title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2015. gada 9. jūlijā.#InnoLux Corp. pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – LESD 101. pants – EEZ līguma 53. pants – Šķidro kristālu displeja (LCD) paneļu pasaules tirgus – Cenu noteikšana – Naudas sodi – 2006. gada pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai – 13. punkts – Pārkāpumā iesaistīto preču pārdošanas apjoma noteikšana – Attiecīgo preču iekšējā pārdošana ārpus EEZ – Attiecīgo produktu saturošu gala produktu pārdošanas trešajām personām EEZ ņemšana vērā.#Lieta C-231/14 P.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑231/14 P
            par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2014. gada 8. maijā iesniedza
            InnoLux Corp. , iepriekš Chimei InnoLux Corp. , Miaoli [ Miaoli ] (Taivāna), ko pārstāv J. F. Bellis , advokāts, un R. Burton , solicitor ,
            apelācijas sūdzības iesniedzēja,
            otra lietas dalībniece –
            Eiropas Komisija , ko pārstāv A. Biolan , F. Ronkes Agerbeek  un P. Van Nuffel , pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
            atbildētāja pirmajā instancē.
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [ M. Ilešič ], tiesneši A. O'Kīfs [ A. Ó Caoimh ] (referents), K. Toadere [ C. Toader ], E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ] un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāts M. Vatelē [ M. Wathelet ],
            sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 4. februāra tiesas sēdi,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 30. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Ar savu apelācijas sūdzību InnoLux Corp. , iepriekš Chimei InnoLux Corp. (turpmāk tekstā – “ InnoLux ”), lūdz daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu InnoLux /Komisija (T‑91/11, EU:T:2014:92, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā, pirmkārt, grozīja Komisijas 2010. gada 8. decembra Lēmumu C(2010) 8761, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.309 – LCD), kura kopsavilkums ir publicēts 2011. gada 7. oktobra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 295, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), nosakot InnoLux  šī lēmuma 2. punktā uzlikto naudas sodu EUR 288 000 000 apmērā, un otrkārt, pārējā daļā noraidīja InnoLux prasību daļēji atcelt minēto lēmumu, ciktāl tas uz to attiecas un ciktāl ar to tika lūgts samazināt naudas soda apmēru.
            Atbilstošās tiesību normas
            2. Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD] 101. un 102. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
            “2. Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodu] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
            a) pārkāpj Līguma 101. vai 102. pantu vai [..]
            [..]
            Attiecībā uz katru uzņēmumu [..], kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no t[ā] kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
            [..]
            3. Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”
            3. Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai”), iedaļas “Preču vai pakalpojumu pārdošanas apjoma noteikšana” 13. punktā ir paredzēts:
            “Lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija izmanto pārkāpumā tieši vai netieši [..] iesaistīto uzņēmum[u] preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu atbilstošajā [Eiropas Ekonomikas Zonas (EEZ)] teritorijā. [..]”
            Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
            4. Tiesvedības priekšvēsturi un strīdīgo lēmumu, kā izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 1.–27. punktā, var rezumēt šādi.
            5. Chi Mei Optoelectronics Corp.  (turpmāk tekstā – “ CMO ”) ir saskaņā ar Taivānas tiesībām dibināta sabiedrība, kas kontrolē tādu sabiedrību grupu, kuras reģistrētas visā pasaulē un nodarbojas ar šķidro kristālu displeja paneļu ar aktīvo matricu (“Liquid Crystal Displays”, turpmāk tekstā – “LCD”) ražošanu.
            6. 2009. gada 20. novembrī CMO noslēdza apvienošanās līgumu ar sabiedrībām InnoLux Display Corp. un TPO Displays Corp . Saskaņā ar šo līgumu TPO Displays Corp.  un CMO kopš 2010. gada 18. marta vairs nepastāvēja. Palikusī juridiskā vienība mainīja savu nosaukumu divas reizes, vispirms no InnoLux Display Corp.  uz Chimei InnoLux Corp.  un, visbeidzot, uz InnoLux. , kas ir apelācijas sūdzības iesniedzēja.
            7. 2006. gada pavasarī saskaņā ar Korejas tiesībām dibinātā sabiedrība Samsung Electronics Co. Ltd  (turpmāk tekstā – “ Samsung ”) iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.). Šajā sakarā Samsung informēja, ka starp vairākiem uzņēmumiem, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēju, pastāv aizliegta vienošanās attiecībā uz noteiktiem LCD veidiem.
            8. 2006. gada 23. novembrī Komisija Samsung  piešķīra nosacītu atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar minētā paziņojuma 15. punktu, taču atteicās to piešķirt citai aizliegtās vienošanās dalībniecei, proti, LG Display Co. Ltd  (turpmāk tekstā – “ LGD ”), vēl vienai saskaņā ar Korejas tiesībām dibinātai sabiedrībai.
            9. 2009. gada 27. maijā Komisija uzsāka administratīvo procesu un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tika nosūtīts sešpadsmit sabiedrībām, tostarp CMO  un diviem pilnībā minētajai sabiedrībai piederošiem meitasuzņēmumiem, proti, Chi Mei Optoelectronics BV  un Chi Mei Optoelectronics UK Ltd . Šajā paziņojumā par iebildumiem tostarp tika norādīti iemesli, kādēļ saskaņā ar Vispārējās tiesas judikatūru divi iepriekš minētie CMO  meitasuzņēmumi ir jāuzskata par solidāri atbildīgiem par CMO izdarītajiem pārkāpumiem.
            10. Paziņojuma par iebildumiem adresāti informēja Komisiju rakstveidā par savu viedokli attiecībā uz pret tiem izvirzītajiem iebildumiem noteiktajā termiņā. Vairāki paziņojuma par iebildumiem adresāti, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēja, izmantoja savas tiesības tikt uzklausītiem mutiski uzklausīšanā, kas notika 2009. gada 22. un 23. septembrī.
            11. Ar 2010. gada 4. marta lūgumu sniegt informāciju un 2010. gada 6. aprīļa vēstuli lietas dalībnieki tostarp tika aicināti iesniegt informāciju attiecībā uz pārdošanas apjomu, kas tiks ņemts vērā, aprēķinot naudas sodu, kā arī iesniegt savus apsvērumus par šo jautājumu. CMO uz šo vēstuli atbildēja 2010. gada 23. aprīlī.
            12. 2010. gada 8. decembrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu. Tas bija adresēts sešiem no minētajiem sešpadsmit paziņojuma par iebildumiem adresātiem, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzējai, LGD un AU Optronics Corp.  (turpmāk tekstā – “ AUO ”). Turpretī apelācijas sūdzības iesniedzējas meitasuzņēmumi strīdīgajā lēmumā nebija minēti.
            13. Strīdīgajā lēmumā Komisija konstatēja, ka starp sešiem lieliem LCD starptautiskiem ražotājiem, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēju, LGD  un AUO , pastāv aizliegta vienošanās, kas attiecas uz divām šādām minēto produktu – kas ir divpadsmit collu vai lielāki – kategorijām: LCD, kas paredzēti tādām informācijas tehnoloģijām kā kompaktie portatīvie datori un datoru monitori, un LCD, kas paredzēti televizoriem (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgie LCD”).
            14. Saskaņā ar strīdīgo lēmumu šī aizliegtā vienošanās izpaudās kā vienots un turpināts LESD 101. panta un 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līguma (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta pārkāpums, kas ilga vismaz no 2001. gada 5. oktobra līdz 2006. gada 1. februārim. Šajā laikposmā starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem bija notikušas vairākas daudzpusējas sanāksmes, kuras tie sauca par “Kristāla sanāksmēm”. Šīm sanāksmēm nepārprotami bija pret konkurenci vērsts mērķis, jo tajās dalībniekiem bija iespēja it īpaši noteikt attiecīgo LCD minimālo cenu, pārrunāt savas cenu prognozes, lai novērstu cenu samazināšanos un saskaņotu cenu paaugstināšanu, kā arī ražošanas līmeņus. Pārkāpuma laikposmā aizliegtās vienošanās dalībnieki tikās arī divpusējās sanāksmēs un bieži apmainījās ar informāciju par “Kristāla sanāksmēs” aplūkotajiem jautājumiem. Tie turklāt veica pasākumus, lai pārliecinātos, vai šajās sanāksmēs pieņemtie lēmumi tiek izpildīti.
            15. Nosakot ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu, Komisija izmantoja pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai. Piemērojot šīs pamatnostādnes, Komisija noteica pārkāpumā tieši vai netieši iesaistīto attiecīgo LCD pārdošanas apjomu. Šajā ziņā tā noteica trīs šādas aizliegtās vienošanās dalībnieku īstenotās pārdošanas kategorijas:
            – “tieša pārdošana EEZ”, proti, attiecīgo LCD pārdošana citam uzņēmumam EEZ;
            – “pārveidoto produktu tieša pārdošana EEZ”, proti, tādu attiecīgo LCD produktu pārdošana, kuri grupā, kurā ietilpst arī ražotājs, tiek iestrādāti galaproduktos, kuri tiek pārdoti kādam citam uzņēmumam EEZ teritorijā, un
            – “netieša pārdošana”, proti, attiecīgo LCD pārdošana citam uzņēmumam, kas atrodas ārpus EEZ, kurš tālāk paneļus iestrādā galaproduktos, kurus tas pārdod EEZ teritorijā.
            16. Tomēr Komisija uzskatīja, ka tā var ņemt vērā tikai divas pirmās iepriekšējā punktā minētās kategorijas, jo, lai ar uzlikto naudas sodu būtu iespējams sasniegt pietiekami preventīvu līmeni, nav jāiekļauj trešā kategorija.
            17. Apelācijas sūdzības iesniedzējas gadījumā Komisija noraidīja tās iebildumus, it īpaši attiecībā uz to, ka attiecīgais pārdošanas apjoms esot bijis jāaprēķina, neņemot vērā tās “pārveidoto produktu tiešu pārdošanu EEZ”.
            18. Piemērojot Komisijas paziņojumu par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu karteļu gadījumos, Komisija vispirms apstiprināja Samsung  pilnībā piešķirto atbrīvojumu no naudas soda. Turklāt tā atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas sadarbība tai nedod nekādas tiesības uz naudas soda samazinājumu.
            19. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Komisija strīdīgā lēmuma 2. punktā piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai samaksāt naudas sodu EUR 300 000 000 apmērā.
            Pārsūdzētais spriedums
            20. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 21. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību daļēji atcelt strīdīgo lēmumu un samazināt naudas soda, kas tai uzlikts ar šo lēmumu, apmēru.
            21. Savas prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja trīs pamatus, no kuriem, konkrētāk, pirmais attiecās uz to, ka Komisija, nosakot attiecīgās pārdošanas apjomu, lai aprēķinātu naudas sodu, esot piemērojusi juridiski kļūdainu jēdzienu, proti, “pārveidoto produktu tiešu pārdošanu EEZ”, un trešais attiecās uz to, ka attiecīgās pārdošanas apjomā, ko Komisija ņēma vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas gadījumā, kļūdaini esot iekļauti citu produktu, kas nav attiecīgie LCD, pārdošanas apjomi.
            22. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pieņēma pēdējo pamatu un līdz ar to, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, samazināja apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu līdz EUR 288 000 000. Pārējā daļā Vispārējā tiesa prasību noraidīja.
            Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
            23. Ar savu apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
            – daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās prasību daļēji atcelt strīdīgo lēmumu;
            – daļēji atcelt strīdīgo lēmumu un, izmantojot tās neierobežoto kompetenci, samazināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu, un
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan Vispārējā tiesā, gan Tiesā.
            24. Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
            25. Pēc ģenerāladvokāta secinājumu pasludināšanas Komisija ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2015. gada 6. maijā, lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu. Šī lūguma pamatojumam Komisija būtībā norādīja, ka ģenerāladvokāta secinājumos ir sagrozīti daži tās argumenti un ka šie secinājumi ir balstīti uz tām apelācijas sūdzības daļām, kas ir maldinošas un kurās ir pieļautas kļūdas faktos.
            26. Ir jānorāda, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtos un Reglamentā lietas dalībniekiem nav paredzēta iespēja iesniegt apsvērumus par ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem (skat. spriedumu Vnuk , C‑162/13, EU:C:2014:2146, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
            27. Saskaņā ar LESD 252. Panta otro daļu ģenerāladvokāta pienākums ir, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklātā tiesas sēdē izteikt pamatotus secinājumus lietās, kurās saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtiem ir vajadzīga ģenerāladvokāta dalība. Tiesai nav saistoši nedz ģenerāladvokāta secinājumi, nedz šo secinājumu pamatojums (skat. spriedumu Komisija/ Parker Hannifin Manufacturing un Parker-Hannifin , C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
            28. Tādējādi viena lietas dalībnieka nepiekrišana ģenerāladvokāta secinājumiem, lai kādi arī būtu viņa šajos secinājumos aplūkotie jautājumi, pati par sevi nevar būt mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu pamatojošs iemesls (spriedums E.ON Energie /Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 62. punkts).
            29. Ņemot to vērā, Tiesa jebkurā brīdī, uzklausījusi ģenerāladvokātu, var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu saskaņā ar Reglamenta 83. pantu, it īpaši, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta, vai ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apspriedušas (spriedums Nordzucker , C‑148/14, EU:C:2015:287, 24. punkts).
            30. Tā tas nav šajā gadījumā. Faktiski Komisija, tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, gan tiesvedības rakstveida daļā, gan mutvārdu daļā ir izklāstījusi visus savus faktu un tiesību argumentus tās apgalvojumu pamatojumam. Līdz ar to Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, uzskata, ka tās rīcībā ir visi vajadzīgie elementi un ka par šiem elementiem Tiesā ir notikušas debates.
            31. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Tiesa uzskata, ka nav pamata atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu.
            Par apelācijas sūdzību
            32. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza divus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa naudas soda apmēra aprēķināšanā, pārkāpjot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, ir ņēmusi vērā – atsaukdamās uz jēdzienu “pārveidoto produktu tieša pārdošana EEZ” – pārkāpumā iesaistīto produktu iekšējo pārdošanu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija veikusi ārpus EEZ, tikai tādēļ, ka šie produkti bija iestrādāti gala produktos, kas bija paredzēti pārdošanai neatkarīgām trešajām personām EEZ. Otrais pamats attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, ciktāl Vispārējā tiesa, piemērojot minēto jēdzienu ikvienam aizliegtās vienošanās vertikāli integrētam dalībniekam, ir pārkāpusi nediskriminācijas principu.
            Par pirmo pamatu, kas attiecas uz gala produktu, kuros iestrādāti pārkāpumā iesaistītie produkti, pārdošanas ņemšanu vērā, aprēķinot naudas soda apmēru
            Lietas dalībnieku argumenti
            33. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, pārkāpjot Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktu, pārdošanas apjomā, ko ņem vērā, lai aprēķinātu naudas sodu, kā “pārveidoto produktu tiešu pārdošanu EEZ” ir iekļāvusi apelācijas sūdzības iesniedzējas gala produktu pārdošanas apjomu EEZ, lai gan šai pārdošanai nebija saistības ar pārkāpumu minētās tiesību normas izpratnē.
            34. Faktiski, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, tā kā strīdīgajā lēmumā konstatētais pārkāpums attiecas tikai uz LCD monitoriem, nevis uz gala produktiem, kuros tie ir iestrādāti, vienīgā pārkāpumā iesaistītā pārdošana minētā 13. punkta izpratnē esot LCD pārdošana trešajām personām vai to piegāde saistītiem klientiem grupas ietvaros. Pat ja LCD būtu gala produkta sastāvdaļa, pārdošanas priekšmets nebūtu LCD, ko paredzēts iestrādāt gala produktā, bet gan pats gala produkts. Gala produktu pārdošana neesot notikusi tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums. Līdz ar to gala produktu pārdošana EEZ nevarot ierobežot konkurenci LCD tirgū EEZ teritorijā. Tātad uz šo pārdošanu neattiecoties strīdīgajā lēmumā konstatētais pārkāpums.
            35. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī uzskata, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini nošķīrusi iekšējās piegādes, ko veica aizliegtās vienošanās vertikāli integrētie dalībnieki, atkarībā no tā, vai tie ar pircēju, ar kuru tie ir saistīti, veido vienu uzņēmumu, proti, piegādes, kas atbilst kategorijai “pārveidoto produktu tieša pārdošana EEZ”, vai neveido vienu uzņēmumu, proti, piegādes, kas atbilst kategorijai “tieša pārdošana EEZ”. Faktiski nekas pārkāpuma konstatēšanā nepamatojot šādu nošķiršanu, jo pārkāpuma konstatēšana attiecas uz pārdošanu grupas iekšienē.
            36. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 48. un 49. punktā esot kļūdaini nospriedusi, ka izvēle ņemt vērā “pārveidoto produktu tiešu pārdošanu EEZ” ir vēl vairāk pamatota, jo no pierādījumiem izriet, ka iekšējā attiecīgo LCD pārdošana uzņēmumiem, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, notika par cenu, ko bija ietekmējusi šī aizliegtā vienošanās, un ka aizliegtās vienošanās dalībnieki zināja, ka attiecīgo LCD cena ietekmēja to galaproduktu cenu, kuros tie ietverti. Šie secinājumi faktiski attiecās uz visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Nošķiršana starp “reālu” pārdošanu, ko var ņemt vērā, lai aprēķinātu naudas sodu, un “nereālu” pārdošanu, ko var neņemt vērā un aizstāt ar “reālu” LCD monitoru, kas ietverti gala produktā, pārdošanu trešajām personām, līdz ar to būtu pilnībā mākslīga.
            37. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Komisija neesot ievērojusi Vispārējās tiesas judikatūru, kas izriet no sprieduma Europa Carton /Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89), kas ticis apstiprināta ar Tiesas spriedumu Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363), jo tā ir pieļāvusi nevienādu attieksmi pret pārdošanu grupas iekšienē un pārdošanu trešajām personām, dažiem apstrīdētā lēmuma adresātiem piemērojot atšķirīgu kritēriju, lai noteiktu iekšējās pārdošanas vietu.
            38. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, LCD pārdošanas trešajām personām gadījumā Komisija kā kritēriju ir izmantojusi LCD, kas paredzēti iestrādāšanai gala produktos, piegādes vietu, lai arī kāda būtu gala produktu pārdošanas vieta. Turpretī, runājot par iekšējo LCD piegādi, ko veica InnoLux , šis kritērijs esot attiecies uz gala produkta, kurā bija iestrādāts LCD, piegādi, lai kāda arī būtu vieta, kurā LCD tika iestrādāts gala produktā. Tādējādi Komisijai attiecībā uz iekšējām LCD piegādēm, ko veica daži vertikāli integrētie adresāti, esot bijusi atšķirīga, nelabvēlīgāka attieksme. Faktiski, tā kā aizliegtā vienošanās attiecās gan uz iekšējo pārdošanu, gan uz pārdošanu trešajām personām, pareiza sprieduma Europa Carton /Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) piemērošana nozīmētu, ka ir jāņem vērā visas LCD piegādes, ko veica jebkurš aizliegtās vienošanās dalībnieks EEZ, neatkarīgi no tā, vai tās tika veiktas grupas iekšienē vai trešajām personām.
            39. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka no sprieduma Ahlström Osakeyhtiö  u.c./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85, EU:C:1993:120) izriet, ka Eiropas Savienības kompetencē nav visa EEZ īstenotā pārdošana, bet tikai attiecīgā produkta, uz kuru attiecas saskaņotas darbības saistībā ar konstatēto pārkāpumu, pārdošana. Šajā gadījumā pārkāpums esot attiecies tikai uz LCD, nevis uz gala produktiem, kuros LCD bija iestrādāti. Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 70. punktā esot kļūdaini esot nospriedusi, ka spriedums Ahlström Osakeyhtiö  u.c./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85, EU:C:1993:120) ļaujot ņemt vērā iekšējās LCD piegādes, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja veica ārpus EEZ, tādēļ ka sabiedrības, ka ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, tos iestrādāja gala produktos un šis uzņēmums gala produktus pārdeva EEZ.
            40. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī norāda, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 46. punktā apgalvodama, ka gala produktu, kuros iestrādāti LCD, pārdošana “kait[ē] konkurencei EEZ”, esot pārkāpusi spriedumā Ahlström Osakeyhtiö  u.c./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85, EU:C:1993:120) paredzēto kritēriju. Faktiski minētā gala produktu pārdošana neesot veikta EEZ tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums. Pēc definīcijas minētā pārdošana līdz ar to nevarēja ierobežot konkurenci šajā tirgū. Nepietiekot identificēt “pārdošanu, kam ir saikne ar EEZ”, lai konstatētu Savienības kompetenci saskaņā ar spriedumā Ahlström Osakeyhtiö  u.c./Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85, EU:C:1993:120) noteikto kritēriju. Turpretī būtu jāpierāda, ka EEZ iekšienē ir notikusi pārkāpumā iesaistītā produkta, proti, LCD, pārdošana.
            41. Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka spriedumam Istituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents /Komisija (6/73 un 7/73, EU:C:1974:18) būtu pretrunā uzskatīt, ka LCD iekšējās piegādes ražošanas objektiem, kas atrodas EEZ, kā tas ir Samsung  gadījumā, nav pārdošana EEZ, ja LCD saturošie gala produkti tiek pārdoti ārpus EEZ. Viedoklis, saskaņā ar kuru LCD iekšējā pārdošana EEZ ierobežotu konkurenci šajā teritorijā tikai tad, ja gala produkts, kurā ir iestrādāts LCD, tiktu pārdots EEZ, esot kļūdains.
            42. Piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Komisijas un Vispārējās tiesas izmantotais kritērijs, lai identificētu tās veikto piegāžu grupas iekšienē vietu, rada divu vienlaicīgu sankciju noteikšanas risku un kompetenču konfliktu ar citām konkurences iestādēm, jo tas varētu izraisīt situāciju, ka vairākas konkurences iestādes pasaulē konstatē pārkāpumu attiecībā uz vienu un to pašu darījumu un uzliek sankcijas. Tādējādi šajā lietā, ja Komisija uzliek naudas sodu par darījumu, kas attiecas uz sastāvdaļu, kas tiek piegādāta ārpus EEZ, tādēļ ka šo sastāvdaļu saturošs gala produkts tiek pārdots EEZ, sankcijas par šo pašu darījumu varētu tikt vienlaicīgi noteiktas gan ārpus EEZ, gan EEZ teritorijā.
            43. Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas pamatojumā, lai noraidītu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju, nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Turklāt pēdējais apelācijas sūdzības pamata arguments esot jauns un līdz ar to nepieņemams, jo tas pirmo reizi ticis izvirzīts šajā apelācijas tiesvedībā.
            Tiesas vērtējums
            44. Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārdošanas apjomā, kas ticis ņemts vērā, lai aprēķinātu apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu, kā “pārveidoto produktu tiešu pārdošanu EEZ” iekļaujot apelācijas sūdzības iesniedzējas gala produktu pārdošanas apjomu EEZ pēc tam, kad tai pilnībā piederoši meitasuzņēmumi, kas atrodas ārpus EEZ, šajos gala produktos bija iestrādājuši attiecīgos LCD, lai gan šī pārdošana nebija iesaistīta pārkāpumā. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi gan pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktu, gan Tiesas un Vispārējās tiesas attiecīgo judikatūru, kā arī Komisijas teritoriālās kompetences robežas.
            45. Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka naudas sods, kas uzliekams katram uzņēmumam un uzņēmumu asociācijai, kas ir pārkāpuma dalībnieki, nedrīkst pārsniegt 10 % no iepriekšējā gada apgrozījuma.
            46. Kā Tiesa jau ir nospriedusi, Komisijai katrā konkrētā gadījumā, ņemot vērā arī tā kontekstu, kā arī ar minēto regulu izveidotās sodu sistēmas izvirzītos mērķus, ir jānovērtē iecerētā ietekme uz attiecīgo uzņēmumu, it īpaši ņemot vērā apgrozījumu, kas atspoguļo šī uzņēmuma patieso ekonomisko situāciju laikposmā, kad ticis izdarīts pārkāpums (spriedumi Britannia Alloys & Chemicals /Komisija, C‑76/06 P, EU:C:2007:326, 25. punkts; Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 53. punkts, kā arī LG Display un LG Display Taiwan /Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 49. punkts).
            47. Atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai, nosakot naudas soda apmēru, ir atļauts ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas ietver, kaut arī aptuvenu un neskaidru, norādi uz uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko spēju, gan arī tikai daļu no šī apgrozījuma, ko veido preces, attiecībā uz kurām izdarīts pārkāpums, un tādējādi ietver norādi uz pārkāpuma apmēru (spriedumi Musique Diffusion française  u.c./Komisija, no 100/80 līdz 103/80, EU:C:1983:158, 121. punkts; Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 54. punkts, kā arī LG Display un LG Display Taiwan /Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 50. punkts).
            48. No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai gan ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisijai ir atstāta novērtējuma brīvība, regulā tomēr tās izmantošana ir ierobežota, nosakot objektīvus kritērijus, kas Komisijai ir jāievēro. Pirmkārt, uzņēmumam iespējami piemērojamajam naudas soda apmēram ir skaitlisks un absolūts maksimālais apmērs, tādējādi naudas soda maksimālais apmērs, kāds var tikt piemērots kādam uzņēmumam, ir iepriekš nosakāms. Otrkārt, šīs novērtējuma brīvības izmantošanu ierobežo arī uzvedības normas, ko Komisija pati sev ir noteikusi, it īpaši jau pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai (spriedumi Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 55. punkts, kā arī LG Display un LG Display Taiwan /Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 51. punkts).
            49. Minēto pamatnostādņu 13. punktā ir noteikts, ka, “lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija izmanto pārkāpumā tieši vai netieši [..] iesaistīto uzņēmum[u] preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu atbilstošajā EEZ teritorijā”. Šo pašu pamatnostādņu 6. punktā ir precizēts, ka “pārkāpumā iesaistīto preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu saistībā ar pārkāpuma izdarīšanas ilgumu uzskata par piemērotu kompensācijas vērtību, kur parādās gan pārkāpuma ekonomiskais nozīmīgums, gan katra pārkāpumā iesaistītā uzņēmuma vainas īpatsvars”.
            50. Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punkta mērķis ir uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra aprēķinā kā sākumpunktu izmantot apmēru, kas atspoguļo pārkāpuma ekonomisko ietekmi un šī uzņēmuma attiecīgo nozīmi pārkāpumā (spriedumi Team Relocations  u.c./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 76. punkts; Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 57. punkts, kā arī LG Display un LG Display Taiwan /Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 53. punkts).
            51. Līdz ar to minētajā 13. punktā paredzētais pārdošanas apjoma vērtības jēdziens ietver pārdošanu, kas tikusi veikta EEZ teritorijā, tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums, un nav jānosaka, vai šo pārdošanu faktiski ir ietekmējis šis pārkāpums, jo apgrozījuma daļa, ko veido pārkāpumā iesaistīto preču pārdošana pati par sevi ir labākais rādītājs, kas atspoguļo šī pārkāpuma ekonomisko nozīmi (šajā ziņā skat. spriedumus Team Relocations  u.c./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 75.–78. punkts; Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 57.–59. punkts; Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe /Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 148. un 149. punkts, kā arī LG Display un LG Display Taiwan /Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 53.–58. un 64. punkts).
            52. Šajā lietā ir skaidrs, kā arī tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 73.–90. punkta, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas veiktā pārdošana, kas tikusi ņemta vērā, lai noteiktu naudas soda apmēru saistībā ar “pārveidoto produktu tiešu pārdošanu EEZ”, tika veikta nevis tā produkta tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums, šajā gadījumā – attiecīgo LCD tirgū, bet cita produkta tirgū, proti, attiecīgos LCD saturošu gala produktu tirgū, jo šādā gadījumā attiecīgie LCD bija iekšējās pārdošanas ārpus EEZ, kas notika starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un tās vertikāli integrētajiem meitasuzņēmumiem, priekšmets.
            53. Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 45. punkta izriet, ka nav ticis ņemts vērā attiecīgos LCD saturošo gala produktu pārdošanas kopējais apjoms, bet gan tikai tā šī apjoma daļa, kas varētu atbilst attiecīgo LCD, kuri ietverti galaproduktos, pārdošanas apjomam, ar nosacījumu, ka šos pēdējos minētos uzņēmums, kurā ietilpst apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir pārdevis neatkarīgiem EEZ reģistrētiem trešajiem uzņēmumiem. Šis secinājums nav apstrīdēts.
            54. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, konkrēti pārsūdzētā sprieduma 47. punktā nospriežot, ka Komisija, aprēķinot naudas soda apmēru, varēja šādi ņemt vērā gala produktu pārdošanu.
            55. Lai arī, protams, pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktā ietvertais “pārdošanas apjoma” jēdziens nevar tikt piemērots tādējādi, lai tas ietvertu attiecīgā uzņēmuma pārdošanas apjomu, kas neietilpst pārmestās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā (spriedumi Team Relocations  u.c./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 76. punkts; Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 57. punkts, kā arī LG Display un LG Display Taiwan /Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 53. punkts), Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta mērķim būtu pretrunā tas, ka vertikāli integrēti aizliegtās vienošanās dalībnieki tikai tādēļ, ka viņi produktus, kas ir pārkāpuma priekšmets, iestrādājuši gala produktos ārpus EEZ varētu izslēgt no naudas soda aprēķina to daļu no viņu veiktās minēto gala produktu pārdošanas EEZ, kas varētu atbilst produktu, kas ir pārkāpuma priekšmets, vērtībai.
            56. Faktiski, kā Vispārējā tiesa to būtībā ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 71. punktā un kā Tiesa to jau ir nospriedusi, vertikāli integrēti uzņēmumi var arī gūt labumu no vienošanās par cenu horizontālu noteikšanu, kas noslēgta, pārkāpjot LESD 101. pantu, ne tikai no pārdošanas neatkarīgām trešajām personām, kas tiek īstenota tā produkta tirgū, kurš ir šī pārkāpuma priekšmets, bet arī no šādas vienošanās lejupējā pārstrādāto preču tirgū, kuru sastāvā ir pārkāpumā iesaistītie produkti, un tas ir iespējams divējādi. Vai nu šie uzņēmumi izejmateriālu cenu pieaugumu, kas izriet no pārkāpuma, novirza uz pārstrādāto preču cenu, vai arī tie to nenovirza, kas tādējādi rada tiem izmaksu priekšrocību salīdzinājumā ar konkurentiem, kuri šos pašus izejmateriālus iepērk pārkāpuma skarto preču tirgū (spriedums Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 60. punkts).
            57. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka, ja vertikāli integrēts uzņēmums produktus, kas ir pārkāpuma priekšmets, iestrādā gala produktos ārpus EEZ esošās ražotnēs, tad tas, ka šis uzņēmums minētos gala produktus pārdod EEZ neatkarīgām trešajām personām, var ietekmēt konkurenci šo produktu tirgū un līdz ar to var tikt uzskatīts, ka šādam pārkāpumam ir ietekme EEZ, pat ja attiecīgo gala produktu tirgus atšķiras no tirgus, uz kuru attiecas minētais pārkāpums.
            58. Šajā ziņā Vispārējā tiesa turklāt pārsūdzētā sprieduma 48. un 49. punktā ir konstatējusi, ka it īpaši no strīdīgā lēmuma 394. apsvērumā minētajiem pierādījumiem, kuri šajā tiesā nav apstrīdēti, izriet, ka iekšējā attiecīgo LCD pārdošana uzņēmumiem, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki, ir notikusi par cenu, ko bija ietekmējusi aizliegtā vienošanās, un, otrkārt, ka konkrēti no šī lēmuma 92. un 93. apsvēruma izriet, ka minētie dalībnieki zināja, ka attiecīgo LCD cena ietekmēja to galaproduktu cenu, kuros tie ietverti.
            59. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt faktus un principā pārbaudīt pierādījumus, ar kuriem tā ir pamatojusi šos faktus. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie noteikumi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, iesniegto pierādījumu vērtējums Vispārējai tiesai ir jāveic vienīgi pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir jāpārbauda Tiesai apelācijas tiesvedībā (spriedums E.ON Energie /Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
            60. Lai arī apelācijas sūdzības pirmā pamata atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 48. un 49. punktā minētie pierādījumi attiecoties ne tikai uz vertikāli integrētiem uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem Komisija izmantoja jēdzienu “pārveidoto produktu tieša pārdošana EEZ”, bet arī uz citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem vai pat tiem visiem, tā turpretī nepārmet Vispārējai tiesai, ka tā būtu sagrozījusi pierādījumus.
            61. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46., 70. un 84. punktā pamatoti ir konstatējusi, ka gala produktu pārdošana, lai arī tā netika veikta pārkāpumā iesaistītā produkta tirgū, tomēr radīja konkurences izkropļojumu EEZ, pārkāpjot LESD 101. pantu, tādējādi kaitējot it īpaši patērētājiem. Tātad Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, konkrēti pārsūdzētā sprieduma 47. un 67. punktā uzskatot, ka gala produktu pārdošana bija saistīta ar pārkāpumu EEZ pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punkta izpratnē.
            62. Turklāt ir jānorāda, ka, izslēdzot šādu pārdošanu, tiktu mākslīgi samazināts konkrētā uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ekonomiskais nozīmīgums, jo tas vien, ka netiktu ņemts vērā aizliegtās vienošanās EEZ reāli ietekmētais pārdošanas apjoms, izraisītu, ka galu galā naudas sods tiktu uzlikts bez reālas saiknes ar attiecīgās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomu teritorijā (pēc analoģijas skat. spriedumus Team Relocations  u.c./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 77. punkts; Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 58. punkts, kā arī LG Display un LG Display Taiwan /Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 54. punkts).
            63. It īpaši, kā arī Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 46., 47., 71. un 74. punktā, šīs pārdošanas apjoma neņemšana vērā katrā ziņā nozīmētu, ka vertikāli integrētiem uzņēmumiem – kuri, tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, savās ražotnēs, kas atrodas ārpus EEZ, gala produktos iestrādā lielu daļu to produktu, kas ir pārkāpuma priekšmets, – nepamatoti tiktu piešķirta priekšrocība, ļaujot tiem izvairīties no soda, kas būtu samērīgs ar to nozīmi attiecīgo produktu tirgū un to kaitējošo rīcību normālai konkurencei EEZ.
            64. Šajā ziņā Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tā pārdošanu, ko veikuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, ir nošķīrusi atkarībā no tā, vai tie veido, vai neveido vienu uzņēmumu ar sabiedrībām, kas veic produktu, uz kuriem attiecas pārkāpums, iestrādāšanu gala produktos.
            65. Faktiski saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uzņēmuma jēdziens konkurences tiesību kontekstā ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, kaut arī juridiski šī ekonomiskā vienība var sastāvēt no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. it īpaši spriedumus Hydrotherm Gerätebau , 170/83, EU:C:1984:271, 11. punkts, kā arī Arkema /Komisija, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, 37. punkts).
            66. Līdz ar to, kā arī Vispārējā tiesa pamatoti konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 90. punktā, aizliegtās vienošanās dalībnieki, kuri, tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, ar ražotnēm, kuras veic attiecīgo produktu iestrādāšanu gala produktos, veido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, ir objektīvi atšķirīgā situācijā nekā aizliegtās vienošanās dalībnieki, kuri, tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzēji lietā, kurā taisīts spriedums LG Display un LG Display Taiwan  (C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 46. un 47. punkts), veido atsevišķu uzņēmumu šīs tiesību normas izpratnē no uzņēmuma, kas veic šo iestrādāšanu. Faktiski, ja pirmajā gadījumā attiecīgā produkta pārdošanai ir iekšējs raksturs, tad otrajā gadījumā produkti tiek pārdoti neatkarīgām trešajām personām. Šī atšķirīgā objektīvā situācija tātad pamato atšķirīgo attieksmi pret šīm pārdošanām. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā apelācijas sūdzībā nekādi nav apstrīdējusi Vispārējās tiesas apsvērumus, kas minēti konkrēti pārsūdzēta sprieduma 70. un 90. punktā un kas attiecas uz to, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki veidoja vai neveidoja vienu uzņēmumu.
            67. Protams, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Tiesa spriedumā Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 59. punkts) EEZ iekšējā kontekstā nosprieda, ka, lai noteiktu pārdošanas apjomu, kas jāņem vērā, lai aprēķinātu naudas soda, kas uzlikts par LESD 101. panta pārkāpumu, apmēru, nav jānošķir pārdošana atkarībā no tā, vai tā tikusi veikta neatkarīgām trešajām personām vai vienībām, kas ietilpst vienā uzņēmumā.
            68. Tomēr no minētā sprieduma, pretēji tam, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja Tiesas sēdē, neizriet, ka pret iekšējo pārdošanu un pārdošanu neatkarīgām trešajām personām būtu jābūt vienādai attieksmei tādā izpratnē, ka, ciktāl tas attiecas uz pēdējām minētajām, vērā tiek ņemtas tikai EEZ īstenotās pārdošanas, līdz ar to tādā pat veidā tikai EEZ veiktās iekšējās pārdošanas būtu jāņem vērā, aprēķinot naudas sodu.
            69. Kā Vispārējā tiesa būtībā nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā, no sprieduma Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) izriet tikai, ka pārdošanas apjomā, kas ņemams vērā, lai aprēķinātu vertikāli integrētam uzņēmumam uzlikto naudas sodu, principā ir jāietver visas EEZ veiktās pārdošanas, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto produktu, tostarp šī produkta iekšējās pārdošanas uzņēmuma ietvaros.
            70. Turpretī nekas tādā gadījumā kā šajā, kurā iekšējā pārdošana, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto produktu, tikusi veikta vertikāli integrēta uzņēmuma ietvaros ārpus EEZ, neizslēdz iespēju – lai aprēķinātu naudas soda apmēru, kas uzliekams aizliegtās vienošanās dalībniekam, kurš ietilpst šajā uzņēmumā, – ņemt vērā gala produktu pārdošanu, ko minētais uzņēmums EEZ veicis neatkarīgām trešajām personām. Gluži pretēji, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 56. punktā, konkrēti no sprieduma Guardian Industries un Guardian Europe /Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) 60. punkta izriet, ka šīs pārdošanas principā ir jāņem vērā, jo tās katrā ziņā ir ietekmējis šis pārkāpums.
            71. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem argumentiem attiecībā uz Komisijas teritoriālo kompetenci nav nekādas nozīmes.
            72. Katrā ziņā, kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, no Tiesas judikatūras izriet, ka, ja uzņēmumi, kuri ir reģistrēti ārpus EEZ, bet kuri ražo preces, kas tiek pārdotas EEZ, saskaņo cenas, kādas tie noteiks to EEZ reģistrētajiem klientiem, un īsteno šo saskaņošanu, lai pārdotu preces par faktiski saskaņotām cenām, tie piedalās saskaņotās darbībās, kuru priekšmets un mērķis ir ierobežot konkurenci iekšējā tirgū LESD 101. panta izpratnē, un ka Komisija ir teritoriāli kompetenta rīkoties (šajā ziņā skat. spriedumu Ahlström Osakeyhtiö  u.c./Komisija, 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 un no 125/85 līdz 129/85, EU:C:1993:120, 13. un 14. punkts).
            73. Šajā gadījumā tomēr ir skaidrs, ka Komisija bija kompetenta piemērot LESD 101. punktu attiecībā uz aplūkoto aizliegto vienošanos, jo, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 42. un 66. punkta, tās dalībnieki, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēja, īstenoja pasaules mēroga aizliegtu vienošanos EEZ, veicot pārkāpumā iesaistīto produktu pārdošanu neatkarīgām trešajām personām.
            74. Turpretī šis apelācijas sūdzības pamats attiecas uz citu jautājumu, proti, par naudas soda, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliekams par LESD 101. panta pārkāpumu, apmēra aprēķinu. Šajā ziņā saskaņā ar šī sprieduma 46.–51. punktā atgādināto judikatūru ir jānosaka vērā ņemamais pārdošanas apjoms, lai šī naudas soda apmērs atspoguļotu pārkāpuma ekonomisko ietekmi un apelācijas sūdzības iesniedzējas nozīmi pārkāpumā. Kā tas izriet no šī sprieduma 52.–70. punkta, Vispārējā tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka Komisija – tā kā pārkāpumā iesaistītā produkta iekšējo pārdošanu apelācijas sūdzības iesniedzēja bija veikusi ārpus EEZ – šajā ziņā varēja ņemt vērā gala produktu pārdošanu, ko tā bija veikusi neatkarīgām trešajām personām EEZ.
            75. Šajā ziņā, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, saskaņā ar kuru minēto pārdošanu ņemšana vērā, lai aprēķinātu par LESD 101. panta pārkāpumu uzlikto naudas sodu, varētu radīt risku, ka trešās valsts konkurences iestādes var uzlikt vienlaicīgas sankcijas par vienu un to pašu pret konkurenci vērsto darbību, ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šis apgalvojums ir pieņemams šīs apelācijas tiesvedības stadijā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu, jo tas nekādi negroza strīda priekšmetu. Tomēr pietiek atgādināt, kā Tiesa jau ir nospriedusi, ka ne non bis in idem  princips, ne arī kāds cits tiesību princips nevar uzlikt Komisijai pienākumu ņemt vērā procesus un sankcijas, kas vērstas pret prasītāju trešajās valstīs (skat. spriedumus Showa Denko /Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, 52.–58. punkts; SGL Carbon /Komisija, C‑308/04 P, EU:C:2006:433, 28.–34. punkts, un SGL Carbon /Komisija, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, 24.–35. punkts).
            76. Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, kas izriet no sprieduma Istituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents /Komisija (6/73 un 7/73, EU:C:1974:18) 33. punkta, pietiek konstatēt, ka šim spriedumam nav nekādas nozīmes attiecībā uz šo pamatu, jo tas, kā to pamatoti norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87. punktā, attiecās nevis uz naudas sodu, kas uzlikti par LESD paredzēto konkurences tiesību normu pārkāpumiem, apmēra noteikšanu, bet gan uz dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma, kas paredzēts LESD 102. pantā, piemērošanas nosacījumiem, it īpaši uz nosacījumu par tirdzniecības iespaidošanu starp dalībvalstīm.
            77. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
            Par otro pamatu, kas attiecas uz nediskriminācijas principu
            Lietas dalībnieku argumenti
            78. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējās tiesas veiktā vertikāli integrētu uzņēmumu nošķiršana atkarībā no tā, vai tie veido vienu uzņēmumu ar tiem saistītajām vienībām vai nē, neesot pamatota ne ar vienu atšķirību. Tādējādi spriedumā LG Display un LG Display Taiwan /Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) Vispārējā tiesa, lai noraidītu argumentu, saskaņā ar kuru bija jāizslēdz LCD pārdošanas, kas tika veiktas prasītāju šajā lietā mātesuzņēmumiem, nav atsaukusies uz apstākli, ka aplūkotās pārdošanas bija veiktas viena uzņēmuma ietvaros. Gluži pretēji, Vispārējā tiesa šī sprieduma 89. Punktā ir atzinusi, ka attiecīgās pārdošanas faktiski bija tās, kas tika veiktas saistītajām vienībām, uz kurām šis pārkāpuma konstatējums attiecās tikai tādēļ, ka aizliegtā vienošanās skāra pārdošanas grupas iekšienē. Raugoties no šī viedokļa, nav nekādas atšķirības starp piegādēm grupas iekšienē, ko veikušas prasītājas lietā, kurā taisīts minētais spriedums LG Display un LG Display Taiwan /Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88), un tām, ko veikusi apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatlietā.
            79. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, šī nošķiršana nav arī objektīva un atbilstīga. Sprieduma LG Display un LG Display Taiwan /Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) 140. punktā Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka “pilnībā kontrolēto meitasuzņēmumu sabiedrības tika uzskatītas par tādām, kas ietilpst tajā pašā uzņēmumā kā aizliegtās vienošanās dalībnieces, lai gan sabiedrības, kurām pieder akcijas sabiedrībās, kuras ir aizliegtās vienošanās dalībnieces, netika uzskatītas par mātesuzņēmumiem, jo netika pierādīts, ka būtu izpildīti šajā ziņā judikatūrā paredzētie nosacījumi”. Tomēr būtu grūti saprast tādas nošķiršanas starp vertikāli integrētām sabiedrībām loģiku, kas tiek veikta atkarībā no tā, vai attiecīgā pārdošana tiek veikta saistītajiem meitasuzņēmumiem vai saistītajiem mātesuzņēmumiem.
            80. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā pamatodamās uz tiesiskuma principu, lai noraidītu tās argumentus, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principu. Faktiski no sprieduma Alliance One International un Standard Commercial Tobacco /Komisija un Komisija/ Alliance One International  u.c. (C‑628/10 P un C‑14/11 P, EU:C:2012:479) izrietot, ka tikai tad, ja viena puse lūdz izmantot prettiesisku naudas soda aprēķināšanas metodi, varētu atsaukties uz tiesiskuma principu, lai noraidītu tās izmantošanu. Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējai esot bijusi liegta iespēja izmantot pilnībā likumīgu naudas soda aprēķināšanas metodi. LCD piegādēm, ko grupas iekšienē veica LGD un AUO , piemērotā metode faktiski esot tā, kuras pamatotību Vispārējā tiesa un Tiesa ir apstiprinājušas Vispārējās tiesas spriedumā Europa Carton /Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) un Tiesas spriedumā KNP BT /Komisija (C‑248/98 P, EU:C:2000:625). Vēl Vispārējā tiesa šīs metodes likumību esot apstiprinājusi spriedumā LG Display un LG Display Taiwan /Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88), un tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot nonākusi pretrunā pati ar sevi.
            81. Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots un ka līdz ar to tas ir jānoraida.
            Tiesas vērtējums
            82. Otrais pamats, kura mērķis būtībā ir apstrīdēt Vispārējās tiesas veikto aizliegtās vienošanās dalībnieku nošķiršanu atkarībā no tā, vai tie veido vai neveido vienu uzņēmumu ar sabiedrībām, kas pārkāpumā iesaistītos produktus iestrādā gala produktos, ir jānoraida kā nepamatots to pašu iemeslu dēļ kā tie, kas šī sprieduma 64.–66. punktā ir izklāstīti attiecībā uz pirmo pamatu.
            83. Katrā ziņā, ciktāl šis pamats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktu, tas ir jānoraida kā neefektīvs, jo tas attiecas uz pakārtotiem motīviem, kas nevar izraisīt šī sprieduma atcelšanu (it īpaši skat. spriedumu Dansk Rørindustri  u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 148. punkts un tajā minētā judikatūra).
            84. Faktiski pārsūdzētā sprieduma 92. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi – kas šajā apelācijas tiesvedībā netiek apstrīdēts –, ka, pat ja Komisija būtu kļūdaini secinājusi, ka ne LGD , ne arī AOU neveidoja vienu uzņēmumu ar tiem saistītajām sabiedrībām, apelācijas sūdzības iesniedzēja no šī apstākļa nevarētu gūt nekādu labumu, jo šīs apgalvotās kļūdas, pat ja tās būtu pierādītas, nenozīmētu, ka ir kļūdains pats jēdziens “pārveidoto produktu tieša pārdošana EEZ”, jo šī jēdziena definīcija nav atkarīga no gadījumiem, kuros tas ticis vai nav ticis piemērots. Līdz ar to, tā kā Vispārējā tiesa, pamatojoties uz to, ka nepastāv interese celt prasību, ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju šajā jautājumā kā nepieņemamu, pārsūdzētā sprieduma 93.–94. punktā minētie apsvērumi attiecībā uz šīs argumentācijas pamatotību, kā tas turklāt izriet no iepriekšējos punktos minētajiem vārdiem “katrā ziņā”, ir iesniegti tikai pakārtoti.
            85. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, otrais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji neefektīvs.
            86. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            87. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
            88. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest InnoLux  atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un InnoLux  spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt t iesāšanās izdevumus.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            1) apelācijas sūdzību noraidīt;
            2) InnoLux Corp. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 15. septembris.#Crosfield Italia Srl pret Eiropas Ķimikāliju aģentūru.#REACH – Maksājums par vielas reģistrāciju – Mikrouzņēmumiem un mazajiem un vidējiem uzņēmumiem piešķirts samazinājums – Kļūda paziņojumā par uzņēmuma lielumu – Ieteikums 2003/361/EK – Lēmums, ar ko uzlikts administratīvs maksājums – Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T-587/14.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2016. gada 15. septembrī (
            *1
         )
      “REACH — Maksājums par vielas reģistrāciju — Mikrouzņēmumiem un mazajiem un vidējiem uzņēmumiem piešķirts samazinājums — Kļūda paziņojumā par uzņēmuma lielumu — Ieteikums 2003/361/EK — Lēmums, ar ko uzlikts administratīvs maksājums — Pienākums norādīt pamatojumu”
      Lieta T‑587/14

            Crosfield Italia Srl
          , Verona (Itālija), ko pārstāv M. Baldassarri, advokāts,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Ķimikāliju aģentūru (ECHA), ko sākotnēji pārstāvēja M. Heikkilä, E. Bigi, J.‑P. Trnka un E. Maurage, vēlāk – M. Heikkilä, J.‑P. Trnka un E. Maurage, pārstāvji, kuriem palīdz C. Garcia Molyneux, advokāts,
      atbildētāja,
      par, pirmkārt, prasību, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu, atcelt ECHA2014. gada 28. maija Lēmumu SME(2013) 4672, ar kuru ir konstatēts, ka prasītāja neatbilst nosacījumiem, lai saņemtu mazajiem uzņēmumiem paredzēto maksājuma samazinājumu, un tai ir piemērots administratīvais maksājums, un, otrkārt, prasību, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu, atcelt rēķinus, kurus ECHA izdevusi pēc Lēmuma SME(2013) 4672 pieņemšanas.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] (referents) un E. M. Kolinss [A. M. Collins],
      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,
      ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu un 2015. gada 16. decembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2010. gada 9. un 29. septembrī prasītāja – Crosfield Italia Srl – veica vairāku vielu reģistrāciju atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulai (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV 2006, L 396, 1. lpp.).

               2

               Reģistrācijas procesā prasītāja norādīja, ka tā ir “mazs uzņēmums” Komisijas 2003. gada 6. maija Ieteikuma 2003/361/EK par mikro, mazo un vidējo uzņēmumu definīciju (OV 2003, L 124, 36. lpp.) izpratnē. Šis paziņojums deva tai iespēju izmantot Regulas Nr. 1907/2006 6. panta 4. punktā paredzētā maksājuma par katru reģistrācijas pieteikumu samazinājumu. Atbilstoši šīs regulas 74. panta 1. punktam minētais maksājums tika noteikts ar Komisijas 2008. gada 16. aprīļa Regulu (EK) Nr. 340/2008 par maksājumiem Eiropas Ķimikāliju aģentūrai saskaņā ar Regulu Nr. 1907/2006 (OV 2008, L 107, 6. lpp.). Regulas Nr. 340/2008 I pielikumā ir paredzēti tostarp maksājumi par reģistrācijas pieteikumiem, kas iesniegti saskaņā ar Regulas Nr. 1907/2006 6. pantu, kā arī mikro, mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (turpmāk tekstā – “MVU”) piešķiramie samazinājumi. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 340/2008 13. panta 4. punktu, ja fiziska vai juridiska persona, kas apgalvo, ka tai ir tiesības uz samazinātiem maksājumiem vai atbrīvojumu no maksājumu veikšanas, nevar pierādīt, ka tai ir tiesības uz šādu samazinājumu vai atbrīvojumu, Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA) iekasē maksājumus pilnā apmērā, kā arī administratīvos maksājumus. Šajā ziņā ECHA valde 2010. gada 12. novembrī pieņēma Lēmumu MB/D/29/2010 par pakalpojumu, par kuriem tiek saņemti maksājumi, klasifikāciju (turpmāk tekstā – “Lēmums MB/D/29/2010”). Šī lēmuma, kurā grozījumi tikuši veikti ar ECHA valdes 2013. gada 12. februāra Lēmumu MB/21/2012/D, 2. pantā un 1. tabulā ir norādīts, ka Regulas Nr. 340/2008 13. panta 4. punktā paredzētais administratīvais maksājums lielam uzņēmumam ir EUR 19900, vidējam uzņēmumam – EUR 13900 un mazam uzņēmumam – EUR 7960.

               3

               2010. gada 9. un 29. septembrī ECHA izdeva divus rēķinus (Nr. 10007578 un Nr. 10004921), abus par summu EUR 9300. Saskaņā ar Regulas Nr. 340/2008 I pielikumu – lietas faktu rašanās laikā piemērojamajā redakcijā – šī summa bija atbilstoša no mazā uzņēmuma iekasējamam maksājumam, veicot kopīgu informācijas iesniegšanu, attiecībā uz vielām apjomā, kas pārsniedz 1000 tonnas.

               4

               2013. gada 11. februārī ECHA lūdza prasītāju iesniegt noteiktu dokumentu skaitu, lai pārbaudītu deklarāciju, kurā tā bija norādījusi, ka ir mazs uzņēmums.

               5

               2014. gada 28. maijā pēc apmaiņas ar dokumentiem un elektroniskā pasta vēstulēm ECHA pieņēma Lēmumu SME(2013) 4672 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šajā lēmumā ECHA uzskatīja, ka prasītāja ir uzskatāma par lielu uzņēmumu un ka tai ir jāsamaksā atbilstošais maksājums. Šajos apstākļos ECHA informēja prasītāju, ka ECHA tai nosūtīs rēķinus, kas sedz starpību starp sākotnēji samaksātajiem maksājumiem un galīgi aprēķinātajiem maksājumiem, kā arī rēķinu par EUR 19900 administratīvā maksājuma samaksai.

               6

               2014. gada 4. augustā prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 1907/2006 91. un 92. pantu, par apstrīdēto lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību ECHA Apelācijas padomē.

               7

               2014. gada 8. decembrīECHA Apelācijas padome nolēma apturēt tajā notiekošo procesu, sagaidot Vispārējās tiesas nolēmumu šajā lietā.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               8

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 6. augustā, prasītāja cēla šo prasību. Šī prasība ir daļa no saistītu lietu virknes.

               9

               Pirmā lieta no šīs saistīto lietu virknes bija 2014. gada 2. oktobra atceļošā sprieduma Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849) priekšmets.

               10

               1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībnieki 2015. gada 8. janvārī tika aicināti iesniegt savus apsvērumus par 2014. gada 2. oktobra sprieduma Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849) iespējamo ietekmi uz šo lietu, kā arī atbildēt uz vienu jautājumu. Lietas dalībnieki izpildīja šo lūgumu noteiktajā termiņā.

               11

               2015. gada 16. oktobrī, pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (sestā palāta) nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu un Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus atbildēt uz vienu jautājumu un iesniegt noteiktus dokumentus. Lietas dalībnieki izpildīja šos lūgumus noteiktajā termiņā.

               12

               Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2015. gada 16. decembra tiesas sēdē.

               13

               Prasītāja lūdz Vispārējo tiesu atcelt un tādējādi atzīt par spēkā neesošu apstrīdēto lēmumu, līdz ar to izbeidzot visas minētā lēmuma tiesiskās sekas un tostarp atceļot rēķinus, kas ir tikuši izdoti lielāko nodevu summu un atbilstoši apgalvotajam piemērojamo naudas sodu samaksai.

               14

               Tiesas sēdē prasītāja atteicās no saviem prasījumiem par rēķinu, kuri ir tikuši izdoti, izpildot apstrīdēto lēmumu, atcelšanu, par ko ir tikusi izdarīta atzīme protokolā.

               15

                  ECHA prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

         Par Vispārējās tiesas kompetenci

               16

                  ECHA norāda, ka Apelācijas padomei neesot kompetences izskatīt šo lietu, kura tajā arī ir tikusi iesniegta, jo apstrīdētais lēmums neesot viens no lēmumiem, par ko tajā var tikt iesniegta apelācija.

               17

               Prasītāja norāda, ka šī prasība nenozīmējot nekādu atteikšanos no prasītājas puses no apelācijas, ko tā ir iesniegusi ECHA Apelācijas padomē. Tiesas sēdē prasītāja tāpat ir precizējusi, ka tā uzskatot, ka Vispārējai tiesai ir kompetence izskatīt šo lietu.

               18

               Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1907/2006 94. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “[Vispārējā] tiesā vai [Tiesā] var celt prasību saskaņā ar [LESD 263. pantu], apstrīdot [ECHA] apelācijas padomes lēmumu vai [ECHA] lēmumu – gadījumos, ja padomei nav tiesību izskatīt apelāciju”.

               19

               Šajā ziņā Regulas Nr. 1907/2006 91. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Apelācijas padomē “var iesniegt apelācijas [par ECHA] lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar [Regulas Nr. 1907/2006] 9. pantu, 20. pantu, 27. panta 6. punktu, 30. panta 2. un 3. punktu un 51. pantu”.

               20

               Taču apstrīdētais lēmums ir pieņemts nevis saskaņā ar Regulas Nr. 1907/2006 91. panta 1. punktā minētajām normām, bet gan saskaņā ar Regulas Nr. 340/2008 13. panta 4. punktu un Lēmuma MB/D/29/2010 2. un 4. pantu. Tāpat ir jāatzīmē, ka ne Regula Nr. 340/2008, ne Lēmums MB/D/29/2010 nav pieņemti, pamatojoties uz Regulas Nr. 1907/2006 91. panta 1. punktā minētajām normām.

               21

               Turklāt jānorāda, ka Regulas Nr. 1907/2006 91. panta 1. punktā minētie šīs regulas 9., 27., 30. un 51. pants attiecas uz lēmumiem, kam nav sakara ar reģistrācijas maksājumiem, ko maksā uzņēmumi reģistrētāji.

               22

               Kas attiecas uz Regulas Nr. 1907/2006 20. pantu, tajā ir regulēti “[ECHA] pienākumi”. Šī panta 5. punktā ir paredzēts, ka “saskaņā ar [Regulas Nr. 1907/2006] 91., 92. un 93. pantu var iesniegt apelācijas [par ECHA] lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar šā panta 2. punktu”. Šī panta 2. punkts attiecas uz ECHA veicamo kontroli pār to, vai katrs reģistrācijas pieteikums ir “pilnīgs”, tostarp, vai ir samaksāts reģistrācijas maksājums. Tomēr jānorāda, ka šī pārbaude “neattiecas uz iesniegto datu kvalitāti vai pareizību, vai pamatojumu”. Pie tam Regulas Nr. 1907/2006 20. panta 2. punkta trešajā un ceturtajā daļā ir paredzēts, ka gadījumā, ja reģistrācijas pieteikums “nav pilnīgs” un ja reģistrētājs “noliktajā termiņā [..] nav papildinājis reģistrācijas pieteikumu”, ECHA“to nepieņem”. Taču aplūkojamajā gadījumā papildus tam, ka apstrīdētais lēmums nav pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1907/2006 20. panta 2. punktu, ar to nav atteikta konkrēto vielu reģistrācija.

               23

               Tādējādi, ņemot vērā visus šos apstākļus, ir jāsecina, ka, neraugoties uz to, ka prasītāja par apstrīdēto lēmumu ir iesniegusi arī apelācijas sūdzību ECHA Apelācijas padomē, Vispārējai tiesai ir kompetence izskatīt šo prasību (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2015. gada 16. septembris, Calestep/ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, 16.–22. punkts).

         Par noteiktu tiesvedības gaitā izvirzītu pamatu pieņemamību

               24

               Atbildot uz 2015. gada 8. janvāra procesa organizatoriskajiem pasākumiem (skat. iepriekš 10. punktu), prasītāja ir norādījusi, ka atbilstoši tam, ko Vispārējā tiesa ir nolēmusi 2014. gada 2. oktobra spriedumā Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849), Lēmums MB/D/29/2010 esot atzīstams par prettiesisku samērīguma principa pārkāpuma dēļ.

               25

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar 1991. gada 2. maija Reglamenta 48. panta 2. punktu tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem un faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Tomēr pamats, ar kuru tiek izvērsts kāds iepriekš tieši vai netieši norādīts pamats un kas ir cieši ar to saistīts, ir jāatzīst par pieņemamu (skat. spriedumu, 2011. gada 5. oktobris, Romana Tabacchi/Komisija, T‑11/06, EU:T:2011:560, 124. punkts un tajā minētā judikatūra).

               26

               Tomēr šajā lietā prasītājas izvirzītais pamats ir jauns, un tas nav balstīts uz tādiem tiesiskiem un faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Turklāt ar šo jauno pamatu netiek izvērsts kāds iepriekš norādīts pamats.

               27

               Tādējādi ir jāsecina, ka pamats, ko prasītāja ir izvirzījusi, atbildot uz 2015. gada 8. janvāra procesa organizatoriskajiem pasākumiem (iepriekš minētais 10. punkts), kas ir vērsts uz Lēmuma MB/D/29/2010 atzīšanu par prettiesisku samērīguma principa pārkāpuma dēļ, ir nepieņemams.

         Par lietas būtību

               28

               Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir par apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu. Otrais pamats attiecas būtībā uz kļūdu lietas faktu vērtējumā.

               29

               Sava pirmā pamata kontekstā prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā neesot precizēti motīvi, kuru dēļ tā būtu kvalificējama kā liels uzņēmums. Vienīgā norāde par prasītājas lielumu esot atrodama ECHA2013. gada 19. novembra vēstulei pievienotajā dokumentā ar nosaukumu “SME calculation report”. No šī dokumenta izrietot, ka, lai noteiktu prasītājas lielumu, ECHA ir jāņem vērā ne tikai tās apgrozījums, bet arī Marchi Industriale SpA, Esseco Group Srl (proporcionāli Marchi Industriale dalībai Essemar SpA) un Marfin Srl apgrozījums. Kā izrietot no prasītājas norādītajiem argumentiem, šim argumentam neesot nekāda pamata. It īpaši prasītāja uzsver, ka ECHA neesot ņēmusi vērā 2013. gada 26. februāra elektroniskā pasta vēstulē sniegtos precizējumus. Līdzīgi 2013. gada 16. decembra vēstulē prasītāja esot norādījusi iemeslus, kuru dēļ Esseco Group dati nevar tikt ņemti vērā. ECHA2014. gada 28. maija vēstulē esot vienīgi atgādināti parametri un kritēriji, kas ļauj kvalificēt kādu uzņēmumu kā MVU. Prasītāja nevarot saprast argumentāciju, pēc kuras ECHA ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu. Turklāt ECHA argumentāciju neļaujot saprast apstrīdētajam lēmumam pievienotie dokumenti.

               30

                  ECHA uzsver, ka prasītāja saistībā ar savu pirmo pamatu neesot minējusi, ka apstrīdētā lēmuma pielikumā ir iekļauts dokuments ar nosaukumu “SME calculation report”. Apstrīdētajā lēmumā esot tieši norādīts uz šo dokumentu, tāpat kā uz citiem pielikumiem. Turklāt savā ECHA 2013. gada 26. februārī nosūtītajā elektroniskā pasta vēstulē prasītāja esot vienīgi atsaukusies uz noteiktu dokumentu skaitu. Esot acīmredzams, ka apstrīdētajā lēmumā ECHA ir tieši norādījusi uz prasītājas 2013. gada 26. februārī nodotajiem dokumentiem. Tāpat esot acīmredzams, ka no apstrīdētā lēmuma teksta un tā pielikumiem prasītāja ir varējusi saprast argumentāciju, kuru ECHA ir ievērojusi, ņemot vērā Marchi Industriale un Esseco Group datus. ECHA piebilst, ka saskaņā ar judikatūru īss pamatojums esot uzskatāms par atbilstošu tad, ja iestāde, kas to pieņem, attiecīgā lēmuma pielikumā pievieno dokumentus, kas ir piemēroti, lai izskaidrotu tās izmantoto argumentāciju, vai ja tā norāda uz dokumentu, kas jau ir minētā lēmuma adresāta rīcībā. Šajā lietā apstrīdētajā lēmumā esot iekļauta pietiekama informācija, lai ļautu prasītājai saprast, uz kāda pamata tas ir ticis pieņemts. ECHA tostarp atsaucas uz apstrīdētajā lēmumā iekļautajām tiešajām norādēm uz piemērojamajiem regulatīvajiem noteikumiem un vērā ņemtajiem dokumentiem. Saistībā ar prasītājas minēto 2013. gada 16. decembra vēstuli ECHA precizē, ka, lai gan tā esot tikusi kļūdaini nosūtīta Apelācijas padomei, tā esot atbildējusi uz minētajā vēstulē norādītajiem apsvērumiem.

               31

               Ir jāatgādina, ka LESD 296. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. It īpaši attiecībā uz individuālu lēmumu pamatojumu pienākuma pamatot šādus lēmumus mērķis ir ne tikai ļaut tiesai veikt pārbaudi, bet arī sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi par to, vai lēmumā, iespējams, ir trūkumi, lai apstrīdētu tā spēkā esamību. Turklāt pamatojuma prasība ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp attiecīgā akta saturu, izvirzīto motīvu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (skat. spriedumu, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 93. un 94. punkts un tajos minētā judikatūra).

               32

               Turklāt ir jānorāda, ka gan Regulas Nr. 1907/2006 3. pantā, gan Regulas Nr. 340/2008 preambulas 9. apsvērumā un 2. pantā nolūkā definēt, kas ir MVU, ir ietverta norāde uz Ieteikumu 2003/361.

               33

               Ieteikumam 2003/361 ir pielikums, kura I sadaļa attiecas uz “Mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu Komisijas definīciju”. Šīs sadaļas 2. panta nosaukums ir “Uzņēmumu kategorijas definējošais darbinieku skaits un finanšu robežvērtības”.

               34

               Patstāvīga uzņēmuma, tas ir, tāda uzņēmuma, kas nav kvalificēts par “partneruzņēmumu” vai “saistītu uzņēmumu” Ieteikuma 2003/361 pielikuma 3. panta 2. un 3. punkta izpratnē, gadījumā datu, tostarp darbinieku skaita, noteikšana atbilstoši minētā pielikuma 6. panta 1. punktam tiek veikta, pamatojoties vienīgi uz šī uzņēmuma gada pārskatiem.

               35

               Gadījumā, ja uzņēmumam ir partneruzņēmumi vai saistīti uzņēmumi, datu, tostarp darbinieku skaita, noteikšana atbilstoši Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 2. punkta pirmajai daļai tiek veikta, pamatojoties uz šī uzņēmuma gada pārskatiem un citiem datiem vai uzņēmuma konsolidētiem gada pārskatiem vai konsolidētiem gada pārskatiem, kuros šis uzņēmums ir iekļauts konsolidēšanai, ja tādi pastāv. Saskaņā ar Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 2. punkta otro un trešo daļu šiem datiem ir jāpievieno, pirmkārt, dati par partneruzņēmumiem (kuri attiecībā pret aplūkojamo uzņēmumu atrodas tieši lejupējā vai augšupējā pozīcijā) proporcionāli dalības kapitālā vai balsstiesību procentuālajam lielumam, izmantojot augstāko no šiem diviem lielumiem, un, otrkārt, uzņēmumu, kas ir tieši vai netieši saistīti ar attiecīgo uzņēmumu, dati 100 % apmērā, kuri vēl nav tikuši iekļauti konsolidētajos gada pārskatos.

               36

               Saskaņā ar Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 3. punkta pirmo daļu attiecīgā uzņēmuma partneruzņēmumu dati Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 2. punkta piemērošanas vajadzībām izriet no gada pārskatiem un citiem datiem, kas ir konsolidēti, ja tādi pastāv, kuriem pievieno uzņēmumu, kas ir saistīti ar šiem partneruzņēmumiem, datus 100 % apmērā, ja vien to dati vēl nav tikuši ņemti vērā konsolidācijā. Kas attiecas uz uzņēmumu, kas ir saistīti ar aplūkojamo uzņēmumu, datiem, tie izriet no to gada pārskatiem un citiem datiem, kas ir konsolidēti, ja tādi pastāv. Saskaņā ar Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 3. punkta otro daļu tiem proporcionāli pievieno šo saistīto uzņēmumu iespējamu partneruzņēmumu, kuri attiecībā uz tiem atrodas tieši lejupējā vai augšupējā pozīcijā, datus, ja šie dati vēl nav tikuši ņemti vērā konsolidācijā, proporcijā, kas ir vismaz līdzvērtīga dalības kapitālā vai balsstiesību procentuālajam lielumam, izmantojot augstāko no šiem diviem lielumiem.

               37

               Šajā lietā ECHA apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka prasītājas darbinieku skaits ir vienāds vai lielāks par 250 personām, gada apgrozījums pārsniedz EUR 50 miljonus un gada bilance pārsniedz EUR 43 miljonus. Uz šī pamata ECHA ir secinājusi, ka prasītāja nevar tikt kvalificēta kā mazs uzņēmums.

               38

                  ECHA aprēķins ir detalizēti norādīts apstrīdētajam lēmumam pievienotajā ziņojumā. Šajā ziņojumā ECHA ir iekļāvusi to uzņēmumu datus, kas ir tikuši kvalificēti kā “saistīti” (Marchi Industriale) un kā “partneruzņēmumi” (Marfin un Esseco Group), un šos datus pēc tam ir pilnībā vai daļēji pievienojusi prasītājas datiem. Attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir tikuši kvalificēti kā “partneruzņēmumi”, ECHA tostarp ir ņēmusi vērā 49,9995 % no Esseco Group datiem. Esseco Group datu ņemšanu vērā prasītāja ir apstrīdējusi ECHA2013. gada 16. decembrī nosūtītajā vēstulē, kura saskaņā ar ECHA paziņojumu, lai gan tā ir tikusi kļūdaini nosūtīta Apelācijas padomei, ir tikusi ņemta vērā administratīvajā procesā.

               39

               Vispirms ir jāatgādina saiknes, kas faktu rašanās laikā prasītājai ir bijušas ar citiem uzņēmumiem. Vispirms, prasītāja ir bijusi saistīta ar Marchi Industriale, jo tai ir piederējis vairākums no šī uzņēmuma sabiedrības kapitāla. Turklāt Marchi Industriale ir bijusi Marfin partneruzņēmums (kuram ir piederējis no 25 % līdz 50 % no Marchi Industriale sabiedrības kapitāla) un Essemar partneruzņēmums (kurā Marchi Industriale ir piederējis no 25 % līdz 50 % no sabiedrības kapitāla). Visbeidzot, ECHA ir uzskatījusi, ka Essemar ir saistīts ar Esseco Group, jo pēdējam minētajam uzņēmumam ir formāli piederējis vairākums no pirmā minētā uzņēmuma sabiedrības kapitāla un tādējādi no akcionāru balsstiesībām, un to prasītāja ir atzinusi tiesas sēdē.

               40

               Pirmām kārtām, saistībā ar Marchi Industriale un Marfin datu ņemšanu vērā apstrīdētajam lēmumam pievienotais ziņojums, it īpaši ņemot vērā atbilstošos Ieteikuma 2003/361 noteikumus, ir ļāvis prasītājai noskaidrot minētā lēmuma pamatojumu. Proti, no šiem noteikumiem un šīs lietas apstākļiem izriet, ka ECHA ir ņēmusi vērā visus Marchi Industriale datus, jo šis uzņēmums ir bijis saistīts ar prasītāju (piemērojot Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 2. punkta trešo daļu), un proporcionāli – Marfin datus, jo šis uzņēmums ir bijis ar prasītāju saistīta uzņēmuma (Marchi Industriale) partneruzņēmums (piemērojot Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 3. punkta otro daļu). Turklāt šīs prasības kontekstā prasītāja konkrēti neapstrīd šo uzņēmumu datu ņemšanu vērā.

               41

               Otrām kārtām, saistībā ar Esseco Group datu ņemšanu vērā, ko prasītāja ir apstrīdējusi administratīvajā procesā un kas it īpaši ir šīs prasības priekšmets, ir jānorāda, ka faktiskā situācija šajā lietā neietilpst Ieteikuma 2003/361 pielikumā paredzētajās situācijās. Lai gan Ieteikuma 2003/361 pielikumā ir paredzēts ņemt vērā to uzņēmumu datus, kuri attiecībā pret aplūkojamo uzņēmumu neatrodas tieši lejupējā vai augšupējā pozīcijā, runa ir tikai par uzņēmumiem, kas ir saistīti ar aplūkojamā uzņēmuma partneruzņēmumiem (Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 3. punkta pirmā daļa) un ar aplūkojamā uzņēmuma saistītu uzņēmumu partneruzņēmumiem (Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 3. punkta otrā daļa). Tomēr šajā lietā Esseco Group ir bijis uzņēmums, kas ir saistīts ar tāda uzņēmuma partneruzņēmumu, kurš ir saistīts ar prasītāju.

               42

               Turklāt no šīs lietas apstākļiem neizriet, ka prasītāja būtu Esseco Group partneruzņēmums, kā ECHA to ir norādījusi apstrīdētajam lēmumam pievienotajā ziņojumā, nesniedzot citus paskaidrojumus.

               43

               Visbeidzot, kā ECHA ir apstiprinājusi tiesas sēdē, prasītājai administratīvajā procesā nav tikusi sniegta neviena norāde attiecībā uz šajā gadījumā piemērojamo juridisko pamatu saistībā ar Esseco Group datu izmantošanu. It īpaši ECHA ir precizējusi, ka tās procesuālajos rakstos minētā Ieteikuma 2003/361 pielikuma 6. panta 2. punkta trešā daļa nav bijusi norādīta administratīvajā procesā. Turklāt Vispārējā tiesā veiktā atsauce uz šo juridisko pamatu, kas attiecas uz ar aplūkojamo uzņēmumu tieši vai netieši saistītiem uzņēmumiem, ir pretrunā ECHA apstrīdētajam lēmumam pievienotajā ziņojumā izmantotajai partneruzņēmuma kvalifikācijai.

               44

               Ņemot vērā šos apstākļus, ir jāsecina, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums neļauj prasītājai noskaidrot šī lēmuma motīvus saistībā ar Esseco Group datu ņemšanu vērā un neļauj Vispārējai tiesai veikt savu pārbaudi.

               45

               Tādējādi prasītājas prasības pamatojumam izvirzītais pirmais pamats ir jāapmierina un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ; otrais pamats nav jāizskata.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               46

               Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā ECHA spriedums ir nelabvēlīgs, bet prasītāja tomēr nav prasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks pats sedz savus tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) 2014. gada 28. maija Lēmumu SME(2013) 4672;

                           2)

                           katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 15. septembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1995. gada 9. novembrī. # Atlanta Fruchthandelsgesellschaft mbH un citi pret Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Pagaidu pasākumi/ Pagaidu noregulējuma pasākumi. # Lieta C-465/93.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2001. gada 31. janvārī. # Edouard Bouma pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju. # Ārpuslīgumiskā atbildība. # Lieta T-533/93.


Tiesas spriedums 1988. gada 21. jūnijā. # Sylvie Lair pret Universität Hannover. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Hannover - Vācija. # Nediskriminācija. # Lieta 39/86.


Tiesas spriedums 1977. gada 1. februārī. # Époux de Norre pret N. V. Brouwerij Concordia. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Beroep Gent - Beļģija. # Lieta 47-76.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1994. gada 10. maijā. # Jacobus Stempels pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-512/93.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 11.decembrī. # Conserve Italia Soc. coop. rl pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lauksaimniecība - ELVGF - Pamatojums. # Lieta T-306/00.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1989. gada 24. janvārī. # EMI Electrola GmbH pret Patricia Im- und Export un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 341/87.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 16.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 95/30/EK. # Lieta C-439/98.


Tiesas spriedums 1991. gada 11. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-307/89.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 23. septembrī. # Mechadyne International Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-588/14.


title: Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta), 2009. gada 18. jūnijs.#Eiropas Komisija pret Amadou Traore.#Lieta T-572/08 P.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2009. gada 18. jūnijā
      Lieta T‑572/08 P
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Amadou Traore
      Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Paziņojums par vakanci – Iecelšana amatā par Komisijas delegācijas Tanzānijā darbības vadītāju – Ieņemamā amata līmeņa noteikšana – Pakāpes un pienākumu nodalīšanas princips
      Priekšmets Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2008. gada 13. novembra spriedumu
         lietā F‑90/07 Traore/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.) un ar kuru tiek lūgts šo spriedumu atcelt

      Nolēmums Atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā F‑90/07 Traore/Komisija, ciktāl ar to tika atcelts Komisijas EuropeAid Sadarbības biroja resursu direktora 2006. gada 12. decembra lēmums noraidīt Amadou Traore kandidatūru Komisijas delegācijas Tanzānijā darbības vadītāja amatam un iecelt S šajā amatā. Noraidīt Traore prasību Civildienesta tiesā lietā F‑90/07. Traore un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus paši gan pirmajā instancē, gan apelācijā. Eiropas Parlaments,
         Eiropas Savienības Padome un Eiropas Kopienu Revīzijas palāta, kas iestājušies lietā Komisijas prasījumu atbalstam, sedz savus
         tiesāšanās izdevumus paši.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Dienestu organizēšana – Ieņemamā amata līmeņa noteikšana – Komisijas delegācijas darbības vadītājs
      (Civildienesta noteikumu 5. pants)
      2.      Ierēdņi – Dienestu organizēšana – Ieņemamā amata līmeņa noteikšana – Pienākums noteikt precīzu pakāpi paziņojumā par vakanci
            – Neesamība
      (Civildienesta noteikumu 5. panta 4. punkts, 7. panta 1. punkts un 29. pants, I pielikums)
      1.      Pat ja ieņemama amata līmenis ir jānosaka, ņemot vērā šim konkrētajam amatam uzticēto uzdevumu svarīgumu un tikai dienesta
         intereses, tāda paziņojuma par vakanci publicēšana, kurā ir pieminētas četras dažādas pakāpes, proti, no A*9 pakāpes (pašreiz
         – AD 9) līdz A*12 (pašreiz – AD 12) pakāpei, lai pieņemtu amatā Komisijas delegācijas darbības vadītāju, ir atļauta, jo, pirmkārt,
         atbilstošais tiesiskais regulējums nerada nekādu iecēlējinstitūcijas pienākumu paziņojuma par vakanci publicēšanas laikā noteikt
         precīzu ieņemamā amata pakāpi minētajā diapazonā, tādēļ ka šī iecēlējinstitūcija, īstenojot savu rīcības brīvību, ir tiesīga
         uzskatīt, ka dienesta intereses pieprasa noteikt amata pakāpi, norādot vairāku pakāpju kopumu, tostarp ar nolūku palielināt
         konkursam pielaižamo kandidātu skaitu, un, otrkārt, atsauce uz četrām paziņojumā par vakanci aplūkojamajām pakāpēm neskar
         procedūras objektīvo raksturu.

      (skat. 38. un 41. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2008. gada 8. jūlijs, T‑56/07 P Komisija/Economidis, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 82.–86. punkts.

      2.      Lai gan Civildienesta noteikumu 29. pantā ir noteiktas trīs alternatīvas amata ieņemšanai iestādē, proti, pārceļot amatā,
         ieceļot amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45.a pantu vai paaugstinot amatā, tajā nav nekādu norāžu par to, kā paziņojumā
         par vakanci būtu jānosaka ieņemamā amata pakāpe. Līdz ar to no šīs normas nevar secināt, ka ir aizliegts paziņojumā par vakanci
         noteikt ieņemamā amata līmeni, norādot vairāku pakāpju kopumu.

      Tāpat Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punktā, kurā ir noteikts iecēlējinstitūcijas pienākums iecelt amatā, “pieņemot lēmumu
         dienesta interesēs”, nav paredzēts tās pienākums paziņojumā par vakanci noteikt precīzu ieņemamā amata pakāpi.

      Turklāt Civildienesta noteikumos nav paredzēta nemainīga atbilstība starp konkrētu amatu un konkrētu pakāpi. Civildienesta
         noteikumu I pielikumā, uz kuru ir atsauce Civildienesta noteikumu 5. panta 4. punktā, katram tipveida amatam, kas tur ir norādīts
         kā piemērs, ir paredzētas dažādas šim amatam atbilstošas pakāpes.

      Tādējādi apstāklis, ka ieņemamā amata līmenis ir jānosaka, ņemot vērā šim amatam uzticēto uzdevumu svarīgumu un ņemot vērā
         tikai dienesta intereses, tomēr nenozīmē, ka iecēlējinstitūcijai paziņojumā par vakanci ir pienākums noteikt precīzu ieņemamā
         amata pakāpi.

      (skat. 59.–62. punktu)
      Atsauce: Economidis/Komisija, minēts iepriekš, 80. punkts.


Tiesas spriedums 1986. gada 15. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde: # Lieta 168/85.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2004. gada 1.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Netransponēšana. # Lieta C-375/03.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 13.decembrī. # Kloosterboer Rotterdam BV pret Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nīderlande. # Lieta C-317/99.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1970. gada 25. jūnijā. # Raymond Elz pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 58-69.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1975. gada 30. septembrī. # Friedrich Asmussen un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju un Padomi. # Lieta 50-74.


Tiesas spriedums 1972. gada 14. decembrī. # S.p.A. Marimex pret Amministrazione Finanziaria Italiana. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Trento - Itālija. # Lieta 29-72.


title: Tiesas spriedums 1982. gada 6. oktobrī. # Srl CILFIT un Lanificio di Gavardo SpA pret Ministero della sanità. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di Cassazione - Itālija. # Pienākums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. # Lieta 283/81.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1982. gada 6. oktobrī (*)Pienākums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumuLieta 283/81par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Corte suprema di cassazione pirmā palāta, lai tiesvedībā starpSrl CILFIT, kas ir likvidācijas procesā, un 54 citiem uzņēmumiem, Romā, unMinistero della sanita, ko pārstāv tās ministrs, Romā,un starpLanificio di Gavardo SpA, Milānā,unMinistero della sanita, ko pārstāv tās ministrs, Romā,saņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma 177. panta trešo daļu.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], palātu priekšsēdētāji Dž. Bosko [G. Bosco], Ā. Tufē [A. Touffait] un O. Dūe [O. Due], tiesneši P. Peskatore [P. Pescatore], Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], A. O’Kīfs [A. O’Keeffe], T. Kopmanss [T. Koopmans], U. Everlings [U. Everling], A. Hlors [A. Chloros] un F. Greviss [F. Grévisse], ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti], sekretārs P. Heims [P. Heim],pasludina šo spriedumu. Spriedums1        Ar
 1981. gada 27. marta rīkojumu, ko Tiesa saņēmusi
1981. gada 31. oktobrī, Corte suprema di cassazione
[Augstākā kasācijas instances tiesa] atbilstoši EEK līguma
177. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt
EEK līguma 177. panta trešo daļu.2        Šis
 jautājums ir ierosināts tiesvedībā, kas tiek izskatīta starp vilnas
importētājiem uzņēmumiem un Itālijas Veselības aizsardzības ministriju
par nemainīgu veterinārās ekspertīzes nodevu, ko piemēro vilnai, kas
tiek ievesta no valstīm, kuras nav Kopienas dalībvalstis. Šie uzņēmumi
ir atsaukušies uz 1968. gada 28. jūnija Regulu Nr. 827/68
 par tirgus kopīgo organizāciju dažiem produktiem, kas uzskaitīti Līguma
 II pielikumā (OV L 151, 16. lpp.), kuras 2. panta
2. punktā dalībvalstīm ir aizliegts noteikt jebkādu muitas nodevai
līdzvērtīgu maksājumu ievestiem “dzīvnieku produktiem”, kas nav
pieminēti vai iekļauti citur un kas ir klasificēti Kopējā muitas tarifa
pozīcijā Nr. 05.15. Veselības aizsardzības ministrija šo argumentu
ir noraidījusi, norādot, ka vilna nav iekļauta Līguma II pielikumā.
 Tādējādi lauksaimniecības tirgu kopīgā organizācija uz to neattiecas.3        Veselības
 aizsardzības ministrija no šiem apstākļiem secina, ka atbilde uz
jautājumu par to, kā risināt jautājumu attiecībā uz Kopienas iestāžu
tiesību akta interpretāciju, ir tik acīmredzama, ka nav iespējams šo
interpretāciju apšaubīt un nav vajadzības vērsties Tiesā ar lūgumu
sniegt prejudiciālu nolēmumu. Turpretim ieinteresētie uzņēmumi uzskata,
ka, tā kā jautājums par regulas interpretāciju ir ierosināts Corte suprema di cassazione,
 kuras lēmumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, šī
tiesa atbilstoši 177. panta trešajai daļai nevar atteikties no
pienākuma vērsties Tiesā.4        Saistībā ar šiem savstarpēji pretējiem viedokļiem Corte suprema di cassazione ir Tiesai uzdevusi šādu jautājumu:“Ņemot
 vērā, ka Līguma 177. panta trešajā daļā ir noteikts, ka gadījumos,
 kad kādu no šā paša panta pirmajā daļā minētajiem jautājumiem ierosina
par lietu, ko izskata valsts tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās
valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, šai valsts tiesai jāvēršas Tiesā –
 vai tas nozīmē pienākumu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu,
kas valsts tiesai vispār neļauj izvērtēt ierosinātā jautājuma
pamatotību, vai tomēr šis pienākums pastāv tikai tad – un, ja pastāv,
tad kādā mērā – ja attiecībā uz interpretāciju ir pamatotas šaubas?”5        Lai
 atbildētu uz šo jautājumu, ir jāņem vērā 177. pantā noteiktā
sistēma, kas Tiesai piešķir kompetenci spriest cita starpā par Līguma un
 Kopienas un tās iestāžu tiesību aktu interpretāciju.6        Saskaņā
 ar šī panta otro daļu jebkura kādas dalībvalsts tiesa, kas uzskata, ka
sprieduma pieņemšanai ir vajadzīgs lēmums par normas interpretāciju,
“var” lūgt, lai Tiesa sniedz nolēmumu par šo jautājumu. Trešā daļa
paredz, ka tad, ja šādu jautājumu ierosina par lietu, ko izskata valsts
tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, tad šai tiesai “jāvēršas” Tiesā.7        Pienākums
 vērsties Tiesā ir saistīts ar sadarbību, kas starp valstu tiesām kā
iestādēm, kurām jāpiemēro Kopienu tiesības, un Tiesu ir nodibināta, lai
nodrošinātu pareizu Kopienu tiesību piemērošanu un vienveidīgu
interpretāciju visās dalībvalstīs. Līguma 177. panta trešās daļas
tiešais mērķis ir novērst atšķirības, kas Kopienas teritorijā judikatūrā
 varētu rasties attiecībā uz Kopienu tiesībām. Tāpēc gadījumos, kad tiek
 ierosināts jautājums par interpretāciju 177. panta nozīmē, šī
pienākuma jēga ir jāvērtē atbilstoši šiem mērķiem un, ņemot vērā valsts
tiesu un Tiesas attiecīgo kompetenci.8        Šajā
 ziņā, lai varētu noteikt, kādos apstākļos Tiesā ir jāvēršas valsts
tiesai, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, jāprecizē, kāda jēga Kopienu tiesību nozīmē ir frāzei “ja
šādu jautājumu ierosina”.9        Pirmkārt,
 jānorāda, ka 177. pants nav tiesību aizsardzības līdzeklis pusēm
lietā, ko izskata valsts tiesa. Tas vien, ka, pēc kādas puses domām,
tiesvedība rosina jautājumu par Kopienu tiesību interpretāciju, nebūt
nenozīmē, ka attiecīgajai tiesai būtu jāuzskata, ka ir ierosināts
jautājums 177. panta nozīmē. No otras puses, valsts tiesa
vajadzības gadījumā var vērsties Kopienu Tiesā pēc savas ierosmes. 10      Otrkārt,
 no 177. panta otrās un trešās daļas savstarpējās saiknes izriet,
ka tiesām, kas minētas trešajā daļā, ir tādas pašas tiesības lemt par
to, vai sprieduma pieņemšanai ir nepieciešams lēmums par kādu Kopienu
tiesību jautājumu, kā jebkurai citai valsts tiesai. Šīm tiesām tāpēc nav
 pienākuma vērsties Tiesā, lai noskaidrotu jautājumu, kas ierosināts
saistībā ar Kopienu tiesību interpretāciju, ja šis jautājums nav
būtisks, t.i., ja atbilde uz šo jautājumu, lai kāda tā arī būtu, nekādi
nevarētu ietekmēt lietas atrisinājumu.11      Ja
 tomēr šīs tiesas uzskata, ka konkrētajā lietā tās var pieņemt lēmumu,
tikai atsaucoties uz Kopienu tiesībām, 177. pants tām uzliek
pienākumu vērsties Tiesā ikreiz, kad tiek ierosināts jautājums par
interpretāciju.12      Ar uzdoto jautājumu Corte di cassazione vēlas noskaidrot, vai pienākums, kas formulēts 177. panta trešajā daļā, noteiktos apstākļos var tikt ierobežots.13      Šajā
 ziņā jāatgādina, ka Tiesa 1963. gada 27. marta spriedumā
(apvienotās lietas no 28/62 līdz 30/62 Da Costa, Recueil,
75. lpp.) nolēma, ka: “lai gan 177. panta pēdējā daļa valstu
tiesām, kuru lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, liek bez atrunām vērsties Tiesā ikreiz, kad izskatāmajā lietā
 tiek ierosināts jautājums par interpretāciju, gadījumos, kad saskaņā ar
 177. pantu Tiesa jau ir sniegusi autoritatīvu interpretāciju, šis
pienākums zaudē pamatojumu un līdz ar to arī saturu. Tas tā ir it
sevišķi tajos gadījumos, kad ierosinātais jautājums ir pēc būtības
idents kādam citam jautājumam, attiecībā uz kuru analoģiskā lietā jau ir
 sniegts prejudiciāls nolēmums”.14      Tādas
 pašas sekas attiecībā uz ierobežojumiem pienākumam, kas noteikts
177. panta trešajā daļā, var būt pastāvīgai Tiesas judikatūrai, kas
 saistīta ar kāda tiesiska jautājuma atrisināšanu, neatkarīgi no
procesa, kādā šī Tiesas judikatūra pieņemta, un pat tad, ja ierosinātie
jautājumi nav bijuši pilnīgi identi.15      Tomēr
 jebkurā no šiem gadījumiem valsts tiesām, ieskaitot tās, kas minētas
177. panta trešajā daļā, saglabājas visas tiesības vērsties Tiesā,
ja tās uzskata, ka tas ir nepieciešams.16      Visbeidzot,
 tas, kā pareizi piemērot Kopienu tiesības, var būt tik acīmredzams, ka
attiecībā uz ierosinātā jautājuma risinājumu nevar būt nekādu pamatotu
šaubu. Pirms secināšanas, ka tas tā ir, valsts tiesai jābūt
pārliecinātai, ka arī visu citu dalībvalstu tiesām, kā arī Tiesai tas ir
 tikpat acīmredzams. Tikai tad, ja tiek ievēroti šie nosacījumi, valsts
tiesa drīkst nevērsties ar šo jautājumu Tiesā un drīkst pati uzņemties
atbildību to atrisināt.17      Šādas
 iespējas pastāvēšana tomēr ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību
būtību un īpašās grūtības, kādas saistītas ar to interpretāciju.18      Vispirms
 jāņem vērā, ka Kopienu tiesību akti tiek rakstīti vairākās valodās un
ka versijas dažādās valodās ir vienlīdz autentiskas; tāpēc, lai
interpretētu kādu Kopienu tiesību normu, ir jāsalīdzina versijas dažādās
 valodās.19      Jāpiebilst,
 ka pat gadījumā, kad versijas dažādās valodās pilnīgi sakrīt, Kopienu
tiesībās tiek izmantota sava īpaša terminoloģija. Turklāt jāuzsver, ka
juridiskiem jēdzieniem Kopienu tiesībās un dažādajās valstu tiesībās var
 būt atšķirīgs saturs.20      Visbeidzot,
 katra Kopienu tiesību norma ir jāskata kontekstā un jāinterpretē
saskaņā ar visām Kopienu tiesību normām un to mērķiem, ņemot vērā
Kopienu tiesību attīstību un stāvokli laikā, kad izskatāmā tiesību norma
 jāpiemēro.21      Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz Corte suprema di cassazione
 jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka 177. panta trešā daļa ir
jāinterpretē tādā nozīmē, ka tiesai, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās
 valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, gadījumos, kad izskatāmajā lietā
 tiek ierosināts jautājums saistībā ar Kopienu tiesībām, ir pienākums
vērsties Tiesā, ja vien šī tiesa nekonstatē, ka ierosinātais jautājums
nav būtisks vai ka Tiesa jau ir interpretējusi izskatāmo Kopienu tiesību
 normu, vai ka tas, kā pareizi piemērot Kopienu tiesības, ir tik
acīmredzams, ka nevar būt nekādu pamatotu šaubu; šādas iespējas
pastāvēšana ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību būtību, īpašās
grūtības, kas saistītas ar to interpretāciju, un risku, ka Kopienas
teritorijā judikatūrā varētu rasties atšķirības. Par tiesāšanās izdevumiem22      Tiesāšanās
 izdevumi, kas radušies Itālijas Republikas valdībai, Nīderlandes
Karalistes valdībai un Eiropas Kopienu Komisijai, kuras Tiesā
iesniegušas apsvērumus, nav atlīdzināmi.Tā kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm pamata lietā ir stadija procesā, ko izskata Corte suprema di cassazione, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumu TIESA,atbildot uz jautājumu, ko tai ar 1981. gada 27. marta rīkojumu iesniegusi Corte suprema di cassazione, nospriež:EEK
 līguma 177. panta trešā daļa ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka
tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, gadījumos, kad izskatāmajā lietā tiek ierosināts jautājums
saistībā ar Kopienu tiesībām, ir pienākums vērsties Tiesā, ja vien šī
tiesa nekonstatē, ka ierosinātais jautājums nav būtisks vai ka Tiesa jau
 ir interpretējusi izskatāmo Kopienu tiesību normu, vai ka tas, kā
pareizi piemērot Kopienu tiesības, ir tik acīmredzams, ka nevar būt
nekādu pamatotu šaubu; šādas iespējas pastāvēšana ir jāizvērtē, ņemot
vērā Kopienu tiesību būtību, īpašās grūtības, kas saistītas ar to
interpretāciju, un risku, ka Kopienas teritorijā judikatūrā varētu
rasties atšķirības.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévissePasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1982. gada 6. oktobrī.Sekretārs       PriekšsēdētājsP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Tiesvedības valoda – itāļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1998. gada 17.februārī. # Pharos SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Regula (EEK) Nr. 2377/90 - Prasība sakarā ar bezdarbību/ Prasība par bezdarbību - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-105/96.