title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 15.decembrī. # BIC SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Trīsdimensiju preču zīme, kas izveidota krama šķiltavu formā - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 3. punkts. # Lieta T-262/04.

text:
      Lieta T-262/04
      BIC SA
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Trīsdimensiju preču zīme, kas izveidota krama šķiltavu formā – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 3. punkts
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2005. gada 15. decembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūts atteikuma pamatojums – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
            – Trīsdimensiju preču zīme – Krama šķiltavu forma
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūts atteikuma pamatojums – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
            – Izņēmums – Iegūšana izmantošanas rezultātā – Vērtēšanas kritēriji
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkts)
      1.     Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē no vidusmēra patērētāja viedokļa saistībā
         ar konkrētajām precēm trīsdimensiju apzīmējumam, kuru veido krama šķiltavu forma, kam raksturīga ovālas formas tilpnes kombinācija
         ar trapecveida formas vāku un daļēji ovālas formas spiežamo pogu, kura reģistrācija ir pieteikta attiecībā uz “tabaku, smēķēšanas
         piederumiem, šķiltavām, sērkociņiem”, kas atbilstoši Nicas nolīgumam ietilpst 34. klasē, nav atšķirtspējas, ja pieteiktā trīsdimensiju
         preču zīme sastāv no elementu kombinācijas, kas dabiski nāk prātā un kas ir tipiska aplūkojamajām precēm. Faktiski aplūkojamā
         forma nav būtiski atšķirīga no noteiktām aplūkojamo preču pamatformām, kuras ierasti izmanto tirdzniecībā, bet drīzāk izskatās
         pēc to alternatīvas. No tā izriet, ka nevienam no minētās preču zīmes elementiem, aplūkojot tos atsevišķi vai kopā ar citiem
         elementiem, nav atšķirtspējas.

      (sal. ar 34. punktu)
      2.     Atšķirtspējas iegūšana Kopienas preču zīmes izmantošanas rezultātā Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkta izpratnē prasa, pirmkārt,
         lai vismaz vērā ņemama sabiedrības daļa, pateicoties preču zīmei, identificē attiecīgās preces un pakalpojumus kā noteikta
         uzņēmuma izcelsmes. Otrkārt, šīs preču zīmes izmantošanas rezultātā iegūtā atšķirtspēja ir jāuzrāda būtiskā Kopienas daļā,
         kur tai nav bijusi šāda spēja saskaņā ar minētās regulas 7. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu. Treškārt, kompetentai iestādei
         ir visaptveroši jāvērtē elementi, kas pierāda, ka preču zīme spēj identificēt preces, attiecībā uz kuru tā ir reģistrēta,
         piederību noteiktam uzņēmumam un tādējādi nošķirt šo preci no cita uzņēmuma precēm. Šajā sakarā ir jāņem vērā it īpaši preču
         zīmes tirgus daļa, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskā platība un ilgums, uzņēmuma šīs preču zīmes popularizēšanai
         veikto investīciju apjoms, to ieinteresēto personu proporcija, kuras, pateicoties preču zīmei, identificē preci vai pakalpojumu
         kā tādu, ko ražojis vai sniedzis attiecīgais uzņēmums, kā arī Tirdzniecības un rūpniecības kameru un citu profesionālo apvienību
         paziņojumi. Ceturtkārt, preču zīmes atšķirtspēja, ietverot to, kas iegūta izmantošanas rezultātā, ir jānovērtē arī saistībā
         ar precēm un pakalpojumiem, par kuriem ir pieteikta preču zīmes reģistrācija, un jāņem vērā iespējamā attiecīgās preču un
         pakalpojumu kategorijas samērā informēta, uzmanīga un apdomīga vidusmēra patērētāja uztvere. Visbeidzot, atšķirtspējas iegūšanai
         izmantošanas rezultātā ir jānotiek pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīža.

      (sal. ar 61.–66. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 15. decembrī (*)

      Kopienas preču zīme – Trīsdimensiju preču zīme, kas izveidota krama šķiltavu formā – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 3. punkts
      Lieta T‑262/04
      BIC SA, Klišī [Clichy] (Francija), ko pārstāv M. P. Eskande [M.‑P. Escande] un A. Gijomins [A. Guillemin], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foljārs-Mongirāls [A. Folliard-Monguiral], pārstāvis,

      atbildētājs,
      par prasību atcelt ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2004. gada 6. aprīļa lēmumu lietā R 468/2003‑4 attiecībā uz trīsdimensiju
         preču zīmes, kas izveidota krama šķiltavu formā, kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA(trešā palāta)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši J. Azizi [J. Azizi] un E. Kremona [E. Cremona],

      sekretāre B. Pastora [B. Pastor], sekretāra palīdze,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 25. jūnijā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 13. septembrī,
      pēc tiesas sēdes 2005. gada 11. maijā
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       2000. gada 5. jūlijā prasītāja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas
         preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāda trīsdimensiju preču zīme:

      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas
         Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām ietilpst 34. klasē un
         atbilst šādam aprakstam: “tabaka, smēķēšanas piederumi, šķiltavas, sērkociņi”. Reģistrācijas pieteikumā nav norādīta neviena
         krāsa.

      4       2003. gada 5. jūnijā pārbaudītājs noraidīja reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz precēm “smēķētāju piederumi, šķiltavas”
         sakarā ar to, ka attiecīgajam apzīmējumam nav atšķirtspējas.

      5       2003. gada 29. jūlijā prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu par pārbaudītāja lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.
      6       Ar 2004. gada 6. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) Apelāciju ceturtā padome apelāciju noraidīja. Apelāciju
         padome uzskatīja, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē un iesniegtie elementi neļauj konstatēt, ka tā šādu atšķirtspēju ir ieguvusi izmantošanas rezultātā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      7       Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      8       ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       prasību noraidīt;
      –       ja prasība tiek noraidīta kopumā, piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt pašai savus tiesāšanās izdevumus, ja apstrīdētais lēmums tiek atcelts tikai daļēji.
       Juridiskais pamats
      9       Savas prasības atbalstam prasītāja atsaucas uz diviem pamatiem par attiecīgi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         un tās pašas regulas 7. panta 3. punkta pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      10     Pēc prasītājas domām, par tās šķiltavu formas, kas veido 44 % Eiropas tirgus daļas, atšķirtspēju nerodas nekādas šaubas, ja
         to salīdzina ar lielāko daļu no citām tirgū esošajām šķiltavu formām. Atšķirtspējas vērtējums ir veicams, ņemot vērā šādas
         šķiltavas: “CRICKET” (16 % tirgus daļas), “TOKAÏ” (16 % tirgus daļas), “TOM FLAME”, “BAÏDE” un “PROF” (trīs Āzijas šķiltavu
         preču zīmes, kas veido 23 % tirgus daļas), “CLIPPER” un “BRIO” (1 % tirgus daļas).

      11     Prasītāja norāda, ka, ņemot vērā šīs šķiltavas, tās šķiltavas forma ir atveidota kā stipri individuāla preces forma un tā
         atšķiras no citu šajā tirgū esošo preču tradicionālās formas.

      12     ITSB apsvērumi esot pretrunīgi tiktāl, ciktāl tas uzskata, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes formu veidojošie elementi
         tirgū ir parasti, norādot, ka šie paši elementi atšķiras no citu šķiltavu elementiem pat tad, ja šī atšķirība ir “grūti uztverama”
         vai “grūti nosakāma”.

      13     Turklāt ITSB lēmums, to lasot, liek domāt, ka Eiropas šķiltavu tirgus attiecas uz vienveidīgu preci un tajā visu ražotāju
         precēm ir vienādas īpašības, lai gan pārbaudītājs ir norādījis, ka, pēc viņa domām, tirgū pastāv preču daudzveidība.

      14     Tāpat prasītāja uzsver, ka ITSB vērtējums, kas balstīts uz attiecīgās formas fragmentu analīzi, kura izriet no katra šī elementa
         salīdzinājuma ar dažādu tirgū esošo šķiltavu modeļu elementiem, neskatoties uz veidu, kādā šie elementi ir izkārtoti, veidots,
         kļūdaini piemērojot Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      15     Šajā sakarā prasītāja norāda, ka nevienai citai šobrīd tirgū pieejamai šķiltavu formai nepiemīt reģistrācijai pieteiktajā
         preču zīmē attēloto šķiltavu īpašību kopums, it īpaši ovālas formas tilpnes kombinācija ar trapecveida formas vāku un daļēji
         ovālas formas spiežamo pogu. Pat ja šīs reģistrācijai pieteiktās preču zīmes formu veidojošās īpašības nepietiekami atšķiras
         no citu šķiltavu formas elementiem, lai katrai no tām būtu atšķirtspēja, tomēr, pēc prasītājas domām, no tā izriet, ka tās
         kombinācija ir īpaša un tātad kopumā tas ļauj piešķirt šķiltavām vajadzīgo atšķirtspēju, lai to reģistrētu kā Kopienas preču
         zīmi. Ja dažām šķiltavām ir attiecīgajai formai līdzīgi elementi, tad runa ir tikai par vienas īpašības atdarinājumu, nevis
         par visu kopumu.

      16     Turklāt šķiltavu formu nenosaka preces raksturs un funkcionālais uzdevums, un nav pierādīts, ka trīsdimensiju preču zīmes
         reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī šķiltavu formai bija precei vajadzīgā forma un ka tādēļ tai nevar būt preču zīmes
         atšķirtspējas.

      17     Līdz ar to, pēc prasītājas domām, ITSB lēmums ir jāatceļ tajā daļā, kurā uzskatīts, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei
         nav atšķirtspējas prima facie.

      18     ITSB uzsver, ka Apelāciju padome pamatoti ir uzskatījusi, ka, ņemot vērā konkrēto sabiedrības daļu, reģistrācijai pieteiktā
         preču zīme attiecībā uz apzīmētajām precēm nav atšķirtspējīga.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      19     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 4. pantu preces forma vai tās iepakojums var veidot Kopienas preču zīmi ar nosacījumu, ka tā
         atšķir viena uzņēmuma preces no cita uzņēmuma precēm. Turklāt saskaņā ar šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu
         nereģistrē “preču zīmes, kam nav atšķirtspējas”.

      20     Ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar judikatūru preču zīmes, uz kurām attiecas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts,
         ir it īpaši tās preču zīmes, kuras no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa tiek plaši izmantotas pārdošanā attiecīgo preču
         vai pakalpojumu prezentēšanai vai attiecībā uz kurām pastāv vismaz noteiktas pazīmes, kas ļauj secināt, ka tās varētu šādā
         veidā tikt izmantotas. Turklāt preču zīmes, uz kurām attiecas šī norma, nav spējīgas veikt preču zīmju patieso funkciju, t.i.,
         identificēt preces vai pakalpojuma izcelsmi, lai tādējādi patērētājam, kurš iegādājas preci vai pakalpojumu, kas apzīmēts
         ar preču zīmi, nākamajā iegādē dotu iespēju izvēlēties to pašu, ja pieredze ir bijusi pozitīva, vai citu, ja tā bijusi negatīva
         [Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. decembra spriedums lietā T‑305/02 Nestlé Waters France/ITSB (pudeles forma), Recueil, II‑5207. lpp., 28. punkts; 2004. gada 31. marta spriedums lietā T‑216/02 Fieldturf/ITSB (“LOOKS LIKE GRASS… FEELS LIKE GRASS… PLAYS LIKE GRASS”), Recueil, II‑1023. lpp., 23. un 24. punkts; 2004. gada 24. novembra spriedums lietā T‑393/02 Henkel/ITSB (balta un caurspīdīga flakona forma), Krājums, II‑4115. lpp., 30. punkts].

      21     Līdz ar to preču zīmes atšķirtspēja ir novērtējama tikai, pirmkārt, salīdzinot to ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz
         kuriem reģistrācija ir pieteikta, un, otrkārt, ņemot vērā konkrētās sabiedrības daļas uztveri [Tiesas 2004. gada 29. aprīļa
         spriedums apvienotajās lietās no C‑468/01 P līdz C‑472/01 P Procter & Gamble/ITSB, Recueil, I‑5141. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑324/01 un T‑110/02
         Axions et Belce/ITSB (brūnas krāsas cigāra forma un zeltīta stieņa forma), Recueil, II‑1897. lpp., 30. punkts; iepriekš 20. punktā minētais spriedums lietā par pudeles formu, 29. punkts; iepriekš 20. punktā
         minētais spriedums lietā par balta un caurspīdīga flakona formu, 32. punkts].

      22     Runājot par reģistrācijas pieteikumā apzīmētajām precēm, ir jāatgādina, ka minēto apzīmējumu veido preces forma, proti, krama
         šķiltavu forma, kam raksturīga ovālas formas tilpne, trapecveida formas vāks un daļēji ovālas formas spiežamā poga; līdz ar
         to reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirtspējas novērtēšanai vērā ņemamās preces ir krama šķiltavas.

      23     Saistībā ar konkrēto sabiedrības daļu ir jāuzskata, ka krama šķiltavas ir plaša patēriņa preces, kas ir paredzētas visiem
         patērētājiem. Tātad reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirtspēja ir jānovērtē, ņemot vērā prezumpciju par to, ko sagaida
         samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs (iepriekš 21. punktā minētais spriedums lietā Procter & Gamble/ITSB, 33. punkts; iepriekš 21. punktā minētais spriedums lietā par brūnas krāsas cigāra formu un zeltīta stieņa formu, 31. punkts;
         iepriekš 20. punktā minētais spriedums lietā par pudeles formu, 33. punkts, un iepriekš 20. punktā minētais spriedums lietā
         par balta un caurspīdīga flakona formu, 33. punkts; tāpat pēc analoģijas skat. Tiesas 2004. gada 12. februāra spriedumu lietā
         C‑363/99 Koninklijke KPN Nederland, Recueil, I‑1619. lpp.).

      24     Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru trīsdimensiju preču zīmju, ko veido pašas preces forma, atšķirtspējas vērtējuma
         kritēriji nav atšķirīgi no tiem, ko piemēro citām preču zīmju kategorijām (iepriekš 21. punktā minētais spriedums lietā par
         brūnas krāsas cigāra formu un zeltīta stieņa formu, 32. punkts; iepriekš 20. punktā minētais spriedums lietā par pudeles formu,
         35. punkts; tāpat pēc analoģijas skat. Tiesas 2002. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑299/99 Philips, Recueil, I‑5475. lpp., 48. punkts, un 2003. gada 8. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑53/01 līdz C‑55/01 Linde u.c., Recueil, I‑3161. lpp., 42. un 46. punkts).

      25     Tomēr, piemērojot šos kritērijus, konkrētās sabiedrības daļas uztvere tādas trīsdimensiju preču zīmes gadījumā, ko veido pašas
         preces forma, obligāti nav tāda pati kā vārdiskas vai grafiskas preču zīmes, ko veido apzīmējums, kas nav atkarīgs no apzīmēto
         preču veidola, gadījumā. Vidusmēra patērētāji nav pieraduši izdarīt pieņēmumus par preču izcelsmi, balstoties uz preču vai
         to iepakojuma formu bez jebkādiem grafiskiem vai teksta elementiem, un šādas trīsdimensiju preču zīmes atšķirtspēja varētu
         būt grūtāk nosakāma nekā vārdiskas vai grafiskas preču zīmes atšķirtspēja (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās
         lietās C‑456/01 P un C‑457/01 P Henkel/ITSB, Recueil, I‑5089. lpp., 38. punkts).

      26     Šādos apstākļos, jo vairāk forma, kuru lūdz reģistrēt kā preču zīmi, tuvojas varbūtēji visiespējamākajai attiecīgās preces
         formai, jo lielāka ir ticamība, ka minētajai formai nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē. Tikai tādai preču zīmei, kas būtiski atšķiras no attiecīgās nozares standartiem vai ieradumiem un tāpēc var pildīt
         savu pamata funkciju norādīt izcelsmi, netrūkst atšķirtspējas šīs normas izpratnē (iepriekš 21. punktā minētais spriedums
         lietā Procter & Gamble/ITSB, 37. punkts).

      27     Tāpat ir jānorāda, ka konkrētās sabiedrības daļas, šajā gadījumā – vidusmēra patērētāja, preču zīmes uztveri ietekmē tās uzmanības
         līmenis, kas var mainīties atkarībā no aplūkojamo preču vai pakalpojumu kategorijas [Pirmās instances tiesas 2003. gada 5. marta
         spriedums lietā T‑194/01 Unilever/ITSB (ovālas formas tablete), Recueil, II‑383. lpp., 42. punkts, un iepriekš 20. punktā minētais spriedums lietā par pudeles formu, 34. punkts].

      28     Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Apelāciju padome būtībā pareizi ir norādījusi, ka šķiltavas ir maza izmēra priekšmets, kura
         elementi līdz ar to ir grūti saskatāmi. Runājot par ikdienas patēriņa precēm, vidusmēra patērētāja uzmanības līmenis attiecībā
         uz šķiltavu formu nav augsts.

      29     Treškārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, lai novērtētu, vai aplūkojamās preces formu sabiedrība var uztvert kā izcelsmes
         norādi, ir nepieciešams analizēt vispārējo iespaidu, ko rada šī forma (šajā sakarā skat. Tiesas 2002. gada 19. septembra spriedumu
         lietā C‑104/00 P DKV/ITSB, Recueil, I‑7561. lpp., 24. punkts). Tomēr [šī analīze] ir saderīga ar šādu dažādu izmantoto prezentēšanas elementu secīgu pārbaudi
         (iepriekš 21. punktā minētais spriedums lietā Procter & Gamble/ITSB, 45. punkts, un iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā par ovālas formas tableti, 54. punkts).

      30     Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda, kā to Apstrīdētā lēmuma 11. punktā pareizi norāda arī Apelāciju padome, ka tvertnes
         garenā un taisnā forma ir tāda forma, kura dabiski nāk prātā saistībā ar priekšmetu, kas ir paredzēts turēšanai rokā, un ir
         arī ierastākā krama šķiltavu forma. Tā pavisam nedaudz atšķiras no to modeļu formas, kuru tvertne tās pamatnē ir viegli sašaurināta.
         Attiecībā uz tvertnes ovālo formu reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē Pirmās instances tiesa secina, ka šī forma gandrīz
         nemaz neatšķiras no ierastajiem modeļiem ar noapaļotām sānu malām.

      31     Runājot par trapecveida formas vāku, ir jāsecina, kā to Apstrīdētā lēmuma 12. punktā pareizi norāda arī Apelāciju padome,
         ka šādas formas vāks ļoti maz atšķiras no citu tirgū esošo šķiltavu taisnstūra un četrstūra vāka un ka tām visām ir raksturīgs
         četrstūris, kas mazina iespēju, ka patērētājs atšķirs reģistrācijai pieteikto preču zīmi.

      32     Attiecībā uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes daļēji ovālas formas spiežamo pogu Apelāciju padome pareizi uzskata, ka
         tā maz atšķiras no citu tirgū esošo krama šķiltavu spiežamās pogas klasiskās formas (pusapaļas vai četrstūra) (Apstrīdētā
         lēmuma 13. punkts).

      33     Turklāt Pirmās instances tiesa secina, ka, lai kāda būtu krama šķiltavu forma, aizdedzes sistēma ietver kramiņu, vāku un spiežamo
         pogu, kas atrodas tvertnes augšdaļā.

      34     Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka pieteiktā trīsdimensiju preču zīme sastāv no elementu kombinācijas, kas dabiski
         nāk prātā un kas ir tipiska aplūkojamajām precēm. Aplūkojamā forma nav būtiski atšķirīga no noteiktām aplūkojamo preču pamatformām,
         kuras ierasti izmanto tirdzniecībā, bet drīzāk izskatās pēc to alternatīvas. No tā izriet, kā to Apelāciju padome pareizi
         norāda, ka nevienam no minētās preču zīmes elementiem, aplūkojot tos atsevišķi vai kopā ar citiem elementiem, nav atšķirtspējas.

      35     Turklāt, pieņemot, ka vidusmēra patērētājs šķiltavu formai pievērš maz uzmanības un aplūko to tikai vispārēji, konkrētā forma
         neļauj konkrētajai sabiedrības daļai uzreiz un droši atšķirt prasītājas ražotās krama šķiltavas no šķiltavām ar citu komerciālo
         izcelsmi. Tādējādi tām saistībā ar šīm precēm nav atšķirtspējas.

      36     No iepriekšējo apsvērumu kopuma izriet, ka Apelāciju padome pareizi ir uzskatījusi, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē nav atšķirtspējas.

      37     No tā izriet, ka pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, ir noraidāms.
       Par otro pamatu – Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      38     Prasītāja uzsver, ka visi Tiesas 1999. gada 4. maija spriedumā apvienotajās lietās C‑108/97 un C‑109/97 Windsurfing Chiemsee (Recueil, I‑2779. lpp., 51. un 53. punkts) minētie kritēriji, lai novērtētu preču zīmes atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā,
         šajā gadījumā ir izpildīti. Tāpat attiecībā uz tirgus daļu 2002. gadā prasītāja aptvēra 44 % no Eiropas šķiltavu tirgus. Attiecībā
         uz izmantošanas intensitāti prasītāja norāda, ka tā vairāk nekā trešo daļu no savām šķiltavām pārdod Eiropas Savienības dalībvalstīs.

      39     Runājot par ģeogrāfisko platību, prasītāja atsaucas uz divām aptaujām, kas tika iesniegtas tiesas sēdē, kuru mērķis ir pierādīt,
         ka liela konkrētās sabiedrības daļa reģistrācijai pieteikto, preču zīmi veidojošo šķiltavu formu saista ar prasītāju. Tā norāda,
         ka viņa ir reģistrējusi savu šķiltavu formas kā preču zīmes 11 Eiropas Savienības dalībvalstīs, un tas bijis prima facie, proti, bez prasības sniegt pierādījumus par savas preču zīmes izmantošanu.

      40     Attiecībā uz izmantošanas ilgumu prasītāja norāda, ka pirmo krama šķiltavu pārdošanu tā ir uzsākusi Francijā 1973. gadā.
      41     Prasītāja iebilst arī, ka tās apgrozījums, ko atbalsta reklāmas un veicinošas investīcijas, kas kopš 1993. gada nekad nav
         bijušas zemākas par 55 miljoniem EUR, pārsniedz 350 miljonus EUR. Pēc prasītājas domām, šīs investīcijas pierāda, ka šāda
         veida preču patērētāji var pēc reklāmās, masu informācijas līdzekļos un tirdzniecības vietās redzētā atpazīt un pieņemt, ka
         tās ir prasītājas preces.

      42     Attiecībā uz ieinteresēto personu loku, kas atpazīst preci ar noteikta uzņēmuma izcelsmi, prasītāja apstiprina, ka šķiltavas,
         ko tā tirgo, galvenokārt ir paredzētas smēķētājiem un ka gandrīz visi no viņiem reģistrācijai pieteikto, preču zīmi veidojošo
         formu saista ar prasītājas precēm. Turklāt viņa uzskata, ka tās šķiltavas laika gaitā ir kļuvušas par būtisku 20. gadsimta
         priekšmetu, kam piemīt spēcīga identitāte, kas veido tām atšķirtspēju piešķirošu elementu. Savu argumentu atbalstam tā iesniedz
         franču grāmatu un žurnālu fragmentus.

      43     Turklāt prasītājas preču izplatītāji, kas lielākoties atrodas Eiropas Savienības dalībvalstīs, ir atzinuši, ka “BIC” šķiltavas
         veido būtisku to darbības daļu un ka šīs šķiltavas plaši atzīst arī patērētāji.

      44     PraPrasītāja izvirza iebildumu par to, ka Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka tās iesniegtie elementi neļauj secināt, ka reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme atšķirtspēju ir ieguvusi izmantošanas rezultātā, pamatojot, ka šiem elementiem nav pietiekamas saiknes
         ar minēto preču zīmi un ka šī saistība nav konstatēta pieteikuma iesniegšanas brīdī.

      45     Pirmkārt, attiecībā uz saikni starp pierādījumiem un reģistrācijai pieteikto preču zīmi prasītāja norāda, ka Apelāciju padome
         kļūdaini ir uzskatījusi, ka iesniegtie skaitļi, lai pierādītu tās investīciju apjomu, neveido pietiekamu saikni ar reģistrācijai
         pieteikto preču zīmi, jo tie neattiecas tikai uz šķiltavām, bet arī uz tās ražotajiem skuvekļiem un pildspalvām. Prasītāja
         šajā sakarā norāda, ka tai ir grūti iesniegt skaitļus, kas attiektos konkrēti uz šķiltavām, jo tā jau 30 gadus ir koncentrējusies
         uz trīs veidu preču ražošanu un tirdzniecību, proti, pildspalvām, šķiltavām un skuvekļiem, kurus raksturo to vienveidība,
         jo tie veido vienreizējas lietošanas preču klāstu. Šīs īpatnības dēļ vismazākās reklāmas vai veicinošās investīcijas par vienu
         no šīm trijām precēm neizbēgami bauda arī abas pārējās preces.

      46     Prasītāja piebilst, ka, lai gan tā nav iesniegusi precīzus skaitļus par investīcijām attiecībā uz šķiltavām, tomēr tā, iesniedzot
         lielu skaitu starptautiska mēroga preses un žurnālu fragmentu, dažādus televīzijas un kinematogrāfijas klipus, kā arī pasaules
         mēroga partnerattiecību piemērus, ir sniegusi elementus attiecībā uz šo investīciju veikšanu.

      47     Prasītāja uzsver, ka jebkurā gadījumā, saņemot Apstrīdēto lēmumu, tai par gadiem pēc 1998. gada bija jānodala veicināšanas
         un reklāmas investīcijas, lai nodalītu tās investīcijas, kas skar šķiltavas. Pirms 1998. gada prasītājas veiktās investīcijas
         bija līdzīgas vai pat lielākas, jo tās ir noteicošas, laižot preci apgrozībā.

      48     Runājot par Apelāciju padomes apstiprinājumu, saskaņā ar kuru lielākā iesniegto pierādījumu daļa neļauj secināt, ka runa ir
         par reģistrācijai pieteikto preču zīmi, prasītāja uzsver, ka, pirmkārt, Apelāciju padome kļūdaini un nepamatoti ir uzskatījusi,
         ka pārdošanas apjomu tabulai nav nozīmes. Šajā sakarā Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka neviens elements neļauj secināt,
         vai runa ir par šķiltavām, kas atbilst reģistrācijai pieteiktajai, preču zīmi veidojošajai formai, un ka prasītājas norāde,
         saskaņā ar kuru tā tirgo tikai divu kategoriju šķiltavas, nav pietiekama. Šajā sakarā prasītāja precizē, ka tās iesniegtie
         skaitļi pret pārbaudītāja lēmumu iesniegtās apelācijas ietvaros attiecas tikai uz krama šķiltavu kategoriju.

      49     Otrkārt, prasītāja norāda, ka Apelāciju padome kļūdaini ir uzskatījusi, ka saikne starp reģistrācijai pieteikto, preču zīmi
         veidojošo formu un izplatītāju apgalvojumiem, kas apstiprina pārdošanu attiecībā uz “BIC classic” šķiltavām, joprojām ir jāpierāda.
         Tā atgādina, ka krama šķiltavas tika izgudrotas 1973. gadā, turpretim elektriskās šķiltavas parādījās 1991. gadā. Līdz ar
         to tas ir dabīgi un ērti, ja nosaukums “BIC classic” tiek izmantots, lai nošķirtu krama šķiltavas, kas sabiedrībai jau ir
         pierastas un zināmas, no elektriskās aizdedzes šķiltavām.

      50     Apelāciju padome kļūdaini ir uzskatījusi arī, ka izplatītāju apgalvojumus ir grūti pieņemt, jo viņu intereses atbilst prasītājas
         interesēm. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka, lai gan komerciālā saikne starp to un tās izplatītajiem nevar tikt noliegta,
         tomēr šiem pēdējiem nebūtu nekādas intereses apstiprināt nozīmīgos attiecīgās formas panākumus, ja viņi par tiem nebūtu pārliecināti,
         jo, ja tā nebūtu, viņu interesēs neizbēgami būtu pāriet uz citas preces izplatīšanu.

      51     Attiecībā uz Apelāciju padomes apgalvojumu, saskaņā ar kuru ir grūti identificēt elementus, kas sabiedrības daļai ļautu atpazīt
         preces izcelsmi, Apelāciju padome, pēc prasītājas domām, nav varējusi apgalvot, ka reģistrācijai pieteiktajam apzīmējumam
         ir īpaši atšķirtspējīga krāsa, logo vai vārdisks apzīmējums, un līdz ar to ir bijis grūti noteikt, kurš ir tas elements vai
         elementi, kas sabiedrības daļai ļautu atpazīt preci kā prasītājas preci. Saskaņā ar tās uzskatiem viņas logo un preču zīme
         “BIC” ir slikti redzamas, jo tās ir izvietotas uz šķiltavām un krāsai ir tikai sekundāra nozīme.

      52     Otrkārt, Apstrīdētā lēmuma pamatiem, saskaņā ar kuriem abas prasītājas attiecīgi Spānijā un Francijā, Itālijā, Īrijā, Grieķijā,
         Zviedrijā un Portugālē veiktās aptaujas nevar tikt ņemtas vērā, ciktāl to veikšanas brīdis (2002. gada jūlijs un novembris)
         ir vēlāks par reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdi, pēc prasītājas domām, nav nekādas nozīmes.

      53     Prasītāja atgādina, ka šo abu paziņoto aptauju rezultāti pierāda, ka reģistrācijai pieteiktā, preču zīmi veidojošā forma Eiropas
         Savienības teritorijā neapstrīdami ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā. Prasītāja apgalvo, ka tāpēc, ka šī forma
         tiek intensīvi tirgota Eiropas Savienības teritorijā jau 30 gadus, tā ar veiktajām aptaujām varēja saņemt pierādījumu, ka
         reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju. Viņa uzskata, ka aptauju rezultāti, bez šaubām, ir aptuveni tādi
         paši, kādi būtu tad, ja tie būtu veikti pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas.

      54     Prasītāja uzskata, ka šo elementu kopums pierāda, ka reģistrācijai pieteiktā, preču zīmi veidojošā forma atšķirtspēju izmantošanas
         rezultātā ir ieguvusi pirms pieteikuma iesniegšanas brīža.

      55     ITSB norāda, ka Apelāciju padomes veiktais preču zīmes vērtējums par to, ka atšķirtspēja nav iegūta izmantošanas rezultātā,
         atbilst Padomes 1988. gada 21. decembra pirmās Direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz
         preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 3. panta 3. punkta redakcijai, kā arī Pirmās instances tiesas judikatūrai, saskaņā ar
         kuru ir interpretējams Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkts.

      56     Attiecībā uz ģeogrāfisko platību, pēc ITSB domām, no Regulas Nr. 40/94 7. panta 2. punkta, lasot to kontekstā ar šī paša panta
         3. punktu, izriet, ka atšķirtspējas iegūšana ir jāpierāda tajā Kopienas daļā, kurā šīs atšķirtspējas nav.

      57     Šajā sakarā ITSB uzskata, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktā noteiktā ģeogrāfiskā prasība ir izpildīta, ja atšķirtspējas
         iegūšana ir pierādīta dažādos Kopienas “reģionos” vai, citiem vārdiem sakot, dažādās kopējā tirgus daļās (centrālajā, austrumu,
         rietumu, dienvidu vai ziemeļu daļā).

      58     Šajā gadījumā nav sniegta neviena norāde attiecībā uz preču zīmes uztveri Kopienas centrālajā daļā (Vācija un Austrija), lielā
         daļā platības dalībvalstī, kā arī no rietumu daļas iedzīvotāju puses (Apvienotā Karaliste).

      59     Līdz ar to ITSB uzskata, ka preču zīmes reģistrācijas pieteikuma noraidīšana ir pamatota.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      60     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktu absolūta atteikuma pamatojums, kas paredzēts šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta
         b)–d) apakšpunktā, neaizliedz tādas preču zīmes reģistrāciju kā šī, ja attiecībā uz precēm, saistībā ar kurām reģistrācija
         ir pieteikta, atšķirtspēju tā ir ieguvusi izmantošanas rezultātā.

      61     Pirmkārt, no judikatūras izriet, ka atšķirtspējas iegūšana preču zīmes izmantošanas rezultātā prasa, lai vismaz vērā ņemama
         sabiedrības daļa, pateicoties preču zīmei, identificē attiecīgās preces un pakalpojumus kā noteikta uzņēmuma izcelsmes [Pirmās
         instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā T‑399/02 Eurocermex/ITSB (alus pudeles forma), Recueil, II‑1391. lpp., 42. punkts; tāpat pēc analoģijas skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Windsurfing Chiemsee, 52. punkts, un iepriekš 24. punktā minēto spriedumu lietā Philips, 61. un 62. punkts].

      62     Otrkārt, lai atļautu preču zīmes reģistrāciju saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktu, izmantošanas rezultātā iegūtā
         atšķirtspēja ir jāuzrāda būtiskā Kopienas daļā, kur tai nav bijusi šāda spēja saskaņā ar minētās regulas 7. panta 1. punkta
         b)–d) apakšpunktu (iepriekš 61. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā par alus pudeles formu, 43. punkts,
         un Pirmās instances tiesas 2003. gada 5. marta spriedums lietā T‑237/01 Alcon/ITSB – Dr. Robert Winzer Pharma (“BSS”), Recueil, II‑411. lpp., 52. punkts; šajā skarā skat. arī 2000. gada 30. marta spriedumu lietā T‑91/99 Ford Motor/ITSB (“OPTIONS”), Recueil, II‑1925. lpp., 26. un 27. punkts).

      63     Treškārt, ir jānorāda, ka Tiesa iepriekš 38. punktā minētajā spriedumā lietā Windsurfing Chiemsee (49. punkts) ir nospriedusi, ka, “lai noteiktu, vai preču zīmei piemīt atšķirtspēja, kas ir iegūta tās izmantošanas rezultātā,
         kompetentai iestādei ir visaptveroši jāvērtē elementi, kas pierāda, ka preču zīme spēj identificēt preces, attiecībā uz kuru
         tā ir reģistrēta, piederību noteiktam uzņēmumam un tādējādi nošķirt šo preci no cita uzņēmuma precēm”.

      64     Šajā sakarā ir jāņem vērā it īpaši preču zīmes tirgus daļa, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskā platība
         un ilgums, uzņēmuma šīs preču zīmes popularizēšanai veikto investīciju apjoms, to ieinteresēto personu proporcija, kuras,
         pateicoties preču zīmei, identificē preci vai pakalpojumu kā tādu, ko ražojis vai sniedzis attiecīgais uzņēmums, kā arī Tirdzniecības
         un rūpniecības kameru un citu profesionālo apvienību paziņojumi (šajā sakarā skat. iepriekš 61. punktā minēto spriedumu lietā
         par alus pudeles formu, 44. punkts; skat. pēc analoģijas arī iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā Windsurfing Chiemsee, 51. punkts, un iepriekš 24. punktā minēto spriedumu lietā Philips, 60. punkts).

      65     Ceturtkārt, preču zīmes atšķirtspēja, ietverot to, kas iegūta izmantošanas rezultātā, ir jānovērtē arī saistībā ar precēm
         un pakalpojumiem, par kuriem ir pieteikta preču zīmes reģistrācija, un jāņem vērā iespējamā attiecīgās preču un pakalpojumu
         kategorijas samērā informēta, uzmanīga un apdomīga vidusmēra patērētāja uztvere (skat. pēc analoģijas iepriekš 24. punktā
         minēto spriedumu lietā Philips, 59. un 63. punkts).

      66     Visbeidzot, atšķirtspējas iegūšanai izmantošanas rezultātā ir jānotiek pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas
         brīža [Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. decembra spriedums lietā T‑247/01 eCopy/ITSB (“ECOPY”), Recueil, II‑5301. lpp., 36. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑8/03
         El Corte Inglés/ITSB – Pucci (“EMILIO PUCCI”), Krājums, II‑4297. lpp., 71. un 72. punkts].

      67     Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāpārbauda, vai šajā lietā Apelācijas padome ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot prasītājas
         argumentus, saskaņā ar kuriem pieteiktā preču zīme bija jāreģistrē attiecībā uz konkrētajām precēm atbilstoši Regulas Nr. 40/94
         7. panta 3. punktam.

      68     Apstrīdētajā lēmumā nav nekādu konstatējumu attiecībā uz to Kopienas daļu, kurā pieteiktajai preču zīmei trūkst atšķirtspējas
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tomēr nevārdisko preču zīmju gadījumā, kā tas ir šajā lietā,
         jāpieņem, ka atšķirtspējas novērtēšana saskaņā ar šo normu visā Kopienā ir tāda pati, ja vien nav tiešas norādes par pretējo.

      69     Attiecībā uz pierādījumu, ka atšķirtspēja ir iegūta izmantošanas rezultātā, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šajā gadījumā
         tā ir jāuzrāda būtiskā Kopienas daļā.

      70     Līdz ar to ir jāpārbauda prasītājas šajā sakarā iesniegtie pierādījuma elementi.
      71     Vispirms, runājot par tabulām, kurās norādītas saistībā ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi veiktās reklāmas un veicināšanas
         investīcijas, Apelāciju padome ir pareizi uzskatījusi, ka attiecībā uz šīm investīcijām iesniegtie pierādījumi ir nepietiekami.
         Ar reklāmas un veicināšanas investīcijām saistītie dati ir iesniegti par visām precēm kopā, un tādējādi tie neattiecas tikai
         uz krama šķiltavām, kas ir attiecīgās preču zīmes forma. Prasītāja šajā sakarā piekrīt, ka tā nav iesniegusi skaitļus, kas
         attiecas konkrēti uz ar šķiltavām saistītām investīcijām. Līdz ar to nav iespējams pierādīt, ka pastāv saikne starp tabulās
         minētajiem skaitļiem un reģistrācijai pieteikto preču zīmi.

      72     Attiecībā uz tabulu, kas ietver skaitļus par veicināšanas un reklāmas investīcijām, kas vērstas uz šķiltavām, par laika periodu
         pēc 1998. gada, kā arī uz Ņujorkas modernās mākslas muzeja pārstāvja 2004. gada 15. aprīļa vēstuli, ir jānorāda, ka šos dokumentus
         prasītāja iesniedza sava prasības pieteikuma pielikumā. Apelāciju padomei pierādījuma elements, kas var būt nozīmīgs atšķirtspējas
         iegūšanas izmantošanas rezultātā izvērtēšanā, ir jāņem vērā tikai tad, ja preču zīmes pieteicējs to ir iesniedzis ITSB administratīvā
         procesa laikā (iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā “ECOPY”, 48. punkts). Tādējādi, pamatojoties uz šiem dokumentiem,
         kas netika iesniegti administratīvā procesa laikā ITSB, nevar apšaubīt apstrīdētā lēmuma likumību.

      73     Tabula par šķiltavu “BIC” pārdošanas apjomiem no 1972. gada līdz 2001. gadam un tabula, kas apstiprina šķiltavu “BIC” tirgus
         daļu, arī ir nepietiekama, jo tajās minētie dati attiecas uz šķiltavām “BIC” un neietver nevienu norādi konkrēti attiecībā
         uz šajā gadījumā reģistrācijai pieteikto preču zīmi. Neviens papildu elements neļauj secināt, ka runa ir par šķiltavām, kas
         atbilst reģistrācijai pieteiktajai, preču zīmi veidojošajai formai.

      74     Attiecībā uz šķiltavu “BIC” (ar kramiņu) pārdošanas apjomu tabulu no 1997. gada līdz 2003. gadam ir jānorāda, ka tajā ietvertie
         dati attiecas uz visu Kopienu, kāda tā bija tajā laikā, kā arī uz Norvēģiju, Poliju un Šveici. Ņemot vērā, ka šī tabula vispārīgā
         veidā atspoguļo pārdošanas apjomus iepriekš minētajās valstīs, bet neizdala atšķirības valsts tirgos, to nevar ņemt vērā,
         izvērtējot preču zīmes atšķirtspējas iegūšanu tās izmantošanas rezultātā.

      75     Runājot par reģistrācijām, kas attiecībā uz reģistrācijai pieteikto, preču zīmi veidojošo formu ir izdarītas dalībvalstīs,
         Pirmās instances tiesa konstatē, ka prasītāja Apelāciju padomē ir norādījusi, ka šīs reģistrācijas ir izdarītas, nepierādot
         atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā, un ka tās parāda apzīmējumam piemītošo atšķirtspēju. No tā izriet, ka Apelāciju
         padome šīs reģistrācijas nevar ņemt vērā, piemērojot Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktu.

      76     Attiecībā uz Francijas presē publicētajiem rakstiem, kā arī grāmatas “Le Design”, kas publicēta Francijas izdevniecībā SCALA, fragmentu, kurā šķiltavas “BIC” nosauktas par dizaina vai modes priekšmetu, ir jānorāda, ka tas attiecas uz šķiltavu “BIC”
         uztveri tikai no Francijas sabiedrības daļas viedokļa, tādējādi ar to nevar pierādīt, ka reģistrācijai pieteiktā, preču zīmi
         veidojošā forma atšķirtspēju būtiskā Kopienas daļā ir ieguvusi izmantošanas rezultātā.

      77     Runājot par prasītājas iesniegtajiem reklāmas materiāliem, tie neļauj izdarīt konkrētus secinājumus par iepriekš 64. punktā
         minētajiem faktiem. Turklāt tie nevar ietvert pierādījumus par pieteiktās preču zīmes izmantošanu, jo uz visiem iesniegtajiem
         attēliem pieteiktās formas attēlu papildina vārdisks un grafisks elements. Līdz ar to šis reklāmas materiāls nevar būt pierādījums
         tam, ka konkrētā sabiedrības daļa pieteikto preču zīmi uztver kā tādu un – neatkarīgi no logo “BIC” – kā norādošu uz attiecīgo
         preču vai pakalpojumu komerciālo izcelsmi (šajā sakarā skat. iepriekš 61. punktā minēto spriedumu lietā par alus pudeles formu,
         51. punkts).

      78     Attiecībā uz izplatītāju paziņojumiem, kas vērsti uz prasītājas veiktajām diskusijām, ir jāatgādina, ka, lai novērtētu dokumenta
         pierādījuma spēku, pirmkārt, ir jāpārbauda ietvertās informācijas ticamība un pareizība. Tādējādi ir jāņem vērā tostarp dokumenta
         izcelsme, tā sagatavošanas apstākļi, tā adresāts un, vērtējot pēc tā satura, jānoskaidro, vai tas šķiet saprātīgs un uzticams
         (Pirmās instances tiesas 2005. gada 7. jūnija spriedums lietā T‑303/03 Lidl Stiftung/ISTB – REWE-Zentral (“Salvita”), Krājums, II‑1917. lpp., 42. punkts).

      79     Pirmkārt, šajā gadījumā Pirmās instances tiesa konstatē, ka dažus paziņojumus ir izteikuši tādi izplatītāji kā BIC Belgium SPRL, BIC Netherlands BV, BIC UK Ltd, BIC Violex SA, kas atbilstoši prasītājas ikgadējai atskaitei par 2002. gadu ir tās filiāles, kurās prasītājai pieder vismaz 99 % daļu (izņemot
         BIC Violex, kurā tai pieder 50,5 % daļu, un BIC Ballograf AB, kurā tai pieder 16 % daļu). Šo secinājumu tiesas sēdes laikā prasītāja neapstrīd. Ir jānorāda, ka tādējādi šie paziņojumi
         nevar paši par sevi veidot pietiekamu pierādījumu, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme atšķirtspēju ir ieguvusi izmantošanas
         rezultātā, jo starp prasītāju un tās filiālēm pastāv ievērojama saikne. Tie veido tikai norādes, kas prasa, lai tos apstiprina
         citi pierādoši elementi. Otrkārt, Pirmās instances tiesa atzīmē, ka visi paziņojumi, ieskaitot citu izplatītāju paziņojumus,
         kas nav prasītājas filiāles vai sabiedrības, kurās tai pieder daļas, šķiet, ir prasītājas diktēti, jo tiem visiem ir identisks
         saturs. Šķiet, ka visiem paziņojumiem ir iepriekš sastādīts teksts, kas literāri ir iztulkots vairākās valodās un reizēm pat
         vienkārši nokopēts, atstājot tukšas vietas, ko izplatītāji vēlāk aizpildījuši. Treškārt, Pirmās instances tiesa turklāt konstatē,
         ka šie paziņojumi neietver datus par veiktajiem pārdošanas apjomiem attiecīgajā teritorijā un attiecībā uz paziņotāja strīdīgo
         šķiltavu ievērojamo pārdošanas apjomu satur vienkārši cildinošus apgalvojumus.

      80     Turklāt ir jānorāda, ka minētie paziņojumi pamato ne vairāk kā tikai attiecīgo preču izplatīšanas esamību valstīs, kurās atrodas
         izplatītāji, un līdz ar to var pierādīt tikai ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi apzīmēto preču izplatīšanas ģeogrāfisko
         platību, kas ir tikai viens no vērā ņemamajiem pierādījumu faktiem, lai novērtētu reģistrācijai pieteiktās preču zīmes, ko
         veido vienīgi šķiltavu forma, atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā.

      81     Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jākonstatē, ka prasītājas iesniegto izplatītāju paziņojumu pierādījuma spēks ir nepietiekams.

      82     Visbeidzot, attiecībā uz abām prasītājas veiktajām aptaujām pēc preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, bet administratīvā
         procesa laikā, proti, 2002. gada jūlijā un novembrī, ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru preču zīmes izmantošanas
         pierādījuma elementus, kuri ir vēlāki par pieteikuma iesniegšanas datumu, var ņemt vērā, ja tie ļauj izdarīt secinājumus par
         preču zīmes izmantošanu, kāda tā bijusi šajā datumā (šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 27. janvāra rīkojumu lietā C‑259/02
         La Mer Technology, Recueil, I‑1159. lpp., 31. punkts, un 2004. gada 5. oktobra rīkojumu lietā C‑192/03 P Alcon/ITSB, Krājums, I‑8993. lpp., 41. punkts).

      83     Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka attiecīgās aptaujas neļauj secināt, ka konkrētā sabiedrības daļa, pamatojoties
         uz preču zīmi veidojošo formu, attiecīgo preci identificē kā sabiedrības BIC  preci un nevis kādas citas sabiedrības preci.

      84     Attiecībā uz 2002. gada novembra aptauju, kas veikta ar Francijas, Itālijas, Īrijas, Grieķijas, Zviedrijas un Portugāles smēķētājiem,
         Pirmās instances tiesa konstatē, ka aptaujātajām personām ticis parādīts tikai šķiltavu “BIC” zīmējums vai fotogrāfija bez
         vārdiskiem vai grafiskiem elementiem un uzdots jautājums par to, ar kādu preču zīmi viņiem šo šķiltavu attēls visvairāk asociējas.
         Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šī aptauja pierāda, ka būtiska franču, itāļu, īru, grieķu, zviedru un portugāļu daļa ar reģistrācijai
         pieteiktās preču zīmes palīdzību attiecīgo preci identificē kā sabiedrības BIC  preci, nevis kādas citas sabiedrības preci. Citādāk būtu, ja aptaujas laikā būtu rādītas vairākas dažādu šķiltavu formas,
         nevis vienīgi reģistrācijai pieteiktā, preču zīmi veidojošā forma. Tad varētu ņemt vērā personu kvotu, kas spontāni, bez jebkādas
         ietekmes attiecīgās formas attēlu asociētu ar sabiedrību BIC.

      85     Turklāt ir jānorāda, ka gadījumā, ja aptaujātās personas nevarēja atbildēt uz minēto jautājumu, aicinot izvēlēties atbildi,
         tiem tika dots vārdisko preču zīmju saraksts (“BIC”, “CLIPPER”, “TOKAÏ”, “CRICKET” u.c.).

      86     Tomēr, ja, kā to uzsver prasītāja, tā ir patiesība, ka sabiedrība BIC ir vienreizējas lietošanas krama šķiltavu tirgus izveides avots 1973. gadā un tai ir “vadoša pozīcija šķiltavu tirgū”, ir
         pavisam loģiski un paredzami, ka pirmā preču zīme, kas nāk prātā aptaujātajām personām, ir preču zīme “BIC” neatkarīgi no
         parādītās formas. Tā tas būtu vēl jo vairāk tad, ja uzdotais jautājums ietvertu vārdisku preču zīmju, ar kurām varētu asociēt
         parādīto formu, sarakstu. Šajā sakarā ir jānorāda, ka tiesas sēdē prasītāja pati ir piekritusi, ka atbilde uz uzdoto jautājumu
         šajā pēdējā gadījumā varētu patiešām būt ietekmēta.

      87     Tādi paši apsvērumi attiecas uz 2002. gada jūlijā Spānijā joprojām attiecībā uz smēķējošiem patērētājiem veikto aptauju. Šajā
         aptaujā šķiltavu “MiniBIC J5” formas attēls, kas ir vienkāršs reģistrācijai pieteiktās, preču zīmi veidojošās formas samazināta
         izmēra variants, tika parādīts aptaujātajām personām vienlaicīgi ar dažādu vārdisku preču zīmju sarakstu (“BIC”, “CLIPPER”,
         “BRIO” vai “TOKAÏ”), lai uzzinātu, ar kuru preču zīmi viņi saista parādīto attēlu. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šī aptauja
         pierāda, ka ievērojama Spānijas patērētāju daļa strīdīgo preci identificē kā sabiedrības BIC preci un atšķir šo preci no citu uzņēmumu precēm.

      88     Turklāt Pirmās instances tiesa konstatē, ka aptaujas laikā aptaujātajiem Spānijas smēķētājiem parādīto šķiltavu attēlā tās
         ir atainotas no priekšpuses, nevis no sāniem, tādējādi, ka aptaujātās personas nevar atpazīt tvertnes ovālo formu, kas, pēc
         prasītājas domām, ir viena no trim īpašībām, kas šķiltavas “BIC” atšķir no citām tirgū esošajām šķiltavām.

      89     No iepriekšējo apsvērumu kopuma izriet, ka Apelāciju padome pareizi ir uzskatījusi, ka prasītāja nav pierādījusi, ka šajā
         gadījumā reģistrācijai pieteiktā preču zīme atšķirtspēju būtiskā Kopienas daļā ir ieguvusi izmantošanas rezultātā.

      90     Līdz ar to ir jānoraida arī otrais pamats, kā arī prasība kopumā.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      91     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums
         ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Jaeger

                Azizi

                Cremona

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 15. decembrī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta), 2016. gada 29. septembris.#Universal Protein Supplements Corp. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes, kas attēlo kultūristu, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts.#Lieta T-335/15.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 15. decembris.#Drago Nemec pret Republika Slovenija.#Vrhovno sodišče Republike Slovenije lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2000/35/EK – Maksājumu kavējumu novēršana – Tiesas kompetence – Pirms Slovēnijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai noslēgts darījums – Piemērošanas joma – Jēdziens “komercdarījums” – Jēdziens “uzņēmums” – Nokavējuma procentu maksimālais apmērs.#Lieta C-256/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2016. gada 15. decembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 2000/35/EK — Maksājumu kavējumu novēršana — Tiesas kompetence — Pirms Slovēnijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai noslēgts darījums — Piemērošanas joma — Jēdziens “komercdarījums” — Jēdziens “uzņēmums” — Nokavējuma procentu maksimālais apmērs”
      Lieta C‑256/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Vrhovno sodišče (Augstākā tiesa, Slovēnija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 19. martā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 1. jūnijā, tiesvedībā

            Drago Nemec

      pret

            Republika Slovenija .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši M. Bergere [M. Berger], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits,
      ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 4. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Slovēnijas valdības vārdā – N. Pintar Gosenca un A. Vran, pārstāves,

               —

               Latvijas valdības vārdā – A. Bogdanova un I. Kalniņš, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Šimerdová un M. Žebre, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 28. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvu 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV 2000, L 200, 35. lpp.).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Drago Nemec un Republika Slovenija (Slovēnijas Republika) par prasību atlīdzināt zaudējumus, kas D. Nemec varbūtēji radušies apgalvotās valsts tiesiskā regulējuma nesaderības dēļ ar Direktīvu 2000/35.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      2003. gada Pievienošanās akts

               3

               Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “2003. gada Pievienošanās akts”), 2. pantā ir noteikts:
               “Pamatlīgumi un akti, ko iestādes un Eiropas Centrālā banka pieņēmusi pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos Līgumos un šajā Aktā paredzētajiem nosacījumiem.”

               4

               Šī akta 54. pantā ir paredzēts:
               “Jaunās dalībvalstis nodrošina, ka stājas spēkā pasākumi, kas vajadzīgi, lai no pievienošanās dienas tās izpildītu direktīvas un lēmumus EK līguma 249. panta un Euratom līguma 161. panta nozīmē, ja vien citi termiņi nav paredzēti šā Akta 24. pantā minētajos pielikumos vai citos šā Akta noteikumos vai pielikumos.”

         Direktīva 2000/35

               5

               Direktīvas 2000/35 preambulas 7., 9., 10., 13. un 16. apsvērumā ir noteikts:

                        “(7)

                        Pārmērīgi ilgu maksājumu laiku un kavētu maksājumu dēļ uzņēmumiem, jo īpaši maziem un vidējiem uzņēmumiem, ir ievērojamas administratīvas un finanšu grūtības. Turklāt šīs problēmas ir viens no galvenajiem maksātnespējas iemesliem, un tās apdraud uzņēmumu dzīvotspēju un rada daudzu darbavietu zudumu.

                  [..]

                        (9)

                        Atšķirības starp maksājumu noteikumiem un praksi dalībvalstīs ir šķērslis iekšējā tirgus pareizai darbībai.

                        (10)

                        Tā sekas ir ievērojami dalībvalstu komercdarījumu ierobežojumi. Tas ir pretrunā Līguma 14. pantam, jo uzņēmējiem jābūt iespējai nodarboties ar komercdarbību visā iekšējā tirgū saskaņā ar nosacījumiem, kas nodrošina, lai pārrobežu darījumi nebūtu saistīti ar lielāku risku kā pārdošana valsts iekšienē. [..]

                  [..]

                        (13)

                        Šī direktīvas darbības joma attiecas uz maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos, un tā nereglamentē darījumus ar patērētājiem, procentu maksājumus saistībā ar citiem maksājumiem, t.i., maksājumus atbilstīgi tiesību aktiem par čekiem un pārvedu vekseļiem, maksājumus zaudējumu kompensācijai, tai skaitā apdrošināšanas sabiedrību maksājumus.

                  [..]

                        (16)

                        Kavēti maksājumi ir līguma pārkāpums, kas ar zemām procentu likmēm par kavētiem maksājumiem un/vai ilgu atlīdzināšanas procedūru ir kļuvis pievilcīgs debitoriem vairumā dalībvalstu. Ir vajadzīgs izšķirīgs pavērsiens, [..] lai mainītu šo tendenci pretējā virzienā un lai nodrošinātu, ka kavētu maksājumu sekas ir tādas, kas novērš kavētus maksājumus.”

               6

               Šīs direktīvas 1. pantā, kurā ir definēta tās piemērošanas joma, ir noteikts:
               “Šo direktīvu piemēro visiem maksājumiem, kas tiek veikti kā atlīdzība komercdarījumos.”

               7

               Minētās direktīvas 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Šajā direktīvā:

                        1.

                        “komercdarījumi” ir darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un valsts iestādēm, kuri izraisa preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību,

                  [..]
               “uzņēmums” ir organizācija, kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, pat ja to veic viena persona.”

               8

               Direktīvas 2000/35 3. panta “Procenti kavētu maksājumu gadījumā” 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis nodrošina, ka:

                        a)

                        procenti saskaņā ar d) apakšpunktu ir maksājami no dienas, kas seko līgumā noteiktajai maksājumu dienai vai maksājumu laika beigu dienai;

                  [..]

                        c)

                        kreditoram ir tiesības uz procentiem par kavētu maksājumu tādā mērā, kā:

                                 i)

                                 viņš ir izpildījis savas līgumsaistības un juridiskos pienākumus; un

                                 ii)

                                 viņš nav saņēmis attiecīgo summu laikā, ja vien debitors ir atbildīgs par nokavējumu;

                        d)

                        procentu līmenis par kavētu maksājumu (“obligātā likme”), kas debitoram ir jāmaksā, ir procentu likmes, ko Eiropas Centrālā banka piemērojusi savās pirms attiecīgā pusgada pirmās kalendāra dienas veiktajās pēdējās galvenajās refinansēšanas operācijās, (“standartlikmes”) un vismaz septiņu procentu punktu (“starpības”) summa, ja vien līgumā nav noteikts citādi. Dalībvalstij, kas nepiedalās Ekonomikas un monetārās savienības trešajā posmā, iepriekš minētā standartlikme ir savas valsts bankas noteiktā līdzvērtīgā likme. [..]

                  [..]”

               9

               Šīs direktīvas 6. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2002. gada 8. augustam izpildītu šīs direktīvas prasības. [..]
               [..]
               3.   Transponējot šo direktīvu, dalībvalstis var neparedzēt:
               [..]

                        b)

                        līgumus, kas ir noslēgti pirms 2002. gada 8. augusta [..]

                  [..].”

         Slovēnijas tiesības

      Noteikumi attiecībā uz nokavējuma procentu samaksu

               10

               Saskaņā ar Zakon o obligacijskih razmerjih (Likums par līgumsaistībām) 277. panta 1. punktu parādniekam, kurš ir nokavējis finansiālas saistības izpildi, ir pienākums papildus parāda pamatsummai maksāt arī nokavējuma procentus.

               11

               Šis likums no 2002. gada 1. janvāra tika aizstāts ar Obligacijski zakonik (Saistību tiesību kodekss, turpmāk tekstā – “OZ”). Tajā būtībā tika pārņemta šī sprieduma iepriekšējā punktā minētā tiesību norma, un tā 376. pantā tika ieviests jauns noteikums, saskaņā ar kuru nokavējuma procentu apmērs beidz pieaugt, kad uzkrāto un nesamaksāto procentu apmērs ir sasniedzis parāda pamatsummas apmēru (turpmāk tekstā – “ne ultra alterum tantum noteikums”).

         Noteikumi attiecībā uz individuālā darba veicējiem

               12

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietas faktu norises laikā 1993. gada jūnijā fizisko personu veikto neatkarīgo saimniecisko darbību reglamentēja Obrtni Zakon (Likums par individuālā darba veicējiem) tā tobrīd spēkā esošajā redakcijā. Atbilstoši šim likumam, kurš vēlāk tika grozīts, fiziskas personas varēja veikt saimniecisku darbību neatkarīga individuālā darba veicēja statusā tikai tad, ja tām bija piešķirta kompetentās iestādes izsniegta atļauja tajā minētās darbības veikšanai.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi.

               13

                  D. Nemec kopš 1989. gada 8. novembra ir neatkarīga individuālā darba veicēja licence virpošanas un metināšanas darbu veikšanai. 1993. gada jūnijā viņš ar Gasilsko društvo Murska Sobota (Murskas Sobotas Brīvprātīgo ugunsdzēsēju apvienība, turpmāk tekstā – “Brīvprātīgo ugunsdzēsēju apvienība”) noslēdza līgumu par autocisternas iznomāšanu minētajai apvienībai ūdens piegādei sausuma periodos.

               14

               1996. gadā D. Nemec cēla prasību pret Brīvprātīgo ugunsdzēsēju apvienību, lūdzot piespriest tai samaksāt viņam summu EUR 17669,51 apmērā saskaņā ar šo līgumu.

               15

               Ar 2010. gada 17. februāra lēmumu Višje sodišče v Mariboru (Mariboras Apelācijas tiesa, Slovēnija) nosprieda, ka Brīvprātīgo ugunsdzēsēju apvienībai ir jāsamaksā prasītājam summa EUR 15061,44 apmērā, kā arī likumiskie nokavējuma procenti par laikposmu no 1996. gada 25. marta līdz 2001. gada 31. decembrim. Tomēr šī tiesa noraidīja prasību par nokavējuma procentu samaksu, sākot no2002. gada 1. janvāra, kas ir datums, kad stājās spēkā ne ultra alterum tantum noteikums. Proti, līdz 2001. gada 31. decembrim maksājamo procentu apmērs jau bija pārsniedzis parāda pamatsummas apmēru.

               16

               2010. gada 18. maijā Brīvprātīgo ugunsdzēsēju apvienība samaksāja atbilstoši šim nolēmumam maksājamo summu.

               17

               Uzskatot, ka ne ultra alterum tantum noteikums nav saderīgs ar Direktīvu 2000/35 un ka Višje sodišče v Mariboru (Mariboras Apelācijas tiesa) tādējādi ir kļūdaini noraidījusi viņa prasību samaksāt nokavējuma procentus par laikposmu no 2002. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 18. maijam, D. Nemec cēla prasību pret Slovēnijas Republiku par šīs apgalvotās nesaderības dēļ radušos zaudējumu atlīdzību. Tā kā pirmās instances tiesa noraidīja šo prasību ar 2011. gada 18. maija nolēmumu, kurš ar 2012. gada 24. janvāra nolēmumu ir ticis apstiprināts arī apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz to, ka šī direktīva nav piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, D. Nemec iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā Vrhovno sodišče (Augstākā tiesa).

               18

               Šai pēdējai minētajai tiesai ir šaubas par to, vai pamatlietā aplūkotais līgums ietilpst Direktīvas 2000/35 ratione materiae piemērošanas jomā. It īpaši tā jautā, vai D. Nemec ir noslēdzis šo līgumu kā “uzņēmums” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē, proti, kā organizācija, kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, kā rezultātā minētais līgums būtu uzskatāms par “komercdarījumu” šīs pašas tiesību normas izpratnē un tādējādi ietilptu minētās direktīvas piemērošanas jomā. Lai arī pamatlietā aplūkotais līgums ir saistīts ar saimniecisku darbību un par to tika izrakstīts rēķins, tas tomēr nav daļa no virpošanas un metināšanas darbiem, kurus D. Nemec ir tiesības veikt tā neatkarīga individuālā darba veicēja statusā.

               19

               Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa arī jautā par OZ 376. pantā paredzētā ne ultra alterum tantum noteikuma saderību ar Direktīvu 2000/35.

               20

               Šādos apstākļos Vrhovno sodišče (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkta trešās daļas norma ir jāinterpretē tādējādi, ka sistēmā, kurā fiziskai personai saimnieciskas darbības veikšanai tiek izsniegta atļauja, kurā minētas darbības, kuru veikšanai šī atļauja ir izsniegta, nepastāv uzņēmums un tādējādi arī nepastāv komercdarījums šīs tiesību normas izpratnē, ja juridiskais darījums, no kura izriet maksājuma nokavējums, attiecas uz atļaujā neietvertu darbību?

                  Ja atbilde [..] ir noliedzoša:

                        2)

                        vai Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkta trešās daļas norma ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona tiek uzskatīta par uzņēmumu un juridiskais darījums, no kura izriet maksājuma nokavējums, tiek uzskatīts par komercdarījumu šīs tiesību normas izpratnē, ja runa ir par juridisku darījumu, kas neietilpst šai personai reģistrētās darbības jomā, bet izriet no darbības, kas pēc sava rakstura var būt saimnieciska darbība un par kuru ir izrakstīts rēķins, un

                        3)

                        vai noteikums, saskaņā ar kuru nokavējuma procentu apmērs beidz pieaugt, kad uzkrāto un nesamaksāto procentu apmērs ir sasniedzis pamatsummas apmēru (ne ultra alterum tantum noteikums), ir pretrunā Direktīvas 2000/35 tiesību normām?”

         Par Tiesas kompetenci

               21

               Slovēnijas valdība un Eiropas Komisija tiesas sēdē Tiesā apgalvoja, ka tās kompetencē nav atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem. Proti, pamatlietas priekšmets esot situācija, kas ir pastāvējusi pirms Slovēnijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai 2004. gada 1. maijā, un visas no minētās situācijas izrietošās sekas esot radušās pirms šā datuma.

               22

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, nenoliedzami, pamatlietā aplūkotais līgums tika noslēgts 1993. gada jūnijā un šīs lietas pamatā tādējādi ir situācija, kas ir radusies pirms Slovēnijas Republikas pievienošanās Savienībai.

               23

               Tomēr šīs situācijas izraisītās sekas turpinājās arī pēc minētās pievienošanās. Proti, parāda pamatsummas nesamaksāšana, kas ir D. Nemec prasīto nokavējuma procentu pamatā, turpinājās līdz 2010. gada 18. maijam, kas ir datums, kad Brīvprātīgo ugunsdzēsēju apvienība veica attiecīgo samaksu, un D. Nemec celtās prasības mērķis tieši ir panākt to zaudējumu atlīdzību, kuri viņam esot radušies tādēļ, ka Višje sodišče v Mariboru (Mariboras Apelācijas tiesa) ir noraidījusi viņa prasību par minēto procentu samaksu par laikposmu no 2002. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 18. maijam.

               24

               Saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta 2. un 54. pantu pamatlīgumi un akti, ko iestādes pieņēmušas pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos līgumos un šajā aktā paredzētajiem nosacījumiem.

               25

               Turklāt atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai jauns noteikums, nepastāvot izņēmumiem, ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā. Piemērojot šo principu, Tiesa ir nospriedusi, ka, ja aktā par dalībvalsts pievienošanās nosacījumiem nav speciālas normas par kāda Savienības tiesību noteikuma piemērošanu, tad šis noteikums ir jāuzskata par tūlītēji piemērojamu un saistošu šai dalībvalstij pēc tās pievienošanās Savienībai, līdz ar ko tas ir piemērojams situācijas, kas radusies pirms minētās pievienošanās, turpmākajām sekām (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 12. novembris, Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, 32. punkts; 2010. gada 22. decembris, Komisija/Polija, C‑385/08, nav publicēts, EU:C:2010:801, 29. punkts, kā arī 2011. gada 21. decembris, Ziolkowski un Szeja, C‑424/10 un C‑425/10, EU:C:2011:866, 57. punkts).

               26

               Runājot konkrētāk par Direktīvu 2000/35, 2003. gada Pievienošanās aktā nav ietverts neviens speciāls noteikums par šīs direktīvas piemērošanu Slovēnijas Republikai. Līdz ar to šī direktīva ir kļuvusi par tūlītēji piemērojamu un saistošu šai dalībvalstij, sākot no tās pievienošanās Savienībai dienas, un tā pēc šā datuma ir piemērojama tādas situācijas, kas radusies vai norisinājusies pirms šīs pievienošanās, turpmākajām sekām, kāda ir aplūkota pamatlietā.

               27

               No iepriekš minētā izriet, ka, tā kā pamatlietā ir piemērojamas Savienības tiesības, Tiesas kompetencē ir atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmajiem diviem jautājumiem

               28

               Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kurai ir atļauja veikt darbību neatkarīga individuālā darba veicēja statusā, ir uzskatāma par “uzņēmumu” šīs tiesību normas izpratnē un tādēļ darījums, ko tā ir noslēgusi ar trešo personu, ir uzskatāms par “komercdarījumu” šīs pašas tiesību normas izpratnē gadījumā, ja, lai gan šis darījums nav daļa no minētajā atļaujā paredzētajām darbībām, tas ir saistīts ar saimniecisku darbību.

               29

               Lai varētu atbildēt uz šiem jautājumiem, vispirms ir jāprecizē, ka, lai gan saskaņā ar Direktīvas 2000/35 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu dalībvalstis, transponējot šo direktīvu, varēja izslēgt no šīs direktīvas piemērošanas jomas līgumus, kas ir noslēgti pirms 2002. gada 8. augusta, no iesniedzējtiesas nolēmuma tomēr izriet, ka Slovēnijas Republika nav izmantojusi šo iespēju, ko Slovēnijas valdība arī apstiprināja tiesas sēdē Tiesā.

               30

               Saistībā ar uzdotajiem jautājumiem ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/35 1. pantu to piemēro visiem maksājumiem, kas tiek veikti kā atlīdzība komercdarījumos. Šīs direktīvas 2. panta 1. punkta pirmajā daļā jēdziens “komercdarījumi” ir definēts kā darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un valsts iestādēm, kuri izraisa preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību, un minētās direktīvas preambulas 13. apsvērumā šajā ziņā ir precizēts, ka no šī jēdziena savukārt ir izslēgti tostarp darījumi ar patērētājiem. Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punkta trešo daļu “uzņēmums” šīs direktīvas izpratnē ir organizācija, kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, pat ja to veic viena persona.

               31

               No Direktīvas 2000/35 preambulas 7., 10. un 16. apsvēruma turklāt izriet, ka tās mērķis ir veicināt iekšējā tirgus pareizu darbību, aizsargājot uzņēmējus, it īpaši mazos un vidējos uzņēmumus, pret maksājumu kavējumiem.

               32

               Tādējādi šī direktīva nav piemērojama ikvienam darījumam, kurš izraisa preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību, tostarp ikvienam vienreizējam darījumam, ko ikdienā slēdz privātpersonas.

               33

               No tā izriet, ka ar to, ka persona noslēdz darījumu, kas ir saistīts ar saimniecisku darbību, kā, piemēram, īpašuma iznomāšana trešajai personai, nav pietiekami, lai uz to būtu attiecināms jēdziens “uzņēmums” un lai šis darījums būtu kvalificējams kā “komerciāls” minētās direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē. Šai personai vēl ir arī jārīkojas kā organizācijai saistībā ar šo darbību vai neatkarīgu profesionālu darbību.

               34

               Kā savu secinājumu 82. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, šī prasība nozīmē, ka minētā persona neatkarīgi no tā, kāda ir tās juridiskā forma un statuss atbilstoši valsts tiesībām, veic šo darbību strukturēti un pastāvīgi un šī darbība tādējādi nevar būt ierobežota ar vienreizēju un atsevišķu pakalpojumu, un attiecīgais darījums ir minētās darbības sastāvdaļa.

               35

               Savukārt, pirmkārt, pretēji Komisijas apgalvotajam, no Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkta neizriet, ka attiecīgajai darbībai obligāti būtu jābūt attiecīgās personas galvenajai saimnieciskajai vai profesionālajai darbībai vai būtu jābūt saistītai ar šo pēdējo minēto darbību.

               36

               Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo Slovēnijas valdība un Komisija, personas kvalificēšana par “uzņēmumu” šīs tiesību normas izpratnē nevar būt atkarīga no tā, vai kompetentās valsts iestādes ir izsniegušas atļauju attiecīgās darbības veikšanai.

               37

               Tādēļ tādā valsts sistēmā, kurā fiziskas personas īstenotas saimnieciskās vai profesionālās darbības veikšana neatkarīga individuālā darba veicēja vai uzņēmēja statusā ir atkarīga no atļaujas izsniegšanas, fiziska persona, kurai ir šāda atļauja, nevar tikt izslēgta no jēdziena “uzņēmums” un tās noslēgtie darījumi nevar tikt izslēgti no jēdziena “komercdarījumi”, pamatojoties tikai uz to, ka šie darījumi ir saistīti ar neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, kas nav ietverta minētajā atļaujā, vai ir tādas neatkarīgas saimnieciskās vai profesionālās darbības sastāvdaļa, kas ir plašāka nekā pēdējā minētā darbība.

               38

               Jebkāda pretēja interpretācija nozīmētu, ka šo jēdzienu piemērojamība būtu atkarīga no konkrētajām valsts tiesībām, it īpaši no sistēmas, ko katra dalībvalsts ir ieviesusi attiecībā uz neatkarīgas saimnieciskās vai profesionālās darbības veikšanu. Tomēr gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka, tā kā Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punktā nav ietverta nekāda norāde uz valstu tiesībām, jēdzieni “uzņēmums” un “komercdarījumi” ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 29. septembris, Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

               39

               Turklāt, kā savu secinājumu 90. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, jebkāda interpretācija, saskaņā ar kuru jēdziena “uzņēmums” piemērojamība un tādējādi arī Direktīvas 2000/35 ratione personae un ratione materiae piemērošanas joma būtu atkarīga no tā, vai dalībvalsts kompetentās valsts iestādes ir izsniegušas atļauju attiecīgās darbības veikšanai, apdraudētu mērķi, ko ir iecerēts sasniegt ar šo direktīvu un kas izriet no tās preambulas 10. apsvēruma, proti, veicināt dalībvalstu komercdarījumus. Uzņēmumiem vai citu dalībvalstu valsts iestādēm, nosakot, vai noslēgtais darījums ietilpst Direktīvas 2000/35 piemērošanas jomā, būtu sistemātiski jāizvērtē, vai šis darījums ir saistīts ar darbībām, attiecībā uz kurām minētā atļauja ir tikusi izsniegta, kas varētu ierobežot vai kavēt pārrobežu darījumu veikšanu.

               40

               No tā izriet, ka, lai arī apstākli, ka attiecīgā persona ir noslēgusi darījumu saistībā ar darbību, attiecībā uz kuru tā ir saņēmusi atļauju, līdztekus citiem faktoriem var ņemt vērā, lai izvērtētu, vai šī persona ir darbojusies kā “uzņēmums” Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkta izpratnē, šis apstāklis nevar būt izšķirošs.

               41

               Līdz ar to, lai noteiktu, vai persona ir darbojusies šādā statusā, proti, kā izklāstīts šī sprieduma 34. punktā – saistībā ar neatkarīgu strukturētu pastāvīgu saimniecisko vai profesionālo darbību – un tādējādi, vai tās noslēgtajiem darījumiem ir komerciāls raksturs šīs tiesību normas izpratnē, ir jāņem vērā visi šajā lietā pastāvošie apstākļi.

               42

               Šo apstākļu vidū tostarp ir tas, ka attiecīgā persona ir darbojusies, izmantojot savu komercnosaukumu vai profesionālo nosaukumu, un tas, ka noslēgtais darījums ir bijis pamats rēķina izrakstīšanai.

               43

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai D. Nemec šajā gadījumā ir noslēdzis pamatlietā aplūkojamo līgumu “uzņēmuma” statusā Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkta izpratnē.

               44

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2000/35 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kurai ir atļauja veikt darbību neatkarīga individuālā darba veicēja statusā, ir uzskatāma par “uzņēmumu” šīs tiesību normas izpratnē un tās noslēgtais darījums par “komercdarījumu” šīs pašas tiesību normas izpratnē, ja, lai gan šis darījums nav saistīts ar minētajā atļaujā paredzēto darbību, tas ir daļa no neatkarīgas strukturētas un pastāvīgas saimnieciskās vai profesionālās darbības veikšanas, ko, ievērojot visus šajā lietā pastāvošos apstākļus, ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

         Par trešo jautājumu

               45

               Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2000/35 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā OZ 376. pants, kurā ir paredzēts, ka nokavējuma procentu apmērs beidz pieaugt, kad uzkrāto un nesamaksāto procentu apmērs ir sasniedzis parāda pamatsummas apmēru.

               46

               Lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar Direktīvu 2000/35 nav veikta visu tiesību normu par kavētiem maksājumiem komercdarījumos pilnīga saskaņošana (spriedumi, 2006. gada 26. oktobris, Komisija/Itālija, C‑302/05, EU:C:2006:683, 23. punkts; 2008. gada 3. aprīlis, 01051 Telecom, C‑306/06, EU:C:2008:187, 21. punkts, un 2008. gada 11. septembris, Caffaro, C‑265/07, EU:C:2008:496, 15. punkts).

               47

               It īpaši ar šo direktīvu nav saskaņoti visi aspekti saistībā ar nokavējuma procentiem. Proti, tās 3. pantā ir reglamentēti tikai daži no šiem aspektiem, proti, tiesības prasīt procentus kavēta maksājuma gadījumā, diena, no kuras šie procenti ir maksājami, procentu likme, kreditora tiesības prasīt kompensāciju par piedziņas izmaksām, kas radušās kavētā maksājuma dēļ, kā arī sekas tam, ka attiecībā pret kreditoru ir tikuši izmantoti acīmredzami negodīgi līguma nosacījumi.

               48

               Savukārt Direktīvā 2000/35 nav ietverti noteikumi par laikposmu, kurā turpina uzkrāties nokavējuma procenti, vai par šo procentu maksimālo apmēru.

               49

               Līdz ar to dalībvalstīm joprojām ir iespēja reglamentēt šo jautājumu, tomēr ar nosacījumu, ka netiek pārkāpti Direktīvā 2000/35 izvirzītie mērķi un netiek atņemta tās lietderīgā iedarbība (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

               50

               No šīs perspektīvas skatoties, ir jānorāda, ka minētās direktīvas mērķis, kā tas izriet no tās preambulas 7. un 16. apsvēruma, galvenokārt ir ierobežot maksājumu kavējumus, tostarp nodrošinot, lai maksājumu kavējumi parādniekiem nebūtu finansiāli pievilcīgi, un aizsargājot kreditorus no šādiem kavējumiem.

               51

               Tomēr Slovēnijas valdība, kuru atbalsta Latvijas valdība, apgalvo, ka OZ 376. pantā paredzētais ne ultra alterum tantum noteikums nav pretrunā šiem mērķiem. Tieši pretēji, ar šo noteikumu tiekot saglabāta nokavējuma procentu funkcija, kas tieši esot mudināt parādnieku izpildīt savu samaksas pienākumu, nevis ļaut kreditoram iedzīvoties. Proti, ar minēto noteikumu, kurš vienlaicīgi aizsargā kreditoru, esot iespējams izvairīties no tā, ka uzkrāto nokavējuma procentu apmērs ir tāds, ka parādniekam ir jāatmaksā nesamērīgs parāds un tādējādi tiek radīta netaisnīga un nesamērīga situācija starp kreditoru un parādnieku, kas var izraisīt parādnieka maksātnespēju.

               52

               Šajā ziņā nenoliedzami ir jāuzsver, ka ar šādu noteikumu, ierobežojot nokavējuma procentu maksimālo apmēru ar parāda pamatsummas apmēru, var tikt ierobežota ar šo procentu samaksu saistītā atturošā iedarbība.

               53

               Tomēr, pirmkārt, ar šādu maksimālā apmēra ierobežojumu nevar tikt apstrīdēts Direktīvā 2000/35 izvirzītais kreditoru aizsardzības mērķis, nedz arī var tikt atņemta tās lietderīgā iedarbība.

               54

               Proti, ne ultra alterum tantum noteikums nerada tādu nokavējuma procentu apmēra ierobežojumu, kas atņemtu būtību kreditora tiesībām, kuras ir paredzētas šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā, prasīt šādu procentu samaksu maksājuma kavējuma gadījumā, vai arī atņemtu šiem procentiem jebkādu atturošo funkciju attiecībā pret parādnieku. Minētais noteikums turklāt neietekmē piemērojamo nokavējuma procentu likmi, kurai ir jāatbilst minētās direktīvas 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajai likmei.

               55

               Otrkārt, kā savu secinājumu 66. un 67. punktā būtībā ir minējis ģenerāladvokāts, ir jānorāda, ka valsts likumdevējs atbilstoši tā rīcības brīvībai varēja uzskatīt, ka ir jānosaka līdzsvars starp kreditoru aizsardzības mērķi un nepieciešamību izvairīties no tā, ka parādniekam ir jāmaksā nesaprātīgs parāds. Šīs rīcības brīvības ietvaros minētais likumdevējs varēja uzskatīt, ka tāds noteikums kā ne ultra alterum tantum noteikums ir atbilstošs instruments šajā nolūkā.

               56

               Turklāt šāds noteikums ir jāizvērtē nevis atsevišķi, bet gan kontekstā, kurā tas ietilpst. Šajā nolūkā ir jāņem vērā arī citi valsts tiesību noteikumi, kas ir piemērojami maksājumu kavējumu jomā.

               57

               Šajā ziņā Slovēnijas valdība tostarp norāda uz OZ 380. pantu, kurā kreditoram, kam maksājuma kavējuma dēļ ir radušies zaudējumi, kuru apmērs pārsniedz saņemto procentu apmēru, ir nodrošināta atlīdzinājuma piešķiršana šīs starpības segšanai.

               58

               Valsts likumdevējs tā rīcības brīvības ietvaros varēja uzskatīt, ka ar šādu tiesību normu apvienojumā ar visām Direktīvā 2000/35 paredzētajām normām varēja tikt nodrošināta kreditoru aizsardzība pret maksājumu kavējumiem.

               59

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2000/35 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā OZ 376. pants, kurā ir paredzēts, ka nokavējuma procentu apmērs beidz pieaugt, kad uzkrāto un nesamaksāto procentu apmērs ir sasniedzis parāda pamatsummas apmēru.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               60

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, kurai ir atļauja veikt darbību neatkarīga individuālā darba veicēja statusā, ir uzskatāma par “uzņēmumu” šīs tiesību normas izpratnē un tās noslēgtais darījums par “komercdarījumu” šīs pašas tiesību normas izpratnē, ja, lai gan šis darījums nav saistīts ar minētajā atļaujā paredzēto darbību, tas ir daļa no neatkarīgas strukturētas un pastāvīgas saimnieciskās vai profesionālās darbības veikšanas, ko, ievērojot visus šajā lietā pastāvošos apstākļus, ir jāizvērtē iesniedzējtiesai;

                           2)

                           Direktīva 2000/35 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā Obligacijski zakonik (Saistību tiesību kodekss) 376. pants, kurā ir paredzēts, ka nokavējuma procentu apmērs beidz pieaugt, kad uzkrāto un nesamaksāto procentu apmērs ir sasniedzis parāda pamatsummas apmēru.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – slovēņu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2010. gada 7.oktobrī. # Deutsche Behindertenhilfe - Aktion Mensch eV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "diegesellschafter.de" reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts). # Lieta T-47/09.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2010. gada 7. oktobra spriedums – Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch/ITSB (“diegesellschafter.de”)
      (lieta T‑47/09)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “diegesellschafter.de” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 29., 49. un 50. punktu)
      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 27. novembra lēmumu lietā R 1094/2008‑1 attiecībā uz pieteikumu reģistrēt
                  vārdisku apzīmējumu “diegesellschafter.de” kā Kopienas preču zīmi

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “diegesellschafter.de” attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35. un 41. klasē, – reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 4606372

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.