title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 14. martā. # Eiropas Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 92/12/EEK - Akcīzes nodoklis - Tabakas izstrādājumi, kas iegādāti vienā dalībvalstī un pārvesti uz citu dalībvalsti - Tikai un vienīgi kvantitatīvi vērtēšanas kritēriji - LESD 34. pants - Importa kvantitatīvie ierobežojumi. # Lieta C-216/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 14. martā (
            *1
         )
      “Valsts pienākumu neizpilde — Direktīva 92/12/EEK — Akcīzes nodoklis — Tabakas izstrādājumi, kas iegādāti vienā dalībvalstī un pārvesti uz citu dalībvalsti — Tikai un vienīgi kvantitatīvi vērtēšanas kritēriji — LESD 34. pants — Importa kvantitatīvie ierobežojumi”
      Lieta C-216/11
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2011. gada 10. maijā cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv W. Mölls un O. Beynet, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Francijas Republiku, ko pārstāv G. de Bergues un N. Rouam, pārstāvji,
      atbildētāja.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal] (referente),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 19. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, izmantodama tikai un vienīgi kvantitatīvu kritēriju, lai izvērtētu, vai privātpersonu veikts no citas dalībvalsts ievestu tabakas izstrādājumu turējums ir komerciālas dabas, attiecinādama šo kritēriju uz katru personisko transportlīdzekli (nevis personu) atsevišķi un visiem tabakas izstrādājumiem kopumā un gluži vienkārši aizliegdama privātpersonām ievest tabakas izstrādājumus no citas dalībvalsts, ja to daudzums katrā personiskajā transportlīdzeklī pārsniedz 2 kilogramus, Francijas Republika nav izpildījusi tai Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 9. nod., 1. sēj., 179. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”), proti, tās 8. un 9. pantā, kā arī LESD 34. pantā noteiktos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               2

               Direktīvas 8. pantā bija noteikts:
               “Par precēm, ko savām vajadzībām iegādājušās un ved privātpersonas, saskaņā ar iekšējā tirgus principu akcīzes nodokli iekasē dalībvalstī, kur preces iegādājas.”

               3

               Direktīvas 9. pantā bija paredzēts:
               “1.   Neskarot 6., 7. un 8. pantu, akcīzes nodoklis kļūst iekasējams, ja preces, kas paredzētas patēriņam vienā dalībvalstī, komerciālām vajadzībām glabā citā dalībvalstī.
               Šādā gadījumā nodoklis jāmaksā šo preču glabātājam dalībvalstī, kuras teritorijā šīs preces atrodas.
               2.   Lai konstatētu, ka 8. pantā minētās preces ir paredzētas komerciālām vajadzībām, dalībvalstīm, cita starpā, jāpievērš uzmanība:

                        —

                        preču glabātāja komerciālajam statusam un šo preču glabāšanas iemesliem,

                        —

                        vietai, kur preces atrodas vai, attiecīgā gadījumā, izmantotajam pārvadāšanas veidam,

                        —

                        visiem dokumentiem, kas attiecas uz šīm precēm,

                        —

                        preču īpašībām,

                        —

                        preču daudzumam.

                  Lai piemērotu pirmās daļas piekto ievilkumu, dalībvalstis var noteikt orientējošus lielumus, bet tikai kā pieturas punktu [liecinošas pazīmes]. Šie orientējošie lielumi nedrīkst būt mazāki par:

                        a)

                        tabakas izstrādājumiem:
                        cigaretes 800 gab.
                        cigarillas (cigāri, kas katrs sver ne vairāk par 3 g) 400 gab.
                        cigāri 200 gab.
                        smēķējamā tabaka 1,0 kg

                  [..].”

         Francijas tiesiskais regulējums

               4

               Vispārīgā nodokļu kodeksa [Code général des impôts] (turpmāk tekstā – “CGI”) redakcijas, kāda tā bija spēkā Francijas Republikai 2009. gada 23. novembrī nosūtītajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, 302.D pantā ir paredzēts:
               “I.-1. Nodoklis ir jāmaksā: [..]

                        4.

                        ievērojot [..] 575.G un 575.H pantā noteikto, ja Francijā tiek konstatēts tādu alkohola, alkoholisko dzērienu un tabakas izstrādājumu turējums komerciālām vajadzībām, kuru turētājs nespēj ar apliecinošu dokumentu – attiecīgi rēķinu vai kases čeku – pierādīt, ka šīs preces tiek pārvietotas nodokļa atlikšanas režīmā vai ka nodoklis Francijā ir samaksāts [..].

                  Lai noteiktu, vai šo preču turējums Francijā tiek veikts komerciālām vajadzībām, administrācija ņem vērā šādus apstākļus:

                        a.

                        preču turētāja profesionālo darbību;

                        b.

                        preču atrašanās vietu, izmantoto pārvadāšanas veidu vai ar minētajām precēm saistītos dokumentus;

                        c.

                        preču iedabu;

                        d.

                        preču daudzumus, galvenokārt tad, ja tie pārsniedz liecinošās robežvērtības, kas norādītas direktīvas [..] 9. panta 2. punktā.”

               5

               Saskaņā ar CGI 575.G pantu:
               “Tabakas izstrādājumus pēc to pārdošanas mazumtirdzniecībā nedrīkst pārvietot 1 kilogramu pārsniedzošā daudzumā bez 302.M panta II punktā paredzētā dokumenta.”

               6

                  CGI 575.H pantā noteikts:
               “Izņemot piegādātājus noliktavās, tabakas tirgotājus tirdzniecības vietās, 565. panta 3. punktā minētās personas, 568. panta ceturtajā daļā minētos pircējus tālākpārdevējus vai – par budžetu atbildīgā ministra lēmumā noteikto daudzumu gadījumā – minētā panta pirmajā daļā norādītos mazumtirgotājus, neviens nedrīkst turēt noliktavās, tirdzniecības telpās vai transportlīdzekļos vairāk nekā 2 kilogramus tabakas izstrādājumu.”

         Francijas administratīvā prakse

               7

               2009. gada 23. novembra argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigās Francijas Budžeta ministrijas Muitas un netiešo nodokļu ģenerāldirekcijas vietnē bija norādīts:
               “Vispārīgi jautājumi
               Ja, ceļojot Eiropas Savienības dalībvalstīs, Jūs iegādājaties preces izmantošanai tikai savām vajadzībām, Jums, izbraucot no Francijas vai atgriežoties tajā, nebūs nedz jāaizpilda deklarācija, nedz jāmaksā nodevas vai nodokļi.
               [..] Jums iegādājoties [..] tabaku, Kopienu tiesiskajā regulējumā attiecībā uz privātpersonu veiktajiem pirkumiem ir paredzētas liecinošas robežvērtības.
               Ja ir pārsniegtas tālāk norādītās uz tabaku [..] attiecināmās robežvērtības un ņemot vērā citus kritērijus, Jūsu pirkumus Francijas muitas dienesti var uzskatīt par komerciāliem. Tad Jums būs jāmaksā attiecīgās nodevas un nodokļi, ar ko Francijā tiek aplikta katra no šīm precēm. Šīs robežvērtības tiek piemērotas, arī izceļojot no Francijas uz citu Eiropas Savienības dalībvalsti.
               Tabaka
               Ievērojot [CGI] 575.G un 575.H pantā noteikto [..] kopš 2006. gada 1. janvāra attiecībā uz privātpersonu kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī, izņemot 10 jaunās dalībvalstis, veiktu tabakas iegādi ir piemērojami šādi noteikumi:

                        —

                        Jūs drīkstat ievest 5 blokus cigarešu (proti, 1 kilogramu tabakas), neuzrādot pārvadāšanas atļauju.
                        Uzmanību: šī robežvērtība attiecas uz katru personisko transportlīdzekli vai sabiedriskā transportlīdzekļa izmantošanas gadījumā (proti, pārvadājot vairāk nekā 9 personas, ieskaitot vadītāju) – ikvienu 17 gadu vecumu sasniegušu personu.

                        —

                        Ievedot 6–10 blokus, Jums jāuzrāda vienkāršotais pavaddokuments (VPD). VPD neesamības gadījumā pārbaudītajam ceļotājam draud tabakas konfiscēšana, kā arī sods. Privātpersona var atteikties no šiem preču daudzumiem. Šajā gadījumā tai sodu nepiemēro.
                        Šo dokumentu var noformēt, pēc robežas šķērsošanas gluži vienkārši vēršoties tuvākajā Francijas muitas iestādē.

                        —

                        Ievest vairāk nekā 10 blokus cigarešu (vai 2 kilogramus tabakas) ir aizliegts vispār. Pārbaudītajam ceļotājam draud iepriekš minētās sankcijas (tabakas konfiscēšana un sods).
                        Izmantojot sabiedrisko transportlīdzekli (lidmašīnu, kuģi, autobusu, vilcienu), šie noteikumi attiecas uz katru pasažieri atsevišķi.”

         Pirmstiesas procedūra

               8

               Uzskatīdama, ka Francijas tiesību akti, kā arī administratīvā prakse jautājumā par to, kā privātpersonas ieved tabaku, ir pretrunā direktīvai, samērīguma principam un EKL 28. pantam, 2007. gada 23. oktobrī Komisija Francijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, uz kuru šī dalībvalsts atbildēja 2008. gada 18. janvāra vēstulē.

               9

               2009. gada 23. novembrī Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot Francijas Republiku darīt visu, kas vajadzīgs, lai divos mēnešos no šā atzinuma saņemšanas dienas izpildītu tajā izklāstītās prasības. Šī dalībvalsts uz to atbildēja 2010. gada 22. janvāra vēstulē.

               10

               Nebūdama apmierināta ar Francijas Republikas sniegtajiem paskaidrojumiem, Komisija nolēma celt šo prasību.

         Par prasību

         Par pirmo iebildumu, ka esot pārkāpti direktīvas 8. un 9. pants

               11

               Komisija apgalvo, ka Francijas tiesiskais regulējums un administratīvā prakse ir pretrunā direktīvai, konkrēti, tās 8. un 9. pantam, jo tas, vai tabakas izstrādājumu turējums ir komerciālām vajadzībām, tiek vērtēts ar tikai un vienīgi kvantitatīviem kritērijiem, ka CGI 575.G un 575.H pantā paredzētās robežvērtības attiecas uz visiem turējumā esošajiem tabakas izstrādājumiem kopumā, ka, pārvadājot ar personisko transportlīdzekli, šīs robežvērtības tiek piemērotas attiecībā uz katru transportlīdzekli, nevis personu un ka šo pantu pārkāpuma gadījumā paredzētās sankcijas ir ļoti bargas.

               12

               Francijas Republika ievadam iebilst, ka CGI 575.G un 575.H pantā ir reglamentēts vienīgi tabakas turējums, bet ne akcīzes nodokļa iekasēšanas kārtība un nosacījumi. Tāpēc šīs tiesību normas direktīvas 8. un 9. panta tvērumā neietilpstot. Lai kā arī nebūtu, Francijas tiesiskais regulējums un administratīvā prakse neesot pretrunā direktīvai un paredzētās sankcijas esot samērīgas.

               13

               Jāatgādina, ka direktīvā ir domāts paredzēt vairākus noteikumus attiecībā uz akcīzes preču turējumu, apgrozību un uzraudzību, lai tostarp nodrošinātu, ka akcīzes nodokļa iekasējamība visās dalībvalstīs būtu vienāda (2006. gada 23. novembra spriedums lietā C-5/05 Joustra, Krājums, I-11075. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               14

               Tālab komerciālām vajadzībām turētās preces direktīvā tiek nošķirtas no personiskām vajadzībām turētajām (iepriekš minētais spriedums lietā Joustra, 28. punkts).

               15

               Par personiskām vajadzībām turētajām precēm saskaņā ar direktīvas 8. pantā paredzēto akcīzes nodoklis ir maksājams dalībvalstī, kurā tās ir iegādātas (iepriekš minētais spriedums lietā Joustra, 31. punkts). Turpretim, komerciālām vajadzībām turētu preču gadījumā direktīvas 9. panta 1. punktā ir būtībā noteikts, ka akcīzes nodoklis ir iekasējams dalībvalstī, kur šīs preces tiek turētas.

               16

               Direktīvas 9. panta 2. punktā ir noteikti vairāki kritēriji, lai konstatētu, vai preces tiek turētas komerciālām vajadzībām. Proti, no paša šā 2. punkta pirmās daļas formulējuma izriet, ka dalībvalstīm, lai konstatētu, ka preces tiek turētas komerciālām vajadzībām, tostarp jāņem vērā vairāki faktori, turēto preču daudzumam esot norādītam tikai kā vienam no virknes citu faktoru. Turklāt jautājumā par šo faktoru šā paša 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis var noteikt orientējošus apjomus, kam ir tikai indikatīva nozīme.

               17

               No tā izriet, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 20. un 21. punktā, ka direktīvas 9. panta 2. punktā dalībvalstīm nav ļauts konstatēt, ka preces tiek turētas komerciālām vajadzībām, balstoties tikai uz kādu turējumā esošo preču tikai un vienīgi kvantitatīvu robežvērtību.

               18

               Savukārt jautājumā par strīdīgo tiesisko regulējumu jānorāda, ka šāda tikai un vienīgi kvantitatīva robežvērtība, lai konstatētu, ka preces tiek turētas komerciālām vajadzībām, pašā CGI 302.D pantā, kā to uzsver Francijas Republika, patiešām nav paredzēta.

               19

               Tomēr tā kā šajā pantā ir noteikts, ka to piemēro, “ievērojot [..] [CGI] 575.G un 575.H pantā noteikto”, abos šajos pantos minētās robežvērtības patiesībā kļūst vienīgie vērā ņemamie faktori, lai konstatētu, ka preces tiek glabātas komerciālām vajadzībām, kā to apliecina arī Francijas administratīvā prakse. Francijas Republika neapstrīd, ka šīs robežvērtības pēc savas iedabas ir tikai un vienīgi kvantitatīvas.

               20

               Minētā dalībvalsts vienlīdz apgalvo, ka tāpēc, ka minētās robežvērtības piemēro visiem turējumā esošajiem tabakas izstrādājumiem kopumā un, pārvadājot ar personisko transportlīdzekli, tabakas daudzumi tiek vērtēti attiecībā uz katru transportlīdzekli, nevis personu, tās tiesiskais regulējums un administratīvā prakse nav pretrunā direktīvas 9. panta 2. punktam.

               21

               Šajā ziņā jānorāda, ka saskaņā ar direktīvas 9. panta 2. punkta otro daļu, ja dalībvalstis nolemj, lai tabakas izstrādājumu turējumu uzskatītu par komerciālu, noteikt tādas šo izstrādājumu daudzuma robežvērtības, kas saskaņā ar šajā tiesību normā noteikto drīkst būt tikai liecinošas, tām ir jāievēro noteikti robežvērtību minimumi.

               22

               Taču, pirmkārt, skaidri nosakot robežvērtību minimumus vairākām dažādām tabakas izstrādājumu kategorijām, noteikt svara robežvērtības attiecībā uz visiem glabājumā esošajiem tabakas izstrādājumiem kopumā direktīvā dalībvalstīm ir ļauts tikai ar nosacījumu, ka tiek ievērots katrs šo robežvērtību minimums. Francijas Republika neapgalvo, ka CGI 575.G un 575.H pantā paredzēto robežvērtību gadījumā šis nosacījums būtu izpildīts.

               23

               Otrkārt, tā kā direktīvas 9. panta 2. punkta mērķis ir precizēt nosacījumus, kādos akcīzes nodoklis kļūst iekasējams no preču turētāja šā panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, direktīvas 9. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētās minimālās liecinošās robežvērtības ir attiecināmas uz minēto turētāju un tātad – uz katru personu.

               24

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka, tālab, lai konstatētu, ka tabakas izstrādājumi tiek glabāti komerciālām vajadzībām, paredzot tikai un vienīgi kvantitatīvas robežvērtības, ko piemēro visām šīm precēm kopumā un kas, pārvadājot ar personisko transportlīdzekli, tiek vērtētas attiecībā uz katru transportlīdzekli, un turklāt šo robežvērtību pārsniegšanas gadījumā paredzot sankcijas, Francijas tiesiskais regulējums, kā arī administratīvā prakse ir pretrunā direktīvas 9. pantam un tādēļ arī tās 8. pantam.

               25

               Tātad pirmais Komisijas iebildums ir pamatots.

         Par otro iebildumu, ka esot pārkāpts LESD 34. pants

               26

               Komisija apgalvo, ka CGI 575.H pants ir pretrunā arī LESD 34. pantam. Proti, šajā valsts tiesību normā privātpersonām esot gluži vienkārši liegts Francijā no citas dalībvalsts ievest tabakas izstrādājumus, ja to daudzums katrā personiskajā transportlīdzeklī pārsniedz 2 kilogramus, pat ja šie daudzumi atrodas turējumā privātpersonas pašas vajadzībām.

               27

               Šajā ziņā jāatgādina, ka, ja kāda joma Kopienas līmenī ir pilnībā saskaņota, visi ar to saistītie valsts pasākumi ir jāizvērtē, ievērojot šā saskaņošanas pasākuma, nevis primāro tiesību noteikumus (2004. gada 14. decembra spriedums lietā C-463/01 Komisija/Vācija, Krājums, I-11705. lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Šajā lietā, kā redzams šā sprieduma 24. punktā, netiek apstrīdēts, ka CGI 575.H pantā netiek ievērots pasākums, ar kuru ir pilnīgi saskaņots veids, kādā dalībvalstis drīkst ņemt vērā turēto tabakas izstrādājumu daudzumu, lai to turējumu uzskatītu par komerciālu.

               29

               Taču, tā kā savā otrajā iebildumā Komisija vienīgi lūdz šā saskaņošanas pasākuma gaismā vērtējamo valsts pasākumu pārbaudīt primāro tiesību gaismā, šis iebildums ir jānoraida.

               30

               Tādēļ jāatzīst, ka, izmantodama tikai un vienīgi kvantitatīvu kritēriju, lai izvērtētu, vai privātpersonu veikts no citas dalībvalsts ievestu tabakas izstrādājumu turējums ir komerciālas dabas, kā arī attiecinādama šo kritēriju uz katru personisko transportlīdzekli (nevis personu) atsevišķi un visiem tabakas izstrādājumiem kopumā, Francijas Republika nav izpildījusi tai direktīvā, proti, tās 8. un 9. pantā, noteiktos pienākumus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               31

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar šā paša reglamenta 138. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki parasti sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Komisijai un Francijas Republikai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, jānospriež, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           izmantodama tikai un vienīgi kvantitatīvu kritēriju, lai izvērtētu, vai privātpersonu veikts no citas dalībvalsts ievestu tabakas izstrādājumu turējums ir komerciālas dabas, kā arī attiecinādama šo kritēriju uz katru personisko transportlīdzekli (nevis personu) atsevišķi un visiem tabakas izstrādājumiem kopumā, Francijas Republika nav izpildījusi tai Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību, proti, tās 8. un 9. pantā, noteiktos pienākumus;

                           2)

                           pārējā daļā prasību noraidīt;

                           3)

                           Eiropas Komisija un Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (desmitā palāta) 2013. gada 24. oktobrī. # Agenţia Naţională de Administrare Fiscală pret SC Rafinăria Steaua Română SA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Inalta Curte de Casaţie şi Justiţie - Rumānija. # Nodokļi - Pievienotās vērtības nodoklis - Pārmaksātā PVN atlīdzināšana ar ieskaitu - Paziņojuma par ieskaitu atcelšana - Pienākums maksāt nokavējuma procentus nodokļu maksātājam. # Lieta C-431/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
      2013. gada 24. oktobrī (
            *1
         )
      “Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis — Pārmaksātā PVN atlīdzināšana ar ieskaitu — Paziņojuma par ieskaitu atcelšana — Pienākums maksāt nokavējuma procentus nodokļu maksātājam”
      Lieta C‑431/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Rumānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 21. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 24. septembrī, tiesvedībā

            Agenţia Naţională de Administrare Fiscală

      pret

            SC Rafinăria Steaua Română SA.

      TIESA (desmitā palāta)
      šādā sastāvā: desmitās palātas priekšsēdētājs, kas pilda palātas priekšsēdētāja pienākumus, E. Juhāss [E. Juhász], tiesneši A. Ross [A. Rosas] un K. Vajda [C. Vajda] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  SC Rafinăria Steaua Română SA vārdā – D. Dascălu, advokāts,

               —

               Rumānijas valdības vārdā – R. H. Radu, kā arī E. Gane un A.‑L. Crişan, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Keppenne un L. Lozano Palacios, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 183. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (Rumānijas Valsts nodokļu pārvalde, turpmāk tekstā – “Agenţia”) un SC Rafinăria Steaua Română SA (turpmāk tekstā – “Steaua Română”) par prasību samaksāt procentus saistībā ar novēlotu pārmaksātā pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) no samaksātā priekšnodokļa, kas Steaua Română bija jāmaksā par PVN, atmaksu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               PVN direktīvas 183. panta pirmajā daļā ir noteikts:
               “Ja kādam taksācijas periodam atskaitīšanas summa pārsniedz maksājamo PVN, dalībvalstis var saskaņā ar pašu pieņemtiem noteikumiem vai nu pārnest pārpalikumu uz nākamo periodu, vai arī veikt atmaksāšanu.”

               4

               Saskaņā ar PVN direktīvas 252. panta 2. punktu:
               “Taksācijas periodu katra dalībvalsts nosaka vienu, divus vai trīs mēnešus ilgu.
               Tomēr dalībvalstis var noteikt atšķirīgus taksācijas periodus, ar noteikumu, ka tie nepārsniedz vienu gadu.”

         Rumānijas tiesības

               5

               Nodokļu procedūra ir ieviesta ar 2003. gada 24. decembra Valdības rīkojumu Nr. 92 par nodokļu procesuālo kodeksu (Ordonanţa Guvernului nr. 92 privind Codul de procedură fiscală; 2003. gada 29. decembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 941, pārpublicēts 2007. gada 31. jūlijaMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 513), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktisko apstākļu rašanās brīdī (turpmāk tekstā – “Nodokļu procesuālais kodekss”).

               6

               Nodokļu procesuālā kodeksa 124. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Par summām, kas kompensējamas vai atlīdzināmas no valsts budžeta, nodokļu maksātājiem ir tiesības uz procentiem no nākamās dienas pēc tam, kad beidzas [..] noteiktais termiņš [..]. Procentus piešķir pēc nodokļu maksātāju pieprasījuma.”

               7

               Ekonomikas un finanšu ministra 2007. gada 1. novembra Dekrēta Nr. 1857/2007 (2007. gada 20. novembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 785), ar ko apstiprina metodes lēmumu pieņemšanai par PVN deklarācijām, kurās ir ietvertas negatīvas summas ar atmaksāšanas iespēju, 1. nodaļas B sadaļas 6. punktā ir noteikts:
               “Atbilde uz atmaksas pieteikumiem tiek sniegta atbilstoši hronoloģiskajai kārtībai, kādā tie reģistrēti nodokļu iestādē, 45 kalendāro dienu laikā no dienas, kad ir iesniegta [PVN] deklarācija, kurā ir ietvertas negatīvās summas ar atmaksāšanas iespēju.”

         Pamatlietas rašanās fakti un prejudiciālais jautājums

               8

                  Steaua Română PVN deklarācijās par 2007. gada decembri un 2008. gada janvāri bija ietverta negatīva summa 3697738 Rumānijas leju (RON) apmērā, kuru pēc pārbaudes veikšanas Agenţia piekrita atmaksāt.

               9

               Tomēr pēc šīs pašas pārbaudes veikšanas Agenţia izdeva paziņojumu par nodokli, ar kuru tā prettiesiski piemēroja Steaua Română divu papildu nodokļu saistību apmaksu, attiecīgi RON 19002767 apmērā kā PVN un RON 5374404 apmērā kā nokavējuma procentus. Pēc tam tā izdeva divus paziņojumus par pārmaksātā PVN atmaksu ieskaita veidā, tādējādi izraisot šo divu nodokļu saistību izbeigšanos.

               10

               Tā kā Steaua Română iesniegtās sūdzības par paziņojuma par nodokli un paziņojuma par ieskaitu atcelšanu tika noraidītas, tā iesniedza prasības Curtea de Apel Ploiești [Ploiești apelācijas tiesā], kas ar 2008. gada 4. decembra un 2009. gada 14. oktobra spriedumiem atcēla minētos paziņojumus. Agenţia celtās apelācijas sūdzības par šiem spriedumiem tika noraidītas ar Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie [Augstākās kasācijas tiesas] 2009. gada 9. jūnija un 2010. gada 13. maija spriedumiem. Tādējādi Agenţia bija jāatmaksā Steaua Română sākotnēji prasītā summa RON 3 697 738 apmērā.

               11

               Pamatojoties uz paziņojuma par ieskaitu prettiesiskumu un prettiesiski ieskaitītās PVN summas novēloto atmaksu, Steaua Română pieprasīja Agenţia samaksāt arī procentus par šo summu, ko aprēķina, sākot no likumā noteiktā 45 dienu termiņa PVN deklarāciju apstrādei beigām līdz faktiskai minētās summas atmaksai. Tā aprēķināja šo procentu summu RON 1 793 972 apmērā.

               12

               Tā kā Agenţia neatbildēja uz šo lūgumu piemērojamajā tiesiskajā regulējumā noteiktajā termiņā, Steaua Română divas reizes iesniedza sūdzības, pieprasot samaksāt likumiskos procentus par kopējo summu RON 1 793 972 apmērā.

               13

               Tā kā ar 2010. gada 30. septembra lēmumu Agenţia šo lūgumu noraidīja, Curtea de Apel Bucureşti [Bukarestes apelācijas tiesa] ar 2011. gada 14. februāra spriedumu atcēla šo lēmumu un piesprieda Agenţia līdz 2009. gada 27. jūlijam samaksāt Steaua Română likumiskos procentus par kopējo summu RON 1 793 972 apmērā.

               14

                  Agenţia iesniedza Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie kasācijas sūdzību par šo spriedumu.

               15

               Savā kasācijas sūdzībā Agenţia tostarp norādīja, ka Curtea de Apel Bucureşti, tai piespriežot samaksāt likumiskos procentus RON 1 793 972 apmērā, ņemot vērā, ka piemērojamos tiesību aktos sods ir paredzēts nevis par veidu, kādā tiek sniegta atbilde uz nodokļa maksātāju iesniegtajiem pieprasījumiem, bet tikai par šo atbilžu sniegšanai paredzētā laika pārsniegšanu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. PVN deklarācijas – tāpat kā pārējie Steaua Română iesniegtie pieprasījumi – tika izskatītas, ievērojot tam paredzētos termiņus. Tādējādi attiecībā uz laika posmu, kurā paziņojumi par ieskaitu bija spēkā, nokavējuma procenti nav jāmaksā.

               16

                  Steaua Română atsaucas uz 2011. gada 12. maija spriedumu lietā C-107/10 Enel Maritsa Iztok 3 (Krājums, I-3873. lpp.), norādot, ka šajā spriedumā Tiesa pauda skaidru nostāju par PVN neitralitātes principa interpretāciju un piemērošanu, ņemot vērā personu tiesības uz nokavējuma procentiem par novēlotu pārmaksātā PVN atmaksu. Tādējādi Steaua Română lūdza noraidīt kasācijas sūdzību kā nepamatotu, būtībā norādot, ka Agenţia nav ievērojusi PVN atmaksas termiņu.

               17

               Šādos apstākļos, uzskatot, ka tai kā pēdējās instances apelācijas tiesai ir pienākums vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, Înalta Curte de Casaţie și Justiţie nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai tāda Nodokļu procedūras kodeksa 124. panta interpretācija, saskaņā ar kuru valstij nav jāmaksā procenti par PVN deklarācijās pieprasītajām summām par laika posmu no dienas, kad ir veikts to ieskaits, līdz dienai, kad ieskaita akti ir atcelti ar tiesas nolēmumu, ir pretrunā Direktīvas 2006/112 [..] 183. panta noteikumiem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               18

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai PVN direktīvas 183. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka nodokļa maksātājs, kas ir lūdzis atmaksāt PVN pārmaksu no PVN priekšnodokļa, kas tam bija jāmaksā, nevar saņemt no dalībvalsts nodokļu pārvaldes nokavējuma procentus par šīs iestādes novēloti veikto atmaksu, par laika posmu, kad bija spēkā administratīvie akti, kas izslēdza atmaksas pienākumu un vēlāk tika atcelti ar tiesas nolēmumu.

               19

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, pat ja PVN direktīvas 183. pantā nav paredzēts ne pienākums maksāt procentus par pārmaksātā PVN atmaksājamo summu, ne arī datums, no kura šādi procenti ir jāmaksā, šis apstāklis pats par sevi neļauj secināt, ka šis pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstu noteiktā kārtība attiecībā uz pārmaksātā PVN atmaksāšanu ir atbrīvota no jebkādas pārbaudes par atbilstību Savienības tiesībām (iepriekš minētais spriedums lietā Enel Maritsa Iztok 3, 27. un 28. punkts, ka arī tajos minētā judikatūra).

               20

               Lai arī PVN direktīvas 183. pantā paredzēto tiesību uz pārmaksātā PVN atmaksāšanu īstenošana principā ir dalībvalstu procesuālās autonomijas ziņā, tomēr šo autonomiju ierobežo līdzvērtības un efektivitātes principi (iepriekš minētais spriedums lietā Enel Maritsa Iztok 3, 29. punkts).

               21

               No judikatūras tostarp izriet, ka dalībvalstīm, piemērojot tiesības uz pārmaksātā PVN atmaksu, kas izriet no PVN direktīvas 183. panta, interpretējot saistībā ar kontekstu un vispārējiem principiem, kas regulē PVN jomu, ir jāievēro atsevišķi specifiski noteikumi. Nodokļu maksātāju tiesības atskaitīt no PVN, kas tiem ir jāmaksā, to, ko tie jau iepriekš ir samaksājuši par to iegūtajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem kā priekšnodokli, ir ar Savienības tiesību aktiem ieviestās kopējās PVN sistēmas pamatprincips. Šīs tiesības ir neatņemama PVN mehānisma sastāvdaļa un tās, principā, nevar tikt ierobežotas. Tās ir izmantojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem saistītajiem priekšnodokļiem (iepriekš minētais spriedums lietā Enel Maritsa Iztok 3, 30. un 32. punkts un tajos minētā judikatūra).

               22

               Ņemot vērā šos apsvērumus, Tiesa jau ir spriedusi, ka pārmaksātā PVN atmaksāšanas noteikumi nedrīkst ietekmēt PVN nodokļa sistēmas neitralitātes principu, liekot nodokļu maksātājam pilnībā vai daļēji uzņemties šī nodokļa nastu, kas it īpaši nozīmē, ka atmaksāšana ir jāveic saprātīgā termiņā (iepriekš minētais spriedums lietā Enel Maritsa Iztok 3, 33. punkts).

               23

               Šo pašu apstākļu dēļ, ja pārmaksātā PVN atmaksāšana nodokļu maksātājam notiek, pārsniedzot saprātīgu termiņu, PVN nodokļa sistēmas neitralitātes princips paredz, ka finansiālie zaudējumi, kas tādējādi ar attiecīgās naudas summas nepieejamību tiek radīti nodokļu maksātājam, tiek kompensēti, samaksājot nokavējuma procentus.

               24

               Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka Valsts kases maksājamo procentu aprēķins, kura sākuma datums nav diena, kad pārmaksātais PVN parasti būtu jāatmaksā saskaņā ar PVN direktīvu, principā ir pretrunā šīs direktīvas 183. panta prasībām (iepriekš minētais spriedums lietā Enel Maritsa Iztok 3, 51. punkts). No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā piemērojamie valsts tiesību akti principā paredz nokavējuma procentu aprēķinu, sākot no PVN deklarāciju apstrādei paredzētā 45 dienu termiņa beigām.

               25

               Turklāt ir jākonstatē, ka, raugoties no nodokļu maksātāja viedokļa, iemeslam, kādēļ pārmaksātā PVN atmaksa ir notikusi novēloti, nav nozīmes. Šajā kontekstā nav būtiskas atšķirības starp novēlotu atmaksu, kas notikusi pieteikuma administratīvas apstrādes termiņa pārsniegšanas dēļ, vai tādu, kas notikusi, pamatojoties uz administratīviem aktiem, ar kuriem bija prettiesiski izslēgts atmaksas pienākums, un kas vēlāk ar tiesas nolēmumu tika atcelti.

               26

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 183. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka nodokļu maksātājs, kas ir lūdzis atmaksāt PVN pārmaksu no PVN priekšnodokļa, kas tam bija jāmaksā, nevar saņemt no dalībvalsts nodokļu pārvaldes nokavējuma procentus par šīs iestādes novēloti veikto atmaksu par laika posmu, kad bija spēkā administratīvie akti, kas izslēdza atmaksas pienākumu un vēlāk tika atcelti ar tiesas nolēmumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               27

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

                     Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 183. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka nodokļu maksātājs, kas ir lūdzis atmaksāt pievienotās vērtības nodokļa pārmaksu no pievienotās vērtības nodokļa priekšnodokļa, kas tam bija jāmaksā, nevar saņemt no dalībvalsts nodokļu pārvaldes nokavējuma procentus par šīs iestādes novēloti veikto atmaksu par laika posmu, kad bija spēkā administratīvie akti, kas izslēdza atmaksas pienākumu un vēlāk tika atcelti ar tiesas nolēmumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – rumāņu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 30.novembrī. # Camper, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "BROTHERS by CAMPER" reģistrācijas pieteikums - Agrākas valsts grafiskas preču zīmes "BROTHERS" - Nepieņemamība - Relatīvs atteikuma pamatojums - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-43/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2006. gada 30. novembra spriedums – Camper/ITSB – JC (“BROTHERS by CAMPER”)
      (lieta T‑43/05)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “BROTHERS by CAMPER” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts grafiskas preču zīmes “BROTHERS” – Nepieņemamība – Relatīvs atteikuma pamatojums – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 86.–88. un 91. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 29. novembra lēmumu (lieta R 170/2004‑1) attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               JC AB
                un
               Camper, SL
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Camper, SL

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiskā preču zīme “BROTHERS by CAMPER” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 18., 25. un 39. klasē, – reģistrācijas
                  pieteikums Nr. 1954601

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               JC AB

               Iebildumu procesā pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Zviedrijas, Somijas un Dānijas grafiskā preču zīme “BROTHERS” attiecībā uz 25. klasē ietilpstošajām precēm

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus, ciktāl tie balstīti uz agrāko Zviedrijas reģistrāciju, noraidīt; iebildumus attiecībā uz apstrīdēto preču daļu,
                  ciktāl tie balstīti uz agrākajām Dānijas un Somijas preču zīmēm, atbalstīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelāciju noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  prasību noraidīt;

                  2)

                  prasītāja sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi)
                     (ITSB) tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2010. gada 7.jūlijā. # Eiropas Komisija pret Hellenic Ventures - Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE un citi. # Šķīrējtiesas klauzula - Rīcība sākumkapitāla izveidei un attīstībai - Līguma izbeigšana - Pret sabiedrības partneriem vērsta prasība - Nepieņemamība - Avansu atmaksa - Procenti. # Lieta T-44/06.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2010. gada 7. jūlija spriedums – Komisija/Hellenic Ventures u.c.
      (lieta T‑44/06)
      Šķīrējtiesas klauzula – Rīcība sākumkapitāla izveidei un attīstībai – Līguma izbeigšana – Pret sabiedrības dalībniekiem vērsta prasība – Nepieņemamība – Avansu atmaksa – Procenti
      1.                     Tiesvedība – Vēršanās Vispārējā tiesā, pamatojoties uz šķīrējtiesas klauzulu (EKL 238. pants) (sal. ar 47.–49., 54. un 55. punktu)
      2.                     Eiropas Kopienu budžets – Kopienas finanšu atbalsts – Saņēmēja pienākums ievērot atbalsta piešķiršanas nosacījumus (EKL 238.
            un 274. pants) (sal. ar 85.–89., 91., 94.–96., 107., 108., 113. un 116. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atbilstoši EKL 238. pantam, ar kuru Komisija lūdz piespriest atbildētājiem atmaksāt avansa maksājumu, ko tā pārskaitīja,
                  izpildot starp Komisiju un sabiedrību atbildētāju noslēgto līgumu “Seed Fund 601”

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	Hellenic Ventures – Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE samaksā Eiropas Komisijai summu EUR 70 000, kam pieskaita
                     nokavējuma procentus atbilstoši Beļģijas likumos noteiktajai likmei, sākot no 1999. gada 25. aprīļa līdz parāda nomaksai pilnībā;

                  2)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  3)

                  	Hellenic Ventures atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus, izņemot Konstantinos Katsigiannis k‑ga, Panagiotis Chronopoulos k‑ga
                     un Nikolaos Poulakos k‑ga tiesāšanās izdevumus;

                  4)

                  	Komisija atlīdzina K. Katsigiannis k‑ga, P. Chronopoulos k‑ga un N. Poulakos k‑ga tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1982. gada 25. martā. # K.J. Munk pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Atlaišana. # Lieta 98/81.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 13.jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-160/99.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1996. gada 29. februārī. # Orlando Lopes pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Ierēdņi. # Lieta T-280/94.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 6.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Somijas Republiku. # Direktīva 79/409/EEK. # Lieta C-240/00.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1990. gada 13. decembrī. # Nederlandse Associatie van de Farmaceutische Industrie "Nefarma" un Bond van Groothandelaren in het Farmaceutische Bedrijf pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Omni-Partijen Akkoord - Pieņemamība. # Lieta T-113/89.


title: Civildienesta tiesas (Tiesas plēnums) spriedums 2006. gada 26.oktobrī. # Pia Landgren pret Eiropas Izglītības fondu (ETF). # Atlaišana. # Lieta F-1/05.

text:
      EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (plēnums)
      2006. gada 26. oktobrī (*)

      Pagaidu darbinieks – Uz nenoteiktu laiku noslēgts līgums – Atlaišana – Nepietiekama profesionālā kompetence – Pienākums norādīt pamatojumu – Acīmredzama kļūda vērtējumā
      Lieta F‑1/05
      par prasību, ko atbilstoši EKL 236. pantam un EAEK līguma 152. pantam cēla,
      Pia Landgren, Eiropas Izglītības fonda bijušā pagaidu darbiniece, ar dzīvesvietu Turīnā (Itālijā), ko pārstāv M. A. Luka [M.‑A. Lucas], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Izglītības fondu (EIF), ko pārstāv tā direktore M. Dunbara [M. Dunbar], kurai palīdz Ž. Vandersandens [G. Vandersanden], advokāts,

      atbildētājs.
      CIVILDIENESTA TIESA (plēnums)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs P. Mahonijs [P. Mahoney], palātu priekšsēdētāji H. Krepels [H. Kreppel] un Š. van Rapenbušs [S. van Raepenbusch] (referents), tiesneši I. Boruta [I. Boruta], H. Kanninens [H. Kanninen], H. Tagars [H. Tagaras] un S. Žervazonī [S. Gervasoni],

      sekretārs S. Boni [S. Boni], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 12. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā, kas Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas kancelejā ir pārsūtīts 2005. gada 28. aprīlī pa telefaksu
         (oriģināls tika iesniegts 2. maijā), Landgrena [Landgren] lūdz cita starpā atcelt Eiropas Izglītības fonda (EIF) 2004. gada 25. jūnija lēmumu par līguma, kas ar viņu kā pagaidu darbinieci
         noslēgts uz nenoteiktu laiku, laušanu (turpmāk tekstā – “atlaišanas lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Saskaņā ar Eiropas Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “PDNK”) 11. panta pirmo daļu Eiropas
         Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 11.–26. panta noteikumus par ierēdņu tiesībām
         un pienākumiem piemēro pēc analoģijas.

      3        Atbilstīgi Civildienesta noteikumu 25. panta otrajai daļai:

      “Par jebkuru lēmumu, kas saistīts ar konkrētu personu un kas pieņemts saskaņā ar šiem Civildienesta noteikumiem, nekavējoties
         rakstveidā iepazīstina attiecīgo ierēdni. Jebkurā lēmumā, kas nelabvēlīgi ietekmē ierēdni, ir jānorāda iemesli, uz kuriem
         pamatojoties, tas pieņemts.”

      4        Turklāt PDNK 47. pantā ir noteikts:

      “Pagaidu darbinieku darba tiesiskās attiecības beidzas, izņemot nāves iestāšanās gadījumus:
      [..]
      c)       ja līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku:
      i)       līgumā paredzētā paziņošanas termiņa beigās; paziņošanas termiņš ir vismaz viens mēnesis par katru pilnu dienesta gadu, bet
         ne īsāks kā trīs mēneši un ne ilgāks kā 10 mēnešu. Tomēr paziņošanas termiņā neieskaita grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu
         vai slimības atvaļinājumu [paziņošanas termiņš nevar sākties grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma vai slimības atvaļinājuma
         laikā] ar noteikumu, ka slimības atvaļinājums nepārsniedz trīs mēnešus. Turklāt dzemdību atvaļinājuma vai slimības atvaļinājuma
         laikā atkarībā no iepriekšminētā ierobežojuma [, ievērojot iepriekšminēto ierobežojumu,] to aptur;

      [..].”
      5        Saskaņā ar 5. panta b) apakšpunktu 1995. gada 3. janvārī starp prasītāju un atbildētāju noslēgtajā pagaidu darbinieka līgumā,
         kurā grozījumi tika izdarīti ar 2000. gada 18. jūlija papildvienošanos, ar ko minētais līgums tika pagarināts uz nenoteiktu
         laiku:

      “This contract may be terminated by the institution or by the staff member for any of the reasons specified in articles 47 to 50
         of the CEOS, subject to the conditions laid down in those articles.

      For the purposes of Article 47 § 2.a of the CEOS, should the employee decide to resign, the employee shall give a minimum
         of three months notice. In derogation from the Article 47 § 2.a of the CEOS, should the Foundation decide to terminate the
         contract, the Foundation shall give the employee a minimum of six months notice.”

      (Šo līgumu var izbeigt iestāde vai darbinieks atbilstoši jebkuram PDNK 47.–50. pantā norādītajam pamatam, ievērojot šajos
         pantos paredzētos nosacījumus.

      PDNK 47. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanai gadījumos, kad darbinieks nolemj aiziet no darba, viņam ir jāsniedz iepriekšējs
         paziņojums vismaz pirms trim mēnešiem. Atkāpjoties no PDNK 47. panta 2. punkta a) apakšpunkta, gadījumos, kad Fonds nolemj
         izbeigt līgumu, tam ir jāsniedz darbiniekam iepriekšējs paziņojums vismaz pirms sešiem mēnešiem.)

       Strīda pamatā esošie fakti
      6        Landgrena, dzimusi 1947. gada 21. jūnijā, tika pieņemta darbā EIF 1995. gada 3. janvārī par C kategorijas pagaidu darbinieci
         uz trim gadiem, sākot no 1995. gada 1. janvāra. Viņu provizoriski klasificēja C 3 pakāpes 1. līmenī un vēlāk – C 1 pakāpes
         2. līmenī saskaņā ar 1996. gada 1. jūlija papildvienošanos viņas darba līgumam.

      7        1997. gada 24. oktobrī viņas līgumu pagarināja vēl uz trim gadiem, un 2000. gada 18. jūlijā tas tika pagarināts uz nenoteiktu
         laiku.

      8        Kopumā laikposmā no 1995. gada janvāra līdz 2001. gada decembrim Landgrena pildīja gan administratīvā asistenta pienākumus,
         būdama atbildīga par darbinieku personas lietām un it īpaši ar pieņemšanu darbā, komandējumiem un atvaļinājumiem saistītajām
         procedūrām, gan sekretariāta pienākumus par labu vienai vai vairākām personām.

      9        1995. gada 10. maijā sastādītais ziņojums par viņas pārbaudes laiku ietver šādus vērtējumus:

      –        nodaļā “Spējas veikt amata pienākumus”: atzīme “labas”, kaut arī iedaļā “Saprašanas, pielāgošanās un spriešanas spējas” ir
         atzīme “nepietiekamas”, kas pamatota ar precizitātes, rūpju par sīkumiem un uzmanības trūkumu;

      –        nodaļā “Efektivitāte”: atzīme “laba”; iedaļā “Darba izpildes ātrums” tāpat ir atzīme “nepietiekams”, kas pamatota ar dažiem
         nokavēšanās gadījumiem, it īpaši saistībā ar darbinieku līgumu sagatavošanu;

      –        nodaļā “Uzvedība dienestā”: atzīme “ļoti laba”.
      10      Pirmais Landgrenas novērtējuma ziņojums, kas sastādīts 1997. gada 13. maijā attiecībā uz 1995.–1997. gada laikposmu, ir kopumā
         labvēlīgs. Pēc skalas, kas ietver atzīmes no viens (1) līdz seši (6) – no “teicami” līdz “pilnīgi negatīvi”, prasītāja ieguvusi
         kopējo atzīmi “trīs” (3), kas nozīmē “apmierinoši”. Konkrēti, viņa ieguvusi atzīmes “labi” iedaļās “Spējas” un “Uzvedība dienestā”
         un atzīmi “neapmierinoši” – iedaļā “Efektivitāte”. Šajā sakarā arī tika norādīts uz uzmanības trūkumu un nepietiekamu darba
         izpildes ātrumu. Lai gan uzsverot kopējo labvēlīgo novērtējumu, ziņojumā viņai tika pieprasīts turpmāk strādāt precīzāk un
         uzlabot savu “politisko izjūtu” (“sens politique”).

      11      Otrajā novērtējuma ziņojumā, kas sastādīts 1998. gada 17. jūnijā attiecībā uz 1997.–1998. gada laikposmu, viņai tika piešķirta
         augstāka kopējā atzīme, proti, “divi” (2), kas nozīmē “labi”. Vispārīgajās piezīmēs novērtētājs konstatē prasītājas snieguma
         kopējo uzlabošanu, iedaļā “Efektivitāte” tomēr norādot uz turpmākas uzlabošanas iespējamību.

      12      Trešajā novērtējuma ziņojumā, kas sastādīts 2000. gada 17. janvārī attiecībā uz 1999.–2000. gada laikposmu, tika apstiprināta
         kopējā atzīme “divi” (2) un netika minēti nekādi trūkumi, un visās iedaļās tika norādīta atzīme “labi”. Prasītājai tomēr tika
         pieprasīts uzlabot viņas “time management” (darba laika organizāciju). Savukārt ir uzsvērtas viņas zināšanas par EIF reglamentējošiem
         noteikumiem un darbību.

      13      Ceturtajā novērtējuma ziņojumā, kas sastādīts 2001. gada 29. martā attiecībā uz 2000.–2001. gada laikposmu, prasītājai tika
         piešķirta zemāka kopējā atzīme – “trīs” (3). Uzsverot prasītājas komunicēšanās prasmes, taktu, pieklājību, plašas zināšanas
         par EIF, pielāgojamību un lojalitāti pret priekšniecību, ziņojumā tomēr tika norādīts uz trūkumiem informācijas tehnoloģiju
         jomā un iedaļā “Analīze un spriešana” viņai tika pieprasīts nedarīt pārāk sasteigtus secinājumus, it īpaši gadījumos, kad
         tai nav pilnīgas informācijas no personas lietām, lai gan norādot, ka viņa sniedz labus priekšlikumus. Visbeidzot, viņai tika
         ieteikts iziet mācību kursus par sanāksmju protokolēšanu.

      14      No 2002. gada janvāra līdz 2003. gada janvārim ieskaitot prasītāja strādāja EIF direkcijā, kurā viņa pildīja sekretāres un
         administratīvās asistentes pienākumus, īpaši būdama atbildīga par direkcijas locekļu komandējumiem un atvaļinājumiem.

      15      2002. gada 9. jūlijā EIF direktora vietnieks Hilenkamps [Hillenkamp] sastādīja starpposma novērtēšanas ziņojumu, kurā tika izdarīts secinājums par Landgrenas nepietiekamu atbilstību viņas pienākumu
         prasībām. Šis secinājums pamatots ar konstatētajiem trūkumiem komandējumu sagatavošanas gaitā un dienas kārtības pārvaldīšanā,
         kas tika izskaidrots ar nepietiekamām organizēšanas un sekošanas spējām, ar ierobežotām spējām izmantot informācijas sistēmas
         un ar EIF uzdevumu un organizācijas struktūras nepietiekamām zināšanām. Šajā ziņojumā tomēr tika atzīmēta Landgrenas pozitīvā
         attieksme un viņas pūles izpildīt dažādus savus pienākumus.

      16      2002. gada beigās divi direktora vietnieki, Hilenkamps un Peskja [Pescia], rīkojoties “Reporting officers” (novērtētāju) statusā, sagatavoja Landgrenas novērtējuma ziņojuma projektu attiecībā uz
         2002. gadu, izmantojot jauno snieguma izvērtēšanas sistēmu, ko sāka piemērot šā paša gada janvārī.

      17      Hilenkamps apstiprināja savu 2002. gada 9. jūlija vērtējumu, norādot uz uzticamības nepietiekamību un uz būtiskiem trūkumiem
         gandrīz visos pildāmo pienākumu aspektos, lai gan viņš atzīmēja prasītājas pūles izpildīt savus uzdevumus. Viņš norādīja,
         ka esot zaudējis uzticību viņas darba kvalitātei, un secināja, ka prasītāja vairs nevar turpināt pildīt savus pienākumus.

      18      Peskjas novērtējums bija daudz maigāks, jo viņš uzskatīja, ka Landgrena savus konkrētos uzdevumus pārsvarā bija pildījusi
         apmierinoši un dažus uzdevumus pat labi, kaut arī viņas kopējā novērtējumā tika norādīts uz izpildes termiņu nokavējumiem
         un kļūdām neuzmanības dēļ, kas, viņaprāt, daļēji ir izskaidrojams ar pārmērīgu darba slodzi.

      19      Savās piezīmēs par viņas novērtējuma ziņojumu Landgrena, lai gan iebilstot pret dažiem Hilenkampa izteiktajiem kritiskajiem
         apgalvojumiem vai attaisnojot savu rīcību, tomēr atzinusi, ka ieņemamais amats pārāk daudz no viņas prasa. Turklāt viņa ir
         pievērsusi direkcijas uzmanību faktam, ka viņas grūtības varētu tikt izskaidrotas ar pagaidu atmiņas problēmām viņas veselības
         stāvokļa dēļ, un apstāklim, ka darbavietas zaudēšana ietekmēs viņu ļoti negatīvi, ņemot vērā viņas finanšu līdzekļus, ģimenes
         stāvokli un vecumu. Līdz ar to viņa lūdza apsvērt iespēju uzticēt viņai kādus citus, mazāk prasīgus uzdevumus šajā pašā direkcijā
         vai citos dienestos.

      20      Šis novērtējuma ziņojums nekad nav ticis nedz galīgi apstiprināts, nedz pievienots prasītājas personas lietai.

      21      2003. gada 1. februārī prasītāja tika norīkota uz nenoteiktu laiku EIF departamentā “Austrumeiropa un Vidusāzija” (turpmāk
         tekstā – “AEVĀ”), lai, strādājot nepilnu darba laiku, pildītu departamenta vadītājas Stefani [Stefani], departamenta vadītājas vietnieces Taurelli [Taurelli] un EIF koordinatora sekretariāta funkcijas. Lūgumam par nepilna laika darbu, ko apstiprinājis direktors, bija jāattiecas
         uz laikposmu no 2003. gada 1. februāra līdz 2004. gada 31. decembrim, un to pamatoja ar “preparation for retirement (as 55 years
         of age)” (darbinieka, kas sasniedzis 55 gadu vecumu, pensionēšanās sagatavošana).

      22      Prasītājas novērtējuma ziņojums, kas sastādīts 2004. gada 18. martā attiecībā uz 2003. gadu, ir labvēlīgs. Šajā ziņojumā ir
         šāds teksts:

      “Pia has achieved her key objectives set for 2003. An assessment of the related key indicators shows that she has been able
         to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines.

      Pia has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time. She has
         made a substantial effort to improve her memory.

      Pia has improved her IT skills.
      Pia maintains good, friendly but respectful relations with peers and fellow colleagues.”
      (Pia ir sasniegusi savus galvenos 2003. gadam noteiktos mērķus. Saistīto galveno rādītāju analīze liecina par to, ka viņai
         izdevās pildīt savus uzdevumus efektīvi un iedarbīgi, ievērojot termiņus.

      Pia demonstrējusi spēju koncentrēties savam darbam, turklāt vienlaicīgi strādājot ar vairākiem jautājumiem. Viņa ievērojami
         papūlējusies savas atmiņas uzlabošanai.

      Pia ir uzlabojusi savas iemaņas informātikas jomā.
      Ar citiem darbiniekiem un saviem kolēģiem Pia uztur labas un draudzīgas attiecības, tomēr ar cieņu.)
      23      Šo pēdējo ziņojumu sagatavojusi Taurelli, kas veica departamenta vadītājas amata pienākumus, Stefani esot prombūtnē slimības
         atvaļinājuma dēļ laikposmā no 2003. gada novembra līdz 2004. gada martam ieskaitot, un parakstījis Rojs [Rooij] kā direktors. Lai gan Stefani to nav parakstījusi, ziņojumā viņa norādīta kā “Reporting Officer” blakus Taurelli. Nav strīda
         par to, ka departamenta vadītāja nepiekrita Taurelli vērtējumam un ka viņai bija drīzāk negatīvs viedoklis par prasītājas
         veikto darbu.

      24      Vēlāk prasītāja uzskatīja par nepieciešamu tikšanās ar Stefani laikā lūgt atļaut viņai arī turpmāk strādāt nepilnu darba laiku.
         Viņa uzskatīja, ka, lai gan atļauja strādāt nepilnu darba laiku viņai tika piešķirta uz laikposmu no 2003. gada 1. februāra
         līdz 2004. gada 31. decembrim, tā zaudēja spēku 2004. gada 1. februārī, jo Civildienesta noteikumu IV pielikuma 1. pants redakcijā,
         kas bija spēkā pirms 2004. gada 1. maija, paredzēja, ka šādas atļaujas derīguma termiņš nevar būt ilgāks par vienu gadu. Minētās
         tikšanās laikā, 2004. gada 10. maijā, departamenta vadītāja paziņoja Landgrenai, ka plāno runāt par šo lūgumu ar direktoru
         Roju.

      25      2004. gada 17. maijā prasītāja tikusies ar Roju, kas viņai piedāvāja izvēlēties starp “priekšlaicīgu pensionēšanos” un atlaišanu
         no darba. Rojs arī norādīja, ka atlaišanas gadījumā prasītāja saskaņā ar PDNK 28.a pantu varētu saņemt bezdarbnieka pabalstus
         līdz minimālā pensijas vecuma sasniegšanas brīdim, t.i., līdz 60 gadiem.

      26      2004. gada 15. jūnijā notika vēl viena prasītājas tikšanās ar Roju, šoreiz EIF izraudzītā starpnieka klātbūtnē. Šīs tikšanās
         laikā Rojs paskaidroja prasītājai, ka viņa esot “patīkams cilvēks, taču neefektīva sekretāre” un ka pēdējā iemesla dēļ viņš
         viņu lūdz atbrīvot amatu.

      27      2004. gada 25. jūnijā trešās tikšanās laikā, kurā piedalījās dažas citas EIF atbildīgas personas, Rojs iedeva prasītājai vēstuli
         par pagaidu darbinieka līguma laušanu no 2005. gada 1. janvāra. No lietas materiāliem izriet, ka, nosakot atlaišanas datumu,
         EIF direktors ņēmis vērā to, ka minētajā dienā prasītājai uzkrāsies desmit gadu dienesta stāžs, kas viņai dos tiesības uz
         izdienas pensiju.

      28      Atlaišanas lēmuma teksts ir šāds:

      “Dear Pia,
      In accordance with article 47 of the Conditions of Employment of Other Servants and in accordance with the terms and conditions
         of your contract and its amending clauses, I am very sorry to inform you that your employment as temporary agent within the
         ETF will be terminated. The amending clause of your contract foresees a period of notice of six months, therefore your last
         working day will be 31 December 2004.

      Thank you very much for your contribution to the ETF and let me wish you a lot of success in your future career.”
      (Cienījamā Pia!
      Saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. pantu un atbilstoši Jūsu līguma un tā grozījumu noteikumiem es ar
         nožēlu paziņoju Jums, ka Jūsu darba attiecības ar EIF pagaidu darbinieka statusā tiks izbeigtas. Tā kā Jūsu līguma grozījumos
         ir paredzēts sešu mēnešu periods iepriekšējam paziņojumam, Jūsu pēdējā darba diena būs 2004. gada 31. decembris.

      Es Jums ļoti pateicos par Jūsu ieguldījumu EIF un novēlu Jums lielus panākumus Jūsu turpmākajā karjerā.)
      29      Pēc šā lēmuma pieņemšanas no 2004. gada 1. jūlija prasītāja tika norīkota struktūrvienībā “Administrācija un centrālie dienesti”.
         Pēc viņas lūguma viņai tika atļauts no šīs dienas atsākt strādāt pilnu darba laiku.

      30      Prasītāja, kurai 2004. gada oktobrī tika veikta ķirurģiska operācija, bija slimības atvaļinājumā trīs mēnešus. Līdz ar to
         viņas paziņošanas termiņš tika apturēts uz trim mēnešiem.

      31      2004. gada 27. septembrī prasītāja atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniedza sūdzību par atlaišanas
         lēmumu.

      32      Ar 2005. gada 19. janvāra lēmumu, kas saņemts 2005. gada 21. janvārī, institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus
         (turpmāk tekstā – “IPNDL”), noraidīja šo sūdzību, norādot, ka atlaišana ir pamatota ar prasītājas neapmierinošu un nepietiekamu
         sniegumu un ka iestāde nav izmantojusi acīmredzami kļūdaini savu plašo rīcības brīvību dienesta interešu izvērtēšanā. Tā pat
         izrādījusi rūpību un cita starpā atbilstoši tās pienākumam ņemt vērā darbinieku intereses ņēmusi vērā prasītājas intereses,
         nosakot atlaišanas datumu.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      33      Šī prasība sākotnēji tika reģistrēta Pirmās instances tiesas kancelejā ar numuru T‑180/05.

      34      Ar 2005. gada 15. decembra rīkojumu Pirmās instances tiesa, piemērojot Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmuma 2004/752/EK,
         Euratom, ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), 3. panta 3. punktu, nodeva šo lietu Civildienesta
         tiesai. Prasība tika reģistrēta Civildienesta tiesas kancelejā ar numuru F‑1/05.

      35      Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt atlaišanas lēmumu;
      –        vajadzības gadījumā atcelt 2005. gada 19. janvāra lēmumu par viņas 2004. gada 27. septembra sūdzības noraidīšanu;
      –        piespriest EIF samaksāt viņai – lai atlīdzinātu ar atlaišanas lēmumu nodarītos materiālos zaudējumus – summu, kas atbilst
         atalgojumam un pensijai, ko viņa būtu saņēmusi, ja viņa varētu turpināt savu karjeru EIF līdz 65 gadu vecuma sasniegšanai,
         no tās atskaitot atlaišanas un bezdarbnieka pabalstus un pensiju, ko viņa saņēmusi vai saņemtu saistībā ar viņas atlaišanu;

      –        piespriest EIF viņai samaksāt atlīdzību par morālo kaitējumu, kas nodarīts ar atlaišanas lēmumu, kuras summu noteiks Civildienesta
         tiesa;

      –        piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      36      EIF prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasījumus par atcelšanu kā nepamatotus;
      –        noraidīt – pirmkārt, kā nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu – prasījumu atlīdzināt iespējami nodarītos materiālos zaudējumus
         un morālo kaitējumu;

      –        pieņemt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem saskaņā ar atbilstošajām tiesību normām.
       Juridiskais pamatojums
      37      Savas prasības atbalstam prasītāja izvirza četrus pamatus, kas attiecīgi saistīti ar:

      –        to, ka EIF nav pierādījis, ka atlaišanas lēmuma pamatā ir iemesli, ko pieļauj tiesību normas;
      –        to, ka atlaišanas lēmuma pamatojums ir prettiesisks un pretrunā dienesta interesēm, ciktāl šis pamatojums, proti, Stefani
         atteikums atstāt prasītāju savā struktūrvienībā pēc 2004. gada 31. decembra, balstīts uz attiecīgo lēmumu, kas pieņemts, prasītājai
         to nezinot, pirms viņas norīkošanas AEVĀ departamentā;

      –        to, ka atlaišanas lēmuma pamatojums ir prettiesisks un patvaļīgs, ciktāl Stefani atteikums atstāt prasītāju savā struktūrvienībā
         pēc 2004. gada 31. decembra balstīts uz iepriekš izdarītajiem nelabvēlīgajiem novērtējumiem attiecībā uz viņu;

      –        pamatojuma trūkumu, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl Stefani atteikums atstāt prasītāju
         savā struktūrvienībā pēc 2004. gada 31. decembra vai pēc atlaišanas lēmuma pieņemšanas pamatojas uz prasītājas nepietiekamu
         profesionālo kompetenci.

       Par pirmo un ceturto pamatu
      38      Pirmais un ceturtais pamats ir jāpārbauda kopā.

       Lietas dalībnieku argumenti
      39      Sava pirmā pamata atbalstam prasītāja norāda, ka atlaišanas lēmuma pamatā ir jābūt iemesliem, ko pieļauj tiesību normas, kuras
         balstītas uz dienesta interesēm un kuras izslēdz jebkādu patvaļu (šajā sakarā skat. Tiesas 1962. gada 1. marta spriedumu lietā
         25/60 De Bruyn/Parlaments, Recueil, 39. lpp., 58.–60. punkts). Pienākums sniegt pierādījumus par to ir administrācijai, it īpaši gadījumā, ja atlaišanas lēmums
         ir acīmredzami pretrunā dažiem elementiem personas lietā, tādiem kā – izskatāmajā gadījumā – pēdējais labvēlīgais novērtējuma
         ziņojums, kas sastādīts par viņu 2004. gadā.

      40      Prasītāja uzskata, ka šajā lietā patiesais atlaišanas iemesls esot solījums, ko Rojs deva Stefani, neatstāt prasītāju viņas
         struktūrvienībā pēc 2004. gada 31. decembra, dienas, kurā prasītāja varētu izmantot tiesības uz pensiju. Šāds solījums esot
         acīmredzami patvaļīgs, jo tas radītu aizspriedumu attiecībā uz to, kā prasītāja pildīs savus pienākumus nākotnē.

      41      Atbildētāja arguments, ko tas izvirzījis atbildē par sūdzības noraidīšanu un saskaņā ar kuru Stefani nepiekrita pēdējā prasītājas
         novērtējuma ziņojuma pozitīvajam raksturam un vēlējās to grozīt, esot absolūti nepamatots, jo, pirmkārt, 2003. gada 24. jūlijā
         starpposma novērtēšanas sanāksmes laikā Stefani pati paziņoja prasītājai, ka esot pilnīgi apmierināta ar viņas uzvedību dienestā
         un viņas uzdevumu izpildi, un, otrkārt, Stefani neesot bijusi iespēja objektīvi izvērtēt prasītājas sniegumu, ņemot vērā viņas
         prombūtni vasaras atvaļinājuma laikā un slimības atvaļinājuma dēļ laikposmā no 2003. gada novembra līdz 2004. gada martam.
         Katrā ziņā, ja atlaišanas lēmums balstīts uz Stefani nelabvēlīgo viedokli par prasītāju, prasītājai par to netika paziņots
         pirms minētā lēmuma pieņemšanas, kas tātad notika, pārkāpjot tiesības uz aizstāvību.

      42      Lai gan lēmums par sūdzības noraidīšanu sliecas pierādīt, ka kopumā Landgrenas sniegums bijis neapmierinošs, kas ir vienīgais
         viņas atlaišanas iemesls, šajā sakarā lēmums pamatots tikai ar prasītājas snieguma nelabvēlīgu vai ar noteiktām atrunām izdarīto
         novērtējumu, ko kādreiz snieguši daži viņas priekšnieki, un ar faktu, ka viņas darba slodze un viņas priekšnieku izvirzītās
         prasības bijušas normālas, ņemot vērā viņas pakāpi C 1 un to, ka EIF ir neliela organizācija. Tomēr atbildētājs nekādi nepierādīja,
         ka, prasītājai strādājot Stefani struktūrvienībā, viņas sniegums nebija apmierinošs vai ka ar to nepietika, lai novērstu šaubas,
         kas radušās no agrākajiem novērtējumiem attiecībā uz viņas profesionālo kompetenci.

      43      Turklāt ar novērtējuma ziņojumiem attiecībā uz laikposmu no 1995. gada līdz 2002. gada beigām nepietiktu, lai pamatotu atlaišanu,
         jo šie ziņojumi kopumā bija apmierinoši un pat labvēlīgi vai ļoti labvēlīgi, kaut arī dažos ziņojumos ticis norādīts uz zināmiem
         trūkumiem, un ziņojums par 2002. gadu nav bijis pabeigts.

      44      Ņemot vērā acīmredzamu pretrunu starp atlaišanas lēmumu un 2004. gada 18. marta novērtējuma ziņojumu, EIF tādējādi neesot
         pierādījis – vismaz savā lēmumā par sūdzības noraidīšanu, ka šā lēmuma pamatā ir iemesli, ko pieļauj tiesību normas.

      45      Sava ceturtā pamata atbalstam prasītāja piebilst, ka gadījumā, ja atlaišanas lēmums būtu balstīts nevis uz Stefani atteikumu
         atstāt viņu savā struktūrvienībā pēc 2004. gada 31. decembra, bet gan uz apgalvoto vispārējo profesionālo nekompetenci, tostarp
         darba AEVĀ departamentā laikā, minētais lēmums tiktu pieņemts, pārkāpjot tiesības uz aizstāvību un pamatojoties uz acīmredzamām
         kļūdām vērtējumā.

      46      Šis nelabvēlīgais viedoklis faktiski tiktu balstīts uz novērtējumiem, kas vai nu nav bijuši paziņoti prasītājai (tādiem kā
         “Tempus” departamenta vadītāja atteikums rīkot ar viņu tikšanos saistībā ar viņas kandidatūras izvirzīšanu vakantajam amatam
         šajā departamentā), vai nav kļuvuši galīgi (tādiem kā 2002. gada novērtējuma ziņojums).

      47      Turklāt vecajos ziņojumos ietilpstošie nelabvēlīgie novērtējumi tiktu uzskatīti par svarīgākiem nekā ļoti labvēlīgais Taurelli
         izdarītais novērtējums jaunākajā ziņojumā, lai gan direktors atlaišanas lēmumā vai iepriekšējo sanāksmju laikā nav sniedzis
         iemeslus, kāpēc viņš uzskata, ka nelabvēlīgajiem aspektiem būtu jāprevalē pār labvēlīgajiem. Turklāt nelabvēlīgie novērtējumi,
         kas tika sniegti par prasītāju agrāk, esot izskaidrojami cita starpā ar viņas lielo darba slodzi un priekšnieku izvirzītajām
         prasībām.

      48      Iemesli, kādēļ Stefani nebija piekritusi 2004. gada ziņojumā ietvertajiem vērtējumiem, netika nedz darīti zināmi prasītājai
         2004. gada 17. maija, 15. un 25. jūnija sanāksmju laikā, nedz izklāstīti atlaišanas lēmumā vai atbildē par sūdzības noraidīšanu.
         Tā kā atlaišanas lēmums tika pieņemts Stefani nelabvēlīgā viedokļa dēļ, prasītājas tiesības uz aizstāvību tikušas pārkāptas,
         un minētajam lēmumam nepietiekot pamatojuma tiktāl, ka tas esot pielīdzināms pamatojuma trūkumam.

      49      Visbeidzot, prasītāja norāda uz pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses pārkāpumu, jo atlaišanas lēmumā acīmredzami nepietiekami
         tika ņemti vērā viņas nopelni un leģitīmās intereses. Ar atlaišanu divus gadus pirms datuma, kad viņa būtu sasniegusi minimālo
         pensijas vecumu, viņai esot nodarīti ne tikai materiālie zaudējumi, bet arī būtisks morālais kaitējums, kas izpaudās smaga
         aizvainojuma un nepateicības sajūtās, neņemot vērā pūles, ko viņa pielikusi savu grūto uzdevumu izpildei cik labi vien iespējams.
         Lai gan viņas darbs reizēm tika kritizēts, tas izskaidrojams ar dubulto darba slodzi, ko viņa uzņēmusies, strādājot pie diviem
         direktora vietniekiem, un ar viņas veselības problēmām.

      50      Atbildētājs norāda, ka vispārīgi nedz saistībā ar PDNK, nedz ar prasītājas darba līgumu nepastāv tiesiskais pamats, kas liktu
         atbildētājam pamatot atlaišanas lēmumu (šajā sakarā skat. Tiesas 1977. gada 18. oktobra spriedumu lietā 25/68 Schertzer/Parlaments, Recueil, 1729. lpp., un Pirmās instances tiesas 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā T‑45/90 Speybrouck/Parlaments, Recueil, II‑33. lpp.). PDNK 47.–50. pantā nav nekādas atsauces ne uz PDNK 11. pantu, ne – jo vairāk – pēc analoģijas uz Civildienesta
         noteikumu 25. pantu, kas uzliek pienākumu norādīt pamatojumu nelabvēlīgiem lēmumiem.

      51      Ņemot vērā iepriekš minēto, šajā gadījumā, kā tas izriet arī no 2004. gada 15. un 25. jūnija tikšanās ar Roju, prasītāja tika
         atlaista tāpēc, ka viņas darbu bija uzskatījuši par nepietiekamu un neapmierinošu tiktāl, ka tikusi zaudēta uzticība viņai.
         Tātad atbildētājs apstrīd tāda lēmuma esamību, kurš būtu pieņemts 2002. gada beigās, pirms prasītājas norīkošanas AEVĀ departamentā,
         un saskaņā ar kuru būtu noteikts, ka darba attiecības ar prasītāju tiks izbeigtas 2004. gada 31. decembrī.

      52      Atbildētājs uzskata, ka darbinieka atlaišana profesionālās nekompetences un viņa darba neapmierinoša rakstura dēļ atbilst
         vispārējām interesēm.

      53      Prasītājas profesionālās nekompetences konstatējums objektīvā veidā izrietēja no dažādiem pārbaudes un novērtējuma ziņojumiem,
         kuri attiecās uz laikposmu no 1995. gada līdz 2002. gadam un par kuru saturu prasītājai bija iespēja sniegt savus apsvērumus
         līdz ar to sastādīšanu. Savai atbildei uz repliku atbildētājs pievienojis vairākus rakstus, ko 2006. gada februārī un martā
         sagatavojuši Rojs, Hilenkamps, Pancika [Panzica], bijušais personāla un administrācijas daļas vadītājs, kā arī Stefani un Perine [Perrine], EIF sekretāre.

      54      Pārmetumi, ko precīzi un vairākkārt formulējuši novērtētāji, attiecās gan uz prasītājai uzticēto uzdevumu veidu, gan uz to
         līmeni. Šie uzdevumi (cita starpā direkcijas dienas kārtības un ceļojumu organizēšana, komandējumu pieteikumi, viesnīcas numuru
         rezervēšana un dokumentu pavairošana sanāksmju vajadzībām) bija ne tikai maz apgrūtinoši, salīdzinot ar C 1 pakāpes sekretārei
         parasti izvirzītajām prasībām, bet arī ierobežoti apjoma ziņā. Gan izpildīto uzdevumu kvalitāte, gan to apjoms tātad bija
         mazāks par vidējo rādītāju, kas prasīts no šā līmeņa sekretariāta darba. Līdz ar to šajā gadījumā nav bijusi pieļauta acīmredzama
         kļūda vērtējumā.

      55      Novērtējuma ziņojums par 2003. gadu, proti, vienīgais prasītājai labvēlīgais ziņojums, nevarēja grozīt kopējo nelabvēlīgo
         vērtējumu, jo tas atspoguļoja – attiecībā uz konkrētā gada ierobežotu daļu – tikai personas, kas “veica” departamenta vadītāja
         “amata pienākumus”, viedokli, nevis pašas departamenta vadītājas, kas ziņojuma sastādīšanas laikā bijusi slimības atvaļinājumā,
         viedokli.

      56      Atbildētājs piebilst, ka Taurelli, atkāpjoties no Stefani nelabvēlīgā viedokļa, vēlējās uzmundrināt prasītāju, neraugoties
         uz trūkumiem viņas darbā, un neatņemt viņai motivāciju nākotnē.

      57      Kad Stefani atsākusi darbu pēc viņas slimības atvaļinājuma un pēc ikgadējā atvaļinājuma, attiecīgais novērtējuma ziņojums
         jau bija kļuvis galīgs, un tātad to vairs nevarēja grozīt.

      58      Turklāt Rojs 2004. gada 15. un 25. jūnija sanāksmju laikā ļoti skaidri darījis prasītājai zināmus viņai adresētos pārmetumus.
         Atbildētājs uzskata, ka prasītāja nevarēja nezināt par kritiku, kas attiecībā uz viņu tika izteikta kopš 1995. gada. Šajos
         apstākļos, tā kā prasītājai bija iespēja sniegt savus apsvērumus, EIF nevar pārmest tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

      59      Visbeidzot, lai gan tiešām prasītājai bija veselības problēmas, šis fakts nekad nav ticis pārmests viņai vai izmantots, lai
         attaisnotu atlaišanu. Katrā ziņā norādītās kompetences problēmas pastāvēja jau pirms viņas veselības stāvokļa pasliktināšanās.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      60      Vispirms ir jāatbild uz atbildētāja argumentu, ar ko apgalvo, ka nedz saistībā ar PDNK, nedz ar prasītājas darba līgumu nepastāv
         tiesiskais pamats, kas liktu atbildētājam pamatot atlaišanas lēmumu.

      61      Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (Tiesas 1981. gada 26. novembra spriedums lietā 195/80
         Michel/Parlaments, Recueil, 2861. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesas 1991. gada 20. marta spriedums lietā T‑1/90 Pérez‑MínguezCasariego/Komisija, Recueil, II‑143. lpp., 73. punkts; 1997. gada 18. marta spriedums apvienotajās lietās T‑178/95 un T‑179/95 Picciolo un Caló/Reģionu komiteja, Recueil FP, I‑A‑51. un II‑155. lpp., 33. punkts; 2001. gada 20. jūlija spriedums lietā T‑351/99 Brumter/Komisija,Recueil FP, I‑A‑165. un II‑757. lpp., 28. punkts; 2004. gada 16. marta spriedums lietā T‑11/03 Afari/ECB, Recueil FP, I‑A‑65. un 267. lpp., 37. punkts; 2004. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑281/01 Huygens/Komisija, Krājums FP, I‑A‑203. un II‑903. lpp., 105. punkts, un 2006. gada 3. oktobra spriedums lietā T‑171/05 Nijs/Revīzijas palāta, Krājumā vēl nav publicēts, 36. punkts) pienākums norādīt pamatojumu ir būtisks Kopienu tiesību princips,
         no kura var atkāpties tikai pārāku apsvērumu dēļ. Tā mērķis, pirmkārt, ir ļaut ieinteresētajai personai izvērtēt tai nelabvēlīga
         akta pamatotību un apsvērt iespēju celt prasību un, otrkārt, padarīt iespējamu tiesas kontroli.

      62      Šis princips, kas noteikts EKL 253. pantā un atkārtots Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā, veido tieši to tiesību
         un pienākumu kopuma daļu, uz kuriem atsaucas PDNK 11. pants. Šajā sakarā Tiesa savā 1960. gada 15. jūlija spriedumā apvienotajās
         lietās 43/59, 45/59 un 48/59 Von Lachmüller u.c./Komisija (Recueil, 933., 956. lpp.) un 1960. gada 16. decembra spriedumā lietā 44/59 Fiddelaar/Komisija (Recueil, 1077., 1099. lpp.) jau nospriedusi, ka kompetentās institūcijas pienākums ir precīzi un tādā veidā, kas pieļauj apstrīdēšanu,
         norādīt iemeslus, kuru dēļ tā nolēmusi vienpusēji lauzt darba līgumu, kas noslēgts starp iestādi un tās personāla locekli.

      63      Patiešām Tiesa iepriekš minētajā (38.–40. punkts) lietā Schertzer/Parlaments saistībā ar pagaidu darbinieka līguma izbeigšanu, ņemot vērā PDNK 47. pantu šīs lietas faktiem piemērojamajā redakcijā,
         ir izdarījusi citu secinājumu. Tiesa norādīja, ka darba attiecības ar pagaidu darbinieku, kas pamatojas uz nenoteikta laika
         darba līgumiem, izbeidzas līgumā paredzētā iepriekšējas paziņošanas termiņa beigās atbilstoši PDNK 47. panta 2. punktam. Tātad
         attaisnojums šā līguma vienpusējai izbeigšanai, ko skaidri paredz minētais noteikums, kas ietilpst kompetentās institūcijas
         plašā rīcības brīvībā un par ko darbinieks zina jau viņa darba attiecību sākšanās brīdī, ir atrodams darba līgumā, un līdz
         ar to šai izbeigšanai nav jānorāda pamatojums. Šajā ziņā pagaidu darbinieka situācijas būtiski atšķiras no ierēdņa situācijas
         tādējādi, ka Civildienesta noteikumu 25. pants netiek piemērots pēc analoģijas, neraugoties uz vispārīgu atsauci PDNK 11. pantā
         uz Civildienesta noteikumu 11.–26. pantu.

      64      Šo interpretāciju apstiprina pastāvīgā judikatūra (Tiesas 1992. gada 19. jūnija spriedums lietā C‑18/91 P V/Parlaments, Recueil, I‑3997. lpp., 39. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums iepriekš minētajā lietā Speybrouck/Parlaments, 90. punkts; 1994. gada 17. marta spriedums lietā T‑51/91, Hoyer/Komisija, Recueil FP, I‑A‑103. un II‑341. lpp., 27. punkts; 1994. gada 17. marta spriedums lietā T‑52/91 Smets/Komisija, Recueil FP, I‑A‑107. un II‑353. lpp., 24. punkts; 2002. gada 5. decembra spriedums lietā T‑70/00 Hoyer/Komisija,Recueil FP, I‑A‑247. un II‑1231. lpp., 55. punkts; 2004. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑175/03 Schmitt/ERA, Krājums FP, I‑A‑211. un II‑939. lpp., 57. un 58. punkts; 2006. gada 23. februāra spriedums lietā T‑471/04 Kazantzoglou/ERA, Krājumā vēl nav publicēts, 43. un 44. punkts, un 2006. gada 6. jūnija spriedums lietā T‑10/02 Girardot/Komisija,Krājumā vēl nav publicēts, 72. punkts).

      65      Tomēr, ņemot vērā tiesību normu attīstību par darba ņēmēju aizsardzību pret atlaišanu un pret secīgu uz noteiktu laiku noslēgto
         darba līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgu izmantošanu, kā arī ņemot vērā Kopienu judikatūru par prasību norādīt formālo
         pamatojumu aktiem, kas varētu būt nelabvēlīgi, proti, prasību, kas uzskatāma – kā tas ir uzsvērts šā sprieduma 61. punktā
         – par Kopienu tiesību būtisku principu, ir jāizskata jautājums par to, vai ar pagaidu darbinieku uz nenoteiktu laiku noslēgtā
         līguma vienpusēju izbeigšanu drīkst nepamatot.

      66      Pirmkārt, kā tas izriet no UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ieviests ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvu 1999/70/EK
         (OV L 175, 43. lpp.), preambulas otrā teikuma un vispārīgo apsvērumu 6. punkta, uz nenoteiktu laiku slēgti līgumi ir “vispārpieņemta
         darba attiecību forma starp darba devējiem un darba ņēmējiem”, kuru raksturo darba attiecību stabilitāte, un līdz ar to noteikta
         laika darba līgumi var atbilst gan darba devēju, gan darba ņēmēju vajadzībām tikai noteiktos apstākļos. Šajā sakarā Tiesa
         ir uzsvērusi, ka darba stabilitāte ir būtisks apstāklis darba ņēmēju aizsardzībā (2005. gada 22. novembra spriedums lietā
         C‑144/04 Mangold,Krājums, I‑9981. lpp., 64. punkts; skat. arī 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑212/04 Adeneler u.c.,Krājums, I‑6057. lpp., 62. punkts).

      67      Apstāklis, ka strīdīgais līgums bija noslēgts ar organizāciju, uz kuru attiecas publiskās starptautiskās tiesības, nevar padarīt
         šo konstatējumu par nederīgu šīs lietas kontekstā. Iepriekš minētā sprieduma lietā Adeneler u.c. 54. punktā Tiesa nosprieda, ka minētā Direktīva 1999/70 un pamatnolīgums ir paredzēti piemērošanai ar pārvaldes iestādēm
         un citām publiskā sektora struktūrām noslēgtiem noteikta laika darba līgumiem un darba attiecībām (skat. arī Tiesas 2006. gada
         7. septembra spriedumus lietā C‑53/04 Marrosu un Sardino,Krājumā vēl nav publicēts, 39. punkts, un lietā C‑180/04 Vassallo,Krājumā vēl nav publicēts, 32. punkts).

      68      Ja darba devējam tiktu ļauts izbeigt nenoteikta laika darba attiecības, nenorādot atlaišanas iemeslus un esot ierobežotam
         vienīgi ar nepieciešamību ievērot iepriekšējas paziņošanas termiņu, tas noliegtu nenoteikta laika darba līgumiem to jēgu tiktāl,
         ciktāl tie garantē zināmu nodarbinātības drošību, un mazinātu atšķirību starp šo līgumu kategoriju un noteikta laika darba
         līgumiem. Lai gan nenoteikta laika darba līgumiem raksturīgā darba attiecību stabilitāte tiešām nav salīdzināma ar stabilitāti,
         ko Civildienesta noteikumi garantē ierēdņiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Speybrouck/Parlaments, 90. punkts), jo ar pagaidu darbiniekiem nekādā veidā nav paredzēts noslēgt pastāvīgus darba līgumus, tomēr no
         nodarbinātības drošības viedokļa nenoteikta laika darba līgumiem ir zināma īpatnība, ar kuru šī kategorija būtiski atšķiras
         no noteikta laika darba līgumiem.

      69      Otrkārt, ir jāņem vērā pastāvošie starptautiskie standarti attiecībā uz minimālajiem nosacījumiem, kuru ievērošana ir nepieciešama
         tiesiskajā valstī, lai novērstu darba ņēmēju ļaunprātīgu atlaišanu. Atbilstoši Starptautiskās Darba organizācijas (turpmāk
         tekstā – “SDO”) 1982. gada 22. jūnijā pieņemtās Konvencijas Nr. 158 par darba attiecību izbeigšanu pēc darba devēja iniciatīvas
         4. pantam “darbinieku nevar atlaist, ja nepastāv atbilstošs atlaišanas pamatojums, kas saistīts ar darbinieka piemērotību
         vai uzvedību vai kas balstīts uz uzņēmuma, iestādes vai dienesta darbības vajadzībām”. Tāpat ar 24. panta a) punktu Eiropas
         Padomes pārskatītajā Eiropas Sociālajā hartā (Nr. 163), kas tika pieņemta 1996. gada 3. maijā un kuras skaidrojošajā ziņojumā
         ir norādīts, ka tā “smeļ iedvesmu SDO konvencijā Nr.158”, tiek garantētas “darbinieku tiesības netikt atlaistiem bez atbilstošā
         pamatojuma, kas saistīts ar viņu piemērotību vai uzvedību vai kas balstīts uz uzņēmuma, iestādes vai dienesta darbības vajadzībām”.

      70      Minētais 24. panta a) punkts pats kļuva par iedvesmas avotu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta Nicā 2000. gada
         7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.), 30. panta tekstam. Saskaņā ar minēto pantu “ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz aizsardzību
         pret nepamatotu atlaišanu, ievērojot Kopienu tiesību aktus, kā arī valstu tiesību aktus un praksi”. Tāpat šīs hartas 41. panta
         2. punkta trešajā ievilkumā saistībā ar tiesībām uz labu pārvaldību ir vispārīgi paredzēts “administrācijas pienākums pamatot
         savus lēmumus”.

      71      Kā izriet arī no tās preambulas, minētās hartas galvenais mērķis ir vēlreiz apstiprināt “tiesības, kas it īpaši izriet no
         dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām un kopējām starptautiskajām saistībām, no Līguma par Eiropas Savienību un Kopienu
         līgumiem, no [..] [ECTK], Sociālajām hartām, ko ir pieņēmusi Kopiena un Eiropas Padome, kā arī no [..] Tiesas un Eiropas Cilvēktiesību
         tiesas judikatūras” (šajā sakarā skat. Tiesas 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I‑5769. lpp.,
         38. punkts).

      72      Turklāt, svinīgi pasludinot Eiropas Savienības Pamattiesību hartu, Parlaments, Padome un Komisija noteikti atzinuši tās īpašo
         nozīmi, kas šajā lietā ir jāņem vērā, interpretējot Civildienesta noteikumu un PDNK normas.

      73      Šajā sakarā ir jānorāda, ka nav pārāku iemeslu, kas ļautu uz pagaidu darbiniekiem PDNK izpratnē neattiecināt aizsardzību pret
         nepamatotu atlaišanu, it īpaši tad, ja darba līgums ar viņiem ir noslēgts uz nenoteiktu laiku vai ja, lai gan līgums ir noslēgts
         uz noteiktu laiku, viņus atlaiž pirms termiņa.

      74      Lai nodrošinātu šajā ziņā pietiekamu aizsardzību, ir svarīgi, pirmkārt, ļaut ieinteresētajām personām pārliecināties, vai
         viņu leģitīmās intereses ir bijušas ievērotas vai pārkāptas, un izvērtēt iespēju vērsties tiesā, un otrkārt, ļaut tiesai veikt
         tiesas kontroli, un tas liek atzīt kompetentās institūcijas pienākumu norādīt pamatojumu.

      75      Vēl jāpiebilst, ka šāda kompetentās institūcijas pienākuma norādīt pamatojumu atzīšana neizslēdz to, ka šai institūcijai ir
         plaša rīcības brīvība atlaišanas jautājumos un ka līdz ar to Kopienu tiesai, veicot kontroli, ir tikai jāpārbauda, vai nav
         pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. februāra spriedums
         lietā T‑79/98 Carrasco Benítez/EZNA, Recueil FP, I‑A‑29. un II‑127. lpp., 55. punkts; 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑223/99 Dejaiffe/ITSB,Recueil FP, I‑A‑277. un II‑1267. lpp., 53. punkts, un 2003. gada 6. februāra spriedums lietā T‑7/01 Pyres/Komisija, Recueil FP, I‑A‑37. un II‑239. lpp., 50. un 51. punkts).

      76      Turklāt ir jākonstatē, ka PDNK 47. panta teksts nav pretrunā iepriekš minētajiem apsvērumiem, jo tā c) punkta i) apakšpunkts
         attiecas uz iepriekšējas paziņošanas ieviešanu un tās termiņa noteikšanu, taču neattiecas uz jautājumu par atlaišanas pamatojumu.

      77      Šajos apstākļos izskatāmajā lietā ir jāpārbauda, pirmkārt, vai atlaišanas lēmums atbilst pienākumam norādīt pamatojumu kā
         būtiskajai formas prasībai un, otrkārt, attiecībā uz akta iemeslu pamatotību, vai EIF nav pārsniedzis saprātīgas robežas un
         nav izmantojis savu rīcības brīvību acīmredzami kļūdaini.

      78      Pirmkārt, attiecībā uz pienākumu norādīt formālo pamatojumu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tā apjoms ir jāizvērtē, ņemot
         vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto iemeslu būtību un akta adresāta iespējamās intereses saņemt
         paskaidrojumus (Pirmās instances tiesas 2000. gada 9. marta spriedums lietā T‑10/99 Vicente Nuñez/Komisija,Recueil FP, I‑A‑47. un II‑203. lpp., 41. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑338/00 un T‑376/00 Morello/Komisija, Recueil FP, I‑A‑301. un II‑1457. lpp., 46. punkts). Tāpat, lai izvērtētu pamatojuma pietiekamību, ir svarīgi to izskatīt apstrīdētā
         akta pieņemšanas kontekstā (Pirmās instances tiesas 1999. gada 27. aprīļa spriedums lietā T‑283/97 Thinus/Komisija, Recueil FP, I‑A‑69. un II‑353. lpp., 77. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Morello/Komisija, 47. punkts).

      79      Runājot par tāda darbinieka atlaišanu, ar kuru darba līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku, īpaša nozīme parasti ir tam,
         vai šā pasākuma pamatā esošie iemesli ir skaidri izklāstīti rakstveidā, vēlams attiecīgā lēmuma tekstā. Faktiski tikai šis
         akts, kura tiesiskumu izvērtē tā pieņemšanas datumā, materializē iestādes lēmumu. Tomēr pienākums norādīt atlaišanas pamatojumu
         varētu tikt atzīts par izpildītu arī tad, ja ieinteresētajai personai tika pienācīgi paziņots par šiem iemesliem tikšanās
         ar viņas priekšniekiem laikā un ja IPNDL lēmums tika pieņemts drīz pēc šīs tikšanās. Vajadzības gadījumā IPNDL var arī papildināt
         šo pamatojumu, atbildot uz ieinteresētās personas iesniegto sūdzību.

      80      No šīs lietas materiāliem izriet, ka, prasītājai tiekoties ar Roju 2004. gada 15. un 25. jūnijā, viņu informēja par iemesliem,
         kas saistīti ar apgalvoto profesionālo nekompetenci un kuru dēļ bija paredzēts izbeigt ar viņu noslēgto pagaidu darbinieka
         līgumu. Atbildē uz prasītājas sūdzību IPNDL atbilstošā veidā sniedza papildu precizējumus, tādējādi ļaujot viņai izvērtēt
         atlaišanas lēmuma pamatotību un sniedzot viņai iespēju iesniegt prasību Pirmās instances tiesā.

      81      Līdz ar to iebildums par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpšanu ir noraidāms.

      82      Otrkārt, runājot par atlaišanas lēmuma iemeslu pamatotību, ir jāpārbauda EIF izvērtējums attiecībā uz dienesta interesēm,
         aprobežojoties ar jautājumu, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda, kā norādīts šā sprieduma 75. punktā.

      83      Pastāvīgajā judikatūrā ir arī noteikts, ka kompetentajai institūcijai, pieņemot lēmumu saistībā ar darbinieka stāvokli, ir
         jāņem vērā visi elementi, kas varētu ietekmēt tās lēmumu, tostarp attiecīgā darbinieka intereses. Tas faktiski izriet no administrācijas
         pienākuma ņemt vērā darbinieku intereses, kurš atspoguļo savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvaru, ko Civildienesta noteikumi
         un pēc analoģijas PDNK izveidojuši attiecībās starp publisko iestādi un tās darbiniekiem (Pirmās instances tiesas spriedums
         iepriekš minētajā lietā Pyres/Komisija, 51. punkts, un 2005. gada 1. marta spriedums lietā T‑258/03 Mausolf/Eiropols,Krājums FP, II‑189. lpp., 49. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1994. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑298/93 P Klinke/Tiesa, Recueil, I‑3009. lpp., 38. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 18. aprīļa spriedumu lietā T‑13/95 Kyrpitsis/ESLK,Recueil FP, I‑A‑167. un II‑503. lpp., 52. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Dejaiffe/ITSB, 53. punkts).

      84      Šajā lietā EIF, lai attaisnotu atlaišanu, atsaucies vienīgi uz “kopējo” prasītājas profesionālo nekompetenci, par ko liecinot
         attiecībā uz prasītājas darbu sniegto nelabvēlīgo vai kritisko novērtējuma ziņojumu kopums. Atbildētāja uzskata, ka ar 2003. gada
         novērtējuma ziņojumu, kas ir vienīgais prasītājai labvēlīgais ziņojums, nepietiekot, lai krasi izmainītu šo kopējo tendenci.

      85      Šajā sakarā, lai gan tādi trūkumi kā uzmanības, precizitātes un ātruma nepietiekamība viņas uzdevumu izpildē ir tikuši bieži
         pārmesti prasītājai viņas karjeras gaitā, no dažādiem pārbaudes un novērtējuma ziņojumiem izriet, ka, kopumā ņemot, prasītājas
         nopelnu novērtējums – pretēji tam, ko apgalvo atbildētājs – bija apmierinošs, pat labs (attiecībā uz laikposmu no 1997. līdz
         2000. gadam un 2003. gadu).

      86      Ir zināms, ka ļoti negatīvus novērtējumus ir sniegušas divas personas, proti:

      –        Hilenkamps, direktora vietnieks, pie kura prasītāja strādāja par sekretāri laikposmā no 2002. gada janvāra līdz 2003. gada
         janvārim un kas 2002. gada 9. jūlija starpposma novērtējuma ziņojumā ir izdarījis secinājumu par viņas nepietiekamo atbilstību
         savu pienākumu prasībām; tāpat 2002. gada novērtējuma ziņojuma projektā viņš norādījis uz uzticamības nepietiekamību un uz
         būtiskiem trūkumiem gandrīz visos viņas pildāmo pienākumu aspektos;

      –        Stefani, departamenta vadītāja, pie kuras prasītāja strādāja arī par sekretāri laikposmā no 2003. gada 1. februāra līdz 2004. gada
         30. jūnijam.

      87      Tomēr, pirmkārt, attiecībā uz 2002. gada novērtējuma ziņojuma projektu ir jānorāda gan uz to, ka tā teksts nekad nav ticis
         pabeigts, gan arī uz to, ka cita direktora vietnieka, Peskjas, pie kura prasītāja arī strādāja šajā pašā laikposmā, sniegtais
         novērtējums bija daudz maigāks, jo viņš uzskatīja, ka prasītāja savus uzdevumus bija pildījusi apmierinoši un pat labi, lai
         gan atzīstot dažus trūkumus, ko viņš daļēji izskaidrojis ar pārmērīgu darba slodzi.

      88      Otrkārt, 2003. gada novērtējuma ziņojums, ko 2004. gada 18. martā sastādīja Taurelli, pie kuras prasītāja arī strādāja, un
         ko Rojs parakstīja 2004. gada 31. martā, t.i., aptuveni divus mēnešus pirms tikšanās, kuru laikā viņš paziņojis prasītājai
         par savu nodomu izbeigt viņas līgumu, ir ļoti labvēlīgs prasītājai. No tā būtībā izriet, ka prasītāja “has achieved her key
         objectives set for 2003 [..] has been able to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines [..]
         has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time [..] has made
         a substantial effort to improve her memory [..] has improved her IT skills [..] maintains good, friendly but respectful relations
         with peers and fellow colleagues” (sasniegusi savus galvenos 2003. gadam noteiktos mērķus [..] viņai izdevās pildīt savus
         uzdevumus efektīvi un iedarbīgi, ievērojot termiņus [..] demonstrējusi spēju koncentrēties savam darbam, turklāt vienlaicīgi
         strādājot ar vairākiem jautājumiem [..] ievērojami papūlējusies  savas atmiņas uzlabošanai [..] uzlabojusi savas iemaņas informātikas
         jomā [..] ar citiem darbiniekiem un saviem kolēģiem Pia uztur labas un draudzīgas attiecības, tomēr ar cieņu).

      89      Civildienesta tiesa pēc šīs prasības celšanas iesniegtajiem vienpusējiem paziņojumiem, kas pievienoti atbildētāja atbildei
         uz repliku un kuru mērķis ir papildināt prasītājas novērtējuma ziņojumus un pat parādīt, ka tajos ir pieļauta kļūda attiecībā
         uz kopējo novērtējumu, nevar piešķirt tādu pašu vērtību kā pašiem ziņojumiem, jo ziņojumi tika sastādīti pēc procedūras, kas
         balstīta uz sacīkstes principu un kuras tiešs mērķis ir ļaut objektīvi novērtēt attiecīgā darbinieka nopelnus.

      90      Turklāt no lietas materiāliem neizriet, ka prasītājas darba sniegums ir pēkšņi pasliktinājies periodā starp 2004. gada martu,
         kad Taurelli sastādīja pēdējo prasītājas novērtējuma ziņojumu, kurā slavē viņas uzdevumu efektīvu izpildi un termiņu ievērošanu,
         un trīs mēnešus vēlāk pieņemto atlaišanas lēmumu. Šis pēdējais lēmums ir jo vairāk apstrīdams, ņemot vērā, ka tas pieņemts
         drīz pēc minētā novērtējuma ziņojuma sastādīšanas.

      91      No tā izriet, ka atlaišanas lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un tādējādi tas ir jāatceļ; nav jāizskata nedz
         iebildumi saistībā ar tiesību uz aizstāvību un pienākuma ņemt vērā darbinieka intereses neievērošanu, nedz pārējie prasītājas
         izvirzītie pamati.

      92      Atceļot aktu ar tiesas lēmumu, šis akts ar atpakaļejošu spēku tiek izņemts no tiesību sistēmas (Tiesas 1988. gada 26. aprīļa
         spriedums apvienotajās lietās 97/86, 99/86, 193/86 un 215/86 Asteris u.c./Komisija, Recueil, 2181. lpp., 30. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 31. marta spriedums lietā T‑10/02 Girardot/Komisija, Recueil FP, I‑A‑109. un II‑483. lpp., 84. punkts). Ja atceltais akts jau ir izpildīts, tā seku likvidēšana liek atjaunot juridisko stāvokli,
         kurā prasītāja atradās pirms akta pieņemšanas (Tiesas 1971. gada 31. marta spriedums lietā 22/70 Komisija/Padome, Recueil, 263. lpp., 60. punkts, un iepriekš minētais Pirmās instances tiesas 2004. gada 31. marta spriedums lietā Girardot/Komisija, 84. punkts).

      93      Tomēr, nepastāvot nepieciešamībai šajā lietā izskatīt jautājumu par to, vai prettiesiskās atlaišanas gadījumā darbiniekam,
         iespējams, ir tiesības uz atjaunošanu iepriekšējā amatā, ir jākonstatē, ka tiesas sēdē prasītāja ir paziņojusi, ka viņas veselības
         stāvoklis ir ievērojami pasliktinājies un ka viņa fiziski nevar atsākt darbu EIF. Šajos apstākļos, lai prasītājas interesēs
         nodrošinātu atceļoša sprieduma lietderīgo iedarbību, Civildienesta tiesai būtu jāizmanto neierobežota kompetence, kas tai
         piešķirta lietās par naudas summu piespriešanu, un jāaicina atbildētājs atrast taisnīgo risinājumu, kas atbilstošā veidā aizsargātu
         Landgrenas tiesības (šajā sakarā skat. Tiesas 1993. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑242/90 P Komisija/Albani u.c., Recueil, I‑3839. lpp., 13. punkts, un iepriekš minēto Pirmās instances tiesas 2004. gada 31. marta spriedumu lietā Girardot/Komisija, 89. punkts).

      94      Līdz ar to lietas dalībnieki tiek aicināti, pirmkārt, vienoties par taisnīgu naudas kompensāciju par prasītājas prettiesisko
         atlaišanu un pēc tam paziņot Civildienesta tiesai par tādējādi noteikto summu vai, ja vienošanās netiks panākta, iesniegt
         tai skaitļos izteiktos prasījumus par kompensācijas summu trīs mēnešu laikā no šā sprieduma pasludināšanas brīža.

      95      Nosakot šo kompensāciju, cita starpā ir jāņem vērā fakts, ka pēc viņas atlaišanas Landgrena ir saņēmusi bezdarbnieka pabalstus,
         un vecums, no kura viņa, ņemot vērā viņas veselības stāvokli, parastos apstākļos varētu pieprasīt vecuma pensiju.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA (tiesas plēnums)
      ar šo nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Izglītības fonda 2004. gada 25. jūnija lēmumu par līguma, kas ar Landgrenu kā pagaidu darbinieci noslēgts uz
            nenoteiktu laiku, laušanu;
      2)      lietas dalībnieki trīs mēnešu laikā no šā sprieduma pasludināšanas brīža vai nu paziņo Civildienesta tiesai sakarā ar 2004. gada
            25. jūnija lēmuma prettiesiskumu piešķiramās naudas kompensācijas summu, par ko lietas dalībnieki ir vienojušies, vai, ja
            šāda vienošanās netiks panākta, savus skaitļos izteiktos prasījumus attiecībā uz šo summu;
      3)      atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.

               Mahoney

               Kreppel

               Van Raepenbusch

               Boruta

               Kanninen Tagaras

               Gervasoni

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 26. oktobrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     P. Mahoney

         Šā lēmuma, kā arī tajā minēto un Krājumā vēl nepublicēto Kopienu tiesu lēmumu teksti ir pieejami Tiesas tīmekļa vietnē: www.curia.europa.eu
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1997. gada 17. jūnijā. # Codiesel - Sociedade de Apoio Técnico à Indústria Ldª pret Conselho Técnico Aduaneiro. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supremo Tribunal Administrativo - Portugāle. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta C-105/96.


Tiesas spriedums 1976. gada 23. novembrī. # Milac GmbH Groß- und Außenhandel pret Hauptzollamt Freiburg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vācija. # Lieta 28-76.