title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2008. gada 16.septembrī. # Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs pret Isle of Wight Council un citi. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) - Apvienotā Karaliste. # Sestā PVN direktīva - 4. panta 5. punkts - Publisko tiesību subjekta darbības - Maksas autostāvvietu apsaimniekošana - Konkurences traucējumi - Vārdu "radītu" un "nozīmīgus" nozīme. # Lieta C-288/07.

text:
      Lieta C‑288/07
      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      pret
      Isle of Wight Council u.c.
      (High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 4. panta 5. punkts – Publisko tiesību subjekta darbības – Maksas autostāvvietu apsaimniekošana – Konkurences traucējumi – Vārdu “radītu” un “nozīmīgus” nozīme
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            maksātāji – Publisko tiesību subjekti
      (Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta 2. daļa)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            maksātāji – Publisko tiesību subjekti
      (Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta 2. daļa)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            maksātāji – Publisko tiesību subjekti
      (Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta 2. daļa)
      1.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 4. panta 5. punkta otrā
         daļa ir jāinterpretē tā, ka nozīmīgi konkurences traucējumi, kurus izraisa nodokļa neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem,
         kas darbojas valsts pārvaldes iestāžu statusā, ir jānovērtē atkarībā tieši no konkrētās darbības, šajā vērtējumā īpaši neņemot
         vērā vietējo tirgu.

      Publisko tiesību subjektam saskaņā ar valsts tiesībām tam specifiskā tiesiskā regulējuma ietvaros var būt uzticēts veikt zināmas,
         galvenokārt saimnieciska rakstura darbības, bet, tā kā šīs pašas darbības vienlaikus var veikt privāti uzņēmumi, pievienotās
         vērtības nodokļa neiekasēšana no minētā subjekta var radīt zināmus konkurences traucējumus.

      Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešajā daļā ir paredzēts izvairīties no šī nevēlamā rezultāta, nosakot, ka šīs direktīvas
         D pielikumā skaidri uzskaitītās darbības “katrā ziņā” ir apliekamas ar pievienotās vērtības nodokli, ja tās nav nenozīmīgas,
         pat ja tās veic publisko tiesību subjekti, rīkojoties valsts pārvaldes iestāžu statusā. Citiem vārdiem sakot, tiek prezumēts,
         ka pievienotās vērtības nodokļa neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem par šīm darbībām rada konkurences traucējumus,
         ja vien šīs darbības nav nenozīmīgas. Tādējādi no Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešās daļas skaidri izriet, ka pievienotās
         vērtības nodokļa iekasēšana no minētajiem subjektiem notiek tieši tāpēc, ka tiek veiktas šīs pašas direktīvas D pielikumā
         uzskaitītās darbības, neatkarīgi no tā, vai attiecīgajam publisko tiesību subjektam ir vai nav konkurence vietējā tirgū, kurā
         tas veic savas darbības.

      Turklāt valstī var būt citas galvenokārt saimnieciskas darbības, kas nav uzskaitītas Sestās direktīvas D pielikumā un kuru
         saraksts dažādās valstīs vai dažādās ekonomikas nozarēs var atšķirties, un kuras vienlaikus veic gan publisko tiesību subjekti
         valsts pārvaldes iestāžu statusā, gan privāti uzņēmumi. Tieši šīm darbībām ir piemērojama Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta
         otrā daļa, kurā paredzēts, ka publisko tiesību subjekti, pat ja tie darbojas valsts pārvaldes iestāžu statusā, ir nodokļu
         maksātāji, ja nodokļu neiekasēšana no tiem radītu nozīmīgus konkurences traucējumus.

      Minētā 4. panta 5. punkta otrā un trešā daļa tādējādi ir cieši saistītas, jo tām ir viens mērķis, proti, iekasēt pievienotās
         vērtības nodokli no publisko tiesību subjektiem, pat ja tie darbojas valsts pārvaldes iestāžu statusā. Šīs daļas ir pakļautas
         vienai domai, ar kuru Kopienu likumdevējs ir paredzējis ierobežot gadījumus, kuros no publisko tiesību subjektiem netiek iekasēts
         nodoklis, lai tiktu ievērots šīs direktīvas 2. panta 1. punktā un 4. panta 1. un 2. punktā minētais vispārīgais princips,
         ka visas saimnieciskās darbības principā tiek apliktas ar pievienotās vērtības nodokli. Tādējādi Sestās direktīvas 4. panta
         5. punkta otrā un trešā daļa ir jāinterpretē kopā. No tā izriet, ka pievienotās vērtības nodokļa iekasēšana no publisko tiesību
         subjektiem, pamatojoties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro daļu vai šīs tiesību normas trešo daļu, notiek tieši
         konkrētās darbības veikšanas dēļ neatkarīgi no tā, vai attiecīgajam publisko tiesību subjektam ir vai nav konkurence vietējā
         tirgū, kurā tas veic šo darbību.

      Nodokļu neitralitātes principa ievērošana tādējādi tiek nodrošināta, ņemot vērā, ka no visiem publisko tiesību subjektiem
         tiek iekasēts vai netiek iekasēts pievienotās vērtības nodoklis, bet vienīgā novirze no šī principa attiecas tikai uz šo subjektu
         attiecībām ar privātiem uzņēmumiem un tiktāl, ciktāl konkurences traucējumi nav nozīmīgi. Konkurences traucējumu vērtēšana
         atkarībā no vietējiem tirgiem, kuros pašvaldības veic savas darbības, nozīmē, ka uz bieži vien sarežģītu ekonomisku analīžu
         pamata būtu sistemātiski jāpārvērtē konkurences nosacījumi ļoti daudzos vietējos tirgos, kuru noteikšana var izrādīties īpaši
         sarežģīta, jo tie ne vienmēr atbilst pašvaldību teritoriālajai kompetencei. Tādā gadījumā ne pašvaldības, ne privātie uzņēmumi
         nevarētu tik precīzi, cik nepieciešams to lietu kārtošanai, paredzēt, vai konkrētajā vietējā tirgū pašvaldības veikta darbība
         būs vai nebūs apliekama ar pievienotās vērtības nodokli, kas radītu risku kaitēt nodokļu neitralitātes un tiesiskās drošības
         principiem.

      (sal. ar 33.–41., 46., 49., 51.–53. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Vārds “radītu” Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 4. panta
         5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas ne tikai uz faktisku konkurenci, bet arī uz potenciālu
         konkurenci tiktāl, ciktāl privāta uzņēmuma iespēja ieiet konkrētajā tirgū ir reāla, nevis tikai teorētiska.

      Pievienotās vērtības nodokļa neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmo
         daļu ir atkāpe no vispārējā noteikuma, ka visas saimnieciskās darbības tiek apliktas ar nodokli, un tāpēc šī tiesību norma
         ir jāinterpretē šauri. Ar šīs direktīvas 4. panta 5. punkta otro daļu ir atjaunots minētais vispārīgais noteikums, lai novērstu
         situāciju, ka nodokļa neiekasēšana no šiem subjektiem rada nozīmīgus konkurences traucējumus. Šo pēdējo tiesību normu tāpēc
         nevar interpretēt šauri.

      Tomēr tikai teorētisku iespēju, ka privāts uzņēmums varētu ieiet konkrētajā tirgū, ko neapliecina neviens fakts, neviena objektīva
         norāde vai tirgus analīze, nevar pielīdzināt potenciālas konkurences pastāvēšanai. Lai tā pastāvētu, šādai iespējai ir jābūt
         reālai, nevis tikai teorētiskai.

      (sal. ar 60., 64., 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Vārds “nozīmīgus” Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 4. panta
         5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāsaprot tā, ka faktiskiem vai potenciāliem konkurences traucējumiem ir jābūt vairāk nekā
         nenozīmīgiem.

      Šis vārds ir jāsaprot tā tāds, ar kuru ir paredzēts ierobežot gadījumus, kad no publisko tiesību subjektiem par minētajām
         darbībām netiek iekasēts nodoklis saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmo daļu. Ja šis vārds būtu jāsaprot ar
         nozīmi “ievērojams”, pat “izņēmuma rakstura”, nodokļa neiekasēšanas no publisko tiesību subjektiem piemērojamība tiktu nepamatoti
         paplašināta. Savukārt, ja to neaplikšana ar nodokli tiktu atļauta tikai tad, ja tas radītu tikai nenozīmīgus konkurences traucējumus,
         tā piemērojamība tiešām tiktu ierobežota.

      Vēl no Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešās daļas izriet, ka pievienotās vērtības nodokļa neiekasēšana no publisko
         tiesību subjektiem par šīs direktīvas D pielikumā uzskaitītajām darbībām ir pieļaujama, ja tās nav “nenozīmīgas”, tādējādi
         pieņemot, ka to radītie konkurences traucējumi arī nebūs nozīmīgi. Tā kā Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā un trešā
         daļa ir cieši saistītas, jo tām ir vienāds mērķis un vienāda doma, vārds “nozīmīgus” ir jāinterpretē tā, ka nodokļa neiekasēšana
         no publiskām iestādēm var būt pieļaujama tikai tad, ja tā rada tikai nenozīmīgus konkurences traucējumus.

      Visbeidzot, pievienotās vērtības nodokļa neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem gadījumos, kuros tā neradītu konkurences
         traucējumus vai neradītu nozīmīgus traucējumus, pēc iespējas mazāk apdraudētu nodokļu neitralitātes principu.

      (sal. ar 72.–76., 78., 79. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2008. gada 16. septembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – 4. panta 5. punkts – Publisko tiesību subjekta darbības – Maksas autostāvvietu apsaimniekošana – Konkurences traucējumi – Vārdu “radītu” un “nozīmīgus” nozīme
      Lieta C‑288/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 6. martā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 14. jūnijā,
         tiesvedībā

      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      pret
      Isle of Wight Council,

      Mid‑Suffolk District Council,

      South Tyneside Metropolitan Borough Council,

      West Berkshire District Council.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] un K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Levits, A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 1. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Isle of Wight Council, Mid‑Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council un West Berkshire District Council vārdā – Dž. Gošs [J. Ghosh], QC, Dž. Hendersons [J. Henderson], barrister, un R. Džens [R. Genn], solicitor, kā arī L. Līča [L. Leach], adviser,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Z. Brianstone‑Krosa [Z. Bryanston‑Cross], pārstāve, kurai palīdz K. Vajda [C. Vajda], QC, un B. Reiments [B. Rayment], barrister,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz A. Astons [A. Aston], SC, un N. Traverss [N. Travers], BL,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 12. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā jāinterpretē Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 4. panta 5. punkta otrā daļa.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībās starp Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs [Viņas Augstības Ieņēmumu un muitas dienestu] (turpmāk tekstā – “Commissioners”) un četrām pašvaldībām, proti, Isle of Wight Council, Mid‑Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council un West Berkshire District Council (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgās pašvaldības”), par šo pašvaldību veikto slēgto autostāvvietu (“offstreet parking”, turpmāk
         tekstā – “autostāvvietas”) apsaimniekošanas darbību aplikšanu ar pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”).

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Sestās direktīvas 2. pantā, kas atrodas tās II sadaļā ar nosaukumu “Darbības joma”, ir noteikts:

      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.      par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas;

      [..].”
      4        Sestās direktīvas 4. pantā, kas atrodas tās IV sadaļā ar nosaukumu “Nodokļu maksātāji”, ir noteikts:

      “1.      “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību
         neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.

      2.      Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot
         kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. Ilglaicīga materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana
         nolūkā gūt no tā ienākumus arī uzskatāma par saimniecisku darbību.

      [..]
      5.      Valstis, reģionālās un vietējās pārvaldes iestādes, kā arī citus publisko tiesību subjektus neuzskata par nodokļa maksātājiem
         attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tās iesaistās kā valsts iestādes, pat ja tās šo darbību vai darījumu sakarā ievāc
         nodokļus, iemaksas, ziedojumus vai maksājumus.

      Tomēr, iesaistoties šādās darbībās vai darījumos, tās uzskata par nodokļa maksātājiem attiecībā uz minētajām darbībām vai
         darījumiem, ja to uzlūkošana par personām, kas nav nodokļu maksātāji, radītu nozīmīgus konkurences traucējumus.

      Katrā ziņā šīs iestādes uzskata par nodokļa maksātājiem attiecībā uz D pielikumā uzskaitītajām darbībām, ja tās neveic tik
         niecīgā apjomā, ka ir nenozīmīgas.

      Dalībvalstis var uzskatīt tās šo organizāciju darbības, kuras atbrīvotas no nodokļiem saskaņā ar 13. vai 28. pantu, par darbībām,
         kurās tās iesaistās kā valsts iestādes.”

      5        Sestās direktīvas D pielikumā, uz kuru ir atsauce tās 4. panta 5. punkta trešajā daļā, ir uzskaitītas trīspadsmit darbību
         kategorijas. Tomēr autostāvvietu apsaimniekošanas to vidū nav.

      6        Sestās direktīvas 4. panta 5. punkts, kura tiešo iedarbību Tiesa atzina 1989. gada 17. oktobra spriedumā apvienotajās lietās
         231/87 un 129/88 Comune di Carpaneto Piacentino u.c. (Recueil, 3233. lpp., 33. punkts), nav transponēts Apvienotās Karalistes tiesībās.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      7        Attiecīgās pašvaldības piedāvā īrēt vietas autostāvvietās. Privātais sektors arī sniedz šo pakalpojumu.

      8        Vēsturiski pašvaldības Apvienotajā Karalistē tika uzskatītas par PVN maksātājām saistībā ar ienākumiem, ko tās guva no autostāvvietu
         apsaimniekošanas. Tomēr pēc 2000. gada 14. decembra sprieduma lietā C‑446/98 Fazenda Pública (Recueil, I‑11435. lpp.) pasludināšanas aptuveni 127 pašvaldības iesniedza pieteikumus, lūdzot atmaksāt PVN, ko tās bija iepriekš
         samaksājušas, uzskatot, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmo daļu tām šis nodoklis nebija jāmaksā. Kopējā
         iesniegto atmaksas pieprasījumu summa sasniedz 129 miljonus GBP. Runājot par summu, kas atbilst visiem pieprasījumiem, kuri
         varētu tikt iesniegti, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādīts, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē
         ir aptuveni 468 pašvaldības.

      9        Pamata lietu tiesvedībās pieprasītās summas sasniedz 1,6 miljonus GBP. Iesniedzējtiesa norāda, ka šīs tiesvedības ir pirmās
         šāda veida lietas, ņemot vērā, ka attiecīgās pašvaldības ir reprezentatīva visu pašvaldību daļa. Isle of Wight Council, Mid‑Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Bourough Council un West Berkshire District Council pārvalda attiecīgi salu, lauku teritoriju, pilsētas teritoriju un reģionu.

      10      Attiecīgās pašvaldības, uzskatīdamas, ka, pareizi interpretējot Kopienu tiesības, tām par attiecīgo darbību nebija jāmaksā
         PVN, lūdza atmaksāt iepriekš samaksāto PVN. Commissioners tomēr atteicās to atmaksāt. Tāpēc šīs pašvaldības Commissioners lēmumu pārsūdzēja VAT and Duties Tribunal, London [Londonas PVN un nodokļu tiesā]. Atzinusi, ka jautājums par nodokļa neiekasēšanu no publisko tiesību subjektiem saskaņā ar
         Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro daļu attiecībā uz katru no iesaistītajām pašvaldībām bija jāizskata atsevišķi, proti,
         “nodokļu maksātājs pēc nodokļu maksātāja”, VAT and Duties Tribunal, London secināja, ka, ja no šīm pašvaldībām netiktu iekasēts PVN, tas neradītu nozīmīgus konkurences traucējumus. Tāpēc visas minētās
         pašvaldības tika atbrīvotas no PVN maksāšanas par ienākumiem, ko tās gūst no autostāvvietu apsaimniekošanas.

      11      CommissionersVAT and Duties Tribunal, London lēmumu pārsūdzēja High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division). Šīs iestādes galvenais arguments ir, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkts ir piemērojams visā valstī, bet tas nozīmē,
         ka ir jāveic vispārīgs novērtējums par ietekmi, kādu pašvaldībām par autostāvvietu apsaimniekošanu piešķirtais atbrīvojums
         no PVN rada uz visu privāto sektoru. Šī apelācija attiecas arī uz vārdu “radītu” un “nozīmīgus’” nozīmi Sestās direktīvas
         4. panta 5. punkta otrajā daļā ietvertajā teikumā “ja to uzlūkošana par personām, kas nav nodokļu maksātāji, radītu nozīmīgus
         konkurences traucējumus”.

      12      Šajos apstākļos High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai jēdziens “konkurences traucējumi” ir jānosaka, ņemot vērā katru attiecīgo publisko tiesību subjektu, tādējādi, ka šajā
         lietā tas ir interpretējams saistībā ar teritoriju vai teritorijām, kurās attiecīgais tiesību subjekts apsaimnieko autostāvvietas,
         vai saistībā ar dalībvalsts teritoriju kopumā?

      2)      Ko nozīmē vārds “radītu”? It īpaši, kāda varbūtības vai ticamības pakāpe tiek prasīta šī nosacījuma izpildei?
      3)      Ko nozīmē vārds “nozīmīgus”? It īpaši, vai vārds “nozīmīgus” attiecas uz tādu ietekmi uz konkurenci, kas nav nenozīmīga, vai
         vismaz “ievērojamu” vai “izņēmuma” rakstura ietekmi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      13      Attiecīgās pašvaldības uzskata, ka jēdziens “konkurences traucējumi” katra publisko tiesību subjekta gadījumā ir jānovērtē
         tā, ka šīs lietas aspektā tas ir jāinterpretē, atsaucoties uz teritoriju vai teritorijām, kurās minētais subjekts piedāvā
         īrēt vietas autostāvvietās, nevis atsaucoties uz hipotētisku tirgu, kas aptver visu konkrētās dalībvalsts suverēno teritoriju.
         Pretēja pieeja neesot atbilstoša pašam konkurences jēdzienam. Saskaņā ar pašvaldību teikto tām piešķirtais atbrīvojums no
         PVN nekādā veidā neradot konkurences traucējumus attiecībā uz privātiem pakalpojumu sniedzējiem vai pašvaldībām, kas atrodas,
         piemēram, Glāzgovā, un vēl jo mazāk “nozīmīgus” konkurences traucējumus. Tāpat kāds, kas vēlas iepirkties Vaitas salā, nenovietošot
         savu automašīnu Mančestrā.

      14      Apvienotās Karalistes valdība, galvenokārt pamatojoties uz tādiem pamatprincipiem kā nodokļu neitralitāte un tiesiskā drošība,
         uzskata, ka principā pieeja “darbība pēc darbības”, proti, pieeja, kurā tiek ņemts vērā viss valsts tirgus, nevis tikai katrs
         vietējais tirgus, ir vispiemērotākā Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas interpretācijai. Prasības vietējais raksturs
         nozīmējot, ka konkrētās pašvaldības zonā var būt vairāki vietējie tirgi, no kuriem dažos var izveidoties konkurence, bet citos
         nē.

      15      Saskaņā ar Īrijas viedokli no Tiesas judikatūras izriet, ka dalībvalstis var izvēlēties piemērotāko metodi, lai transponētu
         valsts tiesībās Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro un trešo daļu. Katrai dalībvalstij esot jānosaka, kuras valsts un
         publisko iestāžu darbības, ja tās netiktu apliktas ar PVN, radītu nozīmīgus konkurences traucējumus. Dalībvalstis tāpēc varot
         izvēlēties vietēju, reģionālu vai valstisku pieeju.

      16      Itālijas valdība ierosina piemērot konkurences nozares principus. Šajā sakarā tā atsaucas uz Komisijas Paziņojumu par jēdziena
         “konkrētais tirgus” definīciju Kopienas konkurences tiesībās (OV 1997, C 372, 5. lpp.) un uz tā pamata uzskata, ka konkrētais
         ģeogrāfiskais tirgus pamata lietu tiesvedībās nekādā gadījumā nav viss valsts tirgus. Neesot iespējams iedomāties, ka starp
         dažādu pilsētu piedāvātajiem pakalpojumiem autostāvvietu īrēšanas jomā pastāvētu konkurence.

      17      Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka, lai novērtētu konkurences traucējumu risku, vērā ir jāņem darbības raksturs, nevis vietējie
         konkurences nosacījumi. Šādas pieejas pamatotību varot secināt no tā, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešajā daļā
         ir paredzēts, ka tās D pielikumā uzskaitītās darbības katrā ziņā ir jāapliek ar PVN, vismaz, ja tās nav nenozīmīgas. Šādi
         Sestās direktīvas pamatā noteikti esot pieņēmums, ka konkurences attiecības un no tās izrietošais traucējumu risks ir jānosaka
         abstrakti atkarībā no darbības rakstura, nevis no vietējiem apstākļiem.

       Tiesas atbilde
      18      Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmo daļu valstis, reģioni, departamenti, pašvaldības,
         kā arī citi publisko tiesību subjekti nemaksā nodokļus par darbībām vai darījumiem, kuros tās iesaistās kā valsts pārvaldes
         iestādes.

      19      Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka, lai šī tiesību norma būtu piemērojama, kumulatīvi ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem,
         proti, darbības ir jāveic publisko tiesību subjektam un darbībai ir jātiek veiktai valsts pārvaldes iestādes statusā (šajā
         sakarā skat. it īpaši 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑202/90 Ayuntamiento de Sevilla, Recueil, I‑4247. lpp., 18. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Fazenda Pública, 15. punkts).

      20      Runājot par pirmo nosacījumu, ir skaidrs, ka attiecīgās pašvaldības ir publisko tiesību subjekti Sestās direktīvas 4. panta
         5. punkta izpratnē.

      21      Runājot par otro nosacījumu, jāatgādina, ka darbības, kas veiktas valsts pārvaldes iestāžu statusā šīs pašas tiesību normas
         izpratnē, ir tās, ko publisko tiesību subjekti veic tiem specifiska juridiskā regulējuma ietvaros, izslēdzot darbības, ko
         tie šādos pašos tiesiskos apstākļos veic kā privāti tirgus dalībnieki (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Fazenda Pública, 17. punkts un šajā punktā minētā judikatūra).

      22      Ņemot vērā veicamās analīzes raksturu, valsts tiesai ir jākvalificē pamata prāvā apstrīdētā darbība, ņemot vērā iepriekš aprakstīto
         kritēriju (iepriekš minētais 1989. gada 17. oktobra spriedums apvienotajās lietās Comune di Carpaneto Piacentino u.c., 16. punkts; 1990. gada 15. maija spriedums lietā C‑4/89 Comune di Carpaneto Piacentino u.c., Recueil, I‑1869. lpp., 11. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Fazenda Pública, 23. punkts).

      23      Tā kā jautājums par to, vai pamata lietu tiesvedībās attiecīgās pašvaldības rīkojās kā valsts pārvaldes iestādes, Tiesai nav
         uzdots prejudiciāla nolēmuma sniegšanai, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, ir jāpieņem, ka pamata lietā apstrīdētā
         darbība šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu sakarā ir jāuzskata par tādu, kurai ir piemērojams Sestās direktīvas 4. panta
         5. punkts.

      24      Jāatgādina arī, ka, pat ja pašvaldības šādu darbību veic valsts pārvaldes iestāžu statusā, tās ir jāuzskata par nodokļu maksātājiem
         saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro daļu, ja nodokļa neiekasēšana no tām radītu nozīmīgus konkurences traucējumus.
         Iesniedzējtiesa šajā ziņā interesējas par to, vai šie traucējumi ir jānovērtē saistībā ar vietējiem tirgiem, kuros darbojas
         katra no attiecīgajām pašvaldībām, vai saistībā ar darbību, kā tā tiek veikta visā valsts teritorijā.

      25      Lai atbildētu uz šo jautājumu, bez norādēm, kas sniegtas Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrajā daļā, jāņem vērā šīs
         direktīvas sistēma un mērķis, kā arī 4. panta 5. punkta vieta ar minēto direktīvu izveidotajā kopējā PVN sistēmā.

      26      Šajā sakarā jāuzsver, ka ar PVN principā un saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu apliek pakalpojumus, kas sniegti
         pret atlīdzību.

      27      Turklāt atbilstoši Sestās direktīvas 4. panta 1. punktam par nodokļu maksātāju uzskata visas personas, kas patstāvīgi jebkurā
         vietā veic jebkuru tā paša panta 2. punktā norādītu saimniecisku darbību neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta. Šis
         “saimnieciskās darbības” jēdziens minētajā 2. punktā ir definēts kā tāds, kas aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu
         sniedzēju darbības (2007. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑284/04 T‑Mobile Austria u.c., Krājums, I‑5189. lpp., 33. punkts).

      28      Sestās direktīvas 4. pantā tādējādi ir noteikta ļoti plaša PVN piemērošanas joma (skat. 1987. gada 26. marta spriedumu lietā
         235/85 Komisija/Nīderlande, Recueil, 1471. lpp., 7. punkts, un 1990. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑186/89 van Tiem, Recueil, I‑4363. lpp., 17. punkts).

      29      Tomēr šajā sakarā jāprecizē, ka šajā pēdējā tiesību normā ir ietvertas tikai saimnieciska rakstura darbības (šajā sakarā skat.
         1996. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑306/94 Régie dauphinoise, Recueil, I‑3695. lpp., 15. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑77/01 EDM, Recueil, I‑4295. lpp., 47. punkts; 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑465/03 Kretztechnik, Krājums, I‑4357. lpp., 18. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā T‑Mobile Austria u.c., 34. punkts).

      30      Tikai atkāpjoties no šī vispārējā noteikuma, atsevišķas saimnieciskas darbības netiek apliktas ar PVN. Šāda atkāpe ir paredzēta
         Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmajā daļā, saskaņā ar kuru publisko tiesību subjekta valsts pārvaldes iestādes statusā
         veiktas darbības ar šo nodokli neapliek.

      31      Šāda atkāpe galvenokārt attiecas uz publisko tiesību subjektu valsts pārvaldes iestāžu statusā veiktajām darbībām, kas, kaut
         gan tās ir saimnieciskas darbības, ir cieši saistītas ar valsts varas prerogatīvu izmantošanu. Šādos apstākļos šo minēto subjektu
         darbību neaplikšanai ar PVN potenciāli nav konkurenci traucējoša iedarbība, jo šīs darbības publiskais sektors veic ekskluzīvi
         vai gandrīz ekskluzīvi.

      32      Tomēr, pat ja šie subjekti šīs darbības veic valsts pārvaldes iestāžu statusā, tie ir jāuzskata par nodokļu maksātājiem saskaņā
         ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro un trešo daļu, ja nodokļa neiekasēšana no tiem radītu nozīmīgus konkurences traucējumus
         vai ja minētās darbības tiktāl, ciktāl tās nav nenozīmīgas, ir uzskaitītas šīs pašas direktīvas D pielikumā.

      33      Publisko tiesību subjektam tādējādi saskaņā ar valsts tiesībām tam specifiskā tiesiskā regulējuma ietvaros var būt uzticēts
         veikt zināmas, galvenokārt saimnieciska rakstura darbības, bet, tā kā šīs pašas darbības vienlaikus var veikt privāti uzņēmumi,
         PVN neiekasēšana no minētā subjekta var radīt zināmus konkurences traucējumus.

      34      Šis ir tas nevēlamais rezultāts, no kura Kopienu likumdevējs vēlējās izvairīties, Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešajā
         daļā paredzot, ka šīs direktīvas D pielikumā skaidri uzskaitītās darbības (proti, telekomunikācijas, ūdens, gāzes, elektrības
         un tvaika piegāde, preču pārvadājumi, ostu un lidostu pakalpojumi, pasažieru pārvadājumi utt.) “katrā ziņā” ir apliekamas
         ar PVN, ja tās nav nenozīmīgas, pat ja tās veic publisko tiesību subjekti, rīkojoties valsts pārvaldes iestāžu statusā.

      35      Citiem vārdiem sakot, tiek prezumēts, ka PVN neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem par šīm darbībām rada konkurences
         traucējumus, ja vien šīs darbības nav nenozīmīgas. Tādējādi no Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešās daļas teksta skaidri
         izriet, ka PVN iekasēšana no minētajiem subjektiem notiek tieši tāpēc, ka tiek veiktas šīs pašas direktīvas D pielikumā uzskaitītās
         darbības, neatkarīgi no tā, vai attiecīgajam publisko tiesību subjektam ir vai nav konkurence vietējā tirgū, kurā tas veic
         savas darbības.

      36      Turklāt valstī var būt citas galvenokārt saimnieciskas darbības, kas nav uzskaitītas Sestās direktīvas D pielikumā un kuru
         saraksts dažādās valstīs vai dažādās ekonomikas nozarēs var atšķirties, un kuras vienlaikus veic gan publisko tiesību subjekti
         valsts pārvaldes iestāžu statusā, gan privāti uzņēmumi.

      37      Tieši šīm darbībām ir piemērojama Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā daļa, kurā paredzēts, ka publisko tiesību subjekti,
         pat ja tie darbojas valsts pārvaldes iestāžu statusā, ir nodokļu maksātāji, ja nodokļu neiekasēšana no tiem radītu nozīmīgus
         konkurences traucējumus.

      38      Minētā 4. panta 5. punkta otrā un trešā daļa tādējādi ir cieši saistītas, jo tām ir viens mērķis, proti, iekasēt PVN no publisko
         tiesību subjektiem, pat ja tie darbojas valsts pārvaldes iestāžu statusā. Šīs daļas ir pakļautas vienai domai, ar kuru Kopienu
         likumdevējs ir paredzējis ierobežot gadījumus, kuros no publisko tiesību subjektiem netiek iekasēts nodoklis, lai tiktu ievērots
         šīs direktīvas 2. panta 1. punktā un 4. panta 1. un 2. punktā minētais vispārīgais princips, ka visas saimnieciskās darbības
         principā tiek apliktas ar PVN.

      39      Tādējādi Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā un trešā daļa ir jāinterpretē kopā.

      40      No tā izriet, ka PVN iekasēšana no publisko tiesību subjektiem, pamatojoties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro
         daļu vai šīs tiesību normas trešo daļu, notiek tieši konkrētās darbības veikšanas dēļ neatkarīgi no tā, vai attiecīgajam publisko
         tiesību subjektam ir vai nav konkurence vietējā tirgū, kurā tas veic šo darbību.

      41      Šādu secinājumu turklāt apliecina tādi nodokļu jomā piemērojamie Kopienu tiesību vispārīgie principi kā nodokļu neitralitātes
         un tiesiskās drošības princips.

      42      Tādējādi nodokļu neitralitātes princips, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips (skat. it īpaši 2006. gada 21. februāra
         spriedumu lietā C‑255/02 Halifax u.c., Krājums, I‑1609. lpp., 92. punkts), aizliedz izturēties dažādi PVN iekasēšanas ziņā pret tirgus dalībniekiem, kas veic
         vienādas darbības (skat. it īpaši 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑216/97 Gregg, Recueil, I‑4947. lpp., 20. punkts).

      43      Šajā sakarā jāatgādina, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas mērķis ir nodrošināt nodokļu neitralitātes principa
         ievērošanu (2006. gada 8. jūnija spriedums lietā C‑430/04 Feuerbestattungsverein Halle, Krājums, I‑4999. lpp., 24. punkts).

      44      Lai gan Sestajā direktīvā ir paredzētas zināmas atkāpes, kas zināmā mērā var negatīvi ietekmēt nodokļu neitralitātes principa
         piemērošanu, piemēram, Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrajā daļā paredzētā atkāpe (šajā sakarā skat. 2005. gada 2. jūnija
         spriedumu lietā C‑378/02 Waterschap Zeeuws Vlaanderen, Krājums, I‑4685. lpp., 43. punkts), jo šajā tiesību normā ļauts neiekasēt PVN no publisko tiesību subjektiem, ja nodokļa
         neiekasēšana radītu tikai nelielus konkurences traucējumus, šī atkāpe tomēr ir jāinterpretē tā, lai šis princips tiktu apdraudēts
         pēc iespējas mazāk.

      45      Taču attiecīgo pašvaldību aizstāvētais apgalvojums nozīmē, ka PVN būtu jāiekasē tikai no zināmām pašvaldībām, bet no citām
         nē atkarībā no konkurences traucējumu rašanās katrā no vietējiem tirgiem, kuros darbojas šīs pašvaldības, pat ja attiecīgie
         pakalpojumi, proti, autostāvvietu apsaimniekošana, būtībā ir vienādi. Šis apgalvojums tādējādi nozīmē ne tikai, ka pret privātiem
         uzņēmumiem tiktu izrādīta atšķirīga attieksme nekā pret publisko tiesību subjektiem gadījumā, ja nodokļa neiekasēšana no pēdējiem
         novestu tikai pie nelieliem konkurences traucējumiem, bet arī radītu atšķirīgu attieksmi pašu publisko tiesību subjektu starpā.

      46      Savukārt, ja minētos traucējumus analizē, ņemot par pamatu pašu darbību neatkarīgi no konkrētā vietējā tirgū esošajiem konkurences
         nosacījumiem, nodokļu neitralitātes principa ievērošana tiek nodrošināta, ņemot vērā, ka no visiem publisko tiesību subjektiem
         tiek iekasēts vai netiek iekasēts PVN, bet vienīgā novirze no šī principa attiecas tikai uz šo subjektu attiecībām ar privātiem
         uzņēmumiem un tiktāl, ciktāl konkurences traucējumi ir nenozīmīgi.

      47      Turklāt, kā Tiesa ir vairākkārt atkārtojusi, Kopienu tiesību aktiem ir jābūt skaidriem un attiecīgajām personām ir jāspēj
         paredzēt to piemērošanu (skat. it īpaši 2001. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑301/97 Nīderlande/Padome, Recueil, I‑8853. lpp., 43. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 72. punkts). Šī imperatīvā tiesiskās drošības prasība ir īpaši svarīga tāda tiesiskā regulējuma gadījumā, kas var ietvert
         finansiālas izmaksas, lai ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tām uzlikto pienākumu apmēru (skat. it īpaši 1987. gada
         15. decembra spriedumu lietā 326/85 Nīderlande/Komisija, Recueil, 5091. lpp., 24. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑17/01 Sudholz, Recueil, I‑4243. lpp., 34. punkts).

      48      Taču tiesiskās drošības princips, kas ir daļa no Kopienu tiesību sistēmas, ir jāievēro gan Kopienu iestādēm, gan dalībvalstīm,
         izmantojot pilnvaras, kas tām piešķirtas ar Kopienu direktīvām (skat. 2005. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑376/02 “Goed Wonen”, Krājums, I‑3445. lpp., 32. punkts).

      49      Tādējādi apgalvojums, ka konkurences traucējumi Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāvērtē atkarībā
         no vietējiem tirgiem, kuros pašvaldības piedāvā autostāvvietu īrēšanu, nozīmē, ka uz bieži vien sarežģītu ekonomisku analīžu
         pamata būtu sistemātiski jāpārvērtē konkurences nosacījumi ļoti daudzos vietējos tirgos, kuru noteikšana var izrādīties īpaši
         sarežģīta, jo tie ne vienmēr sakrīt ar pašvaldību teritoriālo kompetenci. Turklāt vienas pašvaldības teritorijā var pastāvēt
         vairāki vietējie tirgi.

      50      Šāda situācija tādējādi var radīt daudzus strīdus jebkādu izmaiņu gadījumā, kas ietekmētu konkrētajā vietējā tirgū esošos
         konkurences nosacījumus.

      51      Tādējādi ne pašvaldības, ne privātie uzņēmumi nevarētu tik precīzi, cik nepieciešams to lietu realizēšanai, paredzēt, vai
         konkrētajā vietējā tirgū pašvaldības veikta maksas autostāvvietas apsaimniekošana būs vai nebūs apliekama ar PVN.

      52      Šāda situācija tādējādi radītu risku kaitēt nodokļu neitralitātes un tiesiskās drošības principiem.

      53      Tādējādi uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tā, ka nozīmīgi konkurences
         traucējumi, kurus izraisa nodokļa neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem, kas darbojas valsts pārvaldes iestāžu statusā,
         ir jānovērtē atkarībā tieši no konkrētās darbības, šajā vērtējumā īpaši neņemot vērā vietējo tirgu.

       Par otro jautājumu
      54      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai vārdi “radītu nozīmīgus konkurences traucējumus” Sestās direktīvas
         4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos tiek ņemta vērā tikai faktiskā konkurence, vai
         tādējādi, ka tie attiecas arī uz potenciālo konkurenci. Šī tiesa lūdz arī precizēt, kāda ir varbūtības pakāpe, kas tiek prasīta,
         lai šis nosacījums būtu izpildīts.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      55      Pamatojoties uz ģenerāladvokātes Kokotes [Kokott] lietā C‑369/04 Hutchison 3G u.c., kurā spriedums pasludināts 2007. gada 26. jūnijā (Krājums, I‑5247. lpp.), sniegto secinājumu 139. punktu, attiecīgās
         pašvaldības uzskata, ka vārds “radītu” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas paredz reāla un nopietna konkurences traucējumu riska
         pastāvēšanu.

      56      Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka vārds “radītu” (“would lead to”) ir savstarpēji aizstājams ar vārdiem “var radīt”
         (“could lead to”), kurus Tiesa izmanto iepriekš minētajos spriedumos lietā Comune di Carpaneto Piacentino u.c., kas atbilstu arī ģenerāladvokātes Kokotes analīzei secinājumu lietā Hutchinson 3G u.c., kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums, 127. un 131. punktā. Tā piebilst, ka daudzos Apvienotās Karalistes reģionos
         jau pastāv, pirmkārt, konkurence starp privātiem uzņēmumiem un pašvaldībām, kā arī, otrkārt, potenciāla konkurence citos reģionos,
         kur šobrīd vēl nav neviena privāta uzņēmuma.

      57      Saskaņā ar Īrijas viedokli vārds “radītu” liek valsts iestādēm, kuru kompetencē ir Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta piemērošana,
         pārliecināties, ka konkurences traucējumu risks ir iespējams, nevis tikai varbūtējs.

      58      Itālijas valdība uzskata, ka, lai gan šajā jomā nav nepieciešama absolūta pārliecība, vārds “radītu” ir jāsaprot tā, ka konkurences
         traucējumu riskam, kas rodas, veicot ar PVN neapliekamu darbību, ir jābūt ļoti iespējamam, nevis tikai varbūtējam.

      59      Komisija uzsver, ka, lai nodrošinātu, ka publiskās iestādes un privātie uzņēmumi konkurences nosacījumu ziņā tiek nostādīti
         vienlīdzīgā situācijā, noteikti nedrīkst pastāvēt šķēršļi privātu uzņēmumu pieejai pamata prāvās apstrīdētajiem tirgiem. Tāpēc
         tā uzskata, ka vārds “radītu” ietver potenciālu konkurenci. Šajā sakarā pietiekot, ka privātajiem uzņēmumiem, kas konkurē
         ar attiecīgajiem publisko tiesību subjektiem, ir reāla iespēja piekļūt minētajam tirgum.

       Tiesas atbilde
      60      Jāatgādina, ka, kā izriet no šī sprieduma 30. punkta, PVN neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem saskaņā ar Sestās direktīvas
         4. panta 5. punkta pirmo daļu ir atkāpe no vispārējā noteikuma, ka visas saimnieciskās darbības tiek apliktas ar nodokli un
         ka tāpēc šī tiesību norma ir jāinterpretē šauri. Tomēr saistībā ar šīs direktīvas 4. panta 5. punkta otro daļu jāatzīst, ka
         tajā ir atjaunots minētais vispārīgais noteikums, lai novērstu situāciju, ka šī nodokļa neiekasēšana no šiem subjektiem rada
         nozīmīgus konkurences traucējumus. Šo pēdējo tiesību normu tāpēc nevar interpretēt šauri.

      61      Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmās daļas piemērojamība nepamatoti paplašinātos, ja nodokļa iekasēšana no šiem subjektiem
         saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 5. punktu notiktu tikai faktisku konkurences traucējumu gadījumos, kas ļautu neiekasēt
         nodokli no minētajiem subjektiem, ja konkurence tiem tiktu radīta tikai potenciāli.

      62      Turklāt PVN neiekasēšana no šiem subjektiem vien var atturēt potenciālos konkurentus no ieiešanas autostāvvietu īrēšanas tirgū.

      63      No tā izriet, ka vārds “radītu” Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē attiecas ne tikai uz faktisku konkurenci,
         bet arī uz potenciālu konkurenci.

      64      Tomēr tikai teorētisku iespēju, ka privāts uzņēmums varētu ieiet konkrētajā tirgū, ko neapliecina neviens fakts, neviena objektīva
         norāde vai tirgus analīze, nevar pielīdzināt potenciālas konkurences pastāvēšanai. Lai tā pastāvētu, šādai iespējai ir jābūt
         reālai, nevis tikai teorētiskai.

      65      Tādējādi uz otro jautājumu jāatbild, ka vārds “radītu” Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas attiecas ne tikai uz faktisku konkurenci, bet arī uz potenciālu konkurenci tiktāl, ciktāl privāta uzņēmuma
         iespēja ieiet konkrētajā tirgū ir reāla, nevis tikai teorētiska.

       Par trešo jautājumu
      66      Trešais jautājums ir par vārda “nozīmīgus” interpretāciju Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē un it
         īpaši par to, vai tas ir jāinterpretē kā “nav nenozīmīga vai minimāla” vai ir “ievērojama”, vai arī “izņēmuma”.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      67      Saskaņā ar attiecīgo pašvaldību viedokli vārds “nozīmīgus” ietver “ievērojamu kaitīgu seku” esamību vai “īpašu ietekmi” uz
         publisko tiesību subjektu konkurentiem vai citas sekas kā tās, kas izriet tikai no tā, ka no publiskās iestādes netiek iekasēts
         PVN, kad no privāttiesiskiem konkurentiem tas tiek iekasēts. Šajā sakarā tās pamatojas uz ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumu lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums Waterschap Zeeuws Vlaanderen, 41. punktu, saskaņā ar kuru vārds “nozīmīgus” esot sinonīms vārdam “izņēmuma”.

      68      Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka vārds “nozīmīgus” apzīmē jebkādus konkurences traucējumus, kas nav nebūtiski vai
         minimāli. Par to, ka ģenerāladvokāts Džeikobss secinājumu 41. punktā lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums Waterschap Zeeuws Vlaanderen, lieto vārdu “izņēmuma”, tā piebilst, ka Tiesa šos secinājumus neievēroja un šo vārdu nepārņēma.

      69      Saskaņā ar Īrijas viedokli vārds “nozīmīgus” nozīmē, ka konkurences traucējumiem ir jābūt ievērojamiem un jūtamiem tādā ziņā,
         ka tiem ir jārada risks lielā mērā ietekmēt konkurences nosacījumus, kādi citādi pastāvētu konkrētajā tirgū, un acīmredzami
         jākaitē attiecīgajiem privātajiem uzņēmumiem.

      70      Itālijas valdība uzskata, ka vārds “nozīmīgus” ir jāinterpretē kā tāds, kas nozīmē “vismaz lielus vai ievērojamus, nevis tikai
         nenozīmīgus”.

      71      Komisija uzskata, ka vārds “nozīmīgus” norāda uz traucējumiem, kas nav nesvarīgi vai nenozīmīgi. Tā šajā sakarā pamatojas
         uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešo daļu kontekstā ar tās D pielikumu, saskaņā ar kuru D pielikumā uzskaitītās darbības
         tiek apliktas ar PVN, ja tās “[nav] nenozīmīgas”. Minētās trešās daļas uzdevums katrā ziņā esot aplikt ar PVN zināmu kategoriju
         darbības, kas pretējā gadījumā būtu jāvērtē šī 4. panta 5. punkta otrās daļas aspektā. Šīs abas daļas esot pakļautas vienādai
         domai, un no tā varot secināt, ka, izmantojot vārdu “nenozīmīgs”, likumdevējs ir vēlējies aprakstīt darbības, kas nerada “nozīmīgus”
         konkurences traucējumus.

       Tiesas atbilde
      72      Vispirms jāuzsver, ka, kā izriet no šī sprieduma 60. punkta, Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrajā daļā paredzētā nodokļa
         iekasēšana no publisko tiesību subjektiem par saimnieciskām darbībām, ko tie veic valsts pārvaldes iestāžu statusā, atjauno
         vispārīgo noteikumu par visu saimniecisko darbību aplikšanu ar nodokli, lai novērstu situāciju, ka nodokļa neiekasēšana no
         šiem subjektiem rada nozīmīgus konkurences traucējumus, un pēdējo tiesību normu tāpēc nevar interpretēt šauri.

      73      Tādējādi vārds “nozīmīgus” ir jāsaprot tā tāds, ar kuru ir paredzēts ierobežot gadījumus, kad no publisko tiesību subjektiem
         par minētajām darbībām netiek iekasēts nodoklis saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmo daļu.

      74      Ja šis vārds būtu jāsaprot ar nozīmi “ievērojams”, pat “izņēmuma rakstura”, nodokļa neiekasēšanas no publisko tiesību subjektiem
         piemērojamība tiktu nepamatoti paplašināta. Savukārt, ja to neaplikšana ar nodokli tiktu atļauta tikai tad, ja tas radītu
         tikai nenozīmīgus konkurences traucējumus, tā piemērojamība tiešām tiktu ierobežota.

      75      Turpinājumā jāatgādina, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešo daļu publisko tiesību subjekti maksā nodokļus
         par tās D pielikumā uzskaitītajām darbībām, ja tās nav “nenozīmīgas”. Citiem vārdiem sakot, PVN neiekasēšana no šiem subjektiem
         ir pieļaujama, ja šīs darbības ir nenozīmīgas, tādējādi pieņemot, ka tās radītie konkurences traucējumi arī būs nenozīmīgi.

      76      Taču, tā kā Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā un trešā daļa ir cieši saistītas, kā izriet no šī sprieduma 38. punkta,
         jo tām ir vienāds mērķis un vienāda doma, vārds “nozīmīgus” ir jāinterpretē tā, ka nodokļa neiekasēšana no publiskām iestādēm
         var būt pieļaujama tikai tad, ja tas rada tikai nenozīmīgus konkurences traucējumus.

      77      Visbeidzot, šādu interpretāciju atbalsta tas, ka ir jāievēro nodokļu neitralitātes princips. Attiecīgo pašvaldību aizstāvētais
         apgalvojums, ka no publisko tiesību subjektiem PVN būtu jāiekasē tikai tad, ja konkurences traucējumi, kas rastos nodokļa
         neiekasēšanas gadījumā, būtu ievērojami, pat izņēmuma rakstura, radītu tādu nodokļu situāciju, kurā pret daudziem privātiem
         uzņēmumiem, kas veic tādus pašus darījumus kā šie subjekti, PVN iekasēšanas jomā tiktu izrādīta citāda attieksme nekā pret
         tiem, un šāda situācija nopietni apdraudētu nodokļu neitralitātes principu.

      78      Savukārt PVN neiekasēšana no minētajiem subjektiem gadījumos, kur tā nerada nekādus konkurences traucējumus vai rada nenozīmīgus
         traucējumus, nodokļu neitralitātes principu apdraudētu pēc iespējas mazāk.

      79      Tādējādi uz trešo jautājumu jāatbild, ka vārds “nozīmīgus” Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāsaprot
         tā, ka faktiskiem vai potenciāliem konkurences traucējumiem ir jābūt vairāk nekā nenozīmīgiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      80      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 4. panta 5. punkta otrā daļa ir jāinterpretē
            tā, ka nozīmīgi konkurences traucējumi, kurus izraisa nodokļa neiekasēšana no publisko tiesību subjektiem, kas darbojas valsts
            pārvaldes iestāžu statusā, ir jānovērtē atkarībā tieši no konkrētās darbības, šajā vērtējumā īpaši neņemot vērā vietējo tirgu;
      2)      vārds “radītu” Sestās direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas
            ne tikai uz faktisku konkurenci, bet arī uz potenciālu konkurenci tiktāl, ciktāl privāta uzņēmuma iespēja ieiet konkrētajā
            tirgū ir reāla, nevis tikai teorētiska;
      3)      vārds “nozīmīgus” Sestās direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta otrās daļas izpratnē ir jāsaprot tā, ka faktiskiem vai potenciāliem
            konkurences traucējumiem ir jābūt vairāk nekā nenozīmīgiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 14.decembrī.#Le Laboratoire du Bain pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisija.#Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība - Kopienas banānu importa režīma nesaderība ar Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) noteikumiem - Amerikas Savienoto Valstu pretpasākumi papildu muitas nodevu formā, ko tās ar PTO atļauju piemēro importam no Kopienas - PTO Strīdu noregulēšanas institūcijas lēmums - Tiesiskās sekas - Kopienas atbildība, ja tās iestādes nav rīkojušās prettiesiski - Cēloņsakarība - Neparasti un īpaši zaudējumi.#Lieta T-151/00.

text:
      Pirmās instances tiesas (virspalāta) 2005. gada 14. decembra spriedums – Laboratoire du Bain/Padome un Komisija
      (lieta T-151/00)
      Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība – Kopienas banānu importa režīma nesaderība ar Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) noteikumiem – Amerikas Savienoto Valstu pretpasākumi papildu muitas nodevu formā, ko tās ar PTO atļauju piemēro importam no Kopienas – PTO Strīdu noregulēšanas institūcijas lēmums – Tiesiskās sekas – Kopienas atbildība, ja tās iestādes nav rīkojušās prettiesiski – Cēloņsakarība – Neparasti un īpaši zaudējumi
      1.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Pietiekami būtisks tāda noteikuma pārkāpums, kas privātpersonām piešķir tiesības –
            Iestāde, kurai nav nekādas rīcības brīvības – Vienkārša Kopienas tiesību pārkāpuma pietiekamība (EKL 288. panta otrā daļa)
            (sal. ar 79.–83. punktu)
      2.                     Prasība par zaudējumu atlīdzību – Pasaules Tirdzniecības organizācija – Neiespējamība atsaukties uz PTO līgumiem, lai apstrīdētu
            Kopienu tiesību akta tiesiskumu – Izņēmumi – Kopienu tiesību akts, kura mērķis ir nodrošināt PTO līgumu izpildi vai kurā ir
            skaidra un precīza norāde uz tiem – Kopienas banānu importa režīms – Nesaderība ar PTO noteikumiem, ko ir konstatējusi PTO
            Strīdu noregulēšanas institūcija – Šī režīma tiesiskuma pārbaude tiesā attiecībā pret PTO noteikumiem – Izslēgšana (EKL 288. panta
            otrā daļa; Padomes Regula Nr. 404/93 un Regula Nr. 1637/98; Komisijas Regula Nr. 2362/98) (sal. ar 102. un 105.–107. punktu)
      3.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Kopienas iestāžu prettiesiskas rīcības neesamība – Patiesi zaudējumi, cēloņsakarība
            un neparasti un īpaši zaudējumi – Kumulatīvs raksturs (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 149. punktu)
      4.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Tāda Kopienas banānu importa režīma uzturēšana, kas nav saderīgs ar PTO līgumiem –
            Zaudējumi, kas radušies ASV administrācijas pretpasākumu veikšanas rezultātā – Cēloņsakarība (EKL 288. panta otrā daļa) (sal.
            ar 166., 167., 172.–174. un 178. punktu)
      5.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Kopienas iestāžu prettiesiskas rīcības neesamība – Zaudējumi, kas radušies tādēļ,
            ka Kopienas banānu importa režīms nav saderīgs ar PTO līgumiem – Neparasti zaudējumi – Neesamība – Kopienas atbildība – Izslēgšana
            (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 183., 184., 186., 191. un 193. punktu)
      Priekšmets

         Prasība atlīdzināt zaudējumus, kas, iespējams, radušies papildu muitas nodevu dēļ, ko Amerikas Savienotās Valstis atskaitīja
                  no prasītājas putojošu vannas līdzekļu importa ar Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Strīdu noregulēšanas institūcijas
                  atļauju, tai konstatējot, ka Kopienas banānu importa režīms neatbilst Līguma par PTO izveidošanu pielikumā esošajiem līgumiem
                  un memorandiem

            Rezolutīvā daļa:

                  prasību noraidīt;

                  prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina Padomes un Komisijas tiesāšanās izdevumus;

                  Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2008. gada 11.septembrī. # Daniele Smadja pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Pieņemšana darbā. # Lieta F-135/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 11. septembrī
      Lieta F‑135/07
      Daniele Smadja
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Iecelšana amatā – Klasificēšana līmenī – Jauna prasītājas iecelšana tajā pašā amatā pēc viņas pirmās iecelšanas amatā atcelšanas ar Pirmās instances tiesas spriedumu
         – Samērīguma princips – Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses

      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru D. Smadža [D. Smadja] lūdz atcelt Komisijas 2006. gada 21. decembra lēmumu, ar kuru noteikta viņas klasificēšana A*15 pakāpes 1. līmenī un darba
         stāžs 2005. gada 1. novembra līmenī pēc viņas jaunās iecelšanas Ārējo sakaru ģenerāldirektorāta B direkcijas “Daudzpusējās
         attiecības un cilvēktiesības” direktores amatā 2005. gada 15. novembrī, kas notika pēc viņas pirmās iecelšanas šajā pašā amatā
         atcelšanas ar Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. septembra spriedumu lietā T‑218/02 Napoli Buzzanca/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑267. lpp. un II‑1221. lpp.).

      Nolēmums: Atcelt Komisijas 2006. gada 21. decembra lēmumu, ar kuru noteikta prasītājas klasificēšana A*15 pakāpes 1. līmenī un darba
         stāžs 2005. gada 1. novembra līmenī. Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      Ierēdņi – Prasība – Spriedums, ar kuru tiek atcelts tiesību akts – Sekas – Kandidatūras noraidījuma atcelšana pamatojuma trūkuma
            dēļ un sekmīgā kandidāta iecelšana amatā – Jauna iecelšana amatā pēc noraidījuma pamatojuma
      (EKL 233. pants)
      Kad administrācija izpilda spriedumu, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, tai, ievērojot res judicata, ir jāievēro Kopienu tiesību principi, tajā skaitā samērīguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, kā arī pienākums
         ņemt vērā ierēdņu intereses, kas nosaka, ka kompetentā iestāde ņem vērā faktoru, kuri var ietekmēt tās lēmumu, kopumu un ka
         tā turklāt ņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses.

      Ja ar spriedumu ir atcelts kandidatūras noraidījums un līdz ar to, nenorādot pamatojumu, ir atcelta sekmīgā kandidāta iecelšana
         amatā, neizsakot par to nevienu iebildumu saistībā ar iekšējo tiesiskumu, un ja administrācija pēc procedūras atsākšanas un
         jauna lēmuma par noraidītā kandidāta noraidīšanu pamatošanas ir nolēmusi atkārtoti iecelt amatā sekmīgo kandidātu, bet šajā
         laikā Civildienesta noteikumos notikušo izmaiņu dēļ piešķirot viņam daudz zemāku pakāpi nekā tā, kura viņam piešķirta pirmās
         iecelšanas amatā laikā, administrācijai ir jāmeklē risinājums, ar kuru, ievērojot res judicata, ir iespējams izvairīties no sekmīgā kandidāta klasificēšanas pazemināšanas, kas, ņemot vērā izdarītā pārkāpuma raksturu,
         par kuru ir vainojama administrācija un ko ir atzinusi tiesa, dienesta intereses, kā arī minētā kandidāta pamatotās intereses,
         lai šī pārkāpuma dēļ netiktu pazemināta viņa klasificēšana, būtu viņa sākotnējās iecelšanas amatā atcelšanas pārmērīgas sekas.
         Tādējādi administrācija, neierobežojot res judicata un sprieduma, ar kuru atcelts tiesību akts, sekas, var, ar atpakaļejošu spēku nosakot jaunās iecelšanas amatā sekas, sākot
         no sākotnējās iecelšanas amatā, nodrošināt sekmīgajam kandidātam augstāku klasificēšanu par to, kura viņam bija sprieduma
         pasludināšanas dienā. Šāda risinājuma vai citu pasākumu, ar kuriem tiktu saskaņotas dienesta intereses un kandidāta pamatotās
         intereses, neesamības gadījumā administrācija ir pārkāpusi samērīguma principu un pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses.

      (skat. 35.–37., 39., 40. un 45.–49. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1980. gada 5. jūnijs, 24/79 Oberthür/Komisija, Recueil, 1743. lpp., 13. punkts; 1993. gada 6. jūlijs, C‑242/90 P Komisija/Albani u.c., Recueil, I‑3839. lpp., 13. un 14. punkts; 1994. gada 29. jūnijs, C‑298/93 P Klinke/Tiesa, Recueil, I‑3009. lpp., 38. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1990. gada 20. jūnijs, T‑133/89 Burban/Parlaments, Recueil, II‑245. lpp., 27. punkts; 1998. gada 12. maijs, T‑159/96 Wenk/Komisija, Recueil FP, I‑A‑193. un II‑593. lpp., 121. punkts; 1999. gada 1. jūnijs, T‑114/98 un T‑115/98 Rodríguez Pérez u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑97. un II‑529. lpp., 32. punkts; 2002. gada 13. marts, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 un T‑364/00 Martínez Alarcón u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑37. un II‑161. lpp., 97. punkts; 2004. gada 31. marts, T‑10/02 Girardot/Komisija, Recueil FP, I‑A‑109. un II‑483. lpp., 86. punkts; 2005. gada 29. septembris, T‑218/02 Napoli Buzzanca/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑267. un II‑1221. lpp.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 28. jūnijs, F‑21/06 Da Silva/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 80. punkts.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 13.jūnijā.#Traghetti del Mediterraneo SpA pret Repubblica italiana.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Genova - Itālija.#Dalībvalstu ārpuslīgumiskā atbildība - Pārkāpjot Kopienu tiesības indivīdiem radītais kaitējums, kas attiecināms uz valsts tiesu, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē - Valsts likumdevēja noteikts valsts atbildības ierobežojums vienīgi attiecībā uz tiesas ļaunprātības un nopietna pārkāpuma gadījumiem - Jebkādas atbildības, kas saistīta ar tiesību normu interpretāciju un faktu un pierādījumu elementu novērtējumu, veicot tiesas darbību, izslēgšana.#Lieta C-173/03.

text:
      Lieta C‑173/03
      Traghetti del Mediterraneo SpA, likvidācijas procesā
      pret
      Itālijas Republiku
      (Tribunale di Genova  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Dalībvalstu ārpuslīgumiskā atbildība – Valsts tiesai, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē, piedēvējama Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ personām nodarīts kaitējums
         – Valsts likumdevēja noteikts valsts atbildības ierobežojums vienīgi ar tiesas pārkāpuma, kas izdarīts ar nodomu, un nopietna
         pārkāpuma gadījumiem – Jebkādas atbildības, kas saistīta ar tiesību normu interpretāciju un faktu un pierādījumu elementu novērtējumu, veicot tiesas
         darbību, izslēgšana

      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2005. gada 11. oktobrī

      Tiesas (virspalāta) 2006. gada 13. jūnija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienu tiesības – Personām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt personām nodarītos
            zaudējumus
      2.     Kopienu tiesības – Personām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt personām nodarītos
            zaudējumus
      1.     Kopienu tiesības iestājas pret tādu valsts regulējumu, kas vispārējā veidā izslēdz dalībvalsts atbildību par kaitējumu, kas
         nodarīts personām, pārkāpjot Kopienu tiesības, kas ir piedēvējams valsts tiesai, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē, tāpēc,
         ka attiecīgais pārkāpums ir radies tiesību normu interpretācijas vai šīs tiesas veikta faktu un pierādījumu novērtējuma dēļ.

      Šādos apstākļos, izslēdzot jebkādu valsts atbildību, pēc būtības zaudētu jēgu pats princips, atbilstoši kuram dalībvalstīm
         ir pienākums atlīdzināt personām nodarīto kaitējumu, kas – acīmredzami pārkāpjot Kopienu tiesības – izriet no pēdējās instances
         tiesas nolēmuma tiktāl, ciktāl šāda izslēgšana negarantē personām ar Kopienu tiesībām piešķirto tiesību efektīvu aizsardzību
         tiesā.

      (sal. ar 33., 36., 40., 44., 46. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.     Dalībvalsts atbildība par kaitējumu, kas nodarīts personām, pārkāpjot Kopienu tiesības, kas piedēvējams valsts tiesai, kura
         pieņem nolēmumu pēdējā instancē, var iestāties tikai izņēmuma gadījumā, kad šī tiesa ir acīmredzamā veidā pārkāpusi piemērojamās
         tiesības. Šāds acīmredzams pārkāpums ir novērtējams, it īpaši ievērojot noteiktus kritērijus, tādus kā pārkāptā noteikuma
         skaidrības un precizitātes pakāpe, pieļautās tiesību kļūdas attaisnojamais vai neattaisnojamais raksturs vai attiecīgās tiesas
         pienākuma iesniegt lūgumu prejudiciālā nolēmuma saņemšanai saskaņā ar EKL 234. panta trešo daļu neizpilde, un, jebkurā gadījumā,
         tas tiek prezumēts tad, kad attiecīgais lēmums acīmredzami neatbilst Tiesas judikatūrai noteiktajā jautājumā.

      Šai ziņā, lai arī nav izslēdzams, ka valsts tiesībās ir precizēti kritēriji attiecībā uz pārkāpuma būtību vai pakāpi, kas
         ir jāizpilda, lai varētu iestāties valsts atbildība par Kopienu tiesību pārkāpumu, kas ir piedēvējams valsts tiesai, kura
         pieņem nolēmumu pēdējā instancē, šie kritēriji jebkurā gadījumā nevarētu noteikt stingrākas prasības par tām, kas attiecināmas
         uz piemērojamo tiesību acīmredzamu pārkāpumu, kā tas ir precizēts 2003. gada 30. septembra sprieduma lietā C‑224/01 Köbler  53.–56. punktā.

      Tādēļ Kopienu tiesības iestājas pret valsts regulējumu, kas ierobežo šīs atbildības iestāšanos vienīgi ar tiesas pārkāpuma,
         kas izdarīts ar nodomu, vai nopietna pārkāpuma gadījumiem, ja šādas ierobežošanas rezultātā tiek izslēgta attiecīgās dalībvalsts
         atbildības iestāšanās citos gadījumos, kad acīmredzami ir pārkāptas piemērojamās tiesības.

      (sal. ar 42.–44., 46. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 13. jūnijā (*)

      Dalībvalstu ārpuslīgumiskā atbildība – Valsts tiesai, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē, piedēvējama Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ personām nodarīts kaitējums
         – Valsts likumdevēja noteikts valsts atbildības ierobežojums vienīgi ar tiesas pārkāpuma, kas izdarīts ar nodomu, un nopietna
         pārkāpuma gadījumiem – Jebkādas atbildības, kas saistīta ar tiesību normu interpretāciju un faktu un pierādījumu elementu novērtējumu, veicot tiesas
         darbību, izslēgšana

      Lieta C‑173/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunale di Genova (Itālija) iesniedza ar nolēmumu, kas pieņemts 2003. gada 20. martā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 14. aprīlī, tiesvedībā

      Traghetti del Mediterraneo SpA, likvidācijas procesā

      pret
      Itālijas Republiku.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), K. Šīmans [K. Schiemann] un J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 7. decembrī,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –       Traghetti del MediterraneoSpA, likvidācijas procesā, vārdā – V. Ropo [V. Roppo], P. Kanepa [P. Canepa] un S. Sardano [S. Sardano], avvocati,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kuram palīdz Dž. Aijello [G. Aiello] un Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocati dello Stato,

      –       Grieķijas valdības vārdā – E. Samoni [E. Samoni] un Z. Hadzipavlu [Z. Chatzipavlou], kā arī M. Apesoss [M. Apessos], K. Boskovits [K. Boskovits] un K. Georgiadis [K. Georgiadis], pārstāvji,

      –       Īrijas vārdā – D. O'Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz P. Srēnans [P. Sreenan], SC, un P. Makgarī [P. McGarry], BL,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – S. Terstala [S. Terstal], pārstāve,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāve, kurai palīdz D. Andersons [D. Anderson], QC, un M. Hoskinss [M. Hoskins], barrister,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Maidani [D. Maidani] un V. di Buči [V. Di Bucci], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 11. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prejudiciālais jautājums ir par principu un nosacījumiem, kuriem iestājoties, rodas dalībvalstu ārpuslīgumiskā atbildība par
         kaitējumu, kas, pārkāpjot Kopienu tiesības, nodarīts personām gadījumā, ja šis pārkāpums ir piedēvējams valsts tiesai.

      2       Šis lūgums tika iesniegts procesā, ko pret Itālijas Republiku uzsāka Traghetti del MediterraneoSpA, šobrīd likvidācijas procesā esošs jūras transporta uzņēmums (turpmāk tekstā – “TDM”), lai saņemtu atlīdzinājumu par zaudējumiem, ko tas cietis sakarā ar Corte suprema di cassazione (Kasācijas tiesa) veiktu Kopienas noteikumu par konkurenci un valsts atbalstu kļūdainu interpretāciju un it īpaši sakarā ar
         šīs tiesas atteikumu uzņēmuma izteiktajam lūgumam uzdot Kopienu tiesai atbilstošos jautājumus par Kopienu tiesību interpretāciju.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3       Atbilstoši 1. panta 1. punktam 1988. gada 13. aprīļa Likumā Nr. 117 par atlīdzinājumu par kaitējumu, kas nodarīts, veicot
         tiesas funkcijas, un tiesas civilo atbildību [legge n°117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei
            magistrati (GURI  Nr. 88, 1988. gada 15. aprīlis, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 117/88”)], tas ir piemērojams “visiem vispārējo, administratīvo,
         finanšu, militāro un speciālo tiesu locekļiem, kas veic tiesas darbības, neatkarīgi no to funkciju rakstura, kā arī citām
         personām, kas piedalās tiesas funkciju izpildē”.

      4       Likuma Nr. 117/88 2. pants paredz:
      “1.      Jebkura persona, kam nodarīts nepamatots kaitējums sakarā ar tiesas rīcību, darbību vai pasākumu, ko veikusi tiesa, kas, izpildot
         savas funkcijas, vainojama pārkāpumā, kas izdarīts ar nodomu, vai nopietnā pārkāpumā, vai arī sakarā ar taisnības liegšanu,
         var celt prasību pret valsti, lai saņemtu atlīdzinājumu par tās ciesto mantisko zaudējumu, kā arī nemantisko kaitējumu, kas
         radies sakarā ar personiskās brīvības atņemšanu.

      2.      Tiesas funkciju izpildē tiesību normu interpretācija un faktu un pierādījumu novērtēšana nevar radīt atbildību.
      3.      Nopietns pārkāpums ir:
      a)      nopietns likuma pārkāpums, kas radies neattaisnojamas neuzmanības dēļ;
      b)      neattaisnojamas neuzmanības rezultātā izteikts apgalvojums par faktu, kura pastāvēšanu neapstrīdami apgāž lietas materiāli;
      c)      neattaisnojamas neuzmanības rezultātā izteikts fakta noliegums, kura pastāvēšanu neapstrīdami apliecina lietas materiāli;
      d)      pasākuma, kas skar personisko brīvību, īstenošana ārpus likumā paredzētajiem gadījumiem vai arī bez pamatojuma.”
      5       Atbilstoši Likuma Nr. 117/88 3. panta 1. punkta pirmajam teikumam taisnības liegšana turklāt ir “tiesas atteikums, nolaidība
         vai kavēšanās tās kompetencē esoša pasākuma izpildē, ja pēc likumā attiecīgā pasākuma veikšanai noteiktā termiņa beigām puse
         ir iesniegusi pieteikumu par šādu pasākumu un ja bez pamatota iemesla nekāds pasākums nav veikts trīsdemit dienu laikā pēc
         dienas, kad minētais pieteikums iesniegts kancelejā.”

      6       Likuma Nr. 117/88 turpmākajos pantos ir precizēti nosacījumi un noteikumi, saskaņā ar kuriem var uzsākt pasākumus atlīdzinājuma
         saņemšanai atbilstoši šī likuma 2. un 3. pantam, kā arī pasākumus, ko a posteriori  var uzsākt pret tiesu, kura savu funkciju izpildē ir vainojama pārkāpumā, kas izdarīts ar nodomu, vai nopietnā pārkāpumā,
         vai arī taisnības liegšanā.

       Pamata prāvas rašanās fakti un prejudiciālie jautājumi
      7       TDM un Tirrenia di Navigazione (turpmāk tekstā – “Tirrenia”) ir divi jūras transporta uzņēmumi, kas septiņdesmitajos gados nodrošināja regulāru jūras satiksmi starp Itālijas kontinentālo
         daļu un Sardīnijas un Sicīlijas salu. 1981. gadā TDM, pēc tam, kad tas bija vienojies ar saviem kreditoriem par parādu samaksas kārtību, cēla prasību pret Tribunale di Napoli [Neapoles tiesa], lai saņemtu atlīdzinājumu par zaudējumiem, ko tas esot cietis iepriekšējo gadu laikā sakarā ar Tirrenia īstenoto zemo cenu politiku.

      8       Šajā sakarā TDM norādīja arī, ka tā konkurents nav ievērojis gan Itālijas Civillikuma 2598. panta 3. punktu attiecībā uz negodīgas konkurences
         aktiem, gan arī pārkāpis EEK līguma 85., 86., 90. un 92. pantu (kas vēlāk kļuva attiecīgi par EK līguma 85., 86., 90. un 92. pantu
         un kas jaunajā redakcijā ir attiecīgi EKL 81., 82., 86. un – pēc grozījumiem – 87. pants), jo atbilstoši tā uzskatam Tirrenia bija pārkāpusi būtiskus šī līguma noteikumus un tostarp ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli attiecīgajā tirgū,
         pateicoties saņemtajām valsts subsīdijām, kuru likumība atbilstoši Kopienu tiesībām esot apšaubāma, nosakot par faktiskajām
         izmaksām daudz zemākus tarifus.

      9       Ar Tribunale di Napoli 1993. gada 26. maija nolēmumu, kas apelācijas instancē tika apstiprināts ar Corte d’appello di Napoli [Neapoles Apelācijas tiesa] 1996. gada 13. decembra spriedumu, šo atlīdzinājuma prasību Itālijas tiesas tomēr noraidīja, pamatojoties
         uz to, ka šīs valsts iestāžu piešķirtās subsīdijas ir bijušas likumīgas, jo tās atbilda vispārējo interešu mērķiem, it īpaši
         saistībā ar Mezzogiorno  attīstību, un, jebkurā gadījumā, tās neapdraudēja citu jūras pārvadājumu veikšanu, kas konkurēja ar TDM norādītajiem pārvadājumiem. Tādējādi uz Tirrenia nevar attiecināt jebkādas negodīgas konkurences darbības.

      10     Uzskatot, ka šie divi tiesas nolēmumi ir bijuši tiesiski kļūdaini, jo tie tostarp pamatoti ar kļūdainu Līguma noteikumu valsts
         atbalsta jomā interpretāciju, TDM maksātnespējas administrators iesniedza apelācijas sūdzību par Corte d’appello di Napoli spriedumu, kurā tas prasīja Corte suprema di cassazione uzdot Tiesai atbilstošos jautājumus par Kopienu tiesību interpretāciju saskaņā ar EK līguma 177. panta trešo daļu (jaunajā
         redakcijā – EKL 234. panta trešā daļa).

      11     Ar savu 2000. gada 19. aprīļa spriedumu Nr. 5087 (turpmāk tekstā – “2000. gada 19. aprīļa spriedums”) Corte suprema di cassazione  tomēr atteicās izpildīt šo lūgumu, jo tiesu, kuras lietu izskatīja pēc būtības, atbalstītajā risinājumā tika ievērots atbilstošo
         līguma normu burts un šis risinājums turklāt pilnīgi atbilda Tiesas judikatūrai, it īpaši tās 1985. gada 22. maija spriedumam
         lietā 13/83 Parlaments/Padome (Recueil, 1513. lpp.).

      12     Nonākot pie šāda secinājuma, Corte suprema di cassazione par apgalvoto Līguma 90. un 92. panta pārkāpumu atgādināja, ka, no vienas puses, šie panti pie zināmiem nosacījumiem, lai
         veicinātu atpalikušo reģionu ekonomisko attīstību vai lai apmierinātu preču un pakalpojumu pieprasījumu, ko brīvas konkurences
         apstākļos nav iespējams pilnībā nodrošināt, pieļauj izņēmumu no valsts atbalsta principa aizlieguma. Kā norāda šī tiesa, šie
         nosacījumi tika precīzi izpildīti šajā lietā, jo konkrētajā laika periodā (no 1976. līdz 1980. gadam) liela apjoma transportu
         [trasporti di massa] starp kontinentālo Itāliju un tās galvenajām salām, ievērojot tā izmaksas, nevarēja citādi nodrošināt kā tikai pa jūru,
         tā ka esot vajadzējis nodrošināt šo arvien pieaugošo pieprasījumu pēc šāda veida pakalpojumiem, uzticot šī transporta vadību
         valsts koncesionāram, piemērojot noteiktu tarifu.

      13     Kā norāda šī pati tiesa, konkurences izkropļojums, kas radās no šīs koncesijas, tomēr nenozīmēja, ka piešķirtais atbalsts
         būtu automātiski nelikumīgs. Faktiski šādas koncesijas piešķiršana valsts pakalpojumam vienmēr netieši ietver konkurences
         izkropļojuma efektu, un TDM nav varējusi nodemonstrēt, ka Tirrenia no valsts piešķirtā atbalsta ir guvusi labumu, lai gūtu peļņu saistībā ar citām darbībām, nevis tām, kurām subsīdijas faktiski
         tika piešķirtas.

      14     No otras puses, Corte suprema di cassazione pamatu par Līguma 85. un 86. panta pārkāpumu noraidīja kā nepamatotu tāpēc, ka strīda faktu rašanās laikā jūras kabotāžas
         darbības joprojām nebija liberalizētas un šīs darbības ierobežotais raksturs un teritoriālais konteksts neļāva skaidri noteikt
         attiecīgo tirgu Līguma 86. panta nozīmē. Šajā kontekstā šī tiesa tomēr norādīja, ka, lai arī minēto tirgu bija grūti identificēt,
         tomēr attiecīgajā sektorā bija iespējama patiesa konkurence, jo šajā lietā piešķirtais atbalsts skāra tikai vienu no vairākām
         darbībām, kuras tradicionāli veica jūras transporta uzņēmums, un ka tā turklāt aprobežojās tikai ar vienu dalībvalsti.

      15     Tādējādi šādos apstākļos Corte suprema di cassazione pēc tam, kad tā bija noraidījusi TDM izvirzītos iebildumus par valsts noteikumu par negodīgas konkurences darbībām pārkāpumu un Corte d’appello di Napoli atteikšanos pieņemt nolēmumu par TDM prasību uzdot Tiesai atbilstošos interpretācijas jautājumus, noraidīja arī tai iesniegto apelācijas sūdzību. Šis nolēmums
         par noraidījumu ir pamatā procesam iesniedzējtiesā.

      16     Uzskatot, ka 2000. gada 19. aprīļa spriedums ir pamatots ar neprecīzu Līguma normu konkurences un valsts atbalsta jomā interpretāciju
         un ar kļūdainu premisu par Tiesas pastāvīgās judikatūras esamību attiecīgajā jautājumā, TDM – sabiedrības, kas pa to laiku bija nodota likvidācijas procesā – maksātnespējas administrators cēla prasību Tribunale di Genova [Dženovas tiesa] pret Itālijas Republiku, lai no tās saņemtu atlīdzinājumu par zaudējumiem, ko šis uzņēmums esot cietis sakarā
         ar Corte suprema di cassazione pieļautajām interpretācijas kļūdām un sakarā ar pienākuma uzdot prejudiciālo jautājumu, kas šai tiesai bija uzlikts saskaņā
         ar EKL 234. panta trešo daļu, neizpildi.

      17     Šajā sakarā, it īpaši pamatojoties uz Komisijas 2001. gada 21. jūnija lēmumu 2001/851/EK par Itālijas sniegto valsts atbalstu
         jūras kompānijai Tirrenia di Navigazione (OV L 318, 9. lpp.) – lēmumu, kas patiesi attiecās uz subsīdijām, kas tika piešķirtas pēc attiecīgā laika perioda pamata
         prāvā, bet kas tika pieņemts Eiropas Kopienu Komisijas uzsāktā procesa beigās pirms mutvārdu paskaidrojumiem tiesas sēdē Corte suprema di cassazione  lietā, kas bija pamatā 2000. gada 19. aprīļa spriedumam – TDM  norādīja, ka, ja šī tiesa būtu vērsusies Tiesā, apelācijas sūdzības iznākums būtu bijis pilnīgi citāds. Līdzīgi kā Komisija
         iepriekš minētajā lēmumā, Tiesa būtu likusi uzsvaru uz jūras kabotāžas darbību Kopienas dimensiju, kā arī valsts subsīdiju
         saderīguma ar Līguma noteikumiem valsts atbalsta jomā novērtēšanas raksturīgajām grūtībām, kas būtu licis Corte suprema di cassazione  pasludināt Tirrenia piešķirto atbalstu par nelikumīgu.

      18     Itālijas valdība apstrīd pašu šīs prasības par atlīdzinājumu pieņemamību, pamatojoties uz Likuma Nr. 117/88 noteikumiem un
         it īpaši uz tā 2. panta 2. punktu, atbilstoši kuram izpildot tiesas funkcijas veiktas tiesību normu interpretācijas rezultātā
         nevar iestāties valsts atbildība. Tomēr pieņemot, ka iesniedzējtiesai ir jāatzīst šīs prasības pieņemamība, tā pakārtoti norāda,
         ka prasība jebkurā gadījumā ir jānoraida, jo nav izpildīti prejudiciālā jautājuma uzdošanas nosacījumi un 2000. gada 19. aprīļa
         spriedums, kas ir ieguvis res judicata spēku, vairs nav pārsūdzams.

      19     Atbildot uz šiem argumentiem, TDM izvirza jautājumu par Likuma Nr. 117/88 saderīgumu ar Kopienu tiesību prasībām. Tas it īpaši norāda, ka ar šo likumu noteikto
         prasību pieņemamības nosacījumi un valsts tiesu (tostarp pašas Corte suprema di cassazione) šajā sakarā īstenotā prakse ir tik ierobežojoša, ka tā padara pārmērīgi grūtu vai pat praktiski neiespējamu atlīdzinājuma
         saņemšanu no valsts par zaudējumiem, kas nodarīti ar tiesas nolēmumiem. Tā rezultātā ar šādu kārtību netiekot ievēroti Tiesas
         noteiktie principi, it īpaši tās 1991. gada 19. novembra spriedumā apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90 Francovich u.c. (Recueil, I‑5357. lpp.) un 1996. gada 5. marta spriedumā apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du Pêcheur un Factortame (Recueil, I‑1029. lpp.) noteiktie principi.

      20     Šādos apstākļos, šauboties par pieņemamo nolēmumu tai iesniegtajā lietā un par to, vai uz tiesu varu ir iespējams attiecināt
         Tiesas iepriekš minētajos spriedumos noteiktos principus par Kopienu tiesību pārkāpumiem, veicot likumdošanas funkcijas, Tribunale di Genova nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai [dalīb]valstīm sakarā ar tās tiesu kļūdām, piemērojot Kopienu tiesības, un it īpaši sakarā ar pēdējās instances tiesas
         pienākuma uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu saskaņā ar Līguma 234. panta trešo daļu neizpildi iestājas ārpuslīgumiskā atbildība
         pret personām vai nē?

      2)      Vai gadījumos, kad dalībvalsts uzskatāma par atbildīgu par savu tiesu kļūdām, piemērojot Kopienu tiesības, un it īpaši par
         pēdējās instances tiesas atteikumu uzdot prejudiciālo jautājumu Tiesai saskaņā ar Līguma 234. panta trešo daļu, valsts tiesiskais
         regulējums valsts atbildības jomā sakarā ar tiesu kļūdām rada šķēršļus, lai iestātos šī atbildība, – un pats par sevi nav
         saderīgs ar Kopienu tiesību principiem – ja:

      –       tas izslēdz atbildību saistībā ar tiesību normu interpretāciju un faktu un pierādījumu novērtēšanu, kas veikta tiesas darbības
         ietvaros;

      –       tas ierobežo valsts atbildību vienīgi ar tiesas pārkāpuma, kas izdarīts ar nodomu, un nopietna pārkāpuma gadījumiem?”
      21     Pēc 2003. gada 30. septembra sprieduma lietā C‑224/01 Köbler (Recueil, I‑10239. lpp.) pasludināšanas Tiesas sekretārs iesniedzējtiesai nosūtīja minētā sprieduma kopiju, jautājot, vai, ievērojot
         tā saturu, šī tiesa uzskata par vajadzīgu uzturēt spēkā tās prejudiciālo jautājumu.

      22     Ar 2004. gada 13. janvāra vēstuli, kas Tiesas kancelejā tika saņemta tā paša gada 29. janvārī, Tribunale di Genova pēc pušu pamata prāvā uzklausīšanas uzskatīja, ka iepriekš minētais spriedums lietā Köbler sniedz izsmeļošu atbildi uz pirmo no diviem tās uzdotajiem jautājumiem, kā rezultātā Tiesai vairs nevajag uz to atbildēt.

      23     Iesniedzējtiesa turpretī uzskatīja par lietderīgu uzturēt spēkā tās otro jautājumu, lai Tiesa, “ievērojot arī [..] spriedumā
         lietā Köbler [..] pasludinātos principus”, sniegtu nolēmumu par jautājumu, vai “valsts tiesiskais regulējums valsts atbildības jomā sakarā
         ar tiesu kļūdām rada šķēršļus, lai iestātos šī atbildība, ja tas izslēdz atbildību saistībā ar tiesību normu interpretāciju
         un faktu un pierādījumu novērtēšanu, kas veikta tiesas darbības ietvaros, un ierobežo valsts atbildību vienīgi ar tiesas pārkāpuma,
         kas izdarīts ar nodomu, un nopietna pārkāpuma gadījumiem”.

       Par prejudiciālo jautājumu
      24     Sākotnēji ir jānorāda, ka process iesniedzējtiesā ir par prasību, kas paredz valsts atbildības iestāšanos sakarā ar augstākās
         instances tiesas nolēmumu, ko nevar pārsūdzēt. Tādējādi iesniedzējtiesas spēkā uzturētais jautājums pēc būtības ir jāsaprot
         kā tāds, ar ko jautā, vai Kopienu tiesības un it īpaši Tiesas pasludinātie principi iepriekš minētajā spriedumā lietā Köbler iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, kas, no vienas puses, izslēdz jebkādu valsts atbildību par
         personām nodarītu kaitējumu sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumu, ko veikusi valsts tiesa, kas pieņem nolēmumu pēdējā instancē,
         ja šis pārkāpums radies tiesību noteikumu interpretācijas vai faktu un pierādījumu novērtēšanas dēļ, ko veikusi šī tiesa,
         un kas, no otras puses, turklāt ierobežo šo atbildību vienīgi ar tiesas pārkāpuma, kas izdarīts ar nodomu, un nopietna pārkāpuma
         gadījumiem.

      25     TDM, tāpat kā Komisija uzskata, ka uz šo jautājumu ir skaidri sniedzama apstiprinoša atbilde. Faktiski, tā kā faktu un pierādījumu
         novērtēšana, kā arī tiesību normu interpretācija esot tiesas darbības neatņemama sastāvdaļa, šādos gadījumos valsts atbildības
         par kaitējumu, kas personām nodarīts, veicot šo darbību, izslēgšana praksē novestu pie valsts atbrīvošanas no jebkādas atbildības
         par Kopienu tiesību pārkāpumiem, kas ir piedēvējami tiesu varai.

      26     Turklāt arī attiecībā uz šīs atbildības ierobežošanu vienīgi ar tiesas pārkāpuma, kas izdarīts ar nodomu, vai nopietna pārkāpuma
         gadījumiem tā novestu pie atbrīvojuma no jebkādas valsts atbildības, jo, no vienas puses, pašu “nopietna pārkāpuma” jēdziena
         saturu nevar atstāt tiesas, kurai ir jāpieņem nolēmums par iespējamu prasību par kaitējuma atlīdzinājumu, ko radījis tiesas
         lēmums, brīvam novērtējumam, bet to strikti ierobežo valsts likumdevējs, kas iepriekš – un ierobežotā veidā – nosaka, kas
         ir nopietns pārkāpums.

      27     TDM norāda, ka, no otras puses, Itālijā gūtā Likuma Nr. 117/88 ieviešanas pieredze liecina, ka šīs valsts tiesas un it īpaši
         Corte suprema di cassazione ir pieņēmušas ļoti šauru šī likuma, kā arī jēdzienu “nopietns pārkāpums” un “neattaisnojama neuzmanība” interpretāciju. Šos
         jēdzienus minētā tiesa esot interpretējusi kā “acīmredzamu, rupju un liela apmēra tiesību pārkāpumu” vai kā tādus, kas tiesības
         interpretē “tādā nozīmē, kas ir pretēja jebkādiem loģikas kritērijiem”; tas praksē novestu pie kvazisistemātiskas pret Itālijas
         valsti vērstu sūdzību noraidīšanas.

      28     Tomēr, kā norāda Itālijas valdība, kuru šajā jautājumā atbalsta Īrija un Lielbritānijas valdība, pamata lietā apskatāmais
         valsts tiesiskais regulējums esot pilnībā atbilstošs Kopienu tiesību pašiem pamatprincipiem, jo tas nodrošina taisnīgu līdzsvaru
         starp vajadzību nodrošināt tiesu varas neatkarību un imperatīvajām tiesiskās drošības prasībām, no vienas puses, un efektīvas
         personu tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai visnepārprotamākajos Kopienu tiesību pārkāpumu, kas piedēvējami tiesu varai,
         gadījumos, no otras puses.

      29     Šādi raugoties – un ja tā būtu pieļaujama – dalībvalstu atbildība par kaitējumu, kas radies šādu pārkāpumu dēļ, tādējādi būtu
         jāierobežo vienīgi ar tādiem gadījumiem, kuri liecinātu par pietiekami raksturīgu Kopienu tiesību pārkāpumu. Tomēr atbildība
         nevarētu iestāties gadījumos, kad valsts tiesa būtu pieņēmusi nolēmumus, pamatojoties uz šīs tiesas adekvāti motivēta Līguma
         pantu interpretāciju.

      30     Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Köbler, kas tika pasludināts pēc datuma, kurā iesniedzējtiesa vērsās Tiesā, atgādināja, ka princips, atbilstoši kuram dalībvalstij
         ir pienākums atlīdzināt personām nodarīto kaitējumu sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumu, kas piedēvējams šai dalībvalstij,
         ir spēkā jebkāda Kopienu tiesību pārkāpuma gadījumā un, neraugoties uz to, kura ir šīs valsts iestāde, kuras darbības vai
         bezdarbības dēļ ir radusies pienākumu neizpilde (skat. šī sprieduma 31. punktu).

      31     Šajā sakarā, pamatojoties it īpaši uz tiesu varas būtisko lomu, aizsargājot personu no Kopienas tiesību normām atvasinātās
         tiesības, un uz apstākli, ka tiesa, kas pieņem nolēmumu pēdējā instancē, pēc definīcijas ir pēdējās instances tiesa, kurā
         personas var vērsties savu tiesību, kuras tām piešķir Kopienu tiesības, aizsardzībai, Tiesa secināja, ka šo tiesību aizsardzība
         tiktu vājināta – un tādu tiesību piešķirošo Kopienas normu pilnīga iedarbība tiktu apšaubīta – ja tiktu izslēgts, ka personas,
         ievērojot zināmus nosacījumus, varētu saņemt atlīdzinājumu par zaudējumiem, kurus tās ir cietušas sakarā ar Kopienu tiesību
         pārkāpumu, kas ir piedēvējams valsts pēdējās instances tiesas nolēmumam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Köbler, 33.–36. punkts).

      32     Protams, valsts atbildība, ņemot vērā tiesas funkciju specifiku, kā arī tiesiskās drošības leģitīmās prasības, šādā gadījumā
         nav neierobežota. Kā Tiesa to ir nospriedusi, šī atbildība var iestāties tikai izņēmuma gadījumā, kad valsts tiesa, kas pieņem
         nolēmumu pēdējā instancē, ir acīmredzamā veidā pārkāpusi piemērojamās tiesības. Lai noteiktu, vai šis nosacījums ir izpildīts,
         valsts tiesai, kas izskata prasību par atlīdzinājumu, šajā ziņā ir jāņem vērā visi apstākļi, kas raksturo tās izskatīšanai
         nodoto situāciju, un it īpaši pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpe, pārkāpuma tīšais raksturs, tiesību kļūdas
         attaisnojamais vai neattaisnojamais raksturs, vajadzības gadījumā – Kopienu iestādes nostāja, kā arī attiecīgās tiesas pienākuma
         iesniegt lūgumu prejudiciālā nolēmuma saņemšanai saskaņā ar EKL 234. panta trešo daļu neizpilde (iepriekš minētais spriedums
         lietā Köbler, 53.–55. punkts).

      33     Analogi apsvērumi, kas ir saistīti ar vajadzību personām garantēt Kopienu tiesību piešķirto tiesību efektīvu aizsardzību tiesā,
         tādā pašā veidā iestājas pret to, ka valsts atbildība nevar iestāties tikai tādēļ, ka Kopienu tiesību pārkāpums, kas piedēvējams
         valsts tiesai, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē, ir radies šīs tiesas veiktas tiesību normu interpretācijas dēļ.

      34     No vienas puses, tiesību normu interpretācija faktiski veido tiesas darbības pašu būtību, jo, lai arī kāda darbības joma tiktu
         izskatīta, tiesai, saskaroties ar dažādiem vai pretrunīgiem argumentiem, parasti ir jāinterpretē atbilstošās – valsts un/vai
         Kopienu – tiesību normas, lai izspriestu tai nodoto lietu.

      35     No otras puses, nav izslēdzams, ka acīmredzams piemērojamo Kopienu tiesību pārkāpums tiek veikts, izpildot tieši šādu interpretācijas
         darbību, ja tiesa, piemēram, Kopienas materiālajai vai procesuālajai normai piešķir acīmredzami kļūdainu nozīmi, it īpaši,
         pārkāpjot atbilstošo Tiesas judikatūru šajā jautājumā (skat. šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā Köbler, 56. punkts), vai, ja tā interpretē valsts tiesības tādā veidā, ka tas praksē noved pie piemērojamo Kopienu tiesību pārkāpuma.

      36     Kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 52. punktā, šādos apstākļos, izslēdzot jebkādu valsts atbildību sakarā ar
         faktu, ka Kopienu tiesību pārkāpums radies tiesas veiktas tiesību normu interpretācijas dēļ, pēc būtības jēgu zaudētu pats
         princips, ko Tiesa noteikusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Köbler. Šāds vērtējums ir vēl jo vairāk spēkā tiesas, kas pieņem nolēmumu pēdējā instancē, gadījumā, kurai valsts līmenī ir jānodrošina
         vienota tiesību normu interpretācija.

      37     Analogs secinājums ir izdarāms attiecībā uz tiesību sistēmu, kas vispārējā veidā izslēdz jebkādu valsts atbildības iestāšanos
         gadījumos, kad šīs valsts tiesai piedēvējams pārkāpums radies faktu un pierādījumu novērtēšanas rezultātā.

      38     No vienas puses, šāds novērtējums, tāpat kā tiesību normu interpretācija faktiski norāda uz otru būtisku tiesas darbības aspektu,
         jo neatkarīgi no valsts tiesas, kas izskata noteiktu lietu, piemērotās interpretācijas šo normu piemērošana noteiktai lietai
         bieži būs atkarīga no tiesas veiktā faktu novērtējuma, kā arī piešķirtās vērtības un attiecināmības pierādījumiem, ko šajā
         nolūkā iesniegušas puses tiesvedībā.

      39     No otras puses, šāds novērtējums – kas reizēm prasa veikt sarežģītas analīzes – var arī dažos gadījumos radīt acīmredzamu
         piemērojamo tiesību pārkāpumu, ja šis novērtējums ir veikts vai nu saistībā ar īpašiem piemērojamajiem noteikumiem attiecībā
         uz pierādīšanas pienākumu, šo pierādījumu vērtību vai pierādīšanas veidu pieļaujamību vai arī saistībā ar tādu noteikumu piemērošanu,
         kas prasa juridisko faktu kvalifikāciju.

      40     Šādos apstākļos, izslēdzot jebkādu iespējamību, ka gadījumos, kad apgalvotais valsts tiesas pārkāpums attiecas uz tās veiktu
         faktu vai pierādījumu novērtējumu, iestājas valsts atbildība, tāpat tiktu atņemta lietderīgā iedarbība iepriekš minētajā spriedumā
         lietā Köbler  pasludinātajam principam par acīmredzamiem Kopienu tiesību pārkāpumiem, kas būtu piedēvējami valsts tiesai, kura pieņem nolēmumu
         pēdējā instancē.

      41     Kā to uzsvēris arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 87.–89. punktā, tas it īpaši ir attiecināms uz valsts atbalsta jomu. Šajā
         jomā jebkādas valsts atbildības par Kopienu tiesību pārkāpumu, ko ir veikusi valsts tiesa sakarā ar to, ka tas ir radies no
         faktu novērtējuma, izslēgšana varētu novest pie personām pieejamo procesuālo garantiju vājināšanās, jo tiem Līguma atbilstošajās
         normās paredzēto tiesību saglabāšana lielā mērā būtu atkarīga no tālākajām faktu juridiskās kvalifikācijas darbībām. Gadījumā,
         ja valsts atbildība pilnā mērā būtu izslēgta sakarā ar tiesas veiktu faktu novērtējumu, šīm personām nebūtu nekādas tiesas
         aizsardzības, ja valsts tiesa, kas pieņem nolēmumu pēdējā instancē, pieļautu acīmredzamu kļūdu faktu juridiskās kvalifikācijas
         iepriekš minēto darbību uzraudzībā.

      42     Visbeidzot, attiecībā uz valsts atbildības ierobežošanu vienīgi ar tiesas pārkāpuma, kas izdarīts ar nodomu, vai nopietna
         pārkāpuma gadījumiem ir jāatgādina, kā tas tika uzsvērts šī sprieduma 32. punktā, ka Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā
         Köbler  ir nospriedusi, ka valsts atbildība par kaitējumu, kas nodarīts personām sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumu, kas piedēvējams
         valsts tiesai, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē, var iestāties tikai izņēmuma gadījumā, kad šī tiesa ir acīmredzamā veidā
         pārkāpusi piemērojamās tiesības.

      43     Šāds acīmredzams pārkāpums ir novērtējams, it īpaši ievērojot noteiktus kritērijus, tādus kā pārkāptā noteikuma skaidrības
         un precizitātes pakāpe, pieļautās tiesību kļūdas attaisnojamais vai neattaisnojamais raksturs vai attiecīgās tiesas pienākuma
         iesniegt lūgumu prejudiciālā nolēmuma saņemšanai saskaņā ar EKL 234. panta trešo daļu neizpilde, un, jebkurā gadījumā, tas
         tiek prezumēts tad, kad attiecīgais lēmums neatbilst atbilstošajai Tiesas judikatūrai noteiktajā jautājumā (iepriekš minētais
         spriedums lietā Köbler, 53.–56. punkts).

      44     Tātad, lai arī nav izslēdzams, ka valsts tiesībās ir precizēti kritēriji attiecībā uz pārkāpuma būtību vai pakāpi, kas ir
         jāizpilda, lai varētu iestāties valsts atbildība par Kopienu tiesību pārkāpumu, kas ir piedēvējams valsts tiesai, kura pieņem
         nolēmumu pēdējā instancē, šie kritēriji katrā ziņā nevarētu noteikt stingrākas prasības par tām, kas attiecināmas uz piemērojamo
         tiesību acīmredzamu pārkāpumu, kā tas ir precizēts arī iepriekš minētā sprieduma lietā Köbler  53.–56. punktā.

      45     Tādējādi tiesības uz atlīdzinājumu radīsies tad, ja tiks izpildīts šis pēdējais nosacījums, ja tiks konstatēts, ka pārkāptā
         tiesību norma paredz piešķirt tiesības personām un ja pastāv tieša cēloņsakarība starp izvirzīto acīmredzamo pārkāpumu un
         attiecīgajai personai nodarīto kaitējumu (šajā sakarā skat. cita starpā iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Francovich u.c., 40. punkts, un Brasserie du Pêcheur  un Factortame, 51. punkts, kā arī spriedumu lietā Köbler, 51. punkts). Kā tas it īpaši izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Köbler  57. punkta, šie trīs nosacījumi ir vajadzīgi un pietiekami, lai personām radītu tiesības uz atlīdzinājumu, lai gan tas neizslēdz,
         ka valsts atbildība, pamatojoties uz valsts tiesībām, var iestāties, pastāvot mazāk ierobežojošiem nosacījumiem.

      46     Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu tādā redakcijā, kādā tas pārformulēts ar
         tās 2004. gada 13. janvāra vēstuli, ir jāatbild, ka Kopienu tiesības iestājas pret valsts regulējumu, kas vispārējā veidā
         izslēdz dalībvalsts atbildību par kaitējumu, kas nodarīts personām sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumu, kas ir piedēvējams
         tiesai, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē, tāpēc, ka attiecīgais pārkāpums ir radies tiesību normu interpretācijas vai
         šīs tiesas veikta faktu un pierādījumu novērtējuma dēļ. Kopienu tiesības tāpat iestājas pret valsts regulējumu, kas ierobežo
         šīs atbildības iestāšanos vienīgi ar tiesas pārkāpuma, kas izdarīts ar nodomu, un nopietna pārkāpuma gadījumiem, ja šādas
         ierobežošanas rezultātā tiek izslēgta attiecīgās dalībvalsts atbildības iestāšanās citos gadījumos, kad acīmredzami ir pārkāptas
         piemērojamās tiesības, kā tas ir precizēts iepriekš minētā sprieduma lietā Köbler  53.–56. punktā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus, nav
         atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Kopienu tiesības iestājas pret tādu valsts regulējumu, kas vispārējā veidā izslēdz dalībvalsts atbildību par kaitējumu, kas
            nodarīts personām sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumu, kas ir piedēvējams valsts tiesai, kura pieņem nolēmumu pēdējā instancē,
            tāpēc, ka attiecīgais pārkāpums ir radies tiesību normu interpretācijas vai šīs tiesas veikta faktu un pierādījumu novērtējuma
            dēļ.
      Kopienu tiesības tāpat iestājas pret valsts regulējumu, kas ierobežo šīs atbildības iestāšanos vienīgi ar tiesas pārkāpuma,
            kas izdarīts ar nodomu, un nopietna pārkāpuma gadījumiem, ja šādas ierobežošanas rezultātā tiek izslēgta attiecīgās dalībvalsts
            atbildības iestāšanās citos gadījumos, kad acīmredzami ir pārkāptas piemērojamās tiesības, kā tas ir precizēts 2003. gada
            30. septembra sprieduma lietā Köbler 53.–56. punktā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1972. gada 13. decembrī. # Giuseppe Merola pret Nationaal Pensioenfonds voor Mijnwerkers. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arbeidsrechtbank Hasselt - Beļģija. # Lieta 45-72.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 16.decembrī. # Bernhard Rintisch pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "PROTIVITAL" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrākas vārdiskas un grafiskas preču zīmes "PROTIPLUS", "PROTI" un "PROTIPOWER" - Dokumentu novēlota iesniegšana - Rīcības brīvība, ko piešķir Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 2. punkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 2. punkts) - Jēdziens "ja vien nav paredzēts citādi" - Regulas (EK) Nr. 2868/95 20. noteikuma 1. punkts - Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkts. # Lieta T-109/09.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2011. gada 16. decembra spriedums – Rintisch/ITSB – Valfleuri Pâtes alimentaires (“PROTIVITAL”)
      (lieta T‑109/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “PROTIVITAL” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrākas vārdiskas un grafiskas preču zīmes “PROTIPLUS”, “PROTI” un “PROTIPOWER” – Dokumentu novēlota iesniegšana – Rīcības brīvība, ko piešķir Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 2. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 2. punkts) – Jēdziens “ja vien nav paredzēts citādi” – Regulas (EK) Nr. 2868/95 20. noteikuma 1. punkts – Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkts
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Apelācijas sūdzība par Biroja Iebildumu nodaļas lēmumu – Pārbaude, ko veic Apelāciju padome – Apjoms – Fakti un pierādījumi, kas nav iesniegti iebildumu atbalstam tam noteiktajā termiņā – Ņemšana vērā – Apelāciju padomes rīcības brīvība (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma
         1. punkts un 50. noteikuma 1. punkts) (sal. ar 31.–33. un 37.–42. punktu)

      Priekšmets

         Prasība atcelt ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 21. janvāra lēmumu lietā R 1660/2007‑4 par iebildumu procesu starp

               Bernhard Rintisch
                un
               Valfleuri Pâtes alimentaires SA
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Bernhard Rintisch k‑gs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 2.oktobrī. # Eurofer ASBL pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija. # Lieta C-179/99 P.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2010. gada 25.martā. # Eiropas Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Ekodizaina prasības attiecībā uz enerģiju patērējošiem ražojumiem - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-169/09.

text:
      Tiesas (septītā palāta) 2010. gada 25. marta spriedums – Komisija/Grieķija
      (lieta C‑169/09)
      Valsts pienākumu neizpilde – Ekodizaina prasības attiecībā uz enerģiju patērējošiem ražojumiem – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 11. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tādu aktu nepieņemšanas paredzētajā termiņā, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta
                  un Padomes 2005. gada 6. jūlija Direktīvas 2005/32/EK, ar ko izveido sistēmu, lai noteiktu ekodizaina prasības attiecībā uz
                  enerģiju patērējošiem ražojumiem, un ar ko groza Padomes Direktīvu 92/42/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/57/EK
                  un 2000/55/EK (OV L 191, 29. lpp.), prasības

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2005. gada 6. jūlija Direktīvas 2005/32/EK, ar ko izveido sistēmu, lai noteiktu ekodizaina prasības attiecībā uz enerģiju
                     patērējošiem ražojumiem, un ar ko groza Padomes Direktīvu 92/42/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/57/EK un 2000/55/EK,
                     prasības, Grieķijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1983. gada 18. maijā. # Pauls Agriculture Limited pret Eiropas Kopienu Padomi un Komisiju. # Gritz. # Lieta 256/81.