title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 5. martā.#Eiropas Komisija pret Francijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde – Nodokļi – PVN – Samazinātas likmes piemērošana – Digitālo vai elektronisko grāmatu piegāde.#Lieta C-479/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 5. martā (
            *1
         )
      “Valsts pienākumu neizpilde — Nodokļi — PVN — Samazinātas likmes piemērošana — Digitālo vai elektronisko grāmatu piegāde”
      Lieta C‑479/13
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2013. gada 6. septembrī cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv C. Soulay un F. Dintilhac, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Francijas Republiku, ko pārstāv D. Colas un J.‑S. Pilczer, pārstāvji,
      atbildētāja,
      ko atbalsta

         Beļģijas Karaliste, ko pārstāv M. Jacobs un J.‑C. Halleux, pārstāvji,
      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal] (referente),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, piemērojot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) likmi digitālo (vai elektronisko) grāmatu piegādei, Francijas Republika nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2010. gada 7. decembra Direktīvu 2010/88/ES (OV L 326, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”), 96. un 98. pantā, skatot tos kopsakarā ar minētās direktīvas II un III pielikumu, kā arī Padomes 2011. gada 15. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 282/2011, ar ko nosaka īstenošanas pasākumus Direktīvai 2006/112[..] par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 77, 1. lpp.), paredzētos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               2

               PVN direktīvas 14. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.”

               3

               Saskaņā ar šīs direktīvas 24. panta 1. punktu:
               ““Pakalpojumu sniegšana” ir jebkurš darījums, kas nav preču piegāde.”

               4

               Minētās direktīvas 96. pantā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis piemēro PVN pamatlikmi, ko katra dalībvalsts nosaka procentos no summas, kurai uzliek nodokli; preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai pamatlikme ir vienāda.”

               5

               Šīs direktīvas 98. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis var piemērot vienu vai divas samazinātas likmes.
               2.   Samazinātas likmes piemēro tikai tādu kategoriju preču piegādei vai tādu kategoriju pakalpojumu sniegšanai, kas minēti III pielikumā.
               Samazinātas likmes nepiemēro elektroniski sniegtajiem pakalpojumiem.”

               6

               PVN direktīvas II pielikuma, kurā ir ietverts “58. pantā un 59. panta pirmās daļas k) punktā minēto elektroniski sniegto pakalpojumu indikatīvs saraksts”, jo abi šie panti attiecas uz personām, kuras nav nodokļa maksātājas, sniegto pakalpojumu vietas noteikšanu, 3. punktā ir paredzēts:
               “attēlu, teksta un informācijas piegāde un piekļuves nodrošināšana datubāzēm.”

               7

               Direktīvas 2006/112 sākotnējā redakcijā tās III pielikuma, kurā ietverts to preču piegāžu un to pakalpojumu sniegšanas saraksts, kam var piemērot 98. pantā minētās samazinātās likmes, 6. punktā bija paredzēts:
               “grāmatu piegāde, tostarp bibliotēku izsniegtas grāmatas (ieskaitot brošūras, lapiņas un tamlīdzīgus iespieddarbus, bilžu, zīmējamās un krāsojamās grāmatas bērniem, iespiestas notis vai nošu rokrakstus, kartes un hidrogrāfiskas vai tamlīdzīgas shēmas), laikraksti un periodiski izdevumi, izņemot materiālus, kas pilnīgi vai galvenokārt veltīti reklāmai.”

               8

               Direktīva 2006/112 tika grozīta ar Padomes 2009. gada 5. maija Direktīvu 2009/47/EK (OV L 116, 18. lpp.). Direktīvas 2009/47 preambulas 4. apsvērumā ir noteikts:
               “Turklāt Direktīva 2006/112/EK būtu jāgroza arī, lai ierobežotā skaitā īpašu situāciju dotu iespēju piemērot, attiecīgi, samazinātas likmes vai atbrīvojumus sociālu vai veselības aizsardzības apsvērumu dēļ un lai izskaidrotu un pielāgotu tehnikas progresam tās III pielikumā doto atsauci uz grāmatām.”

               9

               Kopš 2009. gada 1. jūnija, kad Direktīva 2009/47 stājās spēkā, PVN direktīvas III pielikuma 6. punkts ir izteikts šādi:
               “visa veida fiziskā formātā (ietverot brošūras, bukletus un tamlīdzīgus iespieddarbus, bilžu, zīmējamās un krāsojamās grāmatas bērniem, iespiestas notis vai nošu rokrakstus, kartes un hidrogrāfiskas vai tamlīdzīgas shēmas) izdotu grāmatu piegāde, tostarp bibliotēku izsniegtas grāmatas, laikrakstus un periodiskus izdevumus, izņemot materiālus, kas pilnīgi vai galvenokārt veltīti reklāmai”.

               10

               Īstenošanas regulas Nr. 282/2011 7. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
               “1.   “Elektroniski sniegtie pakalpojumi”, kas minēti [PVN direktīvā], ietver pakalpojumus, kas ir sniegti ar interneta vai elektroniskā tīkla palīdzību un kas pēc savas būtības tiek sniegti pārsvarā automātiski un ar minimālu cilvēka iejaukšanos, un ko nav iespējams nodrošināt bez informācijas tehnoloģijām.
               2.   Panta 1. punkts jo īpaši attiecas uz:
               [..]

                        f)

                        I pielikumā uzskaitītiem pakalpojumiem.”

               11

               Īstenošanas regulas Nr. 282/2011 I pielikuma “Šīs regulas 7. pants” 3. punktā ir paredzēts:
               “[PVN direktīvas] II pielikuma 3. punkts:
               [..]

                        c)

                        digitalizēts grāmatu un citu elektronisko izdevumu saturs;

                  [..].”

         Francijas tiesības

               12

                  Code général des impôts [Vispārējā nodokļu kodeksa] 278‑0.a pantā, tā redakcijā, kas bija spēkā, kad beidzās 2012. gada 25. oktobrī Francijas Republikai nosūtītajā argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš (turpmāk tekstā – “CGI”), bija paredzēts:
               “[PVN], piemērojot samazinātu likmi 5,5 % apmērā, iekasē par:

                        A. –

                        pirkšanas, importa, iegādes Kopienas iekšienē, pārdošanas, piegādes, komisijas, brokera vai citiem līdzīgiem darījumiem:

                  [..]

                        3.

                        Grāmatas, tostarp iznomātas grāmatas. Šis 3. punkts ir piemērojams visa veida fiziskā formātā izdotām grāmatām, tostarp tām, kuru piegāde notiek, izmantojot lejupielādēšanu.

                  [..]”

         Pirmstiesas procedūra un tiesvedības Tiesā

               13

               Komisija uzskata, ka tiesību piešķirt PVN samazinātu likmi paplašināšana, šo likmi piemērojot grāmatām, kas tiek piegādātas, tās lejupielādējot, fakts, kas ir pierādīts, sākot no 2012. gada 1. janvāra, ir pretrunā PVN direktīvai. Līdz ar to Komisija 2012. gada 4. jūlijā nosūtīja Francijas Republikai brīdinājuma vēstuli. Šī dalībvalsts uz to atbildēja 2012. gada 3. augustā.

               14

               2012. gada 25. oktobrī Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot Francijas Republiku veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai mēneša laikā no šī atzinuma saņemšanas brīža izpildītu tajā noteiktās prasības. Šī dalībvalsts uz to atbildēja ar 2012. gada 23. novembra vēstuli.

               15

               Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Francijas Republikas sniegtajiem paskaidrojumiem, tā nolēma celt šo prasību.

               16

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2014. gada 6. februāra rīkojumu Beļģijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Francijas Republikas prasījumu atbalstam.

         Par prasību

         Ievada apsvērumi

               17

               Komisija norāda, ka ar digitālo vai elektronisko grāmatu piegādi ir jāsaprot piegāde par atlīdzību, izmantojot tādu grāmatu elektroniskā formātā lejupielādēšanu vai straumēšanu (“streaming”) interneta vietnē, kuras var lasīt datorā, viedtālrunī, elektronisko grāmatu lasītājā vai jebkurā citā nolasīšanas sistēmā (turpmāk tekstā – “elektronisko grāmatu piegāde”).

               18

               Francijas Republika apgalvo, ka digitālo un elektronisko grāmatu, kurām saskaņā ar CGI 278‑0.a pantu var piemērot PVN samazināto likmi, definīcija ir daudz šaurāka par to, kādu atzīst Komisija. Saskaņā ar šīs dalībvalsts viedokli PVN samazinātā likme atbilstoši šai tiesību normai ir piemērojama tikai tā sauktajām “homotētiskajām” grāmatām – proti, grāmatām, kas ir identiskas iespiestajām grāmatām vai citā fiziskā formātā piegādātām grāmatām –, kurām no pēdējām minētajām atšķirīgi ir tikai daži ar formātu nesaistīti elementi.

               19

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apstāklis vien, ka CGI 278‑0.a pants, runājot par digitālām vai elektroniskām grāmatām, esot piemērojams vienīgi “homotētiskajām” grāmatām, neļauj uzskatīt, ka Komisija savu prasību ir attiecinājusi uz plašāku digitālo vai elektronisko grāmatu kategoriju par to, kurai atbilstoši šai tiesību normai būtu jāpiemēro PVN samazinātā likme. Faktiski Komisijas prasībā norādītās digitālās vai elektroniskās grāmatas ir jādefinē, ņemot vērā to piegādes veidu. Francijas Republika neapstrīd, ka, ņemot vērā šo kritēriju, tā sauktās “homotētiskās” grāmatas ir tās, kuras Komisija ir domājusi savā prasībā.

               20

               Turklāt, lai arī CGI 278‑0.a pantā ir lietots jēdziens “lejupielādēšana”, šī dalībvalsts neapgalvo, ka grāmatu piegāde, izmantojot straumēšanu (“streaming”), būtu izslēgta no šīs tiesību normas piemērošanas jomas.

               21

               Šādos apstākļos prasības izvērtēšana nebūtu jāierobežo, attiecinot to uz šaurāku elektronisko grāmatu kategoriju par to, kādu Komisija ir norādījusi savā prasības pieteikumā.

         Par lietas būtību

               22

               Komisija apgalvo, ka tas, ka Francijas Republika elektronisko grāmatu piegādei piemēro PVN samazināto likmi, ir pretrunā PVN direktīvas 96. un 98. pantam, skatot tos kopsakarā ar tās II un III pielikumu, kā arī Īstenošanas regulu Nr. 282/2011.

               23

               Šī iestāde norāda, ka saskaņā ar PVN direktīvas 98. panta 2. punkta pirmo daļu samazinātās likmes var tikt piemērotas tikai tādu preču piegādei vai tādu pakalpojumu sniegšanai, kas minēti šīs direktīvas III pielikumā. Elektronisko grāmatu piegāde neietilpstot minētā pielikuma piemērošanas jomā, un līdz ar to tai nevarot tikt piemērota PVN samazinātā likme. Šāda interpretācija esot apstiprināta PVN direktīvas 98. panta 2. punkta otrajā daļā, kurā ir izslēgta samazinātas likmes piemērošana elektroniski sniegtajiem pakalpojumiem.

               24

               Francijas Republika, ko atbalsta Beļģijas Karaliste, apstrīd Komisijas veikto to tiesību normu interpretāciju, kas attiecas uz PVN direktīvu. Saskaņā ar šo dalībvalstu viedokli uz elektronisko grāmatu piegādi attiecas PVN direktīvas III pielikuma 6. punkts un arī minētā pielikuma 9. punkts un līdz ar to šādai piegādei var tikt piemērota PVN samazinātā likme.

               25

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka PVN direktīvas 96. pantā ir paredzēts, ka preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai ir piemērojama tā pati PVN likme, proti, pamatlikme. Atkāpjoties no šī principa, šīs direktīvas 98. panta 1. punktā ir atzītas tiesības dalībvalstīm piemērot vienu vai divas samazinātas PVN likmes. Atbilstoši šī panta 2. punkta pirmajai daļai samazinātas PVN likmes var tikt piemērotas tikai tām preču piegādēm un to pakalpojumu sniegšanai, kas ietilpst PVN direktīvas III pielikumā norādītajās kategorijās (spriedums K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, 21. un 22. punkts).

               26

               Attiecībā uz Francijas Republikas un Beļģijas Karalistes izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru uz elektronisko grāmatu piegādi attiecas PVN direktīvas III pielikuma 6. punkts, ir jānorāda, ka, lai noteiktu Savienības tiesību normas piemērošanas jomu, ir jāņem vērā gan tās formulējums, gan konteksts, gan arī tās mērķi (tostarp skat. spriedumu NCC Construction Danmark, C‑174/08, EU:C:2009:669, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Ir jānorāda, ka šī III pielikuma 6. punktā to pakalpojumu kategorijā, kuriem var tikt piemērotas samazinātas PVN likmes, ir minēta “visa veida fiziskā formātā izdotu grāmatu piegāde”. Tādējādi no šī punkta noteikumiem izriet, ka PVN samazinātā likme ir piemērojama darījumiem, ko veido grāmatu fiziskā formātā piegāde. Kā to pamatoti norādījusi Komisija, jebkāda citāda interpretācija atņemtu minētajā punktā ietvertā noteikuma “visa veida fiziskā formātā” jēgu.

               28

               Lai arī elektroniskai grāmatai, lai to varētu lasīt, protams, ir nepieciešama tāda fiziska palīgierīce kā, piemēram dators, šāda fiziska palīgierīce tomēr neietilpst elektronisko grāmatu piegādē.

               29

               No tā izriet, ka, ņemot vērā šī 6. punkta noteikumus, šīs tiesību normas piemērošanas jomā neietilpst elektronisko grāmatu piegāde.

               30

               Šādu interpretāciju pastiprina minētās tiesību normas konteksts. Faktiski šī tiesību norma ir atkāpe no principa, saskaņā ar kuru dalībvalstis piemēro PVN pamatlikmi darījumiem, kurus apliek ar šo nodokli, un tātad tā ir jāinterpretē šauri (šajā ziņā tostarp skat. spriedumu Komisija/Spānija, C‑360/11, EU:C:2013:17, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

               31

               Ir skaidrs, kā to pamatoti norāda Francijas Republika un Beļģijas Karaliste, ka pēc tam, kad ar Direktīvā 2009/47 ieviestajiem grozījumiem tika paplašināta PVN direktīvas III pielikuma 6. punkta piemērošanas joma, attiecinot to uz “visa veida fiziskā formātā izdotu grāmatu piegādi”, Savienības likumdevēja mērķis, kā tas izriet no Direktīvas 2009/47 preambulas 4. apsvēruma, bija izskaidrot un pielāgot tehnikas progresam šajā punktā ietverto atsauci uz jēdzienu “grāmatas”.

               32

               Tāpat arī, kā norāda Francijas Republika, minētā likumdevēja mērķis, izstrādājot Direktīvas 2006/112 III pielikumu, bija panākt, lai samazinātu PVN likmi varētu piemērot attiecībā uz visnepieciešamākajām precēm, kā arī precēm un pakalpojumiem ar sociāliem un kultūras mērķiem, ja vien tie nerada vai rada nelielu konkurences izkropļošanas risku (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Nīderlande, C‑41/09, EU:C:2011:108, 52. punkts).

               33

               Tomēr nemainīgs paliek tas, ka likumdevējs – kā tas arī izriet no PVN direktīvas 98. panta 2. punkta otrās daļas – ir arī vēlējies izslēgt jebkādu iespēju piemērot PVN samazināto likmi “elektroniski sniegtajiem pakalpojumiem”.

               34

               Elektronisko grāmatu piegāde ir “elektroniski sniegts pakalpojums” 98. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē.

               35

               Faktiski, pirmkārt, saskaņā ar PVN direktīvas 24. panta 1. punktu “pakalpojumu sniegšana” ir jebkurš darījums, kas nav preču piegāde, bet saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punktu “preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam. Pretēji tam, ko apgalvo Francijas Republika, elektronisko grāmatu piegāde nebūtu uzskatāma par preču piegādi šīs tiesību normas izpratnē, jo elektronisku grāmatu nevar uzskatīt par materiālu īpašumu. Faktiski, kā izriet no šī sprieduma 28. punkta, piegādes laikā netiek nodota fiziska papildierīce, kas ļautu lasīt šo grāmatu un kas varētu tikt uzskatīta par “materiālu īpašumu”. No tā izriet, ka, piemērojot 24. panta 1. punktu, elektronisko grāmatu piegāde ir jāuzskata par pakalpojumu sniegšanu.

               36

               Otrkārt, saskaņā ar Īstenošanas regulas Nr. 282/2011 7. panta 1. punktu elektroniski sniegti pakalpojumi PVN direktīvas izpratnē “ietver pakalpojumus, kas ir sniegti ar interneta vai elektroniskā tīkla palīdzību un kas pēc savas būtības tiek sniegti pārsvarā automātiski un ar minimālu cilvēka iejaukšanos, un ko nav iespējams nodrošināt bez informācijas tehnoloģijām”. Ir jākonstatē, ka elektronisko grāmatu piegāde atbilst šai definīcijai.

               37

               Šāda interpretācija ir apstiprināta PVN direktīvas II pielikuma 3. punktā, skatot to kopsakarā ar minētās Īstenošanas regulas 7. panta 1. un 2. punktu, kā arī tās I pielikuma 3. punktu, no kura izriet, ka digitalizēta grāmatu satura piegāde ir šāds pakalpojums.

               38

               Tam nav pretrunā tas, ka PVN direktīvas II pielikumā ir ietverts indikatīvs 58. pantā un 59. panta pirmās daļas k) punktā minēto elektroniski sniegto pakalpojumu saraksts. Faktiski apstāklim, ka šajā pielikumā ir uzskaitīti tikai elektroniski sniegti pakalpojumi, kas ir piemēroti šo divu pēdējo minēto tiesību normu piemērošanai, nav nozīmes attiecībā uz šo pakalpojumu raksturu.

               39

               Turklāt, kā tas izriet arī no Īstenošanas regulas Nr. 282/2011 7. panta 1. punkta formulējuma, šīs tiesību normas kontekstā izdarītā atsauce uz PVN direktīvas II pielikuma 3. punktā uzskaitītajiem pakalpojumiem ir domāta, lai noteiktu elektroniski sniegtos pakalpojumus, kuri šajā direktīvā ir minēti vispārīgi, nevis tikai dažās konkrētās šīs direktīvas normās.

               40

               Līdz ar to, tā kā elektronisko grāmatu piegāde ir “elektroniski sniegts pakalpojums” PVN direktīvas 98. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē un no šīs tiesību normas ir izslēgta jebkāda iespēja šādiem pakalpojumiem piemērot PVN samazināto likmi, PVN direktīvas III pielikuma 6. punkts, nepārkāpjot Savienības likumdevēja nodomu nepieļaut PVN samazinātas likmes piemērošanu šādiem pakalpojumiem, nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ir iekļauta elektronisko grāmatu piegāde.

               41

               No tā izriet, ka, ņemot vērā gan PVN direktīvas III pielikuma 6. punkta noteikumus, gan tā kontekstu un tiesiskā regulējuma, kurā šī tiesību norma ietilpst, mērķi, šis punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ir ietverta elektronisko grāmatu piegāde.

               42

               Pretēji tam, ko apgalvo Francijas Republika un Beļģijas Karaliste, šī interpretācija nevar tikt apšaubīta ar nodokļu neitralitātes principu, kas ir veids, kādā Savienības likumdevējs ir pārnesis vienlīdzīgas attieksmes principu uz PVN jomu (spriedums NCC Construction Danmark, EU:C:2009:669, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               43

               Faktiski nodokļu neitralitātes princips neļauj paplašināt PVN samazinātas likmes piemērošanas jomu, ja nav nepārprotamas tiesību normas (šajā ziņā skat. spriedumu Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, 50. punkts un tajā minētā judikatūra). PVN direktīvas III pielikuma 6. punkts nav tiesību norma, kurā nepārprotami būtu paplašināta PVN samazinātas likmes piemērošanas joma, attiecinot to uz elektroniskajām grāmatām. Turpretī, kā tas izriet arī no šī sprieduma 41. punkta, šī piegāde neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.

               44

               Tā kā ir arī jākonstatē, ka elektronisko grāmatu piegāde neietilpst nevienā citā PVN direktīvas III pielikumā minētajā kategorijā, PVN samazinātas likmes piemērošana šādai piegādei nav saderīga ar PVN direktīvas 98. panta 2. punktu.

               45

               No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas prasība ir pieņemama.

               46

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka, piemērojot PVN samazināto likmi elektronisko grāmatu piegādei, Francijas Republika nav izpildījusi PVN direktīvas 98. un 98. pantā, skatot tos kopsakarā ar minētās direktīvas II un III pielikumu, kā arī Īstenošanas regulu Nr. 282/2011, paredzētos pienākumus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               47

               Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Francijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tā sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.

               48

               Saskaņā ar šī reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to Beļģijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           piemērojot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi digitālo vai elektronisko grāmatu piegādei, Francijas Republika nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Padomes 2010. gada 7. decembra Direktīvu 2010/88/ES, 96. un 98. pantā, skatot tos kopsakarā ar minētās direktīvas II un III pielikumu, kā arī Padomes 2011. gada 15. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 282/2011, ar ko nosaka īstenošanas pasākumus Direktīvai 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, paredzētos pienākumus;

                           2)

                           Francijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;

                           3)

                           Beļģijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1982. gada 14. janvārī. # Nicolaus Corman & Fils SA pret Hauptzollamt Gronau. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Münster - Vācija. # Lieta 64/81.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 15. septembris.#sheepworld AG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Beste Freundin” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-452/16.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1997. gada 17. jūlijā. # Pascoal & Filhos Ldª pret Fazenda Pública. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Tributário de Segunda Instância - Portugāle. # Lieta C-97/95.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 14.decembrī. # Regione autonoma della Sardegna pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Itālijas valsts iestāžu pasākumi aitu infekciozā katarālā drudža (blue tongue) radīto zaudējumu segšanai - Vadlīnijas valsts atbalsta sniegšanai lauksaimniecībā. # Lieta T-200/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2005. gada 14. decembra spriedums − Regione autonoma della Sardegna/Komisija
      (lieta T-200/04)
      Valsts atbalsts – Itālijas valsts iestāžu pasākumi aitu infekciozā katarālā drudža (blue tongue) radīto zaudējumu segšanai – Vadlīnijas valsts atbalsta sniegšanai lauksaimniecībā

      1.                     Valstu piešķirtie atbalsti – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsts, kas paredzēts zaudējumu lauksaimnieciskajā ražošanā kompensēšanai
            – Atbalsts, ko saņem pārstrādāšanas uzņēmumi vai darbības un kas paredzēts dzīvnieku slimības radītu zaudējumu kompensēšanai
            – Atbalsts, ko saņem sieru ražojošie kooperatīvi – Izslēgšana (Komisijas paziņojums 2000/C 28/02, 11. punkts) (sal. ar 46.–49. punktu)
      2.                     Valstu piešķirtie atbalsti – Novērtējums, ko veic Komisija – Ieinteresēto personu apsvērumu trūkums – Ietekmes neesamība uz
            Komisijas lēmuma spēkā esamību – Pienākums pēc savas iniciatīvas pārbaudīt skaidri nenorādītos apstākļus – Neesamība (EKL
            88. panta 2. punkts) (sal. ar 50.–58. un 70. punktu)
      3.                     Valstu piešķirtie atbalsti – Novērtējums, ko veic Komisija – Atbalsta shēmas kopumā pārbaude – Pieļaujamība – Komisijas izdarītā
            izvēle, īstenojot savu rīcības brīvību, drīzāk aizliegt atbalsta shēmu, kā apstiprināt to ar nosacījumu, ka valsts iestādēm
            katrā konkrētajā piemērošanas gadījumā ir iespējams veikt pārbaudi – Komisijas prettiesiska iejaukšanās valsts tiesībās paredzētajos
            attiecīgās atbalsta shēmas piemērošanas pārbaudes mehānismos – Neesamība (sal. ar 59.–61. punktu)
      4.                     Valstu piešķirtie atbalsti – Komisijas lēmums, kurā ir atzīts, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu – Pienākums norādīt
            pamatojumu – Nepieciešamās norādes (EKL 253. pants) (sal. ar 63. un 64. punktu)
      Priekšmets

         Prasība atcelt Komisijas 2004. gada 16. marta lēmumu C (2004) 471 galīgajā redakcijā par atbalsta shēmu, ko Itālija ir paredzējusi
                  īstenot attiecībā uz pārstrādes un tirdzniecības kooperatīviem, lai kompensētu aitu infekciozā katarālā drudža (

               blue tongue
               ) radītos zaudējumus (Sardīnijas 2000. gada 17. novembra reģionālā likuma Nr. 22 5. pants)
            Rezolutīvā daļa:

                  prasību noraidīt;

                  atbildētāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2017. gada 13. septembris.#Eiropas Komisija pret Beļģijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde – Valsts atbalsts – Lēmums 2011/678/ES – Valsts atbalsts transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga liellopiem finansēšanai – Ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts – Atgūšanas pienākums – Neizpilde.#Lieta C-591/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2017. gada 13. septembrī (
            *1
         )
      Valsts pienākumu neizpilde – Valsts atbalsts – Lēmums 2011/678/ES – Valsts atbalsts transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga liellopiem finansēšanai – Ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts – Atgūšanas pienākums – Neizpilde
      Lieta C‑591/14
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 108. panta 2. punkta otrajai daļai, ko 2014. gada 19. decembrī cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv J.‑F. Brakeland, B. Stromsky, S. Noë un H. van Vliet, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Beļģijas Karalisti, ko pārstāv C. Pochet un L. Van den Broeck, kā arī J.‑C. Halleux, pārstāvji, kuriem palīdz L. Van den Hende un J. Charles, avocats,
      atbildētāja.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] (referents), K. Vajda [C. Vajda], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre V. Džakobo‑Peironnela [V. Giacobbo‑Peyronnel], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 8. decembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 30. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, noteiktajos termiņos neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai no atbalsta saņēmējiem atgūtu valsts atbalstu, kas Komisijas 2011. gada 27. jūlija Lēmuma 2011/678/ES par valsts atbalstu transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga liellopiem finansēšanai, kuru īstenojusi Beļģija (valsts atbalsts C 44/08 (ex NN 45/04)) (OV 2011, L 274, 36. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), 1. panta 3. un 4. punktā ir atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, un noteiktajā termiņā neinformējot Komisiju par pasākumiem, kas veikti, lai izpildītu šī lēmuma prasības, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 2.–4. pantā paredzētos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas
      Regula (EK) Nr. 659/1999

               2

               Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108.] panta piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.), 14. pantā “Atbalsta atgūšana” ir paredzēts:
               “1.   Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu [Savienības] tiesību vispārēju principu.
               2.   Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
               3.   Neskarot nevienu Eiropas [Savienības] Tiesas nolēmumu saskaņā ar [LESD 278.] pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot [Savienības] tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”

         TSE pamatnostādnes

               3

               Eiropas Kopienu Komisija 2002. gadā pieņēma Kopienas pamatnostādnes par valsts atbalstu saistībā ar TSE testiem, atrastiem beigtiem dzīvniekiem un kautuvju atkritumiem (OV 2002, C 324, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “TSE pamatnostādnes”). Šo pamatnostādņu 23.–25. punktā ir paredzēts:

                        “23.

                        Lai veicinātu tādu pasākumu īstenošanu, kuru mērķis ir cilvēku un dzīvnieku veselības aizsardzība, Komisija ir nolēmusi arī turpmāk atļaut valsts atbalstu, ar kuru tiek segti līdz pat 100 % no TSE testēšanas izmaksām, piemērojot lauksaimniecības pamatnostādņu 11.4. punktā norādītos principus.

                        24.

                        Tomēr, sākot no 2003. gada 1. janvāra, ciktāl tas attiecas uz obligātu GSE pārbaudi liellopiem, kuri nokauti cilvēku uzturam, kopējais tiešais un netiešais atbalsts, ietverot Kopienas maksājumus, nedrīkst pārsniegt EUR 40 par testu. Testēšanas pienākums var balstīties uz Kopienas vai valsts tiesību aktiem. Šī summa attiecas uz kopējām testēšanas izmaksām, ietverot: testu komplektu, paraugu ņemšanu, transportēšanu, testēšanu, uzglabāšanu un iznīcināšanu. Šo summu nākotnē var samazināt, ja samazināsies testēšanas izmaksas.

                        25.

                        Valsts atbalsts TSE testēšanas izmaksu segšanai tiek izmaksāts uzņēmējam, kura teritorijā ir jāņem paraugi testēšanas nolūkiem. Tomēr, lai atvieglotu šāda atbalsta pārvaldi, atbalstu var izmaksāt laboratorijai ar noteikumu, ka tā var pierādīt, ka visa valsts atbalsta summa ir pārskaitīta uzņēmējam. Katrā ziņā valsts atbalstam, ko tieši vai netieši ir saņēmis uzņēmējs, kura teritorijā ir jāņem paraugi testēšanas nolūkiem, ir jāatspoguļojas attiecīgi zemākās cenās, ko prasa minētais uzņēmējs.”

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               4

               2001.–2006. gadā Beļģijas Karaliste sedza visas vai daļu no transmisīvās sūkļveida encefalopātijas skrīninga liellopiem (turpmāk tekstā – “GSE testi”) izmaksām.

               5

               Laikposmā no 2001. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim GSE testu izmaksas pilnībā finansēja Valsts kase.

               6

               No 2002. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam šo testu izmaksas priekšfinansējuma veidā sedza Bureau d’intervention et de restitution belge [Beļģijas Intervences un kompensāciju birojs] (BIRB), federāla valsts iestāde ar juridiskas personas statusu.

               7

               No 2004. gada 1. jūlija līdz 30. novembrim GSE testus finansēja Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire [Pārtikas aprites nekaitīguma federālā aģentūra] (AFSCA), valsts iestāde ar juridiskas personas statusu.

               8

               Pēc saņemtajām sūdzībām Komisija 2004. gada 27. janvārī nosūtīja Beļģijas Karalistei informācijas pieprasījumu saistībā ar GSE testu finansēšanas pasākumiem. Beļģijas iestādes uz šo pieprasījumu atbildēja 2004. gada 6. februārī un 14. maijā.

               9

               Ar 2004. gada 23. janvāra vēstuli Beļģijas Karaliste paziņoja Komisijai par atbalsta pasākumu, kas paredzēts GSE skrīninga dzīvniekiem izmaksu segšanai. Ar šo pasākumu bija paredzēts priekšfinansējuma veidā segt GSE testu izmaksas, un to summu vēlāk bija paredzēts atmaksāt ar parafiskālām nodevām. Saskaņā ar Beļģijas Karalistes sniegtajiem paskaidrojumiem paziņotais finansēšanas mehānisms ir tikai pārstrādāts karaļa dekrēta projekts, ko Komisija bija apstiprinājusi 2001. gadā, bet kas tomēr netika ieviests. Tā kā paziņotais pasākums jau bija īstenots, tas tika reģistrēts nepaziņoto atbalstu reģistrā ar numuru NN 45/04.

               10

               2004. gada 16. septembrī Beļģijas iestādes informēja par jaunu karaļa dekrēta projektu, kas bija kļuvis par arrêté royal du 15 octobre 2004 relatif au financement du dépistage des encéphalopathies spongiformes transmissibles chez les animaux [Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrētu par transmisīvās sūkļveida encefalopātijas skrīninga liellopiem finansēšanu] (2004. gada 8. novembraMoniteur belge, 75290. lpp.). Šajā dekrētā bija paredzēta atlīdzības sistēma EUR 10,70 apmērā par vienu liellopu, kas atvests kaušanai.

               11

               Ar 2008. gada 26. novembra vēstuli Komisija informēja Beļģijas Karalisti par savu lēmumu uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru.

               12

               Apstrīdētā lēmuma 121. apsvērumā Komisija norādīja, ka Beļģijas Karaliste laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam ir pārsniegusi GSE testu finansēšanas ietvaros atļauto maksimālo atbalsta summu, kas TSE pamatnostādnēs ir noteikta EUR 40 par vienu testu. Komisija precizēja, ka atbalsta summa, kas pārsniedza minēto atļauto maksimālo summu, bija novērtēta EUR 6619810,74 apmērā.

               13

               Minētā lēmuma 92. apsvērumā Komisija norādīja, ka “[..] pasākumi, kurus finansē no valsts līdzekļiem, tostarp iemaksām, rada selektīvu priekšrocību lauksaimniekiem, lopkautuvēm un citām vienībām, kuras pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kas iegūti no liellopiem un kuriem ir veiktas obligātas GSE pārbaudes saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem, jo tie atvieglo izmaksas, kas jāsedz to saņēmējiem. Šīs priekšrocības netiek piešķirtas, izmantojot tiešus maksājumus, bet gan valsts iestādēm uzņemoties GSE testu izmaksu segšanu, apmaksājot testu izmaksas tieši laboratorijām, kas tos veic pēc lopkautuvju pieprasījuma un rēķinus izraksta AFSCA”.

               14

               Apstrīdētā lēmuma 99. un 100. apsvērumā Komisija norādīja, pirmkārt, ka GSE testu finansēšana, izmantojot iemaksas, ir priekšrocība, kuru finansē no valsts līdzekļiem, par labu lauksaimniekiem, lopkautuvēm un citām vienībām, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kuri iegūti no liellopiem un ir pakļauti obligātai GSE pārbaudei saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem, un, otrkārt, ka uz šo priekšrocību ir attiecināms LESD 107. panta 1. punkts. Vispirms norādīdama, ka Beļģijas Karaliste nav tai paziņojusi šo atbalstu, šī iestāde norādīja, ka minētais atbalsts ir nelikumīgs.

               15

               Apstrīdētā lēmuma 126.–128. apsvērumā Komisija saistībā ar laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam izmaksāto atbalstu izvērtēja atbalsta atgūšanas sistēmu, izmantojot iemaksas, kas tiek iekasētas AFSCA finansēšanai, kuru bija ierosinājusi Beļģijas Karaliste, kas norādīja, ka šīs vispārējās pieejas izmantošanas iemesls ir tāds, ka praksē ir grūti veikt šī atbalsta individuālu atgūšanu.

               16

               Apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā Komisija uzsvēra, ka Beļģijas Karalistes šādi īstenotā atbalsta atgūšanas sistēma neatbilst prasībām saistībā ar nelikumīga vai ar iekšējo tirgu nesaderīga atbalsta atgūšanu, jo pretēji Tiesas pastāvīgajai judikatūrai tajā šī atbalsta faktiskajam saņēmējam nav noteikts pienākums pašam kompensēt priekšrocību, kas tam bija tirgū attiecībā, salīdzinot ar tā konkurentiem.

               17

               Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, Komisija apstrīdētajā lēmumā, kas Beļģijas Karalistei tika paziņots 2011. gada 28. jūlijā, noteica šādi:

                  “1. pants

               1.   Pasākumi, kas finansēti, izmantojot atlīdzības, nav uzskatāmi par atbalstu.
               2.   GSE testu finansējums, izmantojot valsts līdzekļus, ir uzskatāms par atbalstu, kas saderīgs ar iekšējo tirgu par labu lauksaimniekiem, lopkautuvēm un citām vienībām, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kuri iegūti no liellopiem un ir pakļauti obligātiem GSE testiem laikposmā no 2001. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim un laikposmā no 2004. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 31. decembrim.
               3.   GSE testu finansējums, izmantojot valsts līdzekļus laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam, ir uzskatāms par atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu, par labu lauksaimniekiem, lopkautuvēm un citām vienībām, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kuri iegūti no liellopiem un ir pakļauti obligātiem GSE testiem, kas izmaksā mazāk par 40 euro par vienu testu. Summas, kas pārsniedz 40 euro par vienu testu, nav saderīgas ar iekšējo tirgu un ir jāatmaksā, izņemot atbalstu, kas piešķirts konkrētiem projektiem, kuri šā atbalsta piešķiršanas brīdī atbilda visiem nosacījumiem, kas paredzēti piemērojamajā de minimis regulā.
               4.   Beļģija laikposmā no 2001. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam ir nelikumīgi īstenojusi atbalstu GSE testu īstenošanai, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu.

                  2. pants

               1.   Beļģija veic vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no saņēmējiem 1. panta 3. un 4. punktā minēto nelikumīgo un nesaderīgo atbalstu.
               2.   Atgūstamajā atbalstā ir iekļauti procenti, kurus aprēķina, sākot no dienas, kad atbalsts nodots saņēmēju rīcībā, līdz atbalsta atmaksāšanas dienai.
               3.   Procentus aprēķina gan parāda pamatsummai, gan procentiem saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti V nodaļā [Komisijas 2004. gada 21. aprīļa] Regulā (EK) Nr. 794/2004 [, ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 659/1999 (OV 2004, L 140, 1. lpp.)].
               4.   Atgūšana notiek nekavējoties atbilstīgi valsts tiesību aktos noteiktajām procedūrām, ar nosacījumu, ka tās pieļauj tūlītēju un efektīvu šā lēmuma izpildi.

                  3. pants

               Lēmuma 1. panta 3. un 4. punktā minētā atbalsta atgūšana ir tūlītēja un faktiska.
               Beļģija nodrošina, lai šis lēmums tiktu īstenots četros mēnešos pēc tā paziņošanas dienas.

                  4. pants

               1.   Divu mēnešu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas Beļģija iesniedz Komisijai šādu informāciju:

                        a)

                        to atbalsta saņēmēju saraksts, kuri saņēma 1. panta 3. un 4. punktā minēto atbalstu, kā arī atbalsta summa, kas nodota katra saņēmēja rīcībā;

                        b)

                        kopējā summa (pamatsumma plus atgūšanas procenti), kas jāatgūst no atbalsta saņēmējiem;

                        c)

                        šā lēmuma izpildei jau pieņemto vai paredzēto pasākumu sīks apraksts;

                        d)

                        dokumenti, kas pierāda, ka saņēmēji ir brīdināti par atbalsta atmaksāšanu.

                  2.   Beļģija informē Komisiju par to, kā tiek īstenoti valsts pasākumi, kas pieņemti, lai īstenotu šo lēmumu līdz 1. panta 3. un 4. punktā minētā atbalsta pilnīgai atgūšanai.
               3.   Pēc 1. punktā minētajiem diviem mēnešiem Beļģija pēc Komisijas pieprasījuma iesniedz ziņojumu par jau veiktajiem un plānotajiem pasākumiem šā lēmuma izpildei. Šajā ziņojumā norāda arī sīku informāciju par atbalsta summām un atgūšanas procentiem, ko atbalsta saņēmēji jau ir atmaksājuši.

                  5. pants

               Šis lēmums ir adresēts Beļģijas Karalistei.”

         Pirmstiesas procedūra

               18

               2011. gada 27. septembrī Beļģijas Karaliste informēja Komisiju par to, ka tā nepiekrīt apstrīdētajam lēmumam.

               19

               Vispirms tā norādīja, ka turpina uzstāt, ka valsts veiktā GSE testu izmaksu finansēšana nav valsts atbalsts, jo “nepastāv neviens Savienības tiesību noteikums, kas liktu dalībvalstīm pilnībā vai daļēji atgūt GSE testu izmaksas no saimnieciskās darbības subjektiem, it īpaši no tiem subjektiem, kas darbojas lauksaimniecības nozarē”. Turpinājumā Beļģijas Karaliste uzsvēra nozīmi, kāda ir izmeklēšanai, ko konkurences iestādes gatavojās veikt saistībā ar aizdomām par laboratoriju īstenotajām pretkonkurences darbībām saistībā ar GSE testiem.

               20

               Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma izpildi tā norādīja, ka, ņemot vērā to personu plašo loku, kuras apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir norādītas kā nelikumīgā un ar iekšējo tirgu nesaderīgā atbalsta saņēmējas, proti, lauksaimnieki, lopkautuves un citas vienības, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kuri iegūti no liellopiem un ir pakļauti obligātiem GSE testiem, nav iespējams “noteikt objektīvu saistību starp dzīvnieku [, attiecībā uz kuru veikts GSE tests] un atbalsta saņēmējiem visos posmos līdz pat galaprodukta pārdošanai”.

               21

               Visbeidzot Beļģijas Karaliste norādīja, ka katrā ziņā būtu bijis pietiekami vienlīdzīgi sadalīt minētā atbalsta summu starp sešām attiecīgajām nozarēm (audzētāji, dzīvu dzīvnieku tirgotāji, kautuves, produktu ražošana un pārstrāde, vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība) un izdalīt to ar saimnieciskās darbības subjektu skaitu katrā no šīm nozarēm, lai varētu konstatēt, ka šis atbalsts atbilstoši de minimis noteikumam nav jāatgūst.

               22

               2012. gada 18. jūlijā Komisija norādīja Beļģijas Karalistei, ka atbalsta saņēmējs “ir uzņēmējs, kuram ir pienākums veikt GSE testu un kuram kautuve aprēķina viņa maksājamo atlīdzību par GSE testu izmaksām” un ka šai dalībvalstij ir “jāpārbauda, vai attiecīgajā laikposmā labuma guvēji individuāli no GSE testa viņu dzīvniekiem pakalpojuma saņemšanas bija saņēmuši nesaderīgu atbalstu (tas ir, tādu, kas ir lielāks par EUR 40), pārsniedzot de minimis”. Šajā ziņā Komisija piedāvāja aprēķina metodi, saskaņā ar kuru, pieņemot, ka cits atbalsts nav piešķirts, de minimis summa tiek dalīta ar summu, kas pārsniedz robežvērtību EUR 40, iegūstot GSE testu skaitu uz uzņēmēju, virs kura atbalsts pārsniegtu pieļaujamās robežvērtības.

               23

               Pēc vairākkārtējas vēstuļu apmaiņas, it īpaši par aprēķina metodi, lai noteiktu atgūstamā atbalsta summu, Komisija, uzskatīdama, ka Beļģijas Karaliste nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu apstrīdētā lēmuma prasības, ar 2014. gada 19. decembra prasības pieteikumu nolēma celt šo prasību.

               24

               Pēc tam, kad tika celta šī prasība, Eiropas Savienības Vispārējā tiesa ar 2015. gada 25. marta spriedumu Beļģija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188) noraidīja prasību atcelt tiesību aktu, ko Beļģijas Karaliste iepriekš bija cēlusi saistībā ar apstrīdēto lēmumu. Ar 2016. gada 30. jūnija spriedumu Beļģija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489) Tiesa noraidīja Beļģijas Karalistes apelācijas sūdzību par šo Vispārējās tiesas spriedumu.

         Par prasību
      Lietas dalībnieku argumenti

               25

               Komisija norāda, ka četru mēnešu laikā pēc apstrīdētā lēmuma paziņošanas, t.i., vēlākais līdz 2011. gada 28. novembrim, nav veikta nekāda attiecīgā atbalsta atgūšana un Beļģijas Karaliste turklāt nav arī iesniegusi pierādījumus, ka tai pilnīgi nebija iespējams izpildīt apstrīdēto lēmumu.

               26

               Šajā ziņā Komisija norāda, ka pretēji Beļģijas Karalistes apgalvotajam apstrīdētais lēmums ļauj noteikt nelikumīgā un ar iekšējo tirgu nesaderīgā atbalsta saņēmējus. Proti, šis lēmums neattiecoties vispārīgi uz lauksaimniekiem, lopkautuvēm un citām vienībām, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kuri iegūti no liellopiem, bet tajā esot precizēts, ka šo personu vidū par minētā atbalsta saņēmējiem ir uzskatāmas personas, kurām ir jāveic GSE pārbaude un kurām minētais atbalsts ir ļāvis samazināt to ražošanas izmaksas.

               27

               Līdz ar to nelikumīgā un ar iekšējo tirgu nesaderīgā atbalsta faktiskie saņēmēji vairumā gadījumu, un nepastāvot īpašiem apstākļiem, esot primārie ražotāji, tomēr citos apstākļos un atkarībā no konkrētā gadījuma tie varētu būt arī lopkautuve vai vienība, kas ir pārstrādājusi vai apstrādājusi dzīvnieku, vai arī vienība, kas ir pārdevusi vai tirgojusi produktus, kuri iegūti no liellopiem.

               28

               Šī iestāde piebilst, ka visā vēstuļu apmaiņas ar Beļģijas Karalisti laikā tā nepārtraukti bija ieteikusi praktiskas un realizējamas metodes apstrīdētā lēmuma īstenošanai un, pretēji šīs valsts apgalvojumiem, tās nostāja attiecībā uz personām, kuras šī lēmuma izpratnē būtu jāuzskata par tā atbalsta saņēmējām, kas ir ticis atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nekad nav mainījusies.

               29

               Tā uzsver, ka Beļģijas Karaliste nevar atsaukties uz de minimis regulām, jo tā nav noteikusi atbalsta individuālos saņēmējus, un tādējādi tā nevar, pirmkārt, pierādīt, ka šī atbalsta kopējā summa faktiski nepārsniedz minētajās regulās atļauto robežvērtību, un, otrkārt, pierādīt, ka ir izpildīti visi pārējie šajās regulās paredzētie nosacījumi.

               30

               Komisija piebilst, ka Beļģijas Karaliste kļūdaini norāda uz pilnīgu neiespējamību izpildīt apstrīdēto lēmumu un kļūdaini apgalvo, ka visā procedūras laikā tā ir izrādījusi ļoti lielu lojalitāti, lai gan šī valsts nepārtraukti bija iebildusi pret apstrīdētā lēmuma izpildi, izvirzot tam pretēju argumentāciju.

               31

               Atbildot Beļģijas Karaliste, pirmkārt, apgalvo, ka GSE testu finansēšanu nevar kvalificēt par valsts atbalstu, jo pienākuma veikt šos testus pamatā ir sabiedrības veselības aizsardzība un tādējādi tos nevar uzskatīt par slogu, kas parasti jāsedz no uzņēmuma budžeta.

               32

               Otrkārt, tā apgalvo, ka pastāv pamatota pārliecība, ka de minimis robežvērtības nav pārsniegtas, un tādēļ tā nekādi nav pārkāpusi no apstrīdētā lēmuma izrietošos pienākumus. Šajā ziņā šī dalībvalsts norāda, ka, tā kā GSE ir slimība, kas ietekmē visu pārtikas ķēdi, sākot no ražošanas posma līdz galaprodukta pārdošanas posmam, nav iespējams konstatēt objektīvu saikni starp testēto dzīvnieku un dažādajiem saņēmējiem visos galaprodukta ražošanas un pārdošanas posmos. Tas ir iemesls, kādēļ minētā dalībvalsts, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma, it īpaši tā 92. apsvēruma, ir vienmēr apgalvojusi, ka GSE testu izmaksas ir jāsadala starp sešām ekonomikas nozarēm, kurām ir saistība ar liellopu gaļu, vēl jo vairāk tādēļ, ka, ja atgūstamais atbalsts tiktu vienādās daļās sadalīts starp šīm nozarēm, priekšrocības vidējais apmērs uz katru saņēmēju un nozari būtu ievērojami zemāks par de minimis robežvērtībām un tādēļ nebūtu pamatoti prasīt, lai valsts izpildītu ļoti sarežģītus uzdevumus, kas acīmredzami nebūtu lietderīgi.

               33

               Beļģijas Karaliste piebilst, ka pārbaudīt, vai de minimis robežvērtības ir pārsniegtas saistībā ar katru atbalsta saņēmēju, katrā ziņā ir iespējams tikai tad, ja apstrīdētais lēmums ļauj efektīvi noteikt minētos saņēmējus, kas šajā gadījumā tā nav.

               34

               Šajā ziņā tā norāda uz nekonsekvenci apstrīdētajā lēmumā, kas neļauj noteikt, vai nelikumīgais un nesaderīgais atbalsts ir jāatgūst tikai no dzīvnieka īpašnieka vai no visiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri darbojas šajā lēmumā norādītajās nozarēs. Šīs nekonsekvences dēļ minētais lēmums ir uzskatāms vai nu par spēkā neesošu, vai arī par tādu, ko nav iespējams izpildīt.

               35

               Šajā ziņā šī dalībvalsts norāda, ka tai nevar pārmest, ka tā nav lojāli sadarbojusies ar Komisiju, jo tikai vispārīgas metodes pielietošana, kuru šī dalībvalsts uzskatīja par piemērotu apstrīdētā lēmuma izpildei, varēja nodrošināt šādu izpildi, bet Komisija to nebija atļāvusi, ciktāl tā nepārtraukti bija sniegusi dažādus paskaidrojumus attiecībā uz nelikumīgā un par nesaderīgu ar iekšējo tirgu atzītā atbalsta noteikšanu.

         Tiesas vērtējums

               36

               Vispirms ir jānorāda, kā savu secinājumu 55. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ka Beļģijas Karaliste nav apstrīdējusi ne to, ka attiecībā uz finansējumu, kas apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. un 4. punktā kvalificēts kā atbalsts, nav veikti nekādi atgūšanas pasākumi, ne to, ka šā lēmuma 4. pantā minētā informācija Komisijai nav nosūtīta noteiktajos termiņos.

               37

               Līdz ar to ir jāizvērtē aizstāvības pamati, ko Beļģijas Karaliste ir izvirzījusi, lai pamatotu šī lēmuma neizpildi.

               38

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, izņemot gadījumus, kad atgūšanas lēmums ir atcelts saskaņā ar LESD 263. pantu, vienīgais pamats, uz ko var atsaukties dalībvalsts aizstāvībai pret prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ko Komisija cēlusi, pamatojoties uz LESD 108. panta 2. punktu, ir pamats par pilnīgu neiespējamību izpildīt tai adresēto lēmumu (skat. spriedumu, 2015. gada 9. jūlijs, Komisija/Francija, C‑63/14, EU:C:2015:458, 48. punkts un tajā minētā judikatūra) un pamats par atgūšanas lēmuma neesamību, kas nozīmē, ka minētajā lēmumā ir pieļautas rupjas un acīmredzamas kļūdas (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 10. oktobris, Komisija/Itālija, C‑353/12, nav publicēts, EU:C:2013:651, 43. punkts, un 2001. gada 22. marts, Komisija/Francija, C‑261/99, EU:C:2001:179, 19. punkts).

               39

               Attiecībā uz argumentu par GSE testu finansēšanas kļūdainu kvalificēšanu par valsts atbalstu pietiek konstatēt, ka ar šo argumentu patiesībā tiek apstrīdēta valsts atbalsta esamība kā tāda un līdz ar to – apstrīdētā lēmuma spēkā esamība, tomēr neapgalvojot, ka šis lēmums ir spēkā neesošs. Tādējādi minētais arguments var tikt izvirzīts tikai prasības atcelt tiesību aktu procesuālajā ietvarā, kas paredzēts LESD 263. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Komisija/Francija, C‑37/14, nav publicēts, EU:C:2015:90, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).

               40

               Katrā ziņā ir jānorāda, ka šis pats arguments jau ir ticis izvērtēts un noraidīts 79.–81. punktā 2015. gada 25. marta spriedumā Beļģija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt tiesību aktu, ko Beļģijas Karaliste bija vērsusi pret apstrīdēto lēmumu, un šo spriedumu apstiprināja arī Tiesa savā 2016. gada 30. jūnija spriedumā Beļģija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489).

               41

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka arguments par GSE testu finansēšanas kļūdainu kvalificēšanu par valsts atbalstu ir nepieņemams.

               42

               Attiecībā uz Beļģijas Karalistes argumentu, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums ir spēkā neesošs un kurš izvirzīts gadījumā, ja attiecīgais atbalsts būtu jāatgūst tikai no lauksaimniekiem, ir jānorāda, ka gan šī lēmuma 90., 92. un 99. apsvērumā, gan tā 1. panta 3. punktā kā atbalsta saņēmēji ir norādītas personas, kurām bija pienākums veikt obligātu GSE testu.

               43

               No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums, pat ja atbalsta saņēmēji tajā nav precīzāk noteikti, pamatojoties uz konkrētu nozari vai citām objektīvām iezīmēm, kas nav iepriekšējā punktā minētās, tomēr ļauj noteikt nelikumīgā un ar iekšējo tirgu nesaderīgā atbalsta saņēmējus, neierobežojot šos saņēmējus tikai ar lauksaimniekiem. Līdz ar to šo lēmumu nevar uzskatīt par spēkā neesošu.

               44

               Attiecībā uz argumentu par grūtībām noteikt attiecīgā atbalsta faktiskos saņēmējus, kas ir izvirzīts gadījumam, ja pienākums atgūt šo atbalstu nebūtu ierobežots tikai ar lauksaimniekiem, ir jāatgādina, ka ar bažām par nepārvaramām iekšējām grūtībām, kas tostarp saistītas ar katra attiecīgā uzņēmuma situācijas izvērtēšanu saistībā ar nelikumīgā atbalsta atgūšanu vai ar plašo atbalsta shēmas piemērojamību valsts ražošanas struktūrās, nevar pamatot to, ka dalībvalsts neievēro tai Savienības tiesībās paredzētos pienākumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 1. aprīlis, Komisija/Itālija, C‑99/02, EU:C:2004:207, 22. un 23. punkts un tajos minētā judikatūra).

               45

               Šajā gadījumā Beļģijas Karaliste nav pierādījusi, ka tai nebija iespējams praktiski noteikt attiecīgā atbalsta faktiskos saņēmējus. Tā, piemēram, varēja vērsties pie laboratorijām vai uzņēmējiem, kuru teritorijā tika ņemti paraugi GSE testu veikšanai un kuri ir TSE pamatnostādņu 25. punktā minētas vienības, lai noteiktu pārējos saimnieciskās darbības subjektus, kam tika novirzīts minētais atbalsts.

               46

               Attiecībā uz argumentu par de minimis robežvērtību nepārsniegšanu ir jāatgādina, ka, lai noteiktu valsts atbalsta saņēmēju, ir jānosaka uzņēmumi, kuri faktiski bija guvuši labumu no šī atbalsta (spriedumi, 2003. gada 3. jūlijs, Beļģija/Komisija, C‑457/00, EU:C:2003:387, 55. punkts, kā arī 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P un C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 90. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā judikatūrā ir izslēgta iespēja aprēķināt atgūstamā atbalsta summu, vienādi sadalot šī atbalsta kopējo summu starp apstrīdētajā lēmumā minētajām ekonomikas nozarēm, kā to ir ierosinājusi Beļģijas Karaliste, lai pierādītu de minimis robežvērtību nepārsniegšanu.

               47

               Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai arī Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā atbalsta atgūšanas pienākuma neizpilde, sniedzot Tiesai visu nepieciešamo informāciju, lai tā varētu pārbaudīt, vai šī pienākumu neizpilde pastāv, bez tiesībām pamatoties uz jebkādu prezumpciju, attiecīgajai dalībvalstij savukārt, ja ir ticis pierādīts daļas vai visa attiecīgā atbalsta neatgūšanas fakts, ir jāpamato, kādēļ atsevišķu saņēmēju gadījumā šī atgūšana nav nepieciešama (spriedums, 2015. gada 12. februāris, Komisija/Francija, C‑37/14, nav publicēts, EU:C:2015:90, 71. punkts). Izņemot aprēķina metodi, kuras piemērošana atbilstoši iepriekšējā punktā minētajai judikatūrai ir izslēgta, Beļģijas valdība nav sniegusi nekādas precīzas un konkrētas norādes, kas ļautu uzskatīt, ka attiecīgo atbalsta saņēmēju gadījumā ir ievērotas de minimis robežvērtības.

               48

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai no atbalsta saņēmējiem atgūtu valsts atbalstu, kas apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. un 4. punktā ir atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, un neinformējot Komisiju par pasākumiem, kas veikti, lai izpildītu šī lēmuma prasības, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 2.–4. pantā paredzētos pienākumus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               49

               Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Beļģijas Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai no atbalsta saņēmējiem atgūtu valsts atbalstu, kas Komisijas 2011. gada 27. jūlija Lēmuma 2011/678/ES par valsts atbalstu transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga liellopiem finansēšanai, kuru īstenojusi Beļģija (valsts atbalsts C 44/08 (ex NN 45/04), 1. panta 3. un 4. punktā ir atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, un neinformējot Eiropas Komisiju par pasākumiem, kas veikti, lai izpildītu šī lēmuma prasības, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 2.–4. pantā paredzētos pienākumus;

                           2)

                           Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 5. martā.#Modelo Continente Hipermercados SA pret Autoridade Para As Condições de Trabalho - Centro Local do Lis (ACT).#Tribunal do Trabalho de Leiria lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Akciju sabiedrību apvienošanas kārtība – Direktīva 78/855/EEK – Apvienošana pievienojot – 19. pants – Sekas – Vispārēja visu iegūstamās sabiedrības aktīvu un pasīvu nodošana ieguvējai sabiedrībai – Pārkāpums, ko iegūstamā sabiedrība izdarījusi pirms apvienošanas – Pārkāpuma konstatējums administratīvā lēmumā pēc šīs apvienošanas – Valsts tiesības – Iegūstamās sabiedrības administratīvās atbildības nodošana – Pieļaujamība.#Lieta C-343/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2015. gada 5. martā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Akciju sabiedrību apvienošanas kārtība — Direktīva 78/855/EEK — Apvienošana pievienojot — 19. pants — Sekas — Vispārēja visu iegūstamās sabiedrības aktīvu un pasīvu nodošana ieguvējai sabiedrībai — Pārkāpums, ko iegūstamā sabiedrība izdarījusi pirms apvienošanas — Pārkāpuma konstatējums administratīvā lēmumā pēc šīs apvienošanas — Valsts tiesības — Iegūstamās sabiedrības administratīvās atbildības nodošana — Pieļaujamība”
      Lieta C‑343/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal do Trabalho de Leiria (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 14. martā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 24. jūnijā, tiesvedībā

            Modelo Continente Hipermercados SA

      pret

            Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT) .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši K. Vajda [C. Vajda] (referents), A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 3. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Modelo Continente Hipermercados SA vārdā – D. Abrunhosa e Sousa, advogado,

               —

               Portugāles valdības vārdā – M. Perestrelo de Oliveira, vēlāk L. Inez Fernandes un F. Figueiroa Quelhas, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un D. Kuon, pārstāvji,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – K. Szíjjártó, pārstāve,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Guerra e Andrade un H. Støvlbæk, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 12. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1978. gada 9. oktobra Trešās direktīvas 78/855/EEK, kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz akciju sabiedrību apvienošanos (OV L 295, 36. lpp.), kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvu 2009/109/EK (OV L 259, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 78/855”), 19. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Modelo Continente Hipermercados SA (turpmāk tekstā – “MCH”) un Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT) (Darba apstākļu uzraudzības iestāde – Lis vietējais centrs) par pēdējās minētās lēmumu sodīt MCH par Portugāles darba tiesību pārkāpumiem, ko Good and Cheap – Comércio Retalhista SA (turpmāk tekstā – “Good and Cheap”) izdarījusi, pirms tā tika pievienota MCH.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 78/855 preambulas trešajā un sestajā apsvērumā ir noteikts:
               “[..] locekļu [dalībnieku] un trešo personu interešu aizsardzība prasa, lai būtu saskaņoti dalībvalstu tiesību akti attiecībā uz akciju sabiedrību apvienošanos un [..] visu dalībvalstu tiesību aktos būtu paredzēta apvienošanās;
               [..]
               [..] kreditori, ieskaitot parādzīmju turētājus, un personas, kurām ir citas prasības [citi prasījumi] pret sabiedrībām, kas gatavojas apvienoties, jāpasargā tā, lai apvienošanās nekaitētu viņu interesēm.”

               4

               Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu:
               “Šajā direktīvā “apvienošanās iegādājoties [apvienošana pievienojot]” nozīmē darbību, ar kuru viena vai vairākas sabiedrības pārstāj eksistēt, bet netiek likvidētas, un nodod otrai sabiedrībai visus aktīvus un pasīvus, apmaiņai izsniedzot iegūstamās sabiedrības vai sabiedrību akcionāriem ieguvējas sabiedrības akcijas un maksājumu skaidrā naudā, ja tāds ir, nepārsniedzot 10 % no izsniegto akciju nominālvērtības vai, ja tām nav nominālvērtības, to uzskaites vērtības.”

               5

               Minētās direktīvas 13. panta 1. un 2. punkts bija formulēts šādi:
               “1.   Dalībvalstu tiesību aktiem jāparedz piemērota sistēma to apvienošanā iesaistīto sabiedrību kreditoru interešu aizsardzībai, kuru prasījumi pieteikti pirms apvienošanās noteikumu projekta publicēšanas un publicēšanas brīdī vēl nav jāpilda.
               2.   Šajā nolūkā ar dalībvalstu tiesību aktiem vismaz nodrošina, ka šādiem kreditoriem ir tiesības saņemt adekvātus aizsardzības pasākumus, ja sabiedrību, kas apvienojas, finansiālā situācija rada aizsardzības nepieciešamību un ja kreditoriem jau nav pieejama šāda aizsardzība.
               Dalībvalstis paredz nosacījumus 1. punktā un šā punkta pirmajā daļā noteiktajai aizsardzībai. Jebkurā gadījumā dalībvalstis nodrošina, ka kreditori drīkst lūgt attiecīgā administratīvā vai tiesu iestādē atbilstīgu aizsardzību, ja tie var ticami pierādīt, ka apvienošanās dēļ viņu prasījumi ir apdraudēti un ka no sabiedrības nav saņemta atbilstīga aizsardzība.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 19. panta 1. punktā bija noteikts:
               “Apvienošanās ipso jure un vienlaikus rada šādas sekas:

                        a)

                        iegūstamās sabiedrības aktīvi un pasīvi tiek nodoti ieguvējai sabiedrībai gan starp iegūstamo sabiedrību un ieguvēju sabiedrību, gan attiecībā uz trešajām personām;

                        b)

                        iegūstamās sabiedrības akcionāri kļūst par ieguvējas sabiedrības akcionāriem;

                        c)

                        iegūstamā sabiedrība pārstāj pastāvēt.”

               7

               2011. gada 1. jūlijā Direktīva 78/855 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 5. aprīļa Direktīvu 2011/35/ES par akciju sabiedrību apvienošanos (OV L 110, 1. lpp.). Kā tas izriet no šīs pēdējās minētās direktīvas preambulas 1. apsvēruma, tās mērķis ir skaidrības un praktisku iemeslu dēļ kodificēt Direktīvu 78/855, kas vairākkārt ir būtiski grozīta. Direktīvas 2011/35 19. panta 1. punktā identiskā formulējumā ir pārņemts Direktīvas 78/855 19. panta 1. punkts.

         Portugāles tiesības

               8

               Komercsabiedrību kodeksa (Código das Sociedades Comerciais, turpmāk tekstā – “CSC”) 112. pantā ir paredzēts:
               “Apvienošanas reģistrēšana komercreģistrā:

                        a)

                        izraisa iegūstamo sabiedrību vai, gadījumā ja tiek izveidota jauna sabiedrība, visu apvienojamo sabiedrību darbības izbeigšanu, to tiesības un saistības tiek nodotas ieguvējai sabiedrībai vai jaunajai sabiedrībai;

                        b)

                        sabiedrību, kuru darbība tiek izbeigta, dalībnieki kļūst par ieguvējas sabiedrības vai jaunās sabiedrības dalībniekiem.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               2011. gada 15. februārī ACT veica Good and Cheap darbinieku nostrādātā darba laika reģistra pārbaudi par 2010. gada decembri un 2011. gada janvāri. Tā konstatēja Portugāles darba tiesību normu pārkāpumus gan saistībā ar dažu darbinieku pēc kārtas nostrādātām darba stundām, gan atsevišķos gadījumos saistībā ar atpūtas stundu skaitu starp darba periodiem.

               10

               No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka 2011. gada 22. februārī MCH un Good and Cheap komercreģistra atbildīgajā dienestā reģistrēja apvienošanas noteikumu projektu, kas pēc tam tika publicēts Tieslietu ministrijas publikāciju interneta vietnē.

               11

               2011. gada 7. martāACT attiecībā uz Good and Cheap par minētajiem pārkāpumiem sagatavoja divus protokolus. Tomēr tā par šiem protokoliem paziņoja tikai 2011. gada 4. aprīlī.

               12

               2011. gada 31. martā komercreģistrā tika reģistrēta apvienošana, Good and Cheap kapitālu pievienojot MCH, kas izraisīja pirmās sabiedrības darbības izbeigšanu, jo to ieguva otrā sabiedrība.

               13

               Ar 2012. gada 24. septembra lēmumu ACT apstiprināja iepriekš minētos protokolus un noteica MCH naudas sodus par katru no attiecīgajiem administratīvajiem pārkāpumiem.

               14

               Savā prasībā par šo lēmumu, kas iesniegta Tribunal do Trabalho de Leiria, MCH ir izvirzījusi jautājumu par CSC 112. panta, ko ir interpretējusi ACT, atbilstību Direktīvas 2011/35 19. pantam. Šajā ziņā minētā tiesa vaicā, vai, īstenojot apvienošanu pievienojot, vispārēja visu iegūstamās sabiedrības aktīvu un pasīvu nodošana ieguvējai sabiedrībai, kāda ir paredzēta šī pēdējā minētā panta 1. punkta a) apakšpunktā, var ietvert atbildības par to naudas sodu samaksu, kas ir noteikti par administratīviem pārkāpumiem, kurus ir izdarījusi iegūstamā sabiedrība pirms šīs apvienošanās, nodošanu ieguvējai sabiedrībai.

               15

               Šādos apstākļos Tribunal do Trabalho de Leiria nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai, ņemot vērā [Savienības] tiesības, it īpaši [Direktīvas 2011/35 19. panta 1. punkta a) apakšpunktu], sabiedrību apvienošana ietver sistēmu, saskaņā ar kuru administratīvā atbildība par darbībām, kuras iegūtā sabiedrība ir veikusi pirms apvienošanas reģistrēšanas, tiek nodota ieguvējai sabiedrībai?

                        2)

                        Vai Direktīvas 2011/35 piemērošanas nolūkos administratīva sankcija var tikt uzskatīta par trešās personas (šajā gadījumā – valsts, par darba tiesību normu pārkāpumu) prasījumu, un tā rezultātā attiecīgais parāds (naudas sods par pārkāpumu), attiecībā uz kuru valsts ir kreditors, tiek nodots ieguvējai sabiedrībai?

                        3)

                        Vai CSC 112. panta interpretācija, saskaņā ar kuru neizriet, ka būtu jāizbeidz tiesvedība par administratīvu pārkāpumu, kurš ir veikts pirms apvienošanas, vai būtu jāatceļ uzliktais vai uzliekamais naudas sods, ir pretrunā Direktīvai 2011/35, kurā ir noteiktas sabiedrību apvienošanas sekas, tādējādi radot plašu šīs tiesību normas interpretāciju, kas ir pretrunā [Savienības] tiesību principiem un it īpaši [šīs] direktīvas 19. pantam?

                        4)

                        Vai šī interpretācija ir uzskatāma par principa, ka administratīvs pārkāpums nevar pastāvēt bez (ierobežotas) atbildības bez vainas vai ieguvējas sabiedrības atbildības ar vainu, pārkāpumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pieņemamību

               16

               Savos rakstveida apsvērumos Vācijas un Austrijas valdības pauž šaubas par atsevišķu iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu pieņemamību. Vācijas valdība uzskata, ka trešais un ceturtais jautājums attiecas uz valsts tiesību interpretāciju. Savukārt Austrijas valdība apgalvo, ka otrais jautājums attiecas uz situāciju, kurā pretēji pamatlietas faktiem naudas sods bija noteikts jau pirms apvienošanas, un tādējādi tas ir hipotētisks. Turklāt jautājums par kriminālatbildību, kas ir minēts ceturtajā jautājumā, neesot reglamentēts Direktīvā 2011/35, un tādējādi tas neesot saistīts ar Savienības tiesībām, kā tas ir prasīts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 51. pantā.

               17

               Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka, lai gan no iesniedzējtiesas sniegtā pamatlietas faktu izklāsta faktiski izriet, ka naudas sodi tika noteikti ar lēmumu, kas tika pieņemts pēc Good and Cheap pievienošanas MCH, no otrā jautājuma formulējuma tomēr neizriet, ka tas neattiecas uz šādu gadījumu. Tādējādi nevar uzskatīt, ka šis jautājums ir hipotētisks.

               18

               Pēc tam, uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa acīmredzami vēlas saņemt nevis valsts tiesību interpretāciju, bet gan Direktīvas 2011/35, konkrētāk tās 19. panta, interpretāciju, lai noskaidrotu, vai ACT sniegtā CSC 112. panta interpretācija ir pretrunā Savienības tiesībām.

               19

               Visbeidzot, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 34. punktā, ceturtais jautājums attiecas uz Portugāles tiesību principa interpretāciju un tam nav nekādas saistības ar Savienības tiesībām. Jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 267. pantā noteiktās procedūras pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu un Tiesa ir pilnvarota vienīgi lemt par šajā pantā noteikto Savienības tiesību aktu interpretāciju vai spēkā esamību. Tādēļ Tiesai nav jāvērtē valsts tiesību normu interpretācija vai jāspriež par to, vai valsts tiesas sniegtā interpretācija ir pareiza (skat. spriedumu Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               20

               No tā izriet, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi, izņemot ceturto jautājumu, ir pieņemami.

         Par lietas būtību

               21

               Vispirms ir jānorāda, ka Direktīva 2011/35, kuru ir lūgts interpretēt pirmajos trīs jautājumos, pamatlietas faktu rašanās dienā vēl nebija stājusies spēkā. Šādos apstākļos ir jāizvērtē tikai tie jautājumi, kas ir uzdoti saistībā ar Direktīvas 78/855 noteikumiem.

               22

               Tādējādi ir jāuzskata, ka, uzdodot trīs jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 78/855 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka “apvienošana pievienojot” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē rada pienākuma maksāt naudas sodu, kas ar galīgu lēmumu pēc šīs apvienošanas ir noteikts par darba tiesību pārkāpumiem, kurus iegūstamā sabiedrība ir izdarījusi pirms minētās apvienošanas, nodošanu ieguvējai sabiedrībai.

               23

               Saskaņā ar Direktīvas 78/855 19. panta 1. punkta a) apakšpunktu apvienošana pievienojot ipso jure rada vispārēju visu iegūstamās sabiedrības aktīvu un pasīvu nodošanu ieguvējai sabiedrībai.

               24

               Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, ir jānoskaidro, vai sabiedrības administratīvā atbildība, kuru konkrētāk veido pienākums maksāt šīs sabiedrības naudas sodu, kas pēc apvienošanas pievienojot ir noteikts par pārkāpumiem, kuri ir izdarīti pirms minētās apvienošanas, ir jāuzskata par daļu no šīs sabiedrības pasīviem minētās tiesību normas izpratnē.

               25

               Ieinteresētajām personām, kas ir paredzētas Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā un kas ir paudušas savus apsvērumus šajā ziņā, ir skaidrs, ka naudas sods, kurš ir noteikts galīgā lēmumā pirms divu sabiedrību apvienošanas, bet kurš vēl nav samaksāts, ir daļa no iegūstamās sabiedrības pasīviem, ciktāl šī naudas soda summa ir jāuzskata par šīs sabiedrības parādu attiecīgajai dalībvalstij. Savukārt, runājot par situāciju pamatlietā, proti, situāciju, kad naudas sods ir noteikts tikai pēc pamatlietā aplūkoto sabiedrību apvienošanas, tikai Portugāles un Ungārijas valdības, kā arī Eiropas Komisija uzskata, ka pienākums maksāt šo naudas sodu ietilpst iegūstamās sabiedrības pasīvos, bet MCH un Vācijas valdība apgalvo pretējo.

               26

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 78/855 19. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertais jēdziens “aktīvi un pasīvi” tajā nav definēts. Turklāt šajā tiesību normā nav nekādas norādes uz dalībvalstu tiesībām saistībā ar šo definīciju.

               27

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un piemērojamību, parasti visā Eiropas Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā tiesību normas kontekstu un attiecīgā regulējuma mērķi (it īpaši skat. spriedumus Fish Legal un Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, 42. punkts, kā arī Deckmyn un Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 14. punkts).

               28

               Runājot par kontekstu, kādā iekļaujas jēdziens “pasīvi”, Direktīvas 78/855 19. panta 1. punktā ir noteikts, ka apvienošana pievienojot ipso jure un tādējādi automātiski rada ne tikai vispārēju visu iegūstamās sabiedrības aktīvu un pasīvu nodošanu ieguvējai sabiedrībai, bet saskaņā ar šīs tiesību normas c) apakšpunktu arī iegūstamās sabiedrības darbības izbeigšanu. No tā izriet, ka tad, ja ieguvējai sabiedrībai netiktu nodota administratīvā atbildība kā daļa no iegūstamās sabiedrības pasīviem, šī atbildība izbeigtos.

               29

               Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 61. punktā, šāda atbildības izbeigšanās būtu pretrunā Direktīvas 78/855 3. panta 1. punktā paredzētās apvienošanas pievienojot būtībai, ciktāl saskaņā ar šo tiesību normu šādu apvienošanu veido visu iegūstamās sabiedrības aktīvu un pasīvu nodošana ieguvējai sabiedrībai, izbeidzot tās darbību bez likvidācijas.

               30

               Iepriekš izklāstīto jēdziena “pasīvi” interpretāciju apstiprina Direktīvas 78/855 mērķis. Šajā ziņā no tās preambulas trešā apsvēruma izriet, ka dalībvalstu tiesību aktu saskaņošana attiecībā uz akciju sabiedrību apvienošanu, dalībvalstu tiesībās ieviešot apvienošanas institūtu, ir vērsta uz to, lai apvienošanas pievienojot laikā aizsargātu sabiedrības dalībnieku un trešo personu intereses.

               31

               Jēdziens “trešās personas” ir plašāks nekā minētās direktīvas preambulas sestajā apsvērumā izmantotais jēdziens “kreditori, ieskaitot parādzīmju turētājus, un personas, kurām ir citi prasījumi pret sabiedrībām, kas gatavojas apvienoties”, jo šiem kreditoriem un personām, kurām ir citi prasījumi, ir piemērojami daži specifiski Direktīvas 78/855 13.–15. pantā paredzēti aizsardzības pasākumi.

               32

               Tādējādi ir jāuzskata, ka pie trešajām personām, kuru interešu aizsardzība ir paredzēta šajā direktīvā, pieder uzņēmumi, kas apvienošanas dienā vēl nav kvalificējami kā “kreditori” vai “personas, kurām ir citi prasījumi”, bet kas par tādiem var tikt kvalificēti pēc šīs apvienošanas, ņemot vērā pirms tās radušās situācijas, piemēram, tādu darba tiesību pārkāpumu izdarīšanu, kuri ar lēmumu ir konstatēti tikai pēc minētās apvienošanas. Ja ieguvējai sabiedrībai netiktu nodota iegūstamās sabiedrības administratīvā atbildība maksāt naudas sodu par šādiem pārkāpumiem, nebūtu aizsargātas tās dalībvalsts intereses, kuras kompetentās iestādes ir noteikušas šo naudas sodu.

               33

               Šajā kontekstā ir jānorāda, kā to ir apgalvojušas Portugāles un Ungārijas valdības, kā arī Komisija, ka tad, ja šādas atbildības nodošana būtu izslēgta, apvienošana būtu līdzeklis, ar kura palīdzību sabiedrība varētu izvairīties no atbildības par tās izdarītajiem pārkāpumiem, kas kaitētu attiecīgās dalībvalsts vai citu iespējami ieinteresēto personu interesēm.

               34

               Šo secinājumu neatspēko MCH arguments, ka apvienošanas rezultātā pievienotās sabiedrības administratīvās atbildības nodošana būtu pretrunā kreditoru un ieguvējas sabiedrības akcionāru interesēm, ciktāl pēdējie minētie nevarētu novērtēt šīs apvienošanas ekonomiskās un mantiskās sekas. Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 78/855 13. panta 2. punktu minētajiem kreditoriem ir jābūt tiesībām iegūt atbilstošas garantijas, ja sabiedrību, kas tiek apvienotas, finansiālā situācija rada šīs aizsardzības nepieciešamību, attiecīgā gadījumā vēršoties kompetentajā administratīvajā vai tiesu iestādē šo garantiju iegūšanai. Otrkārt, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 61. punktā, ieguvējas sabiedrības akcionāri var tikt aizsargāti, apvienošanas līgumā iekļaujot deklarāciju un garantiju klauzulu. Turklāt nekas ieguvējai sabiedrībai neliedz pirms apvienošanas veikt sīku iegūstamās sabiedrības ekonomiskās un juridiskās situācijas revīziju, lai papildus dokumentiem un informācijai, kas ir pieejami saskaņā ar tiesību aktu noteikumiem, iegūtu pilnīgāku ieskatu par šīs sabiedrības saistībām.

               35

               Tādējādi uz pirmo līdz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 78/855 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka “apvienošana pievienojot” minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē rada pienākuma maksāt naudas sodu, kas ar galīgu lēmumu pēc šīs apvienošanas ir noteikts par darba tiesību pārkāpumiem, kurus iegūstamā sabiedrība ir izdarījusi pirms minētās apvienošanas, nodošanu ieguvējai sabiedrībai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               36

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     Padomes 1978. gada 9. oktobra Trešās direktīvas 78/855/EEK, kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz akciju sabiedrību apvienošanos, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvu 2009/109/EK, 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka “apvienošana pievienojot” minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē rada pienākuma maksāt naudas sodu, kas ar galīgu lēmumu pēc šīs apvienošanas ir noteikts par darba tiesību pārkāpumiem, kurus iegūstamā sabiedrība ir izdarījusi pirms minētās apvienošanas, nodošanu ieguvējai sabiedrībai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums 1975. gada 30. oktobrī. # Rey Soda pret Cassa Conguaglio Zucchero. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Abbiategrasso - Itālija. # Lieta 23-75.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2007. gada 22.novembrī. # José María Carpi Badía pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta F-110/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 22. novembrī
      Lieta F‑110/06
      José María Carpi Badía
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Prioritātes punkti – Nepilnīga personas lieta – Prioritātes punktu neiekļaušana elektroniskajā amatā paaugstināšanas lietvedības sistēmā “Sysper 2” – Tehniska kļūda – Amatā paaugstināšanas A* komiteja – Tāda punktu skaita piešķiršana, kas ir mazāks par augstākstāvošas vadības ieteikumu
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko Carpi Badía lūdz atcelt Komisijas lēmumu piešķirt viņam tādu prioritātes punktu skaitu, kas nav pietiekams, lai viņu varētu paaugstināt
         amatā 2005. gadā, un lēmumu nepaaugstināt viņu amatā minētajā gadā, kā arī iecēlējinstitūcijas 2006. gada 6. jūnija lēmumu,
         ar kuru ir noraidīta viņa sūdzība

      Nolēmums Atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru prasītājam ir piešķirts nepietiekams prioritātes punktu skaits, lai viņš 2005. gadā tiktu
         paaugstināts amatā. Atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek izveidots 2005. gadā amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, kas publicēts
         2005. gada 23. novembra Administratīvajā paziņojumā Nr. 85‑2005, tiktāl, ciktāl tajā nav iekļauts prasītāja uzvārds. Komisija atlīdzina prasītāja tiesāšanās izdevumus, kā arī
         sedz savus tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Komisijas izveidotā paaugstināšanas amatā sistēma – Paaugstināšanas amatā noslēgšana
            ar aktu, kas ietver lēmumu, ar kuru izveidots amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, un lēmumu, ar kuru noteikti ierēdņiem piešķirtie
            punkti – Patstāvīgi atsevišķi vai kopā pārsūdzami lēmumi
      (Civildienesta noteikumu 45., 90. un 91. pants)
      2.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      1.      Ar Komisijas iekšējo regulējumu izveidotajā paaugstināšanas amatā sistēmā, kurā nobeiguma aktam, ar kuru tiek pabeigta paaugstināšana
         amatā, ir salikts raksturs tādā nozīmē, ka to veido divi atsevišķi lēmumi, proti, iecēlējinstitūcijas lēmums, ar kuru tiek
         pieņemts amatā paaugstināto [ierēdņu] saraksts, un minētās iestādes lēmums, ar kuru tiek noteikts kopējais ierēdņiem piešķirto
         punktu skaits un uz kuru balstīts pirmais no šiem lēmumiem, šis lēmums, ar kuru tiek noteikts kopējais punktu skaits, ir patstāvīgs
         akts, ko iespējams apstrīdēt un vajadzības gadījumā pārsūdzēt tiesā, izmantojot vienu no Civildienesta noteikumos paredzētajiem
         tiesību aizsardzības līdzekļiem.

      Tomēr ierēdnis, kurš nav paaugstināts amatā, jo viņam, iespējams, nepamatoti piešķirts nepietiekams punktu skaits, lai sasniegtu
         paaugstināšanas amatā slieksni, prasību var celt gan par iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar kuru ir noteikts kopējais punktu skaits,
         gan par lēmumu, ar kuru ir pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts. Lai gan abus minētos aktus iespējams juridiski nošķirt
         un katram no tiem var izvirzīt dažādus prasījumus to atcelšanai, ir skaidrs, ka gadījumos, kad ierēdnim ir atteikta paaugstināšana
         amatā, abi minētie akti faktiski ir cieši saistīti, jo paaugstināšanas atteikums noteikti ir saistīts ar kopējā ierēdnim piešķirtā
         punktu skaita attiecību pret paaugstināšanas amatā slieksni.

      (skat. 32. un 33. punktu)
      2.      Ar Komisijas iekšējo regulējumu ieviestajā paaugstināšanas amatā sistēmā par procesuālo noteikumu pārkāpumu, kas pieļauts
         saistībā ar likumīgu paaugstināšanas amatā norisi, ir uzskatāma tehniskas kļūdas dēļ notikusi ierēdņa uzvārda neiekļaušana
         viņa ģenerāldirektorāta amatā paaugstināto ierēdņu sarakstā, kurš ir izveidots elektroniski un kuru ģenerāldirektors izmanto,
         lai ģenerāldirekcija piešķirtu prioritātes punktus saviem ierēdņiem. Tomēr, lai šis procesuālo noteikumu pārkāpums varētu
         būt pamats atcelt lēmumu, kas pieņemts vēlāk, lai pārkāpumu novērstu un ieinteresētajai personai piešķirtu prioritātes punktus,
         bet tādā apmērā, kas nav pietiekams, lai viņu paaugstinātu amatā, un atcelt lēmumu, ar kuru pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu
         saraksts, ir jāpierāda, ka gadījumā, ja procedūras norisē šādu pārkāpumu nebūtu bijis, minēto lēmumu saturs būtu varējis būt
         citāds.

      Tā tas ir, ja, izstrādājot attiecīgā ģenerāldirektorāta ģenerāldirektora oficiālo nodomu prioritātes punktu piešķiršanas jomā,
         netiek ņemts vērā ieinteresētās personas gadījums, jo šī izstrāde ir amatā paaugstināšanas procedūras izšķirošs posms, un
         šis pārkāpums, kaut arī tas ir bijis iespējams, nav tiesiski pietiekami novērsts, vēlāk amatā paaugstināšanas komitejai piešķirot
         atbilstošu prioritātes punktu skaitu. Šāds pārkāpums var kaitēt attiecīgā ierēdņa interesēm un padarīt amatā paaugstināšanas
         procedūru par spēkā neesošu.

      (skat. 91.–95. un 102. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1986. gada 23. aprīlis, 150/84 Bernardi/Parlaments, Recueil, 1375. lpp., 28. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1995. gada 23. novembris, T‑64/94 Benecos/Komisija, Recueil FP, I‑A‑257. un II‑769. lpp., 80. punkts; 1999. gada 9. marts, T‑212/97 Hubert/Komisija, Recueil FP, I‑A‑41. un II‑185. lpp., 53. punkts; 2000. gada 13. jūlijs, T‑87/99 Hendrickx/Cedefop, Recueil FP, I‑A‑147. un II‑679. lpp., 64. punkts.


Vispārējās tiesas (otrā palāta) spriedums, 2016. gada 18. jūlijs.#Argus Security Projects Ltd pret Eiropas Komisiju.#Publiski pakalpojumu līgumi – Drošības pakalpojumu sniegšana Savienības integrētas robežu pārvaldības palīdzības misijas Lībijā ietvaros – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana un līguma slēgšanas tiesību piešķiršana citam pretendentam – Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T-266/14.


Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2014. gada 9. decembra spriedums.#Industrie Riunite Odolesi SpA (IRO) pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Stiegrojuma apaļtērauda stieņos vai ruļļos tirgus – Lēmums, ar kuru pēc EOTK līguma darbības beigām konstatēts EOTKL 65. panta pārkāpums, piemērojot Regulu (EK) Nr. 1/2003 – Cenu un maksāšanas termiņu noteikšana – Ražošanas vai pārdošanas ierobežošana vai kontrole – Būtisku formas prasību pārkāpums – Juridiskais pamats – Lietas izmeklēšana – Tirgus definīcija – EOTKL 65. panta pārkāpums – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Samērīgums.#Lieta T‑69/10.