Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2014. gada 4. jūlijā. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-345/13.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1996. gada 8. oktobrī. # Compagnie maritime belge transports SA un Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. un Nedlloyd Lijnen BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Regula (EEK) Nr. 4056/86 - Naudas sodi. # Apvienotās lietas T-24/93, T-25/93, T-26/93 un T-28/93.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 30.septembrī.#Uszodaépítő kft pret APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Baranya Megyei Bíróság - Ungārija.#Sestā PVN direktīva - Direktīva 2006/112/EK - Tiesības uz iepriekš samaksāta nodokļa atskaitīšanu - Jauns valsts tiesiskais regulējums - Prasības attiecībā uz rēķina saturu - Piemērošana ar atpakaļejošu spēku - Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu zaudēšana.#Lieta C-392/09.

text:
      Lieta C‑392/09
      Uszodaépítő kft
      pret
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (Baranya Megyei Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Direktīva 2006/112/EK – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Jauns valsts tiesiskais regulējums – Prasības attiecībā uz rēķina saturu – Piemērošana ar atpakaļejošu spēku – Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu zaudēšana
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Apgrieztās iekasēšanas procedūra – Nodokļu maksātājs, kuram jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis kā preču
            vai pakalpojumu saņēmējam – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu
      (Padomes Direktīvas 2006/112 167., 168. un 178. pants)
      Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167., 168. un 178. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka
         ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana ar atpakaļejošu spēku, kurā apgrieztās iekasēšanas sistēmas
         ietvaros ar būvdarbiem saistītā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana ir atkarīga no rēķinu par minētajiem darījumiem
         un papildu finanšu deklarācijas iesniegšanas, lai gan attiecīgajai nodokļu iestādei ir visi nepieciešamie dati, lai noteiktu,
         ka nodokļa maksātājam ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis kā attiecīgo pakalpojumu saņēmējam, un lai pārbaudītu atskaitāmā
         nodokļa summu.

      Tas, ka nodokļa maksātājs ir drīzāk izvēlējies piemērot jauno valsts likumu par pievienotās vērtības nodokli, nevis iepriekšējo
         likumu, pats par sevi neietekmē tā tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu, kas tieši izriet no Direktīvas 2006/112 167. un
         168. panta. Turklāt nodokļu neitralitātes princips prasa, lai priekšnodokļa atskaitīšana notiktu tad, ja ir izpildītas pamatprasības,
         pat ja nodokļu maksātāji nav izpildījuši atsevišķas formālas prasības. Tādējādi, ja nodokļu administrācijas rīcībā ir nepieciešamās
         ziņas, lai konstatētu, ka nodokļa maksātājam kā attiecīgā pakalpojuma saņēmējam ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis,
         Direktīvas 2006/112 167. un 168. pants un 178. panta f) punkts nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, kurā minētā nodokļa maksātāja
         tiesībām atskaitīt šo nodokli ir noteikti papildu nosacījumi, kuru sekas varētu būt šo tiesību atņemšana. Tomēr tā tas varētu
         būt gadījumā, ja būtu izpildīti Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktā paredzētie materiālie nosacījumi tiesību uz nodokļa
         atskaitīšanu iegūšanai un brīdī, kad nodokļu administrācija nodokļu maksātājam atsaka tiesības uz pievienotās vērtības nodokļa
         atskaitīšanu, šīs iestādes rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, lai noteiktu, ka nodokļu maksātājam ir jāmaksā nodoklis.

      (sal. ar 36., 39., 40, 42., 43. un 46. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 30. septembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Direktīva 2006/112/EK – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Jauns valsts tiesiskais regulējums – Prasības attiecībā uz rēķina saturu – Piemērošana ar atpakaļejošu spēku – Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu zaudēšana
      Lieta C‑392/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Baranya Megyei Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 2. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 5. oktobrī, tiesvedībā

      Uszodaépítő kft
      pret
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], J. Malenovskis [J. Malenovský] un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], M. Fehērs [M. Fehér] un Z. Tota [Z. Tóth], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – B. D. Simons [B. D. Simon], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2001. gada 20. decembra Direktīvu 2001/115/EK (OV 2002, L 15, 24. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 17. un 20. pantu, kā arī Savienības tiesību vispārējos principus.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Uszodaépítő kft un APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (Iemaksu un finanšu kontroles iestādes galvenais birojs, turpmāk tekstā – “APEH”) par APEH atteikumu prasītājai pamata lietā atskaitīt no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”), par kura nomaksu tā
         bija atbildīga, PVN par tai veiktajiem būvdarbiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Ar Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.)
         – saskaņā ar tās 411. un 413. pantu – kopš 2007. gada 1. janvāra ir atcelti un aizstāti Savienības tiesību akti pievienotās
         vērtības nodokļa jomā, tostarp Sestā direktīva. Atbilstoši Direktīvas 2006/112 preambulas 1. un 3. apsvērumam Sestā direktīva
         bija jāpārstrādā, lai noteikumi par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu PVN jomā būtu izklāstīti skaidri un racionāli pārstrādātā
         struktūrā un redakcijā, tomēr neveicot būtiskas izmaiņas tiesību aktos. Direktīvas 2006/112 noteikumi būtībā ir identiski
         attiecīgajiem Sestās direktīvas noteikumiem.

      4        Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 167. pantu, kurā ir pārņemts Sestās direktīvas 17. panta 1. punkta formulējums, “atskaitīšanas
         tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams”.

      5        Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktā, kura formulējums būtībā ir identisks Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta
         formulējumam, tā redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.g panta 1. punkta, ir paredzēts:

      “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības
         tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:

      a)      PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks
         cits nodokļa maksātājs.”

      6        Direktīvas 2006/112 178. pantā, kura formulējums būtībā ir identisks Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta formulējumam, tā
         redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.g panta 2. punkta, ir iekļauti šādi noteikumi:

      “Lai izmantotu atskaitīšanas tiesības, nodokļa maksātājam jāizpilda šādi nosacījumi:
      [..]
      f)      ja nodokļa maksātājam ir jāmaksā PVN kā pakalpojumu saņēmējam vai pircējam, piemērojot 194. līdz 197. pantu un 199. pantu
         – jāievēro katras dalībvalsts noteiktās formalitātes.”

      7        Direktīvas 2006/112 199. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis var noteikt, ka turpmāk norādītajos darījumos persona, kas atbildīga par PVN nomaksu, ir preču vai pakalpojumu
         saņēmējs, kas ir nodokļa maksātājs:

      a)      būvdarbi [..].”
      8        Tāda sistēma, kāda izriet no Direktīvas 2006/112 199. panta 1. punkta a) apakšpunkta, ir pazīstama ar parasti lietoto nosaukumu
         “apgrieztā iekasēšana” un agrāk bija paredzēta Sestās direktīvas 21. panta 1. punktā.

       Valsts tiesiskais regulējums
      9        2007. gada CXXVII Likuma par PVN (Általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII törvény, turpmāk tekstā – “jaunais likums par PVN”), kurš stājās spēkā 2008. gada 1. janvārī, 127. panta 1. punkta a) apakšpunktā
         ir noteikts, ka “tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir pakļautas pamatnosacījumam, ka nodokļa maksātājam personīgi [..] ir rēķins
         ar viņa vārdu, kas ir veiktā darījuma pierādījums”.

      10      Jaunā likuma par PVN 142. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts:

      “1)      Nodoklis ir jāmaksā pircējam vai pakalpojuma saņēmējam:
      [..]
      b)      būvdarbu gadījumā [..].”
      11      Saskaņā ar jaunā likuma par PVN 142. panta 7. punktu, “ja tiek piemērots 1. punkts, preču pārdevējs vai pakalpojumu sniedzējs
         uzņemas izdot rēķinu, kurā nav iekļauta ne priekšnodokļa summa, ne likme [..]”.

      12      Jaunā likuma par PVN 169. panta k) punktā ir noteikts:

      “Rēķinā obligāti ir jānorāda šādas ziņas:
      k)      [..] gadījumā, ja nodoklis ir jāmaksā preces pircējam vai pakalpojuma saņēmējam, atsauce uz tiesību normu vai cita skaidra
         norāde par to, ka par preču pārdošanu vai pakalpojumu sniegšanu

      [..]
      kb)      nodoklis ir jāmaksā preces pircējam vai pakalpojuma saņēmējam.”
      13      Turklāt jaunā likuma par PVN 269. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Tādā gadījumā, ja gan pašreizējā likumā, gan 1992. gada LXXIV Likumā par PVN [(turpmāk tekstā – “iepriekšējais likums par
         PVN”)] tiesības un pienākumi izmantot apgriezto iekasēšanu ir noteikti tām pašām personām un personām, uz kurām attiecas ar
         nodokli apliekams darījums, pamatojoties uz tādiem pašiem faktiem, pat pēc pašreizējā likuma spēkā stāšanās minēto tiesību
         un pienākumu noteikšanu un piemērošanu reglamentē tikai [iepriekšējā] likuma [attiecībā uz] PVN tiesību normas, izņemot gadījumu,
         kad pašreizējā likumā atšķirībā no [iepriekšējā] likuma par PVN ir izbeigti visu attiecīgo personu kopīgie pienākumi vai tām
         ir noteiktas mazāk stingras prasības, vai tām piešķirtas jaunas vai papildu tiesības. Šajā gadījumā attiecīgajām personām
         ar kopīgu lēmumu ir atļauts dot priekšroku viņu tiesību un pienākumu noteikšanai un piemērošanai, pamatojoties uz pašreizējā
         likuma noteikumiem, pat ja šīs tiesības un pienākumi radušās pirms šī likuma stāšanās spēkā, ievērojot noilguma termiņu, ar
         nosacījumu, ka visas attiecīgās puses ir iepriekš brīdinājušas par savu lēmumu valsts nodokļu iestādi, iesniedzot kopīgu rakstisku
         lūgumu, kurš minētajai iestādei ir jāsaņem vēlākais 2008. gada 15. februārī. Nevienu prasības pieteikumu par noilguma atcelšanu
         nevar iesniegt pēc šī termiņa izbeigšanās. Šajā gadījumā var iesniegt papildu deklarāciju, nemaksājot nokavējuma naudu.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      14      Prasītāja pamata lietā 2006. gada 9. jūnijā ar pasūtītāju NÁS MPS‑4 kft noslēdza vispārēju uzņēmuma līgumu par būvdarbiem. Prasītāja pamata lietā minētos darbus veica ar dažādu apakšuzņēmēju palīdzību.

      15      Darbi tika uzsākti 2007. gada pavasarī, bet tā paša gada vasarā finansiālu problēmu dēļ tika pārtraukti. Par darbiem, kas
         bija paveikti līdz šai pārtraukšanai, tika izrakstīti rēķini. Gan prasītāja pamata lietā, gan tās apakšuzņēmēji izpildīja
         savus pienākumus saistībā ar PVN deklarēšanu un nomaksu saskaņā ar iepriekšējo likumu par PVN.

      16      2008. gada 14. februārī, pēc tam, kad spēkā bija stājies jaunais likums par PVN, prasītāja pamata lietā, pasūtītājs un apakšuzņēmēji
         ar kopīgu lēmumu un atbilstoši minētā likuma 269. panta 1. punktam vienojās par jaunā likuma noteikumu piemērošanu darbiem,
         kuri veikti, pamatojoties gan uz līgumu starp prasītāju pamata lietā un pasūtītāju, gan līgumiem, kuri noslēgti starp minēto
         prasītāju un tās apakšuzņēmējiem (turpmāk tekstā – “2008. gada 14. februāra deklarācija”).

      17      Pēc tam, kad nodokļu administrācija bija veikusi prasītājas pamata lietā iesniegtās PVN deklarācijas par 2007. finanšu gadu
         pārbaudi, minētā administrācija ar 2008. gada 23. maija lēmumu atzina, ka tai kopumā par laiku no 2007. gada aprīļa līdz septembrim
         ir HUF 52 822 000 nodokļu parāds. Nodokļu iestāde šajā ziņā paskaidroja, ka prasītāja pamata lietā neesot varējusi izmantot
         tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, pamatojoties uz apakšuzņēmēju izrakstītajiem rēķiniem, jo šie rēķini neatbilstot jaunā likuma
         par PVN noteikumiem. Pēc 2008. gada 14. februāra deklarācijas jaunā likuma par PVN noteikumi apgrieztās iekasēšanas jomā esot
         ar atpakaļejošu spēku piemērojami 2007. gadā izrakstītajiem rēķiniem. Pēc minētās iestādes domām, apakšuzņēmēju izrakstītajos
         rēķinos esot bijis jāievēro šī jaunā likuma 142. panta 7. punkta un 169. panta k) punkta noteikumi. Līdz ar to, lai prasītāja
         pamata lietā varētu izmantot savas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu atbilstoši jaunā likuma par PVN noteikumiem, pirmkārt,
         apakšuzņēmējiem būtu jāgroza izrakstītie rēķini un, otrkārt, minētajai prasītājai būtu jāgroza sava PVN deklarācija attiecībā
         uz 2007. finanšu gadu, iesniedzot papildu deklarāciju.

      18      Ar 2008. gada 5. septembra lēmumu APEH apstiprināja 2008. gada 23. maija lēmumu.

      19      Prasītāja pamata lietā cēla iesniedzējtiesā prasību atcelt APEH 2008. gada 5. septembra lēmumu. Minētā tiesa uzskata, ka ar jaunā likuma par PVN 269. panta 1. punktu, ar kuru ar atpakaļejošu
         spēku ir atceltas tās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, kuras, pamatojoties uz iepriekšējo likumu par PVN, regulāri izmantoja
         prasītāja pamata lietā, ir pārkāpts Sestās direktīvas 17. un 20. pants, kā arī dažādi Savienības tiesību vispārējie principi.

      20      Šādos apstākļos Baranya Megyei Bíróság nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai ar Sestās direktīvas 17. un 20. pantu ir saderīga valsts tiesību norma, kas stājusies spēkā 2008. gada 1. janvārī – pēc
         tam, kad radušās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, – un ar kuru attiecībā uz PVN, kas ir samaksāts un deklarēts par 2007. finanšu
         gadā piegādātām precēm un sniegtiem pakalpojumiem, atskaitīšanu ir pieprasīts, lai tiktu labots rēķinu saturs un iesniegta
         papildu deklarācija?

      2)      Vai jaunā likuma par PVN 269. panta 1. punktā noteiktais pasākums, saskaņā ar kuru gadījumā, ja tiktu izpildīti šajā pantā
         paredzētie nosacījumi, tiesības un pienākumi būtu jānovērtē un jāpiemēro atbilstoši šī likuma normām, lai gan tie ir radušies
         pirms tā spēkā stāšanās, – neskarot noilgumu – atbilst vispārējiem [Savienības] tiesību principiem tādējādi, ka tas būtu objektīvi
         pamatots, saprātīgs un samērīgs, kā arī atbilstu tiesiskās drošības principam?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      21      Ungārijas valdība norāda, ka pamata lieta nerada nepieciešamību interpretēt iesniedzējtiesas lēmumā minētās tiesību normas
         un tiesību principus. Tā šajā ziņā apgalvo, pirmkārt, ka jaunā likuma par PVN noteikumu piemērošana ar atpakaļejošu spēku
         ir pamatota tikai ar prasītājas pamata lietā un citu attiecīgo nodokļa maksātāju skaidru un spontānu gribas izpausmi. Tomēr
         tiktāl, ciktāl prasītāja pamata lietā ir tieši lūgusi šādu šī likuma piemērošanu, tai būtu jāievēro ar to saistītās tiesiskās
         sekas. Otrkārt, pamata lieta esot kļūdainas prasītājas pamata lietā veiktās jaunā likuma par PVN pārejas noteikumu interpretācijas
         sekas. Minētā lieta radot jautājumu par valsts tiesību, nevis Savienības tiesību interpretāciju.

      22      Šajā ziņā ir jāteic, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Eiropas Savienības Tiesas un valsts tiesu sadarbības ietvaros, kas
         paredzēta LESD 267. pantā, tikai valsts tiesas, kuras iztiesā lietu un kurām ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu,
         ir tās, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šīs tiesas
         varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tādējādi, [ja] uzdotie jautājumi ir saistīti ar Savienības
         tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu lietā
         C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts; 2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑103/08 Gottwald, Krājums, I‑9117. lpp., 16. punkts, un 2010. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C‑82/09 Dimos Agiou Nicolaou, Krājums, I‑0000. lpp., 14. punkts).

      23      No tā izriet, ka atbilstības prezumpciju, kas piemīt valsts tiesu prejudiciālā kārtā uzdotiem jautājumiem, var atspēkot tikai
         izņēmuma gadījumos, kad ir acīmredzami skaidrs, ka lūgtajai Savienības tiesību normu interpretācijai, uz ko attiecas šie jautājumi,
         nav nekādas saistības ar situāciju pamata lietā vai pamata lietas priekšmetu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
         Gottwald, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

      24      Tomēr šajā gadījumā neatkarīgi no tā, ka prasītāja pamata lietā ir izvēlējusies piemērot jauno likumu par PVN un, pat ja tās
         izdarītā izvēle ir balstīta uz kļūdainu šī likuma interpretāciju, šī jaunā likuma normas ir piemērojamas pamata lietai un
         iesniedzējtiesa izsaka šaubas par minētā likuma pārejas pasākumu saderīgumu ar dažādām Savienības tiesību normām, jo ar šiem
         pasākumiem prasītājai pamata lietā ir liegts izmantot tās tiesības uz PVN atskaitīšanu.

      25      Tāpēc ir jākonstatē, ka nav acīmredzami, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas nozīmes attiecībā uz nolēmumu,
         kurš ir jāpieņem iesniedzējtiesai.

      26      Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par pieņemamu.

       Par pirmo jautājumu
      27      Attiecībā, pirmkārt, uz pirmā jautājuma priekšmetu ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
         ir par Sestās direktīvas 17. un 20. panta interpretāciju.

      28      Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2006/112 411. un 413. pantu ar šo direktīvu kopš 2007. gada 1. janvāra ir atcelta un aizstāta
         Sestā direktīva.

      29      Tādējādi, ņemot vērā, ka attiecīgie pamata lietas apstākļi ir radušies pēc 2007. gada 1. janvāra, vienīgi Direktīvas 2006/112
         noteikumu interpretācija ir attiecināma uz šo lietu.

      30      Tas, ka valsts tiesa, formāli izsakoties, prejudiciālos jautājumus ir formulējusi, atsaucoties vienīgi uz Sestās direktīvas
         noteikumiem, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot iztiesājamo
         lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir vai nav atsaukusies (šajā ziņā skat. 2009. gada
         27. oktobra spriedumu lietā C‑115/08 ČEZ, Krājums, I‑10265. lpp., 81. punkts, un 2010. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑341/08 Petersen, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts).

      31      Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvā 2006/112, kā izriet no tās preambulas 3. apsvēruma, ir pārstrādāti pastāvošie tiesību
         akti dalībvalstu tiesību aktu par PVN saskaņošanas jomā, it īpaši Sestā direktīva, principā neveicot būtiskas izmaiņas šajā
         tiesiskajā regulējumā.

      32      Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka pirmais uzdotais jautājums attiecas uz Direktīvas 2006/112 167. panta un 168. panta, kas
         atbilst iesniedzējtiesas lēmumā minētajiem Sestās direktīvas noteikumiem, interpretāciju. Turklāt, tā kā pirmais jautājums
         būtībā ir par grozījumiem tiesību uz PVN atskaitīšanu izmantošanā, ir jāuzskata, ka tas attiecas arī uz Direktīvas 2006/112
         178. panta interpretāciju.

      33      Otrkārt, attiecībā uz lietas būtību iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 167., 168. un 178. pants pieļauj
         tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamata lietā, kurā, ar atpakaļejošu spēku piemērojot jaunos noteikumus attiecībā
         uz apgriezto iekasēšanu, PVN atskaitīšana ir atkarīga no rēķiniem par darījumiem, kuri veikti pirms jaunā likuma spēkā stāšanās,
         un no papildu finanšu deklarācijas iesniegšanas.

      34      Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka Direktīvas 2006/112 167. un 168. pantā paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu
         ir PVN mehānisma neatņemama sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas. Tās ir izlietojamas nekavējoties attiecībā uz visiem
         ar darījumiem saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš (2010. gada 15. jūlija spriedums lietā C‑368/09 Pannon Gép Centrum, Krājums, I‑0000. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

      35      Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot nodokļa maksātāju no PVN, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā
         ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām
         saimnieciskajām darbībām, ar noteikumu, ka minētajām darbībām principā ir piemērojams PVN (skat. 2001. gada 22. februāra spriedumu
         lietā C‑408/98 Abbey National, Recueil, I‑1361. lpp., 24. punkts; 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑25/03 HE, Krājums, I‑3123. lpp., 70. punkts, kā arī 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑439/04 un C‑440/04 Kittel un Recolta Recycling, Krājums, I‑6161. lpp., 48. punkts).

      36      Tas, ka nodokļa maksātājs ir drīzāk izvēlējies piemērot jauno likumu par PVN, nevis iepriekšējo likumu, pats par sevi neietekmē
         tā tiesības uz iepriekš samaksātā PVN atskaitīšanu, kas tieši izriet no Direktīvas 2006/112 167. un 168. panta.

      37      Otrkārt, attiecībā uz tādiem noteikumiem par tiesību uz PVN atskaitīšanu izmantošanu, kādi ir ietverti Direktīvas 2006/112
         178. pantā, tā kā runa ir par apgrieztās iekasēšanas procedūru, kura izriet no Direktīvas 2006/112 199. panta 1. punkta a) apakšpunkta,
         ir jākonstatē, ka ir piemērojami tikai 178. panta f) punktā paredzētie noteikumi. Tātad nodokļa maksātājam, kuram kā pakalpojumu
         saņēmējam ir jāmaksā ar tiem saistītais PVN, lai tas varētu izmantot savas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, nav pienākuma
         izrakstīt rēķinu, kurš būtu noformēts atbilstoši Direktīvas 2006/112 formālajiem nosacījumiem, un tam, lai izmantotu šīs pašas
         direktīvas 178. panta f) punktā paredzēto iespēju, ir jāizpilda tikai attiecīgās dalībvalsts noteiktās formalitātes (šajā
         ziņā skat. 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑90/02 Bockemühl, Recueil, I‑3303. lpp., 47. punkts).

      38      No judikatūras izriet, ka formalitātes, kuras šādi ir noteikusi attiecīgā dalībvalsts un kuras nodokļa maksātājam ir jāievēro,
         lai tas varētu izmantot tiesības uz PVN atskaitīšanu, nevar pārsniegt to, kas ir noteikti nepieciešams, lai kontrolētu pareizu
         apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bockemühl, 50. punkts).

      39      Šajā ziņā jau ir nospriests, ka nodokļu neitralitātes princips prasa, lai iepriekšēja PVN atskaitīšana notiktu tad, ja ir
         izpildītas pamatprasības, pat ja nodokļu maksātāji nav izpildījuši noteiktas formālas prasības (2008. gada 8. maija spriedums
         apvienotajās lietās C‑95/07 un C‑96/07 Ecotrade, Krājums, I‑3457. lpp., 63. punkts).

      40      Līdz ar to, ja nodokļu administrācijas rīcībā ir nepieciešamās ziņas, lai konstatētu, ka nodokļa maksātājam kā attiecīgā pakalpojuma
         saņēmējam ir jāmaksā PVN, Direktīvas 2006/112 167. un 168. pants un 178. panta f) punkts nepieļauj tādu tiesisko regulējumu,
         kurā šī nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt šo nodokli ir noteikti papildu nosacījumi, kuru sekas varētu būt šo tiesību atņemšana
         (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Bockemühl, 51. punkts, un apvienotajās lietās Ecotrade, 64. punkts).

      41      Pamata lietas ietvaros nodokļu administrācija ir liegusi prasītājai pamata lietā tiesības uz PVN, kas saistīts ar tās apakšuzņēmēju
         2007. gadā veiktajiem būvdarbiem, atskaitīšanu, jo, pirmkārt, minētajai prasītājai par šīm darbībām nebija rēķinu, kuri būtu
         izrakstīti, ievērojot jaunā likuma par PVN 142. panta 7. punkta un 169. panta k) punkta noteikumus, kuri ar atpakaļejošu spēku
         bija piemērojami no 2008. gada 1. janvāra, un, otrkārt, tā nebija grozījusi savu nodokļu deklarāciju par 2007. gadu, pamatojoties
         uz šādi labotiem rēķiniem.

      42      Pirmkārt, no lietas materiāliem izriet, ka Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktā noteiktie materiālie nosacījumi, lai iegūtu
         tiesības uz PVN atskaitīšanu, ir apvienoti, lai prasītāja pamata lietā varētu izmantot minētās tiesības attiecībā uz PVN,
         kas ir maksājams par tās apakšuzņēmēju veiktajiem būvdarbiem. Jānorāda, ka šie pēdējie darījumi tika izmantoti nodokļa maksātāja
         ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām attiecīgajā dalībvalstī. Turklāt, pamatojoties uz finanšu deklarāciju par 2007. gadu,
         attiecīgā nodokļu iestāde bija informēta par minēto materiālo nosacījumu apvienošanu.

      43      Otrkārt, nav apstrīdēts, ka brīdī, kad nodokļu iestāde liedza prasītājai pamata lietā tiesības uz PVN atskaitīšanu, šai iestādei,
         pamatojoties uz finanšu deklarāciju par 2007. gadu un 2008. gada 14. februāra deklarāciju, bija visa nepieciešamā informācija,
         lai noteiktu, ka PVN prasītājai pamata lietā bija jāmaksā kā tās apakšuzņēmēju veikto būvdarbu saņēmējai.

      44      Kā norāda Eiropas Komisija, tādu formalitāšu, kādas ir aplūkotas pamata lietā, noteikšanas sekas attiecībā uz prasītāju pamata
         lietā varēja būt tās tiesību uz nodokļa atskaitīšanu atņemšana.

      45      Tātad, ņemot vērā šī sprieduma 39. un 40. punktā minēto judikatūru, ir jāuzskata, ka Direktīvas 2006/112 167., 168. un 178. pantā
         netiek pieļauta tādu formalitāšu noteikšana, kādas ir aplūkotas pamata lietā.

      46      Šādos apstākļos Direktīvas 2006/112 167., 168. un 178. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts
         tiesiskā regulējuma piemērošana ar atpakaļejošu spēku, kurā apgrieztās iekasēšanas sistēmas ietvaros ar būvdarbiem saistītā
         PVN atskaitīšana ir atkarīga no rēķinu par minētajiem darījumiem un papildu finanšu deklarācijas iesniegšanas, lai gan attiecīgajai
         nodokļu iestādei ir visi nepieciešamie dati, lai noteiktu, ka nodokļa maksātājam ir jāmaksā PVN kā attiecīgo pakalpojumu saņēmējam,
         un lai pārbaudītu atskaitāmā nodokļa summu.

       Par otro jautājumu
      47      Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167., 168. un 178. pants
            ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana ar atpakaļejošu spēku, kurā
            apgrieztās iekasēšanas sistēmas ietvaros ar būvdarbiem saistītā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana ir atkarīga no rēķinu
            par minētajiem darījumiem un papildu finanšu deklarācijas iesniegšanas, lai gan attiecīgajai nodokļu iestādei ir visi nepieciešamie
            dati, lai noteiktu, ka nodokļa maksātājam ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis kā attiecīgo pakalpojumu saņēmējam, un
            lai pārbaudītu atskaitāmā nodokļa summu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 10.aprīlī. # Christian Schulin pret Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta C-305/00.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1999. gada 5.oktobrī. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc un T.C. Harrison Group Ltd pret Commissioners of Customs & Excise. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) - Apvienotā Karaliste. # PVN. # Lieta C-305/97.


title: Tiesas (devītā palāta) spriedums 2015. gada 22. janvārī.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne pret État belge.#Cour d'appel de Mons lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 77/388/EEK – PVN – Atbrīvojumi no nodokļa – 13. panta B daļas b) punkts – Jēdziens “no nodokļiem atbrīvota nekustamā īpašuma izīrēšana” – Futbola stadiona nodošana rīcībā par atlīdzību – Līgums par nodošanu rīcībā, kurā ir paredzēts, ka īpašnieks saglabā noteiktas tiesības un prerogatīvas – Dažādu pakalpojumu sniegšana, ko veic īpašnieks un kas veido 80 % no līgumā paredzētās atlīdzības.#Lieta C-55/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
      2015. gada 22. janvārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 77/388/EEK — PVN — Atbrīvojumi no nodokļa — 13. panta B daļas b) punkts — Jēdziens “no nodokļiem atbrīvota nekustamā īpašuma izīrēšana” — Futbola stadiona nodošana rīcībā par atlīdzību — Līgums par nodošanu rīcībā, kurā ir paredzēts, ka īpašnieks saglabā noteiktas tiesības un prerogatīvas — Dažādu pakalpojumu sniegšana, ko veic īpašnieks un kas veido 80 % no līgumā paredzētās atlīdzības”
      Lieta C‑55/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour d’appel de Mons (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 31. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 5. februārī, tiesvedībā

            Régie communale autonome du stade Luc Varenne

      pret

            État belge .

      TIESA (devītā palāta)
      šādā sastāvā: J. Malenovskis [J. Malenovský], kas pilda devītās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši M. Safjans [M. Safjan] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Régie communale autonome du stade Luc Varenne vārdā – W. Panis, avocat,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs un J.‑C. Halleux, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. Bakopoulos un V. Stroumpouli, pārstāvji,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman un M. Gijzen, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay un L. Lozano Palacios, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 13. panta B daļas b) punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Régie communale autonome du stade Luc Varenne [Likas Varēnas pilsētas autonomās pašvaldības pārvaldi] (turpmāk tekstā – “pārvalde”) un État belge [Beļģijas valsti] par tāda pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atskaitīšanas iespēju, kas jāmaksā par Luc Varenne futbola stadiona iekārtu iegādi jeb summa EUR 1 350 001,79 apmērā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Sestās direktīvas 2. pantā, kas ietilpst tās II sadaļā “Darbības joma”, ir noteikts:
               “[PVN] jāmaksā:

                        1.

                        Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.

                  [..]”

               4

               Šīs direktīvas 13. panta “Atbrīvojumi valsts teritorijā” B daļā “Citi atbrīvojumi” ir paredzēts:
               “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis piešķir atbrīvojumu tālāk minētajām darbībām atbilstīgi noteikumiem, ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šā atbrīvojuma piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļa nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
               [..]

                        b)

                        nekustamā īpašuma iznomāšanu vai izīrēšanu, izņemot:

                                 1.

                                 Izmitināšanu, kā tā definēta dalībvalstu tiesību aktos, viesnīcu nozarē vai līdzīgas funkcijas nozarēs, tostarp vietu izīrēšanu tūristu nometnēs vai zemes gabalos, kas izveidoti par nometnes vietām;

                                 2.

                                 Telpu un zemes gabalu izīrēšanu transportlīdzekļu novietošanai;

                                 3.

                                 Pastāvīgi uzstādītu iekārtu un mehānismu izīrēšanu;

                                 4.

                                 Seifu īri.

                           Dalībvalstis var piemērot papildu izņēmumus šā atbrīvojuma darbības jomai;

                  [..].”

               5

               Iepriekšējā punktā minētās Sestās direktīvas tiesību normas saturs praktiski nemainītā veidā tika pārņemts Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) – kas ir Sestās direktīvas un tās turpmāko grozījumu atjaunotā versija – 135. pantā.

               6

               Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta (kļuvis par Direktīvas 2006/112 168. pantu) teksts ir šāds:
               “Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa, kurš viņam jāmaksā:

                        a)

                        [PVN], kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs.”

         Beļģijas tiesības

               7

                  Code de la taxe sur la valeur ajoutée [Pievienotās vērtības nodokļa kodeksa], redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietai (turpmāk tekstā – “PVN kodekss”), 19. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Par pakalpojumu sniegšanu par samaksu tiek uzskatīts gadījums, kad nodokļa maksātājs savām vai sava personāla privātajām vajadzībām vai plašākā nozīmē citiem mērķiem nekā savai uzņēmējdarbībai lieto tai paredzēto īpašumu, ja par šo īpašumu ir pilnīgi vai daļēji atskaitāms nodoklis.”

               8

               PVN kodeksa 44. panta 3. punkta 2° apakšpunktā ir paredzēts atbrīvojums no PVN šādiem darījumiem:
               “nekustamā īpašuma iznomāšana, izīrēšana vai īres tiesību nodošana natūrā, kā arī šāda īpašuma izmantošana saskaņā ar 19. panta 1. punkta nosacījumiem, izņemot:

                        a)

                        šādu pakalpojumu sniegšana:

                                 —

                                 telpu un zemes gabalu nodošana rīcībā transportlīdzekļu novietošanai;

                                 —

                                 telpu nodošana rīcībā preču uzglabāšanai;

                                 —

                                 izmitināšana mēbelētās telpās viesnīcās, moteļos un telpās, kurās ir iekārtoti maksas saimnieku mitekļi;

                                 —

                                 zemes gabalu nodošana rīcībā kempingam;

                        b)

                        tāda nekustamā īpašuma izīrēšana‑finansēšana, ko piešķīris uzņēmums, kurš praktizē nekustamā īpašuma izīrēšanu‑finansēšanu, vai izīrēšana, kas kvalificējama kā nekustamā īpašuma līzings, ja šis uzņēmums ceļ, liek celt vai, samaksājot nodokli, iegādājas ēku, uz kuru attiecas līgums, un ja īrnieks īrē šo mantu, lai to lietotu nodokļu maksātāja darbības īstenošanai; Karalis nosaka nosacījumus, kādiem ir jāatbilst līgumam par nekustamā īpašuma izīrēšanu‑finansēšanu, tostarp attiecībā uz līguma ilgumu, mantas, par kuru tas noslēgts, būtību un mērķi, kā arī īrnieka tiesības un pienākumus;

                        c)

                        seifu īre.”

               9

               PVN kodeksa 45. panta 1. punkta 1° apakšpunktā ir noteikts:
               “Nodokļa maksātājs no nodokļa, kas tam jāmaksā, var atskaitīt nodokli par precēm un pakalpojumiem, kuri tam ir piegādāti un sniegti, precēm, ko tas ir importējis, un precēm, ko tas ir nopircis Kopienā, ciktāl tas tās izmanto, lai veiktu:

                        1°

                        ar nodokli apliekamus darījumus [..].”

               10

               Karaļa 1969. gada 10. decembra Lēmumā Nr. 3 par atskaitījumiem, kas veicami, piemērojot pievienotās vērtības nodokli [arrêté royal no 3 relatif aux déductions pour l’application de la taxe sur la valeur ajoutée], 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja [PVN] kodeksa 45. panta 1.a, 2. un 3. punktā nav noteikts citādi, saskaņā ar šī lēmuma 2. un 4. pantā paredzētajiem nosacījumiem nodokļa maksātājs veic nodokļu atskaitījumu par precēm un pakalpojumiem, kurus tas ir paredzējis [PVN] kodeksa 45. panta 1. punkta I°–5° apakšpunktā minētajiem darījumiem.
               Ja nodokļa maksātājs savā saimnieciskajā darbībā veic citus darījumus, par kuriem nodoklis nav atskaitāms, tas atskaitījumus nosaka atbilstoši [PVN] kodeksa 46. un 48. pantam un šī lēmuma 12.–21. pantam.
               2.   Nekādā gadījumā nav atskaitāmi nodokļi par precēm un pakalpojumiem, kurus nodokļa maksātājs ir paredzējis privātai lietošanai vai citiem mērķiem nekā savas saimnieciskās darbības vajadzībām.
               Ja preci vai pakalpojumu ir plānots daļēji paredzēt šādiem mērķiem, atskaitīšana nav pieļaujama, ciktāl tā attiecas uz šo paredzēto izlietojumu. To, ciktāl šis izlietojums ir tāds, nosaka nodokļa maksātājs un kontrolē nodokļu administrācija.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               11

               Pārvalde apsaimnieko futbola stadionu Luc Varenne, par kura iegādi tai bija jāsamaksā EUR 6 428 579,97, kam tika pievienota PVN summa EUR 1 350 001,79 apmērā.

               12

               2003. gada 25. augustā pārvalde noslēdza nolīgumu ar Royal Football Club de Tournai ASBL (turpmāk tekstā – “RFCT”), saskaņā ar kuru RFCT par atlīdzību izmanto Luc Varenne futbola stadiona iekārtas.

               13

               Pārvalde atskaitīja visu PVN, kas samaksāts par minēto iekārtu iegādi.

               14

               Pēc divām pārbaudēm, kas veiktas pārvaldes juridiskajā adresē 2004. un 2006. gadā, Beļģijas nodokļu administrācija uzskatīja, ka pārvalde ir veikusi vairāku veidu darījumus attiecībā uz PVN, proti:

                        —

                        darījumus, kas apliekami ar PVN un rada tiesības atskaitīt PVN priekšnodokli;

                        —

                        darījumus, kas nav apliekami ar PVN un nerada tiesības atskaitīt PVN priekšnodokli, piemēram, noteiktu futbola stadiona Luc Varenne iekārtu bezmaksas un bez kompensācijas nodošana RFCT rīcībā, un

                        —

                        no PVN atbrīvoti darījumi, kas līdz ar to nerada tiesības atskaitīt PVN priekšnodokli.

               15

               Beļģijas nodokļu administrācija tādējādi uzskatīja, ka noteiktu minētā stadiona iekārtu nodošana RFCT rīcībā atbilstoši nolīgumam, kas noslēgts ar pārvaldi, ir uzskatāma par nekustamā īpašuma izīrēšanu un līdz ar to bija atbrīvojama no PVN atbilstoši PVN kodeksa 44. panta 3. punkta 2° apakšpunktam.

               16

               2006. gada 22. decembra protokolā Beļģijas nodokļu administrācija norādīja, ka pārvaldes darbību analīze atbilstoši faktiskas izmantošanas metodei liecina, ka atbilstoši PVN atskaitīšanas prorata tehnikai, kas paredzēta PVN kodeksa 46. panta 2. punktā, tā varēja atskaitīt PVN priekšnodokli tikai 36 % apmērā.

               17

               2007. gada 10. janvārī Beļģijas nodokļu administrācija izdeva pārvaldei maksāšanas uzdevumu PVN apmaksai par daļu, kuru tā kļūdaini atskaitījusi, jeb summu EUR 864 001,15 apmērā, naudas sodu EUR 86 400 apmērā, likumā paredzētos un tiesas noteiktos nokavējuma procentus.

               18

               Pārvalde apstrīdēja šo maksāšanas uzdevumu Tribunal de première instance de Mons [Monsas Pirmās instances tiesā], kura 2011. gada 12. maija spriedumā uzskatīja, ka tas, ka pārvalde ir nodevusi RFCT rīcībā noteiktas futbola stadiona Luc Varenne iekārtas, ir jākvalificē kā nekustamā īpašuma izīrēšana un ka administrācija bija pamatoti atteikusi priekšnodokļa atskaiti. Pārvalde iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Cour d’appel de Mons [Monsas Apelācijas tiesā].

               19

               Uzskatot, ka izskatāmās lietas risinājumam ir nepieciešama noteiktu Sestās direktīvas noteikumu interpretācija, Cour d’appel de Mons nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai sporta infrastruktūras iekārtu, kas paredzētas vienīgi futbolam, nodošana rīcībā, kas ietver iespēju konkrētā laikā izmantot un ekspluatēt futbola stadiona spēļu platību (laukumu), kā arī ģērbtuves spēlētājiem un tiesnešiem maksimāli 18 dienas sporta sezonas laikā (sporta sezona sākas katra kalendārā gada 1. jūlijā un beidzas nākamā gada 30. jūnijā), ir nekustamā īpašuma izīrēšana, kas atbrīvota no nodokļa [Sestās direktīvas] 13. panta B daļas b) punkta izpratnē (Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta l) apakšpunkts), ciktāl izmantošanas un ekspluatēšanas tiesību piešķīrējam:

                        —

                        ir neierobežota un pilna iespēja ārpus iepriekš minētājām 18 dienām pēc savas izvēles piešķirt identiskas tiesības citām fiziskām vai juridiskām personām;

                        —

                        ir tiesības jebkurā laikā piekļūt minētajām iekārtām bez izmantošanas un ekspluatēšanas tiesību izmantotāja iepriekšējas piekrišanas, lai tostarp pārliecinātos par to pareizu lietošanu un novērstu jebkādu kaitējumu, ievērojot vienīgo nosacījumu netraucēt sporta sacensību pienācīgu norisi;

                        —

                        turklāt saglabā tiesības pastāvīgi kontrolēt piekļuvi iekārtām, ieskaitot periodā, kurā tās izmanto RFCT;

                        —

                        pieprasa fiksētu maksājumu EUR 1750 dienā par to, ka tiek izmantota spēļu platība, ģērbtuves, bufete, visu iekārtu uzkopšanas, uzraudzības un kontroles pakalpojumi, saprotot, ka ar 20 % no pieprasītā summas tiek nosegtas tiesības piekļūt futbola laukumam un ar 80 % no šīs summas tiek sniegta atlīdzība par dažādiem uzturēšanas, uzkopšanas, apkopes (pļaušana, sēšana u.c.) pakalpojumiem un spēļu platības iekārtošanas atbilstoši normām pakalpojumiem un papildu pakalpojumu sniegšanu, kuru veic izmantošanas un ekspluatēšanas tiesību izmantotājs [..]?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               20

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka futbola stadiona nodošana rīcībā par atlīdzību atbilstoši līgumam, kurā ir paredzēts, ka īpašnieks saglabā noteiktas tiesības un prerogatīvas un ka viņš sniedz dažādus pakalpojumus, tostarp uzturēšanas, uzkopšanas, apsaimniekošanas un atbilstības normām nodrošināšanas pakalpojumus, kas veido 80 % no līgumā paredzētās atlīdzības, ir uzskatāma par “nekustamā īpašuma izīrēšanu” šīs tiesību normas izpratnē.

               21

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziena “nekustamā īpašuma izīrēšana” Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkta izpratnē pamatpazīme ir tā, ka līgumslēdzējam uz nolīgto laiku un pret atlīdzību tiek piešķirtas tiesības lietot nekustamo īpašumu kā tā īpašniekam un liegt jebkurai citai personai šādu tiesību izmantošanu. Lai novērtētu, vai konkrēts līgums atbilst šai definīcijai, jāņem vērā visas darījuma pazīmes, kā arī tā norises apstākļi. Šajā ziņā noteicošais ir attiecīgā darījuma objektīvais raksturs neatkarīgi no tā, kā to ir kvalificējuši līgumslēdzēji (spriedums MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

               22

               Tāpat ir jāatgādina, ka nekustamā īpašuma izīrēšanai Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkta izpratnē ir nepieciešams, lai būtu izpildīti visi šim darījumam raksturīgie nosacījumi, proti, lai nekustamā īpašuma īpašnieks būtu par īres maksu uz norunātu laiku nodevis īrniekam tiesības lietot savu īpašumu un liegt to citām personām (spriedums Medicom un Maison Patrice Alard, C‑210/11 un C‑211/11, EU:C:2013:479, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               23

               Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punktā ir ietverta atkāpe no vispārīgā principa, saskaņā ar kuru PVN tiek iekasēts par katru nodokļa maksātāja par samaksu sniegtu pakalpojumu, un tādējādi šīs tiesību normas formulējums ir jāinterpretē šauri. Ja nav izpildīts kāds no iepriekšējā punktā minētajiem nosacījumiem, šī tiesību norma nevar tikt piemērota pēc analoģijas, jo attiecīgā nekustamā īpašuma lietošana visvairāk līdzinās īrēšanai šīs tiesību normas izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu Medicom un Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, 27. punkts).

               24

               Principā valsts tiesu, kuras vienīgās ir kompetentas novērtēt faktus, uzdevums ir, ņemot vērā katra atsevišķā gadījuma apstākļus, noteikt attiecīgā darījuma būtiskās iezīmes, lai veiktu tā kvalifikāciju saistībā ar Sesto direktīvu (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu Medicom un Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               25

               It īpaši attiecībā uz sporta iekārtu lietošanas kvalificēšanu Tiesa jau ir norādījusi, ka pakalpojumi, kas saistīti ar sporta nodarbībām un fizisko audzināšanu, iespēju robežās ir jāizvērtē kopumā (spriedums Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, 26. punkts).

               26

               Tā attiecībā uz golfa laukuma izīrēšanu Tiesa ir precizējusi, ka, tā kā golfa laukuma pārvaldīšana parasti ietver ne tikai pasīvu darbību, ļaujot izmantot laukumu, bet arī tostarp daudzas komerciālas darbības, piemēram, uzraudzību, vadību un nepārtrauktu uzturēšanu, ko veic pakalpojuma sniedzējs, kā arī citu iekārtu nodrošināšanu, nepastāvot izņēmuma apstākļiem, golfa laukuma izīrēšanu nevar uzskatīt par galveno sniegto pakalpojumu (spriedums Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, 26. punkts).

               27

               Protams, apstākļi pamatlietā atšķiras no tiem, kas bija raksturīgi attiecīgajam darījumam lietā, kurā pasludināts spriedums Stockholm Lindöpark (EU:C:2001:34), jo, pirmkārt, pamatlietā runa ir par kluba īstenotu iekārtu “kolektīvu” lietošanu, nevis par spēlētāju individuālu piekļuvi, otrkārt, šī lietošana ir atkārtota un ilgstoša, un principā ekskluzīva nolīgtajās dienās un, treškārt, pārvaldes kā izīrētājas funkcijas un prerogatīvas daļēji šķiet atkarīgas no vajadzībām, kuras raksturīgas sporta objekta, kas var uzņemt lielu virkni apmācību un daudzus indivīdus, apsaimniekošanai izīrēšanas nolūkā.

               28

               Tomēr ir jāuzskata, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, izņemot faktu vērtējumu, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, nav norādīti konkrētie apstākļi, kas ļautu secināt, ka futbola laukuma izmantošana ir darījuma pamatpakalpojums, kas to raksturotu kā nekustamā īpašuma izīrēšanu Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkta izpratnē.

               29

               Pamatlietas apstākļos šķiet, runa ir par to, ka pārvalde sniedz sarežģītākus pakalpojumus nekā piekļuves sporta iekārtām nodrošināšana, jo tā rūpējas par minēto iekārtu uzraudzību, vadību, uzturēšanu un uzkopšanu.

               30

               Attiecībā, pirmkārt, uz uzraudzību, proti, tiesībām piekļūt sporta iekārtām un šīs piekļuves kontroli, kas uzticētas pārvaldei, ir tiesa, ka tās vien neļauj izslēgt attiecīgā darījuma pamatlietā kvalificēšanu par izīrēšanu Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkta izpratnē. Šādas tiesības var būt pamatotas ar vajadzību nodrošināt, lai īrnieki varētu, trešo personu netraucēti, lietot minētas iekārtas. Proti, Tiesa jau ir precizējusi, ka tiesību izmantot izīrētās telpas ierobežojumu paredzēšana neizslēdz to, ka šī izmantošana var būt ekskluzīva attiecībā pret visām citām personām, kurām ne likums, ne līgums neļauj izmantot kādas tiesības attiecībā uz šo īpašumu, kas ir īres līguma priekšmets (spriedums Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, 25. punkts).

               31

               Tomēr attiecīgajos pamatlietas apstākļos tiesību piekļūt sporta iekārtām un kontrolēt šo piekļuvi dēļ šķiet ir pastāvīga pārvaldes pārstāvja klātbūtne – ar apsarga starpniecību – minētajā sporta objektā, kas varētu būt netiešs pierādījums, kurš ļauj uzskatīt, ka pārvaldes loma ir aktīvāka nekā loma, kas izriet no nekustamā īpašuma izīrēšanas Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkta izpratnē.

               32

               Attiecībā, otrkārt, uz dažādiem pārvaldes, uzturēšanas un uzkopšanas pakalpojumiem ir jāsecina, ka tie lielākoties ir faktiski vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka attiecīgās iekārtas ir piemērotas lietošanai, kādai tās ir paredzētas, proti, sporta pasākumiem un, konkrētāk, futbola maču organizēšanai atbilstoši piemērojamajam sporta tiesiskajam regulējumam.

               33

               Līdz ar to ir jāuzskata, ka šim nolūkam vajadzīgās iekārtas ar uzturēšanas un atbilstības normām nodrošināšanas pakalpojumu starpniecību ir nodotas RFCT rīcībā stāvoklī, kas ļauj tās izmantot nolīgumā paredzētiem mērķiem, un ka piekļuves minētajām iekārtām nodrošināšana šim konkrētajam nolūkam ir attiecīgā darījuma pamatlietā raksturīgais pakalpojums (pēc analoģijas it īpaši skat. spriedumus Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, 51. un 52. punkts; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, 23. punkts, kā arī RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, 22. punkts).

               34

               Šajā ziņā dažādo sniegto pakalpojumu, kas atbilstoši lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu veido 80 % no līgumā paredzētās atlīdzības, saimnieciskā vērtība tāpat ir netiešs pierādījums, lai attiecīgo darījumu pamatlietā kopumā kvalificētu par pakalpojumu sniegšanu, nevis nekustamā īpašuma izīrēšanu Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkta izpratnē.

               35

               Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai visi šie pakalpojumi, ko piedāvājusi pārvalde, ir faktiski vajadzīgi, lai piešķirtu piekļuvi sporta iekārtām līgumā paredzētajiem mērķiem, proti, tikai futbola spēlēšanai.

               36

               Visbeidzot attiecībā uz attiecīgā īpašuma lietošanas ilgumu, kas ir īres līguma būtisks elements, ir jāatgādina, pirmkārt, ka Tiesa jau ir konstatējusi, ka attiecībā uz golfa laukumu šis ilgums var būt ierobežots (spriedums Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, 27. punkts).

               37

               Otrkārt, no judikatūras izriet, ka minētajai izmantošanai principā nebūtu jābūt tikai gadījuma rakstura vai īslaicīgai (šajā ziņā skat. spriedumu Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, 24. punkts).

               38

               Attiecīgajos pamatlietas apstākļos līgumā noteiktais lietošanas ilgums ir lielākais 18 futbola spēļu dienas, un šāds ilgums a priori ir ievērojams. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā visus apstākļus, līgumā paredzētā lietošanas nebūtu drīzāk kvalificējama par tādu, kam ir gadījuma raksturs, un īslaicīgu, kas būtu papildu netiešs pierādījums, kura dēļ būtu uzskatāms, ka attiecīgais darījums pamatlietā kopumā ir kvalificējams par pakalpojumu sniegšanu, nevis nekustamā īpašuma izīrēšanu. Šajā ziņā tostarp ir jāpārbauda, vai, kā apgalvo Beļģijas valdība, futbola stadiona Luc Varenne iekārtas, pārsniedzot līguma formulējumu, faktiski ir nodotas RFCT rīcībā ne tik konkrētā laikā vai, kā apgalvo pārvalde, faktiskā lietošana notiek tikai futbola maču laikā.

               39

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka futbola stadiona nodošana rīcībā par atlīdzību atbilstoši līgumam, kurā ir paredzēts, ka īpašnieks saglabā noteiktas tiesības un prerogatīvas un ka viņš sniedz dažādus pakalpojumus, tostarp uzturēšanas, uzkopšanas, apsaimniekošanas un atbilstības normām nodrošināšanas pakalpojumus, kas veido 80 % no līgumā paredzētās atlīdzības, principā nav uzskatāma par “nekustamā īpašuma izīrēšanu” šīs tiesību normas izpratnē. Šis jautājums jāvērtē iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

                     Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta B daļas b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka futbola stadiona nodošana rīcībā par atlīdzību atbilstoši līgumam, kurā ir paredzēts, ka īpašnieks saglabā noteiktas tiesības un prerogatīvas un ka viņš sniedz dažādus pakalpojumus, tostarp uzturēšanas, uzkopšanas, apsaimniekošanas un atbilstības normām nodrošināšanas pakalpojumus, kas veido 80 % no līgumā paredzētās atlīdzības, principā nav uzskatāma par “nekustamā īpašuma izīrēšanu” šīs tiesību normas izpratnē. Šis jautājums jāvērtē iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.