title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 16. martā. # L'Oréal SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Vārdiskās preču zīmes "FLEXI AIR" reģistrācijas pieteikums - Agrāka vārdiskā preču zīme "FLEX" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Lūgums sniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts un 43. panta 2. punkts. # Lieta T-112/03.

text:
      Lieta T‑112/03
      L’Oréal SA
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Vārdiskas preču zīmes “FLEXI AIR” reģistrācijas pieteikums – Agrāka vārdiska preču zīme “FLEX” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Lūgums sniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļa un 43. panta 2. punkts
      Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 16. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Nepieciešamība noregulēt jautājumu, ko pieteikuma iesniedzējs izvirzījis, pirms pieņemts lēmums par iebildumiem – Sekas
            – Pieteikuma iesniedzēja pienākums iesniegt savus apsvērumus Biroja noteiktajā termiņā
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 42. pants un 43. panta 2. un 3. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Apelāciju padomei iesniegtā apelācijas sūdzība par Biroja nodaļas lēmumu, kas pieņemts,
            lemjot pirmajā instancē – Funkcionālā turpinātība starp šīm abām instancēm – Apelācijas sūdzības pārbaude, ko veic Apelāciju
            padome – Apjoms
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts)
      3.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas
            iespēja ar agrāku preču zīmi – Agrākas preču zīmes vāja atšķirtspēja – Ietekme
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      4.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas
            iespēja ar agrāku preču zīmi – Vārdiskas preču zīmes “FLEXI AIR”un “FLEX”
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      5.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta dalībvalstī attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas iespēja ar agrāku preču zīmi – Pārbaude un, attiecīgā gadījumā, pieteiktās preču zīmes reģistrācijas atteikums,
            pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 40/94
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 2. panta a) apakšpunkta ii) punkts)
      6.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta dalībvalstī attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildums
            – Sajaukšanas iespēja ar agrāku preču zīmi – Tiesības, ko valsts agrākas preču zīmes īpašniekam piešķir Regula Nr. 40/94 –
            Tiesības, kas nepārsniedz to tiesību apjomu, ko piešķir attiecīgās valsts tiesības
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts; Padomes Direktīvas 89/104
            4. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts)
      1.     Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 43. panta 2. un 3. punktam, lai izskatītu iebildumus, kas iesniegti,
         pamatojoties uz šīs pašas regulas 42. pantu, agrākās preču zīmes faktiskā izmantošana tiek prezumēta tik ilgi, kamēr nav saņemts
         pieteikuma iesniedzēja lūgums pierādīt šādu faktisko izmantošanu. Tātad šāda lūguma iesniegšanas rezultātā iebildumu iesniedzējam
         rodas pienākums pierādīt faktisko izmantošanu (vai pamatotus iemeslus neizmantošanai), pretējā gadījumā viņa iebildumi tiks
         noraidīti. Lai panāktu šādu rezultātu, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) lūgums ir jāizsaka
         skaidri un laikus.

      Ja ir tiesa, ka šajā sakarā Regulas Nr. 40/94 devītais apsvērums nosaka, ka “nav pamata aizsargāt Kopienas preču zīmes vai
         aizsargāt pret tām kādu preču zīmi, kas ir reģistrēta pirms tam, izņemot gadījumus, kad šīs preču zīmes faktiski izmanto”
         un ka šajā nolūkā nedrīkst nepamatoti ierobežot preču zīmes reģistrācijas pieteicēja iespējas lūgt pierādījumus par attiecīgās
         preču zīmes izmantošanu, iebilstot pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, agrākas preču zīmes faktiskā izmantošana tomēr
         ir jautājums, kas, pamatojoties uz preču zīmes reģistrācijas pieteicēja lūgumu, ir jāatrisina pirms iebildumu izskatīšanas
         pēc būtības.

      Šajā nolūkā iebildumu procesā, kā arī apelācijā, tā kā abi šie procesi balstās uz sacīkstes principu, Birojs lūdz lietas dalībniekus
         tik bieži, cik tas ir vajadzīgs, iesniegt savus apsvērumus par paziņojumiem, ko Birojs tiem adresējis, vai citu lietas dalībnieku
         iesniegtiem dokumentiem. Procesa efektīvākas norises interesēs šie apsvērumi ir jāiesniedz Biroja noteiktajā termiņā.

      (sal. ar 24.–27. punktu)
      2.     Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomju kompetencē ietilpst to lēmumu pārbaude,
         ko Biroja nodaļas pieņem, lemjot pirmajā instance. Šajā pārbaudē apelācijas procesa iznākums ir atkarīgs no jautājuma par
         to, vai apelācijas izskatīšanas laikā var likumīgi pieņemt jaunu lēmumu ar tādu pašu rezolutīvo daļu, kāda ir lēmumam, kas
         ir apelācijas priekšmets, vai ne. Apelāciju padomes var, ievērojot tikai Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktā paredzēto izņēmumu,
         apmierināt apelāciju, pamatojoties uz jauniem faktiem, ko izvirzījusi puse, kas iesniedza apelāciju, vai pamatojoties uz tās
         iesniegtiem jauniem pierādījumiem.

      Turklāt pārbaudes apjoms, kādā Apelāciju padomes ir tiesīgas pārbaudīt lēmumu, kas ir apelācijas priekšmets, faktiski nav
         atkarīgs no pamatiem, ko izvirza apelācijas iesniedzējs. Tātad, pat ja apelācijas iesniedzējs nav izvirzījis īpašu pamatu,
         Apelāciju padomei tomēr ir pienākums pārbaudīt, ievērojot visus tiesiskos un atbilstošos faktiskos apstākļus, vai apelācijas
         izskatīšanas laikā var likumīgi pieņemt jaunu lēmumu ar tādu pašu rezolutīvo daļu, kāda ir lēmumam, kas ir apelācijas priekšmets,
         vai ne.

      (sal. ar 36. punktu)
      3.     Ja, izskatot agrākas preču zīmes īpašnieka iebildumus, kas iesniegti, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču
         zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir jāņem vērā šīs preču zīmes atšķirtspēja, tad tā ir tikai viens no pārējiem šajā
         vērtējumā iesaistītajiem elementiem. Pat tad, ja, pirmkārt, agrākajai preču zīmei ir vāja atšķirtspēja un, otrkārt, reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme nav pilnīga tās reprodukcija, var pastāvēt sajaukšanas iespēja, it īpaši apzīmējumu un apzīmēto preču
         vai pakalpojumu līdzības dēļ.

      (sal. ar 61. punktu)
      4.     Vidusmēra patērētajam Apvienotajā Karalistē pastāv sajaukšanas iespēja starp vārdisku apzīmējumu “FLEXI AIR”, kuru pieteica
         reģistrācijai kā Kopienas preču zīmi attiecībā uz precēm “šampūni; želejas, putas, balzāmi un līdzekļi aerosola formā matu
         veidošanai un kopšanai; matu lakas; krāsas un līdzekļi matu balināšanai; līdzekļi matu ieveidošanai un cirtošanai; ēteriskās
         eļļas”, kas atbilstoši Nicas Nolīgumam ietilpst 3. klasē, un vārdisku preču zīmi “FLEX”, kas reģistrēta agrāk Apvienotajā
         Karalistē attiecība uz precēm “šampūni un kopšanas līdzekļi, visi paredzēti matu kopšanai”, kas atbilstoši minētajam Nolīgumam
         ietilpst tajā pašā klasē tiktāl, ciktāl, pirmkārt, agrākajai preču zīmei ir vāja atšķirtspēja un attiecīgie apzīmējumi vizuālā,
         fonētiskā un konceptuālā ziņā ir līdzīgi, un, otrkārt, preces daļēji ir identiskas un daļēji ļoti līdzīgas.

      (sal. ar 82., 83. punktu)

      5.     Tā kā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam ir saistošas Regulā Nr. 40/94 paredzētās procedūras, pieteiktās preču
         zīmes reģistrāciju atbilstoši šīs regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam un 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktam
         noteikti atsaka, ja dalībvalstī agrāk reģistrētas preču zīmes īpašnieks iesniedz iebildumus un ja pastāv attiecīgo preču zīmju
         sajaukšanas iespēja minētās regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē. Savukārt, Regula Nr. 40/94 neprasa iepriekš
         pārbaudīt, vai valsts agrāko preču zīmi var juridiski korekti pretstatīt, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kam
         tā ir pakļauta, kā arī vērtēt abu attiecīgo preču zīmju sajaukšanas iespēju atbilstoši šīs valsts regulējumam.

      (sal. ar 91. punktu)
      6.     Regula Nr. 40/94 nevarētu piešķirt valsts agrākas preču zīmes īpašniekam plašākas tiesības par tām, ko viņam piešķir valsts
         tiesiskais regulējums, kam ir pakļauta šī agrākā preču zīme. Faktiski, atbilstoši Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK,
         ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm 4. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktam, dalībvalstu
         tiesiskais regulējums jautājumā par reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un valsts agrākas preču zīmes sajaukšanas iespēju
         ir pilnībā saskaņots. Šo Direktīvas 89/104 noteikumu normatīvais saturs ir identisks Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta un 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta saturam.

      (sal. ar 92. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS
      (otrā palāta)
      2005. gada 16. martā (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Vārdiskas preču zīmes “FLEXI AIR” reģistrācijas pieteikums – Agrāka vārdiska preču zīme “FLEX” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Lūgums sniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu – Regulas (EK) Nr. 40/94  8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļa un 43. panta 2. punkts
      Lieta T‑112/03
      L'Oréal SA, Parīze (Francija), ko pārstāv K. Bufē Delmā d'Otāns [X. Buffet Delmas d'Autane], avocat,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv B. Filtenborga [B. Filtenborg], S. Laitinena [S. Laitinen] un G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji,

      otra procesa Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomē dalībnieks –
      Revlon      (Suisse) SA, Šlīrena [Schlieren] (Šveice),

      par prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju ceturtās padomes 2003. gada
         15. janvāra lēmumu lietā R 396/2001‑4 attiecībā uz iebildumu procesu starp L'Oréal SA un Revlon (Suisse) SA.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un I. Pelikānova [I. Pelikánová],

      sekretārs B. Pastora [B. Pastor], sekretāra palīdze,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 27. martā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 31. jūlijā,
      ņemot vērā prasības pieteikumam papildus pievienoto dokumentu, proti, Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi
         un modeļi) Apelāciju otrās padomes 2003. gada 11. jūlija lēmumu lietā R 831/2002‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Revlon (Suisse) SA un Lancôme Parfums  un Beauté & Cie, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 8. septembrī,

      ņemot vērā replikas rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 21. oktobrī,
      pēc tiesas sēdes 2004. gada 28. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1998. gada 9. decembrī prasītāja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (turpmāk tekstā – “Birojs”)
         iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK)
         Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme bija vārdisks apzīmējums “FLEXI AIR”.
      3       Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 3. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām, un atbilst šādam aprakstam “šampūni; želejas, putas, balzāmi un līdzekļi aerosola formā matu veidošanai un kopšanai;
         matu lakas; krāsas un līdzekļi matu balināšanai; līdzekļi matu ieveidošanai un cirtošanai; ēteriskās eļļas”.

      4       1999. gada 30. augustā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 69/99.

      5       1999. gada 30. novembrī Revlon (Suisse) SA (turpmāk tekstā – “iebildumu iesniedzēja”) iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz
         Regulas Nr. 40/94 42. panta 1. punktu.

      6       Iebildumi bija pamatoti ar vārdisko preču zīmi “FLEX” (turpmāk tekstā – “agrākā preču zīme”), kas ir reģistrēta:
      –       Francijā attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. un 34. klasē ar nosaukumu “balināšanas līdzekļi un citi mazgāšanas līdzekļi;
         tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi; ziepes; parfimērijas izstrādājumi, ēteriskās eļļas, kosmētiskie
         līdzekļi, matu kopšanas losjoni; zobu pulveri un pastas; tabaka (neapstrādāta vai rūpnieciski apstrādāta); smēķēšanas piederumi;
         sērkociņi”;

      –       Zviedrijā attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. klasē ar nosaukumu “šampūni; matu kopšanas balzāmi, putas, lakas un matu želejas”;
      –       Apvienotajā Karalistē attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. klasē ar nosaukumu “šampūni un kopšanas līdzekļi, visi paredzēti
         matu kopšanai”.

      7       Pamatojot savus iebildumus, iebildumu iesniedzēja atsaucās uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto
         relatīvo atteikuma pamatojumu.

      8       1999. gada 7. decembrī prasītāja tika informēta, ka pret tās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu ir iesniegti iebildumi.
         2000. gada 23. martā Iebildumu nodaļa aicināja, attiecīgi, iebildumu iesniedzēju līdz 2000. gada 23. jūlijam iesniegt jaunus
         pierādījumus savu iebildumu pamatošanai un prasītāju līdz 2000. gada 23. septembrim iesniegt savus apsvērumus par iebildumu
         pieteikumu.

      9       Birojs šajos termiņos nesaņēma neviena lietas dalībnieka apsvērumus.
      10     2000. gada 27. novembrī Birojs paziņoja abiem lietas dalībniekiem, ka tas pieņems lēmumu, pamatojoties uz tā rīcībā esošajiem
         pierādījumiem, jo jaunu apsvērumu nav.

      11     2000. gada 28. un 29. novembrī Birojs saņēma prasītājas apsvērumus, kuros paziņots, ka “no tās gribas neatkarīgu” iemeslu
         dēļ prasītāja tikai tagad bija iepazinusies ar iebildumiem. Prasītāja arī lūdza iesniegt pierādījumus par agrākās preču zīmes
         faktisko izmantošanu un paziņoja, ka tā saglabā savas tiesības iesniegt lūgumu par restitutio in integrum. Turklāt tā pievienoja savu iebildumu kopiju, ko tā iesniedza saistītā iebildumu procesā.

      12     2001. gada 26. martā Iebildumu nodaļa atbildēja, ka tā neņems vērā iepriekšējā punktā norādītos iebildumus, jo tie ir darīti
         zināmi pēc iepriekš minētā 2000. gada 27. novembra paziņojuma.

      13     Ar 2001. gada 27. marta lēmumu Iebildumu nodaļa noraidīja preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, motivējot ar reģistrācijai
         pieteiktās preču zīmes un Apvienotajā Karalistē reģistrētās agrākās preču zīmes sajaukšanas iespēju.

      14     2001. gada 20. aprīlī prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu iesniedza apelāciju par šo lēmumu.
      15     Ar 2003. gada 15. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais lēmums”) Apelāciju ceturtā padome noraidīja apelāciju un
         piesprieda prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      16     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt pārsūdzēto lēmumu;
      –       piespriest Birojam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo procesu un izdevumus par procesu Apelāciju padomē.
      17     Biroja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      18     Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza trīs pamatus – attiecīgi, apgalvojumu par būtisku formas pārkāpumu attiecībā
         uz lūgumu iesniegt pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu, par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b)
         apakšpunkta pārkāpumu un šīs pašas regulas 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumu.

       Par pirmo izvirzīto pamatu – būtisku formas pārkāpumu attiecībā uz lūgumu iesniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      19     Prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka, Apelāciju padome, apstiprinot Iebildumu nodaļas lēmumu, ar ko noraidīts lūgums iesniegt
         pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu, ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktu un 22. noteikuma
         1. punktu Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulā (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.).
         Tā precizē – tā kā neviens no šiem noteikumiem nenosaka termiņu, kurā var lūgt iesniegt faktiskas izmantošanas pierādījumus,
         šādu lūgumu var iesniegt līdz pat iebildumu procesa beigām, kas izskatāmajā lietā nav iestājies līdz 2001. gada 27. martam,
         t.i., Iebildumu nodaļas lēmuma pieņemšanas datumam.

      20     Otrkārt, prasītāja uzsver, ka Apelāciju padome, apstiprinot Iebildumu nodaļas lēmumu, ar ko ir noraidīts lūgums iesniegt pierādījumus
         par faktisko izmantošanu, ir pārkāpusi funkcionālās turpinātības principu, ko Pirmās instances tiesa ir pasludinājusi 1999. gada
         8. jūlija spriedumā lietā T‑163/98 Procter & Gamble/ITSB (BABY‑DRY), Recueil, II‑2383. lpp., 2000. gada 16. februāra spriedumā lietā T‑122/99 Procter & Gamble/ITSB (Ziepju forma), Recueil, II‑265. lpp., 2002. gada 5. jūnija spriedumā lieta T‑198/00 Hershey Foods/ITSB (Kiss Device with plume), Recueil, II‑2567. lpp., 2002. gada 12. decembra spriedumā lieta T‑63/01 Procter & Gamble/ITSB (Ziepju forma), Recueil, II‑5255. lpp., un 2003. gada 23. septembra spriedumā lietā T‑308/01Henkel/ITSB – LHS (UK) (KLEENCARE), Recueil, II‑3253. lpp.

      21     Birojs apstrīd šī pamata pamatotību.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      22     Vispirms ir jāatzīmē, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 1. punktam nav nozīmes izskatāmajā lietā. Tas paredz – ja oponējošai
         pusei [iebildumu iesniedzējam] jāsniedz lietošanas [faktiskas izmantošanas] pierādījums, Birojs uzaicina to sniegt noteiktā
         termiņā. Taču šīs tiesvedības ietvaros jautājums ir nevis par to, līdz kuram brīdim var iesniegt pierādījumus par faktisko
         izmantošanu, bet gan par to, līdz kuram brīdim šos pierādījumus var lūgt.

      23     Turklāt ir jākonstatē, ka Apelāciju padome pārsūdzētā lēmuma 16. punktā uzskatīja, ka prasītājas lūgums iesniegt pierādījumus
         par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu netika iesniegts noteiktajā termiņā un to nevarēja ņemt vērā, lai lemtu par iebildumiem.

      24     Lai pārbaudītu šī apsvēruma pamatotību, vispirms ir jāatgādina – atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktam,
         lai izskatītu iebildumus, kas iesniegti, pamatojoties uz šīs pašas regulas 42. pantu, agrākās preču zīmes faktiskā izmantošana
         tiek prezumēta tik ilgi, kamēr nav saņemts pieteikuma iesniedzēja lūgums pierādīt šādu faktisko izmantošanu. Tātad šāda lūguma
         iesniegšanas rezultātā iebildumu iesniedzējam rodas pienākums pierādīt faktisko izmantošanu (vai pamatotus iemeslus neizmantošanai),
         pretējā gadījumā viņa iebildumi tiks noraidīti. Lai panāktu šādu rezultātu, Birojam lūgums ir jāizsaka skaidri un laikus (Pirmās
         instances tiesas 2004. gada 17. marta spriedums apvienotajās lietās T‑183/02 un T‑184/02 El Corte Inglés/ITSB – González Cabello et Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), Recueil, II‑965. lpp., 38. punkts.

      25     Attiecībā uz šo ir jānorāda, ka Regulas Nr. 40/94 devītais apsvērums, protams, nosaka, ka “nav pamata aizsargāt Kopienas preču
         zīmes vai aizsargāt pret tām kādu preču zīmi, kas ir reģistrēta pirms tam, izņemot gadījumus, kad šīs preču zīmes faktiski
         izmanto”. Šajā nolūkā nedrīkst nepamatoti ierobežot preču zīmes reģistrācijas pieteicēja iespējas lūgt pierādījumus par attiecīgās
         preču zīmes izmantošanu, iebilstot pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju.

      26     Tomēr agrākas preču zīmes faktiskā izmantošana ir jautājums, kas, pamatojoties uz preču zīmes reģistrācijas pieteicēja lūgumu,
         ir jāatrisina pirms iebildumu izskatīšanas pēc būtības.

      27     Šajā nolūkā iebildumu procesā, kā arī apelācijā, tā kā abi šie procesi balstās uz sacīkstes principu, Birojs lūdz lietas dalībniekus
         tik bieži, cik tas ir vajadzīgs, iesniegt savus apsvērumus par paziņojumiem, ko Birojs tām adresējis, vai citu lietas dalībnieku
         iesniegtiem dokumentiem (šajā sakarā skat. Regulas Nr. 40/94 43. panta 1. punktu un 61. panta 2. punktu). Procesa efektīvākas
         norises interesēs šie apsvērumi ir jāiesniedz Biroja noteiktajā termiņā.

      28     Izskatāmajā lietā Iebildumu nodaļa ar 2000. gada 23. marta vēstuli un atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 1. punktam lūdza,
         attiecīgi, iebildumu iesniedzēju līdz 2000. gada 23. jūlijam iesniegt jaunus pierādījumus savu iebildumu pamatošanai un prasītāju
         līdz 2000. gada 23. septembrim iesniegt savus apsvērumus par iebildumu pieteikumu. Tātad prasītājai principā bija jālūdz iesniegt
         agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījumus noteiktā termiņā, proti, līdz 2000. gada 23. septembrim.

      29     Lietas materiālos nav atrodams neviens apstāklis, kas varētu attaisnot atkāpi no šī principa. Jo vairāk – šāds apstāklis nav
         prasītājas minētie iemesli, kas ir “neatkarīgi no tās gribas” un norādīti 11. punktā. Atbildot uz Pirmās instances tiesas
         uzdotu mutvārdu jautājumu, prasītāja apstiprināja, ka runa ir par administratīva rakstura kļūdu, ko tā ir pieļāvusi.

      30     Šajos apstākļos Iebildumu nodaļa pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka prasītājas 2000. gada 28. un 29. novembra vēstulēs izvirzītais
         lūgums iesniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu netika iesniegts laikus un, attiecīgi, noraidīja to.

      31     No tā izriet, ka Apelāciju padome, pārsūdzētā lēmuma 16. punktā uzskatot, ka šis lūgums netika iesniegts noteiktajā termiņā,
         nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktu.

      32     Nākamais – attiecībā uz argumentu par funkcionālās turpinātības principu ir jākonstatē, ka Apelāciju padomei iesniegtajā apelācijā
         attiecīgie punkti ir izteikti šādā redakcijā (skat. apelācijas 2.2.9. un 3.10. punktu):

      “[..] prasītāja pakārtoti lūdz, lai atbilstoši 62. pantam [Regulā Nr. 40/94] Apelāciju padome īsteno Iebildumu nodaļai piešķirtās
         pilnvaras un pieņem prasītājas lūgumu iesniegt pierādījumus par Apvienotajā Karalistē reģistrētās agrākās preču zīmes faktisko
         izmantošanu vai nodod lietu Iebildumu nodaļai prasītājas lūguma turpmākai izskatīšanai” (“[..] the appellant asks, subsidiarily, that, in accordance with Article 62 CTMR, the Board exercise the power within the
            competence of the Opposition Division and accept the appellant's request for evidence of use of the earlier opposing U.K.
            trademark or remit the case to the Oppositin Division for compliance with the applicant's request for said evidence of use.”).

      33     No tā izriet, ka prasītāja ar pakārtoto lūgumu Apelāciju padomei atkārtoti izteica lūgumu iesniegt pierādījumus par agrākās
         preču zīmes faktisko izmantošanu.

      34     Tomēr Apelāciju padome pārsūdzētajā lēmumā šo pakārtoto lūgumu nav minējusi, lai gan tā noraidīja pamata prasījumu attiecībā
         uz sajaukšanas iespēju.

      35     Šī kļūda tomēr nevar būt par pamatu pārsūdzētā lēmuma atcelšanai tiktāl, ciktāl Apelāciju padome likumīgi varēja noraidīt
         šo pakārtoto lūgumu iesniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu, nepārkāpjot funkcionālās turpinātības principu.

      36     Apelāciju padomes kompetencē ietilpst to lēmumu pārbaude, ko Biroja nodaļas pieņem, lemjot pirmajā instance. Šajā pārbaudē
         apelācijas procesa iznākums ir atkarīgs no jautājuma par to, vai apelācijas izskatīšanas laikā var likumīgi pieņemt jaunu
         lēmumu ar tādu pašu rezolutīvo daļu, kāda ir lēmumam, kas ir apelācijas priekšmets, vai ne. Apelāciju padomes var, ievērojot
         tikai Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktā paredzēto izņēmumu, apmierināt apelāciju, pamatojoties uz jauniem faktiem, ko
         izvirzījusi puse, kas iesniedza apelāciju, vai pamatojoties uz tās iesniegtiem jauniem pierādījumiem (iepriekš minētais spriedums
         lietā KLEENCARE, 26. punkts). Turklāt pārbaudes apjoms, kādā Apelāciju padome ir tiesīga pārbaudīt lēmumu, kas ir apelācijas priekšmets,
         faktiski nav atkarīgs no pamatiem, ko izvirza apelācijas iesniedzējs. Tātad, pat ja apelācijas iesniedzējs nav izvirzījis
         īpašu pamatu, Apelāciju padomei tomēr ir pienākums pārbaudīt, ievērojot visus tiesiskos un atbilstošos faktiskos apstākļus,
         vai apelācijas izskatīšanas laikā var likumīgi pieņemt jaunu lēmumu ar tādu pašu rezolutīvo daļu, kāda ir lēmumam, kas ir
         apelācijas priekšmets, vai ne (iepriekš minētais spriedums lietā KLEENCARE, 29. punkts).

      37     Tātad izskatāmajā lietā uz jautājumu par to, vai Apelāciju padome laikā, kad tā izskata lietu, likumīgi var pieņemt lēmumu,
         kas tāpat kā Iebildumu nodaļas lēmums noraida lūgumu iesniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu, ir jāatbild apstiprinoši.
         Prasītāja procesā Apelāciju padomē nav norādījusi nevienu jaunu apstākli, kas pamatotu to, kādēļ šāds lūgums nav izvirzīts
         Iebildumu nodaļas noteiktajā termiņā. Līdz ar to, tā kā faktiskā situācija šajā gadījumā ir identiska tai, kāda bija procesā
         Iebildumu nodaļā, Apelāciju padome likumīgi varēja uzskatīt, kā tas ir norādīts 28.–31. punktā attiecībā uz procesu Iebildumu
         nodaļā, ka tai izvirzītais pakārtotais lūgums nav iesniegts laikus.

      38     No tā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida.
       Par otro izvirzīto pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      39     Prasītāja apgalvo, ka Apelāciju padome, secinot, ka pastāv sajaukšanas iespēja, ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunktu.

      40     Šajā sakarā tā vispirms uzsver – tā kā pārsūdzētais lēmums pamatots ar agrākās preču zīmes reģistrāciju Apvienotajā Karalistē,
         sajaukšanas iespēja ir jānovērtē attiecībā uz šo valsti.

      41     Turklāt tā piekrīt Apelāciju padomes secinājumam par agrākās preču zīmes vājo atšķirtspēju.
      42     Visbeidzot tā apgalvo, ka Apelāciju padome pieļāva kļūdu, secinot, ka attiecīgie apzīmējumi ir tik līdzīgi, ka tos iespējams
         sajaukt.

      43     Pirmkārt, ņemot vērā agrākās preču zīmes vājo atšķirtspēju, Apelāciju padomei bija jānonāk pie uzskata, ka tikai pilnīga šīs
         preču zīmes reproducēšana varētu radīt sajaukšanas iespēju.

      44     Otrkārt, konfliktējošie apzīmējumi nav pietiekami līdzīgi, lai radītu sajaukšanas iespēju.
      45     Vizuālajā ziņā prasītāja, pirmkārt, uzsver, ka apzīmējumu, ko veido divi vārdi, nevar uzskatīt par vizuāli salīdzināmu ar
         apzīmējumu, ko veido viens vārds, turklāt neviens no abiem vārdiem nav identisks agrākajam apzīmējumam, kas ir īsāks. Šajā
         sakarā prasītāja atsaucas uz Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑110/01 Vedial/ITSB – France Distribution (HUBERT), Recueil, II‑5275. lpp., kas jo vairāk ir nozīmīgs tāpēc, ka atšķirībā no darbības vārda “flex” un saknes “flexi” lietā, kurā pieņēma
         šo spriedumu, minēto apzīmējumu kopējais elements bija vienādi izrunājams un tam bija ļoti augsta atšķirtspēja. Turklāt tā
         atsaucas uz Apelāciju padomes lēmumiem lietās SIMPLELIFE/SIMPLE LIFE, FREEZOMINT/FREEZE, MILES/MILESTONE, TAPAS/TAPARICA, GIRA/GIRALDA un DRIVE/DRIVEWAY.

      46     Otrkārt, Apelāciju padomes apsvērumam par to, ka patērētāji automātiski pievērš uzmanību apzīmējumu pirmajai kopīgajai daļai,
         trūkst jebkāda īpaša pamatojuma un tas nav saderīgs ar Apelāciju padomes lēmumu lietā ORANGEX/ORANGE X‑PRESS.

      47     Fonētiskajā ziņā prasītāja apgalvo, ka, pievienojot darbības vārdam “flex” burtu “i”, rodas papildu zilbe. Turklāt agrāko
         apzīmējumu galvenokārt veido līdzskaņi, turpretim pieteikto apzīmējumu – pārsvarā patskaņi un Apvienotajā Karalistē to izrunā
         melodiski.

      48     No konceptuālā viedokļa prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka iebildumu iesniedzēja pati apzinās vārda “flex” aprakstošo raksturu
         tiktāl, ciktāl preču zīme “FLEX” ir reģistrēta tajās Apvienotās Karalistes un Īrijas reģistra daļās, kas paredzētas preču
         zīmēm ar vājāku atšķirtspēju, un ciktāl tā nav pamatojusi izskatāmos iebildumus ar agrākās preču zīmes reputāciju Apvienotajā
         Karalistē. Prasītāja secina, ka angliski runājošās valstīs vārds “flex” nevar būt apzīmējuma “FLEXI AIR” dominējošais elements.
         Gluži pretēji – no gramatikas viedokļa vārds “air” ir tā visnozīmīgākais elements, jo vārds “flexi”, kas varētu būt atvasinājums
         no īpašības vārda “flexible”, raksturo lietvārdu “air”.

      49     Prasītāja precizē, ka angļu valodā nav vārda “flexi” un ka pieteiktais apzīmējums ir izdomāts. Atsaucoties uz izrakstu no
         angļu valodas vārdnīcas, prasītāja norāda arī, ka Apelāciju padome izvēlējās visretāko no vārda “air” daudzajām nozīmēm. Savukārt
         vārdam “flex” angļu valodā ir skaidra nozīme, un tāpēc tam nav nekādas atšķirtspējas.

      50     Attiecībā uz apzīmējumu salīdzināšanu prasītāja piebilst, ka pārsūdzētā lēmuma argumentācija ir pretrunā ar Pirmās instances
         tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedumu lietā T‑6/01 Matratzen Concord/ITSB – Hukla Germany (MATRATZEN), Recueil, II‑4335. lpp., tajā ziņā, ka elements “flex” reģistrācijai pieteiktajā apzīmējumā nav dominējošais un pārējie elementi nav
         nenozīmīgi.

      51     Attiecībā uz sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu prasītāja atzīmē – nav noliedzams, ka atšķirībā no precēm, kas minētas
         lietā, kura ir pamatā Pirmās instances tiesas 2003. gada 15. janvāra spriedumam lietā T‑99/01 Mystery Drinks/ITSB – Karlsberg Brauerei (MYSTERY), Recueil, II‑43. lpp., attiecīgās preces nepasūta mutiski, bet tās ir pieejamas plauktos, līdz ar to jebkāda potenciālā fonētiskā
         līdzība ir nenozīmīga un, attiecīgi, sajaukšanas iespēja – niecīga.

      52     Turklāt, atsaucoties uz dokumentu kopijām par reģistrāciju Apvienotajā Karalistē, prasītāja apgalvo, ka vidusmēra patērētājam
         šajā valstī nepastāv konfliktējošo apzīmējumu sajaukšanas iespēja tāpēc, ka tas jau ir saskāries ar daudziem citiem apzīmējumiem,
         kas satur vārdu “flex” attiecībā uz līdzīgām vai identiskām precēm.

      53     Prasītāja arī uzver, ka izskatāmajā lietā ir tieši piemērojama argumentācija, ko Apelāciju otrā padome izmantoja iepriekš
         minētajā 2003. gada 11. jūlija lēmumā (ko prasītāja Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedza 2003. gada 8. septembrī),
         nonākot pie secinājuma, ka starp preču zīmēm “FLEX” un “FLEXIUM” nepastāv sajaukšanas iespēja. Tādu vispārīgu vārdu kā “flex”
         nedrīkst monopolizēt. Pēc prasītājas domām, šis lēmums ir jo nozīmīgāks tāpēc, ka tas skar divus apzīmējumus, no kuriem katru
         veido viens vārds, turpretim reģistrācijai pieteikto apzīmējumu izskatāmajā lietā veido divi vārdi un neviens no tiem, tāpat
         arī neviena no to zilbēm, nav identiskas agrākajam apzīmējumam (“fle‑xi‑air”).

      54     Birojs apstrīd minētā pamata pamatotību.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      55     Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču
         zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes,
         identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja] tajā teritorijā,
         kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja maldināt [sajaukšanas iespēja] ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi.

      56     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja pastāv, ja sabiedrība var uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi
         ir no viena uzņēmuma vai, attiecīgā gadījumā, ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.

      57     Šī judikatūra arī nosaka, ka sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver
         apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, it īpaši savstarpējo saistību
         starp apzīmējumu līdzību un preču vai pakalpojumu, kurus šie apzīmējumi aptver, līdzību (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada
         9. jūlija spriedumu lietā T‑162/01 Laboratorios RTB/ ITSB – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLEY HILLS), Recueil, II‑2821. lpp., 31.–33. punkts, un tajā minēto judikatūru).

      –       Par konkrēto sabiedrības daļu
      58     Prasītāja neiebilda pret to, ka Apelāciju padome vērtēja sajaukšanas iespēju Apvienotajā Karalistē. Tā arī neapstrīdēja Apelāciju
         padomes apsvērumu, saskaņā ar kuru konkrētā sabiedrības daļa ir vidusmēra patērētājs, kura uzmanības pakāpe nav īpaši augsta.
         Tāpēc, lai pārbaudītu šo pamatu, Pirmās instances tiesa uzskata, ka tai jāvadās pēc šīs premisas.

      –       Par agrākās preču zīmes atšķirtspēju
      59     Kā norādīja Apelāciju padome, lietas dalībnieki neapstrīd to, ka agrākajai preču zīmei ir vāja atšķirtspēja.
      60     Tomēr prasītāja apgalvo, ka tieši vājās atšķirtspējas dēļ Apelāciju padomei bija jāuzskata, ka tikai pilnīga agrākās preču
         zīmes reproducēšana rada sajaukšanas iespēju.

      61     Šī tēze ir jānoraida. Ja, vērtējot sajaukšanas iespēju, ir jāņem vērā agrākas preču zīmes atšķirtspēja (pēc analoģijas skat.
         Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 24. punkts), tad tā ir tikai viens no pārējiem šajā vērtējumā iesaistītajiem elementiem. Pat tad, ja, pirmkārt,
         agrākajai preču zīmei ir vāja atšķirtspēja un, otrkārt, reģistrācijai pieteiktā preču zīme nav pilnīga tās reprodukcija, var
         pastāvēt sajaukšanas iespēja, it īpaši apzīmējumu un apzīmēto preču vai pakalpojumu līdzības dēļ.

      –       Par attiecīgo preču salīdzinājumu
      62     Prasītāja neapstrīdēja Apelāciju padomes apsvērumu par to, ka attiecīgās preces ir daļēji identiskas un daļēji ļoti līdzīgas.
         Tāpēc Pirmās instances tiesa uzskata – lai pārbaudītu šo pamatu, tai ir jāvadās pēc šī apsvēruma.

      –       Par attiecīgajiem apzīmējumiem
      63     Kā tas arī izriet no pastāvīgās judikatūras, sajaukšanas iespējas visaptverošs vērtējums attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu
         vizuālo, fonētisko vai konceptuālo līdzību ir jābalsta uz to radīto kopiespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirīgos un dominējošos
         elementus (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 14. oktobra spriedumu lietā T‑292/01 Phillips‑Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), Recueil, II‑4335. lpp., 47. punkts, un tajā minēto judikatūru).

      64     Vizuālajā ziņā Apelāciju padome uzskata, ka apzīmējumu “FLEXI AIR” galvenokārt veido vārds “flex”. Turklāt, atrodoties sākumā,
         elements “flex” atstāj nozīmīgāku iespaidu nekā pieteiktā apzīmējuma pārējā daļa. Lietvārds “air” atrodas otrajā vietā un
         ir īsāks. Patērētājs lielāku uzmanību galvenokārt pievērš apzīmējuma sākumam, nevis tā beigām. Pievienojot burtu “i”, elementa
         “flex” dominējošais raksturs ievērojami nemainās. Tas Apelāciju padomei ļauj secināt, ka apzīmējumi ir vizuāli līdzīgi.

      65     Šis secinājums nekādā ziņā nav kļūdains, un nevar piekrist 45. un 46. punktā minētajiem argumentiem, ko šajā sakarā izvirza
         prasītāja.

      66     Attiecībā uz argumentu pirmo daļu ir jāatzīmē, pirmkārt, ka nav neviena iemesla, kādēļ apzīmējums, ko veido divi vārdi, un
         apzīmējums, ko veido viens vārds, nevarētu būt vizuāli līdzīgi. Otrkārt, izskatāmajā lietā fakts, ka neviens no diviem vārdiem
         pieteiktajā apzīmējumā nav identisks agrākajam apzīmējumam, ne arī fakts, ka agrākais apzīmējums ir īss, nevar kalpot, lai
         atspēkotu vizuālo līdzību, ko rada sakritība četros no pieteiktā apzīmējuma astoņiem burtiem, kuri abos apzīmējumos ir izvietoti
         vienā un tajā pašā secībā un atrodas abu apzīmējumu sākumā.

      67     Attiecībā uz argumentu, kas izvirzīts, pamatojoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā HUBERT, ir pietiekami, ja atzīmē, ka šajā spriedumā izdarītais secinājums, saskaņā ar kuru attiecīgie apzīmējumi rada atšķirīgu
         kopējo vizuālo iespaidu, tostarp balstīts uz vienu no šo apzīmējumu grafiskajiem elementiem (54. punkts), turpretim izskatāmajā
         lietā abi apzīmējumi ir vārdiski.

      68     Attiecībā uz Apelāciju padomes agrākiem lēmumiem, kas minēti 45. un 46. punktā, ir jāatgādina ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
         to Apelāciju padomes lēmumu tiesiskums, kuri skar apzīmējuma reģistrāciju kā Kopienas preču zīmi, ir jāvērtē, pamatojoties
         tikai uz Regulu Nr. 40/94, kā to ir interpretējušas Kopienu tiesas, nevis pamatojoties uz tās agrāko lēmumu praksi (Pirmās
         instances tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑106/00 Streamserve/ITSB (STREAMSERVE), Recueil, II‑723. lpp., 66. punkts, kas nav apstrīdēts ar Tiesas 2004. gada 5. februāra rīkojumu lietā C‑150/02 P Streamserve/ITSB, Recueil, I‑1461. lpp.). Turklāt, ja agrākajā lēmumā norādītie faktiskie un tiesiskie apstākļi, protams, var būt argumenti, lai ar
         tiem pamatotu Regulas Nr. 40/94 noteikumu pārkāpumu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. novembra spriedums apvienotajās
         lietās T‑79/01 un T‑86/01 Bosch/ITSB (Kit pro et Kit Super Pro), Recueil, II‑4881. lpp., 33. punkts), ir jākonstatē, ka 45. un 46. punktā minētie agrākie lēmumi attiecas uz ikvienu no apzīmējumiem,
         kuru vizuālā saikne nav salīdzināma ar izskatāmajā lietā esošo.

      69     Visbeidzot, attiecībā uz apgalvojumu 46. punktā par pamatojuma trūkumu ir jākonstatē – Apelāciju padome uzskatīja, ka patērētāji
         pievērš lielāku uzmanību galvenokārt apzīmējuma sākumam, nevis tā beigām (pārsūdzētā lēmuma 33. punkts). Šajā sakarā tai nevar
         pārmest šī punkta nepietiekamu izskaidrojumu.

      70     Attiecībā uz fonētisko salīdzinājumu Apelāciju padome uzskatīja, ka arī šajā ziņā apzīmējuma sākumam ir būtiska nozīme. Atšķirīgo
         izrunu rada tikai reģistrācijai pieteiktā apzīmējuma galotne, un šī atšķirība ir neliela. Burta “i” maigā skaņa un vārda “air”
         atvērtā izruna angļu valodā izraisa elementu “flex” fonētisko sakritību un it īpaši burta “x” dominanti tā izrunā. Apelāciju
         padome uzskata, ka apzīmējumi tātad ir fonētiski līdzīgi.

      71     Arī šie apsvērumi nav kļūdaini.
      72     Sprieduma 47. punktā minētais prasītājas arguments par burtu “i” un vārdu “air” apzīmējumā “FLEXI AIR” ir jānoraida. Pirmos
         četrus no astoņiem apzīmējumu veidojošiem burtiem izrunā tieši tāpat kā apzīmējumu “FLEX”; burts “i” ir fonētiski nenozīmīgs
         papildinājums šiem četriem pirmajiem burtiem, un lietvārda “air” pievienošana arī nenovērš šo daļējo identitāti izrunā.

      73     Visbeidzot, konceptuālā ziņā Apelāciju padome uzskatīja, ka vārdi “flex” un “flexi” ir cieši saistīti, jo tie abi rada iespaidu
         par elastību, tātad matu dzīvīgumu. Vārda “air” pievienošana neietekmē šo konceptuālo identitāti. Līdz ar to Apelāciju padome
         uzskata, ka šiem apzīmējumiem angļu valodā ir kopīga nozīme.

      74     Arī šie apsvērumi nav kļūdaini, un nevar piekrist 48. un 49. punktā minētajiem argumentiem, ko šajā sakarā izvirza prasītāja.
      75     Attiecībā uz argumentu par to, ka iebildumu iesniedzēja pati apzinās vārda “flex” aprakstošo raksturu, ir pietiekami atzīmēt
         – pat pieņemot, ka tas tā ir, šim apstāklim nav nozīmes, veicot attiecīgo apzīmējumu visaptverošu vērtējumu.

      76     Tas pats attiecas uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru vārds “air” no gramatikas viedokļa ir pieteiktā apzīmējuma visnozīmīgākais
         elements tiktāl, ciktāl vidusmēra patērētājs, nebūdams īpaši uzmanīgs, nenodarbosies ar attiecīgo apzīmējumu gramatisku pārbaudi.

      77     Attiecībā uz argumentu, kas skar vārda “air” nozīmi, ir pietiekami atzīmēt – neatkarīgi no tā, kāda ir šī nozīme, tā nevar
         mainīt elementa “flexi” nozīmi, tātad nevar izdzēst šī elementa radīto konceptuālo līdzību.

      78     Tāpat ir jānoraida argumenti par to, ka agrākajam apzīmējumam nav atšķirtspējas, par to, ka angļu valodā nav vārda “flexi”,
         un par to, ka apzīmējums “FLEXI AIR” ir izdomāts, jo tie nespēj atspēkot faktu, ka angļu valodā katrs no vārdiem “flex” un
         “flexi” attiecas uz elastību (attiecībā uz spāņu valodu skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 18. februāra spriedumu lietā
         T‑10/03 Koubi/ITSB – Flabesa (CONFORFLEX), Recueil, II‑719. lpp., 48. punkts).

      79     Visbeidzot, attiecībā uz 50. punktā minēto argumentu ir jāatzīmē – protams, iepriekš minētajā spriedumā lietā MATRATZEN ir atzīts, ka saliktu preču zīmi var uzskatīt par salīdzināmu ar citu zīmi, kas ir identiska vai salīdzināma ar kādu saliktās
         preču zīmes sastāvdaļu, tikai tad, ja tā ir dominējošais elements kopējā iespaidā, ko rada saliktā preču zīme. Tomēr šajā
         apsvērumā minētā preču zīme ne tuvu nav salīdzināma ar izskatāmajā lietā pieteikto preču zīmi, it īpaši tādēļ, ka tā ietver
         grafisku elementu.

      80     Tātad ir pamats secināt, ka Apelāciju padome pamatoti uzskatīja, ka attiecīgie apzīmējumi vizuālā, fonētiskā un konceptuālā
         ziņā ir līdzīgi.

      –       Par sajaukšanas iespēju
      81     Apelāciju padome uzskata, ka pastāv iespēja, ka patērētāji varētu uzskatīt, ka apzīmējumu nelielā atšķirība atspoguļo preču
         rakstura dažādību vai ka to nosaka mārketinga apsvērumi, nevis to, ka šī atšķirība norāda uz dažādu izcelsmi. Tādējādi Apelāciju
         padome secināja, ka Apvienotajā Karalistē pastāv sajaukšanas iespēja.

      82     Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka agrākās preču zīmes vājā atšķirtspēja netiek apstrīdēta, ka attiecīgie apzīmējumi vizuālā, fonētiskā
         un konceptuālā ziņā ir līdzīgi un ka preces daļēji ir identiskas un daļēji ļoti līdzīgas.

      83     Šajos apstākļos ir jāatzīst, ka pastāv sajaukšanas iespēja.
      84     Sprieduma 51. punktā minētais prasītājas arguments, saskaņā ar kuru apzīmējumu fonētiskā līdzība ir neliela, ir jānoraida.
         Tā kā apzīmējumi ir līdzīgi un tā kā preces ir daļēji identiskas un daļēji ļoti līdzīgas, jautājumam par to, kādā mērā apzīmējumu
         fonētiskā līdzība rada sajaukšanas iespēju, nav nozīmes.

      85     Ir jānoraida arī 52. punktā minētais arguments par to, ka Apvienotajā Karalistē pastāv citas preču zīmes, kas ietver vārdu
         “flex”. Jāatgādina, ka tieši šis apstāklis Apelāciju padomei pārsūdzētā lēmuma 27. punktā lika uzskatīt, ka agrākajai preču
         zīmei ir vāja atšķirtspēja, tādējādi secinot, ka Apvienotajā Karalistē pastāv sajaukšanas iespēja (skat. iepriekš 81. punktu).
         Tātad šis secinājums ir atzīts (skat. iepriekš 83. punktu). Prasītāja, starp citu, tieši piekrita secinājumam, ka agrākajai
         preču zīmei ir vāja atšķirtspēja (skat iepriekš 41. un 59. punktu).

      86     Visbeidzot, attiecībā uz 53. punktā minētajiem argumentiem, kas izriet no Apelāciju padomes 2003. gada 11. jūlija lēmuma,
         joprojām ir jāatgādina, ka to lēmumu tiesiskums, kuri skar apzīmējuma reģistrāciju kā Kopienas preču zīmi, ir jāvērtē, pamatojoties
         tikai uz Regulu Nr. 40/94, kā to ir interpretējušas Kopienu tiesas, nevis pamatojoties uz tās agrāko lēmumu praksi, un ka
         agrākajos lēmumos norādītie faktiskie un tiesiskie apstākļi tomēr var būt argumenti, ar kuriem var pamatot Regulas Nr. 40/94
         noteikumu pārkāpumu (skat iepriekš 68. punktu). Jāatzīmē, ka saikne starp apzīmējumiem, kuri bija iepriekš minētā Apelāciju
         otrās padomes lēmuma priekšmets, nav salīdzināma ar to saikni, kas pastāv starp izskatāmajā lietā esošiem apzīmējumiem. Apzīmējums
         “FLEXIUM” ir viens vārds, no kura nevar izslēgt vārdu “flex”, turpretim vārdus “flex” un “flexi” viegli var nošķirt no apzīmējuma
         “FLEXI AIR”. Turklāt ir jāatzīmē, ka secinājumu, saskaņā ar kuru izskatāmajā lietā pastāv preču zīmju sajaukšanas iespēja,
         nevar uzskatīt par tādu, kā rezultāta vārds “flex” tiek monopolizēts.

      87     Ievērojot iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Apelāciju padome, uzskatot, ka pastāv attiecīgo apzīmējumu sajaukšanas iespēja,
         nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      88     Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida.
       Par trešo izvirzīto pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      89     Prasītāja apgalvo, ka Apelāciju padome, neanalizējot jautājumu par to, vai agrāko preču zīmi var likumīgi pretstatīt, pamatojoties
         uz Apvienotās Karalistes tiesībām un vērtējot sajaukšanas iespēju saskaņā ar tām, ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta
         2. punkta a) apakšpunkta ii) punktu. Tā precizē, ka šis noteikums nevar piešķirt valsts preču zīmes īpašniekam attiecībā uz
         Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu plašākas tiesības nekā tās, ko tam piešķir valsts tiesiskais regulējums. Tādējādi
         Apelāciju padomes pārkāpuma rezultātā agrāka preču zīme Kopienas līmenī var saņemt plašāku aizsardzību nekā valsts līmenī.

      90     Birojs apstrīd šī pamata pamatotību.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      91     Ir jānorāda, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam ir saistošas Regulā Nr. 40/94 paredzētās procedūras. Tādējādi
         atbilstoši šīs regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam un 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktam pieteiktās preču
         zīmes reģistrāciju noteikti atsaka, ja 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē pastāv sajaukšanas iespēja ar dalībvalstī
         agrāk reģistrētu preču zīmi. Turklāt Regula Nr. 40/94 neprasa iepriekš pārbaudīt, vai šo valsts agrāko preču zīmi var juridiski
         korekti pretstatīt, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kam tā ir pakļauta, kā arī vērtēt abu iesaistīto preču zīmju
         sajaukšanas iespēju atbilstoši šīs valsts regulējumam.

      92     Turklāt ir jāatzīmē – šis pamats balstās uz hipotēzi, ka Regula Nr. 40/94 attiecībā uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu piešķir valsts agrākas preču zīmes īpašniekam plašākas tiesības par tām, ko viņam piešķir valsts tiesiskais regulējums,
         kam ir pakļauta šī agrākā preču zīme. Atbilstoši Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina
         dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 4. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktam,
         dalībvalstu tiesiskais regulējums jautājumā par reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un valsts agrākas preču zīmes sajaukšanas
         iespēju ir pilnībā saskaņots. Šo Direktīvas 89/104 noteikumu normatīvais saturs ir identisks Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta un 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta saturam. Šajos apstākļos prasītājas izvirzītā hipotēze nav
         atbilstoša.

      93     Tātad trešais pamats ir jānoraida.
      94     Tā kā visi pamati ir noraidāmi, arī prasība ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      95     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Izskatāmajā lietā prasītājai
         spriedums nav labvēlīgs un Birojs ir prasījis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tātad prasītajai ir jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 16. martā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 20.oktobrī.#Interedil Srl, likvidācijas procesā pret Fallimento Interedil Srl un Intesa Gestione Crediti SpA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Bari - Itālija.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Zemākas instances tiesas tiesības iesniegt Tiesai prejudiciālu jautājumu - Regula (EK) Nr. 1346/2000 - Maksātnespējas procedūras - Starptautiskā piekritība - Parādnieka galveno interešu centrs - Juridiskās adreses pārcelšana uz citu dalībvalsti - "Uzņēmuma" jēdziens.#Lieta C-396/09.

text:
      Lieta C‑396/09
      Interedil Srl, kas atrodas likvidācijas procesā,
      pret
      Fallimento Interedil Srl
      un
      Intesa Gestione Crediti SpA
      (Tribunale di Bari lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Zemākas instances tiesas tiesības iesniegt Tiesai prejudiciālu jautājumu – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – Maksātnespējas procedūras – Starptautiskā piekritība – Parādnieka galveno interešu centrs – Juridiskās adreses pārcelšana uz citu dalībvalsti – “Uzņēmuma” jēdziens
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Akts, kas pieņemts, pamatojoties uz EK līguma trešās daļas IV sadaļu
      (LESD 267. pants)
      2.        Savienības tiesības – Pārākums – Pretrunā esošas valsts tiesības – Eksistējošu tiesību normu “ipso jure” nepiemērojamība –
            Pienākums ievērot augstākas instances tiesas norādījumus, kas neatbilst Savienības tiesībām – Nepieļaujamība
      (LESD 267. pants)
      3.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula Nr. 1346/2000 – Starptautiskā piekritība maksātnespējas
            procesa uzsākšanai – Dalībvalsts, kur atrodas parādnieka galveno interešu centrs, tiesas
      (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts)
      4.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula Nr. 1346/2000 – Starptautiskā piekritība maksātnespējas
            procesa uzsākšanai – Dalībvalsts, kur atrodas parādnieka galveno interešu centrs, tiesas – Noteikšanas kritēriji
      (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta otrais teikums)
      5.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula Nr. 1346/2000 – Starptautiskā piekritība maksātnespējas
            procesa uzsākšanai – Sekundārā procedūra
      (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 2. punkts)
      1.        Piemērojot LESD 267. pantu, tiesām, kuru nolēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību sistēmu var pārsūdzēt, kopš 2009. gada
         1. decembra ir tiesības iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja runa ir par tiesību aktiem, kas pieņemti, pamatojoties
         uz Līguma IV sadaļu.

      Ņemot vērā LESD 267. panta mērķi izveidot efektīvu sadarbību starp Tiesu un valsts tiesām, kā arī procesuālās ekonomijas principu,
         ir uzskatāms, ka kopš 2009. gada 1. decembra Tiesai ir kompetence izskatīt tādu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi
         tiesa, kuras lēmumus var pārsūdzēt saskaņā ar attiecīgas valsts tiesību sistēmu, arī tad, ja lūgums ir iesniegts pirms minētā
         datuma.

      (sal. ar 19. un 20. punktu)
      2.        Ar Savienības tiesībām netiek pieļauts, ka valsts tiesu saista valsts procesuāla tiesību norma, saskaņā ar kuru šai tiesai
         ir jāievēro augstākas instances valsts tiesas sniegti apsvērumi, tādā gadījumā, ja rodas iespaids, ka augstākās instances
         tiesas sniegtie apsvērumi neatbilst Savienības tiesībām, kā tos ir interpretējusi Tiesa.

      Pirmkārt, ar valsts procesuālas tiesību normas, atbilstoši kurai valsts tiesas, kuras nelemj pēdējā instancē, saista augstākas
         instances valsts tiesas sniegti apsvērumi, esamību nevar apšaubīt valsts tiesu, kuras nelemj pēdējā instancē, iespēju iesniegt
         Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja tās šaubās par Savienības tiesību interpretāciju.

      Otrkārt, Tiesas sniegtais prejudiciālais nolēmums ir saistošs valsts tiesai attiecībā uz konkrēto Savienības iestāžu aktu
         interpretāciju vai spēkā esamību, lai panāktu risinājumu pamatlietā.

      Turklāt valsts tiesai, kurai savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro Savienības tiesību normas, ir pienākums nodrošināt šo
         normu pilnīgu iedarbīgumu, pēc savas iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot jebkuru tām pretrunā esošu normu, nelūdzot
         vai negaidot, kad tā tiks atcelta likumdošanas kārtībā vai izmantojot kādu citu konstitucionālu metodi.

      (sal. ar 35., 36., 38. un 39. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 3. panta 1. punktā paredzētais jēdziens parādnieka “galveno interešu centrs”
         ir jāinterpretē saskaņā ar Savienības tiesībām.

      Runa ir par regulai raksturīgu jēdzienu, kurš tādējādi ir jāinterpretē vienveidīgi un neatkarīgi no valstu tiesību aktiem.
      (sal. ar 43. un 44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      4.        Lai noteiktu sabiedrības–parādnieces galveno interešu centru, Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 3. panta
         1. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka sabiedrības–parādnieces galveno interešu centrs ir nosakāms, priekšroku
         dodot šīs sabiedrības galvenās pārvaldes atrašanās vietai, kā to var noteikt ar objektīviem un trešajām personām pārbaudāmiem
         apstākļiem. Gadījumā, ja sabiedrības vadības un kontroles institūcijas atrodas tās juridiskās adreses vietā un ja šajā vietā
         trešajām personām pārbaudāmā veidā tiek pieņemti šīs sabiedrības pārvaldes lēmumi, šajā tiesību normā paredzēto prezumpciju
         nevar atspēkot. Gadījumā, ja sabiedrības galvenās pārvaldes vieta neatrodas tās juridiskās adreses vietā, sabiedrības aktīvu
         un līgumu attiecībā uz šo aktīvu finanšu izmantošanu esamība citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas šīs sabiedrības juridiskā
         adrese, par apstākļiem, kas ir pietiekami, lai atspēkotu šo prezumpciju, ir uzskatāma tikai tad, ja ar attiecīgo apstākļu
         kopuma visaptverošu vērtējumu var konstatēt, ka minētās sabiedrības pārvaldes un kontroles, kā arī tās interešu pārvaldīšanas
         faktiskais centrs trešajām personām uztveramā veidā atrodas šajā citā dalībvalstī.

      Gadījumā, ja sabiedrības–parādnieces juridiskās adreses pārcelšana ir notikusi pirms pieteikuma sākt maksātnespējas procesu
         iesniegšanas, tiek prezumēts, ka šīs sabiedrības galveno interešu centrs atrodas tās jaunās juridiskās adreses vietā.

      (sal. ar 59. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      5.        “Uzņēmuma” jēdziens Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 3. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi,
         ka šajā jēdzienā tiek prasīta struktūra saimnieciskās darbības veikšanai, kas ietver minimālu organizācijas līmeni un zināmu
         stabilitāti. Tikai atsevišķu aktīvu vai bankas kontu esamība šai definīcijai principā neatbilst.

      (sal. ar 64. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 20. oktobrī (*)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Zemākas instances tiesas tiesības iesniegt Tiesai prejudiciālu jautājumu – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – Maksātnespējas procedūras – Starptautiskā piekritība – Parādnieka galveno interešu centrs – Juridiskās adreses pārcelšana uz citu dalībvalsti – “Uzņēmuma” jēdziens
      Lieta C‑396/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunale di Bari (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 6. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 13. oktobrī, tiesvedībā

      Interedil Srl, kas atrodas likvidācijas procesā,

      pret
      Fallimento Interedil Srl,

      Intesa Gestione Crediti SpA.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Safjans [M. Safjan], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un M. Bergere [M. Berger] (referente),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 13. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Interedil Srl, kas atrodas likvidācijas procesā, vārdā – P. Trojaniello [P. Troianiello], avvocato,

      –        Fallimento Interedil Srl vārdā – Dž. Labanka [G. Labanca], avvocato,

      –        Intesa Gestione Crediti SpA vārdā – Dž. Kostantino [G. Costantino], avvocato,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – N. Bambara [N. Bambara] un S. Petrova [S. Petrova], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 10. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām
         [procesu] (OV L 160, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “regula”) 3. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību, kurā Interedil Srl, kas atrodas likvidācijas procesā (turpmāk tekstā – “Interedil”), vēršas pret Fallimento Interedil Srl un Intesa Gestione Crediti SpA. (turpmāk tekstā – “Intesa”), kuras tiesību pārņēmēja ir Italfondario SpA., saistībā ar Intesa par Interedil celto prasību atzīt par maksātnespējīgu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesību normas
      3        Regula ir tikusi pieņemta, pamatojoties it īpaši uz EKL 61. panta c) punktu un 67. panta 1. punktu.

      4        Regulas 2. pantā, kas ir veltīts definīcijām, ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      a)      “maksātnespējas procedūras [process]” ir kolektīvas procedūras, kas minētas 1. panta 1. punktā. Šīs procedūras ir uzskaitītas
         A pielikumā;

            [..]
      h)               “uzņēmums” ir visas darbību vietas, kur parādnieks veic pastāvīgu saimniecisko darbību ar personālu un precēm.”
      5        Regulas A pielikumā iekļautajā sarakstā saistībā ar Itāliju tostarp ir minēts “fallimento” process.

      6        Regulas 3. pantā, kurš ir veltīts starptautiskajai piekritībai, ir paredzēts:

      “1. Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas
         procedūras [procesu]. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja
         nav pierādījumu pretējam.

      2. Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt
         maksātnespējas procedūras [procesu] pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums.
         Šīs procedūras attiecas tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.

      [..]”
      7        Regulas preambulas 13. apsvērumā ir norādīts, ka ““galveno interešu centrs” ir vieta, kur parādnieks regulāri pārvalda savas
         intereses un tādēļ ir pieejams trešajām personām”.

       Valsts tiesības
      8        Itālijas Civilprocesa kodeksa (codice di procedura civile) 382. pantā attiecībā uz Corte suprema di cassazione [Augstākās kasācijas tiesas] jautājumu par piekritību risināšanu ir noteikts:

      “Tiesa, lemjot par piekritību, spriež par šo jautājumu, attiecīgajā gadījumā nosakot tiesu, kurai ir piekritība [..].”
      9        No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nolēmums, ko Corte suprema di cassazione ir sniegusi, pamatojoties uz šo tiesību normu, tiesai, kura izskata lietu pēc būtības, ir galīgs un saistošs.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      10      Interedil tika dibināta atbilstoši Itālijas tiesībās paredzētajai “società a responsabilità limitata” juridiskajai formai, un tās juridiskā
         adrese bija noteikta Monopolī [Monopoli] (Itālija). 2001. gada 18. jūlijā tās juridiskā adrese tika pārcelta uz Londonu (Apvienotā Karaliste). Šajā pašā datumā tā
         tika svītrota no Itālijas Uzņēmumu reģistra. Pēc juridiskās adreses pārcelšanas Interedil tika reģistrēta Apvienotās Karalistes sabiedrību reģistrā ar piezīmi “FC” (“Foreign Company”, ārvalsts sabiedrība).

      11      Atbilstoši lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādītajiem Interedil paziņojumiem šī sabiedrība vienlaikus ar tās juridiskās adreses pārcelšanu veica darījumus, kuru rezultātā to iegādājās Lielbritānijas
         grupa Canopus, kā arī tika pārrunāti un slēgti līgumi par uzņēmumu nodošanu. Interedil norāda, ka dažus mēnešus pēc tās juridiskās adreses pārcelšanas tai Tarentā [Tarente] (Itālija) piederošais nekustamais īpašums kā daļas no pārņemtā uzņēmuma tika nodots Windowmist Limited. Interedil tāpat norādīja, ka 2002. gada 22. jūlijā tā tika svītrota no Apvienotās Karalistes sabiedrību reģistra.

      12      2003. gada 28. oktobrī Intesa lūdza Tribunale di Bari sākt maksātnespējas procesu (“fallimento”) attiecībā uz Interedil.

      13      Interedil apstrīdēja šīs pēdējās minētās tiesas piekritību, pamatojoties uz to, ka, ņemot vērā tās juridiskās adreses pārcelšanu uz
         Apvienoto Karalisti, piekritība sākt maksātnespējas procesu esot vienīgi šīs pēdējās minētās valsts tiesām. 2003. gada 13. decembrī
         Interedil lūdza Itālijas Corte suprema di cassazione pieņemt lēmumu par piekritību, neaplūkojot lietu pēc būtības.

      14      2004. gada 24. maijā, nesagaidot Corte suprema di cassazione nolēmumu, Tribunale di Bari, uzskatot, ka iebildums par Itālijas tiesu piekritības neesamību ir acīmredzami nepamatots un ka attiecīgā uzņēmuma maksātnespēja
         ir pierādīta, atzina Interedil par maksātnespējīgu.

      15      2004. gada 18. jūnijā Interedil šo spriedumu par maksātnespējas atzīšanu pārsūdzēja iesniedzējtiesā.

      16      Ar 2005. gada 20. maija rīkojumu Corte suprema di cassazione izlēma tai nodoto piekritības jautājumu, neaplūkojot lietu pēc būtības, un atzina Itālijas tiesu piekritību. Tā uzskatīja,
         ka regulas 3. panta 1. punkta otrajā teikumā paredzētā prezumpcija, saskaņā ar kuru juridisko adresi uzskata par galveno interešu
         centru, var tikt atspēkota, ņemot vērā dažādus apstākļus, proti, Interedil piederošo nekustamo īpašumu atrašanos Itālijā, līgumu par divu viesnīcu kompleksu nomu un līgumu ar kredītiestādi, kā arī
         nepaziņošanu Bari Uzņēmumu reģistram par juridiskās adreses pārcelšanu.

      17      Apšaubot šo Corte suprema di cassazione vērtējumu, ņemot vērā kritērijus, ko Tiesa ir noteikusi savā 2006. gada 2. maija spriedumā lietā C‑341/04 Eurofood IFSC (Krājums, I‑3813. lpp.), Tribunale di Bari nolēma apturēt pamata tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai regulas [..] 3. panta 1. punktā paredzētais jēdziens “parādnieka galveno interešu centrs” ir jāinterpretē saskaņā ar Kopienu
         tiesībām vai valsts tiesībām, un, ja tiek atzīts, ka tas ir jāinterpretē saskaņā ar Kopienu tiesībām, no kā definējams šis
         jēdziens un kuri noteicošie faktori vai elementi ir jāņem vērā, nosakot “galveno interešu centru”?

      2)      Vai regulas [..] 3. panta 1. punktā paredzēto pieņēmumu, saskaņā ar kuru “sabiedrības [..] gadījumā juridisko adresi uzskata
         par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam”, var atspēkot ar konstatējumu, ka sabiedrība savu faktisko darbību
         faktiski veic valstī, kas nav tā pati valsts, kurā ir reģistrēta tās juridiskā adrese, vai arī pieņēmuma atspēkojumam ir jākonstatē,
         ka sabiedrība nav veikusi nekādu uzņēmējdarbību valstī, kurā ir tās juridiskā adrese?

      3)      Vai tas, ka sabiedrībai kādā dalībvalstī, kas nav tā valsts, kurā ir reģistrēta tās juridiskā adrese, pieder nekustamais īpašums,
         kā arī tas, ka parādā esošajai sabiedrībai ar citu sabiedrību ir noslēgts līgums par divu viesnīcu kompleksu nomu un līgums
         ar kredītiestādi, ir pietiekoši apsvērumi, lai uzskatītu par atspēkotu regulas [..] 3. pantā paredzēto pieņēmumu par to, ka
         sabiedrības “juridiskās adreses” atrašanās vieta ir uzskatāma par tās galveno interešu centru, un vai ar šādiem apstākļiem
         pietiek, lai uzskatītu, ka sabiedrībai attiecīgajā valstī pieder “uzņēmums” regulas [..] 3. panta 2. punkta izpratnē?

      4)      Gadījumā, ja Corte [suprema] di cassazione rīkojumā [..] ieņemtā nostāja par piekritību ir balstīta uz tādu regulas [..] 3. panta interpretāciju, kas atšķiras no Tiesas
         interpretācijas, vai ar Itālijas Civilprocesa kodeksa 382. pantu, saskaņā ar kuru Corte [suprema] di cassazione nolēmumiem par piekritību ir galīgs un saistošs raksturs, tiek kavēta minētās Kopienu tiesību normas piemērošana atbilstoši
         Eiropas Kopienu Tiesas interpretācijai?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par Tiesas kompetenci
      18      Eiropas Komisija izsaka šaubas par Tiesas kompetenci atbildēt uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tā norāda, ka minētais
         lūgums esot ticis izteikts 2009. gada 6. jūlija rīkojuma formā, kas Tiesā saņemts 2009. gada 13. oktobrī. Saskaņā ar šajā
         pēdējā minētajā datumā spēkā esošo EKL 68. panta 1. punktu Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par tādu tiesību aktu
         interpretāciju, ko Kopienas iestādes pieņēmušas, pamatojoties uz EKL IV sadaļu, varot vērsties tikai valsts tiesas, kuru nolēmumus
         saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību sistēmu nevar pārsūdzēt. Komisija uzskata, ka, kamēr regula ir pieņemta, pamatojoties
         uz EKL 61. panta c) punktu un 67. panta 1. punktu, kas ietilpst Līguma IV sadaļā, iesniedzējtiesas nolēmumus saskaņā ar attiecīgās
         valsts tiesību sistēmu varot pārsūdzēt.

      19      Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā 2009. gada 1. decembrī EKL 68. pants ir zaudējis spēku
         un ka minētajā pantā paredzētais ierobežojums iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vairs nepastāv. Piemērojot
         LESD 267. pantu, tiesām, kuru nolēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību sistēmu var pārsūdzēt, kopš šī datuma ir tiesības
         iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja runa ir par tiesību aktiem, kas pieņemti, pamatojoties uz EKL IV sadaļu
         (šajā ziņā skat. 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā C‑283/09 Weryński, Krājums, I‑601. lpp., 28. un 29. punkts).

      20      Iepriekš minētā sprieduma lietā Weryński 30. un 31. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka, ņemot vērā LESD 267. panta mērķi izveidot efektīvu sadarbību starp Tiesu un valsts
         tiesām, kā arī procesuālās ekonomijas principu, ir uzskatāms, ka kopš 2009. gada 1. decembra Tiesai ir kompetence izskatīt
         tādu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi tiesa, kuras lēmumus var pārsūdzēt saskaņā ar attiecīgas valsts tiesību
         sistēmu, arī tad, ja lūgums ir iesniegts pirms minētā datuma.

      21      Tādējādi Tiesa katrā ziņā ir kompetenta izskatīt šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

       Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
       Par prejudiciālo jautājumu saikni ar pamata lietu
      22      Izvirzot Komisijas tās rakstveida apsvērumos minēto jautājumu, Interedil tiesas sēdē norādīja, ka, tā kā 2002. jūlijā tā esot tikusi izslēgta no Apvienotās Karalistes sabiedrību reģistra, šajā datumā
         tās pastāvēšana esot izbeigusies. Tādējādi pieteikumam sākt maksātnespējas procesu, kas pret to Tribunale di Bari esot ticis iesniegts 2003. gada oktobrī, neesot priekšmeta un prejudiciālie jautājumi esot nepieņemami.

      23      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu tikai tad, ja ir
         acīmredzams, ka Savienības tiesību normas interpretācijai, ko lūdz valsts tiesa, nav nekādas saistības ar pamata lietas faktiem
         vai priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu,
         lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. tostarp 2010. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑439/08
         VEBIC, Krājums, I‑12471. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

      24      Šajā ziņā ir jānorāda, ka regula ir ierobežota ar tā regulējuma vienveidošanu, kas attiecas uz starptautisko piekritību, nolēmumu
         atzīšanu un maksātnespējas procesu ar pārrobežu aspektiem jomā piemērojamām tiesībām. Jautājumu par pieteikuma par maksātnespējas
         atzīšanas attiecībā uz parādnieku pieņemamību joprojām regulē piemērojamās valsts tiesības.

      25      No iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka Interedil šo tiesu informēja par to, ka 2002. jūlijā tā tikusi izslēgta no Apvienotās Karalistes sabiedrību reģistra. Turpretim no lūguma
         sniegt prejudiciālu nolēmumu nekādi neizriet, ka atbilstoši valsts tiesībām ar šo apstākli netiktu pieļauta maksātnespējas
         procesa uzsākšana. Nevar izslēgt, ka valsts tiesībās ir paredzēta iespēja uzsākt šādu procesu, lai organizētu likvidētas sabiedrības
         kreditoru maksājumus.

      26      Tādējādi nešķiet acīmredzams, ka Savienības tiesību normas interpretācijai, ko lūdz valsts tiesa, nav nekādas saistības ar
         pamata lietas faktiem vai priekšmetu vai ka problēmai ir hipotētisks raksturs.

      27      Tādējādi Interedil izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par prejudiciālo jautājumu priekšmetu
      28      Atbildētāji pamata lietā norāda, ka jautājumi esot nepieņemami to priekšmeta dēļ. Tie uzskata, ka no pirmā un ceturtā jautājuma
         nevarot secināt pretrunas starp Savienības tiesību normām un to piemērošanu valsts tiesās, kamēr otrais un trešais jautājums
         aicinot Tiesu Savienības tiesību normas piemērot konkrētajam gadījumam, kuru izskata iesniedzējtiesa.

      29      Saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa ir pilnvarota lemt par Savienības tiesību normas interpretāciju vai
         spēkā esamību, ņemot vērā faktus, ko tai norādījusi valsts tiesa, kurai [savukārt] ir jāpiemēro minētā tiesību norma tās izskatāmajā
         konkrētajā gadījumā (skat. tostarp 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑149/05 Price, Krājums, I‑7691. lpp., 52. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Pirmie trīs jautājumi būtībā ir par interpretāciju, kas ir piemērojama parādnieka “galveno interešu centra” jēdzienam regulas
         3. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi šie jautājumi, ievērojot to priekšmetu, ir pieņemami.

      31      Ceturtais jautājums ir par tiesas iespēju noraidīt augstākas instances tiesas izteiktos apsvērumus, ja pirmā minētā tiesa,
         ņemot vērā Tiesas sniegto interpretāciju, uzskatītu, ka šie apsvērumi neatbilst Savienības tiesībām. Šis jautājums, kura priekšmets
         ir lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam mehānisms, tādējādi arī ir pieņemams.

       Par iespējamo strīda neesamību
      32      Atbildētāji pamata lietā norāda, ka jautājumu par Itālijas tiesu piekritību uzsākt maksātnespējas procesu Corte suprema di cassazione esot izskatījusi, pieņemot nolēmumu, kurš atbilstoši to viedoklim esot stājies likumīgā spēkā. Atbildētāji no tā secina, ka
         vairs neesot runa par izskatāmu lietu LESD 267. panta izpratnē un ka šī iemesla dēļ lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu esot
         nepieņemams.

      33      Šī argumentācija ir jāizskata ar ceturto jautājumu, ar kuru iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādā mērā to saista Corte suprema di cassazione sniegtā Savienības tiesību interpretācija.

       Par ceturto jautājumu
      34      Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar Savienības tiesībām netiek pieļauts tas, ka valsts tiesu saista
         valsts procesuāla tiesību norma, saskaņā ar kuru šai tiesai ir jāievēro augstākas instances valsts tiesas sniegti apsvērumi,
         tādā gadījumā, ja rodas iespaids, ka šīs augstākās instances tiesas sniegtie apsvērumi neatbilst Savienības tiesībām, kā tos
         ir interpretējusi Tiesa.

      35      Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar valsts procesuālās tiesību normas esamību nevar apšaubīt valsts tiesu, kuras nelemj pēdējā
         instancē, iespēju iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja tās, līdzīgi kā pamata lietā, šaubās par Savienības
         tiesību interpretāciju (2010. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑173/09 Elchinov, Krājums, I‑8889. lpp., 25. punkts).

      36      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesas sniegtais prejudiciālais nolēmums ir saistošs valsts tiesai attiecībā uz konkrēto
         Savienības iestāžu aktu interpretāciju vai spēkā esamību, lai panāktu risinājumu pamata lietā (skat. tostarp iepriekš minēto
         spriedumu lietā Elchinov, 29. punkts).

      37      No šiem apsvērumiem izriet, ka valsts tiesai, kas ir izmantojusi LESD 267. panta otrajā daļā piešķirto iespēju, risinājumam
         pamata lietā ir saistoša Tiesas sniegtā attiecīgo tiesību normu interpretācija un tai attiecīgā gadījumā ir jāignorē augstākas
         instances tiesas vērtējumi, ja tā, ņemot vērā minēto interpretāciju, uzskata, ka šie vērtējumi neatbilst Savienības tiesībām
         (skat. tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā Elchinov, 30. punkts).

      38      Šajā ziņā ir jāuzsver, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru valsts tiesai, kurai savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro Savienības
         tiesību normas, ir pienākums nodrošināt šo normu pilnīgu iedarbīgumu, pēc savas iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot
         jebkuru tām pretrunā esošu normu – kas izskatāmajā gadījumā ir pamata lietā aplūkojamā valsts procesuālā tiesību norma –,
         nelūdzot vai negaidot, kad tā tiks atcelta likumdošanas kārtībā vai izmantojot kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi (skat.
         tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā Elchinov, 31. punkts).

      39      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka ar Savienības tiesībām netiek pieļauts, ka valsts tiesu saista
         valsts procesuāla tiesību norma, saskaņā ar kuru šai tiesai ir jāievēro augstākas instances valsts tiesas sniegti apsvērumi,
         tādā gadījumā, ja rodas iespaids, ka augstākās instances tiesas sniegtie apsvērumi neatbilst Savienības tiesībām, kā tos ir
         interpretējusi Tiesa.

      40      Šo pašu iemeslu dēļ ir jānoraida iebilde par nepieņemamību, ko atbildētāji pamata lietā ir izvirzījuši, pamatojoties uz iespējamo
         strīda neesamību.

       Par pirmā jautājuma pirmo daļu
      41      Ar pirmā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai regulas 3. panta 1. punktā paredzētais jēdziens parādnieka
         “galveno interešu centrs” ir jāinterpretē saskaņā ar Kopienu tiesībām vai valsts tiesībām.

      42      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet,
         ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu
         un piemērojamību, parasti visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā tiesību normas kontekstu un attiecīgā
         regulējuma mērķi (skat. tostarp 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑174/08 NCC Construction Danmark, Krājums, I‑10567. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

      43      Konkrētāk attiecībā uz jēdzienu parādnieka “galveno interešu centrs” regulas 3. panta 1. punkta izpratnē Tiesa iepriekš minētā
         sprieduma lietā Eurofood IFSC 31. punktā ir nospriedusi, ka runa ir par regulai raksturīgu jēdzienu, kuram tātad ir patstāvīga nozīme un kurš tādējādi
         ir jāinterpretē vienveidīgi un neatkarīgi no valstu tiesību aktiem.

      44      Tādējādi uz pirmā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka regulas 3. panta 1. punktā paredzētais jēdziens parādnieka “galveno
         interešu centrs” ir jāinterpretē saskaņā ar Kopienu tiesībām.

       Par pirmā jautājuma otro daļu, par otro jautājumu un par trešā jautājuma pirmo daļu
      45      Ar pirmā jautājuma otro daļu, otro jautājumu un trešā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, kā ir jāinterpretē
         regulas 3. panta 1. punkta otrais teikums, lai noteiktu sabiedrības–parādnieces galveno interešu centru.

      46      Ņemot vērā apstākli, ka saskaņā ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām norādēm 2001. gadā Interedil ir pārcēlusi savu juridisko adresi no Itālijas uz Apvienoto Karalisti un pēc tam 2002. gadā tā tikusi izslēgta no šīs pēdējās
         dalībvalsts sabiedrību reģistra, lai sniegtu iesniedzējtiesai pilnīgu atbildi, ir arī jāprecizē atbilstošais datums, lai noteiktu
         parādnieka galveno interešu centru nolūkā noteikt tiesu, kurai ir piekritība uzsākt galveno maksātnespējas procesu.

       Parādnieka galveno interešu centra noteikšanas atbilstošie kritēriji
      47      Lai gan parādnieka galveno interešu centra jēdziena definīcija reglamentā nav ietverta, tad tomēr, kā Tiesa norāda iepriekš
         minētā sprieduma lietā Eurofood IFSC 32. punktā, tā piemērošanas jomu paskaidro regulas preambulas 13. apsvērumā, atbilstoši kuram ““galveno interešu centrs”
         ir vieta, kur parādnieks regulāri pārvalda savas intereses un tādēļ ir pieejams trešajām personām”.

      48      Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 69. punktā, regulas 3. panta 1. punkta otrajā teikumā par labu juridiskajai
         adresei paredzētā prezumpcija un tās preambulas 13. apsvērumā norādītā atsauce uz interešu pārvaldīšanas vietu parāda Savienības
         likumdevēja vēlēšanos kā piekritības kritērijam priekšroku dot sabiedrības galvenās pārvaldes atrašanās vietai.

      49      Atsaucoties uz šo pašu preambulas apsvērumu, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Eurofood IFSC 33. punktā precizēja, ka parādnieka galveno interešu centrs ir identificējams atkarībā no objektīviem un trešajām personām
         pārbaudāmiem kritērijiem, lai nodrošinātu tiesisko drošību un paredzamību tiesas, kurai ir piekritība uzsākt galveno maksātnespējas
         procesu, noteikšanai. Ir uzskatāms, ka šis objektivitātes kritērijs un pārbaudes iespēja ir nodrošināti tad, ja būtiskie faktori,
         ko ņem vērā, lai noteiktu vietu, kurā sabiedrība–parādniece parasti pārvalda savas intereses, ir tikuši publiskoti vai vismaz
         ir pietiekami caurskatāmi, lai trešās personas, tas ir, tostarp šīs sabiedrības debitori, varētu par tiem būt informētas.

      50      No tā izriet, ka, ja pieņem, ka sabiedrības vadības un kontroles institūcijas atrodas tās juridiskās adreses vietā un ka šajā
         vietā trešajām personām pārbaudāmā veidā tiek pieņemti šīs sabiedrības vadības lēmumi, regulas 3. panta 1. punkta otrajā teikumā
         paredzētā prezumpcija, ka sabiedrības galveno interešu centrs atrodas šajā vietā, ir pilnībā piemērojama. Šajā gadījumā, kā
         ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 69. punktā, sabiedrības–parādnieces galveno interešu atrašanās citā vietā ir
         izslēgta.

      51      Regulas 3. panta 1. punkta otrajā teikumā paredzētās prezumpcijas atspēkošana tomēr ir iespējama tad, ja, aplūkojot no trešo
         personu viedokļa, sabiedrības galvenās pārvaldes vieta neatrodas juridiskās adreses vietā. Tātad, kā Tiesa ir nospriedusi
         iepriekš minētā sprieduma lietā Eurofood IFSC 34. punktā, vienkāršo Kopienas likumdevēja paredzēto prezumpciju par labu šīs sabiedrības juridiskajai adresei var noraidīt,
         ja no objektīviem un trešajām personām pārbaudāmiem apstākļiem var konstatēt tādas faktiskas situācijas esamību, kas atšķiras
         no tās situācijas, kāda minētās juridiskās adreses izvietošanai būtu jāatspoguļo.

      52      Starp elementiem, kas ir jāņem vērā, tostarp ir visas vietas, kurās sabiedrība–parādniece veic saimniecisku darbību, un vietas,
         kurās tai ir aktīvi, ciktāl šīs vietas ir saskatāmas trešajām personām. Kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 70. punktā,
         šo apstākļu vērtējums ir jāveic visaptveroši, ievērojot konkrēta gadījuma apstākļus.

      53      Šajā kontekstā to, ka sabiedrībai–parādniecei kādā dalībvalstī, kas nav tā valsts, kurā ir reģistrēta tās juridiskā adrese,
         pieder nekustamais īpašums, attiecībā uz kuru tā ir noslēgusi nomas līgumu, kā arī to, ka šajā dalībvalstī [tai] ir noslēgts
         līgums ar kredītiestādi, kas ir iesniedzējtiesas minētie apstākļi, var uzskatīt par objektīviem elementiem un, ņemot vērā
         tiem, iespējams, piemītošo publisko raksturu, par apstākļiem, ko trešās personas var pārbaudīt. Tomēr negrozīts paliek tas,
         ka sabiedrības aktīvu un līgumu attiecībā uz šo aktīvu finanšu izmantošanu esamība citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas
         šīs sabiedrības juridiskā adrese, par apstākļiem, kas ir pietiekami, lai atspēkotu Savienības likumdevēja uzstādīto prezumpciju,
         ir uzskatāma tikai tad, ja ar attiecīgo apstākļu visaptverošu vērtējumu var konstatēt, ka minētās sabiedrības pārvaldes un
         kontroles, kā arī tās interešu pārvaldīšanas faktiskais centrs atrodas šajā citā dalībvalstī.

       Parādnieka galveno interešu centra noteikšanas atbilstošais datums
      54      Vispirms ir jānorāda, ka regulā nav ietverta tiesību norma attiecībā tieši uz konkrēto parādnieka interešu centra pārcelšanas
         gadījumu. Ņemot vērā vispārējo formulējumu, kādā ir izteikts regulas 3. panta 1. punkts, tādējādi ir uzskatāms, ka par atbilstošo
         vietu, lai noteiktu tiesu, kurai ir piekritība uzsākt galveno maksātnespējas procesu, ir uzskatāma pēdējā šī centra atrašanās
         vieta.

      55      Tiesas judikatūrā ir apstiprināta šī interpretācija. Tā ir nospriedusi, ka pieņemot, ka parādnieka galveno interešu centra
         pārcelšana ir notikusi pēc pieteikuma sākt maksātnespējas procesu, bet pirms šāda procesa uzsākšanas, piekritība lemt par
         maksātnespējas procesu joprojām ir tās dalībvalsts tiesām, kuras teritorijā galveno interešu centrs atradās pieteikuma iesniegšanas
         brīdi (2006. gada 17. janvāra spriedums lietā C‑1/04 Staubitz‑Schreiber, Krājums, I‑701. lpp., 29. punkts). No tā ir jāsecina, ka principā tiesas, kurai ir piekritība, noteikšanai nozīmīga ir parādnieka
         galveno interešu centra atrašanās vieta pieteikuma sākt maksātnespējas procesu iesniegšanas dienā.

      56      Gadījumā, ja, kā tas ir pamata lietā, juridiskās adreses pārcelšana ir notikusi pirms pieteikuma sākt maksātnespējas procesu
         iesniegšanas, tad atbilstoši regulas 3. panta 1. punkta otrajam teikumam tiek prezumēts, ka parādnieka galveno interešu centrs
         atrodas jaunās juridiskās adreses vietā, un tādējādi dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas jaunā juridiskā adrese, tiesas
         principā iegūst piekritību uzsākt galveno maksātnespējas procesu, ja vien regulas 3. panta 1. punkta otrajā teikumā paredzēto
         prezumpciju neatspēko ar pierādījumu, ka juridiskās adreses maiņa nav izraisījusi galveno interešu centra maiņu.

      57      Tie paši noteikumi ir piemērojami tad, ja pieteikuma sākt maksātnespējas procesu iesniegšanas dienā sabiedrība–parādniece
         ir izslēgta no sabiedrību reģistra un ja, kā to savos apsvērumos norāda Interedil, tā ir pārtraukusi jebkādu darbību.

      58      Kā izriet no šī sprieduma 47.–51. punkta, galveno interešu centra jēdziens ir pamatā vajadzībai noteikt saistību ar vietu,
         ar kuru sabiedrībai objektīvi un trešajām personām uztveramā veidā ir visciešākais sakars. Izdarot šādu pieņēmumu, ir loģiski
         dot priekšroku pēdējā galveno interešu centra vietai sabiedrības–parādnieces izslēgšanas no reģistra un jebkādas tās darbības
         pārtraukšanas brīdī.

      59      Līdz ar to uz pirmā jautājuma otro daļu, uz otro jautājumu un uz trešā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka, lai noteiktu
         sabiedrības–parādnieces galveno interešu centru, regulas 3. panta 1. punkta otrais teikums ir jāinterpretē šādi:

      –        sabiedrības–parādnieces galveno interešu centrs ir nosakāms, priekšroku dodot šīs sabiedrības galvenās pārvaldes atrašanās
         vietai, kā to var noteikt ar objektīviem un trešajām personām pārbaudāmiem apstākļiem. Gadījumā, ja sabiedrības vadības un
         kontroles institūcijas atrodas tās juridiskās adreses vietā un ja šajā vietā trešajām personām pārbaudāmā veidā tiek pieņemti
         šīs sabiedrības pārvaldes lēmumi, šajā tiesību normā paredzēto prezumpciju nevar atspēkot. Gadījumā, ja sabiedrības galvenās
         pārvaldes vieta neatrodas tās juridiskās adreses vietā, sabiedrības aktīvu un līgumu attiecībā uz šo aktīvu finanšu izmantošanu
         esamība citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas šīs sabiedrības juridiskā adrese, par apstākļiem, kas ir pietiekami, lai
         atspēkotu šo prezumpciju, ir uzskatāma tikai tad, ja ar attiecīgo apstākļu kopuma visaptverošu vērtējumu var konstatēt, ka
         minētās sabiedrības pārvaldes un kontroles, kā arī tās interešu pārvaldīšanas faktiskais centrs trešajām personām uztveramā
         veidā atrodas šajā citā dalībvalstī;

      –        gadījumā, ja sabiedrības–parādnieces juridiskās adreses pārcelšana ir notikusi pirms pieteikuma sākt maksātnespējas procesu
         iesniegšanas, tad tiek prezumēts, ka šīs sabiedrības galveno interešu centrs atrodas tās jaunās juridiskās adreses vietā.

       Par trešā jautājuma otro daļu
      60      Ar trešā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, kā ir jāinterpretē “uzņēmuma” jēdziens regulas 3. panta 2. punkta
         izpratnē.

      61      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka regulas 2. panta h) punktā uzņēmuma jēdziens ir definēts kā tāds, kas ietver visas darbību vietas,
         kurās parādnieks veic pastāvīgu saimniecisko darbību ar personālu un precēm.

      62      Tas, ka šajā definīcijā saimnieciskā darbība ir saistīta ar personāla resursu esamību, parāda, ka tiek prasīts minimāls organizācijas
         līmenis un zināma stabilitāte. No tā a contrario izriet, ka tikai ar atsevišķu aktīvu vai bankas kontu pastāvēšanu principā nepietiek, lai izpildītu kvalificēšanai par “uzņēmumu”
         noteiktās prasības.

      63      Tā kā atbilstoši regulas 3. panta 2. punktam uzņēmuma esamība dalībvalsts teritorijā šīs dalībvalsts tiesām piešķir piekritību
         attiecībā uz parādnieku sākt sekundāru maksātnespējas procesu, ir uzskatāms, ka, lai nodrošinātu tiesisko drošību un paredzamību
         tiesu, kurām ir piekritība, noteikšanai, uzņēmuma esamība, tāpat kā galveno interešu centra atrašanās vieta, ir jānovērtē,
         pamatojoties uz objektīviem un trešajām personām pārbaudāmiem apstākļiem.

      64      Tādējādi uz trešā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka “uzņēmuma” jēdziens regulas 3. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē
         tādējādi, ka šajā jēdzienā tiek prasīta struktūra saimnieciskās darbības veikšanai, kas ietver minimālu organizācijas līmeni
         un zināmu stabilitāti. Tikai atsevišķu aktīvu vai bankas kontu esamība šai definīcijai principā neatbilst.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      65      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      ar Savienības tiesībām netiek pieļauts, ka valsts tiesu saista valsts procesuāla tiesību norma, saskaņā ar kuru šai tiesai
            ir jāievēro augstākas instances valsts tiesas sniegti apsvērumi, tādā gadījumā, ja rodas iespaids, ka augstākās instances
            tiesas sniegti apsvērumi neatbilst Savienības tiesībām, kā tos ir interpretējusi Tiesa;
      2)      Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 3. panta 1. punktā paredzētais jēdziens
            parādnieka “galveno interešu centrs” ir jāinterpretē saskaņā ar Kopienu tiesībām;
      3)      lai noteiktu sabiedrības–parādnieces galveno interešu centru, Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta otrais teikums ir jāinterpretē
            šādi:
      –        sabiedrības–parādnieces galveno interešu centrs ir nosakāms, priekšroku dodot šīs sabiedrības galvenās pārvaldes atrašanās
            vietai, kā to var noteikt ar objektīviem un trešajām personām pārbaudāmiem apstākļiem. Gadījumā, ja sabiedrības vadības un
            kontroles institūcijas atrodas tās juridiskās adreses vietā un ja šajā vietā trešajām personām pārbaudāmā veidā tiek pieņemti
            šīs sabiedrības pārvaldes lēmumi, šajā tiesību normā paredzēto prezumpciju nevar atspēkot. Gadījumā, ja sabiedrības galvenās
            pārvaldes vieta neatrodas tās juridiskās adreses vietā, sabiedrības aktīvu un līgumu attiecībā uz šo aktīvu finanšu izmantošanu
            esamība citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas šīs sabiedrības juridiskā adrese, par apstākļiem, kas ir pietiekami, lai
            atspēkotu šo prezumpciju, ir uzskatāma tikai tad, ja ar attiecīgo apstākļu kopuma visaptverošu vērtējumu var konstatēt, ka
            minētās sabiedrības pārvaldes un kontroles, kā arī tās interešu pārvaldīšanas faktiskais centrs trešajām personām uztveramā
            veidā atrodas šajā citā dalībvalstī;
      –        gadījumā, ja sabiedrības–parādnieces juridiskās adreses pārcelšana ir notikusi pirms pieteikuma sākt maksātnespējas procesu
            iesniegšanas, tad tiek prezumēts, ka šīs sabiedrības galveno interešu centrs atrodas tās jaunās juridiskās adreses vietā;
      4)      “uzņēmuma” jēdziens šīs pašas regulas 3. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā jēdzienā tiek prasīta
            struktūra saimnieciskās darbības veikšanai, kas ietver minimālu organizācijas līmeni un zināmu stabilitāti. Tikai atsevišķu
            aktīvu vai bankas kontu esamība šai definīcijai principā neatbilst.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 16.oktobrī.#Emil Färber GmbH & Co. pret Stadt Neustadt/Weinstraße.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Vācija.#Direktīva 85/73/EEK.#Lieta C-423/01.


Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2015. gada 9. marta spriedums.#Deutsche Börse AG pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Koncentrācija – Finanšu instrumentu nozare – Eiropas tirgi, kas attiecas uz atvasinātajiem instrumentiem – Lēmums, ar kuru koncentrācija ir atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu – Vērtējums par darījuma ietekmi uz konkurenci – Efektivitātes pieaugums – Saistības.#Lieta T‑175/12.