title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 10.novembrī. # Eiropas Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 43. un 56. pants - Kapitāla brīva aprite - Portugāles valsts priekšrocību akcijas ("golden shares") GALP Energia SGPS SA - Iesaistīšanās privatizētas sabiedrības pārvaldībā. # Lieta C-212/09.

text:
      Lieta C‑212/09
      Eiropas Komisija
      pret
      Portugāles Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. un 56. pants – Kapitāla brīva aprite – Portugāles valsts priekšrocību akcijas (“golden shares”) GALP Energia SGPS SA – Iesaistīšanās privatizētas sabiedrības pārvaldībā
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Sabiedrību tiesības – Valsts tiesiskais regulējums, kurā valstij ir noteiktas īpašas
            tiesības privatizēta uzņēmuma vadīšanā
      (EKL 56. panta 1. punkts, 58. pants un 86. panta 2. punkts)
      Dalībvalsts, kura saglabā akciju sabiedrībā par labu šai valstij un citām valsts vienībām tādas īpašās tiesības, kas piešķirtas
         saistībā ar šīs valsts priekšrocību akcijām (“golden shares”), kuras šai valstij ir minētās sabiedrības pamatkapitālā un kuras
         tostarp saistītas ar valdes priekšsēdētāja ievēlēšanu un veto tiesību piešķiršanu viņam saistībā ar lielākais trešdaļu administratoru
         iecelšanu, kā arī saistībā ar rezolūcijām, ar kurām tiek grozīti sabiedrības statūti, saistībā ar rezolūcijām, ar kurām tiek
         atļauta grupas dalībnieku un meitas sabiedrību līgumu noslēgšana, un rezolūcijām, kas jebkādā veidā var apdraudēt valsts apgādi
         ar naftu, gāzi vai atvasinātajiem produktiem, nav izpildījusi EKL 56. pantā paredzētos pienākumus.

      Veto tiesības, ciktāl tās piešķir šai dalībvalstij ietekmi uz sabiedrības pārvaldību un kontroli, kuru nepamato tai piederošo
         daļu apmērs šajā sabiedrībā, var atturēt citu dalībvalstu uzņēmējus no tiešu ieguldījumu veikšanas tajā, ciktāl tie proporcionāli
         savu daļu vērtībai nespētu piedalīties šīs sabiedrības pārvaldībā un kontrolē. Tāpat minētajām veto tiesībām var būt atturoša
         ietekme uz portfeļa investīcijām sabiedrībā, ciktāl iespējams attiecīgās dalībvalsts atteikums apstiprināt būtisku lēmumu,
         kuru šīs sabiedrības struktūras ir iesniegušas kā atbilstošu tās interesēm, var apdraudēt minētās sabiedrības akciju vērtību
         un tādējādi ieguldījuma pievilcību šajās akcijās.

      Tiesības iecelt valdes priekšsēdētāju ir brīvas kapitāla aprites ierobežojums, ciktāl šādas īpašas tiesības ir atkāpe no vispārējām
         sabiedrību tiesībām un paredzētas tikai valsts iestāžu labā ar valsts likumdošanas pasākumu. Lai gan šo iespēju var piešķirt
         ar likumu kā kvalificētā mazākuma tiesības, šīm tiesībām šajā gadījumā ir jābūt pieejamām visiem akcionāriem un nav jābūt
         rezervētām tikai valstij. Ierobežojot citu akcionāru, bet ne valsts iespējas piedalīties sabiedrības pamatkapitālā, lai izveidotu
         vai saglabātu ilgtspējīgas un tiešas saimnieciskas saiknes ar to, kas ļautu efektīvi piedalīties tās pārvaldībā vai kontrolē,
         tiesības nominēt administratoru var atturēt citu dalībvalstu tiešos ieguldītājus no ieguldīšanas šīs sabiedrības kapitālā.

      Attiecībā uz EKL 58. pantā atļautajām atkāpēm nevar noliegt, ka nepieciešamība nodrošināt attiecīgās dalībvalsts enerģijas
         apgādes drošību krīzes, kara vai terorisma gadījumos var būt valsts drošības apsvērums un, iespējams, var būt pamatojums kapitāla
         brīvas aprites ierobežojumam. Tomēr valsts drošības prasības kā atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa ir jāinterpretē
         šauri, tā, ka to apjomu katra dalībvalsts nevar noteikt vienpusēji bez Savienības iestāžu kontroles. Tādējādi atsaukties uz
         valsts drošību var tikai tādu reālu un pietiekami nopietnu apdraudējumu gadījumā, kas ietekmē sabiedrības pamatintereses.
         Tā kā valsts vienīgi min iemeslu saistībā ar drošu apgādi ar enerģiju, neprecizējot konkrētus apsvērumus, kuru dēļ tā uzskata,
         ka ikviena no apstrīdētajām īpašajām tiesībām vai to kopums ļautu izvairīties no tādu sabiedrības pamatinterešu kā apgāde
         ar enerģiju apdraudējuma, pamatojumam saistībā ar valsts drošību nevar piekrist.

      Turklāt saistībā ar attiecīgā ierobežojuma samērīgumu neskaidrība, kas radīta ar to, ka īpašo tiesību, kuras ar priekšrocību
         akcijām sabiedrības pamatkapitālā ir piešķirtas valstij, izmantošana nav pakļauta nevienam nosacījumam vai īpašam un objektīvam
         apstāklim, ir būtisks kapitāla brīvas aprites apdraudējums, jo tā attiecībā uz šādu tiesību izmantošanu piešķir valsts iestādēm
         tik plašu rīcības brīvību, ka to nevar uzskatīt par samērīgu ar paredzētajiem mērķiem.

      Visbeidzot EKL 86. panta 2. punkts nav piemērojams saistībā ar minētajām valsts tiesību normām un līdz ar uz to nevar atsaukties,
         lai pamatotu šīs valsts tiesību normas, jo tās ir ierobežojumi kapitāla brīvai apritei, kura ir noteikta Līgumā. EKL 86. panta
         2. punkts, apskatīts kopsakarā ar šī paša panta 1. punktu, ļauj attaisnot to, ka dalībvalsts uzņēmumam, kuram ir uzticēta
         pakalpojumu sniegšana ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, piešķir īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kas ir pretrunā Līguma
         noteikumiem, ciktāl šim uzņēmumam uzticētā īpašā uzdevuma veikšanu var nodrošināt vienīgi ar šādu tiesību piešķiršanu un ciktāl
         tirdzniecības attīstība netiek ietekmēta tādā mērā, kas kaitētu Savienības interesēm. Tomēr šāds nav valsts tiesiskā regulējuma,
         ar kuru dalībvalstij tiek piešķirtas īpašas tiesības akciju sabiedrībā saistībā ar priviliģētajām akcijām, kuras šai dalībvalstij
         pieder minētās sabiedrības pamatkapitālā, mērķis.

      (sal. ar 57.–60., 82., 83., 85., 88., 90.–92., 95. un 97. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 10. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. un 56. pants – Kapitāla brīva aprite – Portugāles valsts priekšrocību akcijas (“golden shares”) GALP Energia SGPS SA – Iesaistīšanās privatizētas sabiedrības pārvaldībā
      Lieta C‑212/09
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2009. gada 11. jūnijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv Ž. Brauns [G. Braun], M. Telešs Romano [M. Teles Romão] un P. Gverra e Andrade [P. Guerra e Andrade], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Portugāles Republiku, ko pārstāv L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis, kam palīdz K. Boteljo Monišs [C. Botelho Moniz] un P. Guveija e Melo [P. Gouveia e Melo], advogados,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], piektās palātas priekšsēdētājs, kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits, M. Safjans [M. Safjan] un M. Bergere [M. Berger] (referente),

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 19. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, saglabājot GALP Energia SGPS SA (turpmāk tekstā – “GALP”) Portugāles valsts un citu Portugāles valsts iestāžu īpašās tiesības, kas piešķirtas saistībā ar priekšrocību akcijām (“golden
         shares”), kuras pieder minētajai valstij, Portugāles Republika nav izpildījusi EKL 43. un 56. pantā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Valsts tiesiskais regulējums
      2        1990. gada 5. aprīļa likuma Nr. 11/90, kas ir privatizācijas pamatlikums (Lei n° 11/90, Lei Quadro das Privatizações; 1990. gada 5. aprīļa Diário da República I, A sērija, Nr.°80; turpmāk tekstā – “LQP”), 15. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Izņēmuma kārtā un ja tas ir valsts interesēs, aktā par atkārtoti privatizējamā uzņēmuma statūtu pieņemšanu var paredzēt,
         ka, lai aizsargātu vispārējās intereses, lēmumi par noteiktiem jautājumiem ir jāapstiprina valsts ieceltam administratoram.”

      3        LQP 15. panta 3. punktā ir paredzēta iespēja izdot priekšrocību akcijas, nosakot:

      “4. panta 1. punktā noteiktajā aktā [, ar kuru tiek apstiprināti privatizējamā vai par akciju sabiedrību pārveidojamā uzņēmuma
         statūti,] tostarp, ja tas ir valsts interesēs, var izņēmuma kārtā paredzēt priekšrocību akcijas, kuras ir paredzēts saglabāt
         valsts īpašumā un kuras neatkarīgi no to skaita valstij piešķir veto tiesības attiecībā uz statūtu grozījumiem un citiem lēmumiem
         noteiktā jomā, kas pienācīgā kārtā ir noteikta statūtos.”

      4        Piemērojot LQP 15. pantu, 1999. gada 7. jūlija Dekrētlikuma Nr. 261‑A/99 par GALP – Portugāles nafta un gāze, SGPS SA – pirmo privatizācijas kārtu (Decreto‑Lei n° 261‑A/99 aprova a 1.ª fase do processo de privatização do capital social da GALP – Petróleos e Gás de Portugal,
            SGPS, SA; 1999. gada 7. jūlija Diário da República I, A sērija, Nr. 156; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 261‑A/99”) 4. panta 1. punktā ir paredzēta iespēja “izdot priviliģētās
         akcijas, konvertējot parastās akcijas”.

      5        Saskaņā ar minētā dekrētlikuma 4. panta 2. punktu priviliģētās akcijas nedrīkst pārsniegt vairāk nekā 10 % no GALP pamatkapitāla pirms kapitāla palielināšanas un vairākumam priviliģēto akciju ir jāpieder valsts iestādēm.

      6        Saskaņā ar minētā dekrētlikuma 4. panta 3. punktu priviliģētās akcijas sniedz veto tiesības saistībā ar administratoru skaita,
         kas nepārsniedz trešdaļu no kopējā skaita, nominēšanu. Tās arī sniedz šādas pašas tiesības saistībā ar rezolūcijām, ar kurām
         tiek grozīti sabiedrības statūti, saistībā ar rezolūcijām, ar kurām tiek atļauta grupas dalībnieku un meitas sabiedrību līgumu
         noslēgšana, un rezolūcijām, kas jebkādā veidā var apdraudēt valsts apgādi ar naftu, gāzi vai atvasinātajiem produktiem.

      7        Komersabiedrību kodeksa 391. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Sociālajā nolīgumā var tikt noteikts, ka administratoru ievēlēšanu ir jāapstiprina ar balsu skaitu, kas atbilst noteiktai
         kapitāla daļai, vai ka noteiktus administratorus, kuru skaits nedrīkst pārsniegt vienu trešdaļu no kopējā skaita, arī ir jāapstiprina
         ar balsu, kuras piešķir noteiktas akcijas, vairākumu, bet tiesības nominēt administratorus nevar tikt attiecinātas uz noteiktu
         akciju kategoriju.”

       GALP statūti
      8        1999. gada 22. aprīļa Dekrētlikuma Nr. 137‑A/99 (1999. gada 22. aprīļa Diário da República I, A sērija, Nr. 94), ar kuru tika izveidota GALP, pielikumā ir minētās sabiedrības statūtu teksts.

      9        Saskaņā ar GALP statūtu 4. panta 1. punktu šīs sabiedrības pamatkapitāls ir 40 miljoni A kategorijas akciju un aptuveni 789 miljoni B kategorijas
         akciju.

      10      GALP statūtu 4. panta 3. punktā ir paredzēts, ka A kategorijas akcijām ir pievienotas noteiktas speciālas tiesības:

      “a)      valdes priekšsēdētāja ievēlēšana var tikt apstiprināta vienīgi ar balsu, kuras saistītas ar A kategorijas akcijām, vairākumu;
      b)      visiem lēmumiem, ar kuriem tiek atļauta grupas dalībnieku un meitas sabiedrību līgumu noslēgšana, kā arī lēmumiem, kas jebkādā
         veidā var apdraudēt valsts apgādi ar naftu, gāzi, elektrību vai atvasinātajiem produktiem, ir jāsaņem balsu, kas saistītas
         ar A kategorijas akcijām, vairākums, lai šie lēmumi būtu apstiprināti;

      [..].”
      11      Turklāt saskaņā ar GALP statūtu 18. panta 1. punkta b) apakšpunktu GALP valdes lēmumiem noteiktās jomās ir jābūt apstiprinātiem ar divu trešdaļu administratoru kvalificēto balsu vairākumu, obligāti
         ieskaitot valdes priekšsēdētāja labvēlīgo balsi; šajās jomās ietilpst stratēģiska ieguldījumu atsaukšana, piedalīšanas nozarēs,
         kas neietilpst sabiedrības galvenajās darbībās, stratēģisko partneru izvēle, stratēģisko vadlīniju, stratēģiskā plāna un ar
         to saistīto darbības jomu pieņemšana un grozīšana, pārvaldības un organizatoriskās pamatstruktūras definēšana, GALP kontrolēto sabiedrību pārvaldības autonomijas diapazona noteikšana, GALP sabiedrību atdalīšanās, apvienošanās un likvidēšana un GALP kontrolēto sabiedrību dividenžu sadalīšana.

       GALP akcionāru nolīgums
      12      2006. gada 4. oktobrī vairāki GALP akcionāri, proti, Amorim Energia, ENI un Caixa Geral de Depósitos SA (turpmāk tekstā – “CGD”), kas ir valsts banka, noslēdz nolīgumu. Šis nolīgums pēc tam ticis vairākas reizes atjaunināts.

      13      Saskaņā ar šo nolīgumu CGD tostarp izraugās administratoru, kas obligāti ir valdes priekšsēdētājs.

       Tiesvedības priekšvēsture un pirmstiesas procedūra
      14      Kopš 1999. gada Portugāles enerģētikas nozare, it īpaši naftas un dabas gāzes nozare, ir tikusi plaši restrukturēta un tādēļ
         ir pieņemts 1999. gada 22. aprīļa Dekrētlikums Nr. 137‑A/99 par GALP izveidošanu, kura ir publiska kapitālsabiedrība, kurā ir apvienotas valstij tieši piederošās kapitāldaļas noteiktos valsts
         uzņēmumos.

      15      GALP privatizācijas process sākās kopš tās izveidošanas un notika piecās secīgās stadijās LQP noteiktajā režīmā. Pašreiz valstij pieder 8 % no GALP pamatkapitāla, no kura 7 % pieder ar Parpública starpniecību un 1 % ar CGD starpniecību.

      16      No lietas materiāliem izriet, ka GALP pašreiz ir galvenā apvienotā naftas un gāzes produktu grupa Portugālē.

      17      2006. gada 18. oktobrī Komisija nosūtīja Portugāles Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tai pārmeta EKL 43. un 56. pantā
         paredzēto pienākumu neizpildi, pamatojoties uz to, ka GALP privatizācijā ir izdotas priviliģētas akcijas, kas pieder Portugāles valstij un ko papildina īpašas tiesības, tostarp tiesības
         izraudzīties šīs sabiedrības valdes priekšsēdētāju un veto tiesības saistībā ar minētās sabiedrības noteiktiem svarīgiem lēmumiem.

      18      Uzskatot Portugāles Republikas 2006. gada 18. decembrī sniegto atbildi par nepietiekamu, Komisija 2007. gada 29. jūnijā izdeva
         argumentēto atzinumu, atkārtojot minētajā brīdinājumā ietverto un aicinot šo dalībvalsti panākt atbilstību šim atzinumam divu
         mēnešu laikā no tā saņemšanas.

      19      Portugāles iestādes uz minēto argumentēto atzinumu atbildēja ar 2007. gada 30. oktobra vēstuli. Neesot apmierināta ar šo atbildi,
         Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasības pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      20      Savos apsvērumos Portugāles Republika apstrīd prasības pieņemamību, apgalvojot, ka tā ir daļēji nepieņemama, ciktāl Komisija
         savā prasības pieteikumā ir izvirzījusi jaunus apgalvojumus, kuri nebija izklāstīti argumentētajā atzinumā, un līdz ar ko
         tā ir paplašinājusi strīda priekšmetu, kas noteikts pirmstiesas procedūras stadijā.

      21      Šajā ziņā Portugāles Republika, pirmkārt, norāda uz valsts tiesībām pakļaut valdes lēmumus par GALP pārvaldību minētās valdes priekšsēdētāja apstiprināšanai, kuru ir nominējusi pati valsts, un uz minētā priekšsēdētāja tiesībām
         paust savu veto pret noteiktiem valdes lēmumiem, kas paredzēti GALP statūtu 18. panta 1. punkta b) apakšpunktā un kas ir jāapstiprina ar divu trešdaļu administratoru kvalificēto balsu vairākumu.
         Otrkārt, tā norāda, ka Komisija tai pārmet nediskriminācijas pilsonības dēļ principa pārkāpumu, kas paredzēts EKL 12. pantā,
         ciktāl tā ir rīkojusies diskriminējoši dažādas GALP privatizēšanas stadijās un sarunās par 2006. gadā noslēgto akcionāru nolīgumu.

      22      Šī dalībvalsts uzskata, ka, runājot par jaunajiem pamatiem salīdzinājumā ar tiem, kas izklāstīti argumentētajā atzinumā, šie
         jaunie pamati ir jānoraida kā nepieņemami.

      23      Komisija noraida visus šos apgalvojumus, apgalvojot, ka šī prasība attiecas uz tiesībām izraudzīties GALP valdes priekšsēdētāju un veto tiesībām par sociālā nolīguma grozījumiem un citiem lēmumiem par noteiktām jomām, kas paredzētas
         statūtos. Šīs īpašās pilnvaras izriet no Portugāles tiesību aktiem, proti, LQP, tostarp tā 3. un 15. panta, kā arī no Dekrētlikuma Nr. 261‑A/99, tostarp no tā 4. panta 3. punkta.

      24      Jaunie argumenti, kas izklāstīti prasības pieteikumā un kurus Portugāles Republika uzskata par nepieņemamiem, pirmkārt, esot
         skaidrojumi par administratora, kuru izraugās valsts, kompetenci, un šie skaidrojumi ir atbilstoši, lai kvalificētu situāciju,
         kuru veido šī izraudzīšanās, par valsts pasākumu, kas neizriet no sabiedrību tiesību parastās piemērošanas. Otrkārt, Komisija
         uzskata, ka no prasības pieteikuma skaidri izriet, ka, vienkārši aprakstot Portugāles Republikas rīcību, tā nav izvirzījusi
         EKL 12. pantu, bet ir inkriminējusi īpašu valsts tiesību izveidošanu, izmantojot vispārēji piemērojamas tiesību normas, un
         minēto tiesību normu piemērošanu diskriminējošā veidā ar privāto tiesību instrumentiem. Turklāt Komisija savā atbildes rakstā
         ir paskaidrojusi, ka vairs nevēlas uzstāt uz šo pieeju, kas paredzēja aizstāt procedūras priekšmetu tā kontekstā.

      25      Tādēļ šī iestāde uzskata, ka minētie apsvērumi nav jauni pamati salīdzinājumā ar tiem, kas izklāstīti argumentētajā atzinumā.

       Tiesas vērtējums
      26      Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības par pienākumu neizpildi priekšmets atbilstoši LESD 258. pantam
         ir noteikts Komisijas argumentētajā atzinumā, tādējādi prasībai ir jābalstās uz tiem pašiem argumentiem un pamatiem kā argumentētajam
         atzinumam (skat. 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑33/04 Komisija/Luksemburga, Krājums, I‑10629. lpp., 36. punkts;
         2006. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑236/05 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I‑10819. lpp., 10. punkts, un 2010. gada
         8. jūlija spriedumu lietā C‑171/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑6817. lpp., 25. punkts).

      27      Tomēr šī prasība nevar būt tik plaša, lai jebkurā gadījumā pieprasītu pilnīgu sakritību starp iebildumu formulējumu argumentētā
         atzinuma rezolutīvajā daļā un prasījumos prasības pieteikumā, ja strīda priekšmets, kāds tas ir noteikts argumentētajā atzinumā,
         nav ticis paplašināts vai grozīts (skat. 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6985. lpp.,
         28. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 11. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         26. punkts, un 2010. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑458/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑11599. lpp., 44. punkts).

      28      Jākonstatē, ka šajā gadījumā Komisija nav ne paplašinājusi, ne grozījusi argumentētajā atzinumā definētā strīda priekšmetu.

      29      Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā, kā arī pieteikuma par lietas ierosināšanu prasījumos
         Komisija ir skaidri norādījusi, ka tā pārmet Portugāles Republikai to, ka Portugāles valstij un citiem publiskajiem akcionāriem
         pieder priviliģētās akcijas, kurām ir piesaistītas īpašas tiesības, GALP pamatkapitālā, proti, tiesības izraudzīties valdes priekšsēdētāju, kuram ir tiesības apstiprināt sabiedrības struktūru lēmumus
         pārvaldības jomā un veto tiesības saistībā ar minētās sabiedrības svarīgiem lēmumiem. Tāpat, atsaucoties uz dalībvalstu pienākumiem,
         kuri izriet no EKL 43. un 56. panta, kurus Portugāles Republika nepildot, Komisija ir pietiekoši precīzi definējusi lietas
         priekšmetu.

      30      Ir taisnība, ka tikai prasības pieteikumā Komisija, pirmkārt, ir pārmetusi Portugāles Republikai, ka tā ir rīkojusies diskriminējoši
         dažādajās GALP privatizācijas stadijās un sarunās par akcionāru nolīgumu, un, otrkārt, ir pirmo reizi balstījusies uz noteiktām valsts tiesību
         normām, tostarp GALP statūtu 18. pantu un šajā tiesību normā paredzētajām tiesībām. Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka, pretēji Portugāles
         Republikas apgalvojumiem, Komisija prasības pieteikumā nav norādījusi, ka Portugāles valstij ir īpašas pilnvaras, bet tā ir
         norādījusi papildu argumentu, kas ilustrē tās iebildumu pamatotību, veidā ne tikai uz citām valsts tiesību normām, kuras konkretizē
         LQP un Dekrētlikumu Nr. 261‑A/99, kas ir pamats valsts īpašajām pilnvarām, bet arī akcionāru nolīguma ģenēzi.

      31      Tas, ka savā prasības pieteikumā Komisija detalizēti izklāstīja iebildumus, kurus tā vispārējā veidā jau bija norādījusi brīdinājuma
         vēstulē un argumentētajā atzinumā, nav grozījis apgalvotās pienākuma neizpildes priekšmetu un līdz ar to tam nav nekādas ietekmes
         uz strīda apmēru (šajā ziņā skat. 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑185/00 Komisija/Somija, Recueil, I‑14189. lpp., 84.–87. punkts; iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 29. punkts, un 2010. gada
         11. novembra spriedumu lietā C‑543/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑11241. lpp., 23. punkts).

      32      Ņemot vērā iepriekš minēto, Portugāles Republikas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Par ierobežojumu pastāvēšanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      33      Komisija it īpaši norāda, ka tas, ka Portugāles valstij ir īpašas tiesības sabiedrībā GALP, proti, tiesības izraudzīties valdes priekšsēdētāju, kuram ir tiesības apstiprināt sabiedrības struktūru lēmumus pārvaldības
         jomā, ko apstiprina akcionāru nolīguma klauzulas, par kuru Portugāles valsts rīkoja sarunas ar CGD starpniecību, un veto tiesības saistībā ar minētās sabiedrības svarīgiem lēmumiem, traucē gan tiešās investīcijas, gan portfeļa
         investīcijas šajā sabiedrībām, un līdz ar to ir ierobežojumi brīvai kapitāla apritei, kā arī brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

      34      Šī iestāde uzskata, ka šādas īpašās tiesības, pirmkārt, ierobežo akcionāru tiesības efektīvi piedalīties attiecīgās sabiedrības
         pārvaldībā un kontrolē proporcionāli tiem piederošajām akcijām un, otrkārt, attur investorus, kas ir no citām dalībvalstīm,
         pirkt šīs sabiedrības akcijas.

      35      Komisija šajā ziņā precizē, ka īpašās tiesības, kas saistītas ar priviliģētajām akcijām, neizriet no sabiedrību tiesību parastās
         piemērošanas, bet ir valsts pasākums, kas ietilpst EKL 43. panta un 56. panta 1. punkta piemērošanas jomā. GALP statūti, kuros paredzētas attiecīgās īpašās tiesības, esot tikuši noteikti ar likumu laikā, kad Portugāles valstij piederēja
         viss šīs sabiedrības kapitāls, un šie statūti nevarēja tikt grozīti bez šīs valsts piekrišanas.

      36      Vispirms Portugāles Republika norāda, atsaucoties uz 2009. gada 26. marta spriedumu lietā C‑326/07 Komisija/Itālija (Krājums,
         I‑2291. lpp., 39. punkts), ka Komisijas apstrīdētās valsts tiesību normas ir vienīgi jāizvērtē no EKL 43. panta skatpunkta,
         jo gluži kā lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, gan veto tiesības, gan tiesības izraudzīties GALP valdes priekšsēdētāju attiecas uz lēmumiem par sabiedrības pārvaldību un līdz ar to attiecas vienīgi uz akcionāriem, kuriem
         var būt noteikta ietekme uz sabiedrību.

      37      Pēc tam minētā sabiedrība apgalvo, ka jebkurā gadījumā valsts tiesību normas, kurās ir paredzētas valsts īpašās tiesības,
         neietilpst EKL 43. un 56. panta piemērošanas jomā, jo tās nerada nekādus ierobežojumus attiecīgajām pamatbrīvībām. Attiecīgo
         valsts pasākumu ietekme uz piekļuvi tirgum saskaņā ar tiesas judikatūru par brīvību veikt uzņēmējdarbību ir tīri hipotētiska
         un katrā ziņā pilnībā nesaistīta un netieša (1996. gada 20. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑418/93 līdz C‑421/93,
         no C‑460/93 līdz C‑462/93, C‑464/93, no C‑9/94 līdz C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 un C‑332/94 Semeraro Casa Uno u.c., Recueil, I‑2975. lpp., 32. punkts). Minētie valsts pasākumi var būt ierobežojoši pasākumi EKL 43. un 56. panta nozīmē vienīgi, ja
         tie tieši un būtiski nosaka investoru piekļuvi tirgum. Šajā ziņā Portugāles Republika aicina Tiesu interpretēt jēdzienu “ierobežojums”
         kapitāla aprites brīvībai un brīvībai veikt uzņēmējdarbību, tostarp ņemot vērā 1993. gada 24. novembra spriedumu apvienotajās
         lietās C‑267/91 un C‑268/91 Keck un Mithouard (Recueil, I‑6097. lpp.) par pārdošanas kārtību saistībā ar preču brīvu apriti.

      38      Turklāt, ņemot vērā GALP akcionāru struktūru un tā izmaiņas kopš 1999. gada, esot acīmredzams, ka valsts īpašo tiesību esamība šajā lietā nav radījusi
         nekādas nelabvēlīgas sekas ne uz tiešajām investīcijām, ne uz portfeļa investīcijām tās pamatkapitālā.

      39      Attiecībā uz valsts pasākuma raksturu, kas ir tiesībām nominēt GALP valdes priekšsēdētāju, kuras ir ietvertas GALP statūtos, kā arī akcionāru nolīgumā, Portugāles Republika visbeidzot apgalvo, ka šīs tiesības neesot valsts pasākums, bet
         privāto tiesību akts, kurš neietilpst EKL 43. un 56. panta piemērošanas jomā.

      40      Atbildot uz šiem argumentiem Komisija saistībā ar norādi, kuru Portugāles Republika veikusi uz iepriekš minēto spriedumu lietā
         Komisija/Itālija, norāda, ka gan veto tiesības, gan tiesības izraudzīties valdes priekšsēdētāju piešķir valstij īpašas tiesības
         attiecībā uz noteiktiem kopsapulces lēmumiem, kas ietekmē visus akcionārus un potenciālos investorus, nevis vienīgi tos, kuriem
         ir noteikta ietekme uz attiecīgās sabiedrības lēmumiem. Tādēļ šī dalībvalsts nevar apstrīdēt EKL 56. panta piemērošanu šajā
         lietā.

       Tiesas vērtējums
      –       Par EKL 43. un 56. panta piemērojamību
      41      Attiecībā uz jautājumu par to, vai valsts tiesiskais regulējums attiecas uz vienu vai otru aprites pamatbrīvību, no pastāvīgās
         judikatūras izriet, ka ir jāņem vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma priekšmets (it īpaši skat. 2007. gada 24. maija spriedumu
         lietā C‑157/05 Holböck, Krājums, I‑4051. lpp., 22. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 33. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada
         11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 40. punkts).

      42      Valsts tiesību noteikumi, kas ir piemērojami, ja attiecīgās dalībvalsts pilsonim pieder kapitāla daļas sabiedrībā, kura reģistrēta
         citā dalībvalstī, kas tam ļauj īstenot noteiktu ietekmi uz šīs sabiedrības lēmumiem un noteikt tās darbību, ietilpst EKL 43. pantā
         par brīvību veikt uzņēmējdarbību materiālajā piemērošanas jomā (it īpaši skat. Tiesas 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā
         C‑251/98 Baars, Recueil, I‑2787. lpp., 22. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 34. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra
         spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 41. punkts).

      43      EKL 56. panta par kapitāla brīvu apriti tiesību normas it īpaši attiecas uz tiešajiem ieguldījumiem, proti, jebkura veida
         ieguldījumiem, kurus veic fiziskas vai juridiskas personas un kuri palīdz izveidot vai saglabāt ilgstošas un tiešas saiknes
         starp kapitālu nodrošinošo personu un uzņēmumu, kam šis kapitāls ir paredzēts saimnieciskas darbības veikšanai. Šis mērķis
         iepriekš paredz, ka akcionāra īpašumā esošās akcijas sniedz tam iespēju faktiski piedalīties šīs sabiedrības pārvaldībā vai
         kontrolē (it īpaši skat. 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā Komisija/Vācija C‑112/05, Krājums, I‑8995. lpp., 18. punkts
         un tajā minētā judikatūra; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 35. punkts, kā arī iepriekš minēto 2010. gada
         11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 42. punkts).

      44      Uz valsts tiesisko regulējumu, kuru nav iecerēts piemērot tikai tai dalībai, kas ļauj zināmā mērā ietekmēt sabiedrības lēmumus
         un noteikt tās darbību, bet ko piemēro neatkarīgi no dalības apmēra, kas akcionāram ir sabiedrībā, var attiekties gan EKL
         43. pants par brīvību veikt uzņēmējdarbību, gan EKL 56. pants par kapitāla brīvu apriti (iepriekš minētais spriedums lietā
         Komisija/Itālija, 36. punkts, un iepriekš minētais 2010. gada 11. novembra spriedums lietā Komisija/Portugāle, 43. punkts).

      45      Jākonstatē, ka šajā prasībā par pienākumu neizpildi nav izslēgts, ka attiecīgās valsts tiesību normas ietekmē visus akcionārus,
         kā arī potenciālos ieguldītājus, ne tikai akcionārus, kuriem ir noteikta ietekme uz GALP pārvaldību un kontroli. Līdz ar to apstrīdētie noteikumi ir jāpārbauda atbilstoši EKL 43. un 56. pantam.

      –       Par pienākumu, kas izriet no EKL 56. panta, neizpildi
      46      Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 56. panta 1. punkts principā aizliedz ierobežojumus kapitāla
         brīvai apritei starp dalībvalstīm (it īpaši skat. 2006. gada 28. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑282/04 un C‑283/04
         Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑9141. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra; iepriekš minēto 2007. gada 23. oktobra spriedumu
         lietā Komisija/Vācija, 17. punkts; iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 48. punkts, kā
         arī iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 45. punkts).

      47      Tā kā EK līgumā jēdziens “kapitāla aprite” EKL 56. panta 1. punkta nozīmē nav definēts, Tiesa ir atzinusi par vērtīgu norādi
         uz kapitāla aprites nomenklatūru, kas minēta Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma [67.] panta [,
         kas atcelts ar Amsterdamas līgumu,] īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.) I pielikumā. Tiesa ir nospriedusi, ka kapitāla aprite EKL
         56. panta 1. punkta izpratnē tostarp ir tā sauktie “tiešie” ieguldījumi, proti, ieguldījumi ar līdzdalību uzņēmumā, iegādājoties
         tā akcijas, kas dod iespēju efektīvi piedalīties tā pārvaldībā un kontrolē, kā arī tā sauktie “portfeļa” ieguldījumi, proti,
         investīcijas, iegādājoties vērtspapīrus kapitāla tirgū, kas realizētas vienīgi ar nodomu veikt finansiālu ieguldījumu, bez
         nodoma ietekmēt uzņēmuma pārvaldību un kontroli (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Nīderlande,
         19. punkts un tajā minētā judikatūra; iepriekš minēto 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 18. punkts;
         iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 49. punkts, kā arī iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra
         spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 46. punkts).

      48      Attiecībā uz šiem diviem ieguldījumu veidiem Tiesa ir precizējusi, ka valsts pasākumi, kas var kavēt vai ierobežot akciju
         iegūšanu attiecīgajos uzņēmumos vai kas var atturēt citu dalībvalstu ieguldītājus no kapitāla ieguldīšanas tajos, ir uzskatāmi
         par “ierobežojumiem” EKL 56. panta 1. punkta izpratnē (skat. iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         47. punkts un tajā minētā judikatūra).

      49      Portugāles Republika apstrīd, ka valsts pasākuma raksturs ir GALP statūtu 4. panta 3. punktam, kā arī attiecīgajām akcionāru nolīguma klauzulām. Turklāt tā tostarp norāda, ka saskaņā ar šo
         nolīgumu valsts tiesības izraudzīties GALP valdes priekšsēdētāju īsteno CGD, nevis Portugāles valsts, līdz ar to attiecīgā norma neesot valsts pasākums un tātad neietilpstot EKL 43. un 56. panta piemērošanas
         jomā.

      50      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, pirmkārt, gluži kā izriet no lietas materiāliem, GALP statūti tika noteikti pirms GALP privatizēšanas pirmās stadijas pabeigšanas, t.i., laikā, kad Portugāles valstij piederēja lielākā daļa minētās sabiedrības
         pamatkapitāla. Paralēli arī ar juridiskiem līdzekļiem tika paredzētas šīs valsts īpašās veto tiesības, kas īstenojamas tostarp
         attiecībā pret lēmumiem par minētās sabiedrības statūtu grozījumiem. Tādējādi klauzulu par tiesībām izraudzīties GALP valdes priekšsēdētāju turpmāk akcionāri vairs nevar atcelt bez valsts piekrišanas.

      51      Otrkārt, saistībā ar argumentu, kuru Portugāles Republika izvirza šajā kontekstā saistībā ar CGD valdes priekšsēdētāja nominēšanu, ir pietiekami konstatēt, ka, tā kā CGD ir banka, kuras kapitāls pilnībā pieder valstij, šī valsts īsteno savas tiesības ar CGD starpniecību. Līdz ar to saistībā ar akcionāru nolīguma privāto raksturu Portugāles valsts rīkojas ar CGD starpniecību kopā ar references akcionāriem, kurus tā izvēlas, lai nodrošinātu savu ietekmi pār GALP sastāvu un pārvaldību.

      52      Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka tā ir pati Portugāles Republika, kura, pirmkārt, ar sava likumdevēja starpniecību atļāva
         GALP pamatkapitāla priekšrocību akciju izlaišanu un, otrkārt, kā valsts iestāde, piemērojot LQP 15. panta 3. punktu, nolēma ieviest priekšrocību akcijas šajā kapitālā, piešķirt tās valstij un definēt īpašās tiesības, ko
         tās piešķir.

      53      Tādējādi ir runa par īpašām tiesībām, kas atkāpjas no vispārējām sabiedrību tiesībām un paredzētas valsts iestāžu labā ar
         valsts likumdošanas pasākumu. Turklāt ir arī jākonstatē, ka valsts tiesību izraudzīties GALP valdes priekšsēdētāju izveidošana neizriet no sabiedrību tiesību parastās piemērošanas. Portugāles komercsabiedrību kodeksā
         ir tieši aizliegts saistīt noteiktas akciju kategorijas ar tiesībām nominēt noteiktus administratorus, bet Dekrētlikumā Nr. 261‑A/99
         un GALP statūtos ir paredzēts pretējais, ka izvēles par valdes priekšsēdētāju aprobēšana ir saistīta valsts īpašajām akcijām. Tādēļ
         runa ir par īpašām tiesībām, kas ir atkāpe no vispārējām sabiedrību tiesībām un kas ir paredzētas vienīgi par labu publiskajām
         iestādēm ar valsts likumdošanas pasākuma palīdzību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā
         Komisija/Vācija, 59.–61. punkts).

      54      Tādēļ valsts tiesības izraudzīties GALP valdes priekšsēdētāju ir jāuzskata par attiecināmām uz Portugāles Republiku un līdz ar to tās ietilpst EKL 56. panta 1. punkta
         piemērošanas jomā.

      55      Saistībā ar to ierobežojošo raksturu, ka Portugāles valstij pieder priviliģētās akcijas GALP pamatkapitālā, kas papildinātas ar īpašām tiesībām un kuras ir paredzētas saskaņā ar valsts tiesību aktiem un daļēji kombinācijā
         ar minētās sabiedrības statūtiem, ir jākonstatē, ka šādas akcijas var atturēt citu dalībvalstu uzņēmējus veikt ieguldījumus
         šīs sabiedrības kapitālā.

      56      Kas attiecas uz veto tiesībām, no Dekrētlikuma Nr. 261‑A/99 4. panta 3. punkta izriet, ka ievērojama skaita nozīmīgu lēmumu
         pieņemšana attiecībā uz GALP ir atkarīga no Portugāles valsts piekrišanas. Šajā ziņā ir jāprecizē, ka tās labvēlīgs balsojums it īpaši ir nepieciešams
         attiecībā uz ikvienu lēmumu par GALP statūtu grozījumiem, jo Portugāles valsts ietekmi šajā sabiedrībā varētu samazināt tikai tad, ja pati valsts tam piekrīt.

      57      Līdz ar to minētās veto tiesības, ciktāl tās piešķir šai dalībvalstij ietekmi uz GALP pārvaldību un kontroli, kuru nepamato tai piederošo daļu apmērs šajā sabiedrībā, var atturēt citu dalībvalstu uzņēmējus no
         tiešu ieguldījumu veikšanas tajā, ciktāl tie proporcionāli savu daļu vērtībai nespētu piedalīties šīs sabiedrības pārvaldībā
         un kontrolē (it īpaši skat. iepriekš minēto 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 50.–52. punkts; iepriekš
         minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 60. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu
         lietā Komisija/Portugāle, 56. punkts).

      58      Tāpat minētajām veto tiesībām var būt atturoša ietekme uz portfeļa investīcijām GALP, ciktāl iespējams Portugāles valsts atteikums apstiprināt būtisku lēmumu, kuru šīs sabiedrības struktūras ir iesniegušas
         kā atbilstošu tās interesēm, var apdraudēt minētās sabiedrības akciju vērtību un tādējādi ieguldījuma šajās akcijās pievilcību
         (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Nīderlande, 27. punkts; iepriekš minēto 2010. gada
         8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 61. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         57. punkts).

      59      Tiesības iecelt administratoru ir brīvas kapitāla aprites ierobežojums, ciktāl šādas īpašas tiesības ir atkāpe no vispārējām
         sabiedrību tiesībām un paredzētas valsts iestāžu labā ar valsts likumdošanas pasākumu (skat. iepriekš minēto 2007. gada 23. oktobra
         spriedumu lietā Komisija/Vācija, 61. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         62. punkts). Ja šo iespēju patiesi var piešķirt ar likumu kā kvalificētā mazākuma tiesības, ir jākonstatē, ka tām šajā gadījumā
         ir jābūt pieejamām visiem akcionāriem un nav jābūt rezervētām tikai valstij.

      60      Ierobežojot citu akcionāru, bet ne Portugāles valsts iespējas piedalīties GALP pamatkapitālā, lai izveidotu vai saglabātu ilgtspējīgas un tiešas saimnieciskas saiknes ar to, kas ļautu efektīvi piedalīties
         tās pārvaldībā vai kontrolē, LQP 15. panta 1. punktā un Dekrētlikuma Nr. 261‑A/99 4. panta 3. punktā paredzētās tiesības iecelt administratoru var atturēt
         citu dalībvalstu tiešos ieguldītājus no ieguldīšanas šīs sabiedrības kapitālā.

      61      No tā izriet, ka veto tiesības attiecībā uz noteiktiem GALP akcionāru kopsapulces lēmumiem un tiesības izraudzīties valdes priekšsēdētāju ir brīvas kapitāla aprites ierobežojums EKL
         56. panta 1. punkta izpratnē.

      62      Turklāt šādu konstatējumu nevar apstrīdēt ar argumentiem, uz kuriem atsaucas Portugāles Republika un kuri izriet no apgalvotās
         loģikas, kura ir iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Keck un Mithouard pamatā.

      63      Šajā ziņā ir jānorāda, ka aplūkotie valsts pasākumi nav līdzīgi tiesiskajam regulējumam attiecībā uz tirdzniecības nosacījumiem,
         kurus Tiesa iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Keck un Mithouard uzskatīja par tādiem, kuriem EKL 28. pants nav piemērojams.

      64      Atbilstoši minētajam spriedumam tādu valsts tiesību normu piemērošana citu dalībvalstu izcelsmes precēm, ar ko šajā dalībvalstī
         ierobežo vai aizliedz dažus tirdzniecības nosacījumus, kas, pirmkārt, attiecas uz visiem iesaistītajiem uzņēmējiem, kuri darbojas
         valsts teritorijā, un, otrkārt, kā juridiski, tā faktiski vienādi attiecas uz valsts preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču
         tirdzniecību, nav tāda, kas ierobežo tirdzniecību starp dalībvalstīm. Iemesls ir tas, ka šī piemērošana neliedz citu dalībvalstu
         izcelsmes ražojumiem pieeju tirgum vai netraucē šo pieeju vairāk nekā vietējiem ražojumiem (1995. gada 10. maija spriedums
         lietā C‑384/93 Alpine Investments, Recueil, I‑1141. lpp., 37. punkts).

      65      Šajā gadījumā, pat ja tā ir taisnība, ka aplūkotās valsts tiesību normas vienādi ir piemērojamas gan rezidentiem, gan nerezidentiem,
         tomēr ir jākonstatē, ka tās ietekmē personas, kas iegūst kapitāla daļas, statusu pašu par sevi un tādējādi var atturēt ieguldītājus
         no citām dalībvalstīm veikt šādus ieguldījumus un attiecīgi ietekmēt pieeju tirgum (skat. 2003. gada 13. maija spriedumu lietā
         C‑463/00 Komisija/Spānija, Recueil, I‑4581. lpp., 61. punkts un tajā minētā judikatūra; iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         67. punkts, kā arī iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 68. punkts).

      66      Turklāt konstatējumu, ka minētās valsts tiesību normas ietver ierobežojumus brīvai kapitāla apritei, nevar apšaubīt ar Portugāles
         Republikas argumentu, ar kuru tā apgalvo, ka apstrīdētajām īpašajām tiesībām nav nekādas ietekmes ne uz tiešajiem ieguldījumiem,
         ne portfeļa ieguldījumiem GALP pamatkapitālā, ņemot vērā, ka lielākā daļa GALP akciju ir ieguldītāju, kas ir no citām dalībvalstīm, rokās.

      67      Jākonstatē, kā tas tika minēts šī sprieduma 58. un 61. punktā, ka apstrīdētās valsts tiesību normas, ciktāl ar tām ir radīti
         instrumenti, kuri var ierobežot ieguldītāju iespēju piedalīties GALP pamatkapitālā, lai izveidotu vai saglabātu ilgtspējīgas un tiešas saimnieciskas saiknes ar to, ļaujot efektīvi piedalīties
         šīs sabiedrības pārvaldībā vai kontrolē, mazina interesi iegūt dalību sabiedrības kapitālā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 54. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā
         Komisija/Portugāle, 70. punkts).

      68      Šo konstatējumu neietekmē tas, ka starp GALP akcionāriem ir tiešie ieguldītāji. Šajā prasībā faktiski šis apstāklis nevar mainīt to, ka attiecīgo apstrīdēto valsts tiesību
         normu dēļ esošie vai potenciālie citu dalībvalstu tiešie ieguldītāji var tikt atturēti no dalības iegūšanas šīs sabiedrības
         kapitālā vai ilgtspējīgas un tiešas saimnieciskas saiknes, kas ļautu efektīvi piedalīties tās pārvaldībā vai kontrolē, izveidošanas
         vai saglabāšanas ar to, pat ja viņiem ir tiesības gūt labumu no kapitāla brīvas aprites un aizsardzības, ko tā tiem piešķir
         (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 55. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada
         11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 71. punkts).

      69      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka tas, ka Portugāles valstij pieder attiecīgās priekšrocību akcijas kopā ar īpašajām
         tiesībām, ko šīs akcijas piešķir to turētājam, ir ierobežojums kapitāla brīvai apritei EKL 56. panta 1. punkta izpratnē.

       Par ierobežojumu pamatojumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      70      Komisija uzskata, ka tādus ierobežojumus kā tie, kuri izriet no Portugāles valsts īpašajām tiesībām sabiedrībā GALP, nevarot pamatot ne ar vienu vispārīgo interešu mērķi, uz ko atsaucas Portugāles Republika, un ka katrā ziņā ar tām esot
         pārkāpts samērīguma princips.

      71      Tā norāda, ka valsts īpašās tiesības sabiedrībā GALP nevarot tikt pamatotas ar sabiedrības drošības apsvērumiem, šajā gadījumā ar enerģijas piegādes drošību Portugālei. Kā izriet
         no Dekrētlikuma Nr. 31/2006, ar ko nosaka vispārējo pamatu valsts naftas sistēmas organizācijai un funkcionēšanai (2006. gada
         15. februāra Diário da República I, A sērija, Nr. 33), kā arī Dekrētlikuma Nr. 30/2006, ar ko nosaka vispārējo pamatu valsts dabas gāzes sistēmas organizācijai
         un funkcionēšanai (2006. gada 15. februāra Diário da República I, A sērija, Nr. 33), valsts ziņā, nevis GALP ziņā ir garantēt naftas un dabas gāzes piegādes drošību.

      72      Saistībā ar samērīguma principu Komisija norāda, ka valsts īpašās tiesības sabiedrībā GALP nav adekvātas, lai nodrošinātu gāzes izplatīšanas tīkla adekvātu darbību un GALP naftas produktu pārdošanu mazumtirdzniecībā. Patiesībā šīs tiesības ir instrumenti, kas paredzēti, lai īstenotu sabiedrības
         privātās intereses, nevis valsts intereses. Turklāt, pretēji Tiesas prasībām šajā jomā (it īpaši skat. 2002. gada 4. jūnija
         spriedumu lietā C‑483/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑4781. lpp., 50.–53. punkts), nav noteikts neviens objektīvs un precīzs kritērijs, kas regulētu minēto tiesību īstenošanu,
         līdz ar to šo tiesību piemērošana praksē ir pilnībā neierobežota.

      73      Turklāt Komisija norāda, ka Savienības sekundārajās tiesībās arī nav pamatojuma valsts īpašo tiesību pastāvēšanai sabiedrībā
         GALP.

      74      Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvu 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz
         dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (OV L 176, 57. lpp.) publiskais pienākums garantēt dabasgāzes
         piegādes drošību varētu pieprasīt to, lai tiktu īstenota valsts iejaukšanās no ārpuses regulatora statusā, nevis valsts iejaukšanās
         no iekšpuses kā uzņēmumu, kas darbojas tirgū, priviliģētā akcionāra statusā.

      75      Saistībā ar naftas nozari Komisija precizē, ka saskaņā ar Padomes 2006. gada 24. jūlija Direktīvu 2006/67/EK, ar ko dalībvalstīm
         uzliek pienākumu uzturēt jēlnaftas un/vai naftas produktu obligātas rezerves (OV L 217, 8. lpp.), arī valstij, nevis privātajiem
         uzņēmumiem ir publiskais pienākums garantēt naftas produktu piegādes drošību.

      76      Visbeidzot Komisija apstrīd Portugāles Republikas argumentāciju, saskaņā ar kuru EKL 86. pants ir piemērojams attiecīgajiem
         pasākumiem, jo, pirmkārt, šī tiesību norma attiecas uz noteiktu uzņēmumu kategoriju, nevis dalībvalstīm un, otrkārt, šīs procedūras
         mērķis nav valsts īpašās tiesības, ko valsts esot piešķīrusi GALP, bet drīzāk valsts īpašās tiesības šajā sabiedrībā.

      77      Portugāles Republika apgalvo, ka, pat pieņemot, ka attiecīgie valsts pasākumi ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un kapitāla
         brīvas aprites ierobežojumi, tie tomēr ir pamatoti saistībā ar EKL 46. un 58. pantu, jo šie ierobežojumi ir nepieciešami,
         lai garantētu valsts apgādes ar dabas gāzi un naftu drošību un nodrošinātu to adekvātā līmenī, ņemot vērā, ka Savienības līmenī
         nav pienācīgu instrumentu šajā ziņā.

      78      Minētā dalībvalsts arī precizē, ka attiecīgo īpašo tiesību īstenošana var tikt efektīvi kontrolēta no tiesas puses. Tādējādi,
         ja dalībvalsts īstenotu minētās tiesības, nepamatojoties uz reālu un nopietnu apdraudējumu piegādes drošībai, tā pieļautu
         pārkāpumu, kuru ikviens GALP akcionārs varētu izvirzīt gan administratīvajās, gan civilajās valsts tiesās.

      79      Turklāt, apstiprinot, ka strīdīgās tiesību normas atbilst samērīguma principam, Portugāles Republika norāda, ka jebkurā gadījumā
         Komisija nav iesniegusi pierādījumus par mazāk ierobežojošiem pasākumiem, kas sniegtu valstij iespēju ātri un efektīvi reaģēt
         uz reālu un smagu apdraudējumu piegādes drošībai.

      80      Visbeidzot minētā dalībvalsts apgalvo, ka apstrīdētās tiesību normas ir pilnībā saderīgas ar Savienības tiesībām saskaņā ar
         EKL 86. panta 2. punktu, jo tās ir nepieciešamas, lai GALP adekvāti nodrošinātu vispārējo saimniecisko interešu pakalpojumu, ko tai ir noteikusi valsts.

      Tiesas vērtējums
      81      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pasākumus, kuri ierobežo kapitāla brīvu apriti, var pamatot ar EKL 58. pantā minētajiem
         iemesliem vai ar primāriem vispārējo interešu iemesliem ar nosacījumu, ka tie atbilst izvirzīto mērķu īstenošanai un nepārsniedz
         mērķa sasniegšanai nepieciešamo (skat. iepriekš minēto 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 72. un 73. punkts,
         kā arī tajos minētā judikatūra; iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 69. punkts, un 2010. gada
         11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 83. punkts).

      82      Attiecībā uz EKL 58. pantā atļautajām atkāpēm nevar noliegt, ka Portugāles Republikas norādītais mērķis nodrošināt šīs dalībvalsts
         enerģijas apgādes drošību krīzes, kara vai terorisma gadījumos var būt valsts drošības apsvērums (skat. 2008. gada 14. februāra
         spriedumu lietā C‑274/06 Komisija/Spānija, 38. punkts; iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         72. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 84. punkts) un, iespējams, var
         būt pamatojums kapitāla brīvas aprites ierobežojumam. Nozīme, kādu dalībvalstis un Savienība piešķir drošas apgādes ar enerģētiku
         aizsardzībai, it īpaši ir redzama saistībā ar naftu Direktīvā 2006/67, kā arī saistībā ar dabas gāzes nozari Direktīvā 2003/55.

      83      Tomēr ir skaidrs, ka valsts drošības prasības kā atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa ir jāinterpretē šauri, tā,
         ka to apjomu katra dalībvalsts nevar noteikt vienpusēji bez Savienības iestāžu kontroles. Tādējādi atsaukties uz valsts drošību
         var tikai tādu reālu un pietiekami nopietnu apdraudējumu gadījumā, kas ietekmē sabiedrības pamata intereses (it īpaši skat.
         2000. gada 14. marta spriedumu lietā C‑54/99 Église de scientologie, Recueil, I‑1335. lpp., 17. punkts; iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 73. punkts, un iepriekš
         minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 85. punkts).

      84      Šajā ziņā Portugāles Republika tostarp norāda, ka pašreiz pastāv bažas par noteiktiem ieguldījumiem, kurus īstenojuši neatkarīgi
         fondi vai tie, kas ir saistīti ar teroristiskām organizācijām, stratēģisko nozaru uzņēmumos un kuri ir šāds apdraudējums saistībā
         ar apgādi ar enerģiju. Ņemot vērā dalībvalsts pienākumu garantēt drošu elektrības un dabasgāzes regulāru un nepārtrauktu apgādi,
         esot leģitīmi, ka šī valsts sevi apgādā ar nepieciešamajiem līdzekļiem, lai garantētu drošas piegādes pamatintereses, pat
         ja nav tūlītēja apdraudējuma. Šajā ziņā, ciktāl nevar izslēgt nopietnu apdraudējumu risku drošai enerģijas piegādei un ciktāl
         šādi apdraudējumi pēc definīcijas ir pēkšņi un vairākumā gadījumu – neparedzami, attiecīgajai dalībvalstij esot jārūpējas,
         lai pastāvētu piemēroti līdzekļi, kas ļautu rīkoties ātri un efektīvi, lai garantētu, ka šī apgāde ir nepārtraukti droša.

      85      Tomēr, tā kā Portugāles Republika vienīgi minēja iemeslu saistībā ar drošu apgādi ar enerģiju, neprecizējot konkrētus apsvērumus,
         kuru dēļ tā uzskata, ka katra no apstrīdētajām īpašajām tiesībām vai to kopums ļautu izvairīties no šāda sabiedrības pamatinterešu
         apdraudējuma, pamatojumam saistībā ar valsts drošību šajā gadījumā nevar piekrist.

      86      Turklāt Portugāles Republikas arguments, ka pašreiz Savienības tiesības nepietiekami garantējot dalībvalstu drošu energoapgādi,
         kas spiežot to noteikt piemērotus valsts pasākumus, lai sabiedrībai garantētu šo pamatinterešu aizsardzību, nevar tikt pieņemts.

      87      Pat pieņemot, ka atbilstoši Savienības sekundārajām tiesībām dalībvalstij, kā to apgalvo Portugāles Republika, ir pienākums
         garantēt enerģijas apgādi savas valsts teritorijā, uz šāda pienākuma ievērošanu nevar atsaukties, lai pamatotu tādu pasākumu,
         kas principā ir pretējs kādai pamatbrīvībai (skat. iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         89. punkts).

      88      Pabeigtības labad saistībā ar attiecīgo valsts tiesību normu samērīgumu ir jānorāda, kā to pareizi apgalvo Komisija, ka pretēji
         tam, ko apgalvo atbildētāja dalībvalsts, īpašo tiesību, kuras ar GALP pamatkapitāla priekšrocību akcijām ir piešķirtas Portugāles valstij, izmantošana nav pakļauta nevienam nosacījumam vai īpašam
         un objektīvam apstāklim.

      89      Lai gan LQP 15. panta 3. punktā ir noteikts, ka GALP pamatkapitāla priekšrocību akciju, kuras Portugāles valstij piešķir īpašas tiesības, izveide ir pakļauta nosacījumam, kurš,
         formulēts diezgan vispārīgi un neprecīzi, prasa valsts interešu iemeslus, ir tomēr jākonstatē, ka ne šajā likumā, ne GALP statūtos nav noteikti kritēriji attiecībā uz īpašiem apstākļiem, kuros minētās īpašās tiesības var tikt izmantotas (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 51. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         91. punkts). Šis pats konstatējums attiecas uz minētā 15. panta 1. punktu, jo šajā tiesību normā Portugāles valsts administratora
         iecelšana ir pakļauta arī diezgan vispārēji un neprecīzi formulētam nosacījumam, kurš izriet no vispārējo interešu aizsardzības.

      90      Šāda neskaidrība ir būtisks kapitāla brīvas aprites apdraudējums, jo tā attiecībā uz šādu tiesību izmantošanu piešķir valsts
         iestādēm tik plašu rīcības brīvību, ka to nevar uzskatīt par samērīgu ar paredzētajiem mērķiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Itālija, 52. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         92. punkts).

      91      Visbeidzot attiecībā uz pamatojumu ar EKL 86. panta 2. punktu ir jānorāda, ka šis noteikums, aplūkojot to kopsakarā ar šī
         paša panta 1. punktu, ļauj attaisnot to, ka dalībvalsts uzņēmumam, kuram ir uzticēta pakalpojumu sniegšana ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi, piešķir īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kas ir pretrunā Līguma noteikumiem, ciktāl šim uzņēmumam uzticētā īpašā uzdevuma
         veikšanu var nodrošināt vienīgi ar šādu tiesību piešķiršanu un ciktāl tirdzniecības attīstība netiek ietekmēta tādā mērā,
         kas kaitētu Savienības interesēm (2001. gada 17. maija spriedums lietā C‑340/99 TNT Traco, Recueil , I‑4109. lpp., 52. punkts; 2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑220/06 Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia, Krājums, I‑12175. lpp., 78. punkts, un 2009. gada 1. oktobra spriedums lietā C‑567/07 Woningstichting Sint Servatius, Krājums, I‑9021. lpp., 44. punkts).

      92      Šajā gadījumā tomēr ir jākonstatē, ka šāds nav šajā tiesvedībā par valsts pienākumu neizpildi, kura uzsākta pret Portugāles
         Republiku, aplūkotā valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto tiesību normu mērķis.

      93      Kā to pareizi apgalvo Komisija, šīs tiesību normas nav par īpašo vai ekskluzīvo tiesību piešķiršanu GALP, ne arī par GALP darbību kvalificēšanu par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, bet ir par īpašo tiesību saistībā ar priekšrocību
         akcijām, kuras Portugāles valstij ir GALP pamatkapitālā, piešķiršanas tai kā šīs sabiedrības akcionārei tiesiskumu.

      94      Katrā ziņā, tā kā dalībvalstij ir kodolīgi jāizklāsta iemesli, saistībā ar kuriem inkriminēto pasākumu atcelšanas gadījumā
         vispārējās tautsaimnieciskās nozīmes uzdevumu, kurus tā ir uzticējusi uzņēmumam, izpilde pieņemamos ekonomiskos apstākļos
         tiktu, pēc tās domām, apdraudēta (iepriekš minētais 2003. gada 13. maija spriedums lietā Komisija/Spānija, 82. punkts), ir
         jānorāda, ka Portugāles valdība nav nekādā veidā izskaidrojusi, kādēļ tas tā būtu šajā lietā.

      95      No tā izriet, ka EKL 86. panta 2. punkts nav piemērojams tādā situācijā kā šajā lietā un līdz ar to Portugāles Republika nevar
         uz to atsaukties, lai pamatotu aplūkotās valsts tiesību normas, jo tās ir ierobežojumi brīvai kapitāla apritei, kura ir noteikta
         Līgumā.

      96      Arguments par EKL 86. panta 2. punktu tādēļ arī ir jānoraida.

      97      Līdz ar to ir jākonstatē, ka, saglabājot tādas īpašās tiesības sabiedrībā GALP, kādas šajā lietā LQP, Dekrētlikumā Nr. 261‑A/99 un minētās sabiedrības statūtos ir paredzētas Portugāles valsts un citu valsts organizāciju interesēs
         un ir piešķirtas saistībā ar šīs valsts priekšrocību akcijām šīs sabiedrības pamatkapitālā, Portugāles Republika nav izpildījusi
         EKL 56. pantā paredzētos pienākumus.

       Par pienākumu, kas izriet no EKL 43. panta, neizpildi
      98      Saistībā ar Komisijas lūgumu, lai tiktu konstatēts, ka nav izpildīti pienākumi, kas ir Portugāles Republikai saskaņā ar EKL
         43. pantu, pietiek norādīt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ciktāl attiecīgie valsts pasākumi ietver brīvības veikt
         uzņēmējdarbību ierobežojumus, šādi ierobežojumi ir tiešas sekas šajā spriedumā izvērtētajiem kapitāla brīvas aprites ierobežojumiem,
         no kuriem tie nav atdalāmi. Tādējādi, tā kā ir ticis atzīts EKL 56. panta 1. punkta pārkāpums, nav nepieciešams atsevišķi
         pārbaudīt minētos pasākumus no Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību viedokļa (skat. it īpaši iepriekš minēto
         2003. gada 13. maija spriedumu lietā Komisija/Spānija, 86. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Nīderlande,
         43. punkts; iepriekš minēto 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 80. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada
         11. novembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 99. punkts).

       Par tiesāšanās izdevumiem
      99      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Portugāles Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      saglabājot tādas īpašās tiesības GALP Energia SGPS SA kā tās, kuras šajā lietā ir paredzētas 1990. gada 5. aprīļa Likumā Nr. 11/90, kas ir privatizācijas pamatlikums (Lei n° 11/90, Lei Quadro das Privatizações), 1999. gada 7. jūlija Dekrētlikumā Nr. 261‑A/99 par GALP – Portugāles nafta un gāze, SGPS SA – pirmo privatizācijas kārtu (Decreto‑Lei n° 261‑A/99 aprova a 1.ª fase do processo de privatização do capital social da GALP – Petróleos e Gás de Portugal,
               SGPS, SA) un minētās sabiedrības statūtos Portugāles valstij un citām valsts organizācijām un ir piešķirtas saistībā ar šīs valsts
            priekšrocību akcijām (“golden shares”), kuras šai valstij ir minētās sabiedrības pamatkapitālā, Portugāles Republika nav izpildījusi
            EKL 56. pantā paredzētos pienākumus;
      2)      Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums 1987. gada 25. novembrī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF kontu dzēšana/ grāmatojumu noskaidrošana. # Lieta 343/85.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 12.septembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Transport Environment Development Systems (Trends).#Šķīrējklauzula - Ceturtā pamatprogramma pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu pasākumiem - Līgumi par projektiem kopīgas intereses telemātikas lietojumu jomā - Daļas deklarēto izdevumu neattaisnojamība un neatbilstība līguma prasībām - Piešķirto līdzekļu atmaksāšana.#Lieta T-448/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 12. septembra spriedums – Komisija/Trends
      (lieta T‑448/04)
      Šķīrējklauzula – Ceturtā pamatprogramma pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu pasākumiem – Līgumi par projektiem kopīgas intereses telemātikas lietojumu jomā – Daļas deklarēto izdevumu neattaisnojamība un neatbilstība līguma prasībām – Piešķirto līdzekļu atmaksāšana
      1.                     Tiesvedība – Pierādījumu iesniegšanas termiņš (Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 1. punkts un 66. panta 2. punkts)
            (sal. ar 52. un 56. punktu)
      2.                     Tiesvedība – Vēršanās Pirmās instances tiesā pamatojoties uz šķīrējklauzulu (EKL 238. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes
            Lēmums Nr. 1110/94; Padomes Lēmums 94/801) (sal. ar 63., 64. un 91.–94. punktu)
      Priekšmets

         Komisijas prasība saskaņā ar šķīrējklauzulu EKL 238. panta izpratnē par lūgumu piespriest
               Trends
                atmaksāt Komisijai EUR 48 046, pieskaitot līgumiskos procentus vai, pakārtoti, pieskaitot kavējuma procentus
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Transport Environment Development Systems (Trends) atmaksā Komisijai EUR 48 046, pieskaitot nokavējuma procentus 5,5 % gadā,
                     skaitot no 1999. gada 1. janvāra līdz pilnīgai parāda samaksai;

                  3)

                  	Trends atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 21. septembris.#Portugāles Republika pret Eiropas Komisiju.#ELGF un ELFLA – No finansējuma izslēgti izdevumi – Regula (EK) Nr. 1290/2005 – Tiešā atbalsta shēma lauksaimniekiem – Regulas (EK) Nr. 73/2009 un Nr. 1122/2009 – Piena kvotu sistēma – Regulas (EK) Nr. 1788/2003 un Nr. 595/2004 – Lauku saimniecībās veicamu pārbaužu uz vietas aizstāšana ar administratīvām pārbaudēm.#Lieta T-261/16.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 8.decembrī.#Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA pret Administración General del Estado.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Supremo - Spānija.#Kapitāla brīva aprite - Sabiedrību ienākuma nodoklis - Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu - Aizliegums atskaitīt nodokli, kas ir maksājams, bet nav samaksāts citās dalībvalstīs.#Lieta C-157/10.

text:
      Lieta C‑157/10
      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      pret
      Administración General del Estado
      (Tribunal Supremo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla brīva aprite – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu – Aizliegums atskaitīt nodokli, kas ir maksājams, bet nav samaksāts citās dalībvalstīs
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Atbilstīgo Savienības tiesību aspektu noteikšana
      (LESD 267. pants)
      2.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nelabvēlīgas sekas, kas izriet no dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas
            – Pieļaujamība – Nosacījums Diskriminācijas neesamība
      (LESD 63. un 65. pants)
      3.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Sistēma ekonomiskas nodokļu dubultas
            uzlikšanas ienākumiem, kuri gūti citā dalībvalstī saņemtu procentu formā, novēršanai
      (EEK līguma 67. pants (tagad – EK līguma 67. pants, kas atcelts ar Amsterdamas līgumu); LESD 63. un 65. pants; Padomes Direktīvas 88/361
            1. pants)
      1.        Sadarbības ar valstu tiesām procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, ietvaros Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga
         atbilde, kas ļautu tai izspriest prāvu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā. Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē
         tai uzdotais jautājums. Tāpat, lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, kura ir iesniegusi prejudiciālu jautājumu,
         Tiesai var būt jāņem vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kādām valsts tiesa savos prejudiciālajos jautājumos nav atsaukusies.

      (sal. ar 18. un 19. punktu)
      2.        Ja Savienībā nav veikti unificēšanas vai saskaņošanas pasākumi, dalībvalstis saglabā kompetenci ar līgumu vai vienpusēji definēt
         savu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma kritērijus, tostarp attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu. To ziņā
         ir ieviest pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu dubultas nodokļu uzlikšanas gadījumus, izmantojot cita starpā sadales kritērijus,
         kas tiek ievēroti starptautiskajā nodokļu praksē. No dažādu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas izrietošās
         nelabvēlīgās sekas, ja vien šāda īstenošana nav diskriminējoša, nav aprites brīvību ierobežojums. Tādējādi, ja dalībvalstīm
         nav pienākuma pieskaņot savas nodokļu sistēmas citu dalībvalstu dažādajām nodokļu sistēmām, lai tostarp izvairītos no dubultas
         nodokļu uzlikšanas, šīm valstīm a fortiori nav pienākuma pieskaņot savu nodokļu sistēmu, lai nodokļa maksātājam ļautu saņemt nodokļu priekšrocības, kuras cita dalībvalsts
         ir piešķīrusi, īstenodama savu nodokļu kompetenci, tiktāl, ciktāl to tiesiskais regulējums nav diskriminējošs.

      (sal. ar 31., 38. un 39. punktu)
      3.        EEK līguma 67. pants un Direktīvas 88/361 par Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu] 1. pants neaizliedz
         tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka saistībā ar sabiedrību ienākuma nodokli un tiesību aktiem par nodokļu
         dubultas uzlikšanas novēršanu ir aizliegts atskaitīt citās Savienības dalībvalstīs maksājamo nodokli par to teritorijā gūto
         un ar šo nodokli apliekamo peļņu, ja, lai gan šis nodoklis bija jāmaksā, tas nav samaksāts nodokļu atbrīvojuma, atlaižu vai
         citu nodokļu atvieglojumu dēļ, tiktāl, ciktāl šis tiesiskais regulējums nav diskriminējošs salīdzinājumā ar attieksmi pret
         šajā dalībvalstī saņemtiem procentiem, un par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

      (sal. ar 46. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 8. decembrī (*)

      Kapitāla brīva aprite – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu – Aizliegums atskaitīt nodokli, kas ir maksājams, bet nav samaksāts citās dalībvalstīs
      Lieta C‑157/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal Supremo (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 25. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 2. aprīlī, tiesvedībā

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      pret
      Administración General del Estado.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Safjans [M. Safjan], M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Levits (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Spānijas valdības vārdā – M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvis,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek] un V. Štencels [V. Štencel], pārstāvji,

      –        Dānijas valdības vārdā – K. Vangs [C. Vang], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – T. Hence [T. Henze] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Igaunijas valdības vārdā – M. Linntama [M. Linntam], pārstāve,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. Gštalters [J. Gstalter], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un J. Langers [J. Langer], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Špunars [M. Szpunar], pārstāvis,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – A. Falka [A. Falk] un S. Juhannesone [S. Johannesson], pārstāves,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Volkere [H. Walker], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Uraka Kavjedess [C. Urraca Caviedes], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 63. un 65. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA (turpmāk tekstā – “BBVA”) un Administración General del Estado [Spānijas Valsts pārvaldi] par šīs pēdējās atteikumu atļaut BBVA no sabiedrību ienākuma nodokļa par tās kopējiem ienākumiem par 1991. finanšu gadu atskaitīt nodokli, kas Beļģijā jāmaksā par
         šajā dalībvalstī saņemtajiem procentiem un kurš atbrīvojuma dēļ nav samaksāts.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        EEK līguma 67. pants (vēlāk – EK līguma 67. pants, kas atcelts ar Amsterdamas līgumu), kas bija spēkā pamata lietas faktu
         laikā, bija formulēts šādi:

      “1.      Pārejas laikā un ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu kopējā tirgus pienācīgu darbību, dalībvalstis pakāpeniski atceļ savstarpējos
         ierobežojumus tā kapitāla apritei, kurš pieder dalībvalstu rezidentiem, kā arī jebkādu diskrimināciju pilsonības, pušu dzīvesvietas
         vai šā kapitāla ieguldījuma vietas dēļ.

      [..]”
      4        Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu]
         (OV L 178, 5. lpp.) 1. panta 1. punktā noteikts:

      “Neietekmējot turpmākos noteikumus, dalībvalstis atceļ kapitāla aprites ierobežojumus personām, kas ir dalībvalstu rezidenti.
         Lai sekmētu šīs direktīvas piemērošanu, kapitāla aprites klasificē saskaņā ar I pielikumā ietverto nomenklatūru.”

      5        Direktīvas 88/361 6. panta 2. punktā tostarp Spānijas Karalistei ir atļauts pagaidām turpināt piemērot šīs direktīvas IV pielikumā
         uzskaitītos kapitāla aprites ierobežojumus saskaņā ar šajā pielikumā izklāstītajiem nosacījumiem un laika ierobežojumiem.

       Spānijas valsts tiesības
      6        1963. gada 28. decembra Vispārējā nodokļu likuma Nr. 230/1963 (Ley General Tributaria 230/1963; 1963. gada 31. decembra BOE Nr. 313, 18248. lpp.), 57. panta 1. punktā bija noteikts:

      “Ja no maksājamā nodokļa jāatskaita par citu vai citiem nodokļiem iepriekš maksājamās vai samaksātās summas, tās tiek atskaitītas
         pilnā apmērā, pat ja uz tām attiecas atbrīvojums vai atvieglojums.”

      7        1978. gada 27. decembra Likuma Nr. 61/1978 par uzņēmumu ienākuma nodokli (Ley 61/1978 del Impuesto sobre Sociedades; 1978. gada 30. decembra BOE Nr. 312, 29429. lpp.) 24. panta 4. punktā bija noteikts:

      “Gadījumos, kad personai ir pienākums veikt nodokļu maksājumus, ja ar nodokli apliekamos ienākumos iekļauti ārzemēs gūtie
         un ar nodokli apliktie ienākumi, tiek atskaitīts mazākais no šiem diviem skaitļiem:

      a)      faktiskā summa, kas samaksāta ārzemēs, pamatojoties uz aplikšanu ar identisku vai analogu nodokli;
      b)      nodokļa summa, kas par šiem ienākumiem būtu jāmaksā Spānijā, ja tie būtu gūti Spānijas teritorijā.”
       Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu
      8        1970. gada 24. septembrī Briselē parakstītās Konvencijas starp Spānijas Karalisti un Beļģijas Karalisti, lai novērstu nodokļu
         dubultu uzlikšanu un noregulētu noteiktus jautājumus ienākuma nodokļa un īpašuma nodokļa jomā, kuru Spānijas Karaliste ir
         ratificējusi 1971. gada 28. maijā (1972. gada 27. oktobra BOE Nr. 258, 19176. lpp.; turpmāk tekstā – “konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu”) un kura bija piemērojama pamata
         lietas faktu laikā, 11. pantā bija noteikts:

      “1.      Procenti, ko izmaksā vienā līgumslēdzējā valstī otras līgumslēdzējas valsts rezidentam, ir apliekami ar nodokli šajā otrajā
         valstī.

      2.      Tomēr šie procenti var tikt aplikti ar nodokli tajā līgumslēdzējā valstī, kurā tos izmaksā, un saskaņā ar šīs valsts tiesību
         aktiem, bet šādi noteiktais nodoklis nevar pārsniegt 15 % no šo procentu apmēra.

      [..]”
      9        Saskaņā ar šīs konvencijas 23. pantu:

      “1.      Ja vienas līgumslēdzējas valsts rezidents saņem ienākumus, kas nav paredzēti šī panta 3. un 4. punktā un kas atbilstoši šīs
         konvencijas noteikumiem otrā dalībvalstī ir apliekami ar nodokli, pirmā dalībvalsts šos ienākumus atbrīvo no nodokļa [..].

      [..]
      3.      [..] Ja vienas līgumslēdzējas valsts rezidents saņem ienākumus, kas saskaņā ar 10. panta 2. punktu, 11. panta 2. un 7. punktu
         vai 12. panta 2. un 6. punktu otrā dalībvalstī ir apliekami ar nodokli, pirmā dalībvalsts nodoklim, kurš šim rezidentam jāmaksā
         par šiem ienākumiem, piemēro atskaitījumu, kurš aprēķināts, pamatojoties uz šī rezidenta nodokļa bāzē iekļauto iepriekš minēto
         ienākumu summu, un kura likme nevar būt mazāka par otrajā dalībvalstī par šiem ienākumiem iekasētā nodokļa likmi [..].”

       Pamata lietas rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
      10      BBVA ir Grupo Consolidado (konsolidētas grupas) 2/82 dominējošā sabiedrība. Spānijas tiesību sistēmā konsolidēta grupa ir nodokļu mērķiem veidota vairāku sabiedrību apvienība,
         kurā viena sabiedrība dominē pār pārējām.

      11      Ar 1997. gada 24. oktobra lēmumu, kas tika pieņemts pēc pārbaudēm un inspekcijām attiecībā uz sabiedrību ienākuma nodokli
         par 1991. gadam atbilstošo finanšu gadu, Oficina Nacional de Inspección [Valsts nodokļu inspekcija], uzskatīdama, ka saskaņā ar Likuma Nr. 61/1978 24. panta 4. punkta noteikumiem var tikt atskaitīta
         vienīgi “faktiski” samaksātā nodokļa summa, palielināja deklarēto BBVA nodokļa bāzi par ESP 6 750 405 (EUR 40 570, 75). Šī summa atbilst summai, kuru BBVA bija atskaitījusi no sabiedrību ienākuma nodokļa kā nodokli, kurš ir jāmaksā Beļģijā par šajā valstī saņemtajiem procentiem,
         lai gan šis pēdējais nodoklis nebija ticis samaksāts, tāpēc ka uz to attiecās atbrīvojums.

      12      Oficina Nacional de Inspección lēmums 2001. gada 11. maijā tika apstiprināts ar Tribunal Económico-Administrativo Central (administratīvā kontroles iestāde) lēmumu. Tā kā prasība, ko BBVA cēla par šo lēmumu Audiencia Nacional [Valsts tiesas] Administratīvo lietu palātā, ar 2003. gada 26. jūnija spriedumu tika noraidīta, BBVA par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Tribunal Supremo [Augstākajā tiesā].

      13      Savā kasācijas sūdzībā BBVA apgalvo, ka tai ir tiesības atskaitīt no sabiedrību ienākuma nodokļa, kas Spānijā jāmaksā par tās kopējiem ienākumiem, nodokli,
         kas Beļģijā jāmaksā par šajā dalībvalstī saņemtajiem procentiem un ko BBVA atbrīvojuma dēļ nav samaksājusi.

      14      Tribunal Supremo norāda, ka Spānijas valsts tiesības, kā tās ir interpretētas Tribunal Supremo pēdējos spriedumos, neatļauj BBVA no Spānijā maksājamā sabiedrību ienākuma nodokļa atskaitīt nodokli, kas ir jāmaksā Beļģijā, ja tas atbrīvojuma dēļ nav ticis
         samaksāts. Šis pats secinājums izrietot no konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu 23. panta 3. punkta.

      15      Šai tiesai ir šaubas par šādas sistēmas saderību ar kapitāla brīvas aprites principu, jo Spānijā dibinātas sabiedrības, kuras
         veic ieguldījumus Beļģijā un no tiem gūst peļņu, tādējādi zaudē Beļģijas iestāžu piešķirto nodokļu priekšrocību un galu galā
         savas juridiskās adreses dalībvalstij maksā nodokli par peļņu, par kuru tām bija jāmaksā nodoklis, bet attiecībā uz kuru tām
         ieguldījumu veikšanas valstī ir piemērots atbrīvojums.

      16      Šādos apstākļos Tribunal Supremo nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [LESD] 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu (kas pieņemts vienpusīgi
         vai saskaņā ar divpusēju konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu), kurā paredzēts, ka saistībā ar sabiedrību
         ienākuma nodokli un tiesību aktiem par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu ir aizliegts atskaitīt citās Eiropas Savienības
         dalībvalstīs maksājamo nodokli par to teritorijā gūto un ar šo nodokli apliekamo peļņu, ja, neraugoties uz to, ka šis nodoklis
         bija jāmaksā, tas nav samaksāts nodokļu atbrīvojuma, atlaižu vai citu nodokļu atvieglojumu dēļ?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par pieņemamību
      17      Portugāles valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jānoraida kā nepieņemams, jo iesniedzējtiesas lūgtajai
         LESD 63. un 65. panta interpretācijai tiesību normas piemērošanas laikā ziņā nav nozīmes pamata lietas, kura attiecas uz 1991. gadam
         atbilstošo finanšu gadu, izlemšanai. EK līguma 73.B un 73.D pants (vēlāk – EKL 56. un 58. pants), kuriem atbilst LESD 63. un
         65. pants, Līgumā par Eiropas Ekonomikas kopienas izveidošanu tika iekļauti vienīgi ar 1992. gada 7. februārī Māstrihtā parakstīto
         Līgumu par Eiropas Savienību.

      18      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbības ar valstu tiesām procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu,
         Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izspriest prāvu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā,
         un šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotais jautājums (skat. it īpaši 2006. gada 4. maija spriedumu
         lietā C‑286/05 Haug, Krājums, I‑4121. lpp., 17. punkts, un 2008. gada 11. marta spriedumu lietā C‑420/06 Jager, Krājums, I‑1315. lpp., 46. punkts).

      19      Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi uz tās iesniegto prejudiciālo jautājumu,
         Tiesai var būt jāņem vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kādām valsts tiesa savos prejudiciālajos jautājumos nav atsaukusies
         (skat. it īpaši 2004. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑60/03 Wolff & Muller, Krājums, I‑9553. lpp., 24. punkts; 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑153/03 Weide, Krājums, I‑6017. lpp., 25. punkts, un 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑513/03 van Hilten-van der Heijden, Krājums, I‑1957. lpp., 26. punkts).

      20      Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Kopienu tiesību normas, kas vajadzīgas valsts tiesām, lai izlemtu prāvas, kuras iesniegtas
         izskatīšanai šajās tiesās, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai ir nosūtījušas šīs tiesas (skat.
         2002. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑304/00 Strawson un Gagg & Sons, Recueil, I‑10737. lpp., 58. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Jager, 47. punkts).

      21      Tā kā Tiesai ir tiesības uz prejudiciālo jautājumu atbildēt, ņemot vērā pamata lietas pamatā esošajiem faktiem piemērojamās
         tiesību normas, Portugāles Republikas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Ievada apsvērumi
      22      Pamata lieta attiecas uz 1991. gadam atbilstošo finanšu gadu, proti, faktisko un tiesisko situāciju pirms Līguma par Eiropas
         Savienības darbību stāšanās spēkā. Pamata lietas faktiem piemērojamās tiesību normas par brīvu kapitāla apriti bija EEK līguma
         67. pants, kā arī šī panta īstenošanai pieņemtā Direktīva 88/361.

      23      No tā izriet, ka uz iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ņemot vērā šīs tiesību normas.

      24      Šajā saistībā jāatgādina, ka ar Direktīvu 88/361 tika īstenota kapitāla aprites pilnīga liberalizācija un ka tās 1. panta
         1. punktā – kura tiešo iedarbību Tiesa ir atzinusi – šai nolūkā dalībvalstīm ir noteikts pienākums atcelt visus kapitāla aprites
         ierobežojumus (skat. 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑364/01 Barbier, Recueil, I‑15013. lpp., 57. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      25      Tomēr Direktīvas 88/361 6. panta 2. punktā Spānijas Karalistei ir atļauts līdz 1992. gada 31. decembrim turpināt piemērot
         ierobežojumus attiecībā uz šīs direktīvas IV pielikuma III un IV sarakstā uzskaitītajiem kapitāla aprites veidiem.

      26      No tā izriet, ka, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums
         Direktīvas 88/361 1. panta 1. punkta izpratnē.

      27      Tikai tad, ja tiesiskais regulējums, par kuru ir runa pamata lietā, ierobežo kapitāla brīvu apriti, iesniedzējtiesai, otrkārt,
         būs jāpārbauda, vai uz kapitāla apriti, kas bija pamatā procentu izmaksai, par kuriem ir runa pamata lietā, attiecas Direktīvas 88/361
         6. panta 2. punktā paredzētais izņēmums, jo iesniedzējtiesa ir vienīgā, kura var konstatēt faktus un noteikt BBVA Beļģijā saņemto procentu raksturu un avotu.

       Par kapitāla brīvas aprites ierobežojumu pastāvēšanu
      28      Jāatgādina, ka, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Savienības
         tiesības (skat. 1995. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑279/33 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 21. punkts; 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑80/94 Wielockx, Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts; 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 32. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Barbier, 56. punkts).

      29      Katras dalībvalsts ziņā, ievērojot Savienības tiesības, ir organizēt savu sistēmu, kā sadalītajai peļņai tiek uzlikts nodoklis,
         un saistībā ar to noteikt ar nodokli apliekamo summu, kā arī šīs peļņas ieguvējam piemērojamo nodokļa likmi (pēc analoģijas
         skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑128/08 Damseaux, Krājums, I‑6823. lpp., 25. punkts, kā arī 2011. gada 10. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑436/08 un C‑437/08 Haribo Lakritzen Hans Riegel un Österreichische Salinen, Krājums, I‑305. lpp., 167. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      No tā izriet, pirmkārt, ka vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātie procenti to saņēmējam citā dalībvalstī var
         tikt pakļauti juridiskai dubultai nodokļu uzlikšanai, ja abas dalībvalstis izvēlas īstenot savu nodokļu kompetenci un likt
         maksāt nodokli par šiem procentiem, pirmajai dalībvalstij tiem piemērojot nodokli ienākuma gūšanas vietā un otrajai – tos
         iekļaujot saņēmēja apliekamajos ienākumos.

      31      Ja Savienībā nav veikti unificēšanas vai saskaņošanas pasākumi, dalībvalstis saglabā kompetenci ar līgumu vai vienpusēji definēt
         savu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma kritērijus, tostarp attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu (1998. gada
         12. maija spriedums lietā C‑336/96 Gilly, Recueil, I‑2793. lpp., 24. un 30. punkts; 1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑307/97 Saint-Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp., 57. punkts; 2007. gada 8. novembra spriedums lietā C‑379/05 Amurta, Krājums, I‑9569. lpp., 17. punkts, kā arī 2008. gada 20. maija spriedums lietā C‑194/06 Orange European Smallcap Fund, Krājums, I‑3747. lpp., 32. punkts). To ziņā ir ieviest pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu dubultas nodokļu uzlikšanas
         gadījumus, izmantojot cita starpā sadales kritērijus, kas tiek ievēroti starptautiskajā nodokļu praksē (skat. 2006. gada 14. novembra
         spriedumu lietā C‑513/04 Kerckhaert un Morres, Krājums, I‑10967. lpp., 23. punkts).

      32      Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šādi pasākumi ar mērķi novērst nodokļu dubultu uzlikšanu procentiem
         Spānijas tiesību sistēmā ir tikuši paredzēti, pirmkārt, ar konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu un, otrkārt,
         ar Spānijas tiesību aktiem.

      33      Tā minētās konvencijas 23. panta 3. punktā bija paredzēts, ka Spānijas Karaliste nodoklim, kurš šīs dalībvalsts rezidentam
         jāmaksā par Beļģijā gūtajiem procentiem, piemēro atskaitījumu, kurš aprēķināts, pamatojoties uz šī rezidenta nodokļa bāzē
         iekļauto iepriekš minēto procentu summu, un tā likme nevar būt mazāka par Beļģijā par šiem ienākumiem iekasētā nodokļa likmi.

      34      Savukārt Likuma Nr. 61/1978 24. panta 4. punktā attiecībā uz ārzemēs gūto un ar nodokli aplikto peļņu bija paredzēts atskaitīt
         mazāko no divām summām, proti, vai nu faktisko summu, kas samaksāta ārzemēs, pamatojoties uz aplikšanu ar identisku vai analogu
         nodokli, vai nodokļa summu, kas par šiem ienākumiem būtu jāmaksā Spānijā, ja tie būtu gūti Spānijas teritorijā.

      35      Pamata lietas ietvaros BBVA tomēr pieprasa, lai no Spānijā maksājamā sabiedrību ienākuma nodokļa tiktu atskaitīts nodoklis, kas Beļģijā jāmaksā par šajā
         dalībvalstī saņemtajiem procentiem, bet kas atbrīvojuma dēļ nav samaksāts.

      36      Iesniedzējtiesa uzskata, ka tāda konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu un Spānijas tiesību aktu noteikumu
         interpretācija, ka no Spānijā maksājamā nodokļa var atskaitīt vienīgi nodokli, kurš faktiski ir ticis samaksāts citā dalībvalstī,
         varētu atturēt Spānijā dibinātas sabiedrības no kapitāla ieguldīšanas cita dalībvalstī.

      37      Tādējādi jāatzīst, ka nelabvēlīgās sekas, ko šajā lietā it kā cietusi BBVA, veido nevis tās saņemto procentu dubulta aplikšana ar nodokli, jo tie ar nodokli tiek aplikti vienīgi Spānijā, bet gan neiespējamība,
         aprēķinot Spānijā maksājamo nodokli, izmantot ar Beļģijas tiesisko regulējumu piešķirto nodokļu priekšrocību, proti, atbrīvojumu.

      38      Tiesa jau ir nospriedusi, ka no dažādu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas izrietošās nelabvēlīgās sekas,
         ja vien šāda īstenošana nav diskriminējoša, nav aprites brīvību ierobežojums (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā Kerckhaert un Morres, 19., 20. un 24. punkts; lietā Orange European Smallcap Fund, 41., 42. un 47. punkts, kā arī lietā Damseaux, 27. punkts).

      39      Tādējādi, ja dalībvalstīm nav pienākuma pieskaņot savas nodokļu sistēmas citu dalībvalstu dažādajām nodokļu sistēmām, lai
         tostarp izvairītos no dubultas nodokļu uzlikšanas (skat. 2009. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑67/08 Block, Krājums, I‑833. lpp., 31. punkts), šīm valstīm a fortiori nav pienākuma pieskaņot savu nodokļu sistēmu, lai nodokļa maksātājam ļautu saņemt nodokļu priekšrocības, kuras cita dalībvalsts
         ir piešķīrusi, īstenodama savu nodokļu kompetenci, tiktāl, ciktāl to tiesiskais regulējums nav diskriminējošs.

      40      Tādējādi jāpārbauda, vai, piemērojot tādu tiesisko regulējumu kā pamata lietā, attieksme pret citā dalībvalstī saņemtajiem
         procentiem salīdzinājumā ar Spānijā saņemtajiem procentiem nav diskriminējoša.

      41      Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka diskriminācija pastāv ne tikai tad, ja atšķirīgas normas tiek piemērotas salīdzināmās
         situācijās, bet arī tad, ja viena un tā pati norma tiek piemērota atšķirīgās situācijās (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Schumacker, 30. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland, Krājums, I‑2651. lpp., 26. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Kerckhaert un Morres, 19. punkts).

      42      Attiecībā uz tā rezidences valsts nodokļu tiesību aktiem nodokļu maksātāja, kas saņem procentus, situācija vienmēr nekļūst
         atšķirīga tādēļ vien, ka viņš tos ir saņēmis no sabiedrības, kas ir reģistrēta citā dalībvalstī, kura, izmantojot savu nodokļu
         kompetenci, šiem procentiem kā ienākuma nodokli piemēro nodokli ienākuma gūšanas vietā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Kerckhaert un Morres, 19. punkts, un 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑298/05 Columbus Container Services, Krājums, I‑10451. lpp., 42. punkts).

      43      Ir tiesa, ka šajā lietā Tiesā nav ticis apgalvots, ka pastāvētu diskriminējoša attieksme pret citā dalībvalstī saņemtajiem
         procentiem salīdzinājumā ar Spānijā saņemtajiem procentiem.

      44      Tomēr no tiesību normām, kādas tās ir aprakstījusi iesniedzējtiesa, izriet, ka Likuma Nr. 230/1963 57. panta 1. punktā ir
         noteikts, ka, ja no maksājamā nodokļa jāatskaita par citu vai citiem nodokļiem iepriekš maksājamās vai samaksātās summas,
         tās tiek atskaitītas pilnā apmērā, pat ja uz tām attiecas atbrīvojums vai atvieglojums.

      45      Tādējādi iesniedzējtiesai, kura vienīgā ir kompetenta interpretēt valsts tiesības, ir jāpārliecinās, vai, ņemot vērā kārtību
         Spānijā saņemto procentu aplikšanai ar nodokli, minētā Likuma Nr. 230/1963 tiesību norma var tikt piemērota šādiem procentiem
         un vai šādā gadījumā attiecībā uz iespēju atskaitīt maksājamu, bet nesamaksātu nodokli attieksme pret citā dalībvalstī saņemtiem
         procentiem nav diskriminējoša salīdzinājumā ar attieksmi pret Spānijā saņemtajiem procentiem.

      46      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka EEK līguma 67. pants un Direktīvas 88/361 1. pants
         neaizliedz tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, kurā paredzēts, ka saistībā ar sabiedrību ienākuma nodokli
         un tiesību aktiem par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu ir aizliegts atskaitīt citās Savienības dalībvalstīs maksājamo
         nodokli par to teritorijā gūto un ar šo nodokli apliekamo peļņu, ja, neraugoties uz to, ka šis nodoklis bija jāmaksā, tas
         nav samaksāts nodokļu atbrīvojuma, atlaižu vai citu nodokļu atvieglojumu dēļ, tiktāl, ciktāl šis tiesiskais regulējums nav
         diskriminējošs salīdzinājumā ar attieksmi pret šajā dalībvalstī saņemtiem procentiem, un par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav pamata lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EEK līguma 67. pants un Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts
            ar Amsterdamas līgumu] 1. pants neaizliedz tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, kurā paredzēts, ka saistībā
            ar sabiedrību ienākuma nodokli un tiesību aktiem par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu ir aizliegts atskaitīt citās Eiropas
            Savienības dalībvalstīs maksājamo nodokli par to teritorijā gūto un ar šo nodokli apliekamo peļņu, ja, neraugoties uz to,
            ka šis nodoklis bija jāmaksā, tas nav samaksāts nodokļu atbrīvojuma, atlaižu vai citu nodokļu atvieglojumu dēļ, tiktāl, ciktāl
            šis tiesiskais regulējums nav diskriminējošs salīdzinājumā ar attieksmi pret šajā dalībvalstī saņemtiem procentiem, un par
            to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 16.decembrī.#Francijas Republika pret Eiropas Komisiju.#ERAF - Finanšu atbalsta samazināšana - Kopienas strukturālais atbalsts Martinikas reģionā - Prasība atcelt tiesību aktu - Publiskie iepirkumi - Direktīva 93/37/EEK - "Tiešās subsīdijas" jēdziens - "Sportam, izklaidei un atpūtai domāta aprīkojuma" jēdziens - Pienākums norādīt pamatojumu - Samērīguma princips.#Lieta T-488/10.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2011. gada 16. decembra spriedums – Francija/Komisija
      (lieta T‑488/10)
      ERAF – Finanšu atbalsta samazināšana – Kopienas strukturālais atbalsts Martinikas reģionā – Prasība atcelt tiesību aktu – Publiskie iepirkumi – Direktīva 93/37/EEK – “Tiešās subsīdijas” jēdziens – “Sportam, izklaidei un atpūtai domāta aprīkojuma” jēdziens – Pienākums norādīt pamatojumu – Samērīguma princips
      1.                     Valsts atbalsts – Jēdziens – Uzņēmuma izdevumu samazināšanai paredzēta intervence – Ietekme uz subsīdijas jēdziena interpretāciju
            Direktīvas 93/37 2. panta 1. punkta izpratnē (LESD 107. panta 1. punkts; Padomes Direktīvas 93/37 2. panta 1. punkts) (sal.
            ar 25.–33. punktu)
      2.                     Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Direktīva 93/37 –
            Mērķis – Lietderīgā iedarbība (Padomes Direktīva 93/37) (sal. ar 59.–65. punktu))
      3.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Komisijas lēmums, ar kuru samazina Kopienas finanšu atbalsta apmēru
            (LESD 296. pants; Padomes Direktīvas 93/37 2. panta 2. punkts) (sal. ar 68.–71. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2010. gada 28. jūlija Lēmumu C(2010)5229, ar kuru daļēji tiek atcelta Eiropas Reģionālās attīstības
                  fonda (ERAF) dalība saskaņā ar mērķa Nr. 1 vienoto programmdokumentu saistībā ar Kopienas strukturālo atbalstu Francijas Martinikas
                  reģionā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2002. gada 7.februārī. # Theresia Rudolph pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju. # Ārpuslīgumiskā atbildība. # Lieta T-187/94.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 12.novembrī. # SGL Carbon AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Konkurence - Aizliegtas vienošanās - EKL 81. pants un EEZ līguma 53. pants - Tādu oglekļa un grafīta izstrādājumu, kas izmantojami elektriskās un mehāniskās ierīcēs, tirgus - Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts - Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai - Atbilstošais apgrozījums un atbilstošā tirgus daļa - "Pašpatēriņa" vērtība - Vienlīdzīgas attieksmes princips - Samērīguma princips. # Lieta C-564/08 P.

text:
      Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 12. novembra spriedums – SLG Carbon/Komisija
      (lieta C‑564/08 P)
      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – EKL 81. pants un EEZ līguma 53. pants – Tādu oglekļa un grafīta izstrādājumu, kas izmantojami elektriskās un mehāniskās ierīcēs, tirgus – Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai – Atbilstošais apgrozījums un atbilstošā tirgus daļa – “Pašpatēriņa” vērtība – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Samērīguma princips
      1.                     Apelācija – Pamati – Pirmoreiz apelācijas tiesvedībā izvirzīts pamats – Nepieņemamība – Apelācijas sūdzība par Pirmās instances
            tiesas spriedumu konkurences jomā (sal. ar 22., 23., 25. un 31. punktu)
      2.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Vērā ņemtais apgrozījums – Iekšējo piegāžu uzņēmumam vērtība – Iekļaušana
            (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts) (sal. ar 30. punktu)
      3.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana kategorijās ar īpašu sākumsummu – Pieļaujamība
            (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts) (sal. ar 43., 45., 49. un 56. punktu)
      4.                     Apelācija – Tiesas kompetence – Pirmās instances tiesas novērtējuma, ko tā veikusi attiecībā uz uzņēmumiem uzlikto naudas
            soda apmēru, apšaubīšana ar taisnīgumu saistītu iemeslu dēļ – Izslēgšana – Pārbaude, kas attiecas tikai uz to, vai Pirmās
            instances tiesa ir ņēmusi vērā būtiskos pārkāpuma smaguma novērtēšanas faktorus un visus argumentus par uzlikto naudas sodu
            (sal. ar 58. un 59. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑68/04
               SGL Carbon
               /Komisija, ar kuru Pirmās instances tiesa ir noraidījusi prasītāja prasību atcelt Komisijas 2003. gada 3. decembra Lēmumu
                  2004/420/EK procedūrā par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru saistībā ar aizliegtu vienošanos oglekļa
                  un grafīta izstrādājumu, kas izmantojami elektriskās un mehāniskās ierīcēs, tirgū vai pakārtoti samazināt apelācijas sūdzības
                  iesniedzējai uzlikto naudas sodu – Prasītāja argumentācijas par pašpatēriņa vērtības izmantošanu attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma
                  un tirgus daļas aprēķinā neņemšana vērā, uzskatot to par jaunu, nepieņemamu iebildumu – Samērīguma principa un vienlīdzīgas
                  attieksmes principa pārkāpums

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	SGL Carbon AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 15.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Zviedrijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Sociālā politika - Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība - Direktīva 89/391/EEK - Tādu personu spējas un prasmes, kas nodrošina aizsardzības un profilakses pasākums pret arodrisku uzņēmumā. # Lieta C-459/04.

text:
      Tiesas (trešā palāta) 2006. gada 15. jūnija spriedums – Komisija/Zviedrija
      (lieta C‑459/04)
      Valsts pienākumu neizpilde – Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391/EEK – Tādu personu spējas un prasmes, kas nodrošina aizsardzības un profilakses pasākumus pret arodrisku uzņēmumā
      1.                     Iestāžu akti – Direktīvas – Izpilde no dalībvalstu puses (EKL 249. panta trešā daļa) (sal. ar 32.–34. punktu)
      2.                     Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu
            darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (Padomes Direktīvas 89/391 7. panta 5. un 8. punkts) (sal. ar 36.–47. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1989. gada 12. jūnija Direktīvas 89/391/EEK par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu
                  darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV L 183, 1. lpp.), 7. panta 8. punkta nepilnīga transpozīcija – Tādu
                  darbinieku spēju un prasmju definīcijas, kurus darba devējs norīkojis, lai nodrošinātu aizsardzības un profilakses pasākumus
                  pret arodrisku uzņēmumā

            Rezolutīvā daļa:

                  prasību noraidīt;

                  Eiropas Kopienu Komisija un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2001. gada 4.aprīlī. # Regione Friuli Venezia Giulia pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Prasība atcelt tiesību aktu - Pamatojums. # Lieta T-288/97.