Tiesas spriedums 1980. gada 27. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Lieta 170/78.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 6.jūlijā. # Robert Hans Conijn pret Finanzamt Hamburg-Nord. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Ienākuma nodoklis - Ienākumu deklarācija - Nodokļu konsultācija - Tiesības uz izmaksu atskaitījumu. # Lieta C-346/04.

text:
      Lieta C‑346/04
      Robert Hans Conijn
      pret
      Finanzamt Hamburg‑Nord
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ienākuma nodoklis – Ienākumu deklarācija – Nodokļu konsultācija – Tiesības uz izmaksu atskaitījumu
      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2006. gada 9. martā

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 6. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti
      [EK līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants)]
      Līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) aizliedz tādus valsts tiesību aktus, kas personai, kura
         ir daļēja nodokļu maksātāja, liedz no ienākumu summas, kam ir piemērojami nodokļi, kā ārkārtas izdevumus atskaitīt nodokļu
         konsultācijas izmaksas, kuras radušās, sagatavojot ienākumu deklarāciju, kā to varētu darīt nodokļa maksātājs, kam nodokli
         piemēro attiecībā uz visiem ienākumiem.

      Nodokļu konsultācijas izmaksas ir tieši saistītas ar ienākumiem, par ko šajā dalībvalstī ir piemērots nodoklis, tādējādi tās
         vienādi attiecas uz ienākumiem, ko guvuši visi nodokļa maksātāji – gan valsts iedzīvotāji, gan nerezidenti.

      (sal. ar 22. un 26. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 6. jūlijā (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ienākuma nodoklis – Ienākumu deklarācija – Nodokļu konsultācija – Tiesības uz izmaksu atskaitījumu
      Lieta C‑346/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 26. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 12. augustā, tiesvedībā

      Robert Hans Conijn
      pret
      Finanzamt Hamburg‑Nord.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents) un A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Vācijas valdības vārdā – K. D. Kvasovskis [C. D. Quassowski] un A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Gross [K. Gross], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 9. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EK līguma 52. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) interpretāciju.
      2       Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Koneinu [Conijn] un Finanzamt Hamburg‑Mitte‑Altstadt [Hamburgas Centra un vecpilsētas Finanšu pārvalde], kuras uzdevumus 2005. gada 1. martā pārņēma Finanzamt Hamburg‑Nord [Ziemeļhamburgas Finanšu pārvalde; turpmāk tekstā – “Finanzamt”]. Koneins lūdz atzīt viņam tiesības no ienākumu summas, kam piemērojami nodokļi, atskaitīt nodokļu konsultācijas izmaksas,
         kuras radušās, sagatavojot to ienākumu deklarāciju, ko viņš Vācijā gūst kā daļējs nodokļa maksātājs.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3       Saskaņā ar Einkommensteuergesetz (likums par ienākuma nodokli) 1997. gada redakcijā (turpmāk tekstā – “EStG 1997”) ir jānošķir Vācijā dzīvojošie nodokļa maksātāji, kam nodokli piemēro attiecībā uz visiem ienākumiem, un nodokļa maksātāji,
         kas nedzīvo Vācijā [un] kam nodokli Vācijā piemēro tikai attiecībā uz to ienākumu apmēru, ko viņi gūst šajā valstī.

      4       EStG 1997 15. panta 1. punkta 2. apakšpunkts, kas attiecas uz ienākumiem no amatniecības, rūpnieciskās darbības vai komercdarbības,
         ir šāds:

      “1.      Ienākumi no amatniecības, rūpnieciskās darbības vai komercdarbības ir:
      1)      [..]
      2)      peļņas daļu, kas izmaksāta “Offene Handelsgesellschaft”, “Kommanditgesellschaft” un citu tādu sabiedrību dalībniekiem, kurās
         sabiedrības dalībnieks ir uzskatāms par uzņēmuma vadītāju (vai kopuzņēmuma dalībnieku), kā arī atlīdzība, ko sabiedrības dalībnieks
         ir saņēmis par darbību šīs sabiedrības uzdevumā vai par aizdevumu piešķiršanu, vai īpašuma nodošanu šai sabiedrībai. Sabiedrības
         dalībnieku, kas piedalās sabiedrībā netieši, ar vienas vai vairāku personu sabiedrību starpniecību, pielīdzina sabiedrības
         dalībniekam, kas piedalās sabiedrībā tieši; viņu uzskata par kopuzņēmuma dalībnieku, kas sabiedrībā piedalās netieši, ja viņu
         pašu un personu sabiedrības, kuru starpniecību viņš izmanto dalībai, var uzskatīt par kopuzņēmuma dalībniekiem tajās personu
         sabiedrībās, kurās tie ir tiešie sabiedrības dalībnieki.”

      5       EStG 1997 49. panta 1. punkta 2. apakšpunkta a) daļā ir paredzēts, ka ienākumi no amatniecības, rūpnieciskās darbības vai komercdarbības
         ir ienākumi, kam ir piemērojams nodoklis.

      6       Atbilstoši EStG 1997 50. panta 1. punktam personas, kas Vācijā ir daļēji nodokļa maksātāji, nevar atskaitīt nodokļu konsultācijas izmaksas, kas
         radušās kā ārkārtas izdevumi salīdzinājumā ar nodokļa maksātājiem, kam nodokli piemēro attiecībā uz visiem ienākumiem un kas
         var atskaitīt minētās izmaksas saskaņā ar EStG 1997 10. panta 1. punkta 6. apakšpunktu.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      7       Koneins, Nīderlandes pilsonis un Nīderlandes iedzīvotājs, 1998. gadā saistībā ar dalību komandītsabiedrībā, kas darbojas saskaņā
         ar Vācijas tiesībām, ar tiesību pārņēmējas sabiedrības starpniecību guva rūpnieciska un komerciāla rakstura ienākumus Vācijā
         DEM 146 373,50 apmērā. Šī summa ir mazāka par 90 % no viņa kopējiem ienākumiem.

      8       Nodokļu deklarācijā par 1998. gadu Koneins no saviem ienākumiem, kam ir piemērojami nodokļi, kā ārkārtas izdevumus saskaņā
         ar EStG 1997 10. panta 1. punkta 6. apakšpunktu atskaitīja DEM 1046 lielu summu, kas atbilst nodokļu konsultācijas izmaksām, kuru viņš
         izmantoja, lai sagatavotu nodokļu deklarāciju Vācijā. Finanzamt atteicās atzīt šo izmaksu atskaitījumu, pamatojoties uz EStG 1997 50. panta 1. punktu.

      9       Koneins par šo atteikumu cēla prasību FinanzgerichtHamburg [Hamburgas Finanšu tiesa]. Šī prasība tika noraidīta ar 2003. gada 11. novembra spriedumu. Koneins kasācijas (“Revision”)
         kārtībā pārsūdzēja šo spriedumu Bundesfinanzhof [Federālā Finanšu tiesa], lūdzot to atcelt un atzīt, ka konsultācijas izmaksas ir atskaitāmas. Finanzamt lūdza pārsūdzību noraidīt.

      10     Šajos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai [..] Līguma 52. pants aizliedz to, ka citas dalībvalsts pilsonis, kas ir daļējs nodokļa maksātājs Vācijas Federatīvajā
         Republikā, no ienākumu summas, kam ir piemērojami nodokļi, kā ārkārtas izdevumus nevar atskaitīt viņam radušās nodokļu konsultācijas
         izmaksas, kaut gan šādu atskaitījumu var veikt nodokļa maksātājs, kam piemēro nodokli attiecībā uz visiem ienākumiem?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      11     Iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Līguma 52. pants aizliedz tādu valsts tiesību aktu, par kādu ir pamata lieta un kas
         tādai personai, kura ir daļēja nodokļu maksātāja, liedz no ienākumu summas, kam ir piemērojami nodokļi, kā ārkārtas izdevumus
         atskaitīt nodokļu konsultācijas izmaksas, kuras radušās, sagatavojot ienākumu deklarāciju, kā to varētu darīt nodokļa maksātājs,
         kam nodokli piemēro attiecībā uz visiem ienākumiem.

      12     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pilsoņu brīvība veikt uzņēmējdarbību citas dalībvalsts teritorijā ietver tiesības
         sākt un izvērst darbību kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus
         saviem pilsoņiem paredz tās valsts tiesību akti, kurā tiek veikta uzņēmējdarbība (skat. it īpaši 1986. gada 28. janvāra spriedumu
         lietā 270/83 Komisija/Francija, Recueil, 273. lpp., 13. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland, Recueil, I‑2651. lpp., 22. punkts, un 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑251/98 Baars, Recueil, I‑2787. lpp., 27. punkts).

      13     Koneinam atbilstoši EStG 1997 49. pantam piemēro nodokļus Vācijā attiecībā uz viņa ienākumiem no rūpnieciskās darbības un komercdarbības minētajā dalībvalstī.
         Par šo darbību viņam attiecībā uz komandītsabiedrības peļņu tieši piemēro nodokļus, un šajā sakarā saskaņā ar valsts nodokļu
         tiesībām viņu pašu uzskata par uzņēmējdarbības veicēju.

      14     Kaut arī tiešo nodokļu jautājumi ietilpst dalībvalstu kompetencē, tām šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības
         (1995. gada 11. augusta spriedums lietā C‑80/94 Wielockx, Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts; 2000. gada 6. jūnija spriedums lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 32. punkts, un 2003. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑422/01 Skandia un Ramstedt, Recueil, I‑6817. lpp., 25. punkts).

      15     Tāpēc valsts nodokļu tiesību normas nedrīkst ietvert atklātu vai slēptu diskrimināciju pilsonības dēļ (skat. it īpaši iepriekš
         minēto spriedumu lietā Wielockx, 16. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑385/00 De Groot, Recueil, I‑11819. lpp., 75. punkts).

      16     Tomēr tas, ka dalībvalsts nerezidentam nepiešķir atsevišķas nodokļu priekšrocības, ko tā piešķir personai, kas šajā valstī
         dzīvo, principā nav diskriminējoši, ņemot vērā objektīvās atšķirības starp valsts iedzīvotāju stāvokli un nerezidentu stāvokli,
         ņemot vērā gan ienākumu avotu, gan personas spēju maksāt nodokļus vai personisko un ģimenes stāvokli (1995. gada 14. februāra
         spriedums lietā C‑279/93 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 34. punkts, un 1999. gada 14. septembra spriedums lietā C‑391/97 Gschwind, Recueil, I‑5451. lpp., 23. punkts).

      17     Dzīvesvieta turklāt ir piesaistes faktors nodoklim, uz kuru parasti balstās spēkā esošās starptautiskās nodokļu tiesības un
         ir īpaši Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) konvencijas par dubulto nodokļu neuzlikšanu paraugs (paraugs
         konvencijai par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu attiecībā uz ienākumiem un kapitālu, ESAO Nodokļu lietu komitejas ziņojums,
         1977, 2000. gada 29. aprīļa redakcija), lai sadalītu valstu pilnvaras iekasēt nodokļus gadījumos, kas ietver ārvalstu elementu.

      18     Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka Koneins, kas dzīvo Nīderlandē, Vācijas teritorijā ir guvis mazāk nekā 90 %
         no saviem kopējiem ienākumiem.

      19     Tātad rodas jautājums, vai objektīvā atšķirība starp šāda nerezidenta stāvokli un valsts iedzīvotāja stāvokli pieļauj, ka
         tāds valsts tiesiskais regulējums, par kādu ir pamata lieta, nedod pirmajam minētajam [tiesības] atskaitīt nodokļu konsultācijas
         izmaksas, kaut gan pēdējais minētais tās var atskaitīt, sagatavojot nodokļu deklarāciju.

      20     Attiecībā uz izdevumiem, kas ir tieši saistīti ar daļēja nodokļa maksātāja ienākumiem, Tiesa ir atzinusi, ka attiecībā uz
         tādiem izdevumiem kā profesionālās izmaksas, kas ir saistītas ar darbību citā dalībvalstī, attieksmei pret daļēju nodokļa
         maksātāju ir jābūt tādai pašai kā pret personu, kam nodokli piemēro attiecībā uz visiem ienākumiem (skat. 2003. gada 12. jūnija
         spriedumu lietā C‑234/01 Gerritse, Recueil, I‑5933. lpp., 27. punkts).

      21     Nodokļu konsultācijas izmaksu kā “ārkārtas izdevumu” atskaitījums nodokļa maksātājiem, kam nodokli piemēro attiecībā uz visiem
         ienākumiem, pēc Vācijas valdības uzskatiem ir izskaidrojams ar to, ka šīs izmaksas ir vajadzīgas valsts nodokļu tiesību sarežģītības
         dēļ.

      22     Nodokļu konsultācijas izmaksas, par kādām ir pamata lieta, Koneinam radās, lai sagatavotu nodokļu deklarāciju par Vācijā gūtajiem
         ienākumiem. Pienākums sagatavot deklarāciju ir balstīts uz to, ka šī persona gūst ienākumus minētajā dalībvalstī. Nodokļu
         konsultācijas izmaksas tātad ir tieši saistītas ar ienākumiem, par ko šajā dalībvalstī ir piemērots nodoklis, tādējādi tās
         vienādi attiecas uz ienākumiem, ko guvuši visi nodokļa maksātāji – gan valsts iedzīvotāji, gan nerezidenti.

      23     Turklāt nodokļa maksātāji, kas ir valsts iedzīvotāji, un nerezidenti atrodas līdzīgā stāvoklī attiecībā uz valsts nodokļu
         tiesību sarežģītību. Tāpēc ir jābūt iespējai tiesības uz atskaitījumu, kuru mērķis ir kompensēt izmaksas, kas ir radušās saistībā
         ar nodokļu konsultāciju, un kuras ir atzītas nodokļa maksātājiem, kas ir valsts iedzīvotāji, piemērot arī nodokļa maksātājiem
         nerezidentiem, kurus skar tā pati valsts nodokļu sistēmas sarežģītība.

      24     Šajos apstākļos attiecībā uz iespēju kā ārkārtas izdevumus atskaitīt nodokļu konsultācijas izmaksas nodokļa maksātāji, kas
         ir valsts iedzīvotāji, un nodokļa maksātāji nerezidenti atrodas līdzīgā stāvoklī, un valsts tiesību norma, kurā nerezidentiem
         šī atskaitīšanas iespēja ir liegta, ir aizliegts ierobežojums Līguma 52. panta nozīmē.

      25     Tā kā Tiesā nav sniegts neviens konkrēts arguments, lai pamatotu šādu atšķirīgu attieksmi, ir jāuzskata, ka šī valsts tiesību
         norma var nelabvēlīgi ietekmēt galvenokārt citu dalībvalstu pilsoņus un tātad rada netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ.

      26     Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka Līguma 52. pants aizliedz tādus valsts tiesību aktus, kas personai, kura ir
         daļēja nodokļu maksātāja, liedz no ienākumu summas, kam ir piemērojami nodokļi, kā ārkārtas izdevumus atskaitīt nodokļu konsultācijas
         izmaksas, kuras radušās, sagatavojot ienākumu deklarāciju, kā to varētu darīt nodokļa maksātājs, kam nodokli piemēro attiecībā
         uz visiem ienākumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      27     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      EK līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) aizliedz tādus valsts tiesību aktus, kas personai,
            kura ir daļēja nodokļu maksātāja, liedz no ienākumu summas, kam ir piemērojami nodokļi, kā ārkārtas izdevumus atskaitīt nodokļu
            konsultācijas izmaksas, kuras radušās, sagatavojot ienākumu deklarāciju, kā to varētu darīt nodokļa maksātājs, kam nodokli
            piemēro attiecībā uz visiem ienākumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1964. gada 13. novembrī. # Eiropas Ekonomikas kopienas Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti un Beļģijas Karalisti. # Apvienotās lietas 90/63 un 91/63.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2007. gada 18.decembrī.#Skatteverket pret A.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Regeringsrätten - Zviedrija.#Kapitāla brīva aprite - Kapitāla aprites starp dalībvalstīm un trešām valstīm ierobežojums - Ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli - Dividendes, kas saņemtas no sabiedrības, kas dibināta EEZ dalībvalstī - Atbrīvojums - Dividendes, kas saņemtas no sabiedrības, kas dibināta trešā valstī - Atbrīvojums, kas pakļauts nosacījumam par informācijas apmaiņu paredzošas nodokļu konvencijas pastāvēšanu - Nodokļu pārbaužu efektivitāte.#Lieta C-101/05.

text:
      Lieta C‑101/05
      Skatteverket
      pret
      A
      (Regeringsrätten lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla brīva aprite – Kapitāla aprites ierobežojums starp dalībvalstīm un trešām valstīm – Ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli – No EEZ dalībvalstī dibinātas sabiedrības saņemtas dividendes – Atbrīvojums – Dividendes, kas saņemtas no trešā valstī dibinātas sabiedrības – Atbrīvojums, kas atkarīgs no nosacījuma, ka pastāv nodokļu konvencija par informācijas apmaiņu – Nodokļu kontroles efektivitāte
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kapitāla brīva aprite – Līguma noteikumi
      (EKL 56. panta 1. punkts, 57. panta 1. punkts un 58. pants)
      2.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi
      (EKL 56. panta 1. punkts)
      3.        Kapitāla brīva aprite – Kapitāla aprites uz vai no trešām valstīm ierobežojumi
      (EKL 57. panta 1. punkts)
      4.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Ienākuma nodokļi
      (EKL 56. un 58. pants)
      1.        Attiecībā uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm uz EKL 56. panta 1. punktu saistībā ar EKL 57. un 58. punktu
         var atsaukties valsts tiesās, kā sekas ir tam pretrunā esošu valsts noteikumu nepiemērojamība neatkarīgi no tā, par kāda veida
         kapitāla apriti ir runa. EKL 56. panta 1. punktam ir tieša iedarbība, nenošķirot EKL 57. panta 1. punkta darbības jomā ietilpstošas
         kapitāla aprites kategorijas no tām, kas tajā neietilpst, un šajā noteikumā paredzētais izņēmums nav šķērslis tam, ka EKL
         56. panta 1. punkts privātpersonām piešķir tiesības, kuras tās var aizstāvēt tiesā.

      (sal. ar 26. un 27. punktu)
      2.        Kapitāla aprites ierobežojumu jēdziens jāinterpretē identiski attiecībās ar trešām valstīm un Kopienas ietvaros. Kaut arī
         kapitāla aprites starp dalībvalstīm un trešām valstīm liberalizācijai var būt citi mērķi, kas nav iekšējā tirgus īstenošana,
         kā, piemēram, nodrošināt vienotās Kopienu valūtas uzticamību pasaules finanšu tirgos un saglabāt dalībvalstīs pasaules mēroga
         finanšu centrus, jāatzīst, ka, tā kā EKL 56. panta 1. punktā kapitāla brīvas aprites princips ir ticis attiecināts uz kapitāla
         apriti starp trešām valstīm un dalībvalstīm, šīs pēdējās ir izvēlējušās šo principu nostiprināt tajā pašā pantā un tādā pašā
         formulējumā gan attiecībā uz kapitāla apriti Kopienā, gan attiecībās ar trešām valstīm. Turklāt no visiem Līguma nodaļā par
         kapitālu un maksājumiem iekļautajiem noteikumiem kopumā izriet, ka, lai ņemtu vērā faktu, ka kapitāla aprites liberalizācijai
         ir atšķirīgs mērķis un konteksts atkarībā no tā, vai runa ir par attiecībām starp dalībvalstīm un trešām valstīm vai kapitāla
         brīvu apriti starp dalībvalstīm, tās uzskatīja par nepieciešamu paredzēt aizsargklauzulas un atkāpes, kas ir piemērojamas
         specifiski kapitāla apritei no trešām valstīm vai uz tām.

      (sal. ar 31., 32. un 38. punktu)
      3.        EKL 57. panta 1. punktā paredzētā ierobežojuma, kas pastāvēja 1993. gada 31. decembrī, jēdziens paredz, ka tiesību normām,
         kurās ietilpst attiecīgais ierobežojums, kopš šā datuma nepārtraukti bija jābūt attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmas daļai.
         Šajā ziņā valsts pasākums, kas ir veikts pēc šī noteiktā datuma, tikai tāpēc vien netiek automātiski izslēgts no šajā 1. pantā paredzētā atkāpes ietverošā tiesiskā regulējuma, un šī iespēja jāsaprot kā tāda, kas ietver noteikumus,
         kas pēc būtības ir identiski iepriekšējiem tiesību aktiem vai kas tikai samazina vai atceļ iepriekšējos tiesību aktos esošo
         šķērsli Kopienu tiesību un brīvību izmantošanai. Savukārt no šī atkāpes saturošā regulējuma ir izslēgti tiesību akti, kas
         balstīti uz citādāku loģiku nekā iepriekšējās tiesības un ievieš jaunas procedūras. Tādējādi netiek paredzēti noteikumi, kas,
         lai arī būtībā ir identiski tiesību aktiem, kuri pastāvēja 1993. gada 31. decembrī, no jauna ievieš šķērsli kapitāla brīvai
         apritei, kas pēc agrāko tiesību aktu atcelšanas vairs nepastāvēja.

      (sal. ar 48. un 49. punktu)
      4.        EKL 56. un 58. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj dalībvalsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem tādu dividenžu atbrīvojums
         no ienākuma nodokļa, kuras ir izmaksātas meitas sabiedrības akciju veidā, var tikt piešķirts tikai tad, ja izmaksātāja sabiedrība
         ir dibināta Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) dalībvalstī vai valstī, ar kuru nodokļu maksāšanas dalībvalsts ir noslēgusi nodokļu
         konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu, ja šim atbrīvojumam piemēro nosacījumus, kuru izpildi šīs dalībvalsts kompetentās
         iestādes var pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no valsts, kurā dibināta izmaksātāja sabiedrība.

      Lai gan šāds tiesiskais regulējums ietver ierobežojumu kapitāla apritei starp dalībvalstīm un trešām valstīm, kas attur attiecīgajā
         dalībvalstī dzīvojošus nodokļu maksātājus no kapitāla ieguldīšanas sabiedrībās, kas dibinātas ārpus EEZ, to tomēr var pamatot
         nepieciešamība nodrošināt nodokļu pārbaužu efektivitāti, ievērojot samērīguma principu tajā ziņā, ka tam jābūt piemērotam
         paredzētā mērķa sasniegšanai un tas nedrīkst pārsniegt tā sasniegšanai nepieciešamo. Ir taisnība, ka dalībvalsts nevar atsaukties
         uz neiespējamību panākt citas dalībvalsts sadarbību izmeklēšanas veikšanai vai informācijas savākšanai, lai pamatotu atteikumu
         piešķirt nodokļu priekšrocību. Tomēr šis princips par aprites brīvību izmantošanas ierobežojumiem Kopienas ietvaros nevar
         tikt pilnībā attiecināts uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm, jo šāda aprite notiek tiesiskajā kontekstā,
         kas atšķiras no kapitāla aprites starp dalībvalstīm tiesiskā konteksta. Tādējādi tad, ja dalībvalsts tiesību akti nodokļu
         priekšrocību padara atkarīgu no nosacījumiem, kuru ievērošanu var pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no trešās valsts kompetentām
         iestādēm, šī dalībvalsts principā var likumīgi atteikties piešķirt šo priekšrocību, ja, it īpaši tādēļ, ka šai trešai valstij
         nav līgumiska pienākuma sniegt informāciju, izrādās neiespējami no šīs valsts iegūt šo informāciju.

      (sal. ar 42., 43., 55., 56., 58., 60., 63. un 67. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2007. gada 18. decembrī (*)

      Kapitāla brīva aprite – Kapitāla aprites ierobežojums starp dalībvalstīm un trešām valstīm – Ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli – No EEZ dalībvalstī dibinātas sabiedrības saņemtas dividendes – Atbrīvojums – Dividendes, kas saņemtas no trešā valstī dibinātas sabiedrības – Atbrīvojums, kas atkarīgs no nosacījuma, ka pastāv nodokļu konvencija par informācijas apmaiņu – Nodokļu kontroles efektivitāte
      Lieta C‑101/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Regeringsrätten (Zviedrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 15. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 28. februārī, tiesvedībā

      Skatteverket
      pret
      A.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents) un A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Malenovskis [J. Malenovský], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre K. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 12. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Skatteverket vārdā – K. Rasks [K. Rask], pārstāvis,

      –        A vārdā – S. Andersons [S. Andersson] un P. Nortofts [P. Nortoft], advokater,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – K. Vistranda [K. Wistrand] un A. Falka [A. Falk], pārstāves,

      –        Dānijas valdības vārdā – B. Veisa Foga [B. Weis Fogh], pārstāve,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], U. Forsthofs [U. Forsthoff] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – N. Diasa Abada [N. Díaz Abad] un M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Grasja [J. C. Gracia], kā arī K. Jurgensena [C. Jurgensen], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un K. ten Dama [C. ten Dam], kā arī M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Džeksone [C. Jackson] un T. Herisa [T. Harris], pārstāves, kurām palīdz T. Vards [T. Ward], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Simonsons [K. Simonsson], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 11. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 56.–58. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp Skatteverket (Zviedrijas nodokļu administrācija) un Zviedrijā dzīvojošu fizisku personu A par atteikumu šai personai piešķirt atbrīvojumu no nodokļiem dividendēm, ko trešā valstī reģistrēta sabiedrība izmaksājusi
         tās meitas sabiedrības akciju veidā.

       Valsts tiesību akti
      3        Atbilstoši Zviedrijas Likumam par ienākuma nodokli (Inkomstskattelagen, SFS 1999, Nr. 1229, turpmāk tekstā – “likums”) dividendes, ko Zviedrijā dzīvojošai fiziskai personai izmaksā akciju sabiedrība, šajā
         dalībvalstī parasti apliek ar ienākuma nodokli.

      4        Saskaņā ar šī likuma 42. nodaļas 16. pantu:

      “Dividendes, ko Zviedrijā dibināta akciju sabiedrība (mātes sabiedrība) izmaksā tās meitas sabiedrības akciju veidā, netiek
         iekļautas apliekamajos ienākumos ar nosacījumu, ka:

      1)      izmaksāšana tiek veikta proporcionāli [personai] piederošajam mātes sabiedrības akciju skaitam;
      2)      mātes sabiedrības akcijas tiek kotētas biržā;
      3)      tiek izmaksātas visas kapitāla daļas, kas mātes sabiedrībai ir meitas sabiedrībā;
      4)      pēc izmaksāšanas meitas sabiedrības kapitāla daļas neatrodas tādas sabiedrības īpašumā, kas pieder tai pašai sabiedrību grupai,
         kurā ietilpst mātes sabiedrība;

      5)      meitas sabiedrība ir Zviedrijā dibināta akciju sabiedrība vai ārvalstu sabiedrība un
      6)      meitas sabiedrības pamatdarbība ir industriāla vai komerciāla rakstura vai to veido tieša vai netieša tādu sabiedrību kapitāla
         daļu turēšana, kuru pamatdarbība ir industriāla vai komerciāla rakstura un kurās meitas sabiedrībai tieši vai netieši pieder
         kapitāla daļas, kam atbilst balsu skaits, kas veido vairāk par pusi no visu sabiedrības kapitāla daļu balsu skaita.”

      5        Kad 1992. gadā šis atbrīvojums tika ieviests Zviedrijas tiesībās, noteikumi par to attiecās tikai uz peļņu, ko izmaksāja Zviedrijā
         dibinātas akciju sabiedrības. Pēc šo noteikumu atcelšanas, sākot ar 1994. gadu, tie tika no jauna ieviesti Zviedrijas tiesībās,
         sākot ar 1995. gadu.

      6        Atbilstoši likuma 42. nodaļas 16.a pantam, kas Zviedrijas tiesībās tika ieviests 2001. gadā, šīs pašas nodaļas 16. pantā paredzētais
         atbrīvojums ir piemērojams arī tad, ja akciju sadalīšanu veic ārvalstu sabiedrība, kuras statuss ir analogs Zviedrijā dibinātas
         akciju sabiedrības statusam un kura dibināta Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstī vai valstī, ar kuru Zviedrijas Karaliste
         ir noslēgusi nodokļu konvenciju, kas ietver noteikumu par informācijas apmaiņu.

      7        1965. gada 7. maijā starp Šveices Konfederāciju un Zviedrijas Karalisti tika noslēgta nodokļu konvencija ar mērķi novērst
         nodokļu dubulto uzlikšanu attiecībā uz ienākuma nodokli un īpašuma nodokli (turpmāk tekstā – “konvencija”). Šīs konvencijas
         10. un 11. pantā ir runa par attiecīgi dividenžu un procentu aplikšanu ar nodokli.

      8        Konvencijas 27. pantā ir paredzēta sadarbības procedūra starp līgumslēdzēju valstu kompetentajām iestādēm, lai izvairītos
         no aplikšanas ar nodokli pretēji šīs konvencijas noteikumiem un atrisinātu grūtības vai kliedētu šaubas, kuras var radīt tās
         interpretācija vai piemērošana.

      9        No konvencijas noslēgšanas brīdī sastādītā sarunu un parakstīšanas protokola (turpmāk tekstā – “protokols”) 5. punkta izriet,
         ka Šveices delegācija uzskatīja, ka apmaiņa var notikt tikai ar tādu informāciju, kas ir nepieciešama pareizai konvencijas
         piemērošanai un ļauj izvairīties no ļaunprātīgas tās piemērošanas. No šī paša 5. punkta izriet, ka Zviedrijas Karaliste šo
         deklarāciju ir pieņēmusi zināšanai un ir atteikusies no konvencijas skaidri izteiktā noteikuma par informācijas apmaiņu.

      10      1993. gada 17. augustā starp Šveices Konfederāciju un Zviedrijas Karalisti tika noslēgta vienošanās par konvencijas 10. un
         11. panta īstenošanu (turpmāk tekstā – “vienošanās”). Šī vienošanās precizē procedūru, kas privātpersonai jāizmanto, lai iegūtu
         nodokļu samazinājumu atbilstoši šo pantu nosacījumiem par aplikšanu ar nodokli, kā arī par kārtību, kādā līgumslēdzēju valstu
         nodokļu iestādēm šie lūgumi jāizskata.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      11      A ir sabiedrības X, kuras juridiskā adrese ir Šveicē un kas paredzējusi sadalīt akcijas, kuras tai ir vienā no tās meitas sabiedrībām, akcionārs.
         Viņš lūdza Skatterättsnämnden (Nodokļu tiesību komisija) iepriekšēju atzinumu par to, vai šāda sadalīšana ir atbrīvota no ienākuma nodokļa. Saskaņā ar
         A teikto X statuss ir analogs Zviedrijā dibinātas akciju sabiedrības statusam un likumā paredzētie atbrīvošanas nosacījumi, atskaitot
         nosacījumu par šīs sabiedrības juridisko adresi, ir izpildīti.

      12      Savā 2003. gada 19. februārī paziņotajā iepriekšējā atzinumā Skatterättsnämnden atbildēja, ka X paredzētā akciju sadalīšana ir atbrīvojama no ienākuma nodokļa, piemērojot EK līguma noteikumus par kapitāla brīvu apriti.

      13      Atbilstoši Skatterättsnämnden viedoklim šādas tiesības uz atbrīvojumu neizriet no likuma, jo konvencijā nav iekļauts Šveices Konfederācijas pienākums sniegt
         Zviedrijas nodokļu administrācijai nepieciešamo informāciju. Tomēr likuma 42. nodaļas 16. pants ir uzskatāms par kapitāla
         aprites ierobežojumu EKL 56. panta izpratnē. Šāda ierobežojuma pamatā, saprotams, ir mērķis atvieglot nodokļu kontroli kontekstā,
         kuram nav piemērojama Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīva 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju
         palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā (OV L 336, 15. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1992. gada 25. februāra
         Direktīvu 92/12/EEK (OV L 76, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 77/799”). Tomēr šis ierobežojums ir nesamērīgs, ņemot vērā
         šo mērķi. Šis risinājums, šķiet, deva Zviedrijas nodokļu administrācijai zināmu iespēju iegūt valsts nodokļu tiesību aktu
         piemērošanai nepieciešamo informāciju. Bez tam nodokļu maksātājam varēja tikt dota iespēja pašam pierādīt, ka likumā prasītie
         nosacījumi ir izpildīti.

      14      Skatteverket šo Skatterättsnämnden iepriekšējo atzinumu pārsūdzēja Regeringsrätten [Zviedrijas Augstākā administratīvā tiesa].

      15      Savā prasībā Skatteverket uzsver, ka noteikumi par kapitāla brīvu apriti nav skaidri attiecībā uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm,
         jo īpaši tām trešām valstīm, kas iebilst pret informācijas apmaiņu nodokļu kontroles mērķiem. Ja iespēja iegūt informāciju
         ir ierobežota, tāds ierobežojums kā minētajā 16.a pantā paredzētais var būt pamatots ar nodokļu pārbaužu efektivitātes nodrošināšanu.

      16      A savukārt apgalvo, ka protokola un vienošanās noteikumi var tikt pielīdzināti pašā konvencijā ietvertam noteikumam par informācijas
         apmaiņu. Likuma 42. nodaļas 16. pants katrā ziņā ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kas nevar tikt attaisnots. Faktiski
         nav nekādas vajadzības lūgt Šveices iestādēm informāciju, jo nodokļu maksātājam var uzdot pieradīt, ka viņš izpilda visus
         nosacījumus likumā paredzētā atbrīvojuma saņemšanai.

      17      Šādos apstākļos Regeringsrätten nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai tādā situācijā kā [pamata lietā] noteikumi par kapitāla brīvu apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm liedz A uzlikt nodokli par X izmaksātajām dividendēm tāpēc, ka X nav juridiskas adreses EEZ valstī vai valstī, ar kuru Zviedrijas [Karaliste] ir noslēgusi nodokļu konvenciju, kurā ietverta
         norma par informācijas apmaiņu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      18      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Līguma noteikumi par kapitāla brīvu apriti jāinterpretē tādējādi, ka tie
         iestājas pret tādiem dalībvalsts tiesību aktiem, ar kuriem tādu dividenžu atbrīvojums no ienākuma nodokļa, kuras ir izmaksātas
         meitas sabiedrības akciju veidā, var tikt piešķirts tikai tad, ja izmaksātāja sabiedrība ir dibināta EEZ dalībvalstī vai valstī,
         ar kuru nodokļus uzliekošā valsts ir noslēgusi nodokļu konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu.

      19      Ievadam jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm
         šī kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (2000. gada 6.jūnija spriedums lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 32. punkts; 2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 6. marta spriedums lietā C‑292/04 Meilicke u.c., Krājums, I‑1835. lpp., 19. punkts).

      20      Šajā sakarā EKL 56. panta 1. punkts, kas stājās spēkā 1994. gada 1. janvārī, īsteno kapitāla brīvu apriti dalībvalstu, kā
         arī dalībvalstu un trešo valstu starpā. Šajā nolūkā Līguma nodaļas ar nosaukumu “Kapitāls un maksājumi” noteikumos ir noteikts,
         ka ir aizliegti jebkādi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā (1995. gada 14. decembra
         spriedums apvienotajās lietās C‑163/94, C‑165/94 un C‑250/94 Sanz de Lera u.c., Recueil, I‑4821. lpp., 19. punkts, kā arī 2006. gada 23. februāra spriedums lietā C‑513/03 van Hilten‑van der Heijden, Krājums, I‑1957. lpp., 37. punkts).

       Par EKL 56. panta 1. punkta tiešo iedarbību attiecībās starp dalībvalstīm un trešām valstīm
      21      Uzreiz jāatgādina, ka EKL 56. panta 1. punkts nosaka skaidru un beznosacījuma aizliegumu, kas neprasa nekādu īstenošanas pasākumu
         un kas privātpersonām piešķir tiesības, uz kurām tās var atsaukties tiesā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Sanz de Lera u.c., 41. un 47. punkts).

      22      Tomēr Vācijas valdība apgalvo, ka attiecībās starp dalībvalstīm un trešām valstīm šim noteikumam ir tieša iedarbība tikai
         attiecībā uz tādām kapitāla aprites ierobežojumu kategorijām, kas nav paredzētas EKL 57. panta 1. punktā. Attiecībā uz šajā
         1. punktā minētajām kapitāla aprites kategorijām šī paša panta 2. punkts paredz Eiropas Savienības Padomei tiesības paredzēt
         liberalizācijas pasākumus, ja – un tiktāl, ciktāl – tie ļauj sekmēt Ekonomikas un monetārās savienības funkcionēšanu. Lai
         gan Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Sanz de Lera u.c. 46. punktā atzina, ka Padomes noteikti pasākumi nav nepieciešams EKL 56. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma īstenošanas
         priekšnoteikums, tā šo interpretāciju attiecināja tikai uz ierobežojumiem, kas neietilpst EKL 57. panta 1. punkta darbības
         jomā.

      23      Šajā sakarā jāatgādina, ka atbilstoši EKL 57. panta 1. punktam EKL 56. pants neliedz attiecināt uz trešām valstīm ierobežojumus,
         kas 1993. gada 31. decembrī pastāv valstu vai Kopienu tiesību aktos par kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm,
         ja tā ietver tiešas investīcijas – arī investīcijas nekustamā īpašumā –, kā arī par uzņēmējdarbības veikšanu, finanšu pakalpojumu
         sniegšanu vai vērtspapīru laišanu kapitāla tirgū.

      24      Atbilstoši EKL 57. panta 2. punkta pirmajam teikumam, tiecoties starp dalībvalstīm un trešām valstīm panākt cik iespējams
         lielāku kapitāla aprites brīvību un neskarot citas EK līguma nodaļas, Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu
         vairākumu var paredzēt pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm, ja tā ietver tiešas investīcijas
         – arī investīcijas nekustamā īpašumā –, kā arī par uzņēmējdarbības veikšanu, finanšu pakalpojumu sniegšanu vai vērtspapīru
         laišanu kapitāla tirgū. Šī 2. punkta otrajā teikumā noteikts – lai saskaņā ar šo punktu paredzētu tādus pasākumus, kas Kopienu
         tiesībās nozīmētu mazināt liberalizāciju kapitāla apritē starp dalībvalstīm un trešām valstīm, ir vajadzīgs vienprātīgs lēmums.

      25      Iepriekš minētā sprieduma lietā Sanz de Lera u.c. 48. punktā Tiesa nosprieda, ka uz EK līguma 73.b panta 1. punktu (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts) saistībā
         ar EK līguma 73.c pantu un 73.d panta 1. punkta b) apakšpunktu (jaunajā redakcijā – attiecīgi EKL 57. pants un 58. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts) var atsaukties valsts tiesās, kā sekas ir tiem pretrunā esošu valsts noteikumu nepiemērojamība.

      26      Tādējādi Tiesa ir atzinusi EKL 56. panta 1. punkta tiešu iedarbību, nenošķirot EKL 57. panta 1. punkta darbības jomā ietilpstošas
         kapitāla aprites kategorijas no tām, kas tajā neietilpst. Faktiski Tiesa nosprieda, ka EKL 57. panta 1. punktā paredzētais
         izņēmums nav šķērslis tam, ka EKL 56. panta 1. punkts privātpersonām piešķir tiesības, kuras tās var aizstāvēt tiesā (iepriekš
         minētā sprieduma lietā Sanz de Lera u.c. 47. punkts).

      27      No tā izriet, ka attiecībā uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm uz EKL 56. panta 1. punktu saistībā ar
         EKL 57. un 58. punktu var atsaukties valsts tiesās, kā sekas ir tam pretrunā esošu valsts noteikumu nepiemērojamība neatkarīgi
         no tā, par kāda veida kapitāla apriti ir runa.

       Par kapitāla aprites starp dalībvalstīm un trešām valstīm ierobežojumu jēdzienu
      28      Pirmām kārtām jāatbild uz Skatteverket, kā arī Zviedrijas, Vācijas, Francijas un Nīderlandes valdību argumentiem, saskaņā ar kuriem EKL 56. panta 1. punktā paredzētā
         kapitāla aprites ierobežojuma jēdziens nevar tikt interpretēts tādā pat veidā attiecībās starp dalībvalstīm un trešām valstīm
         kā attiecībās starp dalībvalstīm.

      29      Vācijas, Francijas un Nīderlandes valdības uzsver, ka pretēji kapitāla aprites liberalizācijai starp dalībvalstīm, kuras mērķis
         ir īstenot iekšējo tirgu, kapitāla brīvas aprites principa attiecināšana uz attiecībām starp dalībvalstīm un trešām valstīm
         ir saistīta ar Ekonomikas un monetārās savienības izveidošanu. Visas šīs valdības uzsver, ka attiecībās ar trešām valstīm
         EKL 56. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma ievērošana novestu pie vienpusējas liberalizācijas no Eiropas Kopienas puses,
         tai neiegūstot garantiju, ka attiecīgās trešās valstis veiks ekvivalentu liberalizāciju, un attiecībās ar tām nepastāvot valsts
         noteikumu saskaņošanas pasākumiem, tostarp tiešo nodokļu jomā.

      30      Vācijas un Nīderlandes valdības arī apgalvo – ja kapitāla brīvas aprites princips tiktu interpretēts identiski attiecībās
         ar trešām valstīm un Kopienas ietvaros, tai tiktu liegta iespēja vest sarunas ar šīm valstīm par liberalizāciju, jo šāda liberalizācija
         jau būtu tām automātiski un vienpusēji atvērusi Kopienu tirgu. Tās šajā sakarā uzsver, ka ar trešām valstīm noslēgtajos asociācijas
         nolīgumos ietverto klauzulu par kapitāla brīvu apriti piemērošanas joma bieži ir šaurāka nekā EKL 56.panta piemērošanas joma,
         kam nebūtu jēgas, ja šis noteikums būtu vienlīdz stingri piemērojams attiecībās ar trešām valstīm un attiecībās Kopienā.

      31      Kā to atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 74.–77. punktā, kaut arī kapitāla aprites starp dalībvalstīm un trešām valstīm
         liberalizācijai var būt citi mērķi, kas nav iekšējā tirgus īstenošana, kā, piemēram, nodrošināt vienotās Kopienu valūtas uzticamību
         pasaules finanšu tirgos un saglabāt dalībvalstīs pasaules mēroga finanšu centrus, jāatzīst, ka, tā kā EKL 56. panta 1. punktā
         kapitāla brīvas aprites princips ir ticis attiecināts uz kapitāla apriti starp trešām valstīm un dalībvalstīm, šīs pēdējās
         ir izvēlējušās šo principu nostiprināt tajā pašā pantā un tādā pašā formulējumā gan attiecībā uz kapitāla apriti Kopienā,
         gan attiecībās ar trešām valstīm.

      32      Bez tam, kā arī atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 78.–83. punktā, no visiem Līguma nodaļā par kapitālu un maksājumiem
         iekļautajiem noteikumiem kopumā izriet, ka, lai ņemtu vērā faktu, ka kapitāla aprites liberalizācijai ir atšķirīgs mērķis
         un konteksts atkarībā no tā, vai runa ir par attiecībām starp dalībvalstīm un trešām valstīm vai kapitāla brīvu apriti starp
         dalībvalstīm, tās uzskatīja par nepieciešamu paredzēt aizsargklauzulas un atkāpes, kas ir piemērojamas specifiski kapitāla
         apritei no trešām valstīm vai uz tām.

      33      Papildus EKL 57. panta 1. punktā paredzētajam izņēmumam par ierobežojumiem, kas 1993. gada 31. decembrī pastāv valstu vai
         Kopienas tiesību aktos par kapitāla apriti uz trešām valstīm vai no tām, EKL 59. pants piešķir Padomei tiesības ārkārtas apstākļos,
         ja šāda kapitāla aprite rada vai draud radīt nopietnas grūtības ekonomikas un monetārās savienības darbībai, paredzēt aizsargpasākumus.
         Bez tam EKL 60. panta 1. punkts piešķir Padomei tiesības veikt steidzamus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem,
         kuri skar attiecīgās trešās valstis, ja 301. pantā paredzētajos gadījumos izrādās vajadzīga Kopienas rīcība. Visbeidzot, EKL
         60. panta 2. punkts paredz dalībvalstij iespēju nopietnu politisku iemeslu un steidzamības dēļ veikt vienpusējus pasākumus
         pret trešām valstīm attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem.

      34      Šajā sakarā jāatgādina, ka pretēji Vācijas valdības apgalvotajam no nosacījumiem, kādiem pakļautas Padomei ar EKL 57. panta
         2. punktu piešķirtās tiesības paredzēt pasākumus attiecībā uz šajā noteikumā uzskaitītajām kapitāla aprites starp dalībvalstīm
         un trešām valstīm kategorijām, nevar secināt, ka uz šim kategorijām neattiecas EKL 56. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma
         piemērošanas joma. Faktiski EKL 57. panta 2. punkts jāskata kopā ar šī paša panta 1. punktu, un tas tikai atļauj Padomei pieņemt
         pasākumus attiecībā uz šīm kapitāla aprites kategorijām, neļaujot tai pretnostatīt valsts vai Kopienu tiesību aktos ietvertos
         ierobežojumus, kuru palikšanu spēkā expressis verbis paredz šis 1. punkts.

      35      Kā to atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 86. punktā, ierobežojumi, ko Kopiena atbilstoši EKL 57. panta 1. punktam var
         piemērot kapitāla apritei uz trešām valstīm vai no tām, papildina ne tikai tos ierobežojumus, kas paredzēti EKL 59. un 60. pantā,
         bet arī tos, kas izriet no pasākumiem, ko dalībvalstis veikušas atbilstoši EKL 58. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktam,
         vai ko citādi pamato imperatīvi vispārējo interešu apsvērumi.

      36      Bez tam no Tiesas judikatūras izriet, ka to, cik lielā mērā dalībvalstīm tādā veidā ir atļauts veikt noteiktus ierobežojušus
         pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti, nevar noteikt, neņemot vērā apstākli – ko uzsvēra vairākas valdības, kas Tiesai iesniedza
         savus apsvērumus –, ka kapitāla aprite uz trešām valstīm vai no tām notiek tiesiskajā kontekstā, kas atšķiras no [kapitāla
         aprites] Kopienā tiesiskā konteksta.

      37      Tādējādi, tā kā pastāv noteikts tiesiskās integrācijas līmenis Eiropas Savienības dalībvalstu starpā, it īpaši tā kā pastāv
         Kopienu tiesību akti, kuru mērķis ir sadarbība starp valstu nodokļu administrācijām, piemēram, Direktīva 77/799, dalībvalsts
         nodokļa uzlikšana uzņēmējdarbībai ar pārrobežu raksturu Kopienā ne vienmēr ir pielīdzināma nodokļa uzlikšanai uzņēmējdarbībai,
         kuras iezīme ir attiecības starp dalībvalstīm un trešām valstīm (2006. gada 12. decembra spriedums lietā C‑446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, Krājums, I‑11753. lpp., 170. punkts). Atbilstoši Tiesas teiktajam nevar izslēgt, ka dalībvalsts var pierādīt to, ka kapitāla
         aprites ierobežojums uz trešām valstīm vai no tām ir pamatots ar kādu konkrētu iemeslu, bet šis pats pamatojums tādos pašos
         apstākļos nav pieņemams kapitāla aprites ierobežojumam starp dalībvalstīm (iepriekš minētais spriedums lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, 171. punkts).

      38       Šo iemeslu dēļ nevar uzskatīt par noteicošu Vācijas un Nīderlandes valdību argumentu, saskaņā ar kuru tad, ja kapitāla aprites
         ierobežojumu jēdziens tiktu interpretēts identiski attiecībās ar trešām valstīm un Kopienas ietvaros, Kopiena vienpusēji atvērtu
         trešām valstīm savu tirgu, nesaglabādama nepieciešamos līdzekļus sarunām, lai panāktu šādu liberalizāciju no šo valstu puses.

      39      Tā kā kapitāla aprites starp dalībvalstīm un trešām valstīm ierobežojumu jēdziens tādējādi ir noskaidrots, otrkārt, jānoskaidro,
         vai tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā ir uzskatāms par šādu ierobežojumu un – vajadzības gadījumā – vai to var objektīvi
         pamatot ar Līguma noteikumiem vai imperatīviem vispārējo interešu apsvērumiem.

       Par kapitāla aprites ierobežojuma pastāvēšanu
      40      Šajā ziņā jāatgādina, ka tādi ar EKL 56. panta 1. punktu aizliegtie pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi ietver pasākumus,
         kas attur nerezidentus veikt ieguldījumus dalībvalstī vai arī šīs dalībvalsts rezidentus attur veikt ieguldījumus citās valstīs
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā van Hilten‑van der Heijden, 44. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑370/05 Festersen, Krājums, I‑1129. lpp., 24. punkts).

      41      Šajā gadījumā likuma 42. nodaļas 16.a pants piešķir Zviedrijā dzīvojošiem nodokļu maksātājiem atbrīvojumu no nodokļa dividendēm,
         ko Zviedrijā vai citā EEZ dalībvalstī dibināta akciju sabiedrība izmaksā tās meitas sabiedrības akciju veidā, bet liedz tiem
         šādu atbrīvojumu, ja šo izmaksāšanu veic sabiedrība, kas dibināta trešā valstī, kura nav EEZ dalībvalsts, izņemot gadījumu,
         ja šī valsts ar Zviedrijas Karalisti ir noslēgusi konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu.

      42      Šādi tiesību akti attur Zviedrijā dzīvojošus nodokļu maksātājus no kapitāla ieguldīšanas sabiedrībās, kas dibinātas ārpus
         EEZ. Tā kā attieksme nodokļu jomā pret dividendēm, ko tās izmaksā Zviedrijas rezidentiem, ir mazāk labvēlīga nekā attieksme
         pret dividendēm, ko izmaksā EEZ dalībvalstī dibināta sabiedrība, šo sabiedrību akcijas investoriem – Zviedrijas rezidentiem
         – ir mazāk pievilcīgas nekā [EEZ dalībvalstī] dibinātas sabiedrības akcijas (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
         Verkooijen, 34. un 35. punkts, un Manninen, 22. un 23. punkts, kā arī attiecībā uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm – iepriekš minēto spriedumu
         lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, 166. punkts).

      43      Tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā tātad ietver ierobežojumu kapitāla apritei starp dalībvalstīm un trešām valstīm,
         kas principā ir aizliegts ar EKL 56. panta 1. punktu.

      44      Pirms pārbaudīt, vai, kā to apgalvo Skatteverket un valdības, kas Tiesai iesniegušas savus apsvērumus, šo ierobežojumu var pamatot imperatīvi vispārējo interešu apsvērumi,
         ir jāatbild uz Itālijas valdības iebildumu, saskaņā ar kuru šis ierobežojums ietilpst EKL 57. panta 1. panta paredzētajā izņēmumā.

       Par EKL 57. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma piemērošanu
      45      Kā atgādināts šā sprieduma 23. punktā, atbilstoši EKL 57. panta 1. punktam EKL 56. pants neliedz attiecināt uz trešām valstīm
         ierobežojumus, kas 1993. gada 31. decembrī pastāv valstu vai Kopienu tiesību aktos par kapitāla apriti starp dalībvalstīm
         un trešām valstīm, ja tā ietver tiešas investīcijas – arī investīcijas nekustamā īpašumā –, kā arī par uzņēmējdarbības veikšanu,
         finanšu pakalpojumu sniegšanu vai vērtspapīru laišanu kapitāla tirgū.

      46      Kapitāla aprites ierobežojums, ko veido mazāk labvēlīga attieksme nodokļu jomā pret ārvalstu izcelsmes dividendēm ietilpst
         “tiešo investīciju” jēdzienā EKL 57. panta 1. punkta izpratnē, ciktāl tas attiecas uz visdažādākajām investīcijām, ko veic
         fiziskas vai juridiskas personas un kuras palīdz izveidot vai saglabāt ilgstošas un tiešas attiecības starp personu, kas nodrošina
         kapitālu, un uzņēmumu, kam kapitāls ir darīts pieejams saimniecisku darbību veikšanai (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, 179.–181. punkts; 2007. gada 24. maija spriedumu lietā C‑157/05 Holböck, Krājums, I‑4051. lpp., 33. un 34. punkts, kā arī 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑112/05 Komisija/Vācija, Krājums,
         I‑8995. lpp., 18. punkts).

      47      Tā kā iesniedzējtiesas lēmums lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu neizslēdz iespēju, ka dividendes, ko sabiedrība X ir paredzējusi izmaksāt A, attiecas uz šādām investīcijām, jāpārbauda, vai tāds tiesiskais regulējums kā pamata prāvā var ietilpt EKL 57. panta 1. punktā
         paredzētajā izņēmumā kā ierobežojums, kas pastāvēja 1993. gada 31. decembrī.

      48      Kā atzīmēja ģenerāldavokāts savu secinājumu 110.–112. punktā, ierobežojuma, kas pastāvēja 1993. gada 31. decembrī, jēdziens
         paredz, ka tiesību normām, kurās ietilpst attiecīgais ierobežojums, kopš šā datuma nepārtraukti bija jābūt attiecīgās dalībvalsts
         tiesību sistēmas daļai. Ja tas būtu citādi, dalībvalsts jebkurā brīdī varētu kapitāla apritei uz trešām valstīm vai no tām
         no jauna ieviest ierobežojumus, kuri valsts tiesību sistēmā pastāvēja 1993. gada 31. decembrī, bet netika saglabāti.

      49      Tiesa ir paudusi līdzīgu viedokli, kad tā tika aicināta lemt par EKL 57. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma piemērojamību
         kapitāla aprites ierobežojumiem, kas dalībvalsts tiesību sistēmā pastāvēja 1993. gada 31. decembrī. Lai gan Tiesa atzina,
         ka ikviens valsts pasākums, kas ir veikts pēc šī noteiktā datuma, tikai tāpēc vien netiek automātiski izslēgts no šajā 1. pantā
         paredzētā atkāpes ietverošā tiesiskā regulējuma, tā šo iespēju saprata kā tādu, kas ietver noteikumus, kas pēc būtības ir
         identiski iepriekšējiem tiesību aktiem vai kas tikai samazina vai atceļ iepriekšējos tiesību aktos esošo šķērsli Kopienu tiesību
         un brīvību izmantošanai, izslēdzot tādus tiesību aktus, kas balstīti uz citādāku loģiku nekā iepriekšējās tiesības un ievieš
         jaunas procedūras (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, 192. punkts, un Holböck, 41. punkts). To darīdama, Tiesa neparedzēja attiecināt to uz noteikumiem, kas, lai arī būtībā ir identiski tiesību aktiem,
         kuri pastāvēja 1993. gada 31. decembrī, no jauna ievieš šķērsli kapitāla brīvai apritei, kas pēc agrāko tiesību aktu atcelšanas
         vairs nepastāvēja.

      50      Šajā lietā jāatzīst, ka tā spēkā stāšanās dienā 1992. gadā likuma 42. nodaļas 16. pants jau izslēdza iespēju saņemt dividendēm,
         kas izmaksātas meitas sabiedrības akciju veidā, paredzēto atbrīvojumu attiecībā uz dividendēm, ko izmaksā sabiedrības, kas
         dibinātas trešā valstī, kura ar Zviedrijas Karalisti nav noslēgusi konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu. No iesniedzējtiesas
         lēmuma lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šajā datumā šis atbrīvojums attiecās tikai uz dividendēm, ko izmaksā Zviedrijā
         dibinātas sabiedrības.

      51      Ir taisnība, ka tiesību normas par atbrīvojumu tika atceltas, sākot ar 1994. gadu, tad atkal ieviestas, sākot ar 1995. gadu,
         un 2001. gadā attiecinātas uz dividendēm, ko izmaksā sabiedrības, kas dibinātas EEZ valstī vai citā valstī, ar kuru Zviedrijas
         Karaliste ir noslēgusi nodokļu konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu. Tomēr tas nemaina faktu – kā to uzsver Itālijas
         valdība –, ka iespēja saņemt šādu atbrīvojumu nepārtraukti un vismaz, sākot ar 1992. gadu, bija izslēgta attiecībā uz dividendēm,
         kuras izmaksā sabiedrības, kas dibinātas trešās valstīs, kuras nav EEZ dalībvalstis un nav ar Zviedrijas Karalisti noslēgušas
         šādu konvenciju.

      52      Šādos apstākļos tas, ka kopš 1992. gada dividendēm, kuras izmaksā sabiedrības, kas dibinātas trešās valstīs, kuras nav EEZ
         dalībvalstis un nav ar Zviedrijas Karalisti noslēgušas konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu, ir bijusi izslēgta iespēja
         saņemt likumā paredzēto atbrīvojumu, jāuzskata par ierobežojumu, kas pastāvēja 1993. gada 31. decembrī EKL 57. panta 1. punkta
         izpratnē, vismaz tad, ja šis dividendes saistītas ar tiešām investīcijām izmaksātājā sabiedrībā, par ko ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

      53      Tā kā no iesniedzējtiesas lēmuma lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka dividendes pamata lietā ir saistītas ar tiešām
         investīcijām, jāpārbauda, vai tādus valsts tiesību aktus kā pamata lietā var pamatot ar imperatīviem vispārējo interešu apsvērumiem.

       Par pamatojumu par nepieciešamību nodrošināt nodokļu pārbaužu efektivitāti
      54      Pēc Skatteverket, kā arī Zviedrijas, Dānijas, Vācijas, Spānijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdību domām,
         atteikumu piešķirt likuma 42. nodaļas 16. pantā paredzēto atbrīvojumu, ja dividendes izmaksā sabiedrība, kas dibināta trešā
         valstī, ar kuru Zviedrijas Karaliste nav noslēgusi konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu, pamato nepieciešamība nodrošināt
         nodokļu pārbaužu efektivitāti. Attiecībā uz trešo valsti Zviedrijas nodokļu administrācija nevar izmantot Direktīvā 77/779
         paredzēto kompetento iestāžu savstarpējo palīdzību. Turklāt ne konvencija, ne tās protokols nesatur noteikumu, kas paredzētu
         informācijas apmaiņu, kura būtu pielīdzināma Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) izstrādātās Parauga
         konvencijas 26. pantā paredzētajai informācijas apmaiņai. Pat tad, ja nodokļu maksātājam būtu visa informācija, lai pierādītu,
         ka šajā 16. pantā prasītie nosacījumi ir izpildīti, nodokļu administrācijai būtu pienākums pārbaudīt sniegtos pierādījumus,
         kas būtu neiespējami, ja tai nebūtu iespējas panākt valsts, kurā dibināta izmaksātāja sabiedrība, kompetento iestāžu sadarbību.

      55      Atbilstoši EKL 58. panta 1. punkta b) apakšpunktam EKL 56. pants neskar dalībvalstu tiesības veikt visus vajadzīgos pasākumus,
         lai novērstu attiecīgās valsts normatīvo aktu pārkāpumus, it īpaši nodokļu jomā. Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka nepieciešamība
         nodrošināt nodokļu pārbaužu efektivitāti ir imperatīvs vispārējo interešu apsvērums, kas var pamatot Līguma nodrošināto pamatbrīvību
         izmantošanas ierobežojumu (1997. gada 15. maija spriedums lietā C‑250/95 Futura Participations un Singer, Recueil, I‑2471. lpp., 31. punkts; 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā C‑315/02 Lenz, Krājums, I‑7063. lpp., 27. un 45. punkts, ka arī 2006. gada 14. septembra spriedums lietā C‑386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, I‑8203. lpp., 47. punkts).

      56      Lai ierobežojošs pasākums būtu pamatots, tam jāievēro samērīguma princips tajā ziņā, ka tam jābūt piemērotam paredzētā mērķa
         sasniegšanai un tas nedrīkst pārsniegt tā sasniegšanai nepieciešamo (skat. it īpaši 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02
         Komisija/Francija, Recueil, I‑2229. lpp., 28. punkts).

      57      Pēc A un Komisijas domām, tiesiskais regulējums pamata lietā ir nesamērīgs attiecībā pret sasniedzamo mērķi, jo Zviedrijas nodokļu
         iestādes var pieprasīt nodokļu maksātājam iesniegt pierādījumus, ka ir izpildīti šajos tiesību aktos prasītie nosacījumi atbrīvojuma
         saņemšanai. Ciktāl šāds atbrīvojums attiecas uz tādas sabiedrības izmaksātajām dividendēm, kas tiek kotēta biržā, noteiktu
         informāciju var iegūt arī, pārbaudot datus, kas šādai sabiedrībai saskaņā ar likumu ir jāpublisko.

      58      Kā atzīmē A un Komisija, attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kas ierobežo vienas no Līgumā garantētajām aprites brīvībām izmantošanu,
         Tiesa ir lēmusi, ka dalībvalsts nevar atsaukties uz neiespējamību panākt citas dalībvalsts sadarbību izmeklēšanas veikšanai
         vai informācijas savākšanai, lai pamatotu atteikumu piešķirt nodokļu priekšrocību. Pat tad, ja nodokļu maksātāja sniegtās
         informācijas pārbaude izrādās sarežģīta, tostarp Direktīvas 77/799 8. pantā paredzēto informācijas apmaiņas ierobežojumu dēļ,
         nekas nekavē nodokļu iekasēšanas iestādes pieprasīt nodokļu maksātājam sniegt pierādījumus, ko tās uzskata par nepieciešamiem,
         lai precīzi aprēķinātu attiecīgos nodokļus, un vajadzības gadījumā atteikt atbrīvojumu no nodokļa, ja šie pierādījumi netiek
         sniegti (šajā sakarā skat. 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā C‑204/90 Bachmann, Recueil, I‑249. lpp., 20. punkts; 2007. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑150/04 Komisija/Dānija, Krājums, I‑1163. lpp., 54. punkts,
         kā arī 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑451/05 ELISA, Krājums, I‑8251. lpp., 94. un 95. punkts).

      59      Šajā kontekstā Tiesa uzskatīja, ka nav pieļaujams a priori izslēgt, ka nodokļa maksātājs būtu spējīgs sniegt atbilstošus pierādījumus, lai dalībvalsts nodokļu iekasēšanas iestādes
         varētu skaidri un precīzi pārbaudīt, vai tas nemēģina izvairīties no nodokļu maksāšanas vai tos apiet (šajā sakarā skat. 1999. gada
         8. jūlija spriedumu lietā C‑254/97 Baxter u.c., Recueil, I‑4809. lpp., 19. un 20. punkts; 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C‑39/04 Laboratoires Fournier, Krājums, I‑2057. lpp., 25. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā ELISA, 96. punkts).

      60      Tomēr šī judikatūra par aprites brīvību izmantošanas ierobežojumiem Kopienas ietvaros nevar tikt pilnībā attiecināta uz kapitāla
         apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm, jo šāda aprite notiek tiesiskajā kontekstā, kas atšķiras no tiesiskā konteksta
         lietās, kurās pasludināti iepriekšējos divos punktos minētie spriedumi.

      61      Pirmkārt, attiecības starp dalībvalstīm risinās kopēju tiesību normu ietvaros, ko raksturo tāda Kopienu tiesiskā regulējuma
         kā Direktīvas 77/799, kas nodibina savstarpējas palīdzības pienākumu, pastāvēšana. Kaut arī jomās, uz kurām attiecas šī direktīva,
         palīdzības pienākums nav neierobežots, tomēr šī direktīva sadarbībai starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm iedibina ietvaru,
         kas nepastāv attiecībās starp tām un trešās valsts kompetentajām iestādēm, ja [šī valsts] nav uzņēmusies nekādas saistības
         par savstarpējo palīdzību.

      62      Otrkārt, kā atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 141.–143. punktā, kas attiecas uz pierādījumiem, kuri nodokļu maksātājam
         jāsniedz, lai ļautu nodokļu iestādēm pārliecināties, vai valsts tiesību aktos paredzētie nosacījumi ir izpildīti, Kopienu
         saskaņošanas pasākumi sabiedrību grāmatvedības jomā, kas piemērojami dalībvalstīs, dod nodokļu maksātājam iespēju sniegt uzticamu
         un pārbaudāmu informāciju par citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības struktūru vai darbību, kamēr šāda iespēja nav garantēta
         nodokļu maksātājam attiecībā uz sabiedrību, kas dibināta trešā valstī, kurai nav pienākuma piemērot šos Kopienu pasākumus.

      63      No tā izriet, ka tad, ja dalībvalsts tiesību akti nodokļu priekšrocību padara atkarīgu no nosacījumiem, kuru ievērošanu var
         pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no trešās valsts kompetentām iestādēm, šī dalībvalsts principā var likumīgi atteikties
         piešķirt šo priekšrocību, ja, it īpaši tādēļ, ka šai trešai valstij nav līgumiska pienākuma sniegt informāciju, izrādās neiespējami
         no šīs valsts iegūt šo informāciju.

      64      Pamata lietā Skatteverket, kā arī Zviedrijas valdība apgalvo, ka Zviedrijas nodokļu administrācija nespēj pārliecināties par likuma 42. nodaļas 16. pantā
         minētā pirmā, trešā, ceturtā un sestā nosacījuma ievērošanu, proti, par to, vai ievērotas prasības, ka izmaksāšana tiek veikta
         proporcionāli personai piederošajam mātes sabiedrības akciju skaitam, ka tiek izmaksātas visas kapitāla daļas, kas tai ir
         meitas sabiedrībā, ka pēc izmaksāšanas meitas sabiedrības kapitāla daļas neatrodas tādas sabiedrības īpašumā, kas pieder tai
         pašai sabiedrību grupai, kurā ietilpst mātes sabiedrība, un ka meitas sabiedrības vai tās kontrolēto sabiedrību pamatdarbība
         ir industriāla vai komerciāla rakstura.

      65      Šis jautājums ietilpst novērtējumā, kas jāizdara iesniedzējtiesai.

      66      Tas pats attiecas uz jautājumu, vai protokols vai vienošanās ļauj Zviedrijas nodokļu administrācijai iegūt informāciju, kas
         tai nepieciešama šī 16. panta īstenošanai. Lai gan Skatterättsnämnden uzskatīja, ka vienošanās var ļaut iegūt nepieciešamo informāciju, no dokumentiem un paskaidrojumiem, ko pēc Tiesas lūguma
         sniegusi Zviedrijas valdība, izriet, ka vienīgā informācija, ko var iegūt no Šveices iestādēm, ir informācija, kas nepieciešama
         pareizai konvencijas piemērošanai.

      67      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka EKL 56. un 58. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj dalībvalsts
         tiesību aktus, saskaņā ar kuriem tādu dividenžu atbrīvojums no ienākuma nodokļa, kuras ir izmaksātas meitas sabiedrības akciju
         veidā, var tikt piešķirts tikai tad, ja izmaksātāja sabiedrība ir dibināta EEZ dalībvalstī vai valstī, ar kuru nodokļu maksāšanas
         dalībvalsts ir noslēgusi nodokļu konvenciju, kas paredz informācijas apmaiņu, ja šim atbrīvojumam piemēro nosacījumus, kuru
         izpildi šīs dalībvalsts kompetentās iestādes var pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no valsts, kurā dibināta izmaksātāja
         sabiedrība.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      68      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      EKL 56. un 58. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj dalībvalsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem tādu dividenžu atbrīvojums
            no ienākuma nodokļa, kuras ir izmaksātas meitas sabiedrības akciju veidā, var tikt piešķirts tikai tad, ja izmaksātāja sabiedrība
            ir dibināta Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstī vai valstī, ar kuru nodokļus uzliekošā valsts ir noslēgusi nodokļu konvenciju,
            kas paredz informācijas apmaiņu, ja šis atbrīvojums ir pakļauts nosacījumiem, kuru izpildi šīs dalībvalsts kompetentās iestādes
            var pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no valsts, kurā dibināta izmaksātāja sabiedrība.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – zviedru.