title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 13.novembrī.#Coditel Brabant SA pret Commune d’Uccle un Région de Bruxelles-Capitale.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d’État - Beļģija.#Publiskie iepirkumi - Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras - Pakalpojumu koncesija - Koncesija reģionālās pašvaldības kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanai - Piešķiršana, ko komūna veic starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai - Pārskatāmības pienākums - Nosacījumi - Koncedentes iestādes kontrole pār koncesionāri sabiedrību, kas ir tāda pati kā kontrole, ko tā īsteno pār saviem dienestiem.#Lieta C-324/07.

text:
      Lieta C‑324/07
      Coditel Brabant SA
      pret
      Commune d’Uccle un Région de Bruxelles‑Capitale
      (Conseil d’État (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Publiskie iepirkumi – Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Sabiedrisko pakalpojumu koncesijas – Koncesija pašvaldības kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanai – Piešķiršana, ko komūna veic starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai – Pārskatāmības pienākums – Nosacījumi – Koncedentes iestādes kontrole pār koncesionāri sabiedrību, kas ir tāda pati kā kontrole, ko tā īsteno pār saviem dienestiem
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Sabiedrisko pakalpojumu koncesija
      (EKL 43. un 49. pants)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Sabiedrisko pakalpojumu koncesija
      (EKL 43. un 49. pants)
      1.        EKL 43. un 49. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principam, kā arī no
         tiem izrietošajam pārskatāmības pienākumam nav pretrunā tas, ka valsts iestāde, neizsludinot konkursu, sabiedrisko pakalpojumu
         koncesiju piešķir starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai, kuras visi biedri ir valsts iestādes, ja šīs valsts iestādes šo
         sabiedrību kontrolē tāpat kā savus dienestus un ja minētā sabiedrība būtisku savas darbības daļu veic kopā ar šīm valsts iestādēm.

      Lai izvērtētu, vai koncedente valsts iestāde koncesionāri sabiedrību kontrolē tāpat kā savus dienestus, ir jāņem vērā tiesību
         normu un atbilstošo apstākļu kopums. No šīs pārbaudes ir jāizriet, ka attiecīgā koncesionāre sabiedrība ir pakļauta kontrolei,
         ar kuras palīdzību koncedente valsts iestāde var ietekmēt minētās sabiedrības lēmumus. Ir jābūt noteicošas ietekmes iespējai
         gan attiecībā uz šīs sabiedrības stratēģiskajiem mērķiem, gan arī uz svarīgiem lēmumiem.

      Šajā sakarā, ja ar starpkomūnu kooperatīvās sabiedrības, kuras kapitāldaļas pieder vienīgi valsts iestādēm, darbību saistītos
         lēmumus pieņem šīs sabiedrības struktūrvienības, kurās ietilpst tās sastāvā esošo valsts iestāžu pārstāvji, minēto valsts
         iestāžu īstenotā kontrole pār šiem lēmumiem ir uzskatāma par tādu, kas ļauj šīm iestādēm šo sabiedrību kontrolēt tāpat, kā
         tās kontrolē savus dienestus.

      (sal. ar 28. un 42. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
      2.        Gadījumā, kad valsts iestāde pievienojas starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai, kuras visi biedri ir valsts iestādes, lai
         tai nodotu sabiedriskā pakalpojuma izpildi, kontroli, kuru iestādes, kas ir sabiedrības biedri, īsteno pār to, lai šo kontroli
         kvalificētu par tādu pašu, kādu tās īsteno pār saviem dienestiem, šīs iestādes var īstenot kopā, attiecīgajā gadījumā lēmumu
         pieņemot ar balsu vairākumu.

      Faktiski šādai kontrolei ir jābūt tādai pašai kā tai, ko šī iestāde veic pār saviem dienestiem, bet ne vienādai visos tās
         aspektos. Ir svarīgi, lai pār koncesionāru īstenotā kontrole būtu faktiska, bet nav obligāti, lai tā būtu individuāla.

      Gadījumā, kad vairākas valsts iestādes izvēlas savus sabiedrisko pakalpojumu uzdevumus veikt ar kopēja koncesionāra starpniecību,
         parasti ir izslēgts, ka kāda no šīm iestādēm, ja vien tai nepieder kapitāldaļu kontrolpakete, viena pati īsteno izšķirošu
         kontroli pār koncesionāra lēmumiem. Prasīt, lai valsts iestāde savu kontroli šādā gadījumā īstenotu individuāli, nozīmētu
         paredzēt konkursa izsludināšanu lielākajā daļā gadījumu, kad valsts iestāde vēlas pievienoties grupējumam, kura sastāvā ir
         citas valsts iestādes, kā, piemēram, starpkomūnu kooperatīvā sabiedrība.

      Šāds rezultāts nebūtu saskaņā ar Kopienu tiesību sistēmu publiskā iepirkuma un koncesiju jomā. Valsts iestāde var veikt vispārējas
         nozīmes uzdevumus, kas tai ir jāveic, liekot lietā arī pati savus administratīvos, tehniskos un citus līdzekļus, un tai nav
         pienākuma pieaicināt ārējas struktūras, kas darbojas ārpus tās dienestiem. Šī iespēja valsts iestādēm sabiedrisko pakalpojumu
         uzdevumu veikšanai izmantot pašām savus resursus var tikt īstenota sadarbībā ar citām valsts iestādēm.

      Tomēr gadījumā, kad vairākām valsts iestādēm pieder kapitāldaļas koncesionārē sabiedrībā, kurai tās uzdevušas veikt kādu no
         saviem sabiedrisko pakalpojumu uzdevumiem, kontroli, ko šīs valsts iestādes īsteno pār šo sabiedrību, tās var veikt kopā.
         Attiecībā uz koleģiālajām struktūrvienībām jāatzīmē, ka lēmumu pieņemšanas procedūra, it īpaši ar balstu vairākumu, nav nozīmīga.

      (sal. ar 46.–51. un 54. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 13. novembrī (*)

      Publiskie iepirkumi – Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Sabiedrisko pakalpojumu koncesijas – Koncesija pašvaldības kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanai – Piešķiršana, ko komūna veic starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai – Pārskatāmības pienākums – Nosacījumi – Koncedentes iestādes kontrole pār koncesionāri sabiedrību, kas ir tāda pati kā kontrole, ko tā īsteno pār saviem dienestiem
      Lieta C‑324/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Conseil d’État (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 3. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 12. jūlijā, tiesvedībā

      Coditel Brabant SA
      pret
      Commune d’Uccle,

      Région de Bruxelles‑Capitale,

      piedaloties
      Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé).

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha      Rodrigues] (referents), J. Klučka [J. Klučka] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un pēc 2008. gada 9. aprīļa tiesas sēdes,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Coditel Brabant SA vārdā – F. Tulkenss [F. Tulkens] un V. Osts [V. Ost], avocats,

      –        Ukles komūnas [commune d’Uccle] vārdā – F. Kūnrātss [P. Coenraets], avocat,

      –        Société Intercommunale la Diffusion de la Télévision (Brutélé) vārdā – N. Fortamps [N. Fortemps] un Ž. Burtembūrs [J. Bourtembourg], avocats,

      –        Beļģijas valdības vārdā – Ž. K. Allo [J. C. Halleux], pārstāvis, kam palīdz B. Stēlenss [B. Staelens], avocat,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvis,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un I. de Vriess [Y. de Vries], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Stromskis [B. Stromsky] un D. Kukovecs [D. Kukovec], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 4. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt EKL 43. un 49. pantu, vienlīdzīgas attieksmes principu
         un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principu, kā arī no tiem izrietošo pārskatāmības pienākumu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības ietvaros starp Coditel Brabant SA (turpmāk tekstā – “Coditel”), no vienas puses, un Ukles komūnu, Briseles galvaspilsētas reģionu un Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé) (turpmāk tekstā – “Brutélé”), no otras puses, par Ukles komūnas kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanas piešķiršanu starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai.

       Atbilstošās tiesību normas
       Valsts tiesiskais regulējums
      3        1986. gada 22. decembra Likuma par starpkomūnu apvienībām (1987. gada 26. jūnija Moniteur belge, 9909. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par starpkomūnu apvienībām”) 1. pantā ir noteikts šādi:

      “Vairākas komūnas šajā likumā noteikto robežu ietvaros var apvienoties apvienībās, lai īstenotu komūnas interesēs esošos mērķus.
         Šīs apvienības turpmāk tekstā tiek sauktas par starpkomūnu apvienībām.”

      4        Šī likuma 3. pantā ir paredzēts:

      “Starpkomūnu apvienības ir publisko tiesību juridiskas personas. Tām neatkarīgi no to veida un mērķa nav komerciāla rakstura.”
      5        Minētā likuma 10. pantā ir noteikts:

      “Katras starpkomūnu apvienības struktūru veido kopsapulce, valde un komisāru kolēģija.”
      6        Saskaņā ar šā paša likuma 11. pantu:

      “Neatkarīgi no tā, kāda ir dalībnieku daļu proporcija pamatkapitālā, komūnām vienmēr pieder balsu vairākums, kā arī starpkomūnu
         apvienības pārvaldības un kontroles struktūru vadība.”

      7        Likuma par starpkomūnu apvienībām 12. pantā ir noteikts šādi:

      “Kopsapulces dalībniekus katras komūnas padome ieceļ no komūnas padomes dalībniekiem, priekšsēdētāja un viņa vietnieku kolēģijas.
      Katras komūnas balsu skaits kopsapulcē atbilst šīs komūnas kapitāldaļu skaitam apvienībā.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      8        No 1969. līdz 1999. gadam Ukles komūna atļāva Coditel uzstādīt un izmantot kabeļtelevīzijas tīklu savā teritorijā. 1999. gada 28. oktobrī minētā komūna nolēma šo tīklu pārpirkt,
         šim darījumam stājoties spēkā 2000. gada 1. janvārī.

      9        Šajā sakarā ar 1999. gada 28. oktobra lēmumu Ukles komūna nolēma izsludināt atklātu konkursu uz koncesionāra vietu, kas ekspluatētu
         minēto kabeļtelevīzijas tīklu. Šajā konkursā savu kandidatūru pieteica četras sabiedrības, tostarp Coditel.

      10      2000. gada 25. maijā Ukles komūna nolēma atteikties no kabeļtelevīzijas tīkla ekspluatācijas koncesijas piešķiršanas un to
         pārdot.

      11      Uzaicinājums izteikt piedāvājumu tika izsludināts Bulletin des adjudications 2000. gada 15. septembrī. Pirkuma piedāvājumus iesniedza piecas sabiedrības, tostarp Coditel. Turklāt starpkomūnu apvienību kooperatīvā sabiedrība Brutélé Ukles komūnai neiesniedza pirkuma piedāvājumu, bet gan pievienošanas piedāvājumu.

      12      Ukles komūna par nepieņemamiem atzina četrus piedāvājumus, bet vienīgo pieņemamo, proti Coditel piedāvājumu, atzina par pārak zemu un 2000. gada 23. novembrī nolēma atsaukt komūnas kabeļtelevīzijas tīkla pārdošanas piedāvājumu.

      13      Ar 2000. gada 23. novembra lēmumu Ukles komūna arī nolēma pievienoties Brutélé un piešķirt tai sava kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanas koncesiju.

      14      Šī lēmuma pamatojumā it īpaši atzīmējami šādi apsvērumi:

      “Tā kā Brutélé Ukles komūnai tās iestāšanās gadījumā piedāvā vienai pašai veidot ekspluatācijas apakšnozari ar autonomām lēmumu pieņemšanas
         pilnvarām;

      tā kā šāda autonomija it īpaši attiecas uz:
      –        pārraidāmo programmu izvēli;
      –        abonēšanas un pieslēgumu tarifiem;
      –        ieguldījumu un darbu politiku;
      –        atlaidēm un priekšrocībām, kas piešķiramas atsevišķām personu kategorijām;
      –        citu ar tīkla palīdzību sniedzamo pakalpojumu būtību un kārtību un iespēju starpkomūnu sabiedrību pilnvarot īstenot komūnas
         intereses, kas atbilst tās statūtos noteiktajiem mērķiem, piemēram, komūnas iekštīkla un tīmekļa vietnes izveidošana un darbinieku
         apmācība šādā nolūkā.

      Tā kā šajos ietvaros:
      –        Brutélé izstrādā atskaiti par Ukles tīkla ekspluatācijas rezultātiem un tajā īstenoto darbību pārskatu;

      –        Ukle[‑s komūnai] ir viens pārvaldnieks sabiedrības Brutélé valdē un trīs pārvaldnieki Briseles ekspluatācijas nozares padomē, viens grāmatvedības komisāra mandāts un viens komūnas
         eksperta mandāts.

      Tā kā Brutélé apņemas pārklāt visu Ukles tīklu un palielināt tīkla kapacitāti, lai gadījumā, ja komūna to vēlētos, vēlākais viena gada
         laikā tīklā attīstītu visus šos pakalpojumus:

      –        TV piedāvājuma paplašināšana: papildu programmas un programmu pakete (Bouquet);

      –        “pay per view” programmas;
      –        pieeja internetam;
      –        balss telefonija;
      –        videonovērošana;
      –        datu pārraide lielā ātrumā.
      Tā kā piedāvātā gada maksa sastāv no šādām daļām:
      a)      fiksētā maksa, kas atbilst 10 % no ieņēmumiem no kabeļtelevīzijas pamata abonēšanas maksas (pamatojoties uz 31 000 abonentiem
         un abonēšanas maksu BEF 3400 gadā (bez PVN un autoratlīdzības): BEF 10 540 000 gadā);

      b)      maksājums 5 % apmērā no Canal+ un Bouquet apgrozījuma;

      c)      kopējās peļņas, kas gūta no visiem sniegtajiem pakalpojumiem, maksājums.”
      15      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Ukles komūnai bija jāparaksta 76 Brutélé kapitāldaļas par BEF 200 000 katru. Tomēr komūna pieprasīja un saņēma no Brutélé atļauju vienpusēji jebkurā brīdī izstāties no šīs starpkomūnu apvienības.

      16      Atbilstoši iesniedzējtiesas lēmumam Brutélé ir starpkomūnu apvienība, kuras dalībnieki ir komūnas, un starpkomūnu asociācija, kurā pašā ir apvienojušās tikai komūnas
         Tajā nevar iestāties privāttiesību subjekti. Tās valde sastāv no komūnu pārstāvjiem (līdz trim pārstāvjiem no vienas komūnas),
         kurus ieceļ kopsapulce, kas pati sastāv no komūnu pārstāvjiem. Valdei ir visplašākās pilnvaras.

      17      No iesniedzējtiesas nolēmuma arī izriet, ka komūnas ir iedalītas divās nozarēs, no kurām vienā apvienotas Briseles reģiona
         komūnas, un minētās nozares var iedalīt apakšnozarēs. Katrā nozarē ir izveidota nozares padome, kas sastāv no pārvaldniekiem,
         kurus pēc komūnu ieteikuma ieceļ kopsapulce un kuri sanāk dažādās grupās, kas pārstāv katras nozares kapitāldaļu īpašniekus.
         Valde nozaru padomēm var deleģēt savas pilnvaras attiecībā uz specifiskām apakšnozaru problēmām – it īpaši attiecībā uz tarifu
         piemērošanas noteikumiem, paplašināšanās plānu un ieguldījumiem, to finansējumu, reklāmas kampaņām –, kā arī attiecībā uz
         dažādu ekspluatācijas nozari veidojošo apakšnozaru kopīgajām problēmām. Pārējās statūtos paredzētās sabiedrības struktūras
         ir kopsapulce, kuras lēmumi ir saistoši visiem dalībniekiem, ģenerāldirektors, ekspertu kolēģija, kas sastāv no komūnu ierēdņiem
         un kuru ir tikpat, cik valdes locekļu, un kuri ir pēdējo minēto palīgi, un revidentu komisāru kolēģija. Ģenerāldirektoru,
         ekspertus un komisārus katrā atsevišķā gadījumā ieceļ valde vai kopsapulce.

      18      Iesniedzējtiesas nolēmumā turklāt ir norādīts, ka Brutélé pamatā savu darbību veic kopā ar dalībniekiem.

      19      Ar 2001. gada 22. janvārī iesniegto prasības pieteikumu Coditel cēla prasību Conseil d’État [Valsts padomē] (Beļģija), lai atceltu 2000. gada 23. novembra lēmumu, ar kuru Ukles komūna pievienojās Brutélé. Šajā sakarā Coditel izvirzīja iebildumu minētajai komūnai, ka tā ir pievienojusies Brutélé un uzticējusi minētajai sava kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanu, neizvērtējot priekšrocības, kādas sniedz šis piedāvājums
         un kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanas koncesija citam operatoram. Coditel apgalvoja, ka, šādi rīkodamās, Ukles komūna ir pārkāpusi Kopienu tiesībās paredzētos nediskriminēšanas un pārskatāmības principus.

      20      Brutélé šo apgalvojumu apstrīdēja un norādīja, ka tā ir “tikai” starpkomūnu apvienība, kuras darbības ir komūnu labā un kuras veic
         tās sastāvā esošās komūnas, un ka tās statūti ļauj Ukles komūnai kā ekspluatācijas apakšnozarei īstenot tūlītēju un precīzu
         kontroli pār Brutélé darbībām šajā nozarē, un šī kontrole ir tāda pati kā tā, ko šī komūna īsteno pār saviem dienestiem.

      21      Conseil d’État uzskata, ka Ukles komūnas pievienošanās Brutélé nav pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, bet gan pakalpojumu koncesija Kopienu tiesību izpratnē.
         Kopienu publiskā iepirkuma direktīvas šādai koncesijai neesot piemērojamas, bet diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma
         princips paredz pārskatāmību, piešķirot koncesijas, kā tas ticis atzīts Tiesas judikatūrā 2000. gada 7. decembra spriedumā
         lietā C‑324/98 Telaustria un Telefonadress (Recueil, I‑10745. lpp.). Lai izpildītu Kopienu tiesību prasības, Ukles komūnai principā vajadzēja izsludināt konkursu, lai pārbaudītu,
         vai piešķirt kabeļtelevīzijas pakalpojumu koncesiju citam tirgus dalībniekam, nevis Brutélé nebūtu izdevīgāka alternatīva par izvēlēto. Conseil d’État vaicā, vai šīs Kopienu tiesību prasības nav jāņem vērā saskaņā ar Tiesas judikatūru, kura izriet no 1999. gada 18. novembra
         sprieduma lietā C‑107/98 Teckal (Recueil, I‑8121. lpp.), saskaņā ar kuru šīs prasības ir piemērojamas tikai tad, ja valsts iestāde, kura ir koncedente, kontrolē koncesionāru
         un tas lielāko daļu savu darbību veic kopā ar šo iestādi.

      22      Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai komūna, neizsludinot konkursu, var iestāties kooperatīvajā sabiedrībā, kurā ir apvienojušās tikai citas komūnas un starpkomūnu
         apvienības (tā sauktā “tikai” starpkomūnu apvienība), lai tai nodotu komūnas kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanu, zinot,
         ka sabiedrība savu darbību pamatā veic kopā ar tās dalībniekiem un tikai tiem par attaisnojumu un ka lēmumus, kas uz tiem
         attiecas, pieņem valde un nozaru padomes – tām piešķirtā deleģējuma ietvaros sabiedrības statūtos paredzētās struktūras, kas
         sastāv no komūnu iestāžu pārstāvjiem un kuri pieņem lēmumus ar balsu vairākumu?

      2)      Vai var uzskatīt, ka tādējādi ar statūtos paredzēto struktūrvienību palīdzību īstenotā ietekme uz kooperatīvās sabiedrības
         lēmumiem, ko īsteno visi dalībnieki vai to daļa, ja runa ir par ekspluatācijas nozari vai apakšnozari, ļauj īstenot tādu kontroli
         pār sabiedrību, kas ir tāda pati kā kontrole, ko tie īsteno pār saviem dienestiem?

      3)      Vai, lai šādu ietekmi un kontroli varētu atzīt par pilnīgi vienādām, tās ir jāīsteno katram dalībniekam individuāli vai arī
         pietiek, ja to īsteno dalībnieku lielākā daļa?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un otro jautājumu
      23      Ņemot vērā to saistību, pirmais un otrais jautājums ir jāizskata kopā.

      24      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka, pievienojoties Brutélé, Ukles komūna tai nodeva sava kabeļtelevīzijas tīkla apsaimniekošanu. No tā arī izriet, ka atlīdzību Brutélé saņem nevis no komūnas, bet gan no šī tīkla lietotāju veiktajiem maksājumiem. Šis atlīdzības veids ir raksturīgs pakalpojumu
         koncesijai (2005. gada 13. oktobra spriedums lietā C‑458/03 Parking Brixen, Krājums, I‑8585. lpp., 40. punkts).

      25      Pamata tiesvedības faktu rašanās laikā Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts
         pakalpojumu līgumu piešķiršanai [pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai] (OV L 209, 1. lpp.)
         pakalpojumu koncesijai nebija piemērojama. Lai gan sabiedrisko pakalpojumu koncesiju līgumiem saskaņā ar šobrīd spēkā esošajām
         šī direktīva nav piemērojama, valsts iestādēm, noslēdzot šos līgumus, ir jāievēro EK līguma pamatnoteikumi un it īpaši diskriminācijas
         pilsonības dēļ aizlieguma princips, vienlīdzīgas attieksmes princips un no tiem izrietošais pārskatāmības princips (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Telaustria un Telefonadress, 60.–62. punkts, un 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑231/03 Coname, Krājums, I‑7287. lpp., 16.–19. punkts). Kaut arī tas neprasa obligāti izsludināt konkursu, šis koncedentei iestādei saistošais
         pārskatāmības pienākums nozīmē garantēt adekvātu atklātību jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot īstenot konkurenci
         attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, kā arī piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli (šajā sakarā skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietā Teleaustria un Telefonadress, 62. punkts, kā arī lietā Coname, 21. punkts).

      26      EKL 12., 43. un 49. pantā paredzētās normas, kā arī tajā ietvertie vispārējie principi to specifiskajā izteiksmes veidā nav
         piemērojami, ja vienlaikus koncedentes – valsts iestādes – veiktā kontrole pār koncesionāru ir tāda pati kā tā, ko šī valsts
         iestāde veic pār saviem dienestiem, un ja šis tiesību subjekts īsteno savas galvenās darbības kopā ar iestādi, kas ir tā [kapitāldaļu]
         turētāja (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Teckal, 50. punkts, un Parking Brixen, 62. punkts).

      27      Attiecībā uz otro nosacījumu valsts tiesa savā nolēmumā ir norādījusi, ka Brutélé būtisku daļu savu darbību veic kopā ar saviem biedriem. Tādēļ ir jāpārbauda pirmā nosacījuma tvērums, proti, tas, vai valsts
         iestādei vai iestādēm koncedentēm pār koncesionāru ir jāīsteno tāda pati kontrole kā pār saviem dienestiem.

      28      Lai izvērtētu, vai koncedente iestāde sabiedrību kontrolē tāpat kā savus dienestus, ir jāņem vērā tiesību normu un atbilstošo
         apstākļu kopums. No šīs pārbaudes ir jāizriet, ka attiecīgā koncesionāre sabiedrība ir pakļauta kontrolei, ar kuras palīdzību
         koncedente iestāde var ietekmēt minētās sabiedrības lēmumus. Ir jābūt noteicošas ietekmes iespējai gan attiecībā uz šīs sabiedrības
         stratēģiskajiem mērķiem, gan arī uz svarīgiem lēmumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Parking Brixen, 65. punkts, un 2006. gada 11. maija spriedumu lietā C‑340/04 Carbotermo un Consorzio Alisei, Krājums, I‑4137. lpp., 36. punkts).

      29      No iesniedzējtiesas nolēmumā minētajiem apstākļiem, pirmkārt, ir jāatzīmē koncesionāres sabiedrības daļu turējums, otrkārt,
         tās lēmumu pieņemšanas struktūru uzbūve un, treškārt, tās valdei piešķirto pilnvaru apjoms.

      30      Attiecībā uz pirmo apstākļi ir jāatgādina, ka koncedente valsts iestāde nevar pār koncesionāri sabiedrību īstenot tādu pašu
         kontroli kā pār saviem dienestiem, ja privātam uzņēmumam pieder šīs sabiedrības kapitāla daļas (šajā sakarā skat. 2005. gada
         11. janvāra spriedumu lietā C‑26/03 Stadt Halle un RPL Lochau, Krājums, I‑1. lpp., 49. punkts).

      31      Turpretim apstāklis, ka koncedentei iestādei vienai vai kopā ar citiem publisko tiesību subjektiem pieder visas koncesionāres
         sabiedrības kapitāla daļas, principā norāda, ka šī koncedente iestāde kontrolē šo sabiedrību gluži tāpat kā savus dienestus
         (iepriekš minētais spriedums lietā Carbotermo un Consorzio Alisei, 37. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedums lietā C‑295/05 Asemfo, Krājums, I‑2999. lpp., 57. punkts).

      32      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamata prāvā koncesionāre sabiedrība ir starpkomūnu apvienības kooperatīvā sabiedrība,
         kuras biedri ir komūnas, kā arī starpkomūnu apvienību asociācija, kurā pašā ietilpst tikai komūnas, un ka tajā nevar iestāties
         privāttiesību subjekti.

      33      Otrkārt, no lietas materiāliem izriet, ka Brutélé valdē ietilpst tās sastāvā esošo komūnu pārstāvji, kurus izvirza kopsapulce, kura savukārt sastāv no komūnu, kuras ir apvienības
         biedres, pārstāvjiem. Tos atbilstoši Likuma par starpkomūnu apvienībām 12. pantam katras komūnas padome ieceļ no komūnas padomes
         dalībniekiem, priekšsēdētāja un viņa vietnieku kolēģijas.

      34      Apstāklis, ka Brutélé lēmumu pieņemšanas struktūras sastāv no valsts iestāžu, kuras ir tās biedri, pārstāvjiem, norāda, ka minētās iestādes kontrolē
         Brutélé lēmumu pieņemšanas struktūras un tām var būt arī noteicoša ietekme gan attiecībā uz šīs sabiedrības stratēģiskajiem mērķiem,
         gan arī uz svarīgiem lēmumiem.

      35      Treškārt, no lietas materiāliem izriet, ka Brutélé valdei ir plašas pilnvaras. It īpaši attiecībā uz tarifu noteikšanu. Turklāt tai ir dota iespēja, bet ne pienākums nozaru
         vai apakšnozaru padomēm deleģēt savas pilnvaras attiecībā uz specifiskām apakšnozaru problēmām.

      36      Jautājums ir par to, vai Brutélé šādā veidā ir ieguvusi tādu tirgus orientāciju un neatkarības pakāpi, kas liedz iespēju tās biedriem – valsts iestādēm – to
         kontrolēt.

      37      Šajā sakarā jāatgādina, ka Brutélé nav dibināta kā akciju sabiedrība, kura savus mērķus var īstenot neatkarīgi no saviem akcionāriem, bet gan kā starpkomūnu
         apvienību kooperatīvā sabiedrība, kuras darbību regulē Likums par starpkomūnu apvienībām. Turklāt saskaņā ar šī likuma 3. pantu
         starpkomūnu apvienībām nav komerciāla rakstura.

      38      No minētā likuma, ko papildina Brutélé statūti, varētu izrietēt, ka tās statūtos paredzētais mērķis ir uzdevumu veikšana komūnu interesēs, kuru īstenošanai tā ir
         izveidota, un ka tā nekalpo citām interesēm kā vien tās sastāvā esošo valsts iestāžu interesēm.

      39      Atstājot faktu pārbaudi iesniedzējtiesas kompetencē, no tā izriet, ka, lai gan tās valdei ir piešķirtas plašas pilnvaras,
         Brutélé nav tādas autonomijas, kas nepieļautu, ka komūnas, kas ir tās biedres, viņu kontrolē tāpat kā savus dienestus.

      40      Šie apsvērumi a fortiori ir piemērojami gadījumā, kad ar starpkomūnu apvienības darbībām saistītos lēmumus pieņem nozaru vai starpnozaru padomes savu
         pilnvaru, kuras tām piešķīrusi valde, ietvaros. Ja viena vai vairākas šīs sabiedrības sastāvā esošās komūnas ir atzīstamas
         par ietilpstošām tās darbības nozarē vai apakšnozarē, tad kontrole, ko šīs komūnas varētu īstenot pār nozaru vai apakšnozaru
         padomēm, ir vēl stingrāka par to kontroli, kuru tās īsteno kopā ar visiem biedriem minētās sabiedrības vadības struktūrās.

      41      No iepriekš minētā izriet, ka, ar minētās starpkomūnu kooperatīvās sabiedrības autonomiju saistīto faktu pārbaudi atstājot
         iesniedzējtiesas kompetencē, tādos apstākļos kā pamata tiesvedībā minētie starpkomūnu kooperatīvās sabiedrības sastāvā esošo
         valsts iestāžu ar šīs sabiedrības struktūrvienību starpniecību īstenotā kontrole pār sabiedrības pieņemtajiem lēmumiem ir
         uzskatāma par tādu, kas ļauj šīm iestādēm šo sabiedrību kontrolēt tāpat, kā tās kontrolē savus dienestus.

      42      Tādēļ uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka:

      –        EKL 43. un 49. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principam, kā arī no
         tiem izrietošajam pārskatāmības pienākumam nav pretrunā tas, ka valsts iestāde, neizsludinot konkursu, sabiedrisko pakalpojumu
         koncesiju piešķir starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai, kuras visi biedri ir valsts iestādes, ja šīs valsts iestādes šo
         sabiedrību kontrolē tāpat kā savus dienestus un ja minētā sabiedrība būtisku savas darbības daļu veic kopā ar šīm valsts iestādēm;

      –        ar minētās sabiedrības autonomiju saistīto faktu pārbaudi atstājot iesniedzējtiesas kompetencē, tādos apstākļos kā pamata
         tiesvedībā minētie, kad starpkomūnu kooperatīvās sabiedrības, kuras kapitāldaļas pieder vienīgi valsts iestādēm, lēmumus pieņem
         struktūrvienības, kurās ietilpst tās sastāvā esošo valsts iestāžu pārstāvji, minēto iestāžu īstenotā kontrole pār šiem lēmumiem
         ir uzskatāma par tādu, kas ļauj šīm iestādēm šo sabiedrību kontrolēt tāpat, kā tās kontrolē savus dienestus.

       Par trešo jautājumu
      43      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai gadījumā, kad valsts iestāde pievienojas starpkomūnu kooperatīvajai
         sabiedrībai, kuras visi biedri ir valsts iestādes, lai tai nodotu sabiedriskā pakalpojuma izpildi, tad kontroli, kuru šīs
         iestādes, kas ir sabiedrības biedri, īsteno pār to, lai to kvalificētu par tādu pašu, kādu tās īsteno pār saviem dienestiem,
         ir jāīsteno katrai valsts iestādei atsevišķi vai to var īstenot kopā, attiecīgā gadījumā lēmumu pieņemot ar balsu vairākumu.

      44      Pirmkārt ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja uzņēmuma koncesionāra kapitāldaļas pieder vairākām valsts iestādēm,
         tad nosacījums par šī uzņēmuma darbības būtisko daļu var tikt izpildīts, ņemot vērā darbības, ko šis uzņēmums veic kopā ar
         visām šīm iestādēm (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Carbotermo un Consorzio Alisei, 70. un 71. punkts, un Asemfo, 62. punkts).

      45      Ar šīs judikatūras pamatā esošajiem argumentiem būtu saskanīgi norādīt, ka nosacījumu par valsts iestāžu īstenoto kontroli
         var izpildīt arī, ņemot vērā valsts iestāžu, kurām pieder koncesionāra kapitāldaļas, kopīgi īstenoto kontroli pār to.

      46      Judikatūrā ir noteikts, ka koncedentes – valsts iestādes – veiktā kontrole pār koncesionāru ir tāda pati kā tā, ko šī valsts
         iestāde veic pār saviem dienestiem, bet ne vienāda visos tās aspektos (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Parking Brixen, 62. punkts). Ir svarīgi, lai pār koncesionāru īstenotā kontrole būtu faktiska, bet nav obligāti, lai tā būtu individuāla.

      47      Otrkārt, gadījumā, kad vairākas valsts iestādes izvēlas savus sabiedrisko pakalpojumu uzdevumus veikt ar kopēja koncesionāra
         starpniecību, parasti ir izslēgts, ka kāda no šīm iestādēm, ja vien tai nepieder kapitāldaļu kontrolpakete, viena pati īsteno
         izšķirošu kontroli pār koncesionāru. Prasīt, lai valsts iestāde savu kontroli šādā gadījumā īstenotu individuāli, nozīmētu
         paredzēt konkursa izsludināšanu lielākajā daļā gadījumu, kad valsts iestāde vēlas pievienoties grupējumam, kura sastāvā ir
         citas valsts iestādes, kā, piemēram, starpkomūnu kooperatīvā sabiedrība.

      48      Šāds rezultāts nebūtu saskaņā ar Kopienu tiesību sistēmu publiskā iepirkuma un koncesiju jomā. Ir pieļaujams, ka valsts iestāde
         var veikt vispārējas nozīmes uzdevumus, kas tai ir jāveic, liekot lietā arī pati savus administratīvos, tehniskos un citus
         līdzekļus, un tai nav pienākuma pieaicināt ārējas struktūras, kas darbojas ārpus tās dienestiem (iepriekš minētais spriedums
         lietā Stadt Halle un RPL Lochau, 48. punkts).

      49      Šī iespēja valsts iestādēm sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu veikšanai izmantot pašām savus resursus var tikt īstenota sadarbībā
         ar citām valsts iestādēm (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Asemfo, 65. punkts).

      50      Tomēr jāatzīst, ka gadījumā, kad vairākām valsts iestādēm pieder kapitāldaļas koncesionārē sabiedrībā, kurai tās uzdevušas
         veikt savus sabiedrisko pakalpojumu uzdevumus, kontroli, ko šīs iestādes īsteno pār šo sabiedrību, tās var veikt kopā.

      51      Attiecībā uz koleģiālajām struktūrvienībām jāatzīmē, ka lēmumu pieņemšanas procedūra, it īpaši ar balstu vairākumu, nav nozīmīga.

      52      Šāds secinājums nav pretrunā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Coname. Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka 0,97 % kapitāldaļu turējums ir pietiekami nenozīmīgs, lai komūna nevarētu kontrolēt koncesionāru,
         kas sniedz sabiedriskos pakalpojumus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Coname, 24. punkts). Tādēļ šajā minētā sprieduma fragmentā Tiesa nebija domājusi jautājumu, vai šādu kontroli ir iespējams īstenot
         kopīgi.

      53      Turklāt vēlākā spriedumā, proti, lietā Asemfo, kas minēts iepriekš (56.–61. punkts), Tiesa atzina, ka zināmos apstākļos nosacījumu par valsts iestādes īstenoto kontroli
         var izpildīt gadījumos, kad šai iestādei pieder tikai 0,25 % valsts uzņēmuma kapitāldaļu.

      54      Tādēļ uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, kad valsts iestāde pievienojas starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai,
         kuras visi biedri ir valsts iestādes, lai tai nodotu sabiedriskā pakalpojuma izpildi, kontroli, kuru šīs iestādes, kas ir
         sabiedrības biedri, īsteno pār to, lai to kvalificētu par tādu pašu, kādu tās īsteno pār saviem dienestiem, var īstenot kopā,
         attiecīgajā gadījumā lēmumu pieņemot ar balsu vairākumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      EKL 43. un 49. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principam, kā arī no
            tiem izrietošajam pārskatāmības pienākumam nav pretrunā tas, ka valsts iestāde, neizsludinot konkursu, sabiedrisko pakalpojumu
            koncesiju piešķir starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai, kuras visi biedri ir valsts iestādes, ja šīs valsts iestādes šo
            sabiedrību kontrolē tāpat kā savus dienestus un ja minētā sabiedrība būtisku savas darbības daļu veic kopā ar šīm valsts iestādēm;
      2)      ar minētās sabiedrības autonomiju saistīto faktu pārbaudi atstājot iesniedzējtiesas kompetencē, tādos apstākļos kā pamata
            tiesvedībā minētie, kad starpkomūnu kooperatīvās sabiedrības, kuras kapitāldaļas pieder vienīgi valsts iestādēm, lēmumus pieņem
            struktūrvienības, kurās ietilpst tās sastāvā esošo valsts iestāžu pārstāvji, minēto iestāžu īstenotā kontrole pār šiem lēmumiem
            ir uzskatāma par tādu, kas ļauj šīm iestādēm šo sabiedrību kontrolēt tāpat, kā tās kontrolē savus dienestus;
      3)      gadījumā, kad valsts iestāde pievienojas starpkomūnu kooperatīvajai sabiedrībai, kuras visi biedri ir valsts iestādes, lai
            tai nodotu sabiedriskā pakalpojuma izpildi, kontroli, kuru šīs iestādes, kas ir sabiedrības biedri, īsteno pār to, lai to
            kvalificētu par tādu pašu, kādu tās īsteno pār saviem dienestiem, var īstenot kopā, attiecīgajā gadījumā lēmumu pieņemot ar
            balsu vairākumu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1987. gada 7. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Lieta 186/85.


Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2015. gada 26. februāra spriedums.#Costa Crociere SpA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “SAMSARA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “SAMSARA” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkts.#Lieta T‑388/13.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2013. gada 17. oktobrī. # Isdin SA pret Bial-Portela & Cª SA. # Apelācija - Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "ZEBEXIR" reģistrācijas pieteikums - Agrāka vārdiska preču zīme "ZEBINIX" - Relatīvi atteikuma pamati - Regula (EK) Nr. 207/2009 - 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Pienākums norādīt pamatojumu. # Lieta C-597/12 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2013. gada 17. oktobrī (
            *1
         )
      “Apelācija — Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas vārdiskas preču zīmes “ZEBEXIR” reģistrācijas pieteikums — Agrāka vārdiska preču zīme “ZEBINIX” — Relatīvi atteikuma pamati — Regula (EK) Nr. 207/2009 — 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts — Pienākums norādīt pamatojumu”
      Lieta C‑597/12 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2012. gada 18. decembrī iesniedza

            Isdin SA
          , kas reģistrēta Barselonā (Spānija) un ko pārstāv G. Marín Raigal un P. López Ronda, abogados,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –

         Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv P. Geroulakos, pārstāvis,
      atbildētājs pirmajā instancē,

            Bial‑Portela & Ca SA
          , kas reģistrēta Sanmamede du Koronādo [São Mamede do Coronado] (Portugāle),
      prasītāja pirmajā instancē.
      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Dž. Arestis [G. Arestis], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Isdin SA (turpmāk tekstā – “Isdin”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 9. oktobra spriedumu lietā T‑366/11 Bial‑Portela/ITSB – Isdin (“ZEBEXIR”) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2011. gada 6. aprīļa lēmumu lietā R 1212/2009–1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Bial‑Portela & Ca SA (turpmāk tekstā – “Bial‑Portela”) un Isdin (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

         Tiesvedības priekšvēsture

               2

               Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 1.–9. punktā ir izklāstīta šādi:

                        “1

                        2008. gada 4. aprīlī [Isdin] [ITSB] iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) [aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)]. Reģistrācijas pieteikums attiecās uz vārdiska apzīmējuma “ZEBEXIR” reģistrāciju.

                        2

                        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 3. un 5. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām (turpmāk tekstā – “Nicas nolīgums”) un atbilst šādam aprakstam:

                                 —

                                 3. klase: “mazgāšanas un balināšanas līdzekļi; tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi (abrazīvie preparāti); ziepes; parfimērija, ēteriskās eļļas, kosmētika, matu kopšanas līdzekļi; zobu pastas”;

                                 —

                                 5. klase: “farmaceitiskās un veterinārās preces; medicīnas vajadzībām paredzētās higiēnas preces; medicīnas vajadzībām paredzētas diētiskās vielas, zīdaiņu pārtika; plāksteri, pārsienamie materiāli; materiāli zobu plombēšanai un zobu nospiedumu izgatavošanai; dezinfekcijas līdzekļi; preparāti kaitēkļu iznīcināšanai; fungicīdi, herbicīdi”.

                        3

                        Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2008. gada 16. jūnijaBulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 24/2008.

                        4

                        2008. gada 9. septembrī [Bial‑Portela] cēla iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu [aizstāts ar Regulas Nr. 207/2009 8. pantu 1. punkta b) apakšpunktu].

                        5

                        Iebildumi tika balstīti uz agrāku Kopienas vārdisku preču zīmi “ZEBINIX”, kuras reģistrācijas pieteikums iesniegts 2003. gada 28. oktobrī un kura reģistrēta 2005. gada 14. martā attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 3., 5. un 42. klasē un kuri attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                                 —

                                 3. klase: “mazgāšanas un balināšanas līdzekļi, tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi, ziepes, parfimērija, ēteriskās eļļas, kosmētika, matu kopšanas līdzekļi, zobu pastas”;

                                 —

                                 5. klase: “farmaceitiskās, veterinārās un higiēnas preces, medicīnas vajadzībām paredzētas diētiskās vielas, zīdaiņu pārtika, plāksteri, pārsienamie materiāli, materiāli zobu plombēšanai un zobu nospiedumu izgatavošanai, dezinfekcijas līdzekļi, preparāti kaitēkļu iznīcināšanai, fungicīdi, herbicīdi”;

                                 —

                                 42. klase: “zinātniskie un tehnoloģiskie pakalpojumi, un ar tiem saistītā izpēte un koncepcijas izstrāde, analītiskie un izpētes pakalpojumi rūpniecības jomā”.

                        6

                        Iebildumi tika vērsti pret visām precēm, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija.

                        7

                        Ar 2009. gada 3. septembra lēmumu Iebildumu nodaļa noraidīja iebildumus attiecībā uz visām precēm, uzskatot, ka nepastāv apzīmējumu sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

                        8

                        2009. gada 13. oktobrī [Bial‑Portela] saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu iesniedza ITSB apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.

                        9

                        Ar [apstrīdēto lēmumu] ITSB Apelāciju pirmā padome [Bial‑Portela] iebildumus noraidīja pilnībā. It īpaši tā uzskatīja, ka konkrēto sabiedrības daļu veido visi Eiropas Savienības patērētāji un ka ar agrāko preču zīmi apzīmētās preces un ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi apzīmētās preces ir identiskas. Tā norādīja, ka, neskatoties uz kopējiem elementiem, tostarp pirmo zilbi un trīs pirmajiem burtiem, ar konkrētajiem apzīmējumiem radītie vispārējie fonētiskie un vizuālie iespaidi ir atšķirīgi. Apelāciju padome uzskatīja, ka, tā kā konceptuālais salīdzinājums neietekmē apzīmējumu līdzības vērtējumu, vizuālās un fonētiskās atšķirības ir pietiekami atbilstošas, lai izslēgtu sajaukšanas iespēju pat attiecībā uz identiskām precēm.”

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               3

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 6. jūlijā, Bial‑Portela cēla prasību, ar kuru tā lūdza, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, uzlikt ITSB pienākumu atteikt konkrētās preču zīmes reģistrāciju.

               4

               Lai pamatotu savu prasību, Bial‑Portela izvirzīja tikai vienu pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

               5

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa, pirmkārt, nosprieda, ka Bial‑Portela izvirzītais lūgums izdot rīkojumu ir nepieņemams, un, otrkārt, apmierināja tās vienīgo pamatu un atcēla apstrīdēto lēmumu. Šajā ziņā tā tostarp uzskatīja:

                        —

                        minētā sprieduma 18. punktā, ka konkrēto sabiedrības daļu veido Savienības vidusmēra patērētājs, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs;

                        —

                        šī paša sprieduma 19. punktā, ka ar konkrētajām preču zīmēm apzīmētās preces ir identiskas;

                        —

                        pārsūdzētā sprieduma 26. un 27. punktā, ka konfliktējošo apzīmējumu centrālajās un beigu daļās radītās vizuālās atšķirības nav pietiekamas, lai neitralizētu līdzības iespaidu, ko radījusi šo zīmju kopējā sākuma daļa, un ka tātad pretēji tam, ko norādīja Apelāciju padome, minētie apzīmējumi, kopā ņemot, ir vizuāli līdzīgi;

                        —

                        minētā sprieduma 32.–34. punktā, ka pirmā zilbe ir identiska abām konkrētajām preču zīmēm, ka otrās zilbes ir atšķirīgas, bet tuvas to skanējuma ziņā un ka trešās zilbes ir atšķirīgas, bet ietver kopējus burtus “i” un “x”, no kuriem otrajam ir skaidri atpazīstams skanējums; ka tādējādi, vispārīgi vērtējot, starp konkrētajām preču zīmēm pastāvošās fonētiskās atšķirības neļauj izslēgt noteiktas pakāpes fonētisko līdzību;

                        —

                        šī paša sprieduma 35. punktā, ka nevienam no abiem konfliktējošajiem apzīmējumiem attiecīgajās valodās nav nozīmes un ka konceptuālā līdzība tātad neietekmē šo apzīmējumu salīdzinājumu.

               6

               Specifiskāk attiecībā uz sajaukšanas iespējas visaptverošo vērtējumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 40. punktā ir nospriedusi:
               “Pretēji tam, ko konstatējusi Apelāciju padome, konfliktējošajiem apzīmējumiem tostarp vizuālā ziņā ir vidēja līdzības pakāpe. Šajā kontekstā ir arī jāņem vērā tas, ka preces, kas ietilpst 3. klasē, un liela daļa preču, kuras ietilpst 5. klasē (proti, zīdaiņu pārtika, pārsienamie materiāli, dezinfekcijas līdzekļi, preparāti kaitēkļu iznīcināšanai, fungicīdi, herbicīdi), kuras apzīmētas ar konfliktējošajām preču zīmēm, parasti tiek pārdotas no lielveikalu plauktiem un tātad patērētājs tās izvēlas pēc to iepakojuma vizuāla novērtējuma, kas nozīmē to, ka apzīmējumu vizuālajai līdzībai ir īpaša nozīme. Tātad ir jāsecina, ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi pastāv sajaukšanas iespēja.”

         Lietas dalībnieku prasījumi

               7

                  Isdin un ITSB lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Bial‑Portela atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus. Isdin turklāt lūdz Tiesu atstāt spēkā negrozītu apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to ir noraidīti Bial‑Portela iebildumi pilnībā.

         Par apelācijas sūdzību

               8

                  Isdin pret pārsūdzēto spriedumu būtībā izvirza piecus pamatus, ar kuriem tiek apgalvota apstrīdētā lēmuma sagrozīšana, faktu sagrozīšana, tiesību uz aizstāvību pārkāpums un divi Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumi. Savā atbildes rakstā uz paziņojumu par apelāciju ITSB atbalsta otro un piekto no šiem pamatiem, kvalificējot piekto pamatu par Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.

               9

               Vispirms ir jāizvērtē Isdin savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais piektais pamats.

         Lietas dalībnieku argumenti

               10

               Ar savu piekto pamatu Isdin apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pārsūdzētā sprieduma 40. punktā nepareizi piemērojot judikatūru attiecībā uz sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu.

               11

               Šajā ziņā Isdin norāda, ka Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka apzīmējumu vizuālā līdzība ir svarīga attiecībā uz noteiktām precēm, kas ietilpst Nicas nolīguma 5. klasē un kuras ir apzīmētas ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, bet ka tā nav svarīga attiecībā uz citām precēm, un tā esot secinājusi, ka attiecībā uz visām ar minēto preču zīmi apzīmētajām šīs klases precēm pastāv uz šo vizuālo līdzību balstīta sajaukšanas iespēja.

               12

                  Isdin ieskatā Vispārējā tiesa neesot minējusi vizuālās līdzības svarīgumu vai tās neesamību attiecībā uz citām minētajā 5. klasē ietilpstošām precēm, kuras apzīmētās ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, tādējādi secinājums saistībā ar sajaukšanas iespēju nevarot tikt uzskatīts par tādu, kas attiecas uz šīm precēm. Tādējādi Vispārējā tiesa sajaukšanas iespēju starp konkrētajām preču zīmēm esot vērtējusi, neņemot vērā visus uz šo lietu attiecināmos faktorus.

               13

               ITSB atbalsta Isdin izvirzīto argumentāciju. Tas precizē, ka, pat ja Vispārējās tiesas argumentācija tiktu uzskatīta par pareizu un atbilstošu attiecībā uz precēm, kuras tieši norādījusi Vispārējā tiesa, tā neesot ne pareiza, ne atbilstoša attiecībā uz pārējām precēm, kas ietilpst Nicas nolīguma 5. klasē, proti, “farmaceitiskiem, veterināriem un higiēnas produktiem, medicīnas vajadzībām paredzētām diētiskām vielām, plāksteriem, materiāliem zobu plombēšanai un zobu nospiedumu izgatavošanai”, kuras tiek pārdotas nevis lielveikalos, bet aptiekās, kur vizuālā līdzība nav svarīga.

               14

               Līdz ar to ITSB uzskata, ka attiecībā uz nozīmīgu minētajā 5. klasē ietilpstošu preču daļu vienīgais pārsūdzētā sprieduma pamatojums saistībā ar sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu esot tāds, ka “konfliktējošajiem apzīmējumiem tostarp vizuālā ziņā ir vidēja līdzības pakāpe”. Šāds pamatojums esot pārāk vispārīgs un pārāk abstrakts un līdz ar to nepietiekams, lai izskaidrotu iemeslu, kura dēļ šī līdzības pakāpe var izraisīt patērētāja kļūdu attiecībā uz konkrēto preču izcelsmi. Tādējādi ITSB secina, ka pārsūdzētajā spriedumā attiecībā uz sajaukšanas iespēju neesot norādīts pamatojums.

         Tiesas vērtējums

               15

               Vispirms ir jākonstatē, kā pamatoti norāda ITSB, ka ar savu piekto pamatu Isdin faktiski lūdz Tiesu sankcionēt pamatojuma nenorādīšanu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, piemērojot Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               16

               Saskaņā ar šo tiesību normu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieteiktu preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāku preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja, ka sabiedrība tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, tās var sajaukt.

               17

               Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ir no viena uzņēmuma vai attiecīgā gadījumā no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem (skat. 2007. gada 12. jūnija spriedumu lietā C-334/05 P ITSB/Shaker, Krājums, I-4529. lpp., 33. punkts; 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑193/06 P Nestlé/ITSB, 32. punkts, un 2011. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-317/10 P Union Investment Privatfonds/UniCredito Italiano, Krājums, I-5471. lpp., 53. punkts).

               18

               Sajaukšanas iespēja sabiedrības uztverē ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus (šajā ziņā skat. 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C-251/95 SABEL, Recueil, I-6191. lpp., 22. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā ITSB/Shaker, 34. punkts, un lietā Nestlé/ITSB, 33. punkts).

               19

               Tāpat saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru attiecībā uz konkrēto preču zīmju vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābūt balstītam uz šo preču zīmju radīto kopējo iespaidu, it īpaši, ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus. Minētajā sajaukšanas iespējas visaptverošajā vērtējumā noteicošā loma ir preču zīmju uztverei, kāda piemīt attiecīgo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājam. Šajā ziņā vidusmēra patērētājs parasti preču zīmi uztver kopumā un neanalizē tās atsevišķas sastāvdaļas (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā SABEL, 23. punkts; lietā ITSB/Shaker, 35. punkts, un lietā Nestlé/ITSB, 34. punkts).

               20

               Tostarp, lai novērtētu attiecīgo preču zīmju līdzības pakāpi, ir jānosaka to vizuālās, fonētiskās un konceptuālās līdzības pakāpe, un attiecīgā gadījumā jānovērtē nozīme, kas piešķirama šiem atšķirīgajiem elementiem, ņemot vērā konkrēto preču vai pakalpojumu kategoriju un apstākļus, kādos tos tirgo (iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/Shaker, 36. punkts, un 2011. gada 24. marta spriedums lietā C-552/09 P Ferrero/ITSB, Krājums, I-2063. lpp., 85. punkts).

               21

               Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar Vispārējās tiesas pienākumu spriedumos norādīt pamatojumu, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, tai nav uzlikts pienākums izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, uz kuriem balstās Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi apelācijas ietvaros (skat. it īpaši 2011. gada 21. decembra spriedumu lietā C‑320/09 P A2A/Komisija, 97. punkts).

               22

               Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma, un it īpaši tā 40. punkta, izriet, ka Vispārējā tiesa, lai novērtētu attiecīgo preču zīmju līdzības pakāpi, ir ņēmusi vērā tirdzniecības nosacījumus, kuri tās skatījumā ir visizplatītākie attiecībā uz zīdaiņu pārtiku, pārsienamiem materiāliem, dezinfekcijas līdzekļiem, kā arī preparātiem kaitēkļu iznīcināšanai, fungicīdiem un herbicīdiem, kas ietilpst Nicas nolīguma 5. klasē.

               23

               Tomēr, pat pieņemot, ka šie tirdzniecības nosacījumi faktiski ir visizplatītākie attiecībā uz šīm precēm, ko detalizēti apstrīdēja gan Isdin, gan ITSB, ir jākonstatē, kā arī to pamatoti norāda Isdin un ITSB, ka šāds vērtējums nav sniegts attiecībā uz citām minētajā 5. klasē ietilpstošām precēm, kuras ir aptvertas ar konkrētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.

               24

               Faktiski no pārsūdzētā sprieduma 40. punkta formulējuma tiktāl, ciktāl tajā ir atsauce vienīgi uz “lielu daļu 5. klasē ietilpstošo preču (proti, zīdaiņu pārtiku, pārsienamiem materiāliem, dezinfekcijas līdzekļiem, preparātiem kaitēkļu iznīcināšanai, fungicīdiem un herbicīdiem)”, izriet, ka Vispārējā tiesa to pašu argumentāciju, kuru tā piemēroja attiecībā uz uzskaitītajām precēm, nav piemērojusi attiecībā uz pārējām minētajā klasē ietilpstošām precēm. Vispārējā tiesa tomēr atcēla apstrīdēto lēmumu attiecībā uz visām šajā Nicas nolīguma 5. klasē ietilpstošajām precēm.

               25

               No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka atteikuma pamatu vērtējums ir jāveic par katru no precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta preču zīmes reģistrācija (šajā ziņā skat. 2007. gada 15. februāra spriedumu lietā C-239/05 BVBA Management, Training en Consultancy, Krājums, I-1455. lpp., 34. punkts).

               26

               Protams, Tiesa ir atzinusi, ka, ja tas pats atteikuma pamats ir sniegts attiecībā uz vienu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, pamatojums var arī vispārēji attiekties uz visām attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BVBA Management, Training en Consultancy, 37. punkts, un 2012. gada 21. marta rīkojumu lietā C‑87/11 P Fidelio/ITSB, 43. punkts).

               27

               Tomēr tāda iespēja ir attiecināma vienīgi uz precēm un pakalpojumiem, kuriem savstarpēji ir pietiekami tieša un konkrēta saikne tādā ziņā, ka tie veido preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kas ir pietiekami homogēna. Vienīgi fakts, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ietilpst vienā un tajā pašā Nicas nolīguma klasē, nav pietiekams, lai secinātu, ka tie ir homogēni, jo šajās klasēs bieži vien ir liela preču vai pakalpojumu daudzveidība, starp kuriem ne vienmēr ir šāda pietiekami tieša un konkrēta saikne (šajā ziņā skat. 2010. gada 18. marta rīkojumu lietā C-282/09 P CFCMCEE/ITSB, Krājums, I-2395. lpp., 40. punkts).

               28

               Šajā ziņā Vispārējā tiesa pati atkarībā no preču tirdzniecības nosacījumiem ir nodalījusi vienā un tajā pašā Nicas nolīguma klasē ietilpstošas preces. Līdz ar to tai ir jāpamato savs nolēmums attiecībā uz katru no preču grupām, kuru tā izveidojusi šajā klasē.

               29

               Tā kā šāds pamatojums netika norādīts attiecībā uz pārējām minētajā 5. klasē ietilpstošām precēm, kas nav uzskaitītas pārsūdzētā sprieduma 40. punktā, proti, zīdaiņu pārtiku, pārsienamiem materiāliem, dezinfekcijas līdzekļiem, kā arī preparātiem kaitēkļu iznīcināšanai, fungicīdiem un herbicīdiem, šis spriedums liedz ieinteresētajām personām uzzināt motīvus, balstoties uz kuriem Vispārējā tiesa šajā ziņā atcēlusi apstrīdēto lēmumu, kā arī Tiesai iegūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi saistībā ar šo apelācijas sūdzību.

               30

               Šajos apstākļos, un nepastāvot vajadzībai izvērtēt pārējos Isdin savas apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītos pamatus, šī apelācijas sūdzība ir jāapmierina un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.

               31

               Atbilstoši Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja tiek atcelts Vispārējās tiesas spriedums, Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Vispārējā tiesā. Šajā lietā ir jākonstatē, ka tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu.

               32

               Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai un jāatliek lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 9. oktobra spriedumu lietā T‑366/11 Bial‑Portela/ITSB – Isdin (“ZEBEXIR”);

                           2)

                           nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai un

                           3)

                           atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 1.decembrī.#Systeme Helmholz GmbH pret Hauptzollamt Nürnberg.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#Direktīva 2003/96/EK - Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai - 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Energoproduktu, ko paredzēts lietot par degvielu lidojumos, atbrīvošana no nodokļa - Lidaparāta izmantošana nekomerciālos nolūkos - Piemērošanas joma.#Lieta C-79/10.

text:
      Lieta C‑79/10
      Systeme Helmholz GmbH
      pret
      Hauptzollamt Nürnberg
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2003/96/EK – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Energoproduktu, ko paredzēts lietot par degvielu lidojumos, atbrīvošana no nodokļa – Lidaparāta izmantošana nekomerciālos nolūkos – Piemērošanas joma
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – Tādu energoproduktu
            atbrīvošana no nodokļa, kuri ir piegādāti izmantošanai par degvielu vai kurināmo gaisa satiksmē lidojumiem, kas nav privātais
            aviotūrisms – Piemērošanas joma
      (Padomes Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – Degvielas, ko
            izmanto gaisa kuģu ražošanas, pilnveidošanas, testēšanas un apkopes jomā, atbrīvošana no nodokļa – Piemērošanas joma
      (Padomes Direktīvas 2003/96 15. panta 1. punkta j) apakšpunkts)
      1.        Direktīvas 2003/96, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 14. panta
         1. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa par lidmašīnu
         degvielu nevar saņemt tāds uzņēmums, kas komercdarbības veikšanai izmanto tam piederošu lidmašīnu, lai nodrošinātu tā darbinieku
         nokļūšanu pie klientiem vai uz izstādēm, jo šī pārvietošanās tieši nav saistīta ar gaisa pārvadājumu pakalpojumiem par atlīdzību,
         ko sniedz šis uzņēmums.

      (sal. ar 33. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīvas 2003/96, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 15. panta
         1. punkta j) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka degviela, kas tiek izmantota, lai veiktu turp un atpakaļ lidojumus
         uz lidmašīnu darbnīcu, neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.

      (sal. ar 39. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 1. decembrī (*)

      Direktīva 2003/96/EK – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Energoproduktu, ko paredzēts lietot par degvielu lidojumos, atbrīvošana no nodokļa – Lidaparāta izmantošana nekomerciālos nolūkos – Piemērošanas joma
      Lieta C‑79/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 1. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 11. februārī, tiesvedībā

      Systeme Helmholz GmbH
      pret
      Hauptzollamt Nürnberg.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši A. Prehala [A. Prechal] (referente), L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 5. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Systeme Helmholz GmbH vārdā – G. Reāls [G. Real], Wirtschaftsprüfer/Steuerberater,

      –        Hauptzollamt Nürnberg vārdā – S. Junkers [S. Junker,] Regierungsdirektor, un D. Jakobss [D. Jakobs], Prozessbevollmächtigter,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues], B. Kabonā [B. Cabonat] un B. Bopēra‑Manoka [B. Beaupere‑Manokha], pārstāvji,

      –        Kipras valdības vārdā – E. Simeonidu [E. Symeonidou], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – V. Melss [W. Mölls], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvas 2003/96/EK, kas pārkārto
         Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV L 283, 51. lpp.), 11. panta 3. punktu,
         14. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 15. panta 1. punkta j) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts lietā starp Systeme Helmholz GmbH (turpmāk tekstā – “Systeme Helmholz”) un Hauptzollamt Nürnberg (Nirnbergas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par pēdējās minētās atteikumu atmaksāt Systeme Helmholz nodokli minerāleļļām, kas ir jāmaksā par degvielu, kura ir paredzēta kādai šīs sabiedrības lidmašīnai, jo šī sabiedrība nav
         aviosabiedrība.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Direktīvas 2003/96 preambulas 23. apsvērums ir formulēts šādi:

      “Pastāvošie starptautiskie pienākumi un Kopienas uzņēmējsabiedrību konkurences uzturēšana liek turpināt piemērot atbrīvojumus
         energoproduktiem, ko piegādā aviācijai un kuģniecībai, kas nenotiek privātos, nekomerciālos nolūkos, tomēr dalībvalstīm jābūt
         iespējai ierobežot šos nodokļu atbrīvojumus.”

      4        Šīs direktīvas 11. panta 3. punktā ir paredzēts:

      “Ja pastāv jaukti izmantošanas veidi, nodokļus piemēro proporcionāli katram izmantošanas veidam, lai gan, ja izmantošana uzņēmuma
         vai ārpusuzņēmuma vajadzībām nav nozīmīga, to var uzskatīt par nulli.”

      5        Minētās direktīvas 14. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:

      “Papildus Direktīvā 92/12/EEK noteiktajiem vispārējiem noteikumiem, kas regulē ar nodokli apliekamo produktu neapliekamu izmantošanu,
         un neskarot citus Kopienas noteikumus, dalībvalstis saskaņā ar nosacījumiem, kurus tās nosaka, lai nodrošinātu pareizu un
         tūlītēju šo atbrīvojumu piemērošanu un nepieļautu nekādu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, nodokļu apiešanu vai ļaunprātīgu
         izmantošanu, atbrīvo no nodokļiem šādus produktus:

      [..]
      b)      energoproduktus, kurus paredzēts lietot par degvielu lidojumos, kas nav privāta, nekomerciāla aviācija.
      Šajā direktīvā “privāta, nekomerciāla aviācija” ir lidaparāta izmantošana, ko veic tā īpašnieks vai fiziska vai juridiska
         persona, kura to izmanto, nomājot vai citādi, nekomerciālos nolūkos, jo īpaši nolūkos, kas nav pasažieru vai preču pārvadājumi
         vai pakalpojumu piegāde par atlīdzību, vai valsts varas iestāžu vajadzības.

      Dalībvalstis var ierobežot šā atbrīvojuma jomu ar reaktīvo dzinēju degvielas piegādēm (KN kods 2710 19 21).”
      6        Atbilstoši Direktīvas 2003/96 15. panta 1. punkta j) apakšpunktam:

      “Neskarot citus Kopienas noteikumus, dalībvalstis, veicot fiskālo kontroli, var piemērot pilnīgus vai daļējus atbrīvojumus
         vai nodokļu līmeņa samazinājumus:

      [..]
      j)      motordegvielai, ko izmanto lidaparātu un kuģu ražošanas, pilnveidošanas, testēšanas un apkopes jomā.”
       Valsts tiesības
      7        Atbilstošās tiesību normas ir tās, kas ir ietvertas 1992. gada 21. decembra Likumā par minerāleļļas nodokli (Mineralölsteuergesetz, BGBl. 1992 I, 2185. lpp.), redakcijā, kas bija piemērojama 2004. gadā – strīda rašanās gadā (turpmāk tekstā – “MinöStG”), un 1993. gada 15. septembra Īstenošanas noteikumos par minerāleļļas nodokli (Mineralölsteuer‑Durchführungsverordnung, BGBl. 1993 I, 1602. lpp.), redakcijā, kas bija piemērojama 2004. gadā.

      8        MinöStG 4. pantā it īpaši bija paredzēts:

      “Atbrīvojumi, definīcijas
      (1)      Atbilstoši 12. panta noteikumiem minerāleļļu var izmantot, par to nemaksājot nodokli
      [..]
      3.      kā lidmašīnu degvielu,
      a)      ja to izmanto aviosabiedrības, kas veic personu un preču komercpārvadājumus, vai kas sniedz pakalpojumus par atlīdzību,
      b)      ja to izmanto valsts pārvaldes iestāžu un Bundeswehr lidmašīnās dienesta vajadzībām, kā arī gaisa glābšanas dienesti glābšanas vajadzībām.

      Lidmašīnu degviela šī likuma izpratnē ir aviācijas benzīns, kas ietilpst Kombinētās nomenklatūras 2710 0026 apakšpozīcijā
         un kuras oktānskaitlis nav mazāks par 100, vieglā benzīna tipa reaktīvo dzinēju degviela, kura ietilpst 2710 0037 apakšpozīcijā,
         un reaktīvo dzinēju degviela (petroleja), kura ietilpst 2710 0051 apakšpozīcijā, ja tās tiek izmantotas lidaparātos;

      [..].”
      9        MinöStG 12. pants bija formulēts šādi:

      “Atļauja
      Personai, kura
      1.      izmanto vai pārdod (izplata) kādam citam mērķiem, kam ir piemērojamas nodokļu priekšrocības, vai
      2.      kura kā izmantotājs vai izplatītājs ir paredzējusi ievest
      a)      kādā teritorijā ārpus teritorijas, kurā ir piemērojams Eiropas Kopienu patēriņa nodoklis (trešā valsts), vai
      b)      citā Eiropas Kopienu dalībvalstī komerciālos nolūkos vai tirdzniecības pa pastu ietvaros
      minerāleļļu, kurai saskaņā ar 3. panta 1.–3. punktu un 5. un 7. punktu, 4. pantu vai 32. panta 1. un 2. punktu ir piemērojams
         nodokļu atvieglojums, ir jāiegūst atļauja

      [..].”
      10      Īstenošanas noteikumu par minerāleļļas nodokli, redakcijā, kas bija piemērojama 2004. gadā, 50. panta 1. punktā bija noteikts:

      “Lidmašīnu degvielas nodokļa atmaksāšana:
      (1)      Nodoklis par lidmašīnu degvielu, kas ir iegādāta nodokļu teritorijā, samaksājot nodokli, un izmantota no nodokļa atbrīvotiem
         lidojumiem, pamatojoties uz pieteikumu, aviosabiedrībām un uzņēmumiem tiek atmaksāts saskaņā ar likuma 4. panta 1. punkta
         3. apakšpunktu [..].”

       Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
      11      Systeme Helmholz ir uzņēmums, kas ražo un pārdod elektroniskas sastāvdaļas un datorprogrammas. Tam pieder viena lidmašīna, ko tā vadītājs izmanto
         gan privātiem mērķiem, gan lidojumiem pie citām sabiedrībām un uz izstādēm, kā arī apkopes un mācību lidojumiem. Tam nav darbības
         licences Vācijas Aviācijas likuma (Luftverkehrsgesetz) nozīmē, kas ir obligāta aviosabiedrībām Vācijā.

      12      Systeme Helmholz saistībā ar lidmašīnas izmantošanu sagatavoja ikmēneša žurnālu, kurā tika pierakstīts lidojuma datums, maršruts, ilgums un
         mērķis. 2005. gada 16. decembrī tas pieprasīja atmaksāt minerāleļļas nodokli kopumā par 2358 litriem lidmašīnu degvielas,
         kas atbilst EUR 1700,12, par lidojumiem ar darbu saistītos nolūkos, kuri veikti 2004. gadā Vācijā un kuru vidū ir arī turp
         un atpakaļ lidojumi uz lidmašīnu darbnīcu, kā arī mācību lidojumi.

      13      Ar 2006. gada 9. februāra lēmumu Hauptzollamt šo atmaksas lūgumu noraidīja, jo Systeme Helmholz nav aviosabiedrība.

      14      Tā kā ar 2006. gada 12. aprīļa lēmumu Hauptzollamt par nepamatotu atzina sūdzību, ko Systeme Helmholz bija iesniedzis par šo atmaksas atteikumu, pēdējais minētais iesniedza prasību Finanzgericht München [Minhenes Finanšu tiesā]. Šī tiesa atzina, ka attiecībā uz lidojumiem ar darbu saistītos nolūkos – izņemot apkopes un mācību
         lidojumus – Systeme Helmholz varēja pieprasīt atmaksāt minerāleļļas nodokli, pamatojoties uz Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo
         daļu. Finanzgericht München uzskata, ka no šīs tiesību normas neizriet, ka atbrīvojums attiecas tikai uz aviosabiedrībām. Lidmašīnas izmantošanai pārvadājumiem
         uzņēmuma vajadzībām, lai veiktu savu komercdarbību, esot bijis komerciāls mērķis, līdz ar to Kopienu tiesībās paredzētie nosacījumi
         atbrīvojuma saņemšanai esot izpildīti.

      15      Savukārt attiecībā uz lidojumiem, kas ir saistīti ar apkopi un lidmašīnas tehniskās darbības pārbaudēm, kā arī ar mācībām,
         Finanzgericht München atzina, ka uz šiem lidojumiem nevar attiekties Direktīvā 2003/96 paredzētais nodokļu atvieglojums. Minētā tiesa uzskata, ka
         šīs direktīvas 15. panta 1. punkta j) apakšpunktā ir paredzēta tikai iespēja atmaksāt nodokli par degvielu, kas ir patērēta
         lidmašīnas apkopes gadījumā. Turklāt apkopes un mācību lidojumi neesot lidojumi komerciālos nolūkos, jo tie tiek veikti gan
         privātiem mērķiem, gan ar darbu saistītiem mērķiem, un tie neesot tieši saistīti ar uzņēmuma darbību. Nevar būt jautājums
         arī par proporcionālu sadali, jo Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunktā šāda iespēja nav paredzēta.

      16      Gan Systeme Helmholz, gan Hauptzollamt par minēto spriedumu iesniedza “Revision” prasību Bundesfinanzhof [Federālajā Finanšu tiesā] – pirmais tāpēc, ka ar šo lēmumu tam tika atteikts piemērot atbrīvojumu attiecībā uz apkopes un
         mācību lidojumiem, un otrā tāpēc, ka ar šo pašu lēmumu Systeme Helmholz tika atbrīvots no nodokļa par degvielu, kas patērēta lidojumiem, kurus minētā sabiedrība veikusi savām vajadzībām.

      17      Šajos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [..] Direktīvas 2003/96 [..] 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka privātas, nekomerciālas
         aviācijas izslēgšana no nodokļa atbrīvojuma nozīmē, ka atbrīvojums no nodokļa par energoproduktiem, kas piegādāti, lai tos
         izmantotu par degvielu lidojumiem, ir piemērojams tikai aviosabiedrībām, vai arī tādējādi, ka šis atbrīvojums attiecas uz
         jebkādu lidojumos izmantojamo degvielu, ja lidmašīna tiek izmantota uzņēmuma vajadzībām?

      2)      Vai [..] Direktīvas 2003/96 [..] 15. panta 1. punkta j) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šī tiesību norma ir piemērojama
         arī degvielai, kas ir vajadzīga lidmašīnas turp un atpakaļ lidojumam uz lidmašīnu darbnīcu, vai arī tādējādi, ka iespējamais
         atbrīvojums ir piemērojams tikai tiem uzņēmumiem, kuru darbības faktiskais mērķis ir lidaparātu ražošana, pilnveidošana, testēšana
         vai apkope?

      3)      Vai [..] Direktīvas 2003/96 [..] 11. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, kad privātām un uzņēmuma vajadzībām
         izmantojama lidmašīna tiek izmantota apkopes un mācību lidojumiem, saskaņā ar [..] Direktīvas 2003/96 [..] 14. panta 1. punkta
         b) apakšpunktu šajos lidojumos izmantotajai degvielai ir piešķirams komerciālai izmantošanai proporcionāls nodokļu atvieglojums?

      4)      Ja atbilde uz trešo jautājumu ir noraidoša, vai no tā, ka [..] Direktīvas 2003/96 [..] 11. panta 3. punkts nav piemērojams
         [..] Direktīvas 2003/96 [..] 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta ietvaros, var secināt, ka tad, ja lidmašīna lidojumos tiek
         izmantota gan privātām, gan uzņēmuma vajadzībām, apkopes un mācību lidojumiem nodokļa atbrīvojums nav piemērojams?

      5)      Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša vai ja no kādas citas [..] Direktīvas 2003/96 [..] tiesību normas izriet tādas
         pašas tiesiskas sekas, kādi kritēriji un kāds atskaites periods ir jāņem vērā, lai noteiktu attiecīgo izmantošanas proporciju
         [..] Direktīvas 2003/96 [..] 11. panta 3. punkta izpratnē apkopes un mācību lidojumu gadījumā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      18      Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais
         atbrīvojums no nodokļa ir piemērojams tādam uzņēmumam, kāds tiek aplūkots pamata lietā un kura uzņēmējdarbības veids neietilpst
         aviācijas nozarē, un kas savas komercdarbības veikšanai izmanto tam piederošu lidmašīnu, lai nodrošinātu savu darbinieku nokļūšanu
         pie klientiem vai uz izstāžu rīkošanas vietām.

      19      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka noteikumi par Direktīvā 2003/96 paredzētajiem atbrīvojumiem ir interpretējami
         autonomi, pamatojoties uz to formulējumu un uz minētās direktīvas mērķiem (šajā ziņā skat. 2004. gada 1. aprīļa spriedumu
         lietā C‑389/02 Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft, Recueil, I‑3537. lpp., 19. punkts; 2007. gada 1. marta spriedumu lietā C‑391/05 Jan De Nul, Krājums, I‑1793. lpp., 22. punkts, un 2011. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑505/10 Sea Fighter, Krājums, I‑0000. lpp., 14. punkts).

      20      Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunktu, tā pirmajā daļā ir paredzēts atbrīvojums no nodokļa
         attiecībā uz “energoproduktiem, kurus paredzēts lietot par degvielu lidojumos, kas nav privāta, nekomerciāla aviācija”. Pēc
         tam tā otrajā daļā jēdziens “privāta, nekomerciāla aviācija” ir definēts negatīvi kā “lidaparāta izmantošana [..] nekomerciālos
         nolūkos, jo īpaši nolūkos, kas nav pasažieru vai preču pārvadājumi vai pakalpojumu piegāde par atlīdzību, vai valsts varas
         iestāžu vajadzības”.

      21      No frāzes “nolūkos, kas nav pasažieru vai preču pārvadājumi vai pakalpojumu piegāde par atlīdzību” izriet, ka lidojumi, kas
         ietilpst šī atbrīvojuma piemērošanas jomā, ir saistīti ar degvielas izmantošanu gadījumos, kad lidaparāts tieši tiek izmantots
         gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību. Tādējādi jēdziens “kuģošana” noteikti nozīmē, ka pakalpojumu sniegšana
         par atlīdzību ir saistīta ar lidaparāta pārvietošanos (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Sea Fighter, 18. punkts).

      22      Šādu Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju turklāt apstiprina direktīvas sagatavošanas dokumenti
         [travaux préparatoires]. Savā direktīvas priekšlikumā, kura rezultātā tika pieņemta Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/81/EEK par to, kā
         saskaņojams akcīzes nodoklis minerāleļļām (OV L 316, 12. lpp.), Eiropas Komisija, ieviešot atbrīvojumu no nodokļa degvielai,
         kas tiek izmantota lidojumiem, bija paredzējusi “izņēmumu, kas pašreiz tiek piemērots degvielai, kura tiek izmantota starptautiskiem
         komerclidojumiem, attiecināt uz visu aviāciju komerciālos nolūkos” (COM(90) 434, galīgā redakcija). Komisija uzskata, ka “[tam
         bija jāļauj] vienādi attiekties pret gaisa pārvadājumiem starp jebkuriem diviem punktiem Kopienā, ar ko uzsvars tika [likts]
         uz iekšējā tirgus atvēršanu. Degvielai, kas izmantota privātiem lidojumiem, [bija] jāpiemēro nodoklis, kā [jau] tas parasti
         notiek”. Tādējādi Komisija saistībā ar atbrīvojumu no nodokļa degvielai, kas izmantota lidojumiem, komerclidojumus nošķīra
         no privātiem lidojumiem.

      23      Otrkārt, no Direktīvas 2003/96 mērķa, saskaņā ar kuru dalībvalstis uzliek nodokli energoproduktiem, izriet, ka tajā nav paredzēts
         ieviest vispārēja rakstura atbrīvojumus (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Sea Fighter, 21. punkts).

      24      Turklāt no Direktīvas 2003/96 preambulas 23. apsvēruma izriet, ka tās 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir balstīts uz starptautisko
         pienākumu izpildi un uz Kopienas uzņēmumu konkurences uzturēšanu.

      25      Runājot par starptautiskajiem pienākumiem, kā to norāda Komisija, šī norāde attiecas galvenokārt uz atbrīvojumiem no nodokļa
         energoproduktiem, kas ir paredzēti civilajai aviācijai, kurus piemēro aviosabiedrībām, pamatojoties uz Konvenciju par starptautisko
         civilo aviāciju, kas parakstīta Čikāgā 1944. gada 7. decembrī (Recueil des traités des Nations unies, 15. sējums, 296. lpp.), kā arī pamatojoties uz starptautiskiem divpusējiem nolīgumiem par gaisa pārvadājumu pakalpojumiem,
         kas noslēgti starp Eiropas Savienību un/vai tās dalībvalstīm un trešajām valstīm un starp pašām dalībvalstīm.

      26      Runājot par Kopienas uzņēmumu konkurences uzturēšanu, kā to norāda Kipras valdība un Komisija, konkurētspēja, uz ko ir izdarīta
         norāde Direktīvas 2003/96 preambulas 23. apsvērumā, attiecas galvenokārt uz Kopienas aviosabiedrību konkurētspēju salīdzinājumā
         ar trešo valstu aviosabiedrību konkurētspēju. Nodokļa uzlikšana degvielai, kas tiek izmantota lidojumiem Kopienā vai starptautiskiem
         lidojumiem, kurus veic Eiropas aviosabiedrības, būtiski samazinātu šo uzņēmumu konkurētspēju salīdzinājumā ar trešo valstu
         aviosabiedrībām.

      27      No šiem apsvērumiem izriet, ka lidojumus, ko veic tāds uzņēmums kā Systeme Helmholz un kuru laikā tā darbinieki tiek nogādāti pie klientiem vai uz izstādēm, izmantojot tam piederošu lidmašīnu, nevar pielīdzināt
         lidmašīnas izmantošanai komerciāliem nolūkiem Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē un tā piemērošanas
         nolūkā un tādējādi uz tiem neattiecas šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa degvielai, kas ir izmantota lidojumiem,
         jo runa ir par lidojumiem, kas tieši netiek izmantoti gaisa pārvadājumu pakalpojuma sniegšanai par atlīdzību.

      28      Šo secinājumu nevar atspēkot tas, ka pastāv zināmas atšķirības starp dažādām šīs direktīvas 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         pirmās daļas valodu versijām saistībā ar lidojumiem, kam nav piemērojams šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa.
         Kaut arī daudzās šīs tiesību normas valodu versijās, piemēram, angļu un franču valodas versijās, kurās ir norāde uz jēdzienu
         “privāta izklaides aviācija” (“private pleasure‑flying”), ir izmantots formulējums, kurā, šķiet, ir atsauce tikai uz darbībām
         brīvajā laikā, minētās direktīvas vācu valodas versijā – vismaz pašas tiesību normas tekstā – ir izmantots jēdziens “privāta
         nekomerciāla aviācija” (“private nichtgewerbliche Luftfahrt”), kas, šķiet, attiecas uz nekomerciāla rakstura darbībām kopumā.

      29      Tomēr šie dažādie jēdzieni Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā ir skaidri definēti kā “lidaparāta
         izmantošana [..] nekomerciālos nolūkos, jo īpaši nolūkos, kas nav pasažieru vai preču pārvadājumi vai pakalpojumu piegāde
         par atlīdzību, vai valsts varas iestāžu vajadzības”. Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma
         no nodokļiem piemērošanas joma ir jāinterpretē, ņemot vērā šo definīciju.

      30      Visbeidzot šī sprieduma 27. punktā izdarīto secinājumu nevar atspēkot iepriekš minētie spriedumi lietā Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft un lietā Jan De Nul. Šajās lietās degviela, attiecībā uz kuru tika pieprasīts atbrīvojums no nodokļa, tika izmantota kuģiem, kas tieši tika izmantoti
         pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību. Tādējādi iepriekš minētā sprieduma lietā Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft 28. punktā Tiesa attiecībā uz Deutsche-See-Bestattungs-Genossenschaft eG darbībām, kurās tiek organizētas bēres atklātā jūrā, kurās tas izmantoja trīs šim nolūkam pielāgotus kuģus, atzina, kas “[netika]
         apstrīdēts, ka [šīs darbības] veido pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību”. Turklāt iepriekš minētā sprieduma lietā Jan De Nul 40. punktā Tiesa precizēja, ka bagarkuģa veiktie manevri vielu izsūknēšanai un izskalošanai, t.i., tieši ar bagarēšanas darbiem
         saistītas pārvietošanās, ietilpst jēdziena “kuģošana” Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta pirmās daļas izpratnē
         piemērošanas jomā.

      31      Šādā kontekstā ir jāaplūko iepriekš minētā sprieduma lietā Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft 23. punkts, kurā Tiesa ir atzinusi, ka “nodokļa atbrīvojuma piemērošanas jomā ietilpst visas ar kuģošanu komerciāliem mērķiem
         saistītās darbības”, kā arī minētā sprieduma 25. punkts, saskaņā ar kuru Tiesa precizēja, ka Direktīvā 92/81 nav nošķirts
         paredzētās kuģošanas mērķis un ka konkurences izkropļojumi, ko minētās direktīvas noteikumos ir paredzēts novērst, var rasties
         neatkarīgi no attiecīgā komerckuģošanas veida. Tādējādi, ja kuģošana ietver pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību, īstenotā
         maršruta mērķim nav nozīmes saistībā ar atbrīvojuma no nodokļa piemērošanu (iepriekš minētais spriedums lietā Sea Fighter, 17. punkts).

      32      Savukārt pamata lietā Systeme Helmholz darbinieku pārvietošanās darba vajadzībām, izmantojot šai sabiedrībai piederošo lidmašīnu, lai ierastos pie klientiem un
         uz izstādēm nolūkā veikt savu komercdarbību, proti, ražotu un pārdotu elektroniskas sastāvdaļas un datorprogrammas, tieši
         nav saistīta ar gaisa pārvadājumu pakalpojumiem par atlīdzību, ko sniedz šis uzņēmums.

      33      Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi,
         ka šajā tiesību normā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa par lidmašīnu degvielu nevar saņemt tāds uzņēmums, kāds tiek aplūkots
         pamata lietā un kas komercdarbības veikšanai izmanto tam piederošu lidmašīnu, lai nodrošinātu tā darbinieku nokļūšanu pie
         klientiem vai uz izstādēm, jo šī pārvietošanās tieši nav saistīta ar gaisa pārvadājumu pakalpojumiem par atlīdzību, ko sniedz
         šis uzņēmums.

       Par otro jautājumu
      34      Uzdodot savu otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/96 15. panta 1. punkta j) apakšpunktā paredzētais
         atbrīvojums no nodokļa ir piemērojams tikai degvielai, ko izmanto uzņēmumi, kuru darbības faktiskais mērķis ir lidaparātu
         ražošana, pilnveidošana, testēšana vai apkope, vai arī šis atbrīvojums attiecas uz degvielu, kas lidmašīnai ir nepieciešama,
         lai veiktu turp un atpakaļ lidojumus uz lidmašīnas darbnīcu.

      35      Direktīvas 2003/96 15. panta 1. punkta j) apakšpunktā ir noteikts, ka dalībvalstis, veicot fiskālo kontroli, var piemērot
         pilnīgus vai daļējus atbrīvojumus vai nodokļu līmeņa samazinājumus motordegvielai, ko izmanto lidaparātu un kuģu ražošanas,
         pilnveidošanas, testēšanas un apkopes jomā.

      36      Pirmkārt, runājot par šīs tiesību normas tekstu, no tās formulējuma un it īpaši no frāžu “bei der” – tās vācu valodas versijā,
         “field” – tās angļu valodas versijā – un “domaine” – tās franču valodas versijā – izmantošanas izriet, ka Direktīvas 2003/96
         15. panta 1. punkta j) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa ir paredzēts piešķirt par degvielu, ko izmanto uzņēmumi,
         kuri veic tieši tajā minētās darbības.

      37      Otrkārt, runājot par Direktīvas 2003/96 vispārējo sistēmu, kaut arī obligātais šīs direktīvas 14. panta 1. punkta b) apakšpunktā
         paredzētais atbrīvojums no nodokļa ir paredzēts, lai nodokļu ziņā sekmētu degvielas izmantošanu lidojumiem komerciāliem mērķiem,
         minētās direktīvas 15. panta 1. punkta j) apakšpunktā savukārt ir paredzēts fakultatīvs atbrīvojums no nodokļa, kura mērķis
         ir sekmēt konkrēti zināmu skaitu komercdarbību, ko veic lidmašīnu ražotāji un lidmašīnu darbnīcas un kas ir saistītas ar degvielas
         patēriņu uz zemes, un no kurām neviena neietilpst parastajā to uzņēmumu darbību jomā, kuri darbojas aviācijas nozarē.

      38      No tā izriet, ka minētās direktīvas 15. panta 1. punkta j) apakšpunktā nav paredzēta degviela, ko ir patērējusi lidmašīna,
         lai veiktu turp un atpakaļ lidojumus uz lidmašīnu darbnīcu.

      39      Tādējādi uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/96 15. panta 1. punkta j) apakšpunkts ir interpretējams
         tādējādi, ka degviela, kas tiek izmantota, lai veiktu turp un atpakaļ lidojumus uz lidmašīnu darbnīcu, neietilpst šīs tiesību
         normas piemērošanas jomā.

       Par trešo līdz piekto jautājumu
      40      Uzdodot trešo līdz piekto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai gadījumā, ja lidmašīna tiek izmantota gan privātām,
         gan uzņēmuma vajadzībām, ir jāpiešķir izmantošanai uzņēmuma vajadzībām proporcionāls atbrīvojums degvielai, kas tiek izmantota,
         lai veiktu apkopes vai mācību lidojumus, un apstiprinošas atbildes gadījumā, kādi kritēriji un kādi atskaites periodi būtu
         jāizmanto, lai noteiktu attiecīgo izmantošanas proporciju.

      41      Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz šiem prejudiciālajiem jautājumiem nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      42      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvas 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem
            un elektroenerģijai, 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzēto atbrīvojumu
            no nodokļa par lidmašīnu degvielu nevar saņemt tāds uzņēmums, kāds tiek aplūkots pamata lietā un kas komercdarbības veikšanai
            izmanto tam piederošu lidmašīnu, lai nodrošinātu tā darbinieku nokļūšanu pie klientiem vai uz izstādēm, jo šī pārvietošanās
            tieši nav saistīta ar gaisa pārvadājumu pakalpojumiem par atlīdzību, ko sniedz šis uzņēmums;
      2)      Direktīvas 2003/96 15. panta 1. punkta j) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka degviela, kas tiek izmantota, lai veiktu
            turp un atpakaļ lidojumus uz lidmašīnu darbnīcu, neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.