title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 13.oktobrī. # Deutsche Post AG un Vācijas Federatīvā Republika pret Eiropas Komisiju. # Apelācija - Valsts atbalsts - Regula (EK) Nr. 659/1999 - 10. panta 3. punkts - Lēmums par rīkojuma sniegt informāciju izdošanu - Pārsūdzams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē. # Apvienotās lietas C-463/10 P un C-475/10 P.

text:
      Apvienotās lietas C‑463/10 P un C‑475/10 P
      Deutsche Post AG
      un
      Vācijas Federatīvā Republika
      pret
      Eiropas Komisiju
      Apelācija – Valsts atbalsts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 10. panta 3. punkts – Lēmums par rīkojuma sniegt informāciju izdošanu – Pārsūdzams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Tiesību akti, kas pieņemti tiesisko seku radīšanai – Jēdziens – Nosacījumi
      (LESD 263. pants)
      2.        Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Tiesību akti, kas rada saistošas tiesiskās sekas – Dalībvalstij adresēts Komisijas
            lēmums par rīkojuma sniegt informāciju valsts atbalsta procedūrā izdošanu, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta
            3. punktu – Iekļaušana
      (LESD 263. panta pirmā daļa un 288. panta ceturtā daļa; Padomes Regulas Nr. 659/1999 10. panta 2. un 3. punkts)
      3.        Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Sagatavojoši akti – Izslēgšana – Dalībvalstij adresēts Komisijas lēmums par
            rīkojuma sniegt informāciju izdošanu, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu – Tiesību akts, kas
            rada autonomas tiesiskās sekas – Iekļaušana
      (LESD 258. un 263. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punkts)
      4.        Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli
            – Dalībvalstij adresēts Komisijas lēmums par rīkojuma sniegt informāciju par publisko tiesību uzņēmumu izdošanu, kas pieņemts
            saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu – Šī uzņēmuma celta prasība – Pieļaujamība
      (LESD 263. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punkts)
      1.        Dalībvalstu vai iestāžu celto prasību atcelt tiesību aktu ietvaros apstrīdami akti LESD 263. panta nozīmē ir visi iestāžu
         pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas. Turklāt dalībvalsts var celt
         prasību atcelt tiesību aktu, kas rada šādas saistošas tiesiskās sekas, bet tai nav jāpierāda interese celt prasību.

      Ja prasību atcelt iestādes pieņemtu tiesību aktu ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, šo prasību var celt tikai tad, ja
         šī tiesību akta saistošās tiesiskās sekas var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā mainot tā tiesisko stāvokli. Ja
         neprivileģēts prasītājs ir cēlis prasību atcelt tam neadresētu tiesību aktu, šī pēdējā minētā prasība par prasītāja interešu
         ietekmēšanu pārklājas ar LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem.

      (sal. ar 36.–38. punktu)
      2.        Komisijas saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai, 10. panta
         3. punktu pieņemts lēmums, ar kuru dalībvalstij ir noteikts pienākums sniegt tai informāciju par iespējami prettiesisku atbalstu,
         rada saistošas tiesiskās sekas un līdz ar to tas ir apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē. Šāds rīkojums tiek izdots
         ar šīs regulas 10. pantu ieviestās procedūras otrajā posmā, lai Komisija varētu no attiecīgās dalībvalsts saņemt vajadzīgo
         informāciju par šādu atbalstu, – posms, kurā Komisija pieņem lēmumu LESD 288. panta izpratnē. Savienības likumdevējs, paredzot,
         ka rīkojumam sniegt informāciju ir lēmuma forma, bija domājis šādam aktam piešķirt saistošu spēku.

      (sal. ar 41. un 43.–45. punktu)
      3.        Starppasākumi, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu, principā nav uzskatāmi par tiesību aktiem, par kuriem var celt prasību
         tos atcelt. Prasība atcelt tādus tiesību aktus, kuros ir izteikts Komisijas pagaidu viedoklis, varētu likt Savienības tiesai
         sniegt vērtējumu par jautājumiem, par kuriem attiecīgajai iestādei vēl nav bijusi iespēja pieņemt lēmumu, un līdz ar to šādas
         prasības rezultātā priekšlaicīgi tiktu uzsākta diskusija par lietas būtību un tiktu sajaukti dažādie administratīvās procedūras
         un tiesvedības posmi. Tādējādi šādas prasības pieņemšana izskatīšanai nebūtu saderīga ar pilnvaru sadalījuma starp Komisiju
         un Savienības tiesu sistēmām, Līgumā paredzētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kā arī pareizas tiesvedības prasībām un
         likumīgu Komisijas administratīvās procedūras norisi.

      Par starppasākumu nevar celt prasību arī tad, ja ir pierādīts, ka attiecībā uz šī pasākuma apgalvoto prettiesiskumu var atsaukties
         tādas prasības atbalstam, kura celta par galīgo lēmumu, kuru šis pasākums sagatavojis. Šādos apstākļos prasība, kas celta
         par lēmumu, ar kuru procedūra tiek izbeigta, nodrošinātu pietiekamu tiesību aizsardzību tiesā. Ja šis pēdējais minētais nosacījums
         nav izpildīts, jāuzskata, ka starppasākums rada autonomas tiesiskās sekas un tādējādi par to var celt prasību to atcelt.

      Tā tas ir tāda rīkojuma gadījumā, kuru Komisija ir adresējusi dalībvalstij un ar kuru ir uzdots sniegt informāciju par publisko
         tiesību uzņēmuma ieņēmumiem un izdevumiem procedūrā par valsts atbalsta konstatēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999, ar ko
         nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai, 10. panta 3. punktu. Prasība, kas celta par lēmumu, ar ko
         tiek izbeigta procedūra attiecībā uz šādu valsts atbalstu, prasītājiem nevar nodrošināt pietiekamu tiesību aizsardzību tiesā,
         ņemot vērā, ka, pirmkārt, starppasākuma prettiesiskums, proti, rīkojuma nesamērīgums saistībā ar to, ka informācija nebija
         būtiska, nevarētu ietekmēt Komisijas galīgā lēmuma tiesiskumu, jo šis pēdējais minētais lēmums netiktu balstīts uz informāciju,
         kura iegūta, atbildot uz minēto rīkojumu, un ka, otrkārt, attiecīgās dalībvalsts atteikums pakļauties šādam rīkojumam ir uzskatāms
         par Līgumos paredzētā pienākuma neizpildi LESD 258. panta izpratnē, saskaņā ar kuru šāda rīkojuma neizpilde nevar tikt attaisnota
         ar rīkojuma iespējamo prettiesiskumu. Līdz ar to šāda rīkojuma tiesiskums ir apstrīdams citā procedūrā, proti, ceļot LESD
         263. pantā minēto prasību atcelt tiesību aktu.

      (sal. ar 50.–60. punktu)
      4.        Atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai fiziska vai juridiska persona prasību par lēmumu, kas adresēts citai personai,
         var celt tikai tad, ja šis lēmums to skar tieši un individuāli. Šajā ziņā dalībvalstij adresēts Komisijas rīkojums sniegt
         informāciju par publisko tiesību uzņēmuma ieņēmumiem un izdevumiem procedūrā par valsts atbalsta konstatēšanu saskaņā ar Regulas
         Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai, 10. panta 3. punktu tieši ietekmē šo
         uzņēmumu tiktāl, ciktāl, pirmkārt, šim uzņēmumam, kura labā veikts pasākums, uz kuru attiecas šajā rīkojumā minētā informācija,
         kā šīs informācijas turētājam būtu jāizpilda rīkojums sniegt informāciju un, otrkārt, pieprasītās informācijas galīgais un
         izsmeļošais saturs izriet no paša strīdīgā akta, attiecīgajai dalībvalstij šajā ziņā neatstājot nekādu rīcības brīvību. Turklāt
         šis rīkojums šādu uzņēmumu skar individuāli, jo tajā minētā informācija iespējamā valsts atbalsta, kuru šis uzņēmums esot
         saņēmis, pārbaudes procedūrā attiecas tikai uz šo uzņēmumu.

      (sal. ar 65., 68.–70. un 74. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 13. oktobrī (*)

      Apelācija – Valsts atbalsts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 10. panta 3. punkts – Lēmums par rīkojuma sniegt informāciju izdošanu – Pārsūdzams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē
      Apvienotās lietas C‑463/10 P un C‑475/10 P
      par apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko attiecīgi 2010. gada 24. un 27. septembrī
         iesniedza

      Deutsche Post AG, Bonna (Vācija), ko pārstāv J. Zēdemunds [J. Sedemund] un T. Libigs [T. Lübbig], Rechtsanwälte,

      un
      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv T. Hence [T. Henze], J. Mellers [J. Möller] un N. Grafs Victums [N. Graf Vitzthum], pārstāvji,

      apelācijas sūdzības iesniedzējas,
      otra lietas dalībniece –
      Eiropas Komisija, ko pārstāv B. Martenčuks [B. Martenczuk] un T. Maksians Ruše [T. Maxian Rusche], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 26. maija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 30. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savās apelācijas sūdzībās Deutsche Post AG (turpmāk tekstā – “Deutsche Post”) un Vācijas Federatīvā Republika prasa atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 14. jūlija rīkojumus lietā
         T‑570/08 Deutsche Post/Komisija un lietā T‑571/08 Vācija/Komisija (turpmāk tekstā kopā – “pārsūdzētie rīkojumi”), ar kuriem Vispārējā tiesa kā nepieņemamas
         noraidīja apelācijas sūdzību iesniedzēju prasības atcelt Komisijas 2008. gada 30. oktobra lēmumu, ar kuru Vācijas Federatīvajai
         Republikai tika dots rīkojums sniegt informāciju valsts atbalsta, kas piešķirts par labu Deutsche Post, procedūrā (turpmāk tekstā – “strīdīgais akts”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108.] panta
         piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 2. panta 2. punktu dalībvalstij, kura Eiropas Komisijai paziņo par projektu piešķirt jaunu
         atbalstu, ir pienākums šajā paziņojumā sniegt “visu vajadzīgo informāciju, lai Komisija varētu pieņemt lēmumu saskaņā ar 4. un
         7. pantu”.

      3        Regulas Nr. 659/1999 5. pantā ir noteikts:

      “1.      Ja Komisija uzskata, ka attiecīgās dalībvalsts sniegtā informācija attiecībā uz kādu pasākumu, par kuru paziņots saskaņā ar
         2. pantu, ir nepilnīga, tā lūdz visu vajadzīgo papildu informāciju. [..]

      2.      Ja attiecīgā dalībvalsts nesniedz lūgto informāciju Komisijas noteiktajā termiņā vai sniedz nepilnīgu informāciju, Komisija
         nosūta atgādinājumu, paredzot attiecīgu papildu termiņu informācijas sniegšanai.

      3.      Paziņojumu uzskata par anulētu, ja paredzētajā termiņā netiek sniegta lūgtā informācija [..].”
      4        Regulas Nr. 659/1999 10. pantā ir paredzēts:

      “1.      Ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata minēto
         informāciju.

      2.      Vajadzības gadījumā tā lūdz informāciju attiecīgajai dalībvalstij. Mutatis mutandis piemēro 2. panta 2. punktu un 5. panta 1. un 2. punktu.

      3.      Ja, neskatoties uz atgādinājumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu, attiecīgā dalībvalsts neiesniedz lūgto informāciju Komisijas
         noteiktajā termiņā vai ja tā iesniedz nepilnīgu informāciju, Komisija pieņem lēmumu, ar ko tai prasa sniegt minēto informāciju
         (turpmāk – “rīkojums sniegt informāciju”). Lēmumā norāda, kāda informācija tiek prasīta, un nosaka atbilstīgu termiņu, kurā
         tā ir jāiesniedz.”

      5        Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punktam:

      “Iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu saskaņā ar 4. panta 2., 3. vai 4. punktu. Ja tiek pieņemts lēmums
         sākt formālu izmeklēšanas procedūru, iepriekšējo procedūru izbeidz ar lēmumu saskaņā ar 7. pantu. Ja dalībvalsts nepilda rīkojumu
         sniegt informāciju, minēto lēmumu pieņem, pamatojoties uz pieejamo informāciju.”

      6        Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un
         82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. panta 3. punktā ir noteikts, ka, “ja Komisija pieprasa uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām
         sniegt informāciju ar lēmumu, tā [..] norāda Eiropas Kopienu Tiesas tiesības pārskatīt lēmumu”.

       Strīda priekšvēsture
      7        2007. gada 12. septembrī Komisija uzsāka formālās izmeklēšanas procedūru EKL 88. panta 2. punkta izpratnē attiecībā uz valsts
         atbalstu, kas piešķirts par labu Deutsche Post AG (C 36/07 (ex NN 25/07)). Šī lēmuma kopsavilkums tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (C 245, 21. lpp.).

      8        2008. gada 17. jūlijā Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai pieprasījumu sniegt informāciju, kurā bija iekļauti
         jautājumi par Deutsche Post izdevumiem un ienākumiem laikposmā no 1989. līdz 2007. gadam. 2008. gada 12. un 21. augustā Komisija šai dalībvalstij nosūtīja
         atgādinājuma vēstuli, kurā tā vēlreiz prasīja paziņot pieprasīto informāciju.

      9        Atbildēs, ko 2008. gada 5. augustā, 14. augustā un 29. septembrī sniedza Vācijas Federatīvā Republika, tā apstiprināja savu
         atteikumu sniegt informāciju par Deutsche Post pakalpojumiem un izdevumiem pēc 1995. gada. Tā tostarp apgalvoja, ka Komisijas pārbaudei ir jāattiecas vienīgi uz laikposmu
         no 1989. līdz 1994. gadam un ka, lai atbildētu uz šiem jautājumiem, būtu jāiegulda nesamērīgi daudz laika un darba.

      10      Ar strīdīgo aktu Komisija, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu, deva rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai
         20 dienu laikā sniegt visu nepieciešamo informāciju, lai atbildētu uz iepriekš minētajiem jautājumiem. Komisija piebilda,
         ka, ja, neraugoties uz šo rīkojumu, Vācijas iestādes norādītajā termiņā nesniegs pieprasīto informāciju, tā atbilstoši Regulas
         Nr. 659/1999 13. panta 1. punktam pieņems lēmumu, pamatojoties uz pieejamo informāciju.

       Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie rīkojumi
      11      Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 22. decembrī, Deutsche Post (lieta T‑570/08) un Vācijas Federatīvā Republika (lieta T‑571/08) atsevišķi cēla prasību atcelt strīdīgo aktu.

      12      Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2009. gada 19. martā, Komisija saskaņā ar Vispārējās
         tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu abās lietās izvirzīja iebildi par nepieņemamību. Vispārējā tiesa apmierināja šo iebildi,
         nolemjot, ka strīdīgais akts nav apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē.

      13      Iepriekš minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 24.–26. punktā un iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 22.–25. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, pirmkārt,
         ka, lai noteiktu, vai tiesību akts ir pārsūdzams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē, ir jāņem vērā tiesību akta saturs,
         nevis tā forma un, otrkārt, ka par starppasākumu, kura mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu un kurš nerada tiesiskas sekas, nevar
         celt prasību to atcelt. Vispārējā tiesa šajā ziņā ir atsaukusies tostarp uz Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81
         IBM/Komisija (Recueil, 2639. lpp., 9. un 10. punkts), kā arī 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki/Komisija (Krājums, I‑5829. lpp., 46. punkts).

      14      Attiecībā uz strīdīgā akta sekām Vispārējā tiesa iepriekš minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 29. un 30. punktā, kā arī iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 28. un 29. punktā ir uzsvērusi, ka nav
         paredzēta nekāda sankcija, ja dalībvalsts neizpilda rīkojumu sniegt informāciju. Šāda rīkojuma mērķis esot ievērot sacīkstes
         principu.

      15      Iepriekš minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 31. un 32. punktā, kā arī iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 30. un 31. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi,
         ka strīdīgais akts ir pieņemts administratīvajā procedūrā par valsts atbalsta pasākuma pārbaudi starp lēmuma par formālās
         izmeklēšanas procedūras uzsākšanu un galīgā lēmuma pieņemšanu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka strīdīgais akts nenosaka galīgo
         lēmumu, jo Komisija šajā posmā vēl var nolemt, ka valsts atbalsts nepastāv vai ka attiecīgais atbalsts ir vai nav saderīgs
         ar kopējo tirgu. Kā ir norādījusi Vispārējā tiesa, no tā izriet, ka strīdīgais akts ir starppasākums, kura mērķis ir sagatavot
         Komisijas galīgo lēmumu.

      16      Atbildot uz argumentu, kuru bija izvirzījušas Deutsche Post un Vācijas Federatīvā Republika, kuras, atsaucoties uz judikatūru par tādas prasības pieņemamību, kas celta par lēmumu, ar
         ko uzsāk EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālās izmeklēšanas procedūru (skat. 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑400/99
         Itālija/Komisija (Recueil, I‑7303. lpp.), uzskatīja, ka tiesību akta pagaidu raksturs uzreiz nenozīmē, ka tas nav pārsūdzams, Vispārējā tiesa iepriekš
         minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 36. punktā un iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 35. punktā uzskatīja, ka šāda lēmuma par procedūras
         uzsākšanu un strīdīgā akta sekas nav salīdzināmas.

      17      Attiecībā uz apgalvoto Deutsche Post un Vācijas Federatīvās Republikas procesuālās situācijas pasliktināšanos strīdīgā akta neievērošanas gadījumā Vispārējā tiesa
         abu pārsūdzēto rīkojumu 42. punktā apgalvoja, ka tieši Vācijas iestāžu atteikums sniegt Komisijai strīdīgajā aktā pieprasīto
         informāciju, nevis strīdīgais akts kā tāds var ieinteresētajām personām atņemt iespēju norādīt uz trūkumiem galīgā lēmuma
         faktiskajā pamatojumā. Pēc Vispārējās tiesas domām, ja Vācijas iestādes uzskatītu, ka Komisijas pieprasītā informācija nav
         nepieciešama, lai noteiktu faktus, vai arī ka pieprasītā izmeklēšana ir pārāk apgrūtinoša, salīdzinot ar iecerēto iznākumu,
         tās var izvēlēties ignorēt tām izdoto rīkojumu.

      18      Vispārējā tiesa iepriekš minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 46. punktā un iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 45. punktā ir secinājusi, ka strīdīgais akts nav uzskatāms
         par pārsūdzamu tiesību aktu LESD 263. panta izpratnē.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
       Lieta Deutsche Post/Komisija (C‑463/10 P)
      19      Deutsche Post lūdz Tiesu:

      –        atcelt iepriekš minēto rīkojumu lietā Deutsche Post/Komisija,

      –        atcelt strīdīgo aktu un
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      20      Komisija lūdz Tiesu:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību un
      –        piespriest Deutsche Post atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Lieta Vācija/Komisija (C‑475/10 P)
      21      Vācijas Federatīvā Republika lūdz Tiesu:

      –        atcelt iepriekš minēto rīkojumu lietā Vācija/Komisija un
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      22      Komisija lūdz Tiesu:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību un
      –        piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      23      Ar 2010. gada 15. decembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs nolēma apvienot lietas C‑463/10 P un C‑475/10 P mutvārdu procesā
         un sprieduma taisīšanai.

       Par apelācijas sūdzībām
      24      Deutsche Post un Vācijas Federatīvā Republika savu apelācijas sūdzību atbalstam norāda, ka Vispārējā tiesa, interpretējot jēdzienu “pārsūdzams
         tiesību akts” LESD 263. panta izpratnē, pārsūdzētajos rīkojumos ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā. Tās šajā
         ziņā izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats ir par LESD 288. panta pārkāpumu, otrais – par to, ka nav ievērota judikatūra,
         saskaņā ar kuru valsts atbalsta jomā sagatavojoši akti var tikt uzskatīti par pārsūdzamiem tiesību aktiem, trešais – par rīkojuma
         sniegt informāciju radīto tiesisko seku neievērošanu, ceturtais – par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu
         un piektais – par kompetenču sadalījuma starp Komisiju un dalībvalstīm atbilstoši LESD 107. un 108. pantam neievērošanu.

      25      Tā kā pirmie četri pamati ir cieši saistīti, tie ir jāizvērtē kopā.

       Lietas dalībnieku argumenti
      26      Vācijas Federatīvā Republika un Deutsche Post apgalvo, ka ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu Komisijai ir skaidri piešķirtas pilnvaras pieņemt formālu lēmumu.
         Saskaņā ar LESD 288. pantu šāds lēmums ir saistošs un līdz ar to ir uzskatāms par pārsūdzamu tiesību aktu LESD 263. panta
         izpratnē. Vispārējā tiesa, vispār neņemot vērā strīdīgā akta formu, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā iepriekš minētā
         rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 26. punktā un iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 25. punktā.

      27      Vācijas Federatīvā Republika norāda – tas, ka strīdīgais akts ir uzskatāms par starppasākumu valsts atbalsta pārbaudes procedūrā,
         neskar to, ka tas var tikt uzskatīts par pārsūdzamu tiesību aktu. Ar to, ka galīgais lēmums ir pārsūdzams, neesot pietiekami,
         lai garantētu attiecīgo lietas dalībnieku intereses.

      28      Apelācijas sūdzības iesniedzējas turpinājumā apgalvo, ka neatkarīgi no strīdīgā akta formas un pretēji tam, ko iepriekš minētā
         rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 46. punktā un iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 45. punktā nolēmusi Vispārējā tiesa, rīkojums sniegt
         informāciju atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktam attiecīgajai dalībvalstij un uzņēmumam rada nelabvēlīgas
         saistošas tiesiskas sekas. Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ar šādu lēmumu tiekot izbeigta administratīvā procedūra
         valsts atbalsta jomā, jo, ja attiecīgā dalībvalsts neizpilda minēto rīkojumu, šāds rīkojums ļaujot Komisijai pieņemt lēmumu,
         pamatojoties uz lietas materiālos jau esošo informāciju. Turklāt attiecībā uz dalībvalsti, kura neizpilda no Regulas Nr. 659/1999
         10. panta 3. punkta, to lasot kopā ar LESD 288. pantu un LES 4. panta 3. punktu, izrietošo pienākumu, var tikt uzsākta valsts
         pienākumu neizpildes procedūra saskaņā ar LESD 258. pantu.

      29      Komisija, atbildot uz šiem argumentiem, norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pasākumi, kas rada saistošas tiesiskas
         sekas un kas var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli, ir tādi akti vai lēmumi, par kuriem var celt
         prasību atcelt tiesību aktu LESD 263. panta izpratnē (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IBM/Komisija, 9. punkts; 1999. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑308/95 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑6513. lpp., 26. punkts; 2000. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑443/97 Spānija/Komisija, Recueil, I‑2415. lpp., 27. punkts; 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑147/96 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑4723. lpp., 25. punkts, kā arī 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑131/03 P Reynolds Tobacco u.c./Komisija, Krājums, I‑7795. lpp., 54. punkts). “Lēmumam” LESD 288. panta izpratnē ne vienmēr esot šādas sekas. Komisija
         uzskata, ka to, vai tiesību akts ir pārsūdzams, nosaka nevis attiecīgā akta vai lēmuma forma, bet tā saturs. Tādējādi prasību
         atcelt lēmumu LESD 288. panta izpratnē vai aktu, kurš ir izteikts citā formā, var celt tikai tad, ja šis lēmums vai šis akts
         rada tiesiskas sekas trešām personām.

      30      Vispārējā tiesa esot pareizi nolēmusi, ka strīdīgais akts nerada saistošas tiesiskas sekas, ietekmējot apelācijas sūdzības
         iesniedzēju intereses.

      31      Komisija šajā ziņā paskaidro, ka procedūrā valsts atbalsta jomā dalībvalstīm atbilstoši LES 4. panta 3. punktam ir jānosūta
         Komisijai jebkāda tai vajadzīgā informācija, lai tā varētu lemt par valsts atbalsta pastāvēšanu vai nepastāvēšanu un tā saderību
         ar kopējo tirgu. Tādējādi dalībvalsts pienākums sniegt Komisijai tās prasīto informāciju drīzāk izrietot no LES 4. panta 3. punkta,
         nevis no rīkojuma sniegt informāciju.

      32      Ar rīkojumu sniegt informāciju tiekot ievērots sacīkstes princips administratīvajā procedūrā. Dalībvalstij pēc Regulas Nr. 659/1999
         10. panta 3. punktā – kopā ar šīs regulas 5. panta 2. punktu – paredzētā informācijas pieprasījuma un atgādinājuma ir dota
         pēdējā iespēja sniegt pieprasīto informāciju, pirms Komisija pieņem lēmumu, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju.

      33      Komisija norāda, ka valsts atbalsta jomā atšķirībā no aizliegto vienošanos jomas tās kompetencē nav veikt izmeklēšanu pirms
         galīgā lēmuma pieņemšanas. Tādējādi Komisijai neesot iespējas noskaidrot faktus bez lojālas dalībvalstu sadarbības. Nevis
         rīkojums sniegt informāciju, bet dalībvalsts atteikums pakļauties šim rīkojumam ļaujot Komisijai pieņemt lēmumu, pamatojoties
         uz pieejamo informāciju. Turklāt tas, ka Komisija uzskata, ka tā ir pietiekami informēta un vairs nemeklē informāciju, pats
         par sevi neradot nekādas tiesiskas sekas. Savukārt šādas tiesiskas sekas radot juridisks vērtējums, kuru par šiem faktiem
         tā ir sniegusi galīgajā lēmumā. Tādējādi rīkojums sniegt informāciju esot uzskatāms tikai par sagatavojošu aktu, kas neietekmē
         attiecīgās dalībvalsts tiesisko stāvokli.

      34      Komisija piebilst, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesības celt prasību atcelt galīgo lēmumu par atbalsta saderību ar kopējo
         tirgu tām nodrošina pietiekamu tiesību aizsardzību tiesā. Uz iespējamajām pretlikumībām, kas varētu būt pieļautas sagatavojošos
         aktos, varot atsaukties prasībā par galīgo aktu, jo šie akti esot viena no galīgā akta sagatavošanas stadijām (iepriekš minētais
         spriedums lietā IBM/Komisija, 12. punkts).

      35      Visbeidzot, Komisija uzsver faktu, ka par strīdīgā akta neievērošanu nav paredzētas nekādas sankcijas. Dalībvalsts, nepakļaujoties
         rīkojumam, netieši norādot, ka Komisijas rīcībā esošā informācija ir pilnīga un ka Komisija var pieņemt savu lēmumu, balstoties
         uz šo informāciju. Tas vien, ka attiecībā pret šo dalībvalsti var tikt uzsākta procedūra par valsts pienākumu neizpildi, neesot
         nedz sankcija, nedz apstāklis, kas var ietekmēt minētās valsts intereses. Tā kā dalībvalstīm saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu
         ir jānosūta Komisijai jebkāda tai vajadzīgā informācija, lai lemtu par valsts atbalsta pastāvēšanu vai nepastāvēšanu un par
         tā saderību ar kopējo tirgu, procedūra par valsts pienākumu neizpildi varot tikt uzsākta pat tad, ja nav izdots rīkojums sniegt
         informāciju. Turklāt dalībvalsts intereses būtu ietekmētas tikai tad, ja Komisija patiešām izlemtu iesūdzēt dalībvalsti tiesā
         par Līguma pārkāpumu.

       Tiesas vērtējums
      36      No pastāvīgās judikatūras, kura iedibināta dalībvalstu vai iestāžu celto prasību atcelt tiesību aktu ietvaros, izriet, ka
         apstrīdami akti LESD 263. panta nozīmē ir visi iestāžu pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas
         tiesiskas sekas (it īpaši skat. 1971. gada 31. marta spriedumu lietā 22/70 Komisija/Padome, sauktu par “AETR”, Recueil, 263. lpp., 42. punkts; 1994. gada 2. marta spriedumu lietā C‑316/91 Parlaments/Padome, Recueil, I‑625. lpp., 8. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Spānija/Komisija, 27. punkts; 2005. gada 24. novembra spriedumu
         apvienotajās lietās C‑138/03, C‑324/03 un C‑431/03 Itālija/Komisija, Krājums, I‑10043. lpp., 32. punkts; 2005. gada 1. decembra
         spriedumu lietā C‑301/03 Itālija/Komisija, Krājums, I‑10217. lpp., 19. punkts, kā arī 2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā
         C‑370/07 Komisija/Padome, Krājums, I‑8917. lpp., 42. punkts). Turklāt no judikatūras izriet, ka dalībvalsts, kā, piemēram,
         apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑475/10 P, var celt prasību atcelt tiesību aktu, kas rada saistošas tiesiskas sekas,
         bet tai nav jāpierāda interese celt prasību (šajā ziņā skat. 1987. gada 26. marta spriedumu lietā 45/86 Komisija/Padome, Recueil, 1493. lpp., 3. punkts, un iepriekš minēto 2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā Komisija/Padome, 16. punkts).

      37      Ja prasību atcelt iestādes pieņemtu tiesību aktu ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, Tiesa atkārtoti ir nospriedusi,
         ka šo prasību var celt tikai tad, ja šī tiesību akta saistošās tiesiskās sekas var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā
         veidā mainot tā tiesisko stāvokli (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā IBM/Komisija, 9. punkts, un lietā Athinaïki Techniki/Komisija, 29. punkts, kā arī 2010. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑322/09 P NDSHT/Komisija, Krājums, I‑11911. lpp., 45. punkts).

      38      Tomēr ir jānorāda, ka iepriekšējā punktā minētā judikatūra ir tikusi iedibināta prasībās, kuras Savienības tiesā cēlušas fiziskas
         vai juridiskas personas par tām adresētiem tiesību aktiem. Ja – kā gadījumā, kurā tika izdots iepriekš minētais rīkojums lietā
         Deutsche Post/Komisija, – neprivileģēts prasītājs ir cēlis prasību atcelt tam neadresētu tiesību aktu, prasība, ka pārsūdzētā pasākuma
         saistošajām tiesiskajām sekām ir jābūt tādām, kas var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā mainot tā tiesisko stāvokli,
         pārklājas ar LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem.

      39      Tāpat ir jākonstatē, ka pārsūdzētajos rīkojumos Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību,
         nolemjot, ka strīdīgais akts nav apstrīdams akts LESD 263. panta izpratnē.

      40      Lai izvērtētu, vai Vispārējā tiesa, šajos rīkojumos nolemjot, ka par rīkojumu sniegt informāciju, kas izdots saskaņā ar Regulas
         Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu, nevar celt prasību to atcelt, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, tādējādi, ņemot vērā
         šī sprieduma 36. punktā minēto judikatūru, ir jāizvērtē, vai šāds rīkojums ir uzskatāms par tiesību aktu, ar kuru tiek radītas
         saistošas tiesiskās sekas.

      41      Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 659/1999 10. pantā ir paredzēta procedūra, kura noris divos posmos un ar kuru Komisija
         var no attiecīgās dalībvalsts saņemt vajadzīgo informāciju par iespējami prettiesisku atbalstu, lai Komisija varētu izvērtēt
         pasākuma raksturu un tā saderību ar kopējo tirgu.

      42      Attiecībā uz pirmo posmu Regulas Nr. 659/1999 10. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Komisija var lūgt attiecīgajai dalībvalstij
         iesniegt tai informāciju par iespējami prettiesisko atbalstu.

      43      Otrajā posmā, ja dalībvalsts, neraugoties uz tai nosūtītu atgādinājumu, noteiktajā termiņā nesniedz lūgto informāciju, Komisija
         saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu “pieņem lēmumu, ar ko tai prasa sniegt minēto informāciju”. Tādējādi procedūras
         otrajā posmā Komisija pieņem “lēmumu” LESD 288. panta izpratnē, ko šī iestāde turklāt neapstrīd.

      44      Atbilstoši LESD 288. pantam “lēmumi uzliek saistības kopumā”. Savienības likumdevējs, paredzot, ka rīkojumam sniegt informāciju
         ir lēmuma forma, bija domājis šādam aktam piešķirt saistošu spēku.

      45      No iepriekš minētā izriet, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu pieņemts lēmums rada saistošas tiesiskas
         sekas šī sprieduma 36. punktā minētās judikatūras izpratnē un līdz ar to tas ir apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē.

      46      Iepriekš minēto pamatojumu apstiprina judikatūra par lēmumiem – informācijas pieprasījumiem –, kuri ir pieņemti, pamatojoties
         uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par [EKL 81.] un [EKL 82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.),
         11. pantu, kurā – tāpat kā Regulas Nr. 659/1999 10. pantā – ir paredzēta procedūra, kas noris divos posmos un kuras otrajā
         posmā Komisija pieņem lēmumu, par kuru var celt prasību atcelt tiesību aktu (skat. 1980. gada 26. jūnija spriedumu lietā 136/79
         National Panasonic/Komisija, Recueil, 2033. lpp., un 1989. gada 18. oktobra spriedumu lietā 374/87 Orkem/Komisija, Recueil, 3283. lpp.). Tāpat no Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta nepārprotami izriet, ka informācijas pieprasījums, kas izdots
         lēmuma formā, ir apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē.

      47      Judikatūra, kuru Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētajos rīkojumos un saskaņā ar kuru, lai izvērtētu tiesību akta saistošo
         raksturu, ir jāņem vērā tā saturs, nevis forma, šo pamatojumu nemaina.

      48      Turklāt – pretēji Komisijas uzskatam – tas, ka Regulā Nr. 659/1999 nav paredzēta sankcija gadījumā, ja dalībvalsts nepakļaujas
         rīkojumam sniegt informāciju, nav noteicošais fakts, lai izvērtētu, vai par tiesību aktu var celt prasību to atcelt.

      49      Vispārējā tiesa, iepriekš minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 31., 32. un 46. punktā, kā arī iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 30., 31. un 45. punktā nolemjot, ka
         strīdīgais akts tā sagatavojošā rakstura dēļ nav uzskatāms par apstrīdamu tiesību aktu judikatūras izpratnē, ir pieļāvusi
         kļūdu tiesību piemērošanā.

      50      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka – nenoliedzami – starppasākumi, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu, principā nav uzskatāmi
         par tiesību aktiem, par kuriem var celt prasību tos atcelt (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā IBM/Komisija, 10. punkts, un lietā Athinaïki Techniki/Komisija, 42. punkts, kā arī 2010. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑362/08 P Internationaler Hilfsfonds/Komisija, Krājums, I‑669. lpp. 52. punkts). Tomēr šie minētie starppasākumi vispirms ir tiesību akti, kuros ir pausts iestādes
         pagaidu viedoklis (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IBM/Komisija, 20. punkts; 1990. gada 14. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑133/87 un C‑150/87 Nashua Corporation u.c./Komisija un Padome, Recueil, I‑719. lpp., 8.–10. punkts; 1997. gada 18. marta spriedumu lietā C‑282/95 P Guérin automobiles/Komisija, Recueil, I‑1503. lpp., 34. punkts, kā arī 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑147/96 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑4723. lpp., 35. punkts).

      51      Prasība atcelt tādus tiesību aktus, kuros ir izteikts Komisijas pagaidu viedoklis, varētu likt Savienības tiesai sniegt vērtējumu
         par jautājumiem, par kuriem attiecīgajai iestādei vēl nav bijusi iespēja pieņemt lēmumu, un līdz ar to šādas prasības rezultātā
         priekšlaicīgi tiktu uzsākta diskusija par lietas būtību un tiktu sajaukti dažādie administratīvās procedūras un tiesvedības
         posmi. Tādējādi šādas prasības pieņemšana izskatīšanai nebūtu saderīga ar pilnvaru sadalījuma starp Komisiju un Savienības
         tiesu sistēmām, Līgumā paredzētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kā arī pareizas tiesvedības prasībām un likumīgu Komisijas
         administratīvās procedūras norisi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IBM/Komisija, 20. punkts).

      52      Tomēr šajā lietā prasība atcelt strīdīgo aktu, ar kuru Komisija lūdz Vācijas iestādēm sniegt informāciju par Deutsche Post ieņēmumiem un izdevumiem laikā no 1989. līdz 2007. gadam, nevar sajaukt dažādos administratīvās procedūras un tiesvedības
         posmus (iepriekš minētais spriedums lietā IBM/Komisija, 20. punkts). Šādā prasībā atcelt tiesību aktu Savienības tiesai nav jālemj par valsts atbalsta pastāvēšanu vai
         tā iespējamo saderību ar kopējo tirgu.

      53      Turpinājumā jānorāda, ka no judikatūras izriet, ka par starppasākumu nevar celt prasību arī tad, ja ir pierādīts, ka attiecībā
         uz šī pasākuma apgalvoto prettiesiskumu var atsaukties tādas prasības atbalstam, kura celta par galīgo lēmumu, kuru šis pasākums
         sagatavojis. Šādos apstākļos prasība, kas celta par lēmumu, ar kuru procedūra tiek izbeigta, nodrošinātu pietiekamu tiesību
         aizsardzību tiesā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IBM/Komisija, 12. punkts; 1986. gada 24. jūnija spriedumu lietā 53/85 AKZO Chemie un AKZO Chemie UK/Komisija, Recueil, 1965. lpp., 19. punkts, kā arī iepriekš minēto 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā Itālija/Komisija, 63. punkts).

      54      Tomēr, ja šis pēdējais minētais nosacījums nav izpildīts, jāuzskata, ka starppasākums – neatkarīgi no tā, vai tajā ir sniegts
         attiecīgās iestādes pagaidu viedoklis, – rada autonomas tiesiskas sekas un tādējādi par to var celt prasību to atcelt (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā AKZO Chemie un AKZO Chemie UK/Komisija, 20. punkts; 1991. gada 28. novembra spriedumu lietā C‑170/89 BEUC/Komisija, Recueil, I‑5709. lpp., 9.–11. punkts; 1994. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑39/93 P SFEI u.c./Komisija, Recueil, I‑2681. lpp., 28. punkts; iepriekš minēto 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā Itālija/Komisija, 57.–68. punkts, kā arī
         iepriekš minēto spriedumu lietā Athinaïki Techniki/Komisija, 54. punkts).

      55      Šajā lietā jākonstatē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu izdots rīkojums sniegt informāciju rada autonomas
         tiesiskas sekas.

      56      Prasība, kas celta par lēmumu, ar ko tiek izbeigta procedūra attiecībā uz iespējamo valsts atbalstu, kas piešķirts Deutsche Post, apelācijas sūdzības iesniedzējam nevar nodrošināt pietiekamu tiesību aizsardzību tiesā.

      57      Šajā ziņā jākonstatē, pirmkārt, ka, ja, kā šajās lietās uzskata apelācijas sūdzības iesniedzējas, rīkojums būtu nesamērīgs
         tiktāl, ciktāl pieprasītā informācija nav būtiska, lai izvērtētu valsts pasākumu saskaņā ar LESD 107. un 108. pantu, starppasākuma
         prettiesiskums nevarētu ietekmēt Komisijas galīgā lēmuma tiesiskumu, jo šis pēdējais minētais lēmums netiktu balstīts uz informāciju,
         kura iegūta, atbildot uz minēto rīkojumu.

      58      Otrkārt, ja Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu uzdod dalībvalstij sniegt pieprasīto informāciju,
         tā pieņem “lēmumu” LESD 288. panta izpratnē. No tā izriet, ka attiecīgās dalībvalsts atteikums pakļauties šādam rīkojumam
         ir uzskatāms par Līgumos paredzētā pienākuma neizpildi LESD 258. panta izpratnē.

      59      Prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi dalībvalsts, kurai adresēts tāds lēmums kā rīkojums sniegt informāciju, nevar
         tiesiski pamatot tā neizpildi, pamatojoties uz tā iespējamo prettiesiskumu. Šāda rīkojuma tiesiskums ir apstrīdams citā procedūrā,
         proti, ceļot LESD 263. pantā minēto prasību atcelt tiesību aktu (šajā ziņā skat. 2001. gada 22. marta spriedumu lietā C‑261/99
         Komisija/Francija, Recueil, I‑2537. lpp., 18. punkts, un 2008. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑419/06 Komisija/Grieķija, 52. punkts).

      60      Tādējādi prettiesiskuma, kas, iespējams, ir pieļauts starppasākumā, sekas netiek iznīcinātas ar prasību, kas celta par galīgo
         lēmumu. Tas, ka dalībvalsts, kura nepakļaujas rīkojumam sniegt informāciju, neizpilda Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktā
         paredzētos pienākumus, varētu tikt konstatēts neatkarīgi no iespējamās prasības atcelt galīgo lēmumu iznākuma.

      61      Visbeidzot, ir jānoraida Komisijas arguments par to, ka iespēja celt prasību atcelt saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta
         3. punktu pieņemtu lēmumu radītu situāciju, kurā dalībvalstij, kas atsakās atbildēt uz lūgumu sniegt informāciju par paziņotu
         vai nepaziņotu atbalstu, tiek nodrošināta plašāka tiesību aizsardzība tiesā, ja runa ir par nepaziņotu atbalstu.

      62      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 659/1999 5. panta 3. punktā ir noteikts, ka, ja attiecīgā dalībvalsts pēc atgādinājuma
         saņemšanas nesniedz informāciju, kas ir pieprasīta Komisijas lūgumā sniegt informāciju attiecībā uz paziņotu atbalstu, vai
         sniedz nepilnīgu informāciju, paziņojumu uzskata par anulētu. Šādos apstākļos paziņojuma anulēšana nozīmē, ka šis atbalsts
         ir uzskatāms par nepaziņotu atbalstu tādējādi, ka attiecīgās dalībvalsts atteikuma sniegt lūgto informāciju rezultātā gan
         gadījumā, kad par atbalstu sākotnēji ir ticis paziņots, gan gadījumā, kad par atbalstu vispār nav ticis paziņots, tiktu pieņemts
         apstrīdams tiesību akts, proti, “lēmums” Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punkta izpratnē.

      63      No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, nolemjot, ka par strīdīgo aktu nevar celt prasību to atcelt, ir pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā. Šādos apstākļos, tā kā nav jāizvērtē piektais pamats, ir jāapmierina pirmais, otrais, trešais un ceturtais pamats.

      64      Lietā C‑463/10 P Komisija tomēr lūdz Tiesu gadījumā, ja tā nolemtu, ka strīdīgais akts ir apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta
         izpratnē, mainīt iepriekš minētajā rīkojumā lietā Deutsche Post/Komisija ietverto pamatojumu, norādot, ka Deutsche Post celtā prasība bija nepieņemama, jo šai sabiedrībai nebija tiesības celt prasību LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Šajā
         lietā izvirzot iebildi par nepieņemamību, Komisija faktiski ir uzskatījusi, ka strīdīgais akts Deutsche Post neskar ne tieši, ne individuāli.

      65      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai fiziska vai juridiska persona prasību par lēmumu,
         kas adresēts citai personai, var celt tikai tad, ja šis lēmums to skar tieši un individuāli.

      66      Pirmkārt, runājot par to, vai strīdīgais akts, kas ir adresēts Vācijas Federatīvajai Republikai, Deutsche Post skar tieši, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis nosacījums prasa, lai tiktu izpildīti divi vienlaicīgi izpildāmi nosacījumi,
         proti, lai apstrīdētais pasākums, pirmkārt, tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un, otrkārt, nepieļautu nekādu rīcības
         brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no Savienības
         tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑445/07 P
         un C‑455/07 P Komisija/Ente per le Ville Vesuviane un Ente per le Ville Vesuviane/Komisija, Krājums, I‑7993. lpp., 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      67      Komisija uzskata, ka šajā lietā šis nosacījums neesot izpildīts, jo ar strīdīgo aktu vienīgi Vācijas Federatīvajai Republikai
         esot lūgts nosūtīt konkrētu informāciju. Ar šo rīkojumu līdz ar to neesot uzlikts pienākums noteikt kādu valsts pasākumu,
         kurš būtu pilnībā automātisks un izrietētu no paša Savienības tiesiskā regulējuma. Tieši Vācijas Federatīvās Republikas rīcība
         noteiktu, vai šis rīkojums būtu adresēts Deutsche Post vai kā tā liktu šai sabiedrībai sniegt šo informāciju.

      68      Šajā lietā ir jākonstatē, ka strīdīgais akts Deutsche Post skar tieši LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.

      69      Pirmkārt, Deutsche Post, kuras labā veikts pasākums, uz kuru attiecas strīdīgajā aktā minētā informācija, kā šīs informācijas turētājai būtu jāizpilda
         rīkojums sniegt informāciju.

      70      Otrkārt, pieprasītās informācijas galīgais un izsmeļošais saturs izriet no paša strīdīgā akta, Vācijas Federatīvajai Republikai
         šajā ziņā neatstājot nekādu rīcības brīvību.

      71      Attiecībā uz to, vai pārsūdzētais tiesību akts Deutsche Post skar individuāli, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru citas personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt
         par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē to individuālo īpašību dēļ vai apstākļu, kuru dēļ tās atšķiras
         no citām personām, dēļ un tādējādi tās ir individuāli izceltas tāpat kā šī lēmuma adresāti (it īpaši skat. 2007. gada 22. novembra
         spriedumu lietā C‑260/05 P Sniace/Komisija, Krājums, I‑10005. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

      72      Komisija uzskata, ka strīdīgais akts Deutsche Post neskar individuāli, jo tas tai neesot adresēts, kā arī neuzliekot tai nekādu pienākumu.

      73      Šajā ziņā ir jānorāda – tas, ka strīdīgais akts nav adresēts Deutsche Post, nav būtiski, lai izvērtētu, vai minētais akts šo sabiedrību skar individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.

      74      Turpinājumā ir jākonstatē, ka rīkojums sniegt informāciju ir saistīts ar iespējamā valsts atbalsta, kurš piešķirts Deutsche Post, pārbaudes procedūru. Strīdīgajā aktā minētā informācija attiecas vienīgi uz Deutsche Post. Līdz ar to minētais akts šo sabiedrību skar individuāli šī sprieduma 71. punktā minētās judikatūras izpratnē.

      75      Tā kā strīdīgais akts Deutsche Post skar tieši un individuāli, lietā C‑463/10 P nav jāveic Komisijas ieteiktā pamatojuma aizstāšana.

      76      No visa iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzība ir jāapmierina un pārsūdzētie rīkojumi ir jāatceļ.

       Par lietas nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai
      77      No Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas izriet, ka, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati taisīt galīgo
         spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai sprieduma taisīšanai.

      78      Tiesas rīcībā ir vajadzīgā informācija, lai abās lietās taisītu galīgu spriedumu par Komisijas pirmās instances tiesvedībā
         izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

      79      Ņemot vērā šī sprieduma 36.–62. punktā minēto pamatojumu, šī iebilde par nepieņemamību, kas attiecas uz to, ka par strīdīgo
         aktu nevar celt prasību to atcelt, ir jānoraida. Turklāt tiktāl, ciktāl lietā T‑570/08 Deutsche Post/Komisija iebilde par nepieņemamību attiecas arī uz to, ka strīdīgais akts apelācijas sūdzības iesniedzēju nav skāris tieši
         un individuāli, arī šī iebilde, ņemot vērā šī sprieduma 65.–75. punktā minēto pamatojumu, nevar tikt apmierināta.

      80      Savukārt, ņemot vērā apstākļus šajās lietās, Tiesa nevar izskatīt Deutsche Post un Vācijas Federatīvās Republikas celtās prasības pēc būtības.

      81      Šajā ziņā ir jānorāda, ka apspriešana Vispārējā tiesā un minētās tiesas veiktais vērtējums, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa
         abās lietās ir apmierinājusi Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 114. panta
         1. punktu, neuzsākot apspriest lietu pēc būtības un nesākot mutvārdu procesu, attiecās vienīgi uz celto prasību pieņemamību.

      82      Līdz ar to lietas ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā taisītu spriedumu par apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumiem
         atcelt strīdīgo aktu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      83      Tā kā lietas tiek nodotas atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas tiesvedību,
         pieņemšana ir jāatliek.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 14. jūlija rīkojumus lietā T‑570/08 Deutsche Post/Komisija un lietā T‑571/08 Vācija/Komisija;
      2)      noraidīt Eiropas Komisijas Eiropas Savienības Vispārējā tiesā izvirzītās iebildes par nepieņemamību;
      3)      lietas nodot atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā taisītu spriedumu par Deutsche Post AG (lieta T‑570/08) un Vācijas Federatīvās Republikas (lieta T‑571/08) prasījumiem atcelt Komisijas 2008. gada 30. oktobra lēmumu
            par Vācijas Federatīvajai Republikai izdotu rīkojumu sniegt informāciju valsts atbalsta, kas piešķirts Deutsche Post AG, procedūrā;
      4)      lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 9.novembrī.#VB Pénzügyi Lízing Zrt. pret Ferenc Schneider.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Budapesti II. és III. kerületi bíróság - Ungārija.#Direktīva 93/13/EEK - Patērētāju līgumos ietverti negodīgi noteikumi - Vērtējuma kritēriji - Valsts tiesas pēc savas iniciatīvas veikta tiesas piekritības atzīšanas noteikuma negodīguma pārbaude - Tiesas Statūtu 23. pants.#Lieta C-137/08.

text:
      Lieta C‑137/08
      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      pret
      Ferenc Schneider
      (Budapesti II. és III. kerületi bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumos ietverti negodīgi noteikumi – Vērtējuma kritēriji – Valsts tiesas pēc savas iniciatīvas veikta tiesas piekritības atzīšanas noteikuma negodīguma pārbaude – Tiesas Statūtu 23. pants
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Vēršanās Tiesā – Valsts tiesas, kas uzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūru, pienākums par to vienlaicīgi
            informēt tieslietu ministru – Ietekmes neesamība
      (LESD 267. pants; Tiesas Statūtu 23. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13 – Negodīgs noteikums 3. panta izpratnē –
            Jēdziens – Tiesas piekritības atzīšanas noteikums
      (Padomes Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13 – Valsts tiesas pienākums pēc savas iniciatīvas
            veikt tās vērtējumam iesniegta nolīguma noteikuma negodīguma pārbaudi – Apjoms
      (Padomes Direktīvas 93/13 3. pants)
      1.        Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. panta pirmajai daļai pretrunā nav tāda valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka tiesai,
         kura uzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūru, vienlaicīgi pēc savas iniciatīvas par to ir jāinformē attiecīgās dalībvalsts tieslietu
         ministrs.

      Nešķiet, ka tāds pienākums varētu tikt uzskatīts par iejaukšanos ar LESD 267. pantu ieviestajā tiesu dialoga mehānismā. Attiecīgajā
         dalībvalstī valsts tiesām paredzētais pienākums informēt tieslietu ministru lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nosūtīšanas
         Tiesai brīdī nav šādas prejudiciāla jautājuma uzdošanas priekšnosacījums. Tādējādi tas nevar ietekmēt nedz minēto tiesu tiesības
         iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nedz arī apdraudēt priekšrocības, kuras tām ir piešķirtas atbilstoši LESD 267. pantam.
         Turklāt nešķiet, ka, iespējams, šī informēšanas pienākuma pārkāpums rada juridiskas sekas, kuras varētu ietekmēt LESD 267. pantā
         paredzēto procedūru, jo nav izvirzīta neviena norāde, no kuras varētu secināt, ka minētā informēšanas pienākuma dēļ attiecīgās
         dalībvalsts valsts tiesas varētu tikt atturētas iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

      (sal. ar 31.–35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        LESD 267. pants ir interpretējams tādējādi, ka Eiropas Savienības Tiesa ir kompetenta interpretēt gan jēdzienu “negodīgs līguma
         noteikums”, kas minēts Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. punktā, kā arī tās pielikumā,
         gan arī kritērijus, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro līguma noteikuma vērtējumā, ņemot vērā šīs direktīvas
         normas, ievērojot, ka minētajai tiesai, ņemot vērā minētos kritērijus, ir jālemj par šī konkrētā līguma noteikuma konkrētu
         kvalificēšanu, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus.

      Līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz kuriem līgums noslēgts, un
         atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kuri ar to bijuši saistīti, tostarp faktu, ka starp patērētāju un
         pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajā līgumā atrodamie noteikumi tajā ir ietverti, tos atsevišķi neapspriežot, un saskaņā ar
         tiem izņēmuma rakstura piekritība ir piešķirta tiesai pēc vietas, kur ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese.

      (sal. ar 42.–44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāveic pierādījumu savākšana, lai noskaidrotu, vai izņēmuma rakstura teritoriālās piekritības
         atzīšanas noteikums līgumā, kas ir tajā izskatāmās prāvas priekšmets un kurš ir noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un
         patērētāju, ietilpst Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos piemērošanas jomā, un apstiprinošas atbildes
         gadījumā pēc savas iniciatīvas jānovērtē šāda noteikuma, iespējams, negodīgais raksturs.

      Lai nodrošinātu patērētāju aizsardzības efektivitāti, kādu ir vēlējies Savienības likumdevējs apstākļos, kad nevienlīdzīgu
         situāciju starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju var izlīdzināt tikai ar pozitīvu iejaukšanos no to personu puses,
         kas pašas nav līguma slēdzējas, valsts tiesai sava vērtējuma pirmajā stadijā tātad katrā ziņā un neatkarīgi no valsts tiesību
         normām ir jānosaka, vai par strīdus noteikumu ir vai nav notikusi atsevišķa apspriešanās starp pārdevēju vai piegādātāju un
         patērētāju.

      Attiecībā uz minētā vērtējuma otro stadiju noteikums, kurš starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajā līgumā
         ietverts, to atsevišķi neapspriežot, un saskaņā ar kuru izņēmuma rakstura piekritība ir piešķirta tiesai pēc vietas, kur ir
         pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese kā no ģeogrāfiskā viedokļa, tā transporta iespēju viedokļa, ir atzīstams par negodīgu
         direktīvas 3. panta izpratnē tiktāl, ciktāl pretēji labticības prasībai tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās
         un pienākumos, kas izriet no līguma.

      (sal. ar 48., 51.–53. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 9. novembrī (*)

      Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumos ietverti negodīgi noteikumi – Vērtējuma kritēriji – Valsts tiesas pēc savas iniciatīvas veikta tiesas piekritības atzīšanas noteikuma negodīguma pārbaude – Tiesas Statūtu 23. pants
      Lieta C‑137/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Budapesti II. és III. kerületi bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 27. martā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 7. aprīlī, tiesvedībā

      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      pret
      Ferenc Schneider.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Levits, A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], R. Šomšiča [R. Somssich] un K. Borveļģi [K. Borvölgyi], kā arī M. Fehērs [M. Fehér], pārstāvji,

      –        Īrijas vārdā – D. Dž. O’Hagans [D. J. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz E. M. Kolinss [A. M. Collins], SC,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Báscones], pārstāvis,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. M. Viselsa [C. M. Wissels], pārstāve,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Osovskis [S. Ossowski] un L. Sīboruts [L. Seeboruth], pārstāvji, kā arī T. de la Mare [T. de la Mare], barrister,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – B. D. Simons [B. D. Simon] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 6. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem
         patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”) interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp VB Pénzügyi Lízing Zrt. (turpmāk tekstā – “VB Pénzügyi Lízing”) un F. Šneideru [F. Schneider] par pieteikumu izdot samaksas rīkojumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. pants ir formulēts šādi:

      “Gadījumos, uz kuriem attiecas Līguma par Eiropas Savienības darbību 267. pants, attiecīgā dalībvalsts tiesa dara zināmu Tiesai
         savu lēmumu apturēt lietas izskatīšanu un nodot lietu Tiesai. Tiesas sekretārs šo lēmumu pēc tam paziņo pusēm, dalībvalstīm
         un Komisijai, kā arī Savienības iestādei vai struktūrai, kas pieņēmusi aktu, kura spēkā esamība vai interpretācija tiek apstrīdēta.

      Puses, dalībvalstis, Komisija un, attiecīgā gadījumā, Savienības iestāde vai struktūra, kas pieņēmusi aktu, kura spēkā esamība
         vai interpretācija tiek apstrīdēta, ir tiesīga divos mēnešos pēc šāda paziņojuma iesniegt Tiesai lietas izklāstu vai rakstiskus
         apsvērumus.

      [..]”
      4        Atbilstoši Direktīvas 1. panta 1. punktam tās mērķis ir “saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas
         uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju”.

      5        Direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:

      “1.      Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības [labticības
         prasībai], tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu
         patērētājam.

      2.      Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija [nav bijusi] atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un
         patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot to saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.

      [..]”
      6        Direktīvas 3. panta 3. punktā ir atsauce uz tās pielikumu, kurā ir ietverts “indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts,
         ko var uzskatīt par negodīgiem”. Šī pielikuma 1. punktā ir norādīti “noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir šādas:

      [..]
      q)      izslēgt vai kavēt patērētāja tiesības celt prasību tiesā vai izmantot jebkādus citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus [..]”.
      7        Atbilstoši Direktīvas 6. panta 1. punktam:

      “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši
         savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un, ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs,
         ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

      8        Direktīvas 7. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu
         noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.

      2.      Šā panta 1. punktā minētie līdzekļi ietver noteikumus, saskaņā ar kuriem personas vai iestādes, kurām atbilstoši valsts tiesībām
         ir likumīgas intereses patērētāju aizsardzībā, var saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem iesniegt prasību tiesā vai
         kompetentās pārvaldes iestādēs, lai panāktu lēmumu par to, vai līguma noteikumi, kas sastādīti vispārējai izmantošanai, ir
         negodīgi, un, lai minētās personas vai iestādes varētu piemērot atbilstošus un efektīvus līdzekļus šo noteikumu ilgstošas
         izmantošanas novēršanai.”

       Valsts tiesības
      9        Faktu norises laikā bija piemērojamas Civilkodeksa normas tā redakcijā, kas izriet no 2006. gada likuma Nr. III, un Valdības
         dekrēts Nr. 18/1999 par noteikumiem, kurus var uzskatīt par negodīgiem patērētāju līgumos.

      10      Atbilstoši Civilkodeksa 209/A panta 2. punktam patērētāju līgumā negodīgi noteikumi, kurus vai nu kā vispārējus līguma noteikumus,
         vai arī jau iepriekš vienpusēji un atsevišķi neapspriežot ir noteikusi puse, kas ar patērētāju noslēdz līgumu, ir spēkā neesoši.

      11      Valdības dekrētā Nr. 18/1999 līgumiskie noteikumi ir iedalīti divās kategorijās. Pirmajā kategorijā ir ietverti noteikumi,
         kuru ietveršana patērētāju līgumos ir aizliegta un kuri tādējādi nav spēkā. Otrajā kategorijā ir ietverti noteikumi, kas tiek
         uzskatīti par negodīgiem, ja vien nav iesniegti pretēji pierādījumi, un noteikumu autoram ir jāvar atspēkot šādu pieņēmumu.

      12      Civilprocesa likuma 155/A panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Tiesa izdod rīkojumu iesniegt Eiropas Kopienu Tiesai prejudiciālu jautājumu un vienlaicīgi apturēt tiesvedību. Tiesa, lai
         saņemtu prejudiciālu nolēmumu, savā rīkojumā formulē Tiesai iesniedzamo jautājumu un tiktāl, ciktāl vajadzīgs, paziņo faktus
         un atbilstošās Ungārijas tiesību normas, lai ļautu Tiesai atbildēt uz uzdoto jautājumu. Tiesa savu rīkojumu nosūta Tiesai
         un vienlaicīgi informācijai arī tieslietu ministram.”

      13      Saskaņā ar minētā likuma 164. panta 1. punktu pierādījumu par lietas izspriešanai nepieciešamajiem faktiem iesniegšana principā
         ir tās puses pienākums, kuras interesēs ir, lai tiesa tos uzskatītu par pierādītiem. Šī paša panta 2. punktā ir paredzēts,
         ka tiesa pēc savas iniciatīvas var izdot rīkojumu par pierādījumu savākšanas pasākumu, ja likums to atļauj.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      2006. gada 14. aprīlī lietas dalībnieki pamata prāvā noslēdza aizdevuma līgumu, kura mērķis bija finansēt automašīnas iegādi.

      15      Tā kā F. Šneiders vairs nepildīja līgumā noteiktos pienākumus, VB Pénzügyi Lízing aizdevuma līgumu izbeidza un iesniedza prasību iesniedzējtiesā, lai saņemtu parāda summas, kas ir HUF 317 404, atmaksu, kā
         arī procentu par nesamaksātās summas un izdevumiem samaksu.

      16      VB Pénzügyi Lízing lūgumu izdot samaksas rīkojumu nav iesniegusi tiesā, kuras piekritībā ir rajons, kurā atrodas F. Šneidera dzīvesvieta, bet
         ir atsaukusies uz minētajā aizdevuma līgumā paredzēto tiesas piekritības atzīšanas noteikumu, kurā iespējamais strīds starp
         pusēm tiek pakļauts iesniedzējtiesas piekritībai.

      17      Prasītais rīkojums tika izdots tā saucamās “bezstrīdus” procedūras ietvaros, kurā netiek prasīts, lai konkrētā tiesa noturētu
         tiesas sēdi vai uzklausītu pretējo pusi. Šī rīkojuma pieņemšanas brīdī iesniedzējtiesa nešaubījās nedz par savu teritoriālo
         piekritību, nedz arī par aizdevuma līgumā ietverto tiesas piekritības atzīšanas noteikumu.

      18      F. Šneiders par šo samaksas rīkojumu iesniedza iebildumus iesniedzējtiesā, tomēr viņš neprecizēja šo iebildumu pamatojumu.
         No juridiskā viedokļa šo iebildumu rezultātā procedūra kļuva par tādu, kas balstīta uz sacīkstes principu, kura tātad ir izskatāma
         atbilstoši vispārējām civilprocesa tiesību normām.

      19      Minētā tiesa konstatēja, ka F. Šneidera dzīvesvieta nav [iesniedzējtiesas] teritoriālajā piekritībā, lai gan civilprocesa
         noteikumos ir paredzēts, ka tādā strīdā, kādu tā izskata, teritoriāli piekritīgā tiesa ir tā, kas ir atbildētāja lietas dalībnieka
         dzīvesvietai atbilstošā tiesa.

      20      Šajos apstākļos Budapesti II. és III. kerületi bíróság nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai patērētāju aizsardzībai, kas garantēta [..] Direktīvā [..], ir vajadzīgs, lai – neatkarīgi nedz no procedūras veida, nedz
         no tā, vai tā ir balstīta uz sacīkstes principu vai ir bezstrīdus, – valsts tiesa, pārbaudot savu teritoriālo piekritību,
         pēc savas iniciatīvas, pat ja tas netiek lūgts, izvērtē tajā izvirzīto līguma noteikuma negodīgumu?

      2)      Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, kādi kritēriji jāievēro valsts tiesai, veicot šo pārbaudi, it
         īpaši gadījumā, kad līguma noteikumā piekritība ir paredzēta nevis pakalpojumu sniedzēja juridiskajai adresei atbilstošajai
         tiesai, bet gan citai tiesai, kas atrodas minētās juridiskās adreses tuvumā?

      3)      Vai saskaņā ar [Tiesas Statūtu] 23. panta pirmo daļu ir izslēgta iespēja, ka valsts tiesa, kura uzsāk prejudiciālo tiesvedību,
         vienlaicīgi pēc savas iniciatīvas informē par to savas dalībvalsts tieslietu ministru?”

       Tiesvedība Tiesā
      21      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 13. februāra lēmumu lietas izskatīšana tika apturēta līdz brīdim, kad tiks pasludināts
         2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑243/08 Pannon GSM (Krājums, I‑4713. lpp.).

      22      Pēc minētā sprieduma pasludināšanas iesniedzējtiesa 2009. gada 2. jūlijā Tiesu informēja, ka tā uzskata, ka Tiesai vairs nav
         jāatbild uz pirmo un otro tās 2008. gada 27. marta lēmumā uzdoto jautājumu. Turpretī šī tiesa norādīja, ka tā joprojām vēlas
         saņemt atbildi uz trešo jautājumu.

      23      Turklāt minētā tiesa šaubās par Tiesas lomu, nodrošinot Direktīvā paredzēto patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa vienveidīgu
         piemērošanu visās dalībvalstīs. Šajā ziņā [iesniedzējtiesa] norāda, ka tā no iepriekš minētā sprieduma lietā Pannon GSM 34. un 35. punkta secina, ka valsts tiesās starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noritošās prāvas īpašās iezīmes
         nedrīkst būt faktors, kas varētu ietekmēt saskaņā ar Direktīvas noteikumiem nodrošināto aizsardzību. No šī 34. un 35. punkta
         izrietot tostarp, ka valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāvērtē līguma noteikumu negodīgais raksturs, tiklīdz tās rīcībā
         ir šajā sakarā vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums.

      24      Iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesas iepriekš minētā sprieduma lietā Pannon GSM atbilstošajos punktos sniegtās norādes neļauj izlemt, vai valsts tiesa līguma noteikuma negodīgo raksturu pēc savas iniciatīvas
         var novērtēt tikai tad, ja tās rīcībā ir šajā ziņā vajadzīgie juridiskie vai faktiskie apstākļi, vai gluži pretēji šis negodīgā
         rakstura vērtējums pēc savas iniciatīvas nozīmē arī, ka tā kontekstā valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jānoskaidro minētajam
         vērtējumam vajadzīgie juridiskie un faktiskie apstākļi.

      25      Ņemot vērā šos apsvērumus, Budapesti II. és III. kerületi bíróság nolēma uzdot Tiesai šādus papildu prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai atbilstoši [LESD 267.] pantam Tiesa ir kompetenta interpretēt arī jēdzienu “negodīgs līguma noteikums” [..] Direktīvas
         [..] 3. panta 1. punkta izpratnē, kā arī šīs direktīvas pielikumā minētos noteikumus?

      2)      Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā tiek lūgta šāda interpretācija,
         Direktīvā [..] noteiktā patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa vienveidīgas piemērošanas interesēs visās dalībvalstīs var
         attiekties uz jautājumu par to, kurus aspektus valsts tiesa var ņemt vērā vai kuri jāņem vērā, ja Direktīvā paredzētie vispārējie
         kritēriji tiek piemēroti konkrētam individuālam līguma noteikumam?

      3)      Vai valsts tiesa, pati pamanot, iespējams, negodīgu līguma noteikumu, var veikt pārbaudi pēc savas iniciatīvas, lai konstatētu
         tā izvērtēšanai nepieciešamos juridiskos un faktiskos apstākļus, lai gan lietas dalībnieki nav iesnieguši atbilstošu lūgumu,
         ja valsts procesuālās tiesības tādu pārbaudi pieļauj tikai pēc lietas dalībnieku lūguma?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par sākotnēji uzdoto trešo jautājumu
      26      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Tiesas Statūtu 23. panta pirmajai daļai pretrunā ir tāda valsts tiesību norma,
         kurā ir paredzēts, ka tiesai, kura uzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūru, vienlaicīgi pēc savas iniciatīvas par to ir jāinformē
         tieslietu ministrs.

      27      Šajā ziņā jānorāda, ka Tiesas Statūtu 23. panta pirmā daļa, kurā ir paredzēts, ka attiecīgā dalībvalsts tiesa Tiesai dara
         zināmu savu lēmumu apturēt lietas izskatīšanu un nodot lietu Tiesai un ka Tiesas sekretārs šo lēmumu pēc tam paziņo tostarp
         un atbilstoši gadījumam pusēm, dalībvalstīm un Komisijai, kā arī Savienības iestādei vai struktūrai, neietver nevienu norādi
         par citiem informēšanas pasākumiem, kurus valsts tiesa var veikt sava lēmuma iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu
         kontekstā.

      28      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāuzsver, ka LESD 267. pantā noteiktā sistēma Savienības tiesību vienotas interpretācijas
         nodrošināšanai dalībvalstīs rada tiešu sadarbību starp Tiesu un valsts tiesām, kas nav atkarīga no jebkādas lietas dalībnieku
         iniciatīvas (skat. 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑261/95 Palmisani, Recueil, I‑4025. lpp., 31. punkts; 2008. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑2/06 Kempter, Krājums, I‑411. lpp., 41. punkts, un 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑210/06 Cartesio, Krājums, I‑9641. lpp., 90. punkts).

      29      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek pamatots ar tiesu tiešu dialogu, kurā iespējamais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
         ir pilnībā atkarīgs no valsts tiesas vērtējuma par šī lūguma iesniegšanas nozīmīgumu un nepieciešamību (skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietā Kempter, 42. punkts, un lietā Cartesio, 91. punkts).

      30      Ņemot vērā šos principus, kuri pamato prejudiciālo nolēmumu mehānismu, un ievērojot uzdoto jautājumu, ir jānosaka, vai informēšanas
         pienākums, par kuru ir runa, var ietekmēt izvēles iespējas, kādas valsts tiesām ir paredzētas atbilstoši LESD 267. pantam.

      31      Šajā ziņā nešķiet, ka tāds pienākums kā pamata prāvā aplūkotais varētu tikt uzskatīts par iejaukšanos ar LESD 267. pantu ieviestajā
         tiesu dialoga mehānismā.

      32      Attiecīgajā dalībvalstī valsts tiesām paredzētais pienākums informēt tieslietu ministru lēmuma par prejudiciāla jautājuma
         uzdošanu nosūtīšanas Tiesai brīdī nav šādas prejudiciāla jautājuma uzdošanas priekšnosacījums. Tādējādi tas nevar ietekmēt
         nedz minēto tiesu tiesības iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nedz arī apdraudēt priekšrocības, kuras tām ir piešķirtas
         atbilstoši LESD 267. pantam.

      33      Turklāt nešķiet, ka, iespējams, šī informēšanas pienākuma pārkāpums rada juridiskas sekas, kuras varētu ietekmēt LESD 267. pantā
         paredzēto procedūru.

      34      Turklāt, kā to savu secinājumu 74. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, nav izvirzīta neviena norāde, no kuras varētu secināt,
         ka minētā informēšanas pienākuma dēļ attiecīgās dalībvalsts valsts tiesas varētu tikt atturētas iesniegt Tiesā lūgumu sniegt
         prejudiciālu nolēmumu.

      35      Līdz ar to uz sākotnēji uzdoto trešo jautājumu ir jāatbild, ka Tiesas Statūtu 23. panta pirmajai daļai pretrunā nav tāda valsts
         tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka tiesai, kura uzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūru, vienlaicīgi pēc savas iniciatīvas
         par to ir jāinformē attiecīgās dalībvalsts tieslietu ministrs.

       Par pirmo un otro papildus uzdoto jautājumu
      36      Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa jautā, vai LESD 267. pants ir interpretējams tādējādi, ka Tiesa
         ir kompetenta interpretēt gan jēdzienu “negodīgs līguma noteikums”, kas minēts Direktīvas 3. panta 1. punktā, kā arī tās pielikumā,
         gan arī kritērijus, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro līguma noteikuma vērtējumā, ņemot vērā Direktīvas
         normas.

      37      Lai atbildētu uz minētajiem jautājumiem, ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā ieviestā procedūra ir tāds sadarbības starp Tiesu
         un valsts tiesām instruments, ar kura palīdzību pirmā minētā sniedz pēdējām Savienības tiesību interpretāciju, kas tām ir
         nepieciešama, lai izlemtu tajās iesniegtās lietas (skat. tostarp 1990. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑231/89 Gmurzynska-Bscher, Recueil, I‑4003. lpp., 18. punkts, un 1998. gada 12. marta spriedumu lietā C‑314/96 Djabali, Recueil, I‑1149. lpp., 17. punkts).

      38      Runājot par Savienības tiesību normām, kuras atbilstoši LESD 267. pantam var būt Tiesas sprieduma priekšmets, jāatgādina,
         ka Tiesa bez jebkādiem izņēmumiem ir kompetenta lemt par līgumu un Savienības iestāžu vai struktūru pieņemto tiesību aktu
         interpretāciju (skat. 1989. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑322/88 Grimaldi, Recueil, 4407. lpp., 8. punkts, un 2006. gada 11. maija spriedumu lietā C‑11/05 Friesland Coberco Dairy Foods, Krājums, I‑4285. lpp., 35. un 36. punkts).

      39      Līdz ar to, runājot par no Savienības tiesībām izrietošu tiesisko regulējumu, valsts tiesa var lūgt Tiesu interpretēt jēdzienus,
         kas ietverti atvasināto tiesību dokumentā, piemēram, Direktīvā un tās pielikumā izmantoto jēdzienu “negodīgs līguma noteikums”.

      40      Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 3. panta 1. punktā un 4. panta 1. punktā ir definēti visi vispārējie kritēriji,
         kas ļauj novērtēt to līguma noteikumu negodīgumu, kuriem ir piemērojamas Direktīvas normas (skat. 2010. gada 3. jūnija spriedumu
         lietā C‑484/08 Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, Krājums, I‑0000. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Turklāt līdzīgs jautājums tika uzdots lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, saistībā ar kuru pasludināts iepriekš minētais
         spriedums lietā Pannon GSM, kontekstā tādā ziņā, ka šī sprieduma pamatā esošajā lietā iesniedzējtiesa lūdza Tiesai sniegt norādes par informāciju, kāda
         valsts tiesai būtu jāņem vērā, novērtējot līguma noteikumu iespējamo negodīgo raksturu.

      42      Šajā ziņā Tiesa minētā sprieduma 37.–39. punktā norādīja, ka Direktīvas 3. pantā tikai abstrakti ir definēti elementi, kuru
         dēļ atsevišķi neapspriestu līguma noteikumu var uzskatīt par negodīgu, ka pielikumā, uz kuru ir izdarīta atsauce Direktīvas
         3. panta 3. punktā, ir tikai indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem, un ka Direktīvas
         4. pantā ir paredzēts, ka līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz
         kuriem līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kuri ar to bijuši saistīti.

      43      Šajos apstākļos Tiesa atbildē, ko tā sniedza uz minēto jautājumu, precizēja, ka valsts tiesai ir jānosaka, vai tādi noteikumi
         kā pamata lietā minētie atbilst kritērijiem, lai tos kvalificētu kā “negodīgus” Direktīvas 3. panta 1. punkta un tās pielikuma
         izpratnē, un ka, šādi rīkojoties, valsts tiesai ir jāņem vērā fakts, ka starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajā
         līgumā atrodamie noteikumi, kas tajā ietverti, tos atsevišķi neapspriežot, un saskaņā ar kuriem izņēmuma rakstura piekritība
         ir piešķirta tiesai pēc vietas, kur ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese, varētu būt atzīstami par negodīgiem (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Pannon GSM, 44. punkts).

      44      Tātad uz pirmo un otro papildus uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 267. pants ir interpretējams tādējādi, ka Tiesa ir kompetenta
         interpretēt gan jēdzienu “negodīgs līguma noteikums”, kas minēts Direktīvas 3. panta 1. punktā, kā arī tās pielikumā, gan
         arī kritērijus, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro līguma noteikuma vērtējumā, ņemot vērā Direktīvas
         normas, ievērojot, ka minētajai tiesai, ņemot vērā minētos kritērijus, ir jālemj par šī konkrētā līguma noteikuma konkrētu
         kvalificēšanu, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus.

       Par trešo papildus uzdoto jautājumu
      45      Ar šo jautājumu, kurš ir formulēts ļoti vispārīgi, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot tās atbildību atbilstoši Direktīvas normām
         no brīža, kad [iesniedzējtiesa] sākusi apsvērt līguma ekskluzīvas teritoriālās piekritības atzīšanas noteikuma iespējami negodīgo
         raksturu. Minētā tiesa tostarp jautā, vai šādā situācijā valsts tiesai ir pienākums pēc savas iniciatīvas veikt pierādījumu
         savākšanu, lai konstatētu vajadzīgos faktiskos un juridiskos apstākļus šāda noteikuma esamības novērtējumam gadījumā, kad
         valsts tiesībās šāda pierādījumu savākšana ir paredzēta tikai tad, ja to lūdz viens no lietas dalībniekiem.

      46      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar Direktīvu ieviestā aizsardzības sistēma
         balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz
         iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni; tā rezultātā patērētājs pievienojas pārdevēja vai piegādātāja
         iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas ietekmēt to saturu (skat. 2000. gada 27. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
         no C‑240/98 līdz C‑244/98 Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, Recueil, I‑4941. lpp., 25. punkts; 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑168/05 Mostaza Claro, Krājums, I‑10421. lpp., 25. punkts, kā arī 2009. gada 6. oktobra spriedumu lietā C‑40/08 Asturcom Telecomunicaciones, Krājums, I‑9579. lpp., 29. punkts).

      47      Tiesa ir nospriedusi arī, ka, ņemot vērā šādu nelabvēlīgāku situāciju, minētās direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts,
         ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājiem. No judikatūras izriet arī, ka šī ir imperatīvā norma, kas vērsta uz to, lai
         formālo līdzsvaru, ko līgums nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var
         atjaunot minēto pušu vienlīdzību (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Mostaza Claro, 36. punkts, un lietā Asturcom Telecomunicaciones, 30. punkts).

      48      Lai nodrošinātu Direktīvā paredzēto aizsardzību, Tiesa ir uzsvērusi, ka nevienlīdzīgu situāciju starp patērētāju un pārdevēju
         vai piegādātāju var izlīdzināt tikai ar pozitīvu iejaukšanos no to personu puses, kas pašas nav līguma slēdzējas (skat. iepriekš
         minētos spriedumus apvienotajās lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, 27. punkts; lietā Mostaza Claro, 26. punkts, kā arī lietā Asturcom Telecomunicaciones, 31. punkts).

      49      Tādējādi to funkciju ietvaros, kas valsts tiesai ir piešķirtas atbilstoši Direktīvas normām, tai ir jāpārbauda, vai līguma
         noteikums, kurš ir tajā izskatāmās prāvas priekšmets, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Apstiprinošas atbildes gadījumā
         šis noteikums minētajai tiesai ir jānovērtē, vajadzības gadījumā pēc savas iniciatīvas, ņemot vērā minētajā direktīvā paredzētās
         patērētāju aizsardzības prasības.

      50      Runājot par valsts tiesas veicamā novērtējuma pirmo stadiju, no Direktīvas 1. panta, lasot to kopsakarā ar 3. pantu, normām
         izriet, ka šī [direktīva] ir piemērojama ikvienam izņēmuma rakstura teritoriālās piekritības atzīšanas noteikumam, par kuru
         nav bijusi atsevišķa apspriešanās, līgumā, kas noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.

      51      Lai nodrošinātu patērētāju aizsardzības efektivitāti, kādu ir vēlējies Savienības likumdevējs, valsts tiesai tātad katrā ziņā
         un neatkarīgi no valsts tiesību normām ir jānosaka, vai par strīdus noteikumu ir vai nav notikusi atsevišķa apspriešanās starp
         pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.

      52      Runājot par minētā novērtējuma otro stadiju, ir jākonstatē, ka līguma noteikumā, kas ir pamata prāvas priekšmets, ir paredzēta,
         kā norāda iesniedzējtiesa, tādas tiesas izņēmuma rakstura teritoriālā piekritība, kura nav nedz tiesa, kuras rajonā ir atbildētāja
         dzīvesvieta, nedz tiesa, kuras rajonā ir prasītājas juridiskā adrese, bet kura atrodas netālu no pēdējās minētās juridiskās
         adreses kā no ģeogrāfiskā viedokļa, tā transporta iespēju viedokļa.

      53      Attiecībā uz noteikumu, kurš starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajā līgumā ietverts, to atsevišķi neapspriežot,
         un saskaņā ar kuru izņēmuma rakstura piekritība ir piešķirta tiesai pēc vietas, kur ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā
         adrese, Tiesa iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores 24. punktā nosprieda, ka šāds noteikums Direktīvas 3. panta izpratnē ir atzīstams par negodīgu tiktāl, ciktāl pretēji labticības
         prasībai tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.

      54      Jānorāda, ka noteikums, par kuru valsts tiesai ir šaubas pamata lietā, tāpat kā noteikums, kura mērķis ir no līguma izrietošo
         strīdu [izšķiršanas] piekritību piešķirt tiesai pēc vietas, kur ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese, patērētāju
         spiež atzīt tādas tiesas izņēmuma rakstura piekritību, kura, iespējams, atrodas ļoti tālu no tā dzīvesvietas, kas var apgrūtināt
         patērētāja ierašanos tiesā. Strīdos, kuru prasījumu summa ir niecīga, patērētāja izdevumi, kas saistīti ar ierašanos uz tiesu,
         varētu būt pārmērīgi un varētu viņu atturēt no jebkādas tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas vai aizstāvēšanās. Tādējādi
         šādi noteikumi ir pieskaitāmi Direktīvas pielikuma 1. punkta q) apakšpunktā minētajai noteikumu grupai, kuru mērķis vai rezultāts
         ir tāds, ka tiek izslēgtas vai kavētas patērētāja tiesības celt prasību tiesā (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, 22. punkts).

      55      Turklāt šāds izņēmuma rakstura piekritības piešķiršanas noteikums ļauj pārdevējam vai piegādātājam novirzīt visus ar savu
         profesionālo darbību saistītos strīdus izskatīšanai vienā tiesā, kas nav tiesa, kurai ir piekritība atbilstoši patērētāja
         [dzīvesvietai], kas gan organizatoriski atvieglo viņa ierašanos [tiesā], gan samazina ar to saistītās izmaksas (šajā ziņā
         skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, 23. punkts).

      56      Līdz ar to uz trešo papildus uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāveic pierādījumu savākšana,
         lai noskaidrotu, vai izņēmuma rakstura teritoriālās piekritības atzīšanas noteikums līgumā, kas ir tajā izskatāmās prāvas
         priekšmets un kurš ir noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, ietilpst Direktīvas piemērošanas jomā, un apstiprinošas
         atbildes gadījumā pēc savas iniciatīvas jānovērtē noteikuma par teritoriālo piekritību, iespējams, negodīgais raksturs.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. panta pirmajai daļai pretrunā nav tāda valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka tiesai,
            kura uzsāk prejudiciālā nolēmuma procedūru, vienlaicīgi pēc savas iniciatīvas par to ir jāinformē attiecīgās dalībvalsts tieslietu
            ministrs;
      2)      LESD 267. pants ir interpretējams tādējādi, ka Tiesa ir kompetenta interpretēt gan jēdzienu “negodīgs līguma noteikums”, kas
            minēts Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. punktā,
            kā arī tās pielikumā, gan arī kritērijus, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro līguma noteikuma vērtējumā,
            ņemot vērā šīs direktīvas normas, ievērojot, ka minētajai tiesai, ņemot vērā minētos kritērijus, ir jālemj par šī konkrētā
            līguma noteikuma konkrētu kvalificēšanu, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus;
      3)      valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāveic pierādījumu savākšana, lai noskaidrotu, vai izņēmuma rakstura teritoriālās piekritības
            atzīšanas noteikums līgumā, kas ir tajā izskatāmās prāvas priekšmets un kurš ir noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un
            patērētāju, ietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā un apstiprinošas atbildes gadījumā pēc savas iniciatīvas jānovērtē
            noteikuma par teritoriālo piekritību, iespējams, negodīgais raksturs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2003. gada 10.aprīlī.#Scott SA pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Prasība atcelt tiesību aktu - Valsts atbalsts - 15. pants.#Lieta T-366/00.