title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 17.decembrī.#Eva Martín Martín pret EDP Editores SL.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Audiencia Provincial de Salamanca - Spānija.#Direktīva 85/577/EEK - 4. pants - Patērētāju tiesību aizsardzība - Līgumi, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām - Atteikuma tiesības - Komersanta pienākums sniegt informāciju - Līguma spēkā neesamība - Attiecīgi pasākumi.#Lieta C-227/08.

text:
      Lieta C‑227/08
      Eva Martín Martín
      pret
      EDP Editores SL
      (Audiencia Provincial de Salamanca lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 85/577/EEK – 4. pants – Patērētāju tiesību aizsardzība – Līgumi, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām – Atteikuma tiesības – Komersanta pienākums sniegt informāciju – Līguma spēkā neesamība – Attiecīgi pasākumi
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Patērētāju tiesību aizsardzība gadījumos, kad līgumi ir noslēgti ārpus uzņēmuma telpām – Direktīva 85/577
            – Patērētāja atteikuma tiesības
      (Padomes Direktīvas 85/577 4. pants un 5. panta 1. punkts)
      Direktīvas 85/577 par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, 4. pants neliedz valsts
         tiesai pašai pēc savas ierosmes atzīt par spēkā neesošu līgumu, kam piemērojama minētā direktīva, pamatojoties uz to, ka patērētājs
         nebija informēts par savām atteikuma tiesībām, kaut arī patērētājs kompetentajās valsts tiesu iestādēs nevienā brīdī nebija
         izvirzījis prasījumu par spēkā neesamību.

      Šī noteikuma pamatā, pirmkārt, ir sabiedrības intereses, kas var pamatot valsts tiesas pozitīvu iesaistīšanos, lai līdzsvarotu
         starp patērētāju un tirgotāju pastāvošo nevienlīdzīgo stāvokli saistībā ar līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām.

      Otrkārt, pasākums, kura ietvaros strīdīgais līgums tiek atzīts par spēkā neesošu, var tikt kvalificēts kā “attiecīgs” pasākums
         Direktīvas 85/577 4. panta trešās daļas izpratnē, jo ar to tiek piemērots sods par tāda pienākuma neievērošanu, kura izpildei
         ir būtiska loma patērētāja gribas izveidē un tāda līmeņa aizsardzības nodrošināšanā, kādu vēlējies sasniegt Kopienu likumdevējs.

      Tomēr šis secinājums neizslēdz to, ka arī citi pasākumi var nodrošināt šo aizsardzības līmeni, kā, piemēram, līguma izbeigšanai
         piemērojamo termiņu atjaunošana, kas ļautu patērētājam īstenot tiesības, kas tam paredzētas attiecīgās direktīvas 5. panta
         1. punktā. Turklāt lietu izskatošā valsts tiesa noteiktos apstākļos var ņemt vērā arī patērētāja vēlmi atstāt spēkā attiecīgo
         līgumu.

      (sal. ar 28. un 34.–36. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 17. decembrī (*)

      Direktīva 85/577/EEK – 4. pants – Patērētāju tiesību aizsardzība – Līgumi, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām – Atteikuma tiesības – Komersanta pienākums sniegt informāciju – Līguma spēkā neesamība – Attiecīgi pasākumi
      Lieta C‑227/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Audiencia Provincial de Salamanca (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 20. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 26. maijā, tiesvedībā

      Eva Martín Martín
      pret
      EDP Editores SL.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs, kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 12. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        EDP Editores SL vārdā – H. M. Sančess Garsija [J. M. Sanchez Garcia], abogado,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – B. Plasa Krusa [B. Plaza Cruz] un H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Bascones], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Vidāls Pudžs [R. Vidal Puig] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 7. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja
         aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV L 372, 31. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”),
         4. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp EDP Editores SL (turpmāk tekstā – “EDP”) un E. Martinu Martinu [E. Martín Martín] par viņas atteikumu pildīt saistības, ko viņa bija uzņēmusies, savā dzīvesvietā noslēdzot līgumu ar EDP pārstāvi.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Direktīvas preambulas ceturto, piekto un sesto apsvērumu:

      “[..] ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām noslēgto līgumu īpatnība ir tāda, ka parasti tirgotājs pats uzsāk līguma apspriešanu,
         kam patērētājs nav gatavs vai ko tas negaida; [..] patērētājam bieži nav iespējas salīdzināt piedāvājuma kvalitāti un cenu
         ar citiem piedāvājumiem; [..]

      [..] jānodrošina patērētājam atteikuma tiesības vismaz septiņas dienas, lai dotu viņam iespēju izvērtēt saistības, kas izriet
         no līguma;

      [..] jāveic attiecīgi pasākumi, lai patērētājs rakstiski būtu informēts par šo pārdomu laiku”.
      4        Direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šī direktīva attiecas uz līgumiem, saskaņā ar kuriem tirgotājs patērētājam piegādā preces vai sniedz pakalpojumus un kurus
         noslēdz:

      [..]
      –      tirgotāja veikta apmeklējuma laikā:
               i)              patērētāja mājās vai cita patērētāja mājās;
               [..]
               ja apmeklējums nenotiek pēc patērētāja izteikta pieprasījuma.”
      5        Saskaņā ar Direktīvas 4. pantu:

      “Darījumos, uz kuriem attiecas 1. pants, tirgotājiem ir jādod patērētājiem rakstveida paziņojums par to atteikuma tiesībām
         5. pantā noteiktajā laikā, paziņojumā norādot tās personas vārdu un adresi, pret kuru šādas tiesības var izmantot.

      Šādu paziņojumu datē un tajā norāda ziņas, pēc kurām var identificēt līgumu. To nodod patērētājam:
      a)      gadījumā, kas paredzēts 1. panta 1. punktā, – līguma noslēgšanas laikā;
      [..]
      Dalībvalstis nodrošina, lai to valstu tiesību aktos būtu paredzēti attiecīgi patērētāju tiesību aizsardzības pasākumi tajos
         gadījumos, kad šajā pantā minētā informācija nav sniegta.”

      6        Atbilstoši Direktīvas 5. pantam:

      “1.      Patērētājam ir tiesības ne mazāk kā septiņu dienu laikā no dienas, kad patērētājs saņēmis 4. pantā minēto paziņojumu, atteikties
         no darījuma saistībām saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto procedūru, nosūtot paziņojumu. [..]

      2.      Paziņojuma nosūtīšana atbrīvo patērētāju no jebkādām saistībām, kas izriet no izbeigtā līguma.”
      7        Direktīvas 8. pantā ir noteikts:

      “Šī direktīva neliedz dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt spēkā labvēlīgākus patērētāju aizsardzības noteikumus jomā, uz kuru
         attiecas šī direktīva.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      8        Spānijas tiesībās Direktīva tika transponēta ar 1991. gada 21. novembra Likumu 26/1991 par līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma
         telpām (1991. gada 26. novembra BOE Nr. 283).

      9        Šī likuma 3. pantā ir paredzēts:

      “1.      1. pantā minētais līgums vai līguma piedāvājums ir jānoformē rakstveidā divos eksemplāros, tam ir jāpievieno uzteikuma dokuments
         un tam ir jābūt datētam un parakstītam ar patērētāja paša roku.

      2.      Līgumā labi redzamā veidā tieši virs vietas, kas paredzēta patērētāja parakstam, ir jāietver skaidra un precīza atsauce uz
         patērētāja tiesībām atsaukt sniegto piekrišanu, kā arī šādas rīcības nosacījumiem un sekām.

      3.      Uzteikuma dokumentam ir jāietver skaidri redzams nosaukums “Uzteikums” un tās personas vārds un adrese, kam tas jānosūta,
         kā arī līguma un līguma pušu identifikācijas dati.

      4.      Kad līgums ir parakstīts, uzņēmējam vai personai, kas darbojas tā vārdā, ir jānodod patērētājam viens no tā eksemplāriem un
         uzteikuma dokuments.

      5.      Uzņēmējam ir jāpierāda, ka šajā pantā minētie pienākumi ir izpildīti.”
      10      Likuma 26/1991 4. pantā ir regulētas 3. pantā minēto nosacījumu neievērošanas sekas un tajā ir noteikts:

      “Līgumu, kas noslēgts, vai piedāvājumu, kas pieņemts, pārkāpjot iepriekšējā pantā minētās prasības, var atcelt pēc patērētāja
         prasības.

      Uzņēmējs nekādā ziņā nevar pamatoties uz līguma spēkā neesamību, izņemot gadījumu, kad prasības nav izpildītas tikai no patērētāja
         puses.”

      11      Saskaņā ar šī likuma 9. pantu:

      “Šajā likumā patērētājam piešķirtās tiesības ir imperatīvas. Tomēr līguma nosacījumi, kas patērētājam ir labvēlīgāki, paliek
         spēkā.”

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      12      E. Martina Martina 2003. gada 20. maijā savā dzīvesvietā noslēdza līgumu ar EDP pārstāvi par 15 grāmatu, 5 DVD, kā arī DVD atskaņotāja iegādi. Šīs preces viņai tika piegādātas 2003. gada 2. jūnijā.

      13      Tā kā EDP nebija saņēmusi samaksu par piegādāto preci, tā Juzgado de Primera Instancia numero Uno de Salamanca [Salamankas Pirmās instances tiesas pirmajai palātai] lūdza ierosināt maksājuma rīkojuma procedūru pret E. Martinu Martinu,
         lūdzot no viņas piedzīt summu EUR 1861,52 apmērā, kā arī likumiskos nokavējuma procentus un tiesāšanās izdevumus.

      14      Atbildētāja, kurai ar 2007. gada 14. jūnija spriedumu tika piespriests atmaksāt pieprasīto naudas summu, iesniedza apelācijas
         sūdzību Audiencia Provincial de Salamanca [Salamankas Provinces tiesā].

      15      Savā lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu Audiencia Provincial de Salamanca sākotnēji ir norādījusi, ka strīdīgais līgums varētu būt spēkā neesošs, jo atbildētāja nebija pienācīgi informēta par savām
         tiesībām septiņu dienu laikā no preces saņemšanas atteikties no līguma un par šo tiesību izpildes nosacījumiem un sekām. Iesniedzējtiesa
         tomēr uzsver, ka E. Martina Martina nav lūgusi atzīt līgumu par spēkā neesošu nedz pirmās instances tiesā, nedz apelācijas
         tiesvedībā.

      16      Tomēr, ņemot vērā, ka Likuma 26/1991 4. pantā ir paredzēts, ka tieši patērētājam ir jālūdz atzīt par spēkā neesošu līgumu,
         kura noslēgšanas laikā nav ievērotas šī likuma 3. pantā paredzētās prasības, un ka Spānijas civilprocesuālajās tiesībās tiek
         piemērots princips, kas tiek saukts par “prasījumu principu” (“principio de rogación”), saskaņā ar kuru tiesa pati pēc savas
         ierosmes nevar izvērtēt faktus, pierādījumus un iebildumus, kurus nav iesniegušas puses, Audiencia Provincial de Salamanca jautā, vai, izskatot apelācijas sūdzību par pirmās instances tiesas lēmumu, tai ir jāņem vērā vienīgi pirmās instances un
         apelācijas tiesvedībā izvirzītie pamati vai arī Direktīvas noteikumi tai atļauj pašai pēc savas ierosmes atzīt līgumu par
         spēkā neesošu.

      17      Šādos apstākļos Audiencia Provincial de Salamanca nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai EKL 153. pants kopā ar EKL 3. un 95. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [izsludināta 2000. gada 7. decembrī
         Nicā (OV C 364, 1. lpp.)] 38. pantu un [Direktīvu], it īpaši tās 4. pantu, ir jāinterpretē tā, ka tiesa, kas izskata apelācijas
         sūdzību par pirmās instances tiesas spriedumu, var pēc savas ierosmes atzīt par spēkā neesošu līgumu, kam piemērojama minētā
         direktīva, ja patērētājs, kas ir atbildētājs, nevienā brīdī ne iebildumu procesā par maksājuma rīkojuma procedūras ierosināšanu,
         ne tiesvedībā pirmajā instancē, ne arī apelācijā nav izvirzījis prasījumu par spēkā neesamību?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      18      Uzdodot šo jautājumu, Audiencia Provincial de Salamanca būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj valsts tiesai pašai pēc savas ierosmes
         izvirzīt pamatu par šīs tiesību normas pārkāpumu un atzīt par spēkā neesošu līgumu, kam piemērojama minētā direktīva, pamatojoties
         uz to, ka patērētājs nebija informēts par savām atteikuma tiesībām, kaut arī patērētājs kompetentajās valsts tiesu iestādēs
         nevienā brīdī nebija izvirzījis prasījumu par spēkā neesamību.

      19      Lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, vispirms ir jāatceras, ka Kopienu tiesības principā neparedz valsts tiesu pienākumu pēc
         savas ierosmes izvirzīt pamatu par Kopienu noteikumu pārkāpumu, ja saistībā ar šā pamata izskatīšanu tām būtu jāpārkāpj lietas
         dalībnieku noteiktās strīda robežas, balstoties uz citiem faktiem un apstākļiem, nevis tiem, ar kuriem savu prasījumu ir pamatojis
         lietas dalībnieks, kuram ir interese minēto noteikumu piemērošanā (skat. 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑430/93
         van Schijndel un van Veen, Recueil, I‑4705. lpp., 22. punkts, kā arī 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑222/05 līdz C‑225/05 van der Weerd u.c., Krājums, I‑4233. lpp., 36. punkts).

      20      Šo valsts tiesas tiesību ierobežojumu pamato princips, saskaņā ar kuru tiesvedības ierosināšana ir lietas dalībnieku kompetencē,
         un līdz ar to tiesa var rīkoties pēc savas ierosmes tikai ārkārtas gadījumos – sabiedriskajās interesēs (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā van Schijndel un van Veen, 21. punkts, kā arī spriedumu apvienotajās lietās van der Weerd u.c., 35. punkts).

      21      Līdz ar to, pirmkārt, ir jānosaka, vai pamata lietā izskatāmo Kopienu tiesību noteikumu, proti, Direktīvas 4. pantu, var uzskatīt
         par tādu, kura pamatā ir šādas sabiedriskās intereses.

      22      Šajā sakarā, kā tas it īpaši izriet no Direktīvas preambulas ceturtā un piektā apsvēruma, vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas
         mērķis ir aizsargāt patērētāju pret riskiem, kas izriet no īpašajiem apstākļiem, kuri ir saistīti ar līgumu noslēgšanu ārpus
         uzņēmuma telpām (2008. gada 10. aprīļa spriedums lietā C‑412/06 Hamilton, Krājums, I‑2383. lpp., 32. punkts), jo ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām noslēgto līgumu īpatnība ir tāda, ka parasti tirgotājs
         pats uzsāk līguma apspriešanu un patērētājs nav tam sagatavojies, tostarp salīdzinot dažādo pieejamo piedāvājumu kvalitāti
         un cenu.

      23      Tieši ņemot vērā šo nevienlīdzīgo stāvokli, Direktīvā ir nodrošināta patērētāja aizsardzība, pirmām kārtām paredzot tā atteikuma
         tiesības. Šo tiesību mērķis būtībā ir izlīdzināt neizdevīgāko stāvokli, kas patērētājam rodas saistībā ar līgumu noslēgšanu
         ārpus uzņēmuma telpām, dodot patērētājam iespēju vismaz septiņu dienu laikā izvērtēt saistības, kas izriet no līguma (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hamilton, 33. punkts).

      24      Lai nostiprinātu patērētāju aizsardzību gadījumos, kad patērētāji tiek pārsteigti nesagatavoti, Direktīvā, proti, tostarp
         tās 4. pantā, ir paredzēts, ka uzņēmējam ir rakstveidā jāinformē patērētājs par tā atteikuma tiesībām, kā arī par kārtību,
         kādā īstenojamas šīs tiesības.

      25      Visbeidzot, no Direktīvas 5. panta 1. punkta izriet, ka šo minimālo septiņu dienu termiņu, kas ir noteikts atteikuma tiesībām,
         jāsāk skaitīt no brīža, kad patērētājs ir saņēmis informāciju par atteikuma tiesībām. Šo noteikumu pamato apstāklis, kā Tiesai
         ir bijusi iespēja precizēt, ka gadījumā, ja patērētājs nezina par atteikuma tiesībām, viņš šīs tiesības nevar izmantot (2001. gada
         13. decembra spriedums lietā C‑481/99 Heininger, Recueil, I‑9945. lpp., 45. punkts).

      26      Citiem vārdiem sakot, ar Direktīvu ieviestais aizsardzības režīms paredz ne tikai to, ka patērētājam kā neaizsargātākajai
         līguma pusei ir tiesības atteikties no līguma, bet arī to, ka patērētājam ir jāzina par savām tiesībām, tiekot rakstveidā
         informētam par tām.

      27      Līdz ar to ir jākonstatē, ka Direktīvas 4. pantā paredzētais informēšanas pienākums ieņem centrālo vietu Direktīvas vispārējā
         uzbūvē, jo, kā savu secinājumu 55. un 56. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, tas ir būtisks atteikuma tiesību efektīvas izmantošanas
         un līdz ar to arī patērētāju tiesību aizsardzības lietderīgās iedarbības, ko vēlējies sasniegt Kopienu likumdevējs, garants.

      28      Šāda veida noteikuma pamatā līdz ar to ir sabiedriskās intereses, kas saskaņā ar šī sprieduma 20. punktā minēto judikatūru
         var pamatot valsts tiesas pozitīvu iesaistīšanos, lai līdzsvarotu starp patērētāju un tirgotāju pastāvošo nevienlīdzīgo stāvokli
         saistībā ar līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām.

      29      Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka gadījumā, ja patērētājs nav ticis pienācīgi informēts par savām atteikuma tiesībām, valsts
         tiesa var pati pēc savas ierosmes izvirzīt pamatu par Direktīvas 4. pantā paredzēto prasību pārkāpumu.

      30      Ņemot vērā iepriekš minēto, lai varētu atbildēt uz Audiencia Provincial de Salamanca uzdoto jautājumu, otrkārt, ir jāprecizē, kādas var būt šāda pārkāpuma sekas, un konkrētāk – vai attiecīgajai valsts tiesai
         ir iespēja atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas noslēgts, neievērojot attiecīgo informēšanas pienākumu.

      31      Šajā sakarā Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka, kaut arī saskaņā ar Direktīvas 4. panta trešo daļu jautājums par to, kādas
         sekas rodas informēšanas pienākuma neievērošanas gadījumā, ir dalībvalstu kompetencē, valsts tiesām, kas izskata strīdu starp
         privātpersonām, valsts tiesību normas ir jāinterpretē, cik vien tas ir iespējams, Direktīvas teksta un mērķa kontekstā, lai
         rastu risinājumu, kas atbilst tās mērķim (šajā sakarā skat. it īpaši 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑350/03 Schulte, Krājums, I‑9215. lpp., 69., 71. un 102. punkts).

      32      Tādējādi ir jānorāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Direktīvas 4. panta trešajā daļā ietverto jēdzienu “attiecīgi patērētāju tiesību
         aizsardzības pasākumi” valsts iestādēm ir rīcības brīvība, nosakot sekas, kādas rodas informācijas nesniegšanas gadījumā,
         ar nosacījumu, ka šī rīcības brīvība tiek īstenota saskaņā ar Direktīvas mērķi, lai nodrošinātu patērētājiem paredzēto aizsardzību
         atbilstoši konkrētās lietas apstākļiem.

      33      Otrkārt, tāpat ir jāatceras, ka ar Direktīvu ir īstenota tikai minimāla tiesību aktu tuvināšana, jo saskaņā ar tās 8. pantu
         tā neliedz dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt spēkā labvēlīgākus patērētāju aizsardzības noteikumus jomā, uz kuru attiecas
         šī direktīva (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hamilton, 48. punkts).

      34      Šādos apstākļos tāds pasākums, kādu plāno īstenot iesniedzējtiesa, proti, pasākums, kura ietvaros strīdīgais līgums tiek atzīts
         par spēkā neesošu, var tikt kvalificēts kā “attiecīgs” pasākums Direktīvas 4. panta trešās daļas izpratnē, jo ar to ir piemērots
         sods par tāda pienākuma neievērošanu, kura izpildei, kā tas izriet no šī sprieduma 26. un 27. punkta, ir būtiska loma patērētāja
         gribas izpausmes pastāvēšanā un tāda līmeņa aizsardzības nodrošināšanā, kādu vēlējies sasniegt Kopienu likumdevējs.

      35      Visbeidzot, ir jāprecizē, ka, pirmkārt, šis secinājums neizslēdz to, ka arī citi pasākumi var nodrošināt šo aizsardzības līmeni,
         kā, piemēram, līguma izbeigšanai piemērojamo termiņu pārskatīšana, kas ļautu patērētājam īstenot tiesības, kas tam paredzētas
         Direktīvas 5. panta 1. punktā. Otrkārt, iesniedzējtiesa noteiktos apstākļos var ņemt vērā arī patērētāja vēlmi atstāt spēkā
         attiecīgo līgumu (pēc analoģijas skat. 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑243/08 Pannon GSM, Krājums, I‑0000. lpp., 33. punkts).

      36      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Direktīvas 4. pants neliedz valsts
         tiesai pašai pēc savas ierosmes atzīt par spēkā neesošu līgumu, kam piemērojama minētā direktīva, pamatojoties uz to, ka patērētājs
         nebija informēts par savām atteikuma tiesībām, kaut arī patērētājs kompetentajās valsts tiesu iestādēs nevienā brīdī nebija
         izvirzījis prasījumu par spēkā neesamību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus
            uzņēmuma telpām, 4. pants neliedz valsts tiesai pašai pēc savas ierosmes atzīt par spēkā neesošu līgumu, kam piemērojama minētā
            direktīva, pamatojoties uz to, ka patērētājs nebija informēts par savām atteikuma tiesībām, kaut arī patērētājs kompetentajās
            valsts tiesu iestādēs nevienā brīdī nebija izvirzījis prasījumu par spēkā neesamību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 7.novembrī. # Eila Päivikki Maaheimo. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tarkastuslautakunta - Somija. # Lieta C-333/00.


Tiesas spriedums 1994. gada 3. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Lieta C-47/93.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1989. gada 21. novembrī. # Mathilde Becker un Josyane Starquit pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas C-41/88 un C-178/88.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1984. gada 7. jūnijā. # Siegfried Zelger pret Sebastiano Salinitri. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht München - Vācija. # Briseles Konvencija: # Lieta 129/83.


Tiesas spriedums 1998. gada 31.martā. # Francijas Republika un Société commerciale des potasses et de l'azote (SCPA) un Entreprise minière et chimique (EMC) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas C-68/94 un C-30/95.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 2.aprīlī.#Veli Elshani pret Hauptzollamt Linz.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz - Austrija.#Kopienas muitas kodekss - 202. pants un 233. panta pirmās daļas d) punkts - Muitas parāda rašanās - Pretlikumīga preču ievešana - Aizturēšana ar konfiskāciju - Muitas parāda dzēšana - Brīdis, kurā īstenojama aizturēšana.#Lieta C-459/07.

text:
      Lieta C‑459/07
      Veli Elshani
      pret
      Hauptzollamt Linz
      (Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas muitas kodekss – 202. pants un 233. panta pirmās daļas d) punkts – Muitas parāda rašanās – Preču pretlikumīga ievešana – Aizturēšana ar konfiskāciju – Muitas parāda dzēšana – Brīdis, kurā īstenojama aizturēšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Muitas savienība – Muitas parāda rašanās, pretlikumīgi ievedot preces – Pretlikumīgas ievešanas jēdziens un brīdis – Pirmās
            muitas iestādes šķērsošana, nenokārtojot muitas formalitātes
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 38. panta 1. punkts, 40. pants un 202. panta 1. punkts)
      2.        Muitas savienība – Muitas parāda rašanās, pretlikumīgi ievedot preces – Muitas parāda dzēšana – Brīdis, kurā īstenojama Kopienas
            muitas teritorijā pretlikumīgi ievesto preču aizturēšana
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regula Nr. 2700/2000; Padomes Regulas Nr. 2913/92 202. pants un 233. panta pirmās daļas d) punkts)
      3.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Acīmredzami neatbilstoši jautājumi un hipotētiski jautājumi, kuri uzdoti
            kontekstā, kas neļauj sniegt derīgu atbildi – Jautājumi, kas nav saistīti ar pamata lietas priekšmetu
      (EKL 234. pants)
      1.        Preču ievešana Kopienas muitas teritorijā ir pretlikumīga gadījumā, kad netiek ievēroti šādi Regulā Nr. 2913/92 par Kopienas
         Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2700/2000, paredzēti posmi. Pirmkārt, atbilstoši šī kodeksa
         38. panta 1. punktam Kopienas muitas teritorijā ievestās preces nevilcinoties ir jānogādā vai nu norādītajā muitas iestādē,
         vai brīvajā zonā. Otrkārt, atbilstoši minētā kodeksa 40. pantam, tiklīdz preces tiek nogādātas muitas iestādē, tās ir jāuzrāda
         muitai.

      Līdz ar to jāuzskata, ka šajā teritorijā “pretlikumīgi ievestas” Muitas kodeksa 202. panta izpratnē ir preces, kuras ir šķērsojušas
         Kopienas ārējo sauszemes robežu un kuras atrodas šajā teritorijā tālāk par pirmo muitas iestādi, kas atrodas Kopienas muitas
         teritorijā, nenogādājot un neuzrādot tās muitā tādējādi, ka muitas iestādes nav informētas par to, ka par šī pienākuma izpildi
         atbildīgās personas ir ievedušas šīs preces. Turklāt preču ievešana, kas notiek šādos apstākļos, rada muitas parādu, kas ir
         jānomaksā personai, kura veica šo ievešanu, pašā pretlikumīgās ievešanas brīdī, proti, brīdī, kad ir skaidrs, ka nav izpildītas
         minētā kodeksa 38.–41. pantā paredzētās prasības. Līdz ar to pretlikumīga ievešana un parāda rašanās notika vienlaicīgi.

      (sal. ar 21., 26.–28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2700/2000, 202. pants un 233. panta
         pirmās daļas d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai tiktu dzēsts muitas parāds, Kopienas muitas teritorijā nelikumīgi
         ievesto preču aizturēšanai jānotiek, pirms minētās preces ir šķērsojušas šajā teritorijā esošo pirmo muitas iestādi.

      Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punktā paredzētā parāda dzēšanas mērķis ir novērst nodokļa uzlikšanu gadījumā, ja
         preces, lai arī Kopienu teritorijā tās ievestas pretlikumīgi, nav bijis iespējams tirgot un tās tāpēc no konkurences viedokļa
         nav “apdraudējušas” Kopienu preces. Muitas kodeksa kontekstā šī kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punktā paredzētā preču
         aizturēšana sakarā ar to nelikumīgu ievešanu un konfiscēšana, ir muitas parāda dzēšanas iemesls, kas ir šauri interpretējams
         un kas atbilst nepieciešamībai aizsargāt Kopienas pašu resursus. Šī nepieciešamība ir mērķis, kuru nevar skart, ieviešot jaunus
         muitas parāda dzēšanas iemeslus. Tā ir vēl jo vairāk svarīga, nosakot brīdi, kādā jānotiek preču aizturēšanai, kas var radīt
         muitas parāda dzēšanu attiecībā uz tām. No tā izriet, ka preču, kuras Kopienas muitas teritorijā tiek ievestas, pārkāpjot
         Muitas kodeksa 38.–41. pantā paredzētās prasības, aizturēšana, kas tiek veikta tālāk par šajā teritorijā esošo pirmās muitas
         iestādi un kas praktiski notiek nejauši, nevar radīt muitas parāda dzēšanu Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkta
         izpratnē.

      (sal. ar 29.–31. un 34. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Tikai valsts tiesai, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par paredzēto tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas
         īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai
         uzdoto jautājumu atbilstība.

      Tomēr Tiesa nevar lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu, ja ir acīmredzams, ka Kopienu tiesību normas interpretācijai
         vai spēkā esamības vērtējumam, ko lūgusi sniegt valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvā esošo situāciju vai tās priekšmetu,
         ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai lietderīgi atbildētu
         uz tai uzdotajiem jautājumiem. Tas tā ir, ja prejudiciālā jautājuma mērķis ir lūgt Tiesai izvērtēt tādas Kopienu tiesību normas
         spēkā esamību, kura nemaz nav apskatīta pamata lietā un kurai acīmredzami nav saistības ar pamata lietā esošā strīda priekšmetu.

      (sal. ar 40.–45. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 2. aprīlī (*)

      Kopienas muitas kodekss – 202. pants un 233. panta pirmās daļas d) punkts – Muitas parāda rašanās – Preču pretlikumīga ievešana – Aizturēšana ar konfiskāciju – Muitas parāda dzēšana – Brīdis, kurā īstenojama aizturēšana
      Lieta C‑459/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 20. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 9. oktobrī, tiesvedībā

      Veli Elshani
      pret
      Hauptzollamt Linz.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Klučka [J. Klučka], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 24. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Dānijas valdības vārdā – B. Veisa Foga [B. Weis Fogh], pārstāve,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Somijas valdības vārdā – J. Heliskoski [J. Heliskoski], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – S. Šēnbergs [S. Schønberg] un M. Šimerdova [M. Šimerdová], pārstāvji, kuriem palīdz M. Nunjess‑Millers [M. Núñez‑Müller], Rechtsanwalt,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 4. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par
         Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra
         Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (OV L 311, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 202. pantu un 233. panta pirmās daļas d) punktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp V. Elshani [V. Elshani] un Hauptzollamt Linz (Lincas galvenā muitas pārvalde; turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par muitas parāda rašanos un tā dzēšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Muitas kodeksa 4. pantā ir noteikts:

      “Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
      [..]
      19)      “Preču uzrādīšana muitai” nozīmē paziņošanu noteiktā kārtībā muitas dienestiem par preču nogādāšanu muitas iestādē vai citā
         muitas dienestu paredzētā vai akceptētā vietā;

      [..].”
      4        Saskaņā ar Muitas kodeksa 38. pantu:

      “1.      Kopienas muitas teritorijā ievestās preces pavada persona, kas tās nevilcinoties nogādā Kopienā pa muitas dienestu noteiktu
         maršrutu saskaņā ar šo dienestu norādījumiem, ja tādi ir doti:

      a)      muitas iestāžu norādītā muitas iestādē vai jebkurā citā šo dienestu norādītā vai atļautā vietā vai
      [..]
      2.      Jebkura persona, kas uzņemas atbildību par preču pārvadāšanu pēc ievešanas Kopienas muitas teritorijā, arī pārkraušanas rezultātā,
         ir atbildīga par 1. punktā noteikto pienākumu izpildi.

      [..]”
      5        Muitas kodeksa 40. pantā ir noteikts:

      “Preces, kuras tiek nogādātas muitas iestādē vai citā muitas dienestu norādītā vai atļautā vietā saskaņā ar 38. panta 1. punkta
         a) apakšpunktu, muitai uzrāda tā persona, kas ievedusi preces Kopienas muitas teritorijā, vai – attiecīgā gadījumā – persona,
         kas uzņemas atbildību par preču pārvadāšanu pēc šādas ievešanas.”

      6        Muitas kodeksa 202. pants ir šāds:

      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      a)      pretlikumīgi Kopienas muitas teritorijā ievedot ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces vai
      [..]
      Šajā pantā “pretlikumīga ievešana” nozīmē jebkādu ievešanu, pārkāpjot 38.–41. pantu un 177. panta otro ievilkumu.
      2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek pretlikumīgi ievestas.
      3.      Parādnieks ir:
      –      jebkura persona, kas pretlikumīgi ievedusi šādas preces,
      [..].”
      7        Muitas kodeksa 203. pantā ir paredzēts:

      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      –        nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
      2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
      [..]”
      8        Saskaņā ar Muitas kodeksa 233. pantu:

      “Neskarot spēkā esošos noteikumus par muitas parāda noilgumu vai šāda parāda nepiedzīšanu pēc likuma konstatētas parādnieka
         maksātnespējas gadījumā, muitas parāds tiek dzēsts:

      a)      samaksājot muitas nodokļa summu;
      b)      atlaižot muitas nodokļa summu;
      c)      ja attiecībā uz precēm, kas deklarētas kādai muitas procedūrai, kurā paredzēts pienākums samaksāt muitas nodokļus:
      –        muitas deklarācija tiek atzīta par nederīgu [..];
      –        preces pirms to atlaišanas vai nu tiek aizturētas un vienlaicīgi vai vēlāk konfiscētas, iznīcinātas pēc muitas dienestu norādījuma,
         iznīcinātas vai nodotas saskaņā ar 182. pantu, vai iet bojā vai tiek neglābjami zaudētas to īpatnību vai neparedzamu apstākļu
         vai nepārvaramas varas dēļ;

      d)      ja preces, par kurām ir radies muitas parāds saskaņā ar 202. pantu, tiek aizturētas sakarā ar to nelikumīgu ievešanu un vienlaicīgi
         vai vēlāk tiek konfiscētas.

      Neskarot krimināltiesību normas par muitas noteikumu pārkāpumiem, aizturēšanas un konfiskācijas gadījumā muitas parāds netiek
         uzskatīts par dzēstu, ja saskaņā ar dalībvalsts krimināltiesību normām muitas nodokļi var būt par pamatu sodu noteikšanai
         vai muitas parāds ir pamats kriminālvajāšanai.”

      9        Attiecībā uz preču ievešanu Kopienā Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus
         Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas
         2000. gada 15. decembra Regulu (EK) Nr. 2787/2000 (OV L 330, 1. lpp.), 163. pantā ir noteikts:

      “1.      Piemērojot [Muitas] kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 33. panta a) apakšpunktu, vieta, kur preces nonāk Kopienas
         muitas teritorijā, ir:

      [..]
      c)      attiecībā uz precēm, ko pārvadā pa dzelzceļu, iekšējiem ūdeņiem vai autoceļiem – vieta, kur atrodas pirmā muitas iestāde;
      [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Augšaustrijas federālās zemes žandarmērija Eferdingas [Eferding] reģionā saistībā ar cigarešu kontrabandu veica telefona sarunu noklausīšanos. Aizdomās tika turēts V. Elshani un viņa brālis
         par cigarešu kontrabandu no Kosovas uz Austriju divos tūristu autobusos.

      11      Šo noklausīto telefona sarunu dēļ V. Elshani tika aizturēts ļoti tuvu Velsas [Wels] pilsētai (Austrija) vienā no autobusiem, kura galvenajā ejā bija paslēpti 150 cigarešu bloki. Autobuss vēl nebija sasniedzis
         Eferdingu, kas bija tā galamērķis. Austrijas muitas iestāde aizturēja cigaretes, pēc tam tās konfiscēja un muitas uzraudzībā
         iznīcināja.

      12      Prasītājam pamata lietā ir jāatbild par laikā no 2001. gada 19. līdz 21. maijam radušos muitas parādu. Precīzs datums ir jānosaka,
         ņemot vērā brīdī, kad šie autobusi, kuru brauciena maršruts vispirms bija no Kosovas uz Brindisi (Itālija), šķērsojot Albāniju,
         un pēc tam uz Austriju, nelikumīgi iebrauca Kopienas muitas teritorijā.

      13      Ar 2002. gada 13. novembra lēmumu Hauptzollamt prasītājam pamata lietā prasīja samaksāt ievedmuitas nodokli par minētajiem blokiem EUR 961,46 apmērā.

      14      2002. gada 13. decembrī V. Elshani apstrīdēja šo lēmumu. Ar 2003. gada 7. jūlija lēmumu Hauptzollamt noraidīja šo sūdzību kā nepamatotu.

      15      Tā kā V. Elshani par šo lēmumu cēla prasību Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz (neatkarīgā nodokļu palāta, Grācas sekcija), tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai, ņemot vērā, ka attiecībā uz [Muitas kodeksa] 233. panta pirmās daļas d) punktā paredzēto faktisko situāciju, kad [muitas
         parāds] tiek dzēsts, nav jāņem vērā muitas parāda rašanās brīdis, bet gan laika posms pēc muitas parāda rašanās tādēļ, ka
         tā priekšnoteikums ir muitas parāds, kas “rodas” saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu, vārdi “sakarā ar to nelikumīgu ievešanu”
         Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi,

      –      ka preču ievešana Kopienas muitas teritorijā, par ko saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu rodas muitas parāds, beidzas jau
         ar to ievešanu vietā, kur atrodas [muitas] iestāde vai citā muitas iestāžu norādītā vietā, bet, vēlākais, ar robežas muitas
         punkta vai citas muitas dienestu norādītas vietas atstāšanu tādēļ, ka preces ir nokļuvušas muitas teritorijas iekšienē un
         pēc šī brīža preču aizturēšana un konfiskācija vairs nevar būt pamats muitas parāda dzēšanai,

      vai arī ir jāinterpretē tādējādi,
      –      ka preču ievešana Kopienas muitas teritorijā, par ko saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu rodas muitas parāds, aplūkojot to
         no ekonomiskā aspekta, turpinās tik ilgi, cik ilgi vēl turpinās to pārvadāšana kā vienots darbības process, kas laika ziņā
         seko preces ievešanai muitas teritorijā; tātad preces vēl nav sasniegušas pirmo galamērķa vietu un neatrodas miera stāvoklī
         un preču aizturēšana un konfiskācija vēl līdz šim brīdim var būt pamats muitas parāda dzēšanai?

      2)      Vai, ņemot vērā, ka pretlikumīgas rīcības gadījumā Muitas kodeksa 202. panta izpratnē, ko atklāj preču ievešanas brīdī, muitas
         parāds bez atrunām tiek dzēsts, bet turpretim preču aizturēšana brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības, kas
         ir pretlikumīga rīcība Muitas kodeksa 203. panta izpratnē, nav pamats muitas parāda tūlītējai dzēšanai, Muitas kodeksa 233. panta
         pirmās daļas d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī muitas parāda dzēšana, kas ir attiecināma vienīgi uz Muitas kodeksa
         202. pantā paredzētajiem parāda rašanās gadījumiem, tomēr atbilst vienlīdzīgas attieksmes pret prettiesiskām darbībām principam?”

       Par prejudiciāliem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      16      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 202. pants un 233. panta pirmās daļas d) punkts ir
         interpretējami tādējādi, ka Kopienas muitas teritorijā nelikumīgi ievesto preču aizturēšanas rezultātā muitas parāds tiek
         dzēsts vienīgi tad, ja aizturēšana ir notikusi, pirms preces ir atstājušas muitas iestādi, vai arī šādas aizturēšanas rezultātā
         muitas parāds tiek dzēsts, ja aizturēšana notiek pēc tam pārvadāšanas laikā, bet pirms pirmā galamērķa sasniegšanas.

      17      Austrijas valdība uzskata, ka Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punktā izmantotajiem vārdiem “sakarā ar nelikumīgu
         ievešanu” ir autonoma nozīme, kurā ietverts laika periods, kas nepārklājas ar pašu ievešanas muitas teritorijā brīdi, kas
         notiek tad, kad tiek šķērsota pati robeža.

      18      Austrijas un Somijas valdības uzskata, ka muitas parāds, kas par preces ievešanu ir radies saskaņā ar minētā kodeksa 202. pantu,
         no ekonomiskā viedokļa turpinās tik ilgi, kamēr turpinās tās pārvadāšana, kas ir uzskatāms par vienotu procesu līdz brīdim,
         kad prece nonāk savā pirmajā galamērķa vietā, kas nozīmē, ka līdz šim brīdim ar preces aizturēšanu un konfiskāciju vēl joprojām
         var dzēst muitas parādu. Šāda interpretācija esot saderīga ar muitas nodokļu ekonomisko funkciju, kā arī šo nodokļu mērķi,
         saskaņā ar kuru muitas parāds tiek dzēsts, ja nelikumīgi ievestās preces tiek aizturētas un konfiscētas, pirms tās tiek laistas
         apgrozībā.

      19      Šajā sakarā jānorāda, ka preču ievešana Kopienas muitas teritorijā, kā tā ir regulēta Muitas kodeksa 37.–57. pantā – tiesību
         normas, kuras ir piemērojamas šajā teritorijā ievestajām precēm līdz brīdim, kad tās ir sasniegušas muitu, – ir pabeigta,
         ja runa ir par ievešanu pa sauszemi, ar brīdi, kad preces šķērso robežu, un ka šis jēdziens nepārklājas ar jēdzienu “nelikumīga
         ievešana” šī kodeksa 202. panta izpratnē.

      20      No Muitas kodeksa 202. panta 1. punkta izriet, ka “nelikumīga ievešana” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē jebkādu ievešanu,
         pārkāpjot minētā kodeksa 38.–41. panta prasības.

      21      Tiesa ir lēmusi, ka preču ievešana ir pretlikumīga gadījumā, kad netiek ievēroti šādi Muitas kodeksā paredzēti posmi. Pirmkārt,
         atbilstoši šī kodeksa 38. panta 1. punktam Kopienas muitas teritorijā ievestās preces nevilcinoties ir jānogādā vai nu norādītajā
         muitas iestādē, vai brīvajā zonā. Otrkārt, atbilstoši minētā kodeksa 40. pantam, tiklīdz preces tiek nogādātas muitas iestādē,
         tās ir jāuzrāda muitai. Preču uzrādīšana muitai saskaņā ar minētā kodeksa 4. panta 19. punktu nozīmē paziņošanu noteiktā kārtībā
         muitas dienestiem par preču nogādāšanu muitas iestādē vai citā muitas dienestu paredzētā vai akceptētā vietā (2005. gada 3. marta
         spriedums lietā C‑195/03 Papismedov u.c., Krājums, I‑1667. lpp., 26. punkts).

      22      No Muitas kodeksa 38.–41. panta paša teksta izriet – lai varētu uzskatīt, ka prece ir likumīgi ievesta Kopienas muitas teritorijā,
         prece no tās ievešanas brīža ir jānogādā muitas iestādē vai brīvajā zonā un jāuzrāda muitai. Šis pēdējais minētais pienākums,
         kas noteikts par ievešanu atbildīgajai personai vai personai, kas uzņemas atbildību par preču pārvadāšanu, nodrošina, ka muitas
         dienesti ir informēti ne tikai par to, ka preces ir ievestas, bet saņem arī visu attiecīgo informāciju saistībā ar attiecīgās
         preces vai produkta veidu, kā arī šo preču daudzumu. Būtībā tieši šī informācija ļauj pareizi identificēt preces tarifu klasifikācijas
         nolūkā un, ja nepieciešams, aprēķināt ievedmuitas nodokli (iepriekš minētais spriedums lietā Papismedov u.c., 27. punkts).

      23      Šajā sakarā Tiesa ir uzskatījusi, ka no Muitas kodeksa 4. panta 19. punkta, 38. panta 1. punkta un 40. panta formulējuma un
         sistēmas nepārprotami izriet, ka jebkuras Kopienas muitas teritorijā ievestās preces ir jāuzrāda muitai. Tas, ka dažas preces
         tiek paslēptas automašīnas, kurā tās tiek pārvadātas, slēptuvēs, neatbrīvo tās no šī pienākuma (2004. gada 4. marta spriedums
         apvienotajās lietās C‑238/02 un C‑246/02 Viluckas un Jonusas, Recueil, I‑2141. lpp., 22. punkts).

      24      Jāpiebilst, kā tas izriet no Regulas Nr. 2454/93, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2787/2000, 163. panta 1. punkta c) apakšpunkta,
         ka ievesto preču muitas vērtības noteikšanas nolūkā “vieta, kur preces nonāk Kopienas muitas teritorijā,” attiecībā uz precēm,
         ko pārvadā pa sauszemi, ir vieta, kurā atrodas pirmā muitas iestāde.

      25      Kā to pareizi norāda Eiropas Kopienu Komisija, no tā izriet, ka preču pretlikumīga ievešana notiek, tiklīdz tās šķērso pirmo
         muitas iestādi, kura atrodas Kopienas muitas teritorijā, neuzrādot tajā preces.

      26      Līdz ar to jāuzskata, ka šajā teritorijā “pretlikumīgi ievestas” Muitas kodeksa 202. panta izpratnē ir preces, kuras ir šķērsojušas
         Kopienas ārējo sauszemes robežu un kuras atrodas šajā teritorijā tālāk par pirmo muitas iestādi, nenogādājot un neuzrādot
         tās muitā tādējādi, ka muitas iestādes nav informētas par to, ka par šī pienākuma izpildi atbildīgās personas ir ievedušas
         šīs preces.

      27      Turklāt no Muitas kodeksa 202. panta 2. un 3. punkta izriet, ka preču ievešana Kopienas muitas teritorijā, kas notiek iepriekšējā
         punktā paredzētajos apstākļos, rada muitas parādu, kas ir jānomaksā personai, kura veica šo ievešanu, pašā pretlikumīgas ievešanas
         brīdī, proti, brīdī, kad ir skaidrs, ka nav izpildītas minētā kodeksa 38.–41. pantā paredzētās prasības. Līdz ar to pretlikumīga
         ievešana un parāda rašanās notika vienlaicīgi.

      28      Taču tā kā saskaņā ar Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punktu preču aizturēšanas sakarā ar to nelikumīgu ievešanu
         un vienlaicīgas vai vēlākas to konfiscēšanas rezultātā tiek dzēsts muitas parāds, rodas jautājums, kurā brīdī jānotiek aizturēšanai,
         lai parādnieku atbrīvotu no viņa atbildības.

      29      Jākonstatē, ka Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punktā paredzētā parāda dzēšanas mērķis ir novērst nodokļa uzlikšanu
         gadījumā, ja preces, lai arī Kopienu teritorijā tās ievestas pretlikumīgi, nav bijis iespējams tirgot un tās tāpēc no konkurences
         viedokļa nav “apdraudējušas” Kopienu preces.

      30      Muitas kodeksa kontekstā šī kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punktā paredzētā preču aizturēšana sakarā ar to nelikumīgu
         ievešanu un konfiscēšana tāpat kā minētā 233. panta pirmās daļas a)–c) punktā minētajos gadījumos, proti, samaksājot muitas
         nodokļa summu, atlaižot muitas nodokļa summu, atzīstot par nederīgu muitas deklarāciju, kā arī deklarētās preces pirms to
         atlaišanas aizturot un konfiscējot, iznīcinot, kā arī tad, ja tās aiziet bojā vai tiek neglābjami zaudētas, ir muitas parāda
         dzēšanas iemesls, kas ir šauri interpretējams.

      31      Šo analīzi apstiprina judikatūra Tiesā, kura 2002. gada 14. novembra spriedumā lietā C‑112/01 SPKR (Recueil, I‑10655. lpp., 31. punkts) nolēma, ka ar Muitas kodeksa 233. pantu tiek aizsargāti Kopienas pašu resursi – mērķis, kuru
         nevar skart, ieviešot jaunus muitas parāda dzēšanas iemeslus. Šī nepieciešamība ir vēl jo vairāk svarīga, nosakot brīdi, kādā
         jānotiek preču aizturēšanai, kas var radīt muitas parāda dzēšanu attiecībā uz tām.

      32      Šajā sakarā jānorāda – tas, ka Kopienas muitas teritorijā atrodas nelikumīgi ievestas preces, pats par sevi rada ļoti lielu
         iespējamību, ka šīs preces tiks laistas dalībvalstu apgrozībā un ka tad, kad tās šķērso zonu, kurā atrodas šajā teritorijā
         esošā pirmā muitas iestāde, ir mazāk iespēju, ka muitas iestādes tās nejauši atklās, veicot negaidītas pārbaudes.

      33      Tieši muitas iestādes, kuras stratēģiski novietotas uz ārējām robežām esošajos iebraukšanas punktos, atrodas vislabākajā pozīcijā,
         lai stingri pārbaudītu Kopienas muitas teritorijā ievestās preces ar mērķi novērst Kopienu ražotājiem nodarīto negodīgo konkurenci,
         kā arī nodokļu ieņēmumu zaudējumus, kurus rada krāpniecisks imports.

      34      No tā izriet, ka preču, kuras Kopienas muitas teritorijā tiek ievestas, pārkāpjot Muitas kodeksa 38.–41. pantā paredzētās
         prasības, aizturēšana, kas tiek veikta tālāk par šajā teritorijā esošo pirmās muitas iestādi un kas praktiski notiek nejauši,
         nevar radīt muitas parāda dzēšanu Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkta izpratnē.

      35      Somijas valdība uzskata, ka šī Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkta interpretācija pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes
         principu, jo personas, kas preces ieved nelikumīgi Muitas kodeksa 202. panta izpratnē, atrodas dažādās situācijās atkarībā
         no tā, vai šo personu rīcība tiek atklāta muitas iestādē uz robežas vai tālāk aiz robežas.

      36      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru diskriminācija nozīmē dažādu noteikumu piemērošanu salīdzināmās situācijās vai tāda paša noteikuma
         piemērošanu atšķirīgām situācijām (skat. 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑282/07 Truck Center, Krājums, I‑0000. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

      37      Šajā sakarā jākonstatē, ka ar Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punktu ieviestā atšķirīgā attieksme attiecībā uz muitas
         parāda dzēšanu atkarībā no tā, vai nelikumīgi ievestās preces tiek aizturētas to ievešanas brīdī vai vēlāk, attiecas uz divām
         situācijām, kuras, kā tas izriet no šī sprieduma 32. un 33. punkta, nav objektīvi salīdzināmas jautājumā par iespēju, ka šo
         preču atrašanās Kopienas muitas teritorijā ir Kopienas interesēs.

      38      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo uzdoto jautājumu jāatbild šādi: Muitas kodeksa 202. pants un 233. panta pirmās daļas
         d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai tiktu dzēsts muitas parāds, Kopienas muitas teritorijā nelikumīgi ievesto preču
         aizturēšanai jānotiek, pirms minētās preces ir šķērsojušas šajā teritorijā esošo pirmo muitas iestādi.

       Par otro jautājumu
      39      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkts, ņemot vērā, ka
         ar to muitas parādu var dzēst vienīgi gadījumā, kad preces tiek aizturētas to nelikumīgas ievešanas laikā, izslēdzot aizturēšanu
         citos nelikumīgas rīcības gadījumos, kā, piemēram, Muitas kodeksa 203. pantā paredzētajā preces izņemšanas no muitas uzraudzības
         gadījumā, ir pretējs vienlīdzīgas attieksmes principam.

      40      Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai valsts tiesai, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par
         paredzēto tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams
         sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība (skat. 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑466/04 Acereda Herrera, Krājums, I‑5341. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Tomēr Tiesa ir uzskatījusi, ka tā nevar lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu, ja ir acīmredzams, ka Kopienu
         tiesību normas interpretācijai vai spēkā esamības vērtējumam, ko lūgusi sniegt valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvā
         esošo situāciju vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi,
         kas vajadzīgi, lai lietderīgi atbildētu uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Acereda Herrera, 48. punkts).

      42      Pamats prejudiciāla jautājuma uzdošanai ir nevis iespēja saņemt konsultatīvus viedokļus par vispārīgiem vai hipotētiskiem
         jautājumiem, bet vajadzība faktiski iztiesāt prāvu (skat. 1998. gada 12. marta spriedumu lietā C‑314/96 Djabali, Recueil, I‑1149. lpp., 19. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Acereda Herrera, 49. punkts).

      43      Šajā lietā, kā tas izriet no paša otrā jautājuma formulējuma un iesniedzējtiesas saistībā ar šo jautājumu sniegtā pamatojuma,
         šī jautājuma mērķis ir lūgt Tiesai izvērtēt Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas d) punkta spēkā esamību, jo tas, ka šajā
         tiesību normā nav paredzēta muitas parāda dzēšana arī Muitas kodeksa 203. pantā minētajā gadījumā, proti, kad preces tiek
         izņemtas no muitas uzraudzības, var pārkāpt vienlīdzīgas attieksmes principu.

      44      Taču no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka Muitas kodeksa 203. pantā
         paredzētā preču izņemšana no muitas uzraudzības kā muitas parāda radītāja netiek apspriesta pamata lietā.

      45      Līdz ar to jākonstatē, kā savos apsvērumos uz to ir norādījušas Austrijas valdība un Komisija, ka šim jautājumam acīmredzami
         nav saistības ar pamata lietā esošā strīda priekšmetu, kas attiecas uz saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu radušos muitas
         parādu, nelikumīgi Kopienas muitas teritorijā ievedot preces.

      46      Tādējādi uz otro uzdoto jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas
            Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000, 202. pants un 233. panta pirmās daļas d) punkts ir
            jāinterpretē tādējādi, ka, lai tiktu dzēsts muitas parāds, Kopienas muitas teritorijā nelikumīgi ievesto preču aizturēšanai
            jānotiek, pirms minētās preces ir šķērsojušas šajā teritorijā esošo pirmo muitas iestādi;
      2)      uz otro jautājumu nav jāatbild.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.