesību pāreju tiek finansēta ar iemaksām, ko veic darbībā esošie uzņēmumi
         un darbinieki [..].”

      16      Atbilstoši 1. pantam 2006. gada 16. oktobra Rīkojumā, ar kuru paplašina papildu vienošanās pie tradicionālo maiznīcu un maiznīcu
         konditoreju Nacionālā koplīguma piemērošanas jomu:

      “Papildu vienošanās Nr. 83 noteikumi ir obligāti visiem darba devējiem un darbiniekiem, kas ietilpst maiznīcu konditoreju
         (tradicionālie uzņēmumi) 1976. gada 19. marta Nacionālā koplīguma piemērošanas jomā [..].”

       Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
      17      Sabiedrība Beaudout kopš 2006. gada 10. oktobra veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas ietvaros ir pievienojusies citai apdrošināšanas
         sabiedrībai, nevis AG2R.

      18      Tā kā Beaudout atteicās pievienoties AG2R pārvaldītajai shēmai, pēdējā minētā pret to cēla prasību iesniedzējtiesā, lūdzot uzdot Beaudout nokārtot savu pievienošanos un samaksāt nokavētās iemaksas.

      19      Savukārt atbildētāja pamata lietā apstrīdēja papildu vienošanās Nr. 83 likumību.

      20      Noraidījusi Beaudout argumentus attiecībā uz šīs papildu vienošanās saderīgumu ar valsts tiesībām, iesniedzējtiesa centās salīdzināt situāciju
         tās izskatāmajā lietā ar situāciju Tiesas 1999. gada 21. septembra spriedumā lietā C‑67/96 Albany (Recueil, I‑5751. lpp.).

      21      Iesniedzējtiesa konstatēja, ka pretēji attiecīgajiem pensiju fondiem iepriekš minētajā lietā Albany, kuros dalība bija obligāta, taču bija iespējami izņēmumi, veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēma pamata lietā
         neparedz nekādu atbrīvojumu no dalības ne saskaņā ar papildu vienošanos Nr. 83, ne saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa
         L 912‑1. pantu.

      22      Uzskatot, ka šādos apstākļos, lai atrisinātu izskatāmo lietu, ir nepieciešama Savienības tiesību interpretācija, Tribunal de grande instance de Périgueux [Perigē tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Code de la sécurité sociale L 912‑1. pantā paredzētais noteikums par obligātu dalību veselības aprūpes papildshēmā un papildu vienošanās – kuras ievērošanu
         valsts iestādes pēc noteiktas nozares darba devējus un darbiniekus attiecīgo pārstāvošo organizāciju lūguma ir noteikušas
         par obligātu un kas paredz pievienošanos vienai noteiktai sabiedrībai, kas ir izvēlēta, lai pārvaldītu veselības aprūpes papildshēmu,
         vienlaikus neparedzot attiecīgās nozares uzņēmumiem iespēju atteikties no dalības, – ir saderīgi ar EKL 81. un 82. panta noteikumiem,
         vai arī tie dod iespēju izvēlētajam subjektam ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli?”

       Tiesas vērtējums
      23      Vispirms ir jāuzsver, ka, lai gan ar iesniedzējtiesas jautājumu Tiesai tiek lūgts, ņemot vērā apstākļus pamata lietā, vienīgi
         interpretēt EKL 81. un 82. pantu, kuriem tagad atbilst LESD 101. un 102. pants un kuri attiecas uz uzņēmumu rīcību, no lēmuma
         par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka šī tiesa būtībā jautā, vai valsts iestāžu lēmums pēc noteiktas darbības nozares
         darba devējus un darbiniekus pārstāvošo organizāciju lūguma padarīt obligātu nolīgumu, kas izriet no kolektīvām pārrunām un
         kurā paredzēta obligāta dalība veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā, kuru pārvalda noteikta apdrošināšanas
         sabiedrība, neesot iespējai atteikties no šīs dalības, ir saderīgs ar Savienības tiesībām.

      24      Jāatgādina, ka LESD 101. pantā, skatot to kopā ar LES 4. panta 3. punktu, ir paredzēts dalībvalstu pienākums nenoteikt vai
         nepaturēt spēkā tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamās konkurences tiesību
         normas varētu zaudēt savu lietderīgo iedarbību (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Albany, 65. punkts, un 1999. gada 21. septembra spriedumus apvienotajās lietās no C‑115/97 līdz C‑117/97 Brentjens’, Recueil, I‑6025. lpp., 65. punkts, un lietā C‑219/97 Drijvende Bokken, Recueil, I‑6121. lpp., 55. punkts).

      25      Turklāt atbilstoši LESD 106. panta 1. punktam, kuram agrāk atbilda EKL 86. panta 1. punkts, attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem
         un uzņēmumiem, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, dalībvalstis nedz ievieš, nedz patur spēkā tādus
         pasākumus, kas ir pretrunā Līgumiem, it īpaši noteikumiem, kas ietverti LESD 18. pantā un 101.–109. pantā, ar nosacījumu,
         ka tiek ievērots LESD 106. panta 2. punkts.

      26      Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas vajadzīgas valsts tiesām, lai izskatītu tām iesniegtās
         lietas, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai ir uzdevušas šīs tiesas (šajā ziņā skat. 2007. gada
         8. marta spriedumu lietā C‑45/06 Campina, Krājums, I‑2089. lpp., 31. punkts, kā arī 2009. gada 5. marta spriedumu lietā C‑350/07 Kattner Stahlbau, Krājums, I‑1513. lpp., 25. un 26. punkts).

      27      Lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, jāuzskata, ka tās uzdotais jautājums attiecas uz LESD 101. un 102. panta,
         skatot tos kopā attiecīgi ar LES 4. panta 3. punktu un LESD 106. pantu, interpretāciju.

       Par LESD 101. panta, skatot to kopā ar LES 4. panta 3. punktu, interpretāciju
      28      Lai atbildētu uz šo pārformulēto prejudiciālā jautājuma daļu, vispirms ir jāizvērtē, vai profesionālās nozares darba devējus
         un darbiniekus pārstāvošo organizāciju lēmumu noteikt sabiedrību, kas ir atbildīga par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas
         papildshēmas pārvaldību, un prasīt valsts iestādēm noteikt par obligātu dalību šajā shēmā visiem šīs nozares darbiniekiem
         var uzskatīt par vienošanos uzņēmumu starpā, uzņēmumu asociāciju lēmumu vai saskaņotu darbību, kas ir aizliegts ar LESD 101. panta
         1. punktu.

      29      Šajā ziņā kā pirmo ir svarīgi atgādināt, ka Tiesa ir atzinusi, ka nolīgumi, kas noslēgti kolektīvo pārrunu ietvaros starp
         sociālajiem partneriem un kuru mērķis ir uzlabot nodarbinātības un darba nosacījumus, to rakstura un mērķa dēļ ir jāuzskata
         par tādiem, uz kuriem neattiecas LESD 101. panta 1. punkts (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Albany, 60. punkts; apvienotajās lietās Brentjens’, 57. punkts, un lietā Drijvende Bokken, 47. punkts; 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98 Pavlov u.c., Recueil, I‑6451. lpp., 67. punkts, kā arī 2000. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑222/98 van der Woude, Recueil, I‑7111. lpp., 22. punkts).

      30      Līdz ar to ir jāizvērtē, vai tāda nolīguma kā pamata lietā esošā papildu vienošanās raksturs un mērķis garantē tās izslēgšanu
         no LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomas.

      31      No iesniedzējtiesas konstatētā izriet, pirmkārt, ka nolīgums pamata lietā tika noslēgts kā papildu vienošanās pie koplīguma
         un līdz ar to izriet no kolektīvām pārrunām starp Francijas tradicionālo maiznīcu nozares darba devējus un darbiniekus pārstāvošajām
         organizācijām.

      32      Otrkārt, attiecībā uz tā mērķi – šis nolīgums noteiktajā sektorā ievieš veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu,
         kas palīdz uzlabot darbinieku darba nosacījumus, ne vien garantējot tiem nepieciešamos finanšu līdzekļus izdevumu segšanai
         slimības, negadījuma darbā, profesionālās slimības vai maternitātes gadījumā, bet arī samazinot izmaksas, kas koplīguma neesamības
         gadījumā būtu jāsedz pašiem darbiniekiem.

      33      Šādu konstatējumu nevar atspēkot fakts, ka dalība šādā nolīgumā ir obligāta visiem dalībvalsts attiecīgās darbības nozares
         uzņēmumiem un ka atšķirībā no nolīguma, kas bija iepriekš minētās lietas, kurā tika taisīts spriedums Albany, pamatā, nav paredzēta iespēja atbrīvot no dalības.

      34      Pirmkārt, minētajā spriedumā Tiesa, interpretējot EKL 85. panta 1. punktu, kuram tagad atbilst LESD 101. panta 1. punkts,
         neņēma vērā iespēju atbrīvot no dalības minētajā lietā aplūkojamajos pensiju fondos.

      35      Otrkārt, no iepriekš minētā sprieduma lietā van der Woude 26. un 27. punkta izriet, ka LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomā neietilpst koplīgums par veselības apdrošināšanas
         shēmu, kas gadījumā, ja notiek pievienošanās šai shēmai, paredz noteikt tikai vienu apdrošināšanas sabiedrību, tādējādi izslēdzot
         dalību citā konkurējošā apdrošināšanas sabiedrībā.

      36      Tāpēc ir jākonstatē, ka uz tādu nolīgumu, kāda ir papildu vienošanās Nr. 83, tās rakstura un mērķa dēļ neattiecas LESD 101. panta
         1. punkts.

      37      Kā otrais jānorāda, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 101. pantā, kaut arī tas pats par sevi attiecas tikai uz
         uzņēmumu rīcību un neattiecas uz dalībvalstu normatīvajiem pasākumiem, tomēr, skatot to kopā ar LES 4. panta 3. punktu, dalībvalstīm
         ir noteikts pienākums neveikt vai nepaturēt spēkā tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs raksturs, kuru dēļ uzņēmumiem
         piemērojamās konkurences tiesību normas varētu zaudēt savu lietderīgo iedarbību. Tā tas ir gadījumā, ja dalībvalsts vai nu
         nosaka pienākumu noslēgt, vai atbalsta tādu aizliegtu vienošanos noslēgšanu, kas ir pretrunā LESD 101. pantam, vai arī nostiprina
         šādu vienošanos ietekmi, vai atņem savam tiesiskajam regulējumam likuma spēku, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības
         subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiku (šajā ziņā skat. 1998. gada 18. jūnija spriedumus lietā
         C‑35/96 Komisija/Itālija, Recueil, I‑3851. lpp., 53. un 54. punkts, un lietā C‑266/96 Corsica Ferries France, Recueil, I‑3949. lpp., 35., 36. un 49. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Albany, 65. punkts).

      38      Šajā ziņā ir jānorāda, ka tiktāl, ciktāl no šī sprieduma 36. punkta izriet, ka uz tādu nolīgumu kā papildu vienošanās Nr. 83
         neattiecas LESD 101. panta 1. punkts, valsts iestādes to var noteikt par obligāti piemērojamu personām, kas formāli nav ar
         to saistītas (pēc analoģijas skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Albany, 66. punkts; apvienotajās lietās Brentjens’, 66. punkts, un lietā Drijvende Bokken, 56. punkts).

      39      Līdz ar to uz pārformulētā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka LESD 101. pants, skatot to kopā ar LES 4. panta 3. punktu,
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz valsts iestāžu lēmumu pēc noteiktas darbības nozares darba devējus un darbiniekus
         pārstāvošo organizāciju lūguma noteikt par obligātu visiem attiecīgās nozares uzņēmumiem nolīgumu, kas izriet no kolektīvām
         pārrunām un kurā paredzēta obligāta dalība veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā, neparedzot iespēju atteikties
         no dalības.

       Par LESD 102. panta, skatot to kopā ar LESD 106. pantu, interpretāciju
       Uzņēmuma jēdziens LESD 102. panta izpratnē
      40      Saistībā ar LESD 102. panta interpretāciju ir jānoskaidro, vai tāda sabiedrība kā AG2R ir uzņēmums šīs tiesību normas izpratnē.

      41      Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka Savienības konkurences tiesību kontekstā uzņēmuma jēdziens ietver visas struktūras, kas
         veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida (it īpaši skat. 1991. gada 23. aprīļa spriedumu
         lietā C‑41/90 Höfner un Elser, Recueil, I‑1979. lpp., 21. punkts, kā arī 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 38. punkts).

      42      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka saimnieciska darbība ir visu veidu darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu
         attiecīgajā tirgū (it īpaši skat. 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑218/00 Cisal, Recueil, I‑691. lpp., 23. punkts).

      43      Šajā gadījumā no Sociālā nodrošinājuma kodeksa L 931‑1. panta izriet, ka AG2R kā kopīgi pārvaldīta sociālā nodrošinājuma sabiedrība, uz kuru attiecas minētais kodekss, ir privāto tiesību persona, kuras
         mērķis nav peļņas gūšana, bet kuras darbības mērķis ir ar nelaimes gadījumiem un slimību saistīta fiziska kaitējuma riska
         apdrošināšana. Šādos apstākļos, pirmkārt, saskaņā ar šī paša kodeksa L 932‑9. pantu šāda sabiedrība nevar ne pārtraukt apdrošināšanas
         garantiju sniegšanu, ne arī izbeigt uzņēmuma dalību tādēļ, ka uzņēmums nav veicis iemaksas. Otrkārt, kaut arī uzņēmumiem,
         kas ietilpst tradicionālo maiznīcu un maiznīcu konditoreju Nacionālā koplīguma piemērošanas jomā, ir pienākums pievienoties
         AG2R pārvaldītajai shēmai, no tā attiecīgi izriet, ka AG2R savukārt ir pienākums atbilstoši papildu vienošanās Nr. 83 noteikumiem apdrošināt visus šo uzņēmumu darbiniekus neatkarīgi
         no apdrošināmā riska, piemērojot vienotu iemaksu likmi, ko līdzvērtīgi sedz darba devējs un darbinieks neatkarīgi no uzņēmuma
         lieluma vai apdrošinātā darbinieka atalgojuma.

      44      Līdz ar to tiktāl, ciktāl tā paredz obligātu papildu sociālo aizsardzību visiem attiecīgās konkrētās ekonomiskās nozares darbiniekiem,
         tādai veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmai kā pamata lietā ir sociāls mērķis.

      45      Tomēr ar apdrošināšanas shēmas sociālo mērķi vien nepietiek, lai izslēgtu, ka attiecīgā darbība tiek klasificēta par ekonomisku
         darbību (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Albany, 86. punkts; apvienotajās lietās Pavlov u.c., 118. punkts; lietā Cisal, 37. punkts, un lietā Kattner Stahlbau, 42. punkts).

      46      Vēl atsevišķi ir jāpārbauda, pirmkārt, vai šī shēma var tikt uzskatīta par tādu, ar kuru tiek īstenots solidaritātes princips,
         un, otrkārt, vai to kontrolē valsts, kas to ir ieviesusi, ņemot vērā, ka šie faktori var izslēgt attiecīgās darbības ekonomisko
         raksturu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kattner Stahlbau, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

      –       Par solidaritātes principa īstenošanu
      47      Attiecībā uz solidaritātes principa īstenošanu no vispārēja shēmas pamata lietā vērtējuma izriet, pirmkārt, ka tā tiek finansēta
         ar noteikta apmēra iemaksām un ka iemaksu apmērs līdz ar to nav proporcionāls apdrošinātajam riskam.

      48      Saskaņā ar papildu vienošanās Nr. 83 5. panta otro daļu iemaksa tiek noteikta vienotas summas EUR 40 apmērā, no kuras daļu
         sedz darba devējs un daļu – darbinieks.

      49      Tādējādi šajā shēmā netiek ņemti vērā tādi elementi kā vecums, veselības stāvoklis vai jebkāds īpašs risks, kas raksturīgs
         amatam, kādu ieņem apdrošinātais darbinieks.

      50      Līdz ar to AG2R sniegto pakalpojumu raksturs un piešķirtās apdrošināšanas apjoms nav proporcionāli veikto iemaksu apmēram.

      51      Otrkārt, noteiktos gadījumos pakalpojumi tiek sniegti neatkarīgi no tā, vai ir veiktas prasītās iemaksas. Tas visupirms izriet
         no papildu vienošanās Nr. 83 3. panta otrās daļas, kurā ir noteikts, ka, ja darbinieks ir nostrādājis minimālo darba stāžu
         – vienu mēnesi –, kāds tiek prasīts, lai varētu pievienoties minētajai shēmai, tad viņam tiek piešķirtas tiesības piemērot
         shēmu ar atpakaļejošu spēku. Turpinot, saskaņā ar šīs papildu vienošanās 4.a pantu veselības aprūpes izdevumu atlīdzības apdrošināšana
         principā tiek saglabāta noteiktu laikposmu pēc tam, kad ir izbeigts apdrošinātās personas darba līgums. Visbeidzot, 2006. gada
         6. septembra papildu vienošanās Nr. 1 pie papildu vienošanās Nr. 83 1. pantā ir paredzēts saglabāt minēto apdrošināšanu par
         labu personām, kuras ir apdrošinātas saskaņā ar apdrošinātas mirušās personas polisi, vismaz divpadsmit mēnešus no pēdējās
         minētās personas nāves dienas.

      52      Ņemot vērā visus šos faktorus, šķiet, ka tādu veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu kā pamata lietā raksturo
         augsts solidaritātes līmenis.

      –       Par valsts kontroli
      53      Lai noteiktu, vai par uzņēmumu, kas veic ekonomisku darbību, var klasificēt tādu subjektu kā pamata lietā, ir jāizanalizē,
         kādā apjomā valsts var kontrolēt šīs shēmas darbības noteikumus.

      54      Šajā gadījumā, pirmkārt, saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa L 911‑1. pantu sociālajiem partneriem ir atzītas tiesības,
         izmantojot nolīgumus vai koplīgumus, pašiem noteikt kolektīvās apdrošināšanas garantijas, kādas saņem darbinieki, agrākie
         darbinieki un tiesību pārņēmēji papildus apdrošināšanas garantijām, kas izriet no sociālā nodrošinājuma shēmas.

      55      Otrkārt, šī paša kodeksa L 912‑1. pantā ir norādīts, ka šie nolīgumi ietver noteikumu, kurā ir paredzēts, pie kādiem nosacījumiem
         un cik periodiski sociālie partneri var pārskatīt risku organizācijas un sadales noteikumus.

      56      Treškārt, atbilstoši Darba kodeksa L 133‑8. pantam, lai šādu nolīgumu noteikumus padarītu obligātus visiem darbiniekiem, ir
         nepieciešams ministra rīkojums.

      57      Šāda tiesiskā regulējuma ietvaros uzdevums kontrolēt shēmas pamata lietā darbību, izņemot atsevišķus gadījumus, ir jāveic
         tradicionālo maiznīcu nozares darba devēju un darbinieku pārstāvjiem.

      58      Šādā kontekstā papildu vienošanās Nr. 83 noteikumos ir atzīta šo pārstāvju dominējošā loma tiktāl, ciktāl saskaņā ar tās 13. panta
         otro daļu apvienotajai komitejai, kurā ietilpst arī darba devēju un darbinieku pārstāvji, piecu gadu laikā no šīs papildu
         vienošanās spēkā stāšanās ir jāpārvērtē attiecīgās risku savstarpējās sadales shēmas organizācijas noteikumi. Turklāt minētās
         papildu vienošanās 5. panta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka tajā noteikto iemaksu summu līgumslēdzējas puses pārskata shēmas
         piemērošanas otrā gada beigās. Šajā pašā pantā ir precizēts, ka apvienotā komiteja reizi gadā izvērtē šīs shēmas rezultātus.

      59      Taču citi elementi, kas raksturo AG2R norīkošanu par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pārvaldītāju, var likt domāt, ka šai sabiedrībai ir
         noteikta autonomija.

      60      Pirmkārt, Sociālā nodrošinājuma kodeksa L 911‑1. pantā ir paredzēts, ka papildu kolektīvās apdrošināšanas garantijas, kuras
         saņem darbinieki, var tikt nodrošinātas dažādi. Koplīguma izmantošana šajā kontekstā ir sociālo partneru izvēle, un tie zina,
         ka šī norma ļauj nodrošināt šādu apdrošināšanu arī uzņēmuma līmenī, nevis visas profesionālās nozares līmenī.

      61      Otrkārt, atbilstoši Likuma Nr. 89‑1009, kas grozīts ar Likumu Nr. 94‑678, 1. pantam ar sociālo nodrošinājumu saistītas darbības
         var uzdot veikt ne tikai kopīgi pārvaldītām sociālā nodrošinājuma sabiedrībām un savstarpējās apdrošināšanas kooperatīvajām
         biedrībām, bet arī apdrošināšanas sabiedrībām.

      62      No šiem faktoriem izriet, ka likumā nav paredzēts pienākums ne sociālajiem partneriem norīkot AG2R par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas pārvaldītāju, kā tas ir pamata lietā, ne arī AG2R faktiski uzņemties šīs shēmas pārvaldību.

      63      Šādā kontekstā Beaudout savos apsvērumos apgalvo, ka eksistē citas kopīgi pārvaldītas sociālā nodrošinājuma sabiedrības un apdrošināšanas sabiedrības,
         kas līdz AG2R norīkošanai saskaņā ar papildu vienošanos Nr. 83 piedāvāja būtībā identiskus pakalpojumus tiem, ko sniedz AG2R.

      64      Līdz ar to rodas jautājums, pirmkārt, par AG2R norīkošanas ar papildu vienošanos Nr. 83 apstākļiem un, otrkārt, par rīcības brīvību pārrunās, noslēdzot vienošanos, kāda
         varēja būt šai sabiedrībai attiecībā uz tās norīkošanas noteikumiem, un par šo faktoru ietekmi uz attiecīgas shēmas darbību
         kopumā.

      65      Ņemot vērā šos apstākļus un šo rīcības brīvību pārrunās, kas šajā gadījumā ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, varētu tikt secināts,
         ka AG2R, kaut arī tās mērķis nav peļņas gūšana un tā rīkojas uz solidaritātes principa pamata, ir uzņēmums, kas veic ekonomisku darbību
         un kuru, pamatojoties uz finanšu un ekonomiskiem apsvērumiem, sociālie partneri ir izvēlējušies starp citiem konkurējošiem
         uzņēmumiem to apdrošināšanas pakalpojumu sociālā nodrošinājuma jomā, kādus tā piedāvā.

       Par LESD 106. panta 2. punkta piemērojamību
      66      Tiktāl, ciktāl AG2R ir jāuzskata par uzņēmumu, kas veic ekonomisku darbību LESD 102. panta izpratnē, valsts iestāžu lēmums noteikt dalību veselības
         aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā par obligātu visai Francijas tradicionālo maiznīcu nozarei, neparedzot nekādu
         iespēju atbrīvot no tās, katrā ziņā nozīmē ekskluzīvu tiesību iekasēt un pārvaldīt iemaksas, ko veic šīs nozares darba devēji
         un darbinieki šīs shēmas ietvaros, piešķiršanu šai struktūrai. Tāpēc šādu struktūru var uzskatīt par uzņēmumu, kam ir ekskluzīvas
         tiesības LESD 106. panta 1. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Albany, 90. punkts; apvienotajās lietās Brentjens’, 90. punkts, un lietā Drijvende Bokken, 80. punkts).

      67      Tā kā šo ekskluzīvo tiesību dēļ Francijas tradicionālās maiznīcu nozares uzņēmumiem nav iespējas veikt iemaksas veselības
         aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmā, ko pārvalda cita struktūra, AG2R likumīgā kārtā pieder monopols uz būtisku kopējā tirgus daļu, un tāpēc var uzskatīt, ka tai ir dominējošais stāvoklis LESD
         102. panta izpratnē (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Pavlov u.c., 126. punkts).

      68      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dominējoša stāvokļa radīšana, piešķirot ekskluzīvas tiesības LESD 106. panta 1. punkta izpratnē,
         per se vēl nav pretrunā LESD 102. pantam. Dalībvalsts pārkāpj šajās divās normās paredzētos aizliegumus tikai tad, ja attiecīgais
         uzņēmums, tikai īstenojot tam piešķirtās ekskluzīvās tiesības, sāk ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli vai ja šīs
         tiesības var radīt situāciju, kurā šis uzņēmums tiek mudināts uz šādu ļaunprātīgu izmantošanu (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā Höfner un Elser, 29. punkts; lietā Albany, 93. punkts; apvienotajās lietās Brentjens’, 93. punkts, kā arī lietā Drijvende Bokken, 83. punkts).

      69      Šāda ļaunprātīgas izmantošanas prakse, kas ir pretrunā LESD 106. panta 1. punktam, pastāv it īpaši gadījumā, kad dalībvalsts
         piešķir uzņēmumam ekskluzīvas tiesības veikt noteiktas darbības un rada situāciju, kad šis uzņēmums acīmredzami nevar apmierināt
         pieprasījumu, kāds ir tirgū pēc šāda veida darbībām (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Höfner un Elser, 31. punkts, kā arī apvienotajās lietās Pavlov u.c., 127. punkts).

      70      Šajā ziņā Beaudout atteikums pievienoties AG2R pārvaldītajai shēmai ir balstīts uz apgalvojumu, ka citi apdrošināšanas uzņēmumi piedāvājot lielākas apdrošināšanas garantijas
         par AG2R sniegtajiem pakalpojumiem.

      71      Tomēr jāuzsver, pirmkārt, ka Francijas tradicionālo maiznīcu nozares uzņēmumu nespēja vērsties pie citām struktūrām, lai saņemtu
         apdrošināšanu veselības aprūpes izdevumu papildu atlīdzināšanai par labu to darbiniekiem, kā arī konkurences ierobežošana
         minētā rezultātā izriet tieši no AG2R piešķirtajām ekskluzīvajām tiesībām (pēc analoģijas skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Albany, 97. punkts; apvienotajās lietās Brentjens’, 97. punkts, un lietā Drijvende Bokken, 87. punkts).

      72      Otrkārt, kā atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 98. punktā, ne no iesniedzējtiesas iesniegtajiem lietas materiāliem,
         ne no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem neizriet, ka AG2R sniegtie pakalpojumi neatbilst attiecīgo uzņēmumu vajadzībām.

      73      Šādos apstākļos vēl atliek pārbaudīt, vai AG2R ir uzticēta pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi LESD 106. panta 2. punkta izpratnē pārvaldība.

      74      Kā izriet no šī sprieduma 47.–52. punkta, tādu veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kādu pārvalda AG2R, raksturo augsts solidaritātes līmenis. Turklāt papildu vienošanās Nr. 83 noteikumos AG2R ir paredzēti īpaši ierobežojumi, it īpaši finansiāli, lai nodrošinātu apdrošinātajām personām piešķirtās apdrošināšanas pastāvību.

      75      Taču Beaudout apgalvo, ka tāda mehānisma, kas ļauj atbrīvot no dalības, ieviešana neapdraudētu shēmas pamata lietā pārvaldošās struktūras
         finansiālo stabilitāti.

      76      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai būtu izpildīti LESD 106. panta 2. punkta piemērošanas
         nosacījumi, nav nepieciešams, lai būtu apdraudēts uzņēmuma, kas ir atbildīgs par pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi pārvaldību, finansiālais līdzsvars vai ekonomiskā dzīvotspēja. Pietiek ar to, ka strīdīgo ekskluzīvo tiesību neesamības
         gadījumā šis uzņēmums nevarētu veikt īpašos uzdevumus, kādi viņam ir uzticēti, nosakot pienākumus un ierobežojumus, vai ka
         šādu tiesību saglabāšana ir nepieciešama, lai ļautu to īpašniekam veikt uzdevumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kādi
         tam ir noteikti saskaņā ar ekonomiski pieņemamiem nosacījumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Albany, 107. punkts; apvienotajās lietās Brentjens’, 107. punkts, un lietā Drijvende Bokken, 97. punkts).

      77      Tomēr jāatzīst, ka, ja tiktu izslēgts “migrācijas noteikums” un arī AG2R tiktu atņemtas ekskluzīvās tiesības pārvaldīt veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmu, kas ir paredzēta attiecībā
         uz visiem Francijas tradicionālo maiznīcu nozares uzņēmumiem, šai sabiedrībai, kaut arī tai saskaņā ar papildu vienošanos
         Nr. 83 ir pienākums piedāvāt apdrošināšanu šo uzņēmumu darbiniekiem atbilstoši nosacījumiem, kas definēti minētās papildu
         vienošanās tekstā, varētu rasties risks, ka tai nepievienotos tādas apdrošināmās personas, kurām ir samazināts risks, jo tās
         vērstos pie uzņēmumiem, kas tām var piedāvāt līdzīgas vai pat lielākas apdrošināšanas garantijas par zemākām iemaksām. Šādos
         apstākļos “sliktā riska” pieaugošā daļa, kāda būtu jāapdrošina AG2R, palielinātu apdrošināšanas izmaksas, kā rezultātā šī struktūra vairs nevarētu piedāvāt tādas pašas kvalitātes apdrošināšanu
         par pieņemamu cenu.

      78      Tā tas vēl jo vairāk būtu tādas shēmas gadījumā, kuru, tāpat kā pamata lietā pastāvošo shēmu, raksturo augsts solidaritātes
         līmenis, it īpaši iepriekš noteiktā iemaksu apmēra un pienākuma apdrošināt visus riskus dēļ.

      79      Šādi ierobežojumi, kas padara attiecīgās struktūras sniegto pakalpojumu mazāk konkurētspējīgu par līdzīgu pakalpojumu, ko
         sniedz apdrošināšanas sabiedrības, kurām nav noteikti šādi ierobežojumi, pamato šīs struktūras ekskluzīvās tiesības pārvaldīt
         šādu shēmu, neparedzot iespēju atteikties no dalības.

      80      Tāpēc tāda “migrācijas noteikuma” atcelšanas rezultātā, kāds paredzēts papildu vienošanās Nr. 83 noteikumos, attiecīgā struktūra,
         iespējams, nevarētu veikt uzdevumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kādi tai ir uzticēti saskaņā ar pieņemamiem ekonomiskiem
         nosacījumiem.

      81      Tādējādi uz pārformulētā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka tiktāl, ciktāl darbība, kas ietver tādas veselības aprūpes izdevumu
         atlīdzināšanas papildshēmas, kāda ir pamata lietā, pārvaldību, ir jāuzskata par ekonomisku darbību – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai
         –, LESD 102. un 106. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, tie neaizliedz valsts iestādēm
         piešķirt kopīgi pārvaldītai sociālā nodrošinājuma sabiedrībai ekskluzīvas tiesības pārvaldīt šo shēmu, neparedzot iespēju
         atteikties no dalības minētajā shēmā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      LESD 101. pants, skatot to kopā ar LES 4. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz valsts iestāžu lēmumu
            pēc noteiktas darbības nozares darba devējus un darbiniekus pārstāvošo organizāciju lūguma noteikt par obligātu visiem attiecīgās
            nozares uzņēmumiem nolīgumu, kas izriet no kolektīvām pārrunām un kurā paredzēta obligāta dalība veselības aprūpes izdevumu
            atlīdzināšanas papildshēmā, neparedzot iespēju atteikties no dalības;
      2)      tiktāl, ciktāl darbība, kas ietver tādas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas papildshēmas, kāda ir pamata lietā, pārvaldību,
            ir jāuzskata par ekonomisku darbību – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, LESD 102. un 106. pants ir jāinterpretē tādējādi,
            ka tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, tie neaizliedz valsts iestādēm piešķirt kopīgi pārvaldītai sociālā nodrošinājuma
            sabiedrībai ekskluzīvas tiesības pārvaldīt šo shēmu, neparedzot iespēju attiecīgās darbības nozares uzņēmumiem atteikties
            no dalības minētajā shēmā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2012. gada 29. novembrī. # Ursula Adamowski pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Social security - Regulation (EEC) No 1408/71 - Articles 4, 10 and 10a - Short-term incapacity benefit in youth - Sickness benefit or invalidity benefit - Conditions of residence, presence on the date on which the claim is made and past presence - Citizenship of the Union - Proportionality. # Lietas T-537/10 un T-538/10.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2012. gada 29. novembrī (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Spēkā neesamības atzīšanas process — Kopienas vārdisku preču zīmju “Fagumit” un grafiskas preču zīmes “FAGUMIT” reģistrācijas pieteikums — Valsts agrāka grafiska preču zīme “FAGUMIT” — Relatīvs spēkā neesamības pamats — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts un 165. panta 4. punkta b) apakšpunkts”
      Apvienotās lietas T-537/10 un T-538/10

            Ursula Adamowski
          , ar dzīvesvietu Hamburgā (Vācija), ko pārstāv D. von Schultz, advokāts,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Schneider, pārstāvis,
      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –

            Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o
         . , Volbroma [Wolbrom] (Polija), ko pārstāv M. Krekora, T. Targosz un P. Podrecki, advokāti,
      par divām prasībām attiecīgi par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 3. septembra lēmumiem lietās R 1002/2009-1 un R 1003/2009-1 attiecībā uz diviem spēkā neesamības atzīšanas procesiem starp Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. un Ursula Adamowski.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood] (referents), tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un J. Švarcs [J. Schwarcz],
      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
      ņemot vērā prasības pieteikumus, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2010. gada 26. novembrī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstus, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2011. gada 5. aprīlī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstus, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2011. gada 17. martā,
      ņemot vērā replikas rakstus, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2011. gada 1. jūlijā,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstus uz replikām, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2011. gada 26. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko lietas dalībnieki iesnieguši par lietu apvienošanu sprieduma taisīšanai,
      ņemot vērā, ka mēneša laikā no paziņošanas par rakstveida procesa pabeigšanu netika saņemts lietas dalībnieku pieteikums par tiesas sēdes rīkošanu, un tādēļ, uzklausot tiesneša referenta ziņojumu un pamatojoties uz Vispārējās tiesas Statūtu 135.a pantu, nolemjot izskatīt prasību bez procesa mutvārdu daļas,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               2003. gada 18. februārī un 12. martā prasītāja Ursula Adamowski iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) attiecīgi divus Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumus, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)).

               2

               2003. gada 18. februārī reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:

               3

               2003. gada 12. martā reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “Fagumit”.

               4

               Preces, attiecībā uz kurām reģistrācijas tika pieteiktas, ietilpst 12. un 17. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        12. klase: kaučuks un gumija kā gala produkti izmantošanai automašīnu nozarē [autorūpniecībā], proti, jaunas riepas arī no masīvas gumijas un malu lentēm;

                        —

                        17. klase: caurules; kaučuks un gumija kā daļēji gala produkti plēvju, plātņu, profilu, bloku, stieņu, cilpu, roru un cauruļu veidā; kaučuks un gumija kā gala produkti cauruļu rūpniecībā, proti, PVC caurules, ūdens caurules, gaisa caurules, kabeļu aizsargcaurules, nedilstošas caurules, eļļas un benzīna caurules, ķimikāliju caurules, autogēnu caurules, acetilēna caurules, propāna caurules un dubultās caurules; kaučuks un gumija kā gala produkti izmantošanai autorūpniecībā, proti, atjaunotas riepas arī no masīvas gumijas un malu lentēm; caurules, starplikas un blīves.

               5

               Iepriekš 2. un 3. punktā minētās preču zīmes tika reģistrētas 2004. gada 28. jūnijā.

               6

               2008. gada 7. un 8. aprīlī persona, kas iestājusies lietā, Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., iesniedza divus pieteikumus par strīdīgo preču zīmju spēkā neesamības atzīšanu atbilstoši:

                        —

                        Regulas Nr. 40/94 51. panta 1. punkta b) apakšpunktam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts), pamatojot, ka prasītāja preču zīmes reģistrācijas pieteikumu iesniegšanas brīdī ir rīkojusies ļaunticīgi;

                        —

                        Regulas Nr. 40/94 52. panta 1. punkta b) apakšpunktam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunkts), pamatojot, ka prasītāja strīdīgo preču zīmju reģistrācijas pieteikumu iesniegšanas brīdī ir rīkojusies pati savā vārdā, bez personas, kas iestājusies lietā, piekrišanas, kura pati ir tādas Polijas preču zīmes īpašniece, kas 1997. gada 15. janvārī ir reģistrēta attiecībā uz “kaučuka caurulēm [un], PVC caurulēm”, atbilstoši Nicas nolīgumam ietilpst 17. klasē un ir attēlota šādi:

               —

               Regulas Nr. 40/94 52. panta 1. punkta c) apakšpunktam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunkts), pamatojot ar personas, kas iestājusies lietā, sabiedrības nosaukumu, kas Polijā reģistrēts 1993. gadā un izmantots komercdarbībā saistībā ar preču eksportu uz vairākām dalībvalstīm, tostarp kopš tā paša gada it īpaši uz Vāciju.

               7

               Ar diviem 2009. gada 25. jūnijā pieņemtajiem lēmumiem Anulēšanas nodaļa pieteikumus par spēkā neesamības atzīšanu noraidīja.

               8

               2009. gada 27. augustā persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu iesniedza ITSB divas apelācijas sūdzības par Anulēšanas nodaļas lēmumu.

               9

               Ar diviem 2010. gada 3. septembrī pieņemtajiem lēmumiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”), atzinusi, ka visi trīs personas, kas iestājusies lietā, izvirzītie spēkā neesamības atzīšanas pamati ir pamatoti, Apelāciju pirmā padome apelācijas sūdzības apmierināja, atcēla Anulēšanas nodaļas lēmumus un atzina strīdīgās preču zīmes par spēkā neesošām.

               10

               It īpaši, runājot par pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunktu (skat. iepriekš 6. punkta trešo ievilkumu), Apelāciju padome uzskatīja, ka persona, kas iestājusies lietā, ir iesniegusi vārda “fagumit” izmantošanas, eksportējot tostarp uz Vāciju atbilstoši izplatīšanas līgumam, kas noslēgts ar sabiedrību Adamex Handels- u. Transportgesellschaft mbH, kuru pārvalda prasītāja, komercdarbībā starptautiskā līmenī kopš 1997. gada 1. jūnija pierādījumu. Vācijā šis apzīmējums esot aizsargāts atbilstoši Markengesetz (Vācijas Likums par preču zīmēm) 5. panta 2. punktam. Attiecībā uz pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunktu (skat. iepriekš 6. punkta otro ievilkumu), Apelāciju padome vispirms uzskatīja, ka strīdīgā iepriekš 3. punktā attēlotā preču zīme veido dominējošo elementu Polijas preču zīmē, uz kuru ir balstīts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, turpretī strīdīgā iepriekš 2. punktā attēlotā preču zīme būtībā ir [Polijas] preču zīmes attēlojums. Turklāt, tā kā Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktā izmantotie vārdi “[aģents vai] pārstāvis” aptver arī aģenta, pārstāvja vai izplatītāja vadītāju un 1998. gada 10. aprīļa dokuments nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas piešķir prasītājai tiesības reģistrēt strīdīgās preču zīmes, Apelāciju padome secināja, ka arī šis pamats ir pamatots. Runājot par pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, Apelāciju padome uzsvēra, ka atbilstoši iepriekš minētajam izplatīšanas līgumam prasītājai bija pienākums uzraudzīt personas, kas iestājusies lietā, komercinterešu aizsardzību – mērķi, kas ir aizskarts ar Kopienas preču zīmju pieteikumiem –, turklāt ar iepriekš minēto 1998. gada 10. aprīļa dokumentu nevar tikt pierādīts, ka prasītāja, iesniedzot attiecīgos pieteikumus, ir rīkojusies labā ticībā. Tā kā ne ar vienu citu apstākli, starp citu, netika pierādīts, ka persona, kas iestājusies lietā, būtu atteikusies no tiesībām, kas tai izriet no apzīmējuma “Fagumit”, vai ka prasītāja būtu rīkojusies labā ticībā, arī šis pamats tika atzīts par pamatotu.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               11

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdētos lēmumus;

                        —

                        noraidīt prasības atcelt tiesību aktus;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt procesā Anulēšanas nodaļā, Apelāciju padomē un tiesvedībā Vispārējā tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.

               12

               ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasības noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               13

               Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas šajā jautājumā tiek nolemts apvienot šīs lietas sprieduma taisīšanai saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantu.

               14

               Katrā no izskatāmajām lietām prasītāja izvirza trīs pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunkta, lasot to kopā ar 8. panta 4. punktu, pārkāpumu, otrkārt, Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunkta, lasot to kopā ar 8. panta 3. punktu, pārkāpumu un, treškārt, minētās regulas 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

               15

               Kā norāda arī ITSB, katrs no Apelāciju padomes vērā ņemtajiem spēkā neesamības pamatiem ir pietiekams, lai strīdīgās preču zīmes tiktu atzītas par spēkā neesošām. Šajā kontekstā vispirms esot izvērtējams otrais pamats, kurš attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto spēkā neesamības pamatu.

               16

               Šajā pamatā prasītāja vispirms norāda, ka Regulas Nr. 207/2009 165. panta 4. punkta b) apakšpunktā personai, kas iestājusies lietā, nav atļauts savās interesēs atsaukties uz šīs pašas regulas 53. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               17

               Šis arguments nevar tikt pieņemts. Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 165. panta 4. punkta b) apakšpunktu Kopienas preču zīmi nevar atzīt par spēkā neesošu atbilstoši šīs pašas regulas 53. panta 1. un 2. punktam, ja agrākās tiesības ir reģistrētas, pieteiktas reģistrācijai vai iegūtas pirms 2004. gada 1. maija dalībvalstī, kas Eiropas Savienībai ir pievienojusies šajā datumā.

               18

               Šīs tiesību normas mērķis ir nepieļaut iespēju, ka Kopienas preču zīme, kas reģistrēta vai pieteikta reģistrācijai pirms 2004. gada 1. maija varētu tikt apšaubīta tikai noteiktu valstu pievienošanās Savienībai dēļ, lai gan pirms minētās pievienošanās šādas iespējas nebija. Tātad attiecīgās tiesību normas mērķis nav liegt pēc 2004. gada 1. maija reģistrācijai pieteiktās preču zīmes īpašniekam iesniegt pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, kuru tas varēja iesniegt jau pirms šī datuma.

               19

               Šajā ziņā uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto spēkā neesamības pamatu šīs regulas 8. panta 3. punktā minētās preču zīmes īpašnieks var atsaukties pat tad, ja minētā preču zīme ir tikusi reģistrēta tikai valstī, kas nav Savienības dalībvalsts. Pretēji Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1., 2., 4. un 5. punktam tā 3. punktā nav atsauces uz kādā no dalībvalstīm reģistrētu vai šādā valstī spēkā esošu preču zīmi. Turklāt, ja preču zīmes reģistrācija dalībvalstī būtu nosacījums Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta piemērošanai, šī tiesību norma dublētos ar tā paša panta 1. un 5. punktu. Tādējādi tāpat, kā to darīja arī ITSB, ir jāsecina, ka persona, kas iestājusies lietā, varēja iesniegt iepriekš 6. punktā minētos pieteikumus par spēkā neesamības atzīšanu jau pirms Polijas Republikas pievienošanās Savienībai un ka arī Regulas Nr. 207/2009 165. panta 4. punkta b) apakšpunkts neietekmē nedz šo pieteikumu pamatotību, nedz arī apstrīdēto lēmumu likumību.

               20

               Izskatāmajā lietā prasītāja savā argumentācijā koncentrējas uz iepriekš 6. punkta otrajā ievilkumā attēlotās preču zīmes īpašnieka piekrišanas esamību, neapstrīdot tās personas, kas iestājusies lietā, aģentes vai pārstāves statusu. Šajā kontekstā prasītāja norāda, ka tā pirms iepriekš 1.–3. punktā norādīto pieteikumu iesniegšanas atbilstoši 1998. gada 10. aprīļa dokumentam bija saņēmusi personas, kas iestājusies lietā, piekrišanu.

               21

               ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd šo vērtējumu.

               22

               Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta piemērošanai tiek prasīts, lai preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs būtu vai būtu bijis preču zīmes īpašnieka aģents vai pārstāvis, lai reģistrācijas pieteikums būtu bijis iesniegts aģenta vai pārstāvja vārdā bez īpašnieka piekrišanas un lai aģenta vai pārstāvja rīcība nebūtu attaisnota ar leģitīmiem iemesliem. Šīs tiesību normas mērķis ir nepieļaut, lai preču zīmes īpašnieka aģents ļaunprātīgi izmantotu preču zīmi, jo aģents var izmantot savas zināšanas un pieredzi, kas iegūtas tā komerciālās sadarbības laikā ar īpašnieku, un tādējādi netaisnīgi gūt labumu no paša preču zīmes īpašnieka ieguldītajām pūlēm un veiktajiem ieguldījumiem (Vispārējās tiesas 2006. gada 6. septembra spriedums lietā T-6/05 DEF-TEC Defense Technology/ITSB - Defense Technology (“FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR”), Krājums, II-2671. lpp., 38. punkts).

               23

               Runājot par iespējamo piekrišanu reģistrēt preču zīmi aģenta vai pārstāvja vārdā, tai ir jābūt skaidrai, precīzai un beznosacījumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā “FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR”, 40. punkts). Jānorāda, ka izskatāmajā lietā, kā to konstatēja arī Apelāciju padome, prasītājas norādītais 1998. gada 10. aprīļa dokuments šiem nosacījumiem neatbilst.

               24

               It īpaši atbilstoši šī Adamex Industrie GmbH adresētā dokumenta tekstam personas, kas iestājusies lietā, pārstāvis ir piekritis, ka sabiedrības Fagumit“oriģinālais simbols” un “apzīmējums” (“Or[i]ginal-Symbol” un “Bezeichnung”) tiek “izmantots” un “rezervēts” (“Benutzung” un “Vorbehalt”) visā Eiropā, un precizējis, ka, pēc tā domām, šī iespēja attiecas uz sabiedrībām Fagumit GmbH Deutschland, Fagumit SARL Frankreich un Fagumit Schweiz.

               25

               Šajā kontekstā, pirmkārt, ir jānorāda, ka attiecīgajā dokumentā nav minēta prasītājas iespēja iesniegt pieteikumu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi iepriekš 2. punktā attēloto apzīmējumu. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītāja šajā dokumentā nav minēta un ka tas neattiecas uz iespēju minēto apzīmējumu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi.

               26

               Otrkārt, ja, kā to Anulēšanas nodaļā un Apelāciju padomē norādīja prasītāja, attiecīgā dokumenta nosūtīšanas brīdī sabiedrības Fagumit Deutschland, Fagumit Frankreich un Fagumit Schweiz vēl nepastāvēja, attiecīgo dokumentu viegli var uztvert kā tādu, kas nozīmē, ka personai, kas iestājusies lietā, nav iebildumu pret to, ka attiecīgo sabiedrību komercnosaukumi būtu Fagumit un ka tās katrā ziņā ekskluzīvi savā darbībā izmantotu ar to saistītās preču zīmes.

               27

               Prasītāja nevar balstīties uz to, ka persona, kas iestājusies lietā, nav iebildusi pret to, ka strīdīgo apzīmējumu izmanto citas sabiedrības, nevis tās, kas minētas 1998. gada 10. aprīļa dokumentā. Šajā ziņā tāpat, kā to dara prasītāja prasību 33. punktā un kā tas izriet no tās ITSB iesniegtajiem dokumentiem, attiecīgā izmantošana notika personas, kas iestājusies lietā, ražoto preču tirdzniecībā. Šāda izmantošana ietilpst sadarbības starp personu, kas iestājusies lietā, un tās preču izplatītājiem loģikā, turklāt tas nenorāda ne uz kādu tādu atteikšanos no iepriekš 6. punkta otrajā ievilkumā attēlotā apzīmējuma, kas jebkurai citai personai ļautu iesniegt pieteikumu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi šo apzīmējumu vai tā dominējošo elementu.

               28

               No tā izriet, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi nevienu kļūdu, uzskatot, ka 1998. gada 10. aprīļa dokuments nevar tikt uztverts kā tāds, kas prasītājai sniedz jebkādu piekrišanu strīdīgo preču zīmju reģistrācijai Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta izpratnē.

               29

               Šajā kontekstā nav nozīmes ne prasītājas norādītajam apstāklim, saskaņā ar kuru tās attiecības ar personu, kas iestājusies lietā, nebija pakļautas tikai formālām prasībām, ne arī tam, ka uzņēmumu, uz kuriem attiecās 1998. gada 10. aprīļa dokuments, saraksts nevar tikt uzskatīts par pilnīgu. Tā kā attiecīgais dokuments nav uzskatāms par piekrišanu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta izpratnē, pat ja šis apstāklis būtu pierādīts, tas neliek apšaubīt secinājumu, pie kāda ir nonākusi Apelāciju padome.

               30

               Tādējādi kā otrais pamats, tā arī iepriekš 15. punktā izklāstīto iemeslu dēļ prasība kopumā ir noraidāmi.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               31

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           apvienot lietas T-537/10 un T-538/10 sprieduma taisīšanai;

                           2)

                           prasības noraidīt;

                           3)

                              Ursula Adamowski sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, modeļi un paraugi) (ITSB) un Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o
                           . tiesvedībā Vispārējā tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 29. novembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 2.jūnijā.#Waterschap Zeeuws Vlaanderen pret Staatssecretaris van Financiën.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande.#PVN - Ražošanas līdzekļi, ko iegādājies publisko tiesību subjekts - Valsts iestāde - Nodokļu maksātāja veiktais darījums un personas, kura nav nodokļu maksātāja, veiktais darījums - Atskaitīšanas un koriģēšanas tiesības.#Lieta C-378/02.

text:
      Lieta C‑378/02
      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      pret
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      PVN – Ražošanas līdzekļi, ko iegādājies publisko tiesību subjekts – Valsts iestāde – Nodokļa maksātāja veikts darījums un personas, kura nav nodokļa maksātāja, veikts darījums – Tiesības uz nodokļa atskaitījumu un koriģēšanu
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2004. gada 18. novembrī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 2. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem — Tiesību aktu saskaņošana — Apgrozījuma nodokļi — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma — Priekšnodokļa
            atskaitīšana — Ražošanas līdzekļi — Sākotnējā atskaitījuma koriģēšana — Sestās direktīvas 20. panta piemērošanas nosacījumi
            — Publisko tiesību subjekts, kurš ražošanas līdzekļus pērk kā valsts iestāde Direktīvas 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē
            — Šis pats subjekts, kas pārdod šos līdzekļus kā nodokļa maksātājs — Koriģēšanas tiesību izslēgšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 5. punkts un  20. pants)
      Publisko tiesību subjekts, kurš iegādājas ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde Sestās Direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami
         dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē un tātad kā persona, kura nav nodokļa
         maksātāja, un kurš vēlāk pārdod šos līdzekļus kā nodokļa maksātājs, veicot šo pārdošanu, lai atskaitītu pērkot minētos līdzekļus
         samaksāto pievienotās vērtības nodokli, nevar izmantot ar minētās direktīvas 20. pantu pamatotās koriģēšanas tiesības.

      Faktiski tikai no statusa, kādā attiecīgais tiesību subjekts ir rīkojies preces pirkuma brīdī, ir atkarīgs, vai ir spēkā atskaitīšanas
         tiesības.

      (sal. ar 38. un 44. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 2. jūnijā (*)

      PVN – Ražošanas līdzekļi, ko iegādājies publisko tiesību subjekts – Valsts iestāde – Nodokļa maksātāja veikts darījums un personas, kura nav nodokļa maksātāja, veikts darījums – Tiesības uz nodokļa atskaitījumu un koriģēšanu
      Lieta C‑378/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hoge Raad (Augstākā tiesa, Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 18. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 21. oktobrī,
         tiesvedībā

      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      pret
      Staatssecretaris van Financiën.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre Muhika Arsamendi [Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 23. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Waterschap Zeeuws Vlaanderen vārdā – H. de Kats [H. de Kat], pārstāvis, kuram palīdz R. Brouvens [R. Brouwen], advocaat,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – S. Terstala [S. Terstal], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa] un H. van Vlīts [H. van Vliet], un D. V. F. Zeilstra [D. W. V. Zijlstra], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 18. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sesto direktīvu 77/388/EEK
         par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā Direktīva”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības Waterschap Zeeuws Vlaanderen (turpmāk tekstā – “WZV”) pret Staatssecretaris van Financiën (Valsts Finanšu sekretārs) ietvaros par lūgumu koriģēt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), ko WZV samaksājis par rūpnieciskās iekārtas būvniecību un piegādi.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Sestās Direktīvas 2. panta 1. punkts, kas ietverts II sadaļā ar nosaukumu “Darbības joma”, ir izteikts šādā redakcijā:
      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.      par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas.”

      4       Minētās Direktīvas 4. panta 1.–3. un 5. punkts noteic:
      “1.      “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību
         neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.

      2.      Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot
         kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. [..]

      3.      Dalībvalstis var par nodokļa maksātāju uzskatīt arī jebkuru, kas reizumis veic kādu darījumu, kas pieskaitāms 2. punktā minētajām
         darbībām, it īpaši kādu no šiem darījumiem:

      a)      ēku vai ēku daļu un zem tām esošās zemes pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu) pirms šo ēku pirmreizējas izmantošanas [..]. Dalībvalstis
         var pieņemt nosacījumus, kā šo kritēriju piemērot ēku pārbūvei un zemei zem tām.

      [..]
      b)      apbūves gabala pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu).
      [..]
      [..]
      5.      Valstis, reģionālās un vietējās pārvaldes iestādes, kā arī citus publisko tiesību subjektus neuzskata par nodokļa maksātājiem
         attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tās iesaistās kā valsts iestādes, pat ja tās šo darbību vai darījumu sakarā ievāc
         nodokļus, iemaksas, ziedojumus vai maksājumus.

      Tomēr, iesaistoties šādās darbībās vai darījumos, tās uzskata par nodokļa maksātājiem attiecībā uz minētajām darbībām vai
         darījumiem, ja to uzlūkošana par personām, kas nav nodokļu maksātāji, radītu nozīmīgus konkurences traucējumus.

      [..]
      Dalībvalstis var uzskatīt tās šo organizāciju darbības, kuras atbrīvotas no nodokļiem saskaņā ar 13. vai 28. pantu, par darbībām,
         kurās tās iesaistās kā valsts iestādes.”

      5       Sestās Direktīvas 20. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
      “1.      Sākotnējo atskaitījumu koriģē saskaņā ar procedūru, kādu nosaka dalībvalstis, jo īpaši:
      a) ja šis atskaitījums bijis lielāks vai mazāks par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības;
      b) ja pēc atmaksāšanas mainās faktori, kas izmantoti, lai noteiktu atskaitāmo summu, it īpaši ja ir anulēti pirkumi vai saņemti
         cenu samazinājumi; tomēr koriģēšanu neveic darījumiem, kuri paliek pilnīgi vai daļēji neapmaksāti, un pienācīgi pierādītai
         vai apstiprinātai īpašuma iznīcināšanai, zudumam vai zādzībai, kā arī preču izmantošanai, lai sniegtu mazas vērtības dāvanas
         vai dotu paraugus, kā aprakstīts 5. panta 6. punktā. Tomēr dalībvalstis var pieprasīt korekcijas darījumiem, kuri paliek pilnīgi
         vai daļēji neapmaksāti, kā arī zādzības gadījumā.

      2.      Ražošanas līdzekļiem koriģēšana ilgst piecus gadus, ieskaitot gadu, kurā tie ir iegādāti vai ražoti. Koriģēšanu katru gadu
         veic tikai par vienu piektdaļu no tiem uzliktā nodokļa. Koriģēšanu veic, balstoties uz svārstībām atskaitījuma tiesībās nākamajos
         gados attiecībā pret atskaitījuma tiesībām tajā gadā, kurā tie ir iegādāti vai ražoti.

      Atkāpjoties no iepriekšējās daļas, dalībvalstis var veikt koriģēšanu pilnus piecus gadus, sākot no brīža, kad šos ražošanas
         līdzekļus pirmoreiz lieto.

      Nekustamam īpašumam, kas iegādāts kā ražošanas līdzeklis, koriģēšanas laiku var pagarināt līdz pat 10 gadiem.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      1968. gada 28. jūnija likums
      6       Ar 1968. gada 28. jūnija likumu par PVN (Wet van 28 juni 1968, houdende vervanging van de bestaande omzetbelasting door een
         omzetbelasting volgens het stelsel van heffing over de toegevoegde waarde, Stbl. 1968, 329. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums”)
         Nīderlandes Karaliste ieviesa ar PVN sistēmu pamatotā apgrozījuma aplikšanu ar nodokli.

      7       Saskaņā ar Likuma 7. pantu par “uzņēmēju” ir uzskatāms ikviens, kas neatkarīgi veic saimniecisko darbību. Cita starpā šis
         pants ietver noteikumus par publisko tiesību subjektiem, kuri, nebūdami uzņēmēji, sniedz pakalpojumus un veic piegādes, ko
         parasti veic uzņēmēji. Saskaņā ar minēto normu ar ministrijas rīkojumu var noteikt, ka šie subjekti tiek uzskatīti par uzņēmējiem,
         ja tie sniedz šos pakalpojumus vai veic šīs piegādes.

      8       Likuma 11. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts noteic, ka nekustamā īpašuma pārdošana un izīrēšana principā ir atbrīvota
         no PVN, bet paredz atsevišķus izņēmumus, ja lūgumu iesniedz attiecīgi piegādātājs uzņēmējs kopā ar piegādes saņēmēju vai izīrētājs
         kopā ar īrnieku.

      Izpildes lēmums
      9       Nīderlandes iestādes ar 1968. gada 30. augusta ministrijas rīkojumu pieņēma lēmumu izpildīt likumu par apgrozījuma nodokli
         (Uitvoeringsbeschikking omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, Nr. 169; turpmāk tekstā – “Izpildes lēmums”).

      10     Izpildes lēmuma 3. panta a) punkts paredz, ka publisko tiesību subjekti tiek uzskatīti par uzņēmējiem attiecībā uz nekustamā
         īpašuma pārdošanu un ar to saistīto tiesību nodošanu vai rašanos.

      11     Minētā lēmuma 13. un 13.a pants, kuru mērķis it īpaši ir Sestās Direktīvas 20. pantā paredzēto noteikumu transponēšana, šajā
         sakarā ievieš atskaitījuma tiesību koriģēšanas mehānismu.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12     WZV ir publisko tiesību subjekts, kura pienākums ir Nīderlandes uzticētajā teritorijā veikt ūdeņu publisko pārvaldību. Veicot
         šo darbību, WZV rīkojas kā valsts iestāde Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta nozīmē, un tādējādi tam nav PVN maksātāja statusa.

      13     Lai labi izpildītu pienākumus, WZV uzbūvēja iekārtu notekūdeņu attīrīšanai (turpmāk tekstā – “iekārta”), par kuru samaksāja PVN aptuveni 7,2 miljonu NLG apmērā.
         Iekārta sāka darboties 1990. gadā.

      14     Notekūdeņu attīrīšanas rezultātā radušos dūņu apstrādei WZV kopā ar diviem citiem valsts ūdensapgādes uzņēmumiem nolēma iekārtu lietot centralizēti. Šie divi minētie publisko tiesību
         subjekti finansiāli piedalījās to papildu ražošanas līdzekļu iegādē, kuri bija nepieciešami, kad iekārtu sāka lietot visi
         trīs subjekti. Kopš 1993. gada WZV uz šiem diviem subjektiem attiecināja centralizētās dūņu apstrādes izmaksu attiecīgo daļu, tomēr neliekot tiem maksāt PVN.
         Šajā sakarā nodokļu inspektors vienojās ar WZV, ka neuzliks šiem diviem subjektiem PVN, ar noteikumu, ka WZV atteiksies no atskaitījuma tiesībām uz iepriekš samaksāto nodokli.

      15     1994. gada decembrī WZV nodibināja fondu vides veicināšanai holandiešu valodā runājošajā Flandrijā (turpmāk tekstā – “Fonds”), kuram tas pārdeva
         iekārtu par cenu aptuveni 18 miljoni NLG bez PVN.

      16     Ņemot vērā apstākļus, kādos tas notika, iesniedzējtiesa uzskata, ka šī īpašuma atsavināšana ir uzskatāma par pārdošanu Sestās
         Direktīvas 5. panta 1. punkta un Likuma 3. panta 1. punkta, kurš pamatojas uz minēto 5. pantu, nozīmē. Pārdošanas dienā WZV sāka no Fonda nomāt iekārtas; nomas termiņš bija deviņi gadi un divas dienas.

      17     Lai iekārtas pārdošanai, kā arī nomai netiktu piemērots atbrīvojums saskaņā ar 11. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu Likumā,
         ar ko transponē Sestās Direktīvas 13. panta C daļu attiecībā uz izvēles tiesībām piemērot PVN attiecībā uz nekustamā īpašuma
         pārdošanu un nomu, WZV un Fonds iesniedza nodokļu inspektoram divas apvienotās prasības.

      18     Pamatojoties uz Izpildes lēmuma 13. un 13.a pantu, WZV noteica iekārtas būvniecības rēķinā iekļaujamo PVN summas daļu, kura, pēc WZV ieskatiem, ir jākoriģē par apmēram 3,6 miljoniem NLG, proti, par 5/10 no šīs summas. Šī daļa tika pamatota ar to, ka kopš
         iekārtas iegādes ir pagājuši pieci gadi un ka vēl ir atlicis tikpat ilgs laiks.

      19     Paziņojumā par 1994. gada 4. ceturksni WZV lūdza nodokļu inspektoru atmaksāt aptuveni 3,6 miljonus NLG.

      20     Šis lūgums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka iekārtas piegādes laikā WZV saskaņā ar Izpildes lēmuma noteikumiem, ar ko transponē Sestās Direktīvas 20. pantu, nebija nekādu koriģēšanas tiesību.

      21     WZV pārsūdzēja šo nodokļu inspektora lēmumu par lūguma noraidīšanu. Pēc Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa) apelācijas sprieduma lieta tika izskatīta kasācijas kartībā Hoge Raad (Augstākā tiesa).

      22     Iesniedzējtiesa norāda, ka, tā kā WZV ir veicis pārdošanas darījumu kā nodokļa maksātājs un kopā ar iekārtas pircēju lūdzis nepiemērot atbrīvojumu, kas attiecas
         uz šādu darījumu, WZV par ēkas būvniecību samaksātā PVN koriģēšana principā ir pieļaujama. Tomēr, ņemot vērā Tiesas judikatūru, Hoge Raad šajā sakarā ir izteikusi šaubas.

      23     Hoge Raad uzskata, ka ir jāaplūko jautājums, vai publisko tiesību subjektam, kurš ir lietojis ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde
         un kurš tādēļ nav atskaitījis samaksāto PVN par šo līdzekļu iegādi, tāpat kā nodokļa maksātājam, kurš lietojis līdzekļus pakalpojumiem,
         kas ir atbrīvoti no nodokļa, ir tiesības uz Sestās Direktīvas 20. pantā paredzēto koriģēšanu, ja tas vēlāk ir piegādājis šos
         līdzekļus kā nodokļa maksātājs un ja šī piegāde ir apliekama ar nodokli.

      24     Iesniedzējtiesa precizē, ka papildu grūtības rada WZV  atteikšanās no atskaitījuma tiesībām uz iepriekš samaksāto nodokli sakarā ar vienošanos, kas noslēgta ar nodokļu inspektoru.
         Tādēļ tiek uzskatīts, ka WZV ir atteikusies no daļējas iekārtas iekļaušanas sava uzņēmuma mantā.

      25     Minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai Tiesas judikatūra jautājumā par ražošanas līdzekļu iekļaušanu pēc nodokļa maksātāja izvēles
         tā privātajā vai uzņēmuma mantā ir piemērojama mutatis mutandis  attiecībā uz publisko tiesību subjektiem.

      26     Šādos apstākļos Hoge Raad nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1) Ja publisko tiesību subjekts ir ieguvis ražošanas līdzekļus un ja tie par samaksu ir piegādāti trešai personai, attiecībā
         uz kuru subjekts tiek uzskatīts par nodokļa maksātāju, vai apgrozījuma nodoklis, ko tas ir samaksājis, iegūstot šos līdzekļus,
         var tikt koriģēts saskaņā ar Sestās Direktīvas 20. pantu (it īpaši ar tā 2. un 3. punktu), ja tas ir izmantojis šos līdzekļus,
         veicot darījumus kā valsts iestāde Direktīvas 4. panta 5. punkta nozīmē?

      2) Vai saskaņā ar Tiesas nospriesto attiecībā uz fiziskām personām – nodokļa maksātājiem – publisko tiesību subjektam, pamatojoties
         uz Sesto Direktīvu, ir tiesības pilnībā izslēgt no sava uzņēmuma mantas ražošanas līdzekļus, kurus tas lieto gan kā nodokļa
         maksātājs, gan kā valsts iestāde?”

       Ievada piezīmes
      27     No iesniedzējtiesas sniegtajām un šī sprieduma 12. un 13. punktā izklāstītajām norādēm izriet, ka WZV iegādājās iekārtu, lai uzticētajā teritorijā labāk veiktu ūdeņu publisko pārvaldību, un tādējādi tas rīkojās kā valsts iestāde.

      28     Tādēļ pirmais jautājums ir jāsaprot tā, ka iesniedzējtiesa ar to vēlas noskaidrot, vai publisko tiesību subjekts, kurš pērk
         ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē un kurš vēlāk pārdod šos līdzekļus
         kā nodokļa maksātājs, veicot šo pārdošanu, lai atvieglotu līdzekļu pirkšanas laikā samaksāto PVN, var koriģēt nodokļus Sestās
         Direktīvas 20. panta nozīmē.

       Par pirmo jautājumu
      29     Jāatgādina, ka saskaņā ar Sestās Direktīvas 2. pantu PVN noteikumu, to skaitā noteikumu par atskaitījuma tiesībām, piemērošana
         attiecībā uz preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu valsts teritorijā ir atkarīga no darījuma veicēja statusa, proti, no
         tā, vai darījuma veicējs ir nodokļa maksātājs.

      30     Ja nodokļa maksātājs atbilst Sestās Direktīvas 17. pantā paredzētajiem nosacījumiem, tas var atskaitīt jau samaksāto nodokli
         no PVN, kuru tas ir parādā.

      31     Saskaņā ar minētā 17. panta 1. punktu atskaitījuma tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams. Saskaņā
         ar Sestās Direktīvas 10. panta 2. punktu šis brīdis atbilst preču piegādes brīdim. Tādējādi preču pirkuma gadījumā atskaitījuma
         tiesības rodas šo preču piegādes brīdī. Minētās Direktīvas 17. panta 2. punkts paredz, ka nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt
         PVN, kas samaksāts par precēm, kuras viņam jau piegādājis cits nodokļa maksātājs, ja šīs preces tiek izmantotas viņa veiktiem
         darījumiem, kas ir apliekami ar nodokli.

      32     No minēto 2. un 17. panta noteikumiem izriet, ka tikai tādai personai, kura ir nodokļa maksātājs un kura preces iegūšanas
         brīdī rīkojas kā nodokļa maksātājs, ir atskaitījuma tiesības attiecībā uz šīm precēm un tā var atskaitīt par šīm precēm maksājamo
         vai samaksāto PVN, ja šīs preces tiek izmantotas šīs personas veiktiem darījumiem, kas ir apliekami ar nodokli (attiecībā
         uz Sestās Direktīvas 17. pantu skat. 1991. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑97/90, Lennartz, Recueil, I‑3795. lpp., 8. punkts).

      33     Savukārt persona, kura nav nodokļa maksātāja, nav tiesīga atskaitīt preces pirkšanas brīdī samaksāto PVN. Šīs personas darbība
         – preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana – neietilpst Sestās Direktīvas 2. pantā paredzēto noteikumu par PVN piemērošanas
         jomā.

      34     Jānorāda, ka saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 5. punktu publisko tiesību subjekti netiek uzskatīti par nodokļa maksātājiem
         attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes.

      35     No tā izriet, ka tad, ja šie subjekti, to skaitā arī WZV, ražošanas līdzekļu pirkuma brīdī rīkojas kā valsts iestāde, tiem principā nav nekādu atskaitījuma tiesību attiecībā uz šiem
         līdzekļiem.

      36     Tomēr ir jānoskaidro, vai izmaiņas, kas radušās minētajam subjektam attiecībā uz tā pienākumu maksāt PVN, var ietekmēt atskaitījuma
         tiesības. Tādējādi ir jāaplūko jautājums, vai tas, ka subjekts vēlāk kļūst par nodokļa maksātāju attiecībā uz dažiem darījumiem,
         ko tas veicis, iegādājoties preces kā persona, kas nav nodokļa maksātāja, dod šim subjektam tiesības atskaitīt PVN, ko tas
         samaksājis par šīm precēm, un to koriģēt, pamatojoties uz Sestās Direktīvas 20. pantu.

      37     Lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam Lennartz, strīds bija par gadījumu, kad privātpersona, PVN maksātāja, kura bija iegādājusies un izmantojusi transportlīdzekli personīgiem
         nolūkiem un kura, vēlāk izmantojot šo preci arī darbam, vēlējās atskaitīt par [transportlīdzekļa] pirkumu samaksāto PVN.

      38     Pēc atgādinājuma, ka Sestās Direktīvas 17. pants nosaka brīdi, kad rodas atskaitījuma tiesības, no kā izriet, ka tikai no
         statusa, kādā attiecīgā fiziskā persona ir rīkojusies preces pirkuma brīdī, ir atkarīgs, vai ir spēkā atskaitījuma tiesības,
         Tiesa norādīja, ka šīs pašas direktīvas 20. pants ar nosaukumu “Atskaitījumu koriģēšana” tieši pretēji neietver nekādus noteikumus
         par atskaitījuma tiesību rašanos. Tiesa nosprieda, ka šis noteikums aprobežojas ar mehānisma ieviešanu sākotnējā atskaitījuma
         koriģēšanas aprēķināšanai un tas nevar nedz radīt atskaitījuma tiesības, nedz pārveidot nodokļa maksātāja samaksāto nodokli
         par tā ar nodokli neapliktajiem darījumiem minētā 17. panta nozīmē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lennartz, 11. un 12. punkts).

      39     Šis pamatojums ir jāpiemēro publisko tiesību subjektam, kurš rīkojas kā valsts iestāde ražošanas līdzekļu pirkuma brīdī. Faktiski
         šim subjektam, kurš vēl nav rīkojies kā nodokļa maksātājs, tāpat kā privātpersonai, kura rīkojas savā personīgā nolūkā, nav
         nekādu PVN, ko tas samaksājis par šiem [ražošanas] līdzekļiem, atskaitījuma tiesību.

      40     Apstāklis, ka vēlāk minētais subjekts ir rīkojies kā nodokļa maksātājs, pamatojoties uz Sestās Direktīvas 20. pantu, nevar
         padarīt nodokli, kuru šis subjekts kā valsts iestāde ir samaksājis par veiktajiem darījumiem, kas tādējādi nav apliekami ar
         nodokli, par atmaksājamu šīs direktīvas 17. panta nozīmē.

      41     Pretēji WZV izvirzītajam argumentam šādu subjektu nevar pielīdzināt tādam nodokļa maksātājam, kurš veic atsevišķas ar nodokli apliekamas
         un citas no nodokļa atbrīvotas darbības. Kā minēts iepriekš, nodokļa maksātāja statuss ir noteicošais, un tas kļūst vēl svarīgāks
         brīdī, kad minētais subjekts iegādājas attiecīgo preci.

      42     Turklāt WZV apgalvo, ka neiespējamība atskaitīt iepriekš samaksāto PVN ir radījusi būtisku konkurences izkropļojumu, kas, pēc WZV uzskatiem, pamato Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta otrajā daļā paredzētā izņēmuma piemērošanu, saskaņā ar kuru publisko
         tiesību subjekti ir jāuzskata par nodokļa maksātājiem. Lai pierādītu, ka pastāv konkurences izkropļojums, WZV salīdzina uzņēmēja stāvokli ar publisko tiesību subjekta stāvokli un apgalvo, ka līdzīgos apstākļos uzņēmējs varētu atskaitīt
         iepriekš samaksāto PVN no vēlāk iekasētā PVN.

      43     Šis arguments ir noraidāms. Iespējamais konkurences izkropļojums tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, drīzāk rodas no tā,
         ka publisko tiesību subjekts izmanto tiesības izvēlēties attiecīgā nekustamā īpašuma pārdošanas un īres aplikšanu ar nodokli,
         nevis, ka tiek piemērots režīms, saskaņā ar kuru publisko tiesību subjekti netiek uzskatīti par nodokļa maksātājiem attiecībā
         uz darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes. Kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 38. punktā, apstāklis, ka pats
         šis režīms zināmā mērā var apdraudēt neitralitātes un vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu, izskaidro izņēmumu no
         PVN sistēmas pastāvēšanu.

      44     Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka publisko tiesību subjekts, kurš iegādājas ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde
         Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē un tātad kā persona, kura nav nodokļa maksātāja, un kurš vēlāk pārdod
         šos līdzekļus kā nodokļa maksātājs, veicot šo pārdošanu, lai atskaitītu pērkot minētos līdzekļus samaksāto PVN, nevar izmantot
         ar minētās direktīvas 20. pantu pamatotās koriģēšanas tiesības.

       Par otro jautājumu
      45     Šis jautājums ir uzdots netieši gadījumam, ja tāds publisko tiesību subjekts kā WZV ražošanas līdzekļu pirkuma laikā tiek uzskatīts par tādu, kurš veic tiklab saimnieciskās darbības Sestās Direktīvas 4. panta
         1. punkta nozīmē, kā arī darbības, kuras ir minētas šī paša panta 5. punkta pirmajā daļā. Ņemot vērā apsvērumus, kuri ir izklāstīti
         atbildē uz pirmo jautājumu, no kuriem izriet, ka šāds subjekts nerīkojas kā nodokļa maksātājs pirkuma veikšanas brīdī, uz
         otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      publisko tiesību subjekts, kurš iegādājas ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas
            77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu
            sistēma: vienota aprēķinu bāze, 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē un līdz ar to kā persona, kura nav nodokļa maksātāja,
            un kurš vēlāk pārdod šos līdzekļus kā nodokļa maksātājs, veicot šo pārdošanu, lai atskaitītu pērkot minētos līdzekļus samaksāto
            PVN, nevar izmantot ar minētās direktīvas 20. pantu pamatotās koriģēšanas tiesības.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2013. gada 16. oktobrī. # Zoo Sport Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-455/12.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1982. gada 30. septembrī. # Tunnel Refineries Limited pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta 114/81.


title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2010. gada 8.jūlijā. # Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas grafiskas preču zīmes, kas attēlo zirgu, reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts [tagad Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts]. # Lieta T-386/08.

text:
      Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2010. gada 8. jūlija spriedums – Trautwein/ITSB (Zirga attēls)
      (lieta T‑386/08)
      Kopienas preču zīme – Kopienas grafiskas preču zīmes, kas attēlo zirgu, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 30., 34.–36., 38.–40. un 42. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 7. jūlija lēmumu lietā R 1730/2007‑1 attiecībā uz pieteikumu reģistrēt
                  grafisku apzīmējumu, kas attēlo zirgu, kā Kopienas preču zīmi

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               zirga attēls attiecībā uz precēm, kas ietilpst 18., 25. un 31. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 4829354

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1991. gada 16. maijā. # Extramet Industrie SA pret Eiropas Kopienu Padomi. # Dempings - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība. # Lieta C-358/89.