title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2010. gada 23.novembrī. # Gábor Bartha pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Vispārējais konkurss. # Lieta F-50/08.

text:
      EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)

      2010. gada 23. novembrī (*)

      Civildienests – Ierēdņi – Atklāts konkurss – Neiekļaušana rezerves sarakstā – Līdzsvarota sieviešu un vīriešu pārstāvība atlases komisiju sastāvā
      Lieta F-50/08
      par prasību, kas celta atbilstoši EKL 236. pantam un EAEKL 152. pantam,
      Gábor Bartha, ar dzīvesvietu Briselē (Beļģija), ko pārstāv P. Homoki [P. Homoki], advokāts,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Kurals [J. Currall], V. Botka [V. Bottka] un A. Siposs [A. Sipos], pārstāvji,

      atbildētāja.
      CIVILDIENESTA TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Žervazonī [S. Gervasoni], tiesneši H. Krepels [H. Kreppel] (referents) un H. Tagars [H. Tagaras],

      sekretāre V. Hakenberga [W. Hakenberg],

      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 19. maijā, Gābors Barta [Gábor Bartha] būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt atklātā konkursa EPSO/AD/56/06 atlases komisijas lēmumu, ar kuru viņš tiek informēts par to,
         ka viņš nav nokārtojis šī konkursa pārbaudījumus, un, otrkārt, piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt kaitējumu,
         ko viņam esot radījis šis lēmums.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) III pielikuma 3. pantā ir noteikts:

      “Atlases komisijā ir priekšsēdētājs, kuru izraudzījusies iecēlējinstitūcija, un locekļi, kurus vienādā skaitā iecēlusi iecēlējinstitūcija
         un personāla komiteja.

      Rīkojot atklātus konkursus, kas kopīgi divām vai vairākām iestādēm, atlases komisijā ir priekšsēdētājs, kuru ieceļ iecēlējinstitūcija,
         kura minēta Civildienesta noteikumu 2. panta 2. punktā, un locekļi, kurus pēc iestāžu priekšlikuma ieceļ iecēlējinstitūcija,
         kura minēta Civildienesta noteikumu 2. panta 2. punktā, kā arī locekļi, kurus, savstarpēji vienojoties un nodrošinot vienlīdzīgu
         pārstāvību, ieceļ iestāžu personāla komitejas.

      Atsevišķos pārbaudījumos atlases komisijai var palīdzēt viens vai vairāki eksaminētāji, kam ir padomdevēja statuss.
      Atlases komisijas locekļus izvēlas no ierēdņiem, kuru funkciju grupa un pakāpe ir vismaz vienāda ar ieņemamā amata pakāpi.
      Ja atlases komisijā ir vairāk nekā četri locekļi, tai jāietver vismaz divi katra dzimuma pārstāvji.”
       Prāvas rašanās fakti
      3        2006. gada 25. jūlijā Eiropas Personāla atlases birojs (EPSO) publicēja paziņojumu par atklātu konkursu EPSO/AD/56/06, lai izveidotu rezerves sarakstu AD 5 pakāpes administratoru ar
         Ungārijas pilsonību pieņemšanai darbā (OV C 172 A, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par konkursu”).

      4        Šis konkurss aptvēra četras jomas: “Eiropas publiskā administrācija/cilvēkresursi”, “Tiesības”, “Ekonomika” un “Mikroekonomika/uzņēmējdarbības
         vadība”.

      5        Veiksmīgo kandidātu skaits “Tiesību” jomā bija noteikts desmit.

      6        Prasītājs pieteicās dalībai konkursā EPSO/AD/56/06 un pieteikšanās laikā izvēlējās “Tiesību” jomu.

      7        Pēc tam, kad prasītājs bija sekmīgi nokārtojis priekšatlases testus, kas domāti, lai veiktu kandidātu priekšatlasi, viņš piedalījās
         trijos paziņojumā par konkursu paredzētajos rakstveida pārbaudījumos un tad – mutiskajā pārbaudījumā, kurā tika aicināti piedalīties
         pēc rakstveida pārbaudījumiem atlasītie kandidāti.

      8        Ar 2007. gada 19. novembra vēstuli atlases komisijas priekšsēdētājs prasītāju informēja, ka viņa vārdu nevarēja iekļaut rezerves
         sarakstā, jo kopējais vērtējums, ko viņš ir ieguvis visos rakstveida pārbaudījumos un mutiskajā pārbaudījumā, ir zemāks nekā
         konkursa desmit laureātu iegūtais vērtējums (“Tiesību” jomā).

      9        Ar 2007. gada 22. novembra vēstuli prasītājs lūdza pārskatīt lēmumu par viņa neiekļaušanu konkursa rezerves sarakstā.

      10      Nesaņēmis nedz pieprasītos dokumentus, nedz informāciju, prasītājs savu lūgumu atkārtoja EPSO adresētajā 2007. gada 10. decembra elektroniskā vēstulē.

      11      2007. gada 20. decembrī EPSO prasītājam nosūtīja viņa rakstveida b) un c) pārbaudījumu kopijas, kā arī atbilstošo novērtēšanas lapu kopijas.

      12      Ar 2008. gada 7. janvāra vēstuli prasītājs, ņemot vērā dokumentus, ko viņam nosūtīja EPSO, papildināja iebildumus, kas sākotnēji bija ietverti viņa lūgumā par pārskatīšanu.

      13      Ar 2008. gada 23. janvāra lēmumu atlases komisijas priekšsēdētājs noraidīja pārskatīšanas lūgumu.

      14      Ar elektronisko vēstuli, kas 2008. gada 25. janvārī nosūtīta EPSO, prasītājs apstrīdēja 2008. gada 23. janvāra lēmuma saturu.

      15      Ar 2008. gada 31. marta lēmumu atlases komisijas priekšsēdētājs apstiprināja atteikumu prasītāju iekļaut konkursa rezerves
         sarakstā.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      16      Prasības pieteikums tika iesniegts 2008. gada 19. maijā.

      17      Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt 2007. gada 19. novembra lēmumu;
      –        atcelt 2008. gada 23. janvāra lēmumu;
      –        atcelt 2008. gada 31. marta lēmumu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt iepriekš minēto prettiesisko lēmumu radīto kaitējumu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      18      Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      19      Dokumentā ar nosaukumu “Prasības grozījumi”, ko Civildienesta tiesa uzskatīja par replikas rakstu, prasītājs papildus lūdz
         Civildienesta tiesu:

      –        piespriest Komisijai viņam izmaksāt atlīdzinājumu par mantisko kaitējumu EUR 924 apmērā par katru mēnesi laikposmā no 2008. gada
         31. marta līdz šā sprieduma pasludināšanas dienai;

      –        piespriest Komisijai viņam par morālo kaitējumu izmaksāt summu EUR 10 000 apmērā;
      –        uzdot EPSO pieņemt jaunu lēmumu, kas aizstātu 2007. gada 19. novembra lēmumu.

      20      Atbildē uz repliku Komisija atkārtoti lūdza Civildienesta tiesu:

      –        prasītāja prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      21      Piemērojot Reglamenta 48. panta 2. punktu, Civildienesta tiesa ar lietas dalībnieku piekrišanu nolēma lietu izskatīt bez tiesas
         sēdes.

       Juridiskais pamatojums
      A –  Par prasījumiem par atcelšanu
      1.     Ievada apsvērumi par prasījumiem par atcelšanu
      22      Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, ja konkursa kandidāts lūdz pārskatīt atlases komisijas pieņemtu lēmumu, tam nelabvēlīgais
         akts ir atlases komisijas lēmums pēc kandidāta situācijas pārskatīšanas (Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. decembra spriedums
         lietā T-173/05 Heus/Komisija, Krājums-CDL, I-A-2-329. un II-A-2-1695. lpp., 19. punkts). Tādējādi 2008. gada 23. janvāra lēmums, kas pieņemts
         pēc prasītāja 2007. gada 22. novembrī iesniegtā lūguma pārskatīt lēmumu, ir aizstājis sākotnējo atlases komitejas 2007. gada
         19. novembra lēmumu un ir tam nelabvēlīgs akts (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).

      23      Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka pēc strīdīgā lēmuma saņemšanas prasītājs 2008. gada 25. janvārī nosūtīja EPSO – kurš atbilstoši paziņojumam par konkursu bija ne tikai pārskatīšanas lūgumu adresāts, bet arī sūdzību, ko kandidāti iesnieguši
         atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam, adresāts – elektronisko vēstuli, apstrīdot šī lēmuma pamatotību un
         it īpaši uzsverot, ka tas bija ticis pieņemts, neievērojot zināmus noteikumus, kas reglamentē atlases komisiju darbu. Ņemot
         vērā šīs elektroniskās vēstules priekšmetu un to, ka EPSO izdarītā izvēle, lai uz to atbildētu, to pārsūtīt atlases komisijas priekšsēdētājam, nevar ietekmēt to, kā Civildienesta
         tiesai šī vēstule ir jākvalificē, un tā ir uzskatāma par sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē, kura
         ir skaidri noraidīta ar 2008. gada 31. marta lēmumu. Ir ticis nospriests, ka prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti
         pret lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība, gadījumā, ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka Civildienesta tiesā tiek
         apstrīdēts akts, pret kuru ir iesniegta sūdzība (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedumu lietā 293/87 Vainker/Parlaments, Recueil, 23. lpp., 8. punkts; skat. arī Civildienesta tiesas 2009. gada 9. jūlija spriedumu lietā F-104/07 Hoppenbrouwers/Komisija, Krājums-CDL, I-A-1-259. un II-A-1-1399. lpp., 31. punkts). Šādos apstākļos, tā kā 2008. gada 31. marta lēmumam
         nav autonoma satura, nav jālemj arī par prasījumiem atcelt šo lēmumu.

      2.     Par prasījumiem, kas vērsti uz strīdīgā lēmuma atcelšanu
      a)     Par pieņemamību
      24      Komisija uzskata, ka prasība par strīdīgo lēmumu bija jāceļ trīs mēnešu un desmit dienu laikā, sākot no šī lēmuma paziņošanas
         dienas, proti, vēlākais, 2008. gada 3. maijā. Taču šis prasības pieteikums tika iesniegts tikai 2008. gada 19. maijā. Tādējādi,
         pēc Komisijas domām, tas ir jānoraida kā nepieņemams.

      25      Šajā sakarā atbilstoši pastāvīgai judikatūrai atlases komisijas lēmums parasti tiek pārsūdzēts, tieši vēršoties Eiropas Savienības
         tiesā. Tomēr, ja ieinteresētā persona to vēlas, kā to ir izdarījis prasītājs šajā lietā, tā pirms tam var vērsties pie iestādes,
         iesniedzot administratīvu sūdzību, un vēlāk celtas prasības pieņemamība būs atkarīga no tā, vai šī persona ir ievērojusi iepriekšēju
         sūdzību attiecošos procesuālos ierobežojumus (Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. novembra rīkojums lietā T-41/04 Pérez-Díaz/Komisija, Krājums-CDL, I-A-373. un II-1697. lpp., 32. punkts).

      26      Šajā gadījumā, tā kā prasītājs bija izvēlējies par strīdīgo lēmumu iesniegt sūdzību, viņam bija pienākums atbilstoši Civildienesta
         noteikumu 90. panta 2. punktam to iesniegt triju mēnešu laikā no minētā lēmuma paziņošanas brīža. No lietas materiāliem izriet,
         ka ieinteresētā persona ir ievērojusi šo noteikumu, jo tās sūdzība nonāca EPSO 2008. gada 25. janvārī, proti, divas dienas pēc strīdīgā lēmuma paziņošanas šai personai 2008. gada 23. janvārī.

      27      Turklāt, lai arī atbilstoši Civildienesta noteikumu 91. panta 3. punktam šajā pantā paredzētā prasība ir jāceļ trīs mēnešu
         laikā, sākot no dienas, kurā ziņots par lēmumu, ko pieņem kā atbildi uz sūdzību, turklāt atbilstoši Reglamenta 100. panta
         3. punktam šis termiņš tiek pagarināts par fiksētu desmit dienu termiņu, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, nav strīda
         par to, ka prasītājs šo prasību Civildienesta tiesā cēla 2008. gada 19. maijā, proti, trīs mēnešu un desmit dienu laikā. Šādos
         apstākļos Komisijai nav pamata apgalvot, ka prasība ir tikusi celta novēloti.

      b)     Par lietas būtību
      28      Savu prasījumu pamatojumam prasītājs sākotnēji izvirzīja sešus pamatus, pirmkārt, par Civildienesta noteikumu III pielikuma
         3. panta piektās daļas pārkāpumu, otrkārt, par prasības par lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu, treškārt, par principu,
         kuri attiecas uz novērtēšanu, pārkāpumu, ceturtkārt, par Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta neievērošanu, piektkārt,
         par pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu un labas pārvaldības principa pārkāpumu un, sestkārt, par tiesiskās drošības principa
         pārkāpumu.

      29      Tomēr savā replikas rakstā prasītājs informēja Civildienesta tiesu, ka viņš atsakās izvirzīt pamatus par prasības par lietas
         taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu, par principu, kuri attiecas uz novērtēšanu, pārkāpumu, kā arī par tiesiskās drošības principa
         pārkāpumu.

      30      Ir jāizskata pamats par Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektās daļas pārkāpumu.

       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Prasītājs atgādina, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektajai daļai, “ja atlases komisijā ir
         vairāk nekā četri locekļi, tai jāietver vismaz divi katra dzimuma pārstāvji”. Prasītājs apgalvo, ka šajā gadījumā šis noteikums
         nav ticis ievērots, jo viņa mutiskā pārbaudījuma laikā atlases komisijā, kurā bija vairāk par četriem locekļiem, bija tikai
         viena atlases komisijas locekle sieviete.

      32      Aizstāvībai Komisija pēc lūguma šo pamatu noraidīt kā nepieņemamu, jo tas netika iztirzāts pirmstiesas procedūras ietvaros,
         papildus uzsver, ka Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektā daļa šajā gadījumā nebija piemērojama, jo atlases
         komisijā ietilpa tikai četri komisijas locekļi un četri viņu aizstājēji. Katrā ziņā, pat ja atlases komisijai būtu bijis jāatbilst
         šīs normas prasībām, Komisija apgalvo, ka Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektā daļa, kurā nav paredzētas
         nekādas atšķirības starp komisijas locekļiem un viņu aizstājējiem, tika ievērota, jo atlases komisijas sastāvā bija divas
         sievietes.

      33      Prasītājs attiecībā uz pamata pieņemamību atbild, ka noteikums par sūdzības un prasības savstarpēju atbilstību nav piemērojams
         attiecībā uz konkursiem un ka katrā ziņā pamats par noteikuma par paritāti atlases komisijas sastāvā pārkāpumu ir absolūts
         pamats, kuru var pirmo reizi izvirzīt tiesā. Attiecībā uz būtību prasītājs apgalvo, ka, lai pārbaudītu, vai ir ievērota Civildienesta
         noteikumu III pielikuma 3. panta piektajā daļā paredzētā prasība, kuras mērķis ir novērst jebkādu diskrimināciju, ir jāņem
         vērā vienīgi [atlases komisijas] locekļi vai vismaz mutiskajā pārbaudījumā klātesošie komisijas locekļi.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      –       Par pamata pieņemamību
      34      Kā Civildienesta tiesa nosprieda 2010. gada 1. jūlija spriedumā lietā F-45/07 Mandt/Parlaments (119. un 120. punkts), noteikums par sūdzības un prasības pieteikuma savstarpēju atbilstību ir pārkāpts vienīgi
         tad, ja prasība tiesā groza sūdzības priekšmetu vai tās pamatu, šo pēdējo jēdzienu “pamats” interpretējot plaši. Saskaņā ar
         šādu interpretāciju un runājot par prasījumiem atcelt tiesību aktu, ar jēdzienu “prāvas pamats” ir jāsaprot prasītāja iebildumi
         par apstrīdētā akta iekšējo tiesiskumu vai alternatīvi tā ārējā tiesiskuma apstrīdēšana. Līdz ar to, ievērojot iebildes par
         prettiesiskumu, kā arī absolūtos pamatus, prāvas pamats tiek grozīts un tātad prasība par savstarpējo atbilstību netiek ievērota,
         ja prasītājs, kas savā sūdzībā apstrīd tikai tam nelabvēlīga akta formālo spēkā esamību, ieskaitot tā procesuālos aspektus,
         prasības pieteikumā norāda pamatus pēc būtības, vai – pretējā gadījumā – ja prasītājs savā sūdzībā apstrīd tikai tam nelabvēlīgā
         akta tiesiskumu pēc būtības un vēlāk iesniedz prasības pieteikumu, kurā ir norādīti pamati, kas attiecas uz šī akta formālo
         spēkā esamību.

      35      Lai gan ir taisnība, ka šajā lietā pamats par Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektās daļas pārkāpumu sūdzībā
         nav norādīts pat netieši, tomēr prasītājs tajā ir apstrīdējis strīdīgā lēmuma ārējo tiesiskumu, tostarp apgalvojot, ka viņa
         c) rakstveida pārbaudījuma kopiju nav labojis novērtētājs ar ungāru valodas zināšanām, kas, prasītājprāt, visu procedūru padara
         prettiesisku, un, ņemot vērā 2007. gada 22. novembra vēstulē un 2008. gada 7. janvāra vēstulē formulētos apsvērumus, strīdīgais
         lēmumus nav pietiekami pamatots. Šādos apstākļos iepriekš minētais pamats, kurš attiecas uz to pašu juridisko pamatu kā daži
         citi sūdzībā minētie pamati, ir pieņemams.

      –       Par pamata pamatotību
      36      Pirmkārt, ir jānoskaidro, vai atlases komisijā, kura pārbaudīja prasītāja sniegumu, bija “vairāk nekā četri locekļi” Civildienesta
         noteikumu III pielikuma 3. panta piektās daļas noteikumu izpratnē, lai noteiktu, vai šajā gadījumā atlases komisijai bija
         jāievēro šie noteikumi.

      37      Šajā sakarā Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektajā daļā ietvertais izteikums “[atlases komisijas] locekļi”,
         ņemot vērā tā vispārīgo raksturu, ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz visiem atlases komisijas locekļiem, ieskaitot priekšsēdētāju,
         nevis vienīgi uz tiem atlases komisijas locekļiem, kuriem nav priekšsēdētāja statusa. No minētā izriet, ka atlases komisijas,
         kuru sastāvā, kā šajā lietā, ietilpst vismaz pieci locekļi, ieskaitot priekšsēdētāju, ietilpst iepriekš minētās tiesību normas
         piemērošanas jomā.

      38      Otrkārt, ir jāpārbauda, vai atlases komisija atbilda Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektajā daļā paredzētajam
         noteikumam, proti, tai jāietver “vismaz divi katra dzimuma pārstāvji”, un šai nolūkā vispirms ir jānosaka, vai šī noteikuma
         ievērošana ir jāpārbauda atlases komisijas, kāda tā iziet no konkursa rīkotājas iestādes vai rīkotāju iestāžu publicētā saraksta,
         izveidošanas brīdī vai arī faktiskajā pārbaudījumu norises laikā, un tad – vai ir jāņem vērā vienīgi atlases komisijas locekļi
         vai arī viņu aizstājēji.

      39      Attiecībā uz jautājumu par to, vai Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektajā daļā paredzētā noteikuma ievērošana
         ir jāpārbauda atlases komisijas locekļu saraksta publicēšanas brīdī vai mutiskā pārbaudījuma norises laikā, Civildienesta
         tiesa uzskata, ka iepriekš minētās tiesību normas ir jāinterpretē kā tādas, kas attiecas uz atlases komisijas locekļiem, kādi
         tie ir minēti publicētajā sarakstā. Ja iepriekš minētais noteikums būtu jāievēro pārbaudījumu norises laikā, par konkursu
         rīkošanu atbildīgajai iestādei rastos ievērojamas praktiskas dabas grūtības, ņemot vērā, ka pretēja interpretācija tai radītu
         pārāk smagus ierobežojumus personāla vadības jautājumā, jo atbilstoši šī paša Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta
         otrajai daļai atlases komisijās ir jāietilpst gan iecēlējinstitūcijas ieceltiem locekļiem, gan Personāla komiteju ieceltiem
         locekļiem.

      40      Attiecībā uz jautājumu par to, vai Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektās daļas ievērošanas pārbaudīšanai
         ir jāņem vērā vienīgi atlases komisijas locekļi vai arī viņu aizstājēji, iesākumā ir jāatgādina, ka judikatūrā ir atzīts,
         ka iestāde, kas izveido atlases komisiju, likumīgi var – pat ja tas nav skaidri paredzēts Civildienesta noteikumos – iecelt
         ne vien komisijas locekļus, bet arī to aizstājējus. Atlases komisijas locekļu aizstājēju iecelšana ir domāta, lai gadījumā,
         ja komisijas locekļi nevarētu veikt savu darbu, tie varētu tikt aizvietoti un atlases komisija varētu savu darbu veikt saprātīgā
         termiņā, tajā pašā laikā saglabājot nemainīgu sastāvu mutisko pārbaudījumu laikā (Pirmās instances tiesas 2008. gada 12. marta
         spriedums lietā T-100/04 Giannini/Komisija, Krājums-CDL, I-A-2-9. un II-A-2-37. lpp., 207. punkts).

      41      Tomēr, lai pārliecinātos par Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektajā daļā paredzētā noteikuma ievērošanu,
         principā ir jāņem vērā vienīgi atlases komisijas [pilntiesīgie] locekļi, jo parasti tieši viņu uzdevums ir piedalīties faktiskajā
         pārbaudījumu norisē.

      42      Turklāt, ja III pielikuma 3. panta piektā daļa būtu jāinterpretē kā tāda, kas uzliek pienākumu atlases komisijas sastāva atbilstības
         novērtēšanai ņemt vērā visus atlases komisijas locekļus neatkarīgi no tā, vai tie ir [pilntiesīgie] locekļi vai aizstājēji,
         šāda interpretācija šai normai atņemtu lielu daļu tās piemērojamības. Prasību par to, ka atlases komisijas, kurā ir vairāk
         par četriem locekļiem, sastāvā ietilptu vismaz divi katra dzimuma locekļi, likumdevējs ir paredzējis, lai nodrošinātu abu
         dzimumu līdzsvarotu pārstāvību. Taču šis mērķis netiktu sasniegts, ja nepietiktu ar to, ka atlases komisijā, kurā ir vismaz
         astoņi locekļi, ieskaitot aizstājējus, vienu vai otru dzimumu pārstāvētu vienīgi divi aizstājēji.

      43      No minētā izriet, ka atlases komisija, kurā tās locekļu saraksta publicēšanas brīdī ir vairāk par četriem pilntiesīgajiem
         locekļiem, var tikt uzskatīta par tādu, kas atbilst Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektās daļas prasībām,
         vienīgi tad, ja starp šiem [pilntiesīgajiem] locekļiem ir vismaz divi katra dzimuma locekļi.

      44      Tomēr prasība ņemt vērā vienīgi atlases komisijas [pilntiesīgos] locekļus tās saraksta publicēšanas brīdī var tikt mīkstināta
         īpašā gadījumā, ja, lai gan atlases komisijas izveidošanas brīdī Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektajā daļā
         paredzētais notikums, kā tas interpretēts iepriekšējā punktā, nebija ievērots, faktiskajā pārbaudījumu norises laikā atlases
         komisijas sastāvs tomēr atbilst šim noteikumam. Šādā gadījumā Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektās daļas
         mērķis, proti, panākt, ka kandidātu sniegumu novērtē atlases komisija, kurā ir nodrošināta līdzsvarota sieviešu un vīriešu
         pārstāvība, ir pilnībā ievērots.

      45      Šajā gadījumā, kaut gan 2006. gada 23. augusta vēstulē EPSO bija uzaicinājis iestādes, kā arī Personāla komitejas iesniegt personu vārdus, kuras varētu ietilpt atlases komisijā, un tām
         īpaši atgādināja, ka atlases komisijā, kurā ir vairāk nekā četri locekļi, jāietilpst vismaz diviem katra dzimuma locekļiem,
         ar lietas materiāliem ir pierādīts, ka neilgi pirms mutiskajiem pārbaudījumiem EPSO savā tīmekļa vietnē publicēja atklātā konkursa EPSO/AD/56/06 atlases komisijas locekļu – [pilntiesīgo] locekļu un to aizstājēju –
         sarakstu, no kura izriet, ka atlases komisijas sastāvā ietilpa priekšsēdētājs vīrietis un četri [pilntiesīgie] locekļi, kas
         arī bija vīrieši, bet neietilpa neviena sieviete, tādējādi pārkāpjot Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piekto
         daļu.

      46      Ir taisnība, ka EPSO publicētajā sarakstā ietilpa sieviete, priekšsēdētāja aizstājēja, un viena sieviete, komisijas locekļa aizstājēja, un ka
         it īpaši šī aizstājēja piedalījās prasītāja mutiskajā pārbaudījumā.

      47      Tomēr ar šādu apstākli nevar pierādīt, ka atlases komisija atbilda Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta piektās
         daļas prasībām, jo nav ne pierādīts, ne kaut vai apgalvots, ka sieviete, priekšsēdētāja aizstājēja, papildus sievietei, komisijas
         locekļa aizstājējai, būtu faktiski bijusi atlases komisijas pastāvīgajā sastāvā, kas pārbaudījumu norises laikā pārbaudīja
         kandidātu spējas.

      48      Tādējādi ir jāatzīst, ka šajā gadījumā atlases komisijas sastāvs neatbilda Civildienesta noteikumu III pielikuma 3. panta
         piektās daļas noteikumiem.

      49      Tā kā nav pierādīts, ka, nepastāvot šim pārkāpumam, strīdīgā lēmuma saturs būtu tāds pats, tad strīdīgais lēmums ir jāatceļ
         un par citiem prasības pieteikuma pamatiem nav jālemj.

      B –  Par prasījumiem, kas vērsti uz to, lai Civildienesta tiesa uzdotu EPSO pieņemt jaunu lēmumu, kurš aizstātu 2007. gada 19. novembra lēmumu
      50      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesai, veicot tiesiskuma pārbaudi, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 91. pantu,
         nav jādod rīkojumi iestādēm (Pirmās instances tiesas 2004. gada 2. marta spriedums lietā T-14/03 Di Marzio/Komisija, Recueil FP, I-A-43. un II-167. lpp., 63. punkts). Tādējādi iepriekš minētie prasījumi ir jānoraida kā nepieņemami.

      C –  Par prasījumiem atlīdzināt kaitējumu
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      51      Prasītājs lūdz atlīdzināt gan mantisko, gan morālo kaitējumu, kas, kā viņš apgalvo, viņam nodarīts ar strīdīgo lēmumu. Viņš
         precizē, ka mantisko kaitējumu veido starpība starp ierēdņa ar AD 5 pakāpes 2. līmeņa atalgojumu un atalgojumu, ko viņš saņem
         šobrīd, kā arī tiesību uz sociālo nodrošinājumu un Eiropas Savienības izdienas pensijas liegšana.

      52      Komisija lūdz iepriekš minētos prasījumus noraidīt.

      2.     Civildienesta tiesas vērtējums
      53      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iestādes atbildība iestājas, ja tiek izpildīts nosacījumu kopums attiecībā uz iestādēm pārmestās
         rīcības prettiesiskumu, zaudējumu faktisko pastāvēšanu un cēloņsakarības esamību starp rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem
         (Tiesas 1994. gada 1. jūnija spriedums lietā C-136/92 P Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., Recueil, I-1981. lpp., 42. punkts, un 2008. gada 21. februāra spriedums lietā C-348/06 P Komisija/Girardot, Krājums, I-833. lpp., 52. punkts). Šie trīs nosacījumi ir kumulatīvi. Viena no tiem iztrūkums ir pietiekams prasījumu par
         zaudējumu atlīdzību noraidīšanai.

      54      Attiecībā uz cēloņsakarības pastāvēšanu prasītājam principā ir jāpierāda tiešas un nepārprotamas cēloņa un seku attiecības
         starp attiecīgās iestādes izdarīto pārkāpumu un apgalvoto kaitējumu (Pirmās instances tiesas 1999. gada 28. septembra spriedums
         lietā T-140/97 Hautem/EIB, Recueil FP, I-A-171. un II-897. lpp., 85. punkts).

      55      Tomēr judikatūrā prasītā cēloņsakarības noteiktības pakāpe ir sasniegta, ja Savienības iestādes prettiesiskā rīcība nepārprotami
         ir liegusi personai nevis obligāti iecelšanu amatā – attiecībā uz ko ieinteresētā persona nekad nevarēs pierādīt, ka tai uz
         to bija tiesības –, bet gan vērā ņemamas izredzes tikt ieceltam ierēdņa amatā vai pieņemtam darbā citā statusā, kā rezultātā
         attiecīgajai personai ir radies mantisks kaitējums, ko veido ienākumu zaudējums (Pirmās instances tiesas 2004. gada 5. oktobra
         spriedums lietā T-45/01 Sanders u.c./Komisija, Krājums, II-3315. lpp., 150. punkts; Civildienesta tiesas 2008. gada 22. oktobra spriedums lietā F-46/07 Tzirani/Komisija, Krājums-CDL, I-A-1-323. un II-A-1-1773. lpp., 218. punkts).

      56      Attiecībā uz mantisko kaitējumu prasītājs lūdz atlīdzināt mantisko kaitējumu, ko radījis, pirmkārt, atalgojuma zaudējums,
         šajā gadījumā – starpība starp ierēdņa ar AD 5 pakāpes 2. līmeni atalgojumu un atalgojumu, ko prasītājs saņem šobrīd, un,
         otrkārt, ar ierēdņa statusu saistīto tiesību uz sociālo nodrošinājumu un pensiju liegšana. Tomēr šajā gadījumā nav pierādīts,
         ka, nepastāvot atlases komisijas sastāva prettiesiskumam, prasītājs būtu ticis iecelts ierēdņa amatā vai vismaz viņam būtu
         bijušas vērā ņemamas izredzes tikt ieceltam amatā. Tādējādi, tā kā nosacījums par cēloņsakarību starp iestādes izdarīto pārkāpumu
         un apgalvoto kaitējumu nav izpildīts, prasījumi par mantiskā kaitējuma atlīdzināšanu ir jānoraida. Katrā ziņā iestādei, kas
         pieņēmusi atcelto tiesību aktu, ir jāveic šā sprieduma izpildei nepieciešamie pasākumi un tostarp, ievērojot piemērojamajā
         Eiropas tiesiskajā regulējumā noteiktos principus, jāpieņem visi tiesību akti, lai taisnīgi atlīdzinātu kaitējumu, kas prasītājam
         nodarīts ar atcelto tiesību aktu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā T-132/03
         Casini/Komisija, Krājums-CDL, I-A-253. un II-1169. lpp., 98. punkts).

      57      Attiecībā uz morālo kaitējumu ir jānorāda, ka prasītājs nav pierādījis, ka viņam būtu radies morālais kaitējums, kas būtu
         nodalāms no prettiesiskuma, kurš pamato strīdīgā lēmuma atcelšanu, un ko šī atcelšana nevarētu pilnībā atlīdzināt (šajā ziņā
         skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 19. novembra spriedumu lietā T-49/08 P Michail/Komisija, Krājums-CDL, I-B-1-121. un II-B-1-739. lpp., 88. punkts).

      58      No minētā izriet, ka prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      59      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot citus šī reglamenta nodaļas par tiesāšanās izdevumiem noteikumus, lietas
         dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt,
         ka lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār
         atbrīvo no šā pienākuma.

      60      No iepriekš izklāstītajiem motīviem izriet, ka Komisija ir lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt prasītājs
         savos prasījumos expressis verbis ir prasījis piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā lietas apstākļi neattaisno Reglamenta 87. panta 2. punkta
         piemērošanu, līdz ar to ir jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA (pirmā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt 2008. gada 23. janvāra lēmumu, ar kuru konkursa EPSO/AD/56/06 atlases komisija noraidīja G. Bartas lūgumu pārskatīt
            minētās atlases komisijas lēmumu, ar kuru viņa kandidatūra tiek noraidīta;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Gervasoni

               Kreppel

               Tagaras

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 23. novembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     S. Gervasoni

         * Tiesvedības valoda – ungāru.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2010. gada 18.jūnijā. # Luksemburgas Lielhercogiste pret Eiropas Komisiju. # ESF - Finanšu atbalsta pārtraukšana - Cīņa pret diskrimināciju un nevienlīdzību saistībā ar darba tirgu - Būtiski trūkumi vadības vai kontroles sistēmās, kas var izraisīt sistemātiskus pārkāpumus - Regulas (EK) Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunkts - Tiesiskā paļāvība. # Lieta T-549/08.

text:
      Lieta T‑549/08
      Luksemburgas Lielhercogiste
      pret
      Eiropas Komisiju
      ESF – Finanšu atbalsta apturēšana – Cīņa pret diskrimināciju un nevienlīdzību saistībā ar darba tirgu – Vadības vai kontroles sistēmu būtiski trūkumi, kas var izraisīt sistemātiskus pārkāpumus – Regulas (EK) Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunkts – Tiesiskā paļāvība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Ekonomiskā un sociālā kohēzija – Strukturālā palīdzība – Kopienas finansējums – Dalībvalstu pienākums ieviest vadības un kontroles
            sistēmas
      (Padomes Regulas Nr. 1260/1999 38. panta 1. punkts un 39. panta 2. punkta c) apakšpunkts un 3. punkts; Komisijas Regulas Nr. 438/2001
            3. panta a) punkts, 7. pants un 9. panta 4. punkts)
      2.      Ekonomiskā un sociālā kohēzija – Strukturālā palīdzība – Kopienas finansējums – Lēmums par sākotnēji piešķirtā atbalsta apturēšanu
      (Padomes Regula Nr. 1260/1999)
      1.      Tiesību norma, saskaņā ar kuru tikai izdevumi, kas radušies valsts iestādēm saskaņā ar Kopienu tiesību normām, ir sedzami
         no budžeta līdzekļiem, ir piemērojama arī finanšu atbalsta piešķiršanai no Eiropas Sociālā fonda (ESF).

      Tādējādi saskaņā ar prasību par labu finanšu pārvaldību, kas ir pamatā struktūrfondu līdzekļu izlietojumam, un ņemot vērā
         valsts iestāžu saistības šī izlietojuma nodrošināšanā, dalībvalstu pienākums ieviest vadības un kontroles sistēmas, kurš paredzēts
         Regulas Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem, 38. panta 1. punktā un kura īstenošanas kārtība
         ir precizēta Regulas Nr. 438/2001 2.–8. pantā, ir būtisks. Saskaņā ar minētās Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunktu
         Komisija aptur starpposma maksājumus, ja, veicot vajadzīgās pārbaudes, tā secina, ka vadības vai kontroles sistēmā ir būtiski
         trūkumi, kas var izraisīt sistemātiskus pārkāpumus.

      Šajā sakarā, tā kā vadošajai iestādei un maksātājai iestādei saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas piemērojams ESF finansētajai
         palīdzībai, ir jāveic atšķirīgas pārbaudes dažādās stadijās, šīm iestādēm uzticēto funkciju vienlaicīga veikšana rada būtisku
         koordinācijas risku vai pat minēto pārbaužu saplūšanas risku un tādējādi var radīt šaubas par minēto pārbaužu ticamību. Kaut
         arī Regulas Nr. 438/2001 9. panta 4. punkts pieļauj, ka vadošā iestāde un maksātāja iestāde pieder vienai un tai pašai struktūrai,
         ir nepieciešams arī attiecīgās organizācijas funkciju skaidrs sadalījums un pienācīga nošķiršana, kā tas ir paredzēts minētās
         regulas 3. panta a) punktā.

      Turklāt gan vadošās iestādes veikto pirmā līmeņa pārbaužu stadijā, gan maksātājas iestādes veiktās sertificēšanas stadijā,
         kas veido labas finanšu pārvaldības garantijas, valsts iestādēm ex ante un pilnībā ir jāpārliecinās gan par plānoto izdevumu esamību, gan par to atbilstību. Nepietiek, ka valsts iestādes veic pārbaudes
         ex post, kam attiecīgā gadījumā seko finanšu korekcijas.

      Runājot par Regulas Nr. 438/2001 7. pantā paredzēto revīzijas liecību uzraudzību, vienkārša norāde uz kandidātu pieteikuma
         veidlapām, kas attiecas uz palīdzību ESF finansētas programmas ietvaros, pati par sevi nevar sniegt visas precīzās norādes,
         kas paredzētas minētās regulas 7. panta 2. un 3. punktā.

      Līdz ar to Komisija pamatoti var secināt, ka vadības un kontroles sistēmā ir būtiski trūkumi, kas varētu izraisīt sistemātiskus
         pārkāpumus, un tādējādi var apturēt starpposma maksājumus attiecībā uz konkrēto palīdzību, ja ESF finansētas programmas ietvaros
         tā konstatē vadības un maksājumu funkciju kopīgu īstenošanu, pirmā līmeņa pārbaužu neveikšanu vai trūkumus tajās, kā arī –
         attiecībā uz revīzijas liecību uzraudzību – to, ka pārvaldībai atbilstošā līmenī nav izdarītas un saglabātas visas precīzās
         norādes, kas ir paredzētas Regulas Nr. 438/2001 7. panta 2. un 3. punktā.

      (sal. ar 45.–47., 52., 54. un 57.–61. punktu)
      2.      Uz tiesiskās paļāvības aizsardzības pārkāpumu nevar atsaukties persona, kas ir izdarījusi acīmredzamu spēkā esošā tiesiskā
         regulējuma pārkāpumu.

      Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips neliedz apturēt Kopienas finanšu atbalstu, ja minētā atbalsta piešķiršanai paredzētie
         nosacījumi acīmredzami nav ievēroti. Ja vadības un kontroles sistēmā ir būtiski trūkumi, kas varētu izraisīt sistemātiskus
         pārkāpumus, minētie pārkāpumi tāpat kā acīmredzama Kopienu tiesiskā regulējuma, pamatojoties uz kuru ir pieņemts lēmums par
         Kopienas atbalsta piešķiršanu, vai lēmumā par atbalsta piešķiršanu ietverto noteikumu neievērošana ir jākvalificē kā acīmredzami
         spēkā esošā tiesiskā regulējuma pārkāpumi.

      Iespējama tādu pārkāpumu esamība, kas nav izmeklēti vai atklāti iepriekš, nekādā ziņā nevar pamatot tiesisko paļāvību. Tāpat
         arī nekas neliedz Komisijai pēc tam, kad tā īpašas kontroles rezultātā atklājusi pienākumu neizpildi, piemērot atbilstošas
         finansiālas sankcijas. Valsts iestādes, kas galvenokārt ir atbildīgas par palīdzības finanšu kontroli, nevar atbrīvoties no
         savas atbildības, atsaucoties uz to, ka Komisija iepriekšējās kontroles laikā nav konstatējusi nevienu pārkāpumu. Katrā ziņā
         revīzijas ziņojumi, ko Komisijas dienesti sagatavojuši no struktūrfondiem finansēto darbību īstenošanas ietvaros, principā
         nevar pamatot tiesisko paļāvību uz to, ka vadības un kontroles sistēmas, kas dalībvalstīm jāievieš, ir atbilstīgas. Šādi ziņojumi
         parasti tiek sagatavoti pētījuma rezultātā, pamatojoties uz reprezentatīviem, neizsmeļošiem elementiem, kas attiecas uz palīdzību,
         un tajos tikai ir konstatēta situācija, kura novērota dienā, kad revīzija tikusi veikta. Turklāt šie ziņojumi atspoguļo tikai
         to speciālistu profesionālo viedokli, kas atbildīgi par pārbaužu veikšanu uz vietas, nevis Komisijas viedokli, kas tiek pausts
         tikai vēlāk, pēc procedūras, kura balstīta uz pušu sacīkstes principu un kurā aktīvi iesaistījusies attiecīgā dalībvalsts.

      (sal. ar 73.–77. un 79. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2010. gada 18. jūnijā (*)

      ESF – Finanšu atbalsta apturēšana – Cīņa pret diskrimināciju un nevienlīdzību saistībā ar darba tirgu – Vadības vai kontroles sistēmu būtiski trūkumi, kas var izraisīt sistemātiskus pārkāpumus – Regulas (EK) Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunkts – Tiesiskā paļāvība
      Lieta T‑549/08
      Luksemburgas Lielhercogiste, ko pārstāv M. Fiša [M. Fisch], pārstāve, kurai palīdz P. Kinšs [P. Kinsch], avocat,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv A. Steiblīte [A. Steiblytė] un B. Konte [B. Conte], pārstāves,

      atbildētāja,
      par prasību atcelt Komisijas 2008. gada 24. septembra Lēmumu C(2008) 5383, kas attiecas uz Eiropas Sociālā fonda (ESF) starpposma
         maksājumu apturēšanu vienotajā plānošanas dokumentā Kopienas strukturālajai palīdzībai atbilstoši mērķim Nr. 3 Luksemburgai,
         un Komisijas 2008. gada 6. oktobra Lēmumu C(2008) 5730, kas attiecas uz starpposma maksājumu apturēšanu atbilstoši Kopienas
         iniciatīvas programmai par cīņu pret diskrimināciju un nevienlīdzību saistībā ar darba tirgu (EQUAL) Luksemburgai.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja E. Martinša Ribeiru [E. Martins Ribeiro], tiesneši S. Papasavs [S. Papasavvas] un N. Vāls [N. Wahl] (referents),

      sekretāre T. Veilere [T. Weiler], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 4. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1        EKL 147. panta pirmajā daļā Eiropas Kopienu Komisijai ir uzticēts vadīt Eiropas Sociālo fondu (ESF), kas izveidots saskaņā
         ar EKL 146. pantu. ESF saskaņā ar EKL 159. panta pirmo daļu ir viens no struktūrfondiem.

      2        Atbilstošās tiesību normas, kas reglamentē struktūrfondus, it īpaši palīdzības mērķus, organizāciju, darbību un īstenošanu
         tāpat kā Komisijas un dalībvalstu lomu un kompetenci šajā jomā, attiecībā uz plānošanas laika posmu no 2000. līdz 2006. gadam,
         kas tiek aplūkots šajā gadījumā, galvenokārt ir iekļautas Padomes 1999. gada 21. jūnija Regulā (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz
         vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (OV L 161, 1. lpp.).

      3        Saskaņā ar minētās regulas 9. panta n) punktu “vadošā iestāde” ir jebkura valsts vai privāta iestāde vai institūcija valsts,
         reģionālajā vai vietējā līmenī, ko ieceļ dalībvalsts, vai arī dalībvalsts, ja tā pati veic šo funkciju, pārvaldot palīdzību
         saskaņā ar šīs regulas mērķiem. Šīs regulas 9. panta o) punktā “maksātāja iestāde” ir definēta kā “viena vai vairākas valsts,
         reģionālas vai vietējas iestādes vai institūcijas, ko ieceļ dalībvalstis, lai sagatavotu un iesniegtu pieteikumus maksājuma
         saņemšanai un saņemtu maksājumus no Komisijas”.

      4        Regulas Nr. 1260/1999 34. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir paredzēts, ka vadošā iestāde ir atbildīga par no palīdzības finansēto
         darbību pareizumu, it īpaši ieviešot iekšējo kontroli saskaņā ar pareizas finanšu vadības principiem.

      5        Regulas Nr. 1260/1999 38. pantā ir noteikts:

      “1.      Neierobežojot Komisijas pienākumu izpildīt Eiropas Savienības vispārējo budžetu, dalībvalstis pirmām kārtām uzņemas atbildību
         veikt palīdzības finanšu kontroli. Šim nolūkam to veiktie pasākumi ietver:

      a)      pārbaudi par to, vai ir izveidota vadības un kontroles kārtība un vai to īsteno tā, lai nodrošinātu Kopienas fondu efektīvu
         un pareizu izmantošanu;

      b)      Komisijas nodrošināšanu ar šīs kārtības aprakstu;
      c)      to, ka tiek nodrošināta palīdzības vadība saskaņā ar visiem attiecīgajiem Kopienas noteikumiem un ka fondi, kas nodoti dalībvalstu
         rīcībā, tiek izmantoti saskaņā ar pareizas finanšu vadības principiem;

      d)      apliecinājumu tam, ka izdevumu deklarācijas, ko iesniedz Komisijai, ir precīzas un nodrošina to, ka tās sagatavo, izmantojot
         grāmatvedības sistēmas, kas pamatotas uz pārbaudāmiem apliecinošiem dokumentiem;

      e)      pārkāpumu nepieļaušanu, atklāšanu un novēršanu, paziņošanu par tiem Komisijai saskaņā ar noteikumiem un Komisijas informēšanu
         par administratīviem un tiesas procesiem;

      f)      kad attiecīgais palīdzības projekts ir noslēdzies, Komisijas iepazīstināšanu ar deklarāciju, ko sagatavo fiziska persona vai
         iestāde, kas savā darbā ir neatkarīga no ieceltās vadošās iestādes. Šajā deklarācijā apkopo iepriekšējo gadu pārbaužu slēdzienus,
         izvērtē pamatotību pieteikumam par galīgā saldo maksājumu un galīgajā izdevumu apstiprinājumā ietverto darījumu likumību un
         pareizumu. Dalībvalstis var pievienot šim sertifikātam savu atzinumu, ja uzskata to par nepieciešamu;

      g)      sadarbību ar Komisiju, lai nodrošinātu Kopienas fondu izmantošanu saskaņā ar pareizas finanšu vadības principiem;
      h)      jebkādu zaudējumu, kas radušies atklāta pārkāpuma rezultātā, atlīdzināšanu un, vajadzības gadījumā, procentu iekasēšanu par
         kavētiem maksājumiem.

      2.      Komisija, būdama atbildīga par Eiropas Kopienu [Eiropas Savienības] vispārējā budžeta izpildi, rūpējas par to, lai dalībvalstīs
         sekmīgi darbotos vadības un kontroles sistēmas, kas nodrošina efektīvu un pareizu Kopienu fondu izlietojumu.

      Šā iemesla dēļ, neierobežojot tās pārbaudes, ko veic dalībvalstis saskaņā ar valsts normatīvajiem un administratīvajiem aktiem,
         Komisijas amatpersonas vai darbinieki, saskaņā ar kārtību, kurai piekrīt dalībvalsts attiecībā uz 3. punktā aprakstīto sadarbību,
         veic pārbaudes uz vietas, tostarp izlases veida pārbaudes, fondu finansētajām darbībām, kā arī vadības un kontroles sistēmām,
         par to brīdinot vismaz vienu darbdienu iepriekš. Komisija paziņo par to attiecīgajai dalībvalstij, lai saņemtu no tās visu
         nepieciešamo palīdzību. Attiecīgās dalībvalsts amatpersonas vai darbinieki drīkst piedalīties šajās pārbaudēs.

      Komisija var pieprasīt attiecīgajai dalībvalstij veikt pārbaudi uz vietas, lai apstiprinātu viena vai vairāku darījumu pareizumu.
         Komisijas amatpersonas vai darbinieki drīkst piedalīties šajās pārbaudēs.

      3.      Komisija un dalībvalstis uz divpusēju administratīvu pasākumu pamata sadarbojas, lai saskaņotu pārbaužu plānus, metodes un
         izpildi, palielinot to lietderību. Tās nekavējoties apmainās ar veikto pārbaužu rezultātiem.

      Vismaz vienreiz gadā un katrā ziņā pirms gada ziņojuma, ko paredz 34. panta 2. punkts, izskata un izvērtē:
      a)      dalībvalsts un Komisijas veikto pārbaužu rezultātus;
      b)      visas atsauksmes no citu valstu vai Kopienas kontroles iestādēm vai institūcijām;
      c)      pamanīto pārkāpumu finansiālās sekas, veiktos vai vēl veicamos pretpasākumus, lai tās labotu un, ja nepieciešams, izmaiņas
         vadības un kontroles sistēmās.

      4.      Pēc šīs pārbaudes un novērtējuma, neierobežojot pasākumus, ko nekavējoties veic dalībvalsts, kā to paredz šis un 39. pants,
         Komisija var izteikt apsvērumus, jo īpaši attiecībā uz atklāto pārkāpumu finansiālajām sekām. Šos apsvērumus adresē dalībvalstij
         un attiecīgajai konkrētās palīdzības vadošajai iestādei. Šiem apsvērumiem, ja nepieciešams, pievieno lūgumu veikt korektīvus
         pasākumus, lai labotu konstatētās nepilnības vadībā un novērstu atklātos pārkāpumus, kas vēl nav izlaboti. Dalībvalstij ir
         iespēja komentēt šos apsvērumus.

      Pēc tam, kad dalībvalsts ir vai nav atbildējusi, Komisija pieņem secinājumus, dalībvalsts veic nepieciešamos pasākumus līdz
         noteiktam termiņam, atbilstīgi Komisijas prasībām un informējot Komisiju par paveikto.

      5.      Neskarot šo pantu, Komisija pēc pienācīgas pārbaudes var apturēt visus starpposma maksājumus vai to daļu, ja tā konstatē,
         ka attiecīgie izdevumi ir saistīti ar nopietniem pārkāpumiem, kas līdz šim nav novērsti, un ir steidzīgi jārīkojas. Komisija
         informē attiecīgo dalībvalsti par šo rīcību un tās iemesliem. Ja pēc pieciem mēnešiem apturēšanas iemesli vēl pastāv vai attiecīgā
         dalībvalsts nav paziņojusi Komisijai, kādus pasākumus tā ir veikusi, lai novērstu šo nopietno pārkāpumu, piemēro 39. pantā
         izklāstītos noteikumus.

      6.      Trīs gadu laikā pēc galīgā saldo maksājuma, ko veic Komisija attiecībā uz jebkuru palīdzību, ja saskaņā ar divpusējo administratīvo
         kārtību nenolemj citādi, atbildīgās iestādes saglabā visus izdevumus apliecinošos dokumentus (oriģinālus vai kopijas uz vispāratzītiem
         informācijas nesējiem, kuru atbilstība oriģinālam ir apliecināta) un kvītis saistībā ar šo palīdzību, lai tās būtu pieejamas
         Komisijai. Šo periodu var pārtraukt vai nu tiesvedība, vai pienācīgi motivēts Komisijas pieprasījums.”

      6        Regulas Nr. 1260/1999 39. pants ar virsrakstu “Labojumi finansējumā” ir formulēts šādi:

      “1.      Dalībvalstis pirmām kārtām ir atbildīgas par pārkāpumu izmeklēšanu, rīkojoties saskaņā ar faktiem par jebkurām nozīmīgām izmaiņām,
         kas ietekmē palīdzības īstenošanas un pārraudzības raksturu vai nosacījumus, kā arī rada vajadzību veikt finanšu korekciju.

      Dalībvalsts veic vajadzīgo finanšu korekciju saistībā ar atsevišķiem vai sistemātiskiem pārkāpumiem. Korekcijas, ko veic dalībvalsts,
         izpaužas kā pilnīga vai daļēja Kopienas ieguldījuma atcelšana. Tādējādi atbrīvojušos Kopienas fondus dalībvalsts var atkārtoti
         izmantot attiecīgajai palīdzībai atbilstīgi kārtībai, kas jānosaka, ievērojot 53. panta 2. punktu.

      2.      Ja pēc nepieciešamo pārbaužu pabeigšanas Komisija secina, ka:
      [..]
      c)      vadības vai kontroles sistēmā ir nopietni [būtiski] trūkumi, kas var novest pie sistemātiskiem pārkāpumiem,
      Komisija aptur attiecīgos starpposma maksājumus un, norādot iemeslus, pieprasa dalībvalstij sniegt paskaidrojumus un, kur
         tas ir nepieciešams, veikt korekcijas noteiktā laikposmā.

      Ja dalībvalsts iebilst pret Komisijas apsvērumiem, Komisija uzaicina dalībvalsti uz noklausīšanos, kurā abu pušu sadarbībā,
         kas balstās uz partnerības principiem, cenšas panākt vienošanos attiecībā uz šiem apsvērumiem un no tiem izrietošajiem secinājumiem.

      3.      Beidzoties Komisijas noteiktajam termiņam, ja nav panākta vienošanās un dalībvalsts nav veikusi korekcijas, kā arī ņemot vērā
         jebkādus dalībvalsts komentārus, trīs mēnešu laikā Komisija var nolemt:

      a)      samazināt 32. panta 2. punktā minēto avansa maksājumu
      vai
      b)      veikt vajadzīgās finanšu korekcijas, pilnībā vai daļēji anulējot fondu ieguldījumu šai palīdzībai.
      Komisija, lemjot par korekciju summu, saskaņā ar proporcionalitātes principu ņem vērā pārkāpuma vai izmaiņu veidu, kā arī
         dalībvalsts vadības vai kontroles sistēmā konstatēto trūkumu apmērus un to finansiālās sekas.

      Ja tā nenolemj rīkoties atbilstoši a) vai b) apakšpunktam, starpposma maksājumu apturēšana tūlīt zaudē spēku.
      [..]”
      7        Saskaņā ar Komisijas 2001. gada 2. marta Regulas (EK) Nr. 438/2001, ar ko paredz sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus Padomes
         Regulai Nr. 1260/1999 attiecībā uz vadības un kontroles sistēmām, ko piemēro no struktūrfondiem piešķirtajai palīdzībai (OV
         L 63, 21. lpp.), 3. panta a) punktu vadošo iestāžu un maksātāju iestāžu, kā arī starpniecības iestāžu vadības un kontroles
         sistēmas proporcionāli sniegtās palīdzības apjomam paredz attiecīgās organizācijas funkciju skaidru definējumu, sadalījumu
         un – ja tas vajadzīgs nevainojamas finanšu darbības nodrošināšanai – funkciju pienācīgu nošķiršanu.

      8        Regulas Nr. 438/2001 4. pantā ir paredzēts:

      “Vadības un kontroles sistēmās ir paredzētas procedūras, kā pārbaudīt kopīgi finansēto ražojumu un pakalpojumu piegādi, deklarēto
         izdevumu patiesumu un kā nodrošināt atbilstību attiecīgā Komisijas lēmuma noteikumiem saskaņā ar 28. pantu Regulā [..] Nr. 1260/1999
         un attiecīgiem valsts un Kopienas noteikumiem par to, ka izdevumu segšanai būtu tiesības saņemt atbalstu no struktūrfondiem
         saskaņā ar attiecīgo palīdzību, valsts pasūtījumu, valsts palīdzību (tostarp noteikumiem par palīdzības uzkrāšanu), vides
         aizsardzību un iespēju vienlīdzību.

      Procedūras paredz to, ka atsevišķu darbību pārbaudes uz vietas tiek protokolētas. Šie ieraksti attiecas uz veikto darbu, pārbaužu
         rezultātiem un pasākumiem, kas veikti attiecībā uz neatbilstībām. Ja fiziskās pārbaudes vai dokumentu pārbaudes nav pilnīgas,
         bet veiktas izlases kārtā attiecībā uz dažām darbībām, šajos ierakstos norāda atlasītās darbības un apraksta atlases metodi.”

      9        Saskaņā ar Regulas Nr. 438/2001 7. panta noteikumiem:

      “1.      Dalībvalstu vadības un kontroles sistēmas nodrošina pietiekamas revīzijas liecības.
      2.      Revīzijas liecības uzskata par pietiekamām, ja tās ļauj:
      a)      saskaņot kopējās summas, kas apliecinātas Komisijai, ar atsevišķiem izdevumu pārskatiem un attaisnojošiem dokumentiem, kas
         atrodas dažādos administratīvos līmeņos un arī pie galīgajiem saņēmējiem, kā arī, ja šie saņēmēji nav finansējuma adresāti,
         pie iestādēm vai uzņēmumiem, kas veic darbības; un

      b)      pārbaudīt pieejamos Kopienas un dalībvalstu naudas līdzekļus un pārvedumus.
      Informācija, kas vajadzīga, lai revīzijas liecības varētu uzskatīt par pietiekamām, norādīta I pielikumā.
      [..]”
      10      Tās pašas regulas 9. pants, kas attiecas uz izdevumu sertificēšanu, ir formulēts šādi:

      “1.      Sertifikātus attiecībā uz pagaidu un galīgo izdevumu pārskatiem, kas minēti Regulas [..] Nr. 1260/1999 32. panta 3. un 4. punktā,
         pēc II pielikuma parauga II pielikumā sagatavo kāda persona vai struktūrvienība maksātājā iestādē, kura funkcionāli nav pakļauta
         nevienam dienestam, kas apstiprina prasības.

      2.      Pirms konkrēta izdevumu pārskata sertificēšanas maksātāja iestāde pārliecinās, vai ir ievēroti šādi nosacījumi:
      a)      [vadošā] iestāde un starpniecības iestāde ir izpildīju[šas] prasības, ko izvirza Regula [..] Nr. 1260/1999, jo īpaši 38. panta
         1. punkta c) un e) apakšpunkts un 32. panta 3. un 4. punkts, un ievēroju[šas] noteikumus Komisijas lēmumā, kas pieņemts saskaņā
         ar minētās regulas 28. pantu;

      b)      izdevumu pārskatā ir uzrādīti vienīgi tie izdevumi:
      i)      kas patiešām segti attiecīgajā kompensēšanas periodā, [kurš] noteikts lēmumā, un ko seguši attiecīgie galīgie saņēmēji saskaņā
         [Komisijas 2000. gada 28. jūlija] Regulas (EK) Nr. 1685/2000, [ar ko paredz sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus Padomes
         Regulai (EK) Nr. 1260/1999 attiecībā uz izdevumu kompensējamību Struktūrfondu līdzfinansētās darbībās (OV L 193, 39. lpp.)]
         [9.] pielikuma 1. noteikuma 1.2., 1.3. un 2. punktu, un kurus var apliecināt kvitēti rēķini vai grāmatvedības dokumenti, kas
         ir līdzvērtīgs pierādījums;

      ii)      kas attiecas uz darbībām, kuras izraudzītas finansējumam saskaņā ar attiecīgo palīdzību, ievērojot noteiktus atlases kritērijus
         un procedūras, un, kurus veicot, visu laiku ir ievērotas Kopienas tiesību normas; un

      iii)      kas attiecas uz pasākumiem, kam visu valsts palīdzību vajadzības gadījumā oficiāli apstiprinājusi Komisija.
      3.      Lai vienmēr pirms izdevumu pārskata nodošanas Komisija varētu ņemt vērā to, ka kontroles sistēmām un revīzijas liecībām jābūt
         pietiekamām, [vadošā] iestāde nodrošina, lai maksātāja iestāde būtu informēta par procedūrām, kuras veiku[šas] [vadošā] iestāde
         un starpniecības iestādes[, lai]:

      a)      [..] pārbaudītu preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, uz ko attiecas līdzfinansējums, un deklarēto izdevumu patiesumu;
      b)      nodrošinātu atbilstību spēkā esošajiem noteikumiem un
      c)      [nodrošinātu] revīzijas liecības.
      4.      Ja [vadošā] iestāde un maksātāja iestāde ir viena un tā pati struktūra vai pieder pie vienas struktūras, šī struktūra gādā
         par to, ka tiek piemērotas procedūras, kas nodrošina 2. un 3. punktā paredzētajiem kontroles standartiem līdzvērtīgus standartus.”

       Tiesvedības priekšvēsture
      11      2000. gada 8. augustā Komisija pieņēma Lēmumu C(2000) 1128, ar ko apstiprina vienoto plānošanas dokumentu Kopienas strukturālajai
         palīdzībai atbilstoši mērķim Nr. 3 Luksemburgai (CCI 1999LU053DO001), kurā bija paredzētas kopējās izmaksas EUR 93 578 900
         apmērā un Kopienas līdzfinansējums ne vairāk kā EUR 39 452 700 apmērā. Šis lēmums pēdējoreiz tika grozīts ar 2007. gada 10. septembra
         Lēmumu C(2007) 4256, ar kuru kopējās izmaksas tika noteiktas EUR 83 289 224 apmērā un maksimālā ESF finanšu atbalsta summa –
         EUR 35 576 935 apmērā.

      12      Komisija 2001. gada 22. martā pieņēma Lēmumu C(2001) 42, ar ko apstiprina Kopienas iniciatīvas programmu cīņai pret diskrimināciju
         un nevienlīdzību saistībā ar darba tirgu (EQUAL) Luksemburgā (CCI 2000LU050PC001), kurā bija paredzētas kopējās izmaksas EUR 8 800 000 un ESF atbalsts EUR 4 400 000 apmērā.
         Šis lēmums pēdējoreiz tika grozīts ar 2007. gada 24. jūlija Lēmumu C(2007) 3658, ar kuru kopējās izmaksas tika noteiktas EUR 8 707 522
         apmērā un ESF atbalsts – EUR 4 353 761 apmērā.

      13      Ar 2002. gada 7. februāra vēstuli Luksemburgas iestādes atbilstoši Regulas Nr. 438/2001 5. pantam nosūtīja aprakstu, kurā
         bija raksturotas tās vadības un kontroles sistēmas attiecībā uz palīdzību, kas paredzēta Lēmumā C(2000) 1128, un palīdzību,
         kura paredzēta Lēmumā C(2001) 42 (turpmāk tekstā – “attiecīgā palīdzība”).

      14      Laika posmā no 2002. gada 8. līdz 10. jūlijam Komisijas dienesti atbilstoši Regulas Nr. 1260/1999 38. panta 2. punktam, pamatojoties
         uz Luksemburgas iestāžu nosūtīto aprakstu, veica preventīvu revīziju attiecībā uz plānošanas laika posmu no 2000. līdz 2006. gadam,
         lai novērtētu vadības un kontroles sistēmu ieviešanu.

      15      Ar 2002. gada 22. augusta vēstuli Komisija Luksemburgas iestādēm nosūtīja galīgo revīzijas ziņojumu. Šajā ziņojumā Komisijas
         dienesti, pamatojoties uz teorētisku pārskatu, bija atzinuši, ka Luksemburgas Lielhercogistes ieviestās vadības un kontroles
         sistēmas sniedz pietiekamas garantijas, ka tiek ievērots pastāvošais tiesiskais regulējums un vispārēji atzītie labas pārvaldības
         kritēriji.

      16      Revīzijas gaitā, kas tika īstenota 2003. gada 7. un 8. jūlijā, īpaši lai veiktu pārskatu par procedūrām, kas attiecas uz plānošanas
         laika posma no 1994. līdz 1999. gadam slēgšanu, Komisijas dienesti pārbaudīja arī sistēmas, kuras ieviestas attiecībā uz plānošanas
         laika posmu no 2000. līdz 2006. gadam.

      17      Ar 2003. gada 4. septembra vēstuli Luksemburgas iestādēm tika nosūtīts revīzijas ziņojums, kas attiecas uz šo kontroles uzdevumu.
         Šajā revīzijas ziņojumā Komisijas dienesti bija konstatējuši, ka iepriekšējā revīzijas ziņojumā iekļautie ieteikumi kopumā
         bija ievēroti.

      18      No 2004. gada 14. līdz 16. jūnijam Komisija veica revīziju, kas attiecās uz EQUAL programmas vadības un kontroles sistēmām. Ar 2005. gada 11. februāra vēstuli tā nosūtīja revīzijas ziņojumu, kas attiecas
         uz šo revīziju. Saskaņā ar šo revīzijas ziņojumu šīs sistēmas atbilda tiesiskajā regulējumā paredzētajiem kritērijiem, ja
         vien tiks veiktas tā sauktās “5 %” pārbaudes, kas vēl nav veiktas.

      19      Laika posmā no 2007. gada 11. jūnija līdz 13. jūlijam Komisijas dienesti veica vairākas revīzijas, lai, pamatojoties uz nejaušu
         atlasi, apstiprinātu attiecīgās palīdzības ietvaros ieviesto vadības un kontroles sistēmu uzticamības līmeni. Ar 2007. gada
         29. novembra vēstuli revīzijas ziņojums par šo revīziju tika nosūtīts Luksemburgas iestādēm (turpmāk tekstā – “2007. gada
         29. novembra revīzijas ziņojums”). Šajā ziņojumā bija norādīts uz būtiskiem trūkumiem attiecīgās palīdzības vadības un kontroles
         sistēmās saistībā ar vadošās iestādes funkciju nošķiršanu no maksātājas iestādes funkcijām, pirmā līmeņa pārbaudēm, ko veic
         vadošās iestādes, izdevumu deklarāciju sertificēšanu, kuru veic maksātāja iestāde, un revīzijas liecībām.

      20      Ar 2008. gada 16. janvāra vēstuli Luksemburgas iestādes nosūtīja savus apsvērumus par 2007. gada 29. novembra revīzijas ziņojumu.

      21      Ar 2008. gada 29. janvāra vēstuli Komisija atgādināja Luksemburgas iestādēm, ka tām ir pienākums atjaunot attiecīgās palīdzības
         labu pārvaldību, īpaši saskaņā ar labas finanšu pārvaldības principu un ņemot vērā riskus, kas attiecas uz Kopienu budžetu.

      22      Ikgadējās sanāksmes laikā 2008. gada 29. februārī Komisija Luksemburgas iestādēm darīja zināmu, ka gadījumā, ja netiek izpildīts
         pienākums atjaunot attiecīgās palīdzības labu pārvaldību, tā varētu pieņemt lēmumu par starpposma maksājumu apturēšanu.

      23      Ar 2008. gada 13. maija vēstuli Komisija norādīja, ka tā saglabā savu nostāju, un atbildēja uz argumentiem, ko Luksemburgas
         iestādes izteikušas savā 2008. gada 16. janvāra vēstulē. Tā norādīja, ka neviens no 2007. gada 29. novembra revīzijas ziņojumā
         iekļautajiem ieteikumiem nevarēja tikt “noslēgts”, pamatojoties uz sniegto informāciju. Saskaņā ar Regulas Nr. 1260/1999 39. panta
         2. punktu Komisija aicināja Luksemburgas iestādes divu mēnešu laikā pēc minētās vēstules saņemšanas darīt zināmus savus apsvērumus,
         kā arī raksturot korektīvos pasākumus, kas veikti, lai uzlabotu attiecīgās palīdzības vadības un kontroles sistēmu darbību,
         un vajadzīgās finanšu korekcijas.

      24      2008. gada 20. maija sanāksmes laikā, kurā tikās Luksemburgas Galvenās finanšu pārvaldes pārstāvji un Komisijas dienesti,
         pēdējie minētie sīkāk aprakstīja iemeslus, kas pamato to nostāju attiecībā uz vadības un kontroles sistēmu trūkumiem. Luksemburgas
         iestādes savukārt norādīja, ka tās saglabā savu nostāju, kas pausta 2008. gada 16. janvāra vēstulē. 2008. gada 17. jūnija
         sanāksmē, kurā tikās Luksemburgas vadošās iestādes pārstāvji un Komisijas dienesti, vadošā iestāde arī saglabāja savu nostāju.

      25      Ar 2008. gada 24. septembra Lēmumu C(2008) 5383, kas attiecas uz Eiropas Sociālā fonda (ESF) starpposma maksājumu apturēšanu
         vienotajā plānošanas dokumentā Kopienas strukturālajai palīdzībai atbilstoši mērķim Nr. 3 Luksemburgai, un ar 2008. gada 6. oktobra
         Lēmumu C(2008) 5730, kas attiecas uz starpposma maksājumu apturēšanu atbilstoši EQUAL programmai Luksemburgai (turpmāk tekstā abi kopā – “apstrīdētie lēmumi”), Komisija apturēja ESF starpposma maksājumus, kas
         attiecas uz konkrēto palīdzību. Tā secināja, ka vadības un kontroles sistēmās bija būtiski trūkumi, kas varēja izraisīt sistemātiskus
         pārkāpumus Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē saistībā ar minēto palīdzību.

       Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
      26      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējās tiesas] kancelejā iesniegts 2008. gada 16. decembrī,
         Luksemburgas Lielhercogiste iesniedza šo prasību.

      27      Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.

      28      Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada
         4. marta tiesas sēdē.

      29      Luksemburgas Lielhercogistes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdētos lēmumus,
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      30      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        prasību atzīt par nepieņemamu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Lēmumu C(2008) 5383,
      –        pārējā daļā prasību noraidīt,
      –        piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Komisija uzskata, ka šī prasība ir novēlota un tādējādi nepieņemama tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret Lēmumu C(2008) 5383.
         Saskaņā ar EKL 230. panta piekto daļu prasības atcelt tiesību aktu ir jāiesniedz divu mēnešu laikā no akta paziņošanas prasītājam.
         Šajā gadījumā Lēmums C(2008) 5383 Luksemburgas Lielhercogistes pastāvīgajā pārstāvniecībā [Eiropas] Savienībā tika saņemts
         2008. gada 25. septembrī. Līdz ar to šī prasība ir iesniegta ārpus termiņa tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Lēmumu C(2008) 5383.

      32      Luksemburgas Lielhercogiste savos dokumentos nav paudusi nevienu apsvērumu šajā sakarā. Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās
         tiesas uzdoto jautājumu, tā tomēr norādīja, ka tā neapstrīd, ka Lēmums C(2008) 5383 tai kļuva zināms 2008. gada 25. septembrī,
         kas ir norādīts tiesas sēdes protokolā.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      33      Jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 230. panta piektās daļas noteikumiem prasība atcelt tiesību aktu ir jāiesniedz divu mēnešu termiņā
         no apstrīdētā akta paziņošanas prasītājam. Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 2. punktu šis termiņš ir jāpagarina,
         pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, par fiksētu desmit dienu termiņu.

      34      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis termiņš prasības iesniegšanai ir obligāti ievērojams un lietas dalībnieki vai tiesa to
         nevar mainīt, un tas ir noteikts, lai nodrošinātu tiesisko situāciju skaidrību un drošību un novērstu jebkādu diskrimināciju
         vai patvaļīgu rīcību tiesvedības gaitā (Tiesas 1997. gada 23. janvāra spriedums lietā C‑246/95 Coen, Recueil, I‑403. lpp., 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 18. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑121/96 un T‑151/96
         Mutual Aid Administration Services/Komisija, Recueil, II‑1355. lpp., 38. punkts).

      35      Šajā gadījumā saskaņā ar Reglamenta 101. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu un 101. panta 2. punktu termiņu prasības iesniegšanai
         par Lēmumu C(2008) 5383 sāka skaitīt 2008. gada 26. septembrī, proti, dienu pēc tam, kad minētais lēmums tika darīts zināms
         Luksemburgas Lielhercogistei.

      36      Termiņš prasības iesniegšanai par šo lēmumu, ko veido ne tikai EKL 230. panta piektajā daļā paredzētais divu mēnešu termiņš,
         bet arī Reglamenta 102. panta 2. punktā paredzētais termiņš, kuru nosaka, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, līdz ar
         to beidzās 2008. gada 5. decembrī.

      37      No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl šī prasība atcelt tiesību aktu, kas tika iesniegta 2008. gada 16. decembrī, attiecas uz Lēmumu C(2008) 5383,
         tā tika iesniegta novēloti un līdz ar to ir jāatzīst par nepieņemamu. Prasība savukārt ir pieņemama tiktāl, ciktāl tā attiecas
         uz Lēmumu C(2008) 5730, jo šis lēmums Luksemburgas Lielhercogistei tika darīts zināms tikai 2008. gada 7. oktobrī.

       Par lietas būtību
      38      Savas prasības pamatojumam Luksemburgas Lielhercogiste būtībā izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir pamatots ar tiesiskās
         paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Otrais pamats ir pamatots ar Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunkta
         pārkāpumu, jo Komisija apturēja maksājumus, kas saistīti ar attiecīgo palīdzību, kaut gan izvirzītie nosacījumi nebija izpildīti.

      39      Runājot par kārtību, kādā ir jāizskata Luksemburgas Lielhercogistes izvirzītie pamati, kas ir jautājums, kurā lietas dalībnieku
         viedoklis atšķiras, pamatu, kas ir balstīts uz Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, šķiet lietderīgi
         izskatīt pirms pamata, kurš ir pamatots ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa neievērošanu.

       Par pamatu, kas ir pamatots ar Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      40      Luksemburgas Lielhercogiste norāda, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunktu, jo
         tā ir apturējusi attiecīgo palīdzību, kaut arī šajā tiesību normā izvirzītie nosacījumi nebija izpildīti. Secinājums, ka bija
         būtiski trūkumi, kas varētu izraisīt sistemātiskus pārkāpumus, ir acīmredzami nepareizs. Pat ja pieņem, ka pārkāpumi varētu
         būt izdarīti, tie būtu bijuši nebūtiski un nesistemātiski.

      41      Pirmkārt, attiecībā uz vadošās iestādes un maksātājas iestādes organizāciju ne Regulas Nr. 438/2001 3. pants, ne arī kāda
         cita minētās regulas tiesību norma neaizliedz to, ka šīs abas iestādes pieder vienai un tai pašai struktūrai. Šis gadījums
         turklāt ir paredzēts tās pašas regulas 9. panta 4. punktā un nekas neaizliedz vadošajai iestādei un maksātājai iestādei savas
         pārbaudes veikt kopīgi. Pieprasot šādu funkcionālās nošķirtības pakāpi, Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Replikā
         Luksemburgas Lielhercogiste precizē, ka, ja abu iestāžu kontrolieri patiešām kontroli veic vienlaikus attiecībā uz vienu un
         to pašu galīgo saņēmēju, tas nerada nekādu risku, ka kontrolieris un kontrolētais varētu sadarboties, ņemot vērā valsts tiesību
         normas, kas piemērojamas Luksemburgā Civildienesta jomā.

      42      Otrkārt, attiecībā uz pirmā līmeņa pārbaudēm, ko veic vadošā iestāde, un izdevumu sertificēšanu, ko veic maksātāja iestāde,
         Luksemburgas Lielhercogiste norāda, ka kaskādes veida izdevumu sertificēšana, proti, valsts vadošās iestādes izvēle deklarēt
         izdevumus, attiecībā uz kuriem ir šaubas, bet kuru nekompensējamības juridiskā kvalifikācija vēl nav noteikta deklarācijas
         iesniegšanas brīdī, atbilst Regulas Nr. 438/2001 4. pantam. Tāpat arī tas, ka tiek izslēgts tikai tā saukto “daļēji nekompensējamo”
         izdevumu neatbilstošais elements, nevis visi izdevumi, nav pretrunā šai tiesību normai. Tas nodrošina valsts iestādēm rīcības
         brīvību attiecībā uz tajās esošo vadības un kontroles sistēmu darbību, ar noteikumu, ka šīs sistēmas paredz procedūras, lai
         pārbaudītu līdzfinansēto preču un pakalpojumu nodošanu un deklarēto izdevumu esamību, un nodrošina, ka tiek ievēroti attiecīgajos
         Komisijas lēmumos paredzētie nosacījumi. Turklāt Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka 2005. gada 21. decembra darba dokuments,
         kas attiecas uz labu praksi saistībā ar vadības pārbaudēm, kuras dalībvalstīm jāveic attiecībā uz projektiem, kas līdzfinansēti
         no struktūrfondiem un kohēzijas fondiem, uz kuru Komisija atsaukusies savas interpretācijas pamatojumam, programmu izpildes
         brīdī nebija jāņem vērā. Ņemot vērā Luksemburgas iestāžu veikto a posteriori kontroli, Savienības finansiālās intereses noteikti ir nodrošinātas.

      43      Treškārt, Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka secinājumi, kuri izdarīti 2007. gada 29. novembra revīzijas ziņojumā par
         revīzijas liecībām un kuri ir pārņemti apstrīdēto lēmumu 30.–32. punktā, un saskaņā ar kuriem vadošās iestādes rīcībā esošie
         lietas materiāli ir nepilnīgi un tajos nav atsevišķu būtisku elementu, lai pierādītu izdevumu kompensējamību un likumību,
         ir neprecīzi. Uz šo aspektu turklāt Luksemburgas iestādes atsaucās jau savos 2008. gada 16. janvāra apsvērumos, kuros īpaši
         bija uzsvērts, ka visu informāciju par detalizētu budžetu un par sasniedzamajiem rezultātiem noteikti bija iespējams atrast
         kandidātu pieteikuma veidlapā, kas attiecas uz katru finansēto projektu. Visbeidzot, atbildē uz repliku Luksemburgas Lielhercogiste
         uzsver, ka it kā trūkstošo informāciju Komisija valsts iestādēm nebija lūgusi sniegt.

      44      Komisija apstrīd visus Luksemburgas Lielhercogistes argumentus. Komisija uzsver, ka pretēji tam, ko apgalvo Luksemburgas Lielhercogiste,
         šajā gadījumā jautājums nekādā ziņā nav par nebūtiskiem pārkāpumiem, bet par konkrētu skaitu būtisku trūkumu, kas saistīti
         ar organizāciju, pirmā līmeņa pārbaudēm, kas jāveic vadošajai iestādei, izdevumu deklarāciju sertificēšanu, kas jāveic maksātājai
         iestādei, un revīzijas liecībām, kas veido vadības un kontroles sistēmu galvenos elementus un kas katrs pamatoja starpposma
         maksājumu apturēšanu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      45      Vispirms ir svarīgi atgādināt, ka no judikatūras izriet, ka tiesību norma, saskaņā ar kuru tikai izdevumi, kas radušies valsts
         iestādēm saskaņā ar Kopienu tiesību normām, ir sedzami no budžeta līdzekļiem, ir piemērojama arī finanšu atbalsta piešķiršanai
         no ESF (Tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā C‑199/03 Īrija/Komisija, Krājums, I‑8027. lpp., 26. punkts).

      46      Saskaņā ar Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 2. punkta c) apakšpunktu Komisija aptur starpposma maksājumus, ja, veicot vajadzīgās
         pārbaudes, tā secina, ka vadības vai kontroles sistēmā ir būtiski trūkumi, kas var izraisīt sistemātiskus pārkāpumus. Tās
         pašas regulas 39. panta 3. punktā ir norādīts, ka Komisija attiecīgā gadījumā var veikt vajadzīgās finanšu korekcijas, pilnībā
         vai daļēji anulējot fondu ieguldījumu attiecīgajai palīdzībai.

      47      Saskaņā ar prasību par labu finanšu pārvaldību, kas ir pamatā struktūrfondu līdzekļu izlietojumam, un ņemot vērā valsts iestāžu
         saistības šī izlietojuma nodrošināšanā, dalībvalstu pienākums ieviest vadības un kontroles sistēmas, kurš paredzēts Regulas
         Nr. 1260/1999 38. panta 1. punktā un kura īstenošanas kārtība ir precizēta Regulas Nr. 438/2001 2.–8. pantā, ir būtisks.

      48      Šajā gadījumā ir jānosaka, vai Komisija pamatoti ir apturējusi starpposma maksājumus, kas attiecas uz programmu EQUAL Luksemburgas Lielhercogistē, ņemot vērā trūkumus, ko tā atklājusi un kas ir saistīti, pirmkārt, ar vadošās iestādes un maksātājas
         iestādes organizāciju, otrkārt, ar pirmā līmeņa pārbaudēm, ko veikusi vadošā iestāde, un izdevumu deklarāciju sertificēšanu,
         ko veic maksātāja iestāde, un, treškārt, ar revīzijas liecībām.

      49      Pirmkārt, attiecībā uz vadošās iestādes un maksātājas iestādes organizāciju Komisija 2007. gada 29. novembra revīzijas ziņojuma
         3.1.1.5. punktā ir norādījusi, ka “šķiet, ka personas, kam ir pienākums veikt pārbaudes, kuras paredzētas [Regulas Nr. 438/2001]
         4. pantā, un pārbaudes, kas paredzētas [minētās regulas] 9. pantā, lai sertificētu izdevumus, šīs funkcijas veic kopīgi”.

      50      No šī argumenta Komisija Lēmuma C(2008) 5730 18. apsvērumā ir secinājusi, ka “vadošās iestādes un maksātājas iestādes organizāciju
         nevarēja uzskatīt par atbilstošu un tā neatbilda prasībām, kas paredzētas Regulas Nr. 438/2001 3. pantā (skaidrs funkciju
         definējums un sadalījums un pienācīga to nošķiršana; garantija, ka funkcijas tiks veiktas pietiekami labi)”. Luksemburgas
         Lielhercogiste būtībā norāda, ka pretēji Komisijas atbalstītajai interpretācijai pārbaudes, ko kopīgi veic vadošā iestāde
         un maksātāja iestāde attiecībā uz palīdzību, kura ir paredzēta Lēmumā C(2008) 5730 (turpmāk tekstā – “EQUAL palīdzība”), un ko veikušas attiecīgi maksātāja iestāde un vadošā iestāde, nav pretrunā Regulai Nr. 438/2001.

      51      Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka Regulas Nr. 438/2001 3. panta a) punktā ir paredzēts, ka “[vadošo] iestāžu un maksātāju
         iestāžu, kā arī starpniecības iestāžu vadības un kontroles sistēmas proporcionāli sniegtās palīdzības apjomam paredz attiecīgās
         organizācijas funkciju skaidru definējumu, sadalījumu un – ja tas vajadzīgs nevainojamas finanšu darbības nodrošināšanai –
         funkciju pienācīgu nošķiršanu”.

      52      Kaut arī, kā to norāda Luksemburgas Lielhercogiste, šīs regulas 9. panta 4. punkts pieļauj, ka vadošā iestāde un maksātāja
         iestāde pieder vienai un tai pašai struktūrai, ir nepieciešams arī attiecīgās organizācijas funkciju “skaidrs sadalījums”
         un “pienācīga nošķiršana”.

      53      Šajā gadījumā no Lēmuma C(2008) 5730 pamatojuma šajā jautājumā skaidri izriet, ka Komisija ir norādījusi drīzāk nevis uz pārkāpumu
         konstatējumu minēto iestāžu veiktajās pārbaudēs, bet gan uz to neuzticamību. Komisija uzskata, ka vadības un maksājumu funkciju
         kopīga īstenošana rada šaubas attiecībā uz pārbaudes veikušo personu objektivitāti, ņemot vērā tuvumu un “sadarbību”, ar ko
         šāda īstenošana ir saistīta. Īpaši no Lēmuma C(2008) 5730 septiņpadsmitā apsvēruma izriet, ka “Regulas Nr. 438/2001 4. pantā
         paredzētās pārbaudes un šīs pašas regulas 9. pantā paredzētās pārbaudes nevar [..] veikt kopīgi, jo pastāv risks traucēt iestādei,
         kurai ir uzlikts pienākums sertificēt maksājumu pieteikumus, izdarīt vērtējumu”.

      54      Šis apsvērums ir jāpierāda. Tā kā vadošajai iestādei un maksātājai iestādei saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas piemērojams
         ESF finansētajai palīdzībai, ir jāveic atšķirīgas pārbaudes dažādās stadijās, šīm iestādēm uzticēto funkciju vienlaicīga veikšana
         rada būtisku koordinācijas risku vai pat minēto pārbaužu saplūšanas risku un tādējādi var radīt šaubas par minēto pārbaužu
         ticamību.

      55      Tādējādi, tā kā nav pamata atsaukties uz norādēm darba dokumentā attiecībā uz labu praksi, kas saistīta ar maksātājas iestādes
         sertificēšanas funkciju, kuru Komisijas dienesti nodevuši dalībvalstīm un kuru Komisija minējusi, Komisija pamatoti ir secinājusi,
         ka Luksemburgas maksātājas iestādes un vadošās iestādes organizācija ir pretrunā Regulas Nr. 438/2001 3. pantam.

      56      Otrkārt, attiecībā uz trūkumiem pirmā līmeņa pārbaudēs, ko veic vadošā iestāde, un izdevumu sertificēšanā, kuru veic maksātāja
         iestāde, Luksemburgas Lielhercogiste būtībā norāda, ka, kritizējot pirmā līmeņa pārbaužu un sertificēšanas sistēmu, kas attiecas
         uz EQUAL palīdzību, Komisija nav ņēmusi vērā, ka nekādi nekompensējami izdevumi faktiski nav ņemti vērā pārbaudēs, kas veiktas a posteriori, un ka Kopienas finansiālās intereses tomēr ir ievērotas.

      57      Jāuzsver, ka Komisija savā 2007. gada 29. novembra revīzijas ziņojumā ir norādījusi, ka attiecībā uz atsevišķiem izdevumiem
         ne tikai vadošā iestāde nebija veikusi vai bija nepietiekami veikusi pirmā līmeņa pārbaudes, pārkāpjot Regulas Nr. 1260/1999
         34. pantu un Regulas Nr. 438/2001 4. pantu, bet arī maksātāja iestāde nebija veikusi izdevumu sertificēšanu atbilstoši Regulas
         Nr. 1260/1999 38. panta 1. punkta d) apakšpunktam un Regulas Nr. 438/2001 9. pantam. Šīs iestādes zināmā skaitā gadījumu bija
         deklarējušas izdevumus, attiecībā uz kuriem tām bija šaubas. Precīzāk runājot, vadošā iestāde bija veikusi nepilnīgas deklarēto
         izdevumu pārbaudes. Turklāt iespējamos pārkāpumu konstatējumus pirmā līmeņa pārbaužu ietvaros maksātāja iestāde nebija sistemātiski
         ņēmusi vērā izdevumu deklarāciju sertificēšanas stadijā.

      58      Šādi trūkumi ir vadības un kontroles sistēmu būtiski trūkumi, kas var izraisīt sistemātiskus pārkāpumus. Gan vadošās iestādes
         veikto pirmā līmeņa pārbaužu stadijā, gan maksātājas iestādes veiktās sertificēšanas stadijā, kas veido labas finanšu pārvaldības
         garantijas, valsts iestādēm ex ante un pilnībā ir jāpārliecinās gan par plānoto izdevumu esamību, gan par to atbilstību. Pretēji tam, ko apgalvo Luksemburgas
         Lielhercogiste, nepietiek, ka valsts iestādes veic pārbaudes ex post, kam attiecīgā gadījumā seko finanšu korekcijas.

      59      Treškārt, šie apsvērumi ir attiecināmi arī uz revīzijas liecību uzraudzību, kas paredzēta Regulas Nr. 438/2001 7. pantā. Šajā
         sakarā Luksemburgas Lielhercogiste nav pierādījusi, ka vienkārša norāde uz kandidātu pieteikuma veidlapām, kas attiecas uz
         EQUAL palīdzību, pati par sevi varēja sniegt visas precīzās norādes, kas paredzētas minētās regulas 7. panta 2. un 3. punktā.

      60      Šajā aspektā ir svarīgi uzsvērt, ka Regulas Nr. 438/2001 1. pielikumā ar virsrakstu “Pietiekamām revīzijas liecībām vajadzīgās
         informācijas apraksts” ir sniegtas ļoti precīzas norādes attiecībā uz valsts iestāžu pienākumiem. Tajā skaidri ir norādīts,
         ka šīm iestādēm pārvaldībai atbilstošā līmenī ir jāuztur un jāsaglabā uzskaites dokumenti, kā arī visa informācija par katru
         līdzfinansēto darbību.

      61      Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, Komisija pamatoti ir secinājusi, ka vadības un kontroles sistēmās ir būtiski trūkumi,
         kas varētu izraisīt sistemātiskus pārkāpumus, un tādējādi apturēja starpposma maksājumus attiecībā uz EQUAL palīdzību. Šajā sakarā svarīgi ir atgādināt, ka Kopienas atbalsta pieprasītāju un saņēmēju pienākums pārliecināties, ka tie
         sniedz Komisijai pietiekami precīzu informāciju, lai kontroles un pierādīšanas sistēma, kas ieviesta, lai pārbaudītu, vai
         ir izpildīti atbalsta piešķiršanas nosacījumi, varētu pareizi darboties, ir raksturīgs ESF atbalsta sistēmai un būtisks tās
         darbībai (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 6. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑251/05 un T‑425/05
         Mediocurso/Komisija, Krājumā nav publicēts, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

      62      Tādējādi šo pamatu nevar apmierināt.

       Par pamatu, kas ir pamatots ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      63      Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, jo preventīvajos
         revīzijas ziņojumos, kas nosūtīti attiecīgi 2002. gada 22. augustā un 2003. gada 4. septembrī, kā arī 2005. gada 7. februāra
         revīzijas ziņojumā tā skaidri konstatējusi, ka vadības un kontroles sistēmas saistībā ar attiecīgo palīdzību sniedz ļoti labas
         garantijas. Tādējādi Komisija šo revīziju laikā ir izdarījusi secinājumus, kas ir diametrāli pretēji tiem, kuri izdarīti apstrīdētajos
         lēmumos.

      64      Pirmkārt, šīs 2002. un 2003. gada preventīvās revīzijas, kas veiktas atbilstoši Regulas Nr. 1260/1999 38. panta 2. punktam,
         bija vienīgās, kuras tika veiktas paredzētajā plānošanas laika posmā, un, otrkārt, apstrīdētie lēmumi tika pieņemti tikai
         pēc revīzijas, kas veikta pēc šī laika posma, proti, brīdī, kad vairs nebija iespējams izdarīt izmaiņas attiecīgajās vadības
         un kontroles sistēmās. Šajā gadījumā Luksemburgas iestādēm nebija nekāda iemesla neuzticēties minētajos ziņojumos ietvertajam
         vērtējumam attiecībā uz to vadības un kontroles sistēmu atbilstību.

      65      Luksemburgas Lielhercogiste precizē, ka iepriekš veikto revīziju laikā Komisijas dienesti skaidri bija apstiprinājuši vadošās
         iestādes un maksātājas iestādes organizācijas veidu, kā arī revīzijas liecību uzraudzību un kaskādes veida izdevumu sertifikācijas
         procedūru, ko īsteno Luksemburgas iestādes.

      66      Darba dokumenti par labu praksi, uz kuriem atsaucas Komisija, ņemot vērā acīmredzamo, tika izstrādāti 2005. gada beigās, proti,
         labu laiku pēc tam, kad sāka piešķirt palīdzību attiecībā uz atbilstošo plānošanas laika posmu.

      67      2005. gada 7. februāra ziņojumā, kas tika sagatavots pēc 2004. gada jūnija papildu revīzijas un ko Komisija ir iesniegusi
         iebildumu raksta pielikumā, ir apstiprināts, ka Komisijas dienesti kopumā bija apmierināti ar projektu atlases, izdevumu deklarēšanas
         un kontroles sistēmu.

      68      Luksemburgas Lielhercogiste uzskata, ka pretēji Komisijas aizstāvētajai nostājai 2002. gada jūlija, 2003. gada jūlija un 2004. gada
         jūnija revīzijām nebija ierobežota rakstura. Objektīvi izskatot trīs revīzijas ziņojumus, kas saistīti ar minētajām revīzijām,
         jāsecina, ka tās tika veiktas pēc padziļinātas pārbaudes, lai, pirmkārt, noskaidrotu, vai faktiski ieviestās procedūras patiešām
         atbilst Komisijai paziņotajām procedūrām un vai tās atbilst piemērojamajam tiesiskajam regulējumam, un lai, otrkārt, veicot
         atlasi no īpašiem sponsoriem, pārbaudītu, vai sistēmas var tikt pareizi apstiprinātas. Šajā sakarā nevar ne apgalvot, ne pārmest
         Luksemburgas Lielhercogistei, ka šo revīziju laikā pārbaudīto darbību atlase bija ierobežota un tādējādi nebija reprezentatīva.

      69      Līdz ar to Komisija bija pilnībā informēta un pilnībā bija apstiprinājusi Luksemburgas vadības un kontroles sistēmas.

      70      Komisija apstrīd Luksemburgas Lielhercogistes argumentus. Tā būtībā norāda, ka revīzijas ziņojumi nevar radīt tiesisko paļāvību
         un ka tie katrā ziņā šādu tiesisko paļāvību neradīja šajā gadījumā.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      71      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības atsaukties uz tiesisko paļāvību ir pakārtotas trīs kumulatīvu nosacījumu izpildei.
         Pirmkārt, administrācijai ieinteresētajai personai ir jābūt sniegušai precīzu, beznosacījumu un saskaņotu apliecinājumu no
         kompetentiem un uzticamiem avotiem. Otrkārt, šim apliecinājumam jābūt tādam, kas var radīt tiesisku paļāvību personai, uz
         kuru tas attiecas. Treškārt, sniegtajam apliecinājumam ir jāatbilst piemērojamajiem tiesību noteikumiem (skat. Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā T‑347/03 Branco/Komisija, Krājums, II‑2555. lpp., 102. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā T‑282/02
         Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, Krājums, II‑319. lpp., 77. punkts).

      72      Šajā gadījumā rodas jautājums, vai 2002., 2003. un 2005. gada revīzijas ziņojumos iekļautais vērtējums par ESF līdzfinansētajiem
         projektiem var radīt tiesisku paļāvību valsts iestādēm, kam ir pienākums galvenokārt pārvaldīt un kontrolēt palīdzību.

      73      Šajā sakarā no iedibinātās judikatūras izriet, ka uz tiesiskās paļāvības aizsardzības pārkāpumu nevar atsaukties persona,
         kas ir izdarījusi acīmredzamu spēkā esošā tiesiskā regulējuma pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1985. gada 12. decembra spriedumu
         lietā 67/84 Sideradria/Komisija, Recueil, 3983. lpp., 21. punkts, un Tiesas 2004. gada 25. novembra rīkojumu lietā C‑18/03 P Vela un Tecnagrind/Komisija, Krājumā nav publicēts, 117.–119. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. aprīļa spriedumu lietā T‑217/01
         Forum des migrants/Komisija, Recueil, II‑1563. lpp., 76. punkts un tajā minētā judikatūra).

      74      Tādējādi jau judikatūrā ir precizēts, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības princips neliedz apturēt Kopienas atbalstu, ja minētā
         atbalsta piešķiršanai paredzētie nosacījumi acīmredzami nav ievēroti (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 29. septembra
         spriedumu lietā T‑126/97 Sonasa/Komisija, Recueil, II‑2793. lpp., 39. punkts, un 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑162/04 Branco/Komisija, Krājumā nav publicēts, 123. punkts un tajā minētā judikatūra).

      75      Šajā gadījumā, kā izriet no pirmā pamata pārbaudes, Komisija, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Lēmumā C(2008) 5730
         secināja, ka “vadības un kontroles sistēmās” bija “vairāki būtiski trūkumi”, kas var izraisīt sistemātiskus pārkāpumus, un
         ka tādējādi bija jāaptur starpposma maksājumi, kas attiecās uz EQUAL palīdzību.

      76      Šādi pārkāpumi tāpat kā acīmredzama Kopienu tiesiskā regulējuma, pamatojoties uz kuru ir pieņemts lēmums par Kopienas atbalsta
         piešķiršanu, vai lēmumā par atbalsta piešķiršanu ietverto noteikumu neievērošana (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Sonasa/Komisija, 35., 36. un 39. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Vela un Tecnagrind/Komisija, 117. un 118. punkts) ir jākvalificē kā acīmredzami spēkā esošā tiesiskā regulējuma pārkāpumi.

      77      Iespējama tādu pārkāpumu esamība, kas nav izmeklēti vai atklāti iepriekš, nekādā ziņā nevar pamatot tiesisko paļāvību (šajā
         ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑339/00 Īrija/Komisija, Recueil, I‑11757. lpp., 81. punkts). Tāpat arī nekas neliedz Komisijai pēc tam, kad tā īpašas kontroles rezultātā atklājusi pienākumu
         neizpildi, piemērot atbilstošas finansiālas sankcijas. Valsts iestādes, kas galvenokārt ir atbildīgas par palīdzības finanšu
         kontroli (skat. Regulas Nr. 1260/1999 38. panta 1. punktu), nevar atbrīvoties no savas atbildības, atsaucoties uz to, ka Komisija
         iepriekšējās kontroles laikā nav konstatējusi nevienu pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 22. aprīļa spriedumu lietā
         C‑28/94 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑1973. lpp., 76. punkts).

      78      Tādējādi, tā kā tika pierādīts, ka ir izdarīti būtiski pārkāpumi attiecībā uz piemērojamo tiesisko regulējumu, Luksemburgas
         Lielhercogiste nevar apgalvot, ka laikā no 2002. līdz 2004. gadam veikto revīziju ziņojumos iekļautais vērtējums ir radījis
         pamatotu paļāvību uz to, ka šajā lietā aplūkojamā vadības un kontroles sistēma atbilst Kopienu tiesiskajam regulējumam, un
         tādējādi uz to, ka saistībā ar EQUAL palīdzību veiktie maksājumi ir piešķirti galīgi.

      79      Katrā ziņā, kā Komisija to uzsvēra tiesas sēdē, revīzijas ziņojumi, ko Komisijas dienesti sagatavojuši no struktūrfondiem
         finansēto darbību īstenošanas ietvaros, principā nevar pamatot tiesisko paļāvību šī sprieduma 71. punktā minētās judikatūras
         nozīmē uz to, ka vadības un kontroles sistēmas, kas dalībvalstīm jāievieš, ir atbilstīgas. Šādi ziņojumi parasti tiek sagatavoti
         pētījuma rezultātā, pamatojoties uz reprezentatīviem, neizsmeļošiem elementiem, kas attiecas uz palīdzību, un tajos tikai
         ir konstatēta situācija, kura novērota dienā, kad revīzija tikusi veikta. Turklāt šie ziņojumi atspoguļo tikai to speciālistu
         profesionālo viedokli, kas atbildīgi par pārbaužu veikšanu uz vietas, nevis Komisijas viedokli, kas tiek pausts tikai vēlāk,
         pēc procedūras, kura balstīta uz pušu sacīkstes principu un kurā aktīvi iesaistījusies attiecīgā dalībvalsts.

      80      Šis apsvērums šajā gadījumā ir pieņemams vēl jo vairāk tāpēc, ka no lietas materiāliem neizriet, ka secinājumi, kas izdarīti
         pirms 2007. gada 29. novembra ziņojuma sagatavotajos revīzijas ziņojumos, Luksemburgas iestādēm sniedza jebkādu precīzu apliecinājumu,
         kas varētu pamatot cerības uz EQUAL palīdzības vadības un kontroles sistēmu atbilstību un tādējādi būtu varējis pamatot tiesisko paļāvību uz to, ka Komisija
         neapturēs Kopienas finanšu atbalstu, kas piešķirts saistībā ar minēto palīdzību.

      81      Iepriekšējiem revīzijas ziņojumiem acīmredzami nebija ne tāda paša mērķa, ne arī tādas pašas piemērojamības kā 2007. gada
         29. novembra revīzijas ziņojumam. Pirmkārt, ziņojumā, kas attiecas uz 2002. gada 8.–12. jūlijā veikto preventīvo revīziju,
         skaidri ir norādīts, ka tā mērķis ir sniegt “vispārēju pārskatu par vadības, maksājumu un kontroles sistēmas, kas saistīta
         ar palīdzību, iezīmēm”. Šī revīzija saskaņā ar minētajā ziņojumā norādīto bija tikai “ļāvusi apliecināt, ka dalībvalsts ieviestā
         vadības un kontroles sistēma sniedza pietiekamas garantijas”, pamatojoties uz “teorētisku pārskatu”. Otrkārt, 2003. gada 4. septembra
         ziņojumā, kas attiecas uz 2003. gada jūlijā veikto revīziju, ir minēts, ka papildus pārskatam par noslēgtajām procedūrām,
         kas attiecas uz plānošanas laika posmu no 1994. līdz 1999. gadam, tajā bija paredzēts sniegt “informāciju par pārbaudi, kas
         veikta pēc 2002. gada revīzijas ziņojuma”. Treškārt, 2005. gada 7. februāra ziņojuma, kas attiecas uz 2004. gada jūnija revīziju,
         mērķis bija sniegt informāciju par situāciju, pamatojoties uz dažādiem tiesību aktu aspektiem, ar ko saskārušies revidenti
         (skat. minētā ziņojuma I daļas 6. punktu).

      82      Tādējādi šo revīziju mērķis ir veikt atsevišķas pārbaudes attiecībā uz EQUAL palīdzības vadības un kontroles sistēmu ieviešanu. Tikai 2007. gada 29. novembra revīzijas ziņojums, kurā kā mērķis ir norādīts,
         ka ir paredzēts “kontrolēt projektus, pamatojoties uz nejaušu atlasi, lai apstiprinātu vadības un kontroles sistēmu uzticamības
         līmeni attiecībā uz plānošanas laika posmu no 2000. līdz 2006. gadam”, varēja apliecināt uzticamības līmeni, kāds noteikts
         sistēmām, kas darbojās iepriekšējo revīziju laikā (skat. minētā ziņojuma 1. punktu). To, ka šis galīgais revīzijas ziņojums
         tika sagatavots tikai pēc šajā gadījumā aplūkojamā plānošanas laika posma, proti, pēc laika posma, kas ilga no 2000. līdz
         2006. gadam, Komisijai nevar pārmest, jo tas ir raksturīgs finanšu kontroles sistēmai, kas izriet no Regulas Nr. 1260/1999.

      83      Šo iemeslu dēļ ir jānoraida arī Luksemburgas Lielhercogistes izvirzītais otrais pamats un tādējādi visa prasība kopumā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      84      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Luksemburgas Lielhercogistei spriedums
         ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Wahl

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 18. jūnijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.