title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2008. gada 10.jūlijā. # Emirates Airlines - Direktion für Deutschland pret Diether Schenkel. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Gaisa transports - Regula (EK) Nr. 261/2004 - Kompensācija pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā - Piemērošanas joma - 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts - "Lidojuma" jēdziens. # Lieta C-173/07.

text:
      Lieta C‑173/07
      Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      pret
      Diether Schenkel
      (Oberlandesgericht Frankfurt am Main lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Gaisa transports – Regula (EK) Nr. 261/2004 – Kompensācija pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā – Piemērošanas joma – 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts – “Lidojuma” jēdziens
      Sprieduma kopsavilkums
      Transports – Gaisa transports – Regula Nr. 261/2004 – Kopīgi noteikumi par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar
            iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos – Piemērošanas joma
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      “Lidojuma” jēdziens Regulas Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā
         ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos, izpratnē, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā būtībā ir viena
         gaisa pārvadātāja darbība, kas tādējādi zināmā veidā ir šī pārvadājuma, ko veic gaisa pārvadātājs, kurš nosaka savu maršrutu,
         “vienība”. No tā izriet, ka ceļojums turp un atpakaļ nav uzskatāms par vienu un to pašu lidojumu. Līdz ar to minētās regulas
         3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā paredzēta šīs regulas piemērošana pasažieriem, kas izlido no lidostas kādas dalībvalsts,
         uz kuru attiecas Līgums, teritorijā, ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams ceļojumam turp un atpakaļ, kurā pasažieri,
         kas sākotnēji ir izlidojuši no lidostas dalībvalsts, uz kuru attiecas Līgums, teritorijā, atgriežas šajā lidostā, izlidojot
         no lidostas trešās valsts teritorijā. Apstāklis, ka lidojums turp un lidojums atpakaļ ir ticis rezervēts vienā rezervācijā,
         neietekmē šo interpretāciju.

      (sal. ar 40., 47. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2008. gada 10. jūlijā (*)

      Gaisa transports – Regula (EK) Nr. 261/2004 – Kompensācija pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā – Piemērošanas joma – 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts – “Lidojuma” jēdziens
      Lieta C‑173/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 7. martā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 2. aprīlī, tiesvedībā

      Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      pret
      Diether Schenkel.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Emirates Airlines Direktion für Deutschland vārdā – K. Leferss [C. Leffers], Rechtsanwältin,

      –        D. Šenkela [D. Schenkel] vārdā – M. Šefelss [M. Scheffels], Rechtsanwalt,

      –        Grieķijas valdības vārdā – M. Apesoss [M. Apessos], kā arī O. Pacopulu [O. Patsopoulou] un V. Karra [V. Karra], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Āre [A. Hare], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – E. Osņecka-Tamecka [E. Ośniecka-Tamecka], pārstāve,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – A. Falka [A. Falk], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig] un Ž. Brauns [G. Braun], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 6. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas
         (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu
         un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV L 46, 1. lpp.), 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts sakarā ar strīdu starp aviosabiedrību Emirates Airlines – Direktion für Deutschland (turpmāk tekstā – “Emirates”) un [Dīteru] Šenkelu sakarā ar Emirates atteikumu viņam izmaksāt kompensāciju par lidojuma no Manilas [Maynila] (Filipīnas) atcelšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskais tiesiskais regulējums
      3        Padome ar 2001. gada 5. aprīļa Lēmumu 2001/539/EK apstiprināja Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu
         unifikāciju (OV L 194, 38. lpp.; turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”), kurai ir pievienojusies Eiropas Kopiena.

      4        Šīs konvencijas mērķis cita starpā ir nodrošināt patērētāju interešu aizsardzību starptautisko gaisa pārvadājumu jomā un vajadzību
         pēc taisnīgas kompensācijas, kas noteikta, balstoties uz atlīdzināšanas principu.

      5        Šīs konvencijas 1. panta 2. un 3. punktā, kas attiecas uz tās piemērošanas jomu, ir paredzēts:

      “2. Šajā konvencijā “starptautiskais pārvadājums” nozīmē jebkuru pārvadājumu, kuram sākuma punkts un gala punkts saskaņā ar
         vienošanos starp pusēm un neatkarīgi no tā, vai pārvadājuma laikā bijis pārtraukums vai notikusi pārkraušana, atrodas divu
         Konvencijas dalībvalstu teritorijās vai vienas Konvencijas dalībvalsts teritorijā, ja norunātā apstāšanās vieta atrodas kādas
         citas valsts teritorijā pat tad, ja šī valsts nav Konvencijas dalībvalsts. Savukārt pārvadājums starp divām vietām vienas
         Konvencijas dalībvalsts teritorijā bez norunātas apstāšanās vietas kādas citas valsts teritorijā nav starptautiskais pārvadājums
         šīs konvencijas nozīmē.

      3. Pārvadājums, kuru pēc kārtas veic vairāki pārvadātāji, šajā konvencijā uzskatāms par vienotu pārvadājumu, ja neatkarīgi
         no tā, vai ir noslēgts viens vai vairāki līgumi, puses to ir uzskatījušas par vienotu atsevišķu operāciju, un tas nezaudē
         savu starptautisko raksturu tikai tādēļ, ka viens vai vairāki pārvadājuma līgumi pilnībā jāpilda tikai vienas valsts teritorijā.”

       Kopienu tiesiskais regulējums
      6        Regulas Nr. 261/2004 2. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir paredzēts:

      “Šajā regulā:
      [..]
      g)      “rezervācija” ir fakts, ka pasažierim ir biļete, vai cits pierādījums, kas liecina par to, ka gaisa pārvadātājs vai ceļojuma
         rīkotājs rezervāciju ir pieņēmis un reģistrējis;

      h)      “galamērķis” ir galamērķis, kas norādīts uz biļetes, kuru uzrāda pie reģistrācijas letes, vai, tieši savienoto reisu [lidojumu]
         gadījumā, pēdējā reisa [lidojuma] galamērķis; pieejamus alternatīvus reisus [lidojumus] ar pārsēšanos neņem vērā, ja ievēro
         sākotnēji plānoto ielidošanas laiku;

      [..].”
      7        Šīs regulas 3. pantā ar nosaukumu “Darbības joma” ir noteikts:

      “1.      Šo regulu piemēro:
      a)      pasažieriem, kas izlido no lidostas kādas dalībvalsts teritorijā, uz kuru attiecas [EK] Līgums;
      b)      pasažieriem, kas izlido no trešās valsts lidostas uz lidostu kādas dalībvalsts teritorijā, uz kuru attiecas Līgums, ja vien
         viņi šajā trešā valstī nav saņēmuši atlīdzinājumu vai kompensāciju un par viņiem nav rūpējušies un ja attiecīgo reisu [lidojumu]
         apkalpojošais gaisa pārvadātājs ir Kopienas pārvadātājs.

      [..]”
      8        Regulas Nr. 261/2004 4. pantā ar nosaukumu “Iekāpšanas atteikums” ir paredzēts:

      “1.      Ja gaisa pārvadātājs kādu iemeslu dēļ plāno atteikt iekāpšanu uz kādu reisu [lidojumu], tas vispirms aicina brīvprātīgos atkāpties
         no rezervētajām biļetēm un saņemt atlīdzinājumu saskaņā ar nosacījumiem, par ko vienojas attiecīgais pasažieris un apkalpojošais
         gaisa pārvadātājs. Papildus šajā punktā minētajam atlīdzinājumam brīvprātīgajiem sniedz atbalstu saskaņā ar 8. pantu.

      [..]”
      9        Regulas Nr. 261/2004 5. pantā ar nosaukumu “Atcelšana” ir noteikts:

      “1.      Ja atceļ lidojumu, attiecīgajiem pasažieriem:
      [..]
      c)      ir tiesības saskaņā ar 7. pantu no apkalpojošā gaisa pārvadātāja saņemt kompensāciju [..]
      [..].”
      10      Regulas Nr. 261/2004 7. pantā ar nosaukumu “Tiesības saņemt kompensāciju” ir paredzēts:

      “1.      Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieri saņem kompensāciju šādā apmērā:
      a)      EUR 250 par visiem lidojumiem 1500 kilometru vai mazākā attālumā;
      b)      EUR 400 par visiem lidojumiem Kopienas iekšienē vairāk nekā 1500 kilometru attālumā un par visiem citiem lidojumiem 1500 līdz
         3500 kilometru attālumā;

      c)      EUR 600 par visiem lidojumiem, uz ko neattiecas a) vai b) apakšpunkts.
      Nosakot attālumu, ņem vērā pēdējo galamērķi, kurā iekāpšanas atteikums vai lidojuma atcelšana ir par iemeslu tam, ka pasažieris
         ielido ar kavēšanos pēc paredzētā laika.

      [..]”
      11      Regulas Nr. 261/2004 8. pantā ar nosaukumu “Tiesības saņemt atlīdzinājumu vai mainīt maršrutu” ir paredzēts:

      “1.      Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieriem dod iespēju izvēlēties:
      a)      –       vai septiņās dienās saskaņā ar 7. panta 3. punktu saņemt biļetes pilnas cenas atlīdzinājumu tās summas apmērā, par kuru tā
         ir pirkta, attiecībā uz to ceļojuma daļu vai daļām, kas nav veiktas, un attiecībā uz jau veikto daļu vai daļām, ja lidojumam
         vairs nav jēgas, ņemot vērā pasažiera sākotnējo ceļojuma plānu, attiecīgā gadījumā kopā ar

               –       atpakaļceļa lidojumu uz sākotnējo izlidošanas vietu pēc iespējas agrāk;
      b)      vai arī mainīt maršrutu, izmantojot pielīdzināmu apstākļu pārvadājumus, līdz to galamērķim pēc iespējas agrāk; vai arī
      c)      mainīt maršrutu, izmantojot pielīdzināmu apstākļu pārvadājumus, līdz to galamērķim vēlākā dienā atbilstīgi pasažiera vēlmēm,
         ja ir pieejamas brīvas vietas.

      2.      Šā panta 1. punkta a) apakšpunkts attiecas arī uz pasažieriem, kuru lidojumi ir kompleksa pakalpojuma [ceļojuma] daļa, izņemot
         tiesības saņemt atlīdzinājumu, ja šādas tiesības izriet no [Padomes 1990. gada 13. jūnija] Direktīvas 90/314/EEK [par kompleksiem
         ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām (OV L 158, 59. lpp.)] noteikumiem.

      [..]”
      12      Saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 17. pantu ar nosaukumu “Ziņojums”:

      “Komisija līdz 2007. gada 1. janvārim ziņo Eiropas Parlamentam un Padomei par šīs regulas darbību un rezultātiem, jo īpaši
         attiecībā uz:

      –      [..]
      –      iespējamu šīs regulas darbības jomas paplašināšanu, lai to attiecinātu arī uz pasažieriem, kuriem ir līgums ar Kopienas pārvadātāju
         vai ir rezervēts lidojums, kurš ir daļa no kompleksa ceļojuma, uz ko attiecas Direktīva 90/314/EEK, un kuri izlido no trešās
         valsts lidostas uz dalībvalsts lidostu ar reisu [lidojumu], ko neveic Kopienas gaisa pārvadātāji,

      [..].”
       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      13      D. Šenkels Vācijā rezervēja Emirates ceļojumu turp un atpakaļ no Diseldorfas (Vācija) uz Manilu caur Dubaiju (Apvienotie Arābu Emirāti).

      14      Atpakaļceļam D. Šenkels bija rezervējis lidojumu 2006. gada 12. martā no Manilas. Šis lidojums tika atcelts tehniska rakstura
         problēmu dēļ. D. Šenkels beidzot izlidoja no Manilas 2006. gada 14. martā, ielidojot Diseldorfā tajā pašā dienā.

      15      D. Šenkels iesniedza Amtsgericht Frankfurt am Main [Frankfurtes pie Mainas Pirmās instances tiesā] prasību pret Emirates, pieprasot kompensāciju EUR 600 apmērā, atsaucoties uz Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu un 7. panta
         1. punkta c) apakšpunktu.

      16      Viņš norādīja, ka uz viņu attiecoties šajās normās paredzētā kompensācija par lidojuma atcelšanu. Viņš apgalvoja, ka lidojums
         turp un lidojums atpakaļ esot viena un tā paša lidojuma saistītas daļas. Tā kā šī vienotā lidojuma sākumpunkts bija Diseldorfa,
         tad viņš esot bijis “pasažieris, kas izlido no lidostas kādas Eiropas Kopienas dalībvalsts teritorijā” šīs regulas 3. panta
         1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

      17      Emirates apgalvoja, ka lidojums turp un lidojums atpakaļ esot jāuzskata par diviem dažādiem lidojumiem. Turklāt Emirates neesot licences, kuru būtu piešķīrusi dalībvalsts atbilstoši Padomes 1992. gada 23. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2407/92 par
         gaisa pārvadātāju licencēšanu (OV L 240, 1. lpp.) 2. panta c) punktam.

      18      Norādot, ka tādēļ tā neesot uzskatāma par “Kopienas pārvadātāju”, kas ir minēts Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā,
         Emirates secināja, ka tai neesot pienākuma izmaksāt kompensāciju D. Šenkelam par atcelto lidojumu.

      19      Amtsgericht Frankfurt am Main apmierināja D. Šenkela prasījumus. Emirates iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Frankfurt am Main [Frankfurtes pie Mainas Augstākajā tiesā].

      20      Kaut arī OberlandesgerichtFrankfurt am Main tiecas uzskatīt, ka ceļojums turp un atpakaļ ir viens lidojums Regulas Nr. 261/2004 izpratnē, tai ir radies jautājums par
         šādas lidojuma jēdziena interpretācijas pamatotību.

      21      Šajos apstākļos Oberlandesgericht Frankfurt am Main nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [..] Regulas [..] Nr. 261/2004 [..] 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka “lidojuma” jēdziens
         katrā ziņā ietver ceļojumu no izlidošanas vietas līdz galamērķim un atpakaļ gadījumā, ja lidojums turp un lidojums atpakaļ
         ir ticis rezervēts vienā laikā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      22      Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas
         ir piemērojams ceļojumam turp un atpakaļ, kurā pasažieri, kas sākotnēji ir izlidojuši no lidostas dalībvalsts, uz kuru attiecas
         Līgums, teritorijā, atgriežas šajā lidostā, izlidojot no lidostas trešās valsts teritorijā. Iesniedzējtiesa arī jautā, vai
         apstāklis, ka lidojums turp un lidojums atpakaļ ir ticis rezervēts ar vienu rezervāciju, ietekmē šo interpretāciju.

      23      Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa atsaucas uz “lidojuma” un “ceļojuma” jēdzieniem, kas ir izmantoti Regulā Nr. 261/2004,
         un vēlas uzzināt, vai lidojuma jēdziens ietver ceļojumu turp un atpakaļ.

      24      Lidojuma jēdziens ir noteicošs, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, neraugoties uz to, ka, kaut arī tas ir minēts Regulas Nr. 261/2004
         3. panta 1. punkta a) apakšpunkta vācu valodas versijā, lielākajā daļā citu šīs normas versiju citās valodās uz to atsauču
         nav vai arī izmantots vārds, kas ir atvasināts no vārda “lidojums”.

      25      Kā to ir norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 8. punktā, pasažieri, kas izlido no lidostas dalībvalsts teritorijā vai
         trešā valstī, vienmēr ir pasažieri, kas dodas lidojumā, izlidojot no šādas lidostas. Tādējādi šai atšķirībai starp valodu
         versijām nav ietekmes uz patieso šo normu, kurās noteikta minētās regulas piemērošanas joma, nozīmi.

      26      Līdz ar to vispirms ir jāinterpretē lidojuma jēdziens.

      27      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka šis jēdziens nav minēts Regulas Nr. 261/2004 2. pantā ar nosaukumu “Definīcijas”. Tas nav definēts
         arī citos šīs regulas pantos.

      28      Šādos apstākļos lidojuma jēdziens ir jāinterpretē, ņemot vērā visus Regulas Nr. 261/2004 noteikumus, kā arī tās mērķi.

      29      Tomēr pirms šīs analīzes sākšanas ir jānorāda, ka Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, uz kuru atsaucas
         iesniedzējtiesa, ir jāaplūko kopā ar šī paša 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      30      No visa šī 1. punkta izriet, ka minētā regula attiecas uz gadījumiem, kad pasažieri dodas lidojumā no lidostas kādas dalībvalsts
         teritorijā (a) apakšpunkts) vai no trešās valsts lidostas uz lidostu kādas dalībvalsts teritorijā, ar nosacījumu, ka attiecīgo
         lidojumu apkalpojošais gaisa pārvadātājs ir Kopienas pārvadātājs (b) apakšpunkts).

      31      No tā izriet, ka ir uzskatāms, ka uz gadījumu, kad pasažieri izlido no trešās valsts lidostas, neattiecas Regulas Nr. 261/2004
         3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, un līdz ar to tas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā tikai tad, ja ir ievērots 3. panta
         1. punkta b) apakšpunktā minētais nosacījums, proti, ka attiecīgo lidojumu apkalpojošais gaisa pārvadātājs ir Kopienas pārvadātājs.

      32      Attiecībā uz minētās regulas piemērojamo noteikumu interpretāciju vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 261/2004 8. panta 2. punktā
         ir atsauce uz lidojumu, kas ir kompleksa ceļojuma daļa, no kā izriet, ka lidojums nav identisks ceļojumam un ka ceļojums var
         ietvert vairākus lidojumus. Šajā sakarā šī panta 1. punktā ietverta nepārprotama atsauce uz “atpakaļceļa lidojuma” jēdzienu,
         tādējādi norādot arī uz turpceļa lidojuma pastāvēšanu šī paša ceļojuma laikā.

      33      Šo apgalvojumu apstiprina Regulas Nr. 261/2004 2. panta h) punkts, kurā “galamērķa” jēdziens definēts kā galamērķis, kas norādīts
         uz biļetes, kuru uzrāda pie reģistrācijas letes, vai, savienoto lidojumu gadījumā, pēdējā lidojuma galamērķis.

      34      Regulas Nr. 261/2004 8. panta 1. punktā ir nodalīta pasažieru sākotnējā izlidošanas vieta no galamērķa, tādējādi šajā punktā
         ir minētas divas dažādas vietas. Ja “lidojums” minētās regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē būtu jāuzskata par
         ceļojumu turp un atpakaļ, tad tā galamērķis būtu identisks sākotnējai izlidošanas vietai. Tādā gadījumā šai normai nebūtu
         jēgas.

      35      Visbeidzot, “lidojumu” Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē uzskatot par ceļojumu turp un atpakaļ,
         patiesībā tiktu samazināta aizsardzība, ko pasažieriem piešķir šī regula, kas būtu pretēji tās mērķim nodrošināt augsta līmeņa
         pasažieru aizsardzību (šajā sakarā skat. 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I‑403. lpp., 69. punkts).

      36      Turklāt, no vienas puses, Regulas Nr. 261/2004 4. panta 1. punktā, 5. panta 1. punktā un 8. panta 1. punktā ir paredzēts atlīdzināt
         dažādu veidu kaitējumu, kas var rasties lidojuma dēļ, bet nav paredzēts, ka šāds kaitējums var rasties vairākas reizes viena
         lidojuma laikā. Šādos apstākļos pasažieri, kas sākotnēji izlidojuši no kādas dalībvalsts lidostas, varētu paļauties uz šādu
         aizsardzību tikai vienu reizi, ja tas pats kaitējums rastos turpceļā un arī atpakaļceļā.

      37      No otras puses, interpretējot Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu tādējādi, ka vienā lidojumā ietilpst
         ceļojums turp un atpakaļ, nozīmētu arī atņemt attiecīgās tiesības pasažieriem tādā gadījumā, kad lidojumu no lidostas dalībvalsts
         teritorijā nenodrošina Kopienas pārvadātājs.

      38      Šajā gadījumā šāda lidojuma pasažieri, kas sākotnēji izlidojuši no lidostas trešā valstī, nevarētu paļauties uz Regulā Nr. 261/2004
         paredzēto aizsardzību. Turpretim pasažieri, kas sāktu savu ceļojumu ar šo pašu lidojumu, varētu paļauties uz šo aizsardzību,
         jo tie tiktu uzskatīti par pasažieriem, kas izlido no lidostas dalībvalsts teritorijā. Tādējādi rastos atšķirīga attieksme
         pret viena lidojuma, kurā būtu jābūt vienādai aizsardzībai pret no tā izrietošajām nelabvēlīgajām sekām, pasažieriem.

      39      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas princips noteic, ka līdzīgās situācijās
         nevar attiekties atšķirīgi un dažādās situācijās savukārt nevar attiekties vienādi, ja vien šādai pieejai nav objektīva pamata
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IATA un ELFAA, 95. punkts; 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑300/04 Eman un Sevinger, Krājums, I‑8055. lpp., 57. punkts, kā arī 2007. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑227/04 P Lindorfer/Padome, Krājums, I‑6767. lpp., 63. punkts).

      40      Ņemot vērā visus šos elementus, “lidojuma” jēdziens Regulas Nr. 261/2004 izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tā būtībā ir
         viena gaisa pārvadātāja darbība, kas tādējādi zināmā veidā ir šī pārvadājuma, ko veic gaisa pārvadātājs, kurš nosaka savu
         maršrutu, “vienība”.

      41      Turpretim “ceļojuma” jēdziens ir saistīts ar pasažiera personu, kas izvēlas savu galamērķi un dodas turp, izmantojot gaisa
         pārvadātāju nodrošinātos lidojumus. Ceļojumu, kas parasti ietver “turpceļu” un “atpakaļceļu”, galvenokārt nosaka personīgs
         un individuāls pārvietošanās mērķis. Ceļojuma jēdziens nav minēts Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta redakcijā,
         un tam principā nav nozīmes tā interpretācijā.

      42      Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai citiem šajā lietā nozīmīgiem juridiskiem instrumentiem var būt ietekme uz lidojuma jēdziena
         interpretāciju. Šajā sakarā ir jāpārbauda, vai Monreālas konvencijai, kā šķietami to konstatē iesniedzējtiesa, ir izšķiroša
         nozīme. Tajā noteikti gaisa pārvadātāju pienākumi pret pasažieriem, ar kuriem tie ir noslēguši pārvadājuma līgumu, un cita
         starpā paredzēti noteikumi par veidu, kādā pasažieri var iegūt individuālu kompensāciju zaudējumu atlīdzības veidā par kaitējumu,
         ko radījis kavējums.

      43      Nenoliedzami Monreālas konvencija ir Kopienu tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā IATA un ELFAA, 35. un 36. punkts). Turklāt no EKL 300. panta 7. punkta izriet, ka Kopienu iestādes saista tās noslēgtie nolīgumi un tādējādi
         šiem nolīgumiem ir augstāks spēks par atvasinātajiem Kopienu tiesību aktiem (šajā sakarā skat. 1996. gada 10. septembra spriedumu
         lietā C‑61/94 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3989. lpp., 52. punkts).

      44      Tomēr Monreālas konvencijā nekādā veidā nav noteikts iepriekš norādīto pienākumu apjoms, atsaucoties uz lidojuma jēdzienu,
         kas, starp citu, nav lietots minētās konvencijas tekstā.

      45      Turklāt, kā to pareizi ir norādījusi iesniedzējtiesa, atbilstoši Monreālas konvencijai vairāki pārvadājumi pēc kārtas ir uzskatāmi
         par “vienotu pārvadājumu”, ja par to ir noslēgts viens līgums. Tomēr, tā kā šajā vienotā pārvadājuma jēdzienā ir atsauce uz
         vairākiem braucieniem pēc kārtas, kurus izvēlas pasažieris, tad šis jēdziens drīzāk ir tuvāks ceļojuma jēdzienam, kas ir definēts
         šī sprieduma 41. punktā.

      46      Tādējādi Monreālas konvencijai nav izšķirošas nozīmes “lidojuma” jēdziena interpretācijā Regulas Nr. 261/2004 izpratnē.

      47      No šī sprieduma 32.–41. punkta izriet, ka ceļojums turp un atpakaļ nav uzskatāms par vienu un to pašu lidojumu. Līdz ar to
         Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts nav piemērojams tādam ceļojumam turp un atpakaļ kā pamata lietā aplūkotais,
         kurā pasažieri, kas sākotnēji ir izlidojuši no lidostas dalībvalsts teritorijā, atgriežas šajā lidostā, izlidojot no lidostas
         trešās valsts teritorijā.

      48      Šādu interpretāciju apstiprina arī Regulas Nr. 261/2004 17. panta otrais ievilkums, kuru paskaidro tās divdesmit trešais apsvērums,
         atbilstoši kuram Kopienas likumdevējs nākotnē paredzēs iespējamu šīs regulas darbības jomas paplašināšanu, lai to attiecinātu
         arī uz pasažieriem, kuri izlido no trešās valsts lidostas uz dalībvalsts lidostu ar lidojumiem, ko neveic Kopienas gaisa pārvadātāji.

      49      Ja tiktu uzskatīts, ka Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts attiecas arī uz ceļojumiem turp un atpakaļ,
         kuros pasažieri, kas sākotnēji ir izlidojuši no lidostas dalībvalsts teritorijā, atpakaļceļā izlido no trešās valsts lidostas,
         tad minētās regulas 17. panta otrajā ievilkumā minētie pasažieri jau ietilptu tās piemērošanas jomā. Tādā gadījumā šai normai
         nebūtu nozīmes.

      50      Runājot par to, ka lidojums turp un lidojums atpakaļ ir rezervēts vienā rezervācijā, šis apstāklis neietekmē šī sprieduma
         47. punktā izdarīto secinājumu.

      51      Regulas Nr. 261/2004 2. panta g) punktā minētā “rezervācijas” definīcija nesniedz nekādus elementus, kas ļautu precizēt Regulas
         Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomu. Apstāklis, ka pasažieri veic vienu rezervāciju, neietekmē
         abu lidojumu autonomiju.

      52      Līdz ar to rezervācijas veids nav uzskatāms par svarīgu apstākli, lai noteiktu Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         piemērošanas jomu.

      53      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 261/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams ceļojumam turp un atpakaļ, kurā pasažieri, kas sākotnēji ir izlidojuši
         no lidostas dalībvalsts, uz kuru attiecas Līgums, teritorijā, atgriežas šajā lidostā, izlidojot no lidostas trešās valsts
         teritorijā. Apstāklis, ka lidojums turp un lidojums atpakaļ ir ticis rezervēts vienā rezervācijā, neietekmē šo interpretāciju.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju
            un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK)
            Nr. 295/91, 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams ceļojumam turp un atpakaļ,
            kurā pasažieri, kas sākotnēji ir izlidojuši no lidostas dalībvalsts, uz kuru attiecas EK līgums, teritorijā, atgriežas šajā
            lidostā, izlidojot no lidostas trešās valsts teritorijā. Apstāklis, ka lidojums turp un lidojums atpakaļ ir ticis rezervēts
            vienā rezervācijā, neietekmē šo interpretāciju.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1966. gada 15. decembrī. # Jean Moreau pret EAEK Komisiju. # Apvienotās lietas 15-64 un 60-65.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 22. jūnijs.#Eiropas Komisija pret Portugāles Republiku.#pienākumu neizpilde – Direktīva 91/271/EEK – Komunālo notekūdeņu attīrīšana – Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde – Neizpilde – LESD 260. panta 2. punkts – Naudas sodi – Naudas sods un kavējuma nauda.#Lieta C-557/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2016. gada 22. jūnijā (
            *1
         )
      “pienākumu neizpilde — Direktīva 91/271/EEK — Komunālo notekūdeņu attīrīšana — Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde — Neizpilde — LESD 260. panta 2. punkts — Naudas sodi — Naudas sods un kavējuma nauda”
      Lieta C‑557/14
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam, ko 2014. gada 4. decembrī cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Braga da Cruz un E. Manhaeve, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Portugāles Republiku, ko pārstāv L. Inez Fernandes, J. Reis Silva un J. Brito e Silva, pārstāvji,
      atbildētāja,
      TIESA (trešā palāta) šādā sastāvā:
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], kas pilda trešās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši D. Šváby [D. Švābi], J. Malenovskis [J. Malenovský] un M. Vilars [M. Vilaras],
      ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre: M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 21. janvāra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2016. gada 25. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu:

                        —

                        konstatēt, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu 2009. gada 7. maija spriedumu Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti LESD 260. panta 1. punktā;

                        —

                        piespriest Portugāles Republikai samaksāt Komisijai nokavējuma naudu EUR 20196 par katru nokavējuma dienu sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) izpildē, sākot no dienas, kad tiks pieņemts spriedums šajā lietā, līdz dienai, kad tiks izpildīts 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292);

                        —

                        piespriest Portugāles Republikai samaksāt Komisijai naudas sodu EUR 2244 par katru nokavējuma dienu, sākot no 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas dienas līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai vai dienai, kad tiks pilnībā izpildīts 2009. gada 7. maija spriedums (C‑530/07, EU:C:2009:292), ja pēdējā minētā sprieduma izpilde notiek ātrāk, un

                        —

                        piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               Padomes 1991. gada 21. maija Direktīva 91/271/EKK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (OV 1991, L 135, 40. lpp.) atbilstoši tās 1. pantam attiecas uz komunālo notekūdeņu savākšanu, attīrīšanu un novadīšanu, kā arī atsevišķu rūpniecības sektoru notekūdeņu attīrīšanu un novadīšanu. Tās mērķis ir aizsargāt vidi no komunālo notekūdeņu novadīšanas kaitīgās ietekmes.

               3

               Šīs direktīvas 2. pantā “komunālie notekūdeņi” ir definēti kā “sadzīves notekūdeņ[i] vai sadzīves notekūdeņu un rūpniecisko notekūdeņu un/vai lietus notekūdeņu sajaukum[s]”. Šajā pašā pantā ir definēta arī “aglomerācija” kā “zon[a], kur iedzīvotāju skaits un/vai ekonomiskās aktivitātes ir pietiekami koncentrētas, lai varētu savākt notekūdeņus un novadīt tos uz notekūdeņu attīrīšanas iekārtām vai uz to galīgās novadīšanas vietu vidē” un “c.e. (cilvēka ekvivalents)” kā “bioloģiski attīrāmo notekūdeņu daudzum[s], kas piecas dienas pēc kārtas bioķīmiski piesaista 60 g skābekļa dienā (BSP5)”.

               4

               Minētās direktīvas 4. pantā ir noteikts, ka:
               “1.   “Dalībvalsts nodrošina, ka komunālos notekūdeņus, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms novadīšanas atkārtoti attīra vai attīra līdzvērtīgi saskaņā ar sekojošiem nosacījumiem:

                        —

                        vēlākais līdz 2000. gada 31. decembrim — visām novadīšanām no aglomerācijām ar vairāk nekā 15000 c.e.,

                  [..]
               3.   Šā panta 1. un 2. punktā aprakstītajai ūdeņu novadīšanai no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām jāatbilst attiecīgajām I pielikuma B daļas prasībām. [..].
               4.   C.e. izteikto daudzumu aprēķina, balstoties uz lielāko vidējo nedēļas daudzumu, kas nonāk attīrīšanas iekārtās gada laikā, izņemot neparastas situācijas, piemēram, spēcīga lietus gadījumus.”

               5

               Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 6. panta 2. un 4. punktu:
               “2.   Komunālo notekūdeņu novadīšanas no aglomerācijām, kuru c.e. ir starp 10000 un 150000, piekrastes ūdeņos un no aglomerācijām, kuru c.e. ir starp 2000 un 10000, estuāros, kas atrodas 1. punktā minētajās zonās, var pakļaut mazāk stingrai attīrīšanai nekā aprakstīts 4. pantā, ar nosacījumu, ka:

                        —

                        šādi izvadūdeņi saņem vismaz 2. panta 7. punktā noteikto sākotnējo attīrīšanu saskaņā ar I pielikuma D daļā noteikto kontroles kārtību,

                        —

                        visaptveroši pētījumi norāda, ka šādas novadīšanas neietekmēs vidi nelabvēlīgi.

                  Dalībvalstis nodrošina Komisiju ar visu attiecīgo informāciju par iepriekšminētajiem pētījumiem.
               [..]
               4.   Dalībvalstis nodrošina, ka mazāk jutīgo zonu noteikšanu pārskata ne retāk kā reizi četros gados.”

               6

               Direktīvas 91/271 8. panta 5. punkts ir formulēts šādi:
               “Izņēmuma gadījumos, ja var pierādīt, ka progresīvāka attīrīšana nedos nekādu labumu videi, notekūdeņu izplūdes no aglomerācijām, kuru c.e. pārsniedz 150000, mazāk jutīgās zonās var pakļaut attīrīšanai, kas 6. pantā minēta attiecībā uz notekūdeņiem no aglomerācijām, kuru c.e. ir starp 100000 un 150000.
               Tādos gadījumos dalībvalstis iepriekš iesniedz Komisijai atbilstošu dokumentāciju. Komisija izskatīs lietu un veiks atbilstīgus pasākumus saskaņā ar 18. pantā noteikto procedūru.”

               7

               Direktīvas I pielikumā “Prasības komunālajiem notekūdeņiem” ir paredzēts:
               “[..]

                        B.

                        Izvadīšanas no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām saņemošajos ūdeņos [..]

                                 1.

                                 Notekūdeņu attīrīšanas iekārtas projektē vai pārveido tā, lai raksturīgos ienākošo notekūdeņu un attīrīto notekūdeņu paraugus varētu iegūt pirms izvadīšanas saņemošajos ūdeņos.

                                 2.

                                 Izvadīšana no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām, kas pakļautas 4. un 5. pantā minētajai attīrīšanai, atbilst 1. tabulā norādītajām prasībām.

                  [..]”

               8

               Direktīvas 91/271 I pielikuma D daļā “Novērošanas un rezultātu novērtēšanas ieteicamās metodes” ir noteikts:

                        “1.

                        Dalībvalstis nodrošina, ka izmanto novērošanas metodi, kas atbilst vismaz turpmāk aprakstītajām prasībām.
                        Metodes, kas atšķiras no 2., 3. un 4. punktā minētajām, drīkst izmantot, ja var pierādīt, ka iegūst līdzvērtīgus rezultātus.
                        [..]

                        2.

                        Proporcionāli plūsmai vai 24 stundu laikā uzkrātos paraugus savāc tajā pašā skaidri noteiktajā punktā attīrīšanas iekārtu iztekā un, ja nepieciešams, ietekā, lai novērotu atbilstību šajā direktīvā noteiktajām prasībām par novadītajiem notekūdeņiem.
                        [..]

                        3.

                        Minimālo gada paraugu skaitu nosaka saskaņā ar attīrīšanas iekārtas lielumu, un gada laikā regulāri savāc:

                                 —

                                 [..]

                                 —

                                 10000 līdz 49999 c.e: 12 paraugi.

                                 —

                                 [..]

                        4.

                        Attīrītos notekūdeņus uzskata par atbilstīgiem attiecīgajiem parametriem, ja katram atsevišķam parametram ūdens paraugi parāda, ka tas atbilst attiecīgajai parametra vērtībai sekojošā veidā:

                                 a)

                                 1. tabulā un 2. panta 7. punktā norādītajiem parametriem maksimālais tādu paraugu skaits, kuri drīkst neatbilst prasībām, kas izteiktas koncentrācijā un/vai procentuālās attiecības samazinājumā 1. tabulā un 2. panta 7. punktā, ir norādīts 3. tabulā;

                  [..].”

         Spriedums Komisija/Portugāle

               9

               2004. gada 9. jūlijā Komisija nosūtīja Portugāles Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tā konstatēja, ka vairākās šīs dalībvalsts teritorijā esošās aglomerācijās, kurās c.e. pārsniedz 15000, nebija ne notekūdeņu komunālo notekūdeņu kanalizācijas sistēmu, kas atbilstu Direktīvas 91/271 3. panta prasībām, ne šo ūdeņu attīrīšanas sistēmu, kas atbilstu šīs direktīvas 4. panta prasībām.

               10

               Uzskatot, ka šīs dalībvalsts sniegtie paskaidrojumi nebija pietiekami attiecībā uz 17 no šīm aglomerācijām, Komisija tai 2005. gada 13. jūlijā nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot izpildīt tajā norādītās prasības divu mēnešu laikā no tā saņemšanas dienas.

               11

               Portugāles Republika atbildēja uz šo atzinumu ar 2005. gada 14. oktobra vēstuli.

               12

               Pēc šīs atbildes saņemšanas, uzskatot, ka noteiktas aglomerācijas ir jāizslēdz no pienākumu neizpildes konstatēšanas procedūras, bet attiecībā uz citām noteiktām aglomerācijām, kas minētas 2004. gada 9. jūlija brīdinājuma vēstules pielikumā, bet nav minētas 2005. gada 13. jūlija argumentētajā atzinumā, Direktīvas 91/271 3. un 4. punkta pārkāpums turpinājās, Komisija 2006. gada 4. jūlijā pieņēma papildu argumentēto atzinumu, kas šoreiz attiecās uz 32 aglomerācijām. Ar šo atzinumu tā lūdza Portugāles Republiku veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu minēto atzinumu divu mēnešu laikā, sākot no tā saņemšanas brīža.

               13

               Neraugoties uz šīs dalībvalsts 2006. gada 14. septembra vēstulē sniegtajiem paskaidrojumiem, uzskatot, ka saistībā ar šīs direktīvas normām situācija turpināja būt neapmierinoša attiecībā uz vairākām aglomerācijām, Komisija nolēma celt prasību par pienākumu neizpildes konstatēšanu Tiesā, kas ir lietas C‑530/07 priekšmets.

               14

               Tiesvedības Tiesā laikā Komisija atteicās no savas prasības tiktāl, ciktāl tā attiecas uz to pienākumu neizpildi, kas izriet, pirmkārt, no Direktīvas 91/271 3. panta, attiecībā uz piecām no šīm aglomerācijām un, otrkārt, no šīs direktīvas 4. panta attiecībā uz 11 no minētajām aglomerācijām, tādējādi prasības par pienākumu neizpildes konstatēšanu priekšmets attiecas tikai uz atlikušajām aglomerācijām.

               15

               2009. gada 7. maija spriedumā Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) Tiesa ir nospriedusi, ka atbilstoši Direktīvas 91/271 3. pantam nenodrošinot ar kanalizācijas sistēmām Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa do Varzim/Vila do Conde, kā arī Santa Cita aglomerācijas un atbilstoši šīs pašas direktīvas 4. pantam nenodrošinot otrreizēju vai līdzvērtīgu attīrīšanu komunālajiem notekūdeņiem no Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Caste Oeste, Covilhã, Lisabonas, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira un Vila Real aglomerācijām, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti minētās direktīvas 3. un 4. pantā.

         Pirmstiesas procedūra

               16

               Veicot 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) izpildes kontroli, Komisija 2009. gada 18. jūnija vēstulē prasīja Portugāles Republikai informāciju par pasākumiem, kas ir pieņemti šī sprieduma izpildei.

               17

               Ar 2009. gada 24. jūlija vēstuli šī dalībvalsts informēja Komisiju par tās pieņemtajiem pasākumiem.

               18

               2009. gada 11. decembrī Komisija prasīja minētajai dalībvalstij paskaidrojumus, uz kuriem tā atbildēja ar vairākām vēstulēm un sniedza papildu informāciju, ka attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju jaunā attīrīšanas iekārta darbojas kopš 2009. gada, bet ka 30 % no savāktajiem piesārņojošajiem notekūdeņiem vēl nebija faktiski pievienoti attīrīšanas iekārtai un nepieciešamos darbus bija paredzēts pabeigt 2012. gada beigās. Attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju jaunās attīrīšanas iekārtas būvdarbus sākotnēji bija paredzēts pabeigt 2011. gada beigās, bet galu galā darbu beigas tika pārceltas uz 2013. gada aprīli.

               19

               Ar vairākām vēstulēm, kā arī sanāksmē ar Komisijas dienestiem Portugāles Republika informēja šo iestādi par situācijas attīstību saistībā ar šīm divām aglomerācijām.

               20

               No šīs dalībvalsts 2013. gada 26. novembra vēstules attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju izriet, ka to darbu pabeigšana, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu visu aglomerācijas piesārņojošo notekūdeņu pieslēgšanu jaunajai attīrīšanas iekārtai, bija paredzēta 2014. gada pirmajā ceturksnī. Attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju no šīs vēstules izriet, ka finansējuma trūkuma dēļ jaunās attīrīšanas iekārtas būvdarbi vēl nebija sākušies, bet ka 2014. gadā tika iesniegts jauns finansējuma pieprasījums.

               21

               Komisija, uzskatot, ka 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) nav izpildīts divās no 22 aglomerācijām, uz kurām attiecas šis spriedums, tas ir, Vila Real de Santo António un Matosinhos aglomerācijās, cēla šo prasību.

         Par pienākumu neizpildi

         Lietas dalībnieku argumenti

               22

               Attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju Komisija norāda, ka, neraugoties uz Portugāles Republikas pieliktajām pūlēm kopš 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas dienas līdz atsauces dienai, kurā tiek novērtēta pienākumu neizpilde šajā lietā, tas ir, 2014. gada 21. aprīlim, dienai, kurā beidzās brīdinājuma vēstulē, ko Portugāles Republikai nosūtīja Komisija, noteiktais termiņš, šī dalībvalsts nav nodrošinājusi komunālajiem notekūdeņiem no šīs aglomerācijas otrreizēju attīrīšanu vai tai līdzvērtīgu attīrīšanu atbilstoši Direktīvas 91/271 4. pantam. No Portugāles Republikas 2014. gada 23. aprīļa vēstules izriet, ka šajā pēdējā minētajā datumā darbi, kas vajadzīgi, lai šo aglomerāciju pilnībā pievienotu attīrīšanas iekārtai, vēl joprojām turpinājās.

               23

               Attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju Komisija norāda, ka pašreizējā attīrīšanas iekārta ļauj veikt tikai šo notekūdeņu sākotnējo attīrīšanu, kuri vēlāk tiek novadīti jūrā zem jūras līmeņa. Šajā ziņā tā norāda, kā tas izriet no Portugāles Republikas 2014. gada 23. aprīļa vēstules, ka otrreizējās attīrīšanas iekārtas būvdarbi vēl nav sākušies apgalvoto finansējuma problēmu dēļ un šo darbu pabeigšana ir pārcelta uz 2017. gadu.

               24

               Turklāt Komisija apgalvo, ka argumenti, ko Portugāles Republika izvirzīja savā aizstāvības rakstā, par to, ka komunālo notekūdeņu sākotnējā attīrīšana neietekmē uzņemošo ūdeņu kvalitāti, un par šādas attīrīšanas pietiekamību, lai nodrošinātu ūdens kvalitāti un novērstu risku videi, kā arī cilvēku veselībai, nav pamatoti, jo šie argumenti faktiski nevar apšaubīt to, ko Tiesa ir nospriedusi 2009. gada 7. maija spriedumā Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               25

               Portugāles Republika vispārīgi apgalvo, ka šī sprieduma lielākā daļa ir izpildīta.

               26

               Attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju Portugāles Republika precizē, ka tiek apstrīdēti trīs pieslēgšanas drenēšanas sistēmai projekti. Pirmais attiecas uz drenēšanas tīklu Vila Nova de Cacela pašvaldības rietumos un pārvadāšanas uz komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtu tīklu, pieslēgšana kuram tika pabeigta 2014. gada novembrī. Otrais projekts attiecas uz šīs aglomerācijas upju drenēšanas tīkla pievienošanu notekūdeņu savākšanas un pārvadāšanās uz 2015. gada februārī pabeigto komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtu sistēmai. Trešais projekts attiecas uz minētās aglomerācijas pilsētas centrālās daļas drenēšanas tīkla pievienošanu notekūdeņu savākšanas un pārvadāšanas uz komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām sistēmai.

               27

               Aizstāvības rakstā Portugāles Republika apgalvoja, ka šis trešais projekts bija īstenošanas beigu posmā. Atbildes rakstā uz repliku šī dalībvalsts norādīja, ka notekūdeņu pieslēgšana komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtai, kas darbojas kopš 2009. gada, tika pabeigta 2015. gada 11. aprīlī, par ko tika informēti Komisijas dienesti.

               28

               Attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju Portugāles Republika apgalvo, pirmkārt, ka esošā sākotnējā attīrīšana esot pietiekama, lai nodrošinātu ūdens kvalitāti un novērstu risku videi, kā arī cilvēku veselībai, un otrreizējās attīrīšanas neesamība neietekmējot uzņemošo ūdeņu kvalitāti. Komunālie notekūdeņi, kas tiek attīrīti šajā aglomerācijā, netiekot novadīti ezeru vai upju ūdeņos, bet gan ļoti nemierīgos jūras ūdeņos ar augstu sāls saturu, kurus šķērso spēcīgas jūras straumes.

               29

               Šī dalībvalsts šajā ziņā apgalvo, ka situācija Matosinhos aglomerācijā atbilst Direktīvas 91/271 8. panta 5. punktam. Atbilstoši šim pantam izņēmuma apstākļos un piekrastes apdzīvotās vietās, kas tiek uzskatītas par mazāk jutīgām, ievadītie komunālie notekūdeņi var tikt pakļauti mazāk stingrai attīrīšanai.

               30

               Portugāles Republika apgalvo, ka ar pastāvošo sākotnējo attīrīšanu tiekot panākts skābekļa ķīmiskā un bioķīmiskā patēriņa samazinājums par caurmērā 42 un 43 % komunālajos notekūdeņos, kas vairāk nekā divas reizes pārsniedzot šajā direktīvā prasītos 20 %.

               31

               Šī dalībvalsts tālab apgalvo, ka komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārta, kas darbojas šobrīd, ir saistīta ar novadīšanu zem jūras līmeņa, vadot ūdeņus pēc sākotnējās attīrīšanas Atlantijas okeānā apmēram 2 km no krasta – tādējādi netiekot ietekmēta pludmales ūdeņu kvalitāte. Esot jāveic vēl tikai daži papildinājumi, kas attiecas uz infrastruktūras izveidi, lai nodrošinātu pastāvīgu šo ūdeņu kvalitāti.

               32

               Portugāles Republika atsaucas arī uz pludmales ūdeņu analīzēm, kas regulāri tiek veiktas šīs aglomerācijas teritorijā un kas apstiprina to “izcilo” kvalitāti. Šādos apstākļos nav nekāda iemesla uzskatīt, ka pastāv draudi iedzīvotāju veselībai vai tūrisma nozarei.

               33

               Turklāt šī dalībvalsts apgalvo, ka, lai gan ir veikti pasākumi Direktīvas 91/271 4. panta prasību izpildei, finansēšanas grūtības ir aizkavējušas attīrīšanas iekārtas būvniecību. Turklāt iepirkums tika izsludināts 2008. un 2011. gadā, bet apstākļi, kas ir uzskatāmi par force majeure, kavēja turpināt šīs iekārtas būvniecības projektu.

               34

               Portugāles Republika piebilst, ka jebkurā gadījumā nosacījumi, kuri ir saistīti ar komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtas būvniecību, kas ļautu otrreizēji attīrīt šos ūdeņus, no šī brīža ir izpildīti un ka tam nepieciešamais finansējums ir atjaunots, par ko Komisija ir informēta. Šajā ziņā Portugāles Republika šai iestādei iesniedza būvdarbu norises grafiku, kuriem bija jāsākas 2016. gada pirmajā pusgadā, un iekārtas pilnīga nodošana ekspluatācijā esot paredzēta 2019. gada otrajā pusgadā.

         Tiesas vērtējums

               35

               Lai noteiktu, vai Portugāles Republika ir pieņēmusi visus pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu 2009. gada 7. maija spriedumu Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), ir jāpārbauda, vai tā ir pilnībā ievērojusi Direktīvas 91/271 4. pantu, it īpaši, ierīkojot attiecīgajās aglomerācijās komunālo notekūdeņu attīrīšanas sistēmu, kas atbilstu šī panta prasībām.

               36

               Attiecībā uz pienākumu neizpildes procedūru atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam par atsauces datumu, lai novērtētu šādu pienākumu neizpildi, ir jāizmanto diena, kurā beidzās atbilstoši šai tiesību normai izdotajā brīdinājumā noteiktais termiņš (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Šajā gadījumā, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 22. punktā, tā kā Komisija nosūtīja Portugāles Republikai brīdinājuma vēstuli saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktā paredzēto procedūru, šī sprieduma iepriekšējā punktā minētais atsauces datums ir šajā vēstulē noteiktā termiņa beigu datums, proti, 2014. gada 21. aprīlis.

               38

               Ir skaidrs, ka šajā datumā Vila Real de Santo António un Matosinhos aglomerācijās atbilstoši šīs direktīvas 4. pantam vēl nebija ierīkotas komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtas.

               39

               Attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju no Portugāles Republikas paziņojumiem izriet, ka 2014. gada 21. aprīlī vēl nebija ierīkota komunālo notekūdeņu attīrīšanas sistēma. Attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju Portugāles Republika ir informējusi Komisiju ar 2014. gada 23. aprīļa vēstuli, ka notekūdeņu attīrīšanas iekārtas būvniecība, kas ļautu otrreizēji attīrīt šos ūdeņus, vēl nebija sākta.

               40

               Portugāles Republikas argumenti attiecībā uz šo pēdējo minēto aglomerāciju par to, ka tas, ka tiek veikta tikai komunālo notekūdeņu sākotnējā attīrīšana, neietekmē uzņemošo ūdeņu kvalitāti un ka šī attīrīšana ir pietiekama, lai garantētu šo ūdeņu kvalitāti un novērstu risku videi, kā arī cilvēku veselībai, faktiski apšauba to, ko Tiesa ir nolēmusi 2009. gada 7. maija spriedumā Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), un tādējādi tie nevar tikt pieņemti.

               41

               Attiecībā uz Portugāles Republikas argumentāciju par šīs dalībvalsts grūtībām 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) izpildē ir jāatgādina, ka dalībvalsts nevar atsaukties uz valsts tiesību normām, praksi vai situāciju, lai pamatotu Savienības tiesībās noteikto pienākumu neievērošanu, līdz ar to šādiem argumentiem nav nekādu izredžu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 2009. gada 7. maija spriedumu Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), Portugāles Republika nav izpildījusi LESD 260. panta 1. punktā paredzētos pienākumus.

         Par finansiālajām sankcijām

         Kavējuma nauda

      Lietas dalībnieku argumenti

               43

               Attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka pretēji Portugāles Republikas apgalvojumiem, atbilstoši kuriem šī dalībvalsts ir veikusi visus pasākumus, kas vajadzīgi 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pilnīgai izpildei, šādas attīrīšanas iekārtas darbības šajā aglomerācijā atbilstība Direktīvas 91/271 4. pantam var tikt nodrošināta tikai tad, ja atbilstošas notekūdeņu analīzes, pamatojoties uz paraugiem, kas ņemti pirms to novadīšanas, tiek veiktas gadu ilgā laikposmā un pēc šī datuma atspoguļo to, ka šo ūdeņu otrreizējā attīrīšana atbilst šīs direktīvas prasībām. Komisija turklāt uzskata, ka šai novadīšanai ir jāatbilst minētās direktīvas I pielikuma B daļas prasībām. Turklāt Komisija uzsver, ka atsauces metodes, lai nodrošinātu novērošanu un rezultātu novērtēšanu, kas ir paredzētas šī paša pielikuma D daļā, kurā noteikts, kāds minimālais paraugu skaits gadā ir jāņem, lai tos uzskatītu par reprezentatīviem, ir atkarīgas no attīrīšanas iekārtas lieluma.

               44

               Šajā lietā šādi pasākumi nav veikti.

               45

               Komisija piedāvā Tiesai atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam un, pamatojoties uz 2005. gada 13. decembra Paziņojumu “[LESD 260.] panta īstenošana” [SEC(2005) 1658], kurš ir atjaunināts ar tās 2014. gada 17. septembra Paziņojumu “Datu atjaunošana, ko izmanto naudas sodu un kavējuma naudas aprēķināšanai, ko Komisija piedāvās Tiesai pārkāpumu procedūru ietvaros” [C(2014) 6767, galīgā redakcija] (turpmāk tekstā – “2005. gada paziņojums”), noteikt sodu par attiecīgo neizpildi, konkrēti, piespriežot samaksāt nokavējuma naudu.

               46

               Atbilstoši Komisijas 2005. gada paziņojuma 6. punktam šī iestāde pamatojas uz trim kritērijiem, lai noteiktu kavējuma naudas lielumu, tas ir, pārkāpuma smagums, tā ilgums un vajadzība nodrošināt paša soda atturošo raksturu.

               47

               Runājot par konstatētā pārkāpuma smagumu, Komisija uzsver, pirmkārt, pārkāpto Savienības tiesību normu nozīmīgumu, kā arī, otrkārt, tā ietekmi uz vispārējām un indivīdu interesēm, piemēram, it īpaši cilvēku veselības un vides aizsardzība, uzņemošo ūdeņu un ar tiem saistīto ūdeņu ekosistēmu kvalitātes uzturēšana un uzlabošana vai ar šīm ekosistēmām saistītās atpūtas prakse. Treškārt, Komisija, konstatēdama, ka pastāv [atbildību] mīkstinoši apstākļi, kas saistīti ar šīs dalībvalsts panākto progresu, norāda arī uz [atbildību] pastiprinošiem apstākļiem, kuri izriet no tā, ka argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā nav veikta saskaņošana ar Direktīvas 91/271 4. pantu un nav arī izpildīts 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), no pārkāpto tiesību normu skaidrības, no Portugāles iestāžu Komisijai nosūtītajās vēstulēs norādīto secīgo grafiku neievērošanas un, visbeidzot, no šīs dalībvalsts atkārtotajiem pārkāpumiem Savienības tiesību ievērošanas kontekstā, kurā ietekme uz cilvēku veselību un vidi ir īpaši nozīmīga.

               48

               Ņemot vērā visus šos elementus, Komisija uzskata, ka ir jāizmanto smaguma koeficients 3 amplitūdā no 1 līdz 20, kas noteikta 2005. gada paziņojumā.

               49

               Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Komisija apgalvo, ka lēmums uzsākt šo procedūru tika pieņemts 2014. gada 16. oktobrī, tas ir, 65 mēnešus pēc 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas, proti, 2009. gada 7. maija, un tas pamato maksimālā koeficienta 3 piemērošanu.

               50

               Attiecībā uz koeficientu, kas saistīts ar sodītās dalībvalsts maksātspēju, tā dēvēto reizinātāju “n”, šī iestāde atgādina, ka Komisijas 2005. gada paziņojumā tas attiecībā uz Portugāles Republiku ir noteikts 3,40.

               51

               Komisija norāda, ka saskaņā ar šajā paziņojumā minēto formulu kavējuma nauda dienā ir vienāda ar vienoto pamatsummu EUR 660, kas reizināta ar smaguma koeficientu, ilguma koeficientu un reizinātāju “n”. Tādējādi šajā lietā Komisija piedāvā kavējuma naudu EUR 20196,00 dienā (EUR 660 x 3 x 3 x 3,40).

               52

               Šī iestāde piedāvā piemērot pakāpeniski samazinošu kavējuma naudu par dienu, kuras faktiskā summa tiek aprēķināta ik pa sešiem mēnešiem, samazinot kopējo summu attiecībā uz katru no šiem laikposmiem par procentiem, kas atbilst aglomerācijas, kura saskaņojusi savas iekārtas ar Direktīvas 91/271 4. panta prasībām, c.e. proporcijai salīdzinājumā ar to aglomerāciju c.e., kam nav šādas sistēmas šī sprieduma pasludināšanas dienā.

               53

               Atbilstoši datiem, kas bija Komisijas rīcībā pirms šīs prasības celšanas, aglomerāciju, kurai nav šīs direktīvas 4. pantam atbilstošu attīrīšanas iekārtu, kopējais c.e. sasniedza 321950. Šis kopējais skaits ir jāsadala starp attiecīgajām divām aglomerācijām, tas ir, 34950Vila Real de Santo António aglomerācijai un 287000 – Matosinhos.

               54

               Portugāles Republika apgalvo, ka ne pārkāpuma smagums, ne tā ilgums, ne sadarbība un rūpība, ko tā pierāda procedūras laikā, ne 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) izpildē panāktais progress nepamato šāda apmēra kavējuma naudas noteikšanu. Tādējādi šī dalībvalsts apstrīd piedāvāto summu aprēķina metodi. Portugāles Republika uzskata, ka Komisijas prasītā kavējuma nauda ir pārāk liela un nesamērīga salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu, kura ietekme uz vidi ir hipotētiska. Šī dalībvalsts noraida Komisijas apgalvojumus par pārkāpuma smagumu. Kā norādīts šī sprieduma 27. punktā, attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju Portugāles Republika apgalvo, ka notekūdeņu pievienošana komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtai, kas darbojas kopš 2009. gada, tika pabeigta 2015. gada 11. aprīlī, par ko ir informēti Komisijas dienesti. Tādējādi apgalvotā pienākumu neizpilde attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju nebija konstatējama, jo 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) šajā ziņā bija pilnībā izpildīts.

               55

               Attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju, pēc šīs dalībvalsts domām, tā kā apgalvotā valsts pienākumu neizpilde aprobežojas ar darbu īstenošanu, kas vajadzīgi komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtu paplašināšanai, lai veiktu otrreizēju attīrīšanu, attiecīgajā laikposmā, kurš pagarināts par vienu gadu, ir jāņem vērā panāktais minēto darbu progress, lai pārbaudītu šīs iekārtas darbību, ievērojot Direktīvas 91/271 4. panta normas. Tādējādi darbu veikšanai nepieciešamais laiks esot četri gadi jeb trīs gadu laikposms, kam pievienots viens gads saistībā ar iespējamu neparedzamu notikumu iestāšanos. Kopējais četru gadu laikposms var tikt sadalīts astoņos posmos, no kuriem katrs tiek pakļauts kontrolei, lai pārbaudītu šīs iekārtas darbu progresu nodošanai ekspluatācijā.

               56

               Tā kā, pirmkārt, attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju mērķis pieslēgt to otrreizējas attīrīšanas iekārtai no šī brīža esot pilnībā sasniegts, otrkārt, attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju darbības, kas nepieciešamas, lai saglabātu izcilu pludmales ūdens kvalitāti, tiekot veiktas un arī turpmāk tiks pilnveidotas un, treškārt, no 2009. gada 7. maija spriedumā Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) minētajām 22 aglomerācijām 21 aglomerācijas atbilstība esot nodrošināta, piemērotais koeficients nevarot būt lielāks par 1 no 2005. gada paziņojumā norādītās amplitūdas 1–20.

               57

               Turklāt Portugāles Republika uzstāj, ka tā ir pielikusi pūles, lai pilnībā izpildītu no 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) izrietošos pienākumus, un uzsver arī, ka Portugāles iestādes pastāvīgi ir sadarbojušās ar Komisijas iestādēm.

               58

               Turklāt ir jāņem vērā jau panāktais šī sprieduma izpildes līmenis. Pat ņemot vērā kopš minētā sprieduma pasludināšanas pagājušo laiku, kritērijs, kas saistīts ar pārkāpuma ilgumu, neesot atbilstošs attiecībā uz 90 % no 2009. gada 7. maija spriedumā Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) norādītajām aglomerācijām. Tādējādi esot leģitīmi, ka šī situācija, ievērojot atlikušos darbus, kas vēl jāveic, lai izpildītu šo spriedumu, tiek ņemta vērā Tiesas izdarītajā vērtējumā tā, lai šis izvērtējums nepārsniegtu 10 % no koeficienta 3, kura piemērošanu prasa Komisija, jo šī kritērija novērtētā vērtība nepārsniedz 1.

               59

               Turklāt, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, minētā kavējuma nauda esot nesamērīga arī ar Portugāles Republikas maksātspēju. Tāpat šai sakarā esot diskutējams reizinātājs “n”, ņemot vērā ciklisko pārejas situāciju, kas dominē šajā dalībvalstī eurozonas finanšu krīzes rezultātā, jo publisko būvdarbu īstenošana prasa nozīmīgu valsts ieguldījumu. Tādējādi Portugāles Republika atstāj Tiesas ziņā apsvērt iespējamo šī koeficienta pārvērtēšanu, apgalvojot, ka, tā kā 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) ir jau izpildīts par vairāk nekā 90 %, pēdējai minētajai provizoriski ir jāsamazina šis koeficients.

               60

               Tādējādi, tā kā Tiesai bija jāapmierina šīs dalībvalsts lūgums novērtēt smaguma un ilguma koeficientus, kā arī reizinātāju “n”, kas attiecas uz tās maksātspēju, kavējuma nauda par dienu bija jāaprēķina atbilstoši šādai formulai: EUR 660 x 1 x 1 x 3,40 = 2244, dalot ar 287000 c.e., jeb EUR 0,007 dienā par c.e. vienību.

         Tiesas vērtējums

               61

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru kavējuma naudas noteikšana principā ir attaisnojama tikai tad, ja turpinās pienākumu neizpilde, kas pamatota ar iepriekšējā sprieduma neizpildi līdz faktu pārbaudei Tiesā (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

               62

               Attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju jānorāda, kā tas ir minēts šī sprieduma 27. un 54. punktā, ka Portugāles Republika tiesas sēdē Tiesā ir paskaidrojusi, ka darbi saistībā ar attīrīšanas iekārtu ir pabeigti 2015. gada 11. aprīlī un ka Komisijai ir nodoti vairāki paraugi, kuros atspoguļota komunālo notekūdeņu otrreizējās attīrīšanas efektivitāte laikposmā no 2015. gada aprīļa līdz novembrim, kas ietver tūrisma sezonu, kurai raksturīgs spēcīgs šo ūdeņu piesārņojums. Šajā ziņā pēdējais minētais nebija pretējs šīs dalībvalsts apgalvojumam, tostarp attiecībā uz šādi iesniegto paraugu atbilstību prasībām, kas izriet no Direktīvas 91/271 4. panta.

               63

               Šādos apstākļos Tiesa uzskata, ka attiecībā uz Vila Real de Santo António aglomerāciju Portugāles Republika ir pierādījusi, ka tā no 2015. gada aprīļa regulāri ir ņēmusi paraugus un ka tādējādi notekūdeņi no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtas atbilst šīs direktīvas 4. panta 3. punkta prasībām, un tādēļ saistībā ar šo aglomerāciju šai dalībvalstij nevar piespriest kavējuma naudu 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) izpildes nodrošināšanai.

               64

               Attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju no Portugāles Republikas paziņojumiem izriet, ka 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) nebija pilnībā izpildīts dienā, kad Tiesā notika tiesas sēde.

               65

               Šādos apstākļos Tiesa uzskata, ka kavējuma naudas samaksas piespriešana Portugāles Republikai ir finansiāli piemērots veids, lai to mudinātu veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izbeigtu konstatēto pienākumu neizpildi un nodrošinātu, ka 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) tiek pilnībā izpildīts.

               66

               Tomēr nevar a apriori izslēgt, ka šī sprieduma pasludināšanas dienā 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) būs izpildīts pilnībā. Tādējādi kavējuma nauda ir jānosaka tikai gadījumā, ja pienākumu neizpilde turpinās šīs pasludināšanas dienā (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

               67

               No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka kavējuma nauda ir jāpiespriež atkarībā no tā, kāda līmeņa pārliecināšana ir vajadzīga, lai dalībvalsts, kas nav izpildījusi spriedumu par pienākumu neizpildi, mainītu savu rīcību un izbeigtu inkriminēto pārkāpumu (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

               68

               Īstenojot savu rīcības brīvību, Tiesai kavējuma nauda ir jānosaka tā, lai, pirmkārt, konkrētajos apstākļos tā būtu piemērota un, otrkārt, samērīga ar konstatēto pienākumu neizpildi, kā arī attiecīgās dalībvalsts maksātspēju (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).

               69

               Komisijas priekšlikumi par kavējuma naudu Tiesai nav saistoši, un tie kalpo tikai kā noderīgas atsauces pamats. Tāpat arī pamatnostādnes, kas ietvertas Komisijas paziņojumos, Tiesai nav saistošas, bet palīdz nodrošināt pašas Komisijas veiktās rīcības pārskatāmību, paredzamību un tiesisko noteiktību, kad šī iestāde izsaka priekšlikumus Tiesai. Procedūrā, pamatojoties uz LESD 260. panta 2. punktu, par pienākumu neizpildi, ko dalībvalsts turpina, neraugoties uz faktu, ka šī pati neizpilde ir jau konstatēta pirmajā spriedumā, kurš taisīts atbilstoši LES 226. pantam vai LESD 258. pantam, Tiesai ir jāsaglabā tiesības brīvi noteikt kavējuma naudu tādā apmērā un veidā, ko tā uzskata par piemērotu, lai rosinātu šo dalībvalsti izbeigt pienākumu neizpildi, kas izriet no pirmā Tiesas sprieduma (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

               70

               Lai noteiktu kavējuma naudas apmēru, pamatkritēriji, kas jāņem vērā, lai nodrošinātu pēdējās minētās piespiedu iedarbību nolūkā panākt Savienības tiesību vienotu un efektīvu piemērošanu, principā ir pārkāpuma smagums, tā ilgums un attiecīgās dalībvalsts maksātspēja. Lai piemērotu šos kritērijus, it īpaši ir jāņem vērā tas, kā pienākumu neizpilde ietekmē privātās un sabiedrības intereses, kā arī tas, cik steidzami attiecīgajai dalībvalstij ir jāizpilda savi pienākumi (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

               71

               Pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma smagumu jāatgādina, ka Direktīvas 91/271 mērķis ir aizsargāt vidi. Konkrēti, komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtu sistēmu neesamība vai nepietiekamība var ietekmēt vidi un ir jāuzskata par īpaši smagu pārkāpumu (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

               72

               Turklāt attiecībā uz ķīmiskā un bioķīmiskā skābekļa patēriņa samazinājumu, uz ko atsaucas Portugāles Republika, jānorāda, kā to savu secinājumu 63. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, ka šī dalībvalsts nav vienmēr sasniegusi minētās direktīvas orientējošās vērtības, jo šajā direktīvā otrreizējajai attīrīšanai ir noteikts ķīmiskā skābekļa patēriņa samazinājums par 75 % un bioķīmiskā skābekļa patēriņa samazinājums par 70–90 %, bet šī dalībvalsts sasniedz ķīmisko skābekļa patēriņa samazinājumu tikai par 20 %.

               73

               Turklāt, tā kā no Portugāles Republikas iesniegtajiem datiem izriet, ka peldūdeņu kvalitāte ir kvalificēta kā “izcila” lielākajā daļā Matosinhos aglomerācijas peldvietu, tomēr šo ūdeņu kvalitāte tādās pludmalēs kā, pirmkārt, “Azul-Conchina”, kurā atbilstoši datiem, ko Komisijas nav apstrīdējusi, tiek novadīti sākotnēji attīrītie komunālie notekūdeņi, un, otrkārt, “Matosinhos”, kas atrodas vistuvāk šīs aglomerācijas pilsētai, ir attiecīgi uzskatīta tikai par “pietiekamu” un “labu”. Kā to savu secinājumu 64. punktā norāda ģenerāladvokāte, no minētā izriet, ka komunālo notekūdeņu attīrīšanas nepietiekamība ietekmē šo ūdeņu kvalitāti.

               74

               Turklāt kā atbildību pastiprinošs ir jākonstatē apstāklis, atbilstoši kuram 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) saskaņā ar Portugāles Republikas norādēm būs pilnībā izpildīts tikai 2019. gadā, kas atbilst gandrīz 20 gadu nokavējumam, ņemot vērā, ka pienākums nodrošināt Matosinhos aglomerācijas komunālo notekūdeņu otrreizējās attīrīšanas atbilstību bija jāizpilda ne vēlāk kā līdz 2000. gada 31. decembrim. Tā kā Portugāles Republika deklarē, ka tā var izpildīt visus no šīs direktīvas izrietošos pienākumus tikai 20 gadus pēc šī pēdējā minētā datuma, Tiesa var tikai konstatēt pārkāpuma īpašo ilgumu, kas, ņemot vērā iepriekš minēto mērķi, turklāt ir pietiekami smags (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Komisija/Īrija, C‑374/11, EU:C:2012:827, 38. punkts).

               75

               Tomēr ir arī jāatgādina, kā Tiesa ir nospriedusi 2015. gada 15. oktobra sprieduma Komisija/Grieķija (C‑167/14, EU:C:2015:684) 57. punktā, ka ietekmes uz vidi nozīmīgums ir lielā mērā atkarīgs no aglomerāciju skaita, saistībā ar kurām tiek apgalvota pienākumu neizpilde. Jānorāda, ka šajā lietā aglomerāciju skaits, attiecībā uz kurām tiesas sēdes dienā Tiesā Portugāles Republika nav iesniegusi pierādījumus par to, ka pastāvētu komunālo notekūdeņu attīrīšanas sistēmas, kas atbilstu minētajai direktīvai, proti, viena vienīga aglomerācija, nepārprotami ir mazāks par 2009. gada 7. maija spriedumā Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) minēto aglomerāciju skaitu, kurām nav atbilstošu iekārtu, tas ir, piecpadsmit. Tādējādi jākonstatē, ka šī pienākumu neizpilde ir mazāk nozīmīga nekā tā, kas izriet no šajā spriedumā konstatētās sākotnējās pienākumu neizpildes. Tādējādi Portugāles Republika ir ievērojami samazinājusi papildu ietekmi uz vidi, ko rada 2009. gada 7. maija spriedumā Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) konstatētais pārkāpums.

               76

               Otrkārt, attiecībā uz pārkāpuma ilgumu tas ir jāvērtē, ņemot vērā to brīdi, kurā Tiesa vērtē faktus, un nevis to, kad Komisija vērsusies Tiesā. Šajā lietā pārkāpuma ilgums, tas ir, vairāk nekā septiņi gadi, skaitot no 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas, ir ievērojams.

               77

               Kaut arī LESD 260. panta 1. punktā nav precizēts termiņš, kurā ir jāizpilda spriedums, intereses, kas ir saistītas ar Savienības tiesību nekavējošu un vienveidīgu piemērošanu, atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai prasa, lai šī izpilde notiktu nekavējoties un tiktu pabeigta, cik ātri vien iespējams (skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, Komisija/ItālijaC‑367/14, EU:C:2015:611, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).

               78

               Treškārt, attiecībā uz attiecīgās dalībvalsts maksātspēju no Tiesas judikatūras izriet, ka ir jāņem vērā dalībvalsts iekšējā kopprodukta (IKP) nesenās attīstības tendences, kādas tās ir brīdī, kad Tiesa pārbauda faktus (skat. šajā ziņā spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 60. punkts). Šajā ziņā ir jāņem vērā Portugāles Republikas argumenti, atbilstoši kuriem laikposmā no 2009. līdz 2013. gadam tās IKP ir samazinājies par 7,4 %.

               79

               Attiecībā uz Komisijas priekšlikumu piemērot pakāpeniski samazinātu kavējuma naudu un Portugāles Republikas izvirzītajiem argumentiem par labu kavējuma naudas progresīvai samazināšanai, jāatgādina, ka 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) izpildes progress un Direktīvas 91/271 4. panta noteikumu ievērošana var tikt pārbaudīta tikai no tā brīža, kad par attiecīgo aglomerāciju var konstatēt tās saskaņā ar šīs direktīvas normām attīrītā c.e. proporcijas pieaugumu. Kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 76. punktā, vienkāršs būvdarbu progress, lai cik tālu pavirzījušies tie būtu, nekādi nesamazina ietekmi uz vidi, jo šādu samazinājumu var konstatēt tikai pēc otrreizējās attīrīšanas iekārtas nodošanas ekspluatācijā un tikai tās rezultātā attiecīgā aglomerācija var Direktīvai 91/271 atbilstošā veidā attīrīt lielāku savu c.e. proporciju nekā iepriekš.

               80

               Tā kā Portugāles Republika apgalvo, ka attiecībā uz Matosinhos aglomerāciju tā nespēj palielināt to c.e. proporciju, kas tiek attīrīti atbilstoši direktīvai, un tātad samazināt ietekmi uz vidi, ir jāpiemēro nemainīga kavējuma nauda.

               81

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Tiesa uzskata par piemērotu noteikt kavējuma naudu EUR 8000 dienā.

               82

               Līdz ar to ir jāpiespriež Portugāles Republikai samaksāt Komisijai, pārskaitot uz kontu “Eiropas Savienības pašu resursi”, kavējuma naudu EUR 8000 dienā par katru nokavējuma dienu, īstenojot pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu 2009. gada 7. maija spriedumu Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas, līdz 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pilnīgai izpildei.

         Par naudas sodu

         Lietas dalībnieku argumenti

               83

               Komisija prasa Tiesai uzdot Portugāles Republikai samaksāt naudas sodu EUR 2244 apmērā par dienu, kas iegūts, reizinot vienotā noteiktā naudas soda pamatsummu, kura ir EUR 220, ar to pašu smaguma koeficientu 3, kas tiek piemērots kavējuma naudai, un ar reizinātāju “n” 3,40, skaitot no 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas līdz šī sprieduma taisīšanas datumam vai datumam, kurā 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) tiek izpildīts, ja tā izpilde notiek agrāk.

               84

               Komisija norāda, ka, ja naudas soda noteikšanai tiek aprēķināta summa par dienu, ņemot vērā minimālo naudas sodu, ir jāpārbauda, vai Tiesai ir jāpiedāvā naudas summa par dienu vai fiksēta naudas soda summa. Tādēļ ir jāsalīdzina kopējais uzkrātais ikdienas maksājums naudas soda noteikšanai, kas aprēķināts līdz Komisijas lēmuma par prasības celšanu Tiesā atbilstoši LESD 260. pantam pieņemšanas dienai, no vienas puses, un attiecīgajai dalībvalstij noteiktais minimālais naudas sods, no otras puses.

               85

               Šajā lietā datums, kurā tika pasludināts spriedums atbilstoši LESD 258. pantam, ir 2009. gada 7. maijs. Komisijas lēmuma celt prasību atbilstoši LESD 260. pantam pieņemšanas datums ir 2014. gada 16. oktobris. Starp šiem abiem datumiem ir pagājušas 1987 dienas. Līdz ar to minētā Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā kopējais uzkrātais ikdienas maksājums naudas soda noteikšanai ir vienāds ar ikdienas maksājumu summu naudas soda noteikšanai, kas reizināta ar dienu skaitu, tas ir, EUR 2244 x 1987 dienas = EUR 4458828.

               86

               Saskaņā ar 2005. gada paziņojumu minimālais naudas sods Portugāles Republikai šobrīd ir EUR 1875000.

               87

               Tādējādi, tā kā kopējā uzkrātā naudas summa par dienu naudas soda noteikšanai 2014. gada 16. oktobrī pārsniedz Portugāles Republikai noteikto minimālo naudas sodu, Komisija piedāvā Tiesai noteikt Portugāles Republikai samaksāt naudas summu par dienu naudas soda noteikšanai jeb EUR 2244 dienā, sākot no 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas dienas līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai vai dienai, kurā šī dalībvalsts pilnībā izpildīs 2009. gada 7. maija spriedumu Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), ja tas notiks agrāk.

               88

               Portugāles Republika apstrīd šo aprēķināšanas metodi. Tā apgalvo, ka, ja Tiesa seko priekšlikumam izvērtēt Komisijas piemērotos koeficientus šīs dalībvalsts piedāvātajā izpratnē, pēdējai minētai ir jāpiespriež samaksāt naudas sods par dienu nevis EUR 2244, bet EUR 748. Pēdējo minēto summu iegūst, reizinot vienoto naudas soda pamatsummu, kas noteikta EUR 220, ar smaguma koeficientu, kas būtu 1, un ar reizinātāju “n” – 3,40.

               89

               Portugāles Republika apgalvo, ka divu mēnešu termiņš, ko Komisija ir noteikusi 2014. gada 21. februāra brīdinājuma vēstulē, beidzās 2014. gada 21. aprīlī. Tādējādi no 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas dienas līdz brīdinājuma vēstulē Komisijas noteiktā termiņa beigām bija pagājušās 1810 dienas.

               90

               Šī dalībvalsts apgalvo, ka, ja šo dienu skaitu reizina ar EUR 748, iegūst EUR 1339000. Tā kā 2009. gada 7. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) ir jau izpildīts par 90 %, šie procenti ir jāattiecina uz summu EUR 1875000 un tādējādi Portugāles Republikai nosakāmais naudas sods nevarētu pārsniegt EUR 187500.

         Tiesas vērtējums

               91

               Ievadam jāatgādina, ka Tiesa drīkst, izmantojot tai attiecīgajā jomā piešķirto rīcības brīvību, piespriest kumulatīvu kavējuma naudu un naudas sodu (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 72. punkts).

               92

               Naudas soda piespriešanai un šā soda iespējamā apmēra noteikšanai katrā lietā ir jāņem vērā visi atbilstošie apstākļi gan saistībā ar konstatētās pienākumu neizpildes īpatnībām, gan tās dalībvalsts, uz kuru attiecas saskaņā ar LESD 260. pantu uzsāktā procedūra, pašas nostāja. Šajā ziņā minētajā tiesību normā Tiesai ir paredzēta plaša rīcības brīvība, lai lemtu par šādas sankcijas piemērošanu vai nepiemērošanu un vajadzības gadījumā noteiktu tās apmēru (skat. spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 73. punkts).

               93

               Šajā lietā, tā kā juridiskie un faktiskie elementi liek konstatēt uzskatīto pienākumu neizpildi, it īpaši apstāklis, ka ir jau pasludināti citi spriedumi, proti, 2008. gada 8. maija spriedums Komisija/Portugāle (C‑233/07, EU:C:2008:271), 2011. gada 8. septembra spriedums Komisija/Portugāle (C‑220/10, EU:C:2011:558) un 2016. gada 28. janvāra spriedums Komisija/Portugāle (C‑398/14, EU:C:2016:61), kuros ir konstatēts, ka Portugāles Republikas nav izpildījusi savus pienākumus komunālo notekūdeņu jomā, norāda, ka, lai nākotnē novērstu līdzīgus Savienības tiesību pārkāpumus, ir jāpieņem atturoši pasākumi, tādi kā piespriešana maksāt naudas sodu (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 74. punkts).

               94

               Šādos apstākļos Tiesai, īstenojot savu rīcības brīvību, ir jānosaka minētā naudas soda apmērs tā, lai tas, pirmkārt, būtu pielāgots apstākļiem un, otrkārt, samērīgs ar izdarīto pārkāpumu (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 75. punkts).

               95

               Šajā ziņā atbilstošo faktoru lokā ir tādi elementi kā konstatētā pārkāpuma smagums un laikposms, kurā tas turpinājies, kopš pasludināts spriedums, ar ko tas ir konstatēts (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Komisija/Grieķija, C‑167/14, EU:C:2015:684, 76. punkts).

               96

               Vērā ņemamie apstākļi izriet it īpaši no šī sprieduma 71.–78. punktā ietvertajiem apsvērumiem par pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī attiecīgās dalībvalsts maksātspēju.

               97

               Attiecībā uz aplūkojamā pārkāpuma smagumu tomēr ir jānorāda, ka, lai gan Tiesas sēdes datumā tika konstatēts, ka tikai vienai aglomerācijai, proti, Matosinhos, nebija atbilstošas komunālo notekūdeņu attīrīšanas sistēmas, kas ir apgalvotā pārkāpuma pamatā, būtībā laikposmā no 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292) pasludināšanas līdz šī sprieduma pasludināšanai šādu sistēmu nebija divās aglomerācijās. Tādējādi atbilstoši šī sprieduma 75. punktā minētajiem apsvērumiem, saskaņā ar kuriem ietekmes uz vidi nozīmīgums lielā mērā ir atkarīgs no aglomerāciju skaita, uz ko attiecas apgalvotā pienākuma neizpilde, šis pārkāpums ir jāuzskata par smagāku, aprēķinot naudas sodu, nekā, nosakot kavējuma naudu.

               98

               Turklāt, lai noteiktu naudas sodu, ir jāņem vērā tas, ka Portugāles Republika, kaut arī tā sistemātiski sadarbojusies ar Komisiju, nav ievērojusi pati savu grafiku attiecībā uz komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtu uzstādīšanu Matosinhos aglomerācijā. No šīs dalībvalsts atbildes raksta uz repliku saistībā ar šo aglomerāciju izriet, ka vajadzīgā iekārta sāks darboties tikai 2019. gadā.

               99

               Visbeidzot, kā to ir apgalvojusi Komisija, ir jāievēro šī sprieduma 93. punktā minētais lielais spriedumu skaits, kuros ir konstatēts, ka Portugāles Republika nav izpildījusi savus pienākumus komunālo notekūdeņu attīrīšanas jomā. Pārkāpuma atkārtošanās šķiet vēl jo nepieņemamāka tādēļ, ka tā izpaužas nozarē, kurā ietekme uz cilvēka veselību un vidi ir īpaši ievērojama. Šajā ziņā – kā to savu secinājumu 89. punktā norāda ģenerāladvokāte, dalībvalsts izdarīto pārkāpumu atkārtošanās noteiktā jomā var norādīt uz to, ka, lai efektīvi novērstu tādu pašu Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanos nākotnē, ir jāveic tāds atturošs pasākums kā naudas soda noteikšana (skat. šajā ziņā spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Komisija/Īrija, C‑279/11, EU:C:2012:834, 70. punkts).

               100

               Ņemot vērā visus šos apstākļus, Tiesa uzskata, ka šajā lietā, nosakot naudas sodu EUR 3000000 apmērā, kas Portugāles Republikai ir jāsamaksā, ir veikts atbilstošs lietas apstākļu novērtējums.

               101

               Līdz ar to Portugāles Republikai ir jāpiespriež samaksāt Komisijai naudas sodu EUR 3000000 apmērā, ieskaitot to kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”.

         Tiesāšanās izdevumi

               102

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā ir konstatēta šīs pēdējās minētās pienākumu neizpilde, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu 2009. gada 7. maija spriedumu Komisija/Portugāle (C‑530/07, EU:C:2009:292), Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti LESD 260. panta 1. punktā;

                           2)

                           ja 1) punktā konstatētā neizpilde turpinās šī sprieduma pasludināšanas dienā, Portugāles Republika maksā Eiropas Komisijai kavējuma naudu EUR 8000 par katru nokavējuma dienu, īstenojot nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu 2009. gada 7. maija spriedumu Komisija/Portugāle (C-530/07, EU:C:2009:292), sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz 2009. gada 7. maija sprieduma Komisija/Portugāle (C-530/07, EU:C:2009:292) pilnīgai izpildei;

                           3)

                           Portugāles Republika maksā Eiropas Komisijai naudas sodu EUR 3000000 apmērā, ieskaitot šo summu kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”;

                           4)

                           Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – portugāļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2002. gada 23.oktobrī. # Institut für Lernsysteme GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Pamatojums. # Lieta T-388/00.


Tiesas spriedums 1991. gada 21. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Preču brīva aprite - Maksājumi ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību. # Lieta C-209/89.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1985. gada 14. februārī. # D.A. Rompelman un E.A. Rompelman-Van Deelen pret Minister van Financiën. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Sestā Direktīva. # Lieta 268/83.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 12.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-344/96.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2002. gada 15.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-327/01.


Tiesas spriedums 1990. gada 13. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-30/89.