title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 15. septembris.#SC Star Storage SA u.c. pret Institutul Naţional de Cercetare-Dezvoltare în Informatică (ICI) u.c.#Curtea de Apel Bucureşti un Curtea de Apel Oradea lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīvas 89/665/EEK un 92/13/EEK – Publisks līgums – Pārbaudes procedūras – Valsts tiesību akti, kuros tiek prasīta “labticīgas rīcības drošības nauda” līgumslēdzējas iestādes aktu pārbaudes procedūru pieejamībai – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību.#Apvienotās lietas C-439/14 un C-488/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2016. gada 15. septembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīvas 89/665/EEK un 92/13/EEK — Publiski līgumi — Pārbaudes procedūras — Valsts tiesību akti, kuros tiek prasīta “labticīgas rīcības drošības nauda” līgumslēdzējas iestādes aktu pārbaudes procedūru pieejamībai — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 47. pants — Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību”
      Apvienotās lietās C‑439/14 un C‑488/14
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa, Rumānija) un Curtea de Apel Oradea (Oradjas Apelācijas tiesa, Rumānija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2014. gada 19. septembrī un 2014. gada 8. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti attiecīgi 2014. gada 24. septembrī un 2014. gada 4. novembrī, tiesvedībās

            SC Star Storage SA

      pret

            Institutul Naţional de Cercetare-Dezvoltare în Informatică (ICI) (C‑439/14)
      un

            SC Max Boegl România SRL ,

            SC UTI Grup SA ,

            Astaldi SpA ,

            SC Construcții Napoca SA

      pret

            RA Aeroportul Oradea ,

            SC Porr Construct SRL ,

            Teerag-Asdag Aktiengesellschaft ,

            SC Col-Air Trading SRL ,

            AVZI SA ,

            Trameco SA ,

            Iamsat Muntenia SA
          (C‑488/14).
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un M. Vilars [M. Vilaras] (referents),
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretāre L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 14. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  SC Star Storage SA vārdā – A. Fetiță, advokāte,

               —

                  SC Max Boegl România SRL vārdā – F. Irimia, advokāts,

               —

               Rumānijas valdības vārdā – R.-H. Radu, kā arī R. Haţieganu, D. Bulancea un M. Bejenar, pārstāves,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – K. Georgiadis un K. Karavasili, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Tokár un I. Rogalski, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2016. gada 28. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. panta 1.–3. punktu Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvā 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārbaudes] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma jomā] (OV 1989, L 395, 33. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK (OV 2007, L 335, 31. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 89/665”), un 1. panta 1.–3. punktu Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/13/EEK, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas [iepirkumu] procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV 1992, L 76, 14. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2007/66 (turpmāk tekstā – “Direktīva 92/13”), kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.

               2

               Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar lietu C‑439/14 strīdā starp SC Star Storage SA un Institutul Naţional de Cercetare-Dezvoltare în Informatică (ICI) (Informātikas pētniecības un attīstības valsts institūts, turpmāk tekstā – “ICI”) par publiskā iepirkuma procedūru par informātikas infrastruktūras un pakalpojumu attiecībā uz platformas cloud computing (mākoņdatošana) sagatavošanu, vadību, attīstību un ieviešanu iegādi un lietā C‑488/14 strīdā starp SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA, Astaldi SpA un SC Construcţii Napoca SA (turpmāk tekstā – “Max Boegl u.c.”), no vienas puses, un RA Aeroportul Oradea SA, Asocierea SC Porr Construct SRL, Teerag-Asdag Aktiengesellschaft, SC Col-Air Trading SRL, AZVI SA, Trameco SA un Iamsat Muntenia SA, no otras puses, par publiskā iepirkuma procedūru attiecībā uz Oradjas lidostas (Rumānija) infrastruktūras paplašināšanas un modernizācijas darbiem.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 89/665

               3

               Direktīvas 89/665 1. panta “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” 1.–3. punktā ir noteikts:
               “1.   Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras [(OV 2004, L 134, 114. lpp.)], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 10. līdz 18. pantu.
               Šīs direktīvas nozīmē līgumi ietver valsts līgumus, pamatnolīgumus, valsts būvdarbu koncesijas un dinamiskas iepirkuma sistēmas.
               Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva 2004/18/EK, līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar ko transponē minētos tiesību aktus.
               2.   Dalībvalstis nodrošina to, ka starp uzņēmumiem, kuri norāda uz kaitējumu, kas nodarīts saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, nav diskriminācijas tādēļ, ka šajā direktīvā ir nošķirti attiecīgo valstu noteikumi, ar ko īsteno Kopienas tiesību aktus, no citiem attiecīgo valstu noteikumiem.
               3.   Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.”

         Direktīva 92/13

               4

               Direktīvas 92/13 1. panta “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” 1.–3. punktā ir noteikts:
               “1.   Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/17/EK (2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs [(OV 2004, L 134, l. lpp.)], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 5. panta 2. punktu, 18. līdz 26. pantu, 29. un 30. pantu vai 62. pantu.
               Šīs direktīvas nozīmē līgumi ietver piegādes, būvdarbu un pakalpojumu līgumus, pamatnolīgumus un dinamiskas iepirkumu sistēmas.
               Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva 2004/17/EK, līgumslēdzēju subjektu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, kas transponē minētos tiesību aktus.
               2.   Dalībvalstis nodrošina to, ka starp uzņēmumiem, kuri norāda uz kaitējumu, kas nodarīts saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, nav diskriminācijas tādēļ, ka šajā direktīvā ir nošķirti attiecīgo valstu noteikumi, ar ko īsteno Kopienas tiesību aktus, no citiem attiecīgo valstu noteikumiem.
               3.   Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.”

         Direktīva 2007/66

               5

               Direktīvas 2007/66 preambulas 36. apsvērumā ir noteikts:
               “Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši ir atzīti [Hartā]. Jo īpaši šī direktīva tiecas nodrošināt, ka tiek pilnībā ievērotas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu saskaņā ar [Hartas] 47. panta pirmo un otro daļu.”

         Direktīva 2004/17

               6

               Direktīvas 2004/17 16. panta b) punktā ir paredzēts:
               “Attiecībā uz konkrētās darbības veikšanu, izņemot 19. līdz 26. pantā paredzētos izņēmumus vai ievērojot 30. pantu, šī direktīva attiecas uz līgumiem, kuru vērtība bez pievienotās vērtības nodokļa (PVN) ir novērtēta ne zemāk kā šādas robežvērtības:
               [..]

                        b)

                        EUR 5186000 attiecībā uz būvdarbu līgumiem.”

         Direktīva 2004/18

               7

               Direktīvas 2004/18 7. panta b) un c) punktā ir paredzēts:
               “Šī direktīva attiecas uz valsts līgumiem, kuri neatbilst 10. un 11. pantā un 12. līdz 18. pantā paredzētajiem izņēmumiem un kuru vērtība bez pievienotās vērtības nodokļa (PVN) ir vienāda ar turpmāk minētajām robežvērtībām vai lielāka par tām:
               [..]

                        b)

                        EUR 207000 [..];

                                 —

                                 piegādes valsts līgumiem un pakalpojumu valsts līgumiem, kuru slēgšanas tiesības piešķīrušas līgumslēdzējas iestādes, kas nav uzskaitītas IV pielikumā,

                                 —

                                 piegādes valsts līgumiem, kuru slēgšanas tiesības piešķīrušas līgumslēdzējas iestādes, kas uzskaitītas IV pielikumā un darbojas aizsardzības jomā, ja šie līgumi attiecas uz V pielikumā neminētu produkciju,

                                 —

                                 pakalpojumu valsts līgumiem, kuru slēgšanas tiesības līgumslēdzējas iestādes piešķīrušas attiecībā uz II A pielikuma 8. kategorijā ietilpstošiem pakalpojumiem, tiem 5. kategorijas telekomunikāciju pakalpojumiem, kuru pozīcija CPV nomenklatūrā ir līdzvērtīga pakalpojumu koda atsaucēm Nr. 7524, 7525 un 7526, un/vai II B pielikumā uzskaitītajiem pakalpojumiem;

                        c)

                        EUR 5186000 [..] publiskiem būvdarbu līgumiem.”

         Rumānijas tiesības

               8

                  Ordonanța de Urgență a Guvernului no 34/2006, privind atribuirea contractelor de achiziţie publică, a contractelor de concesiune de lucrări publice şi a contractelor de concesiune de servicii (Valdības steidzamības kārtībā pieņemtais rīkojums Nr. 34/2006 par būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publisko iepirkumu), kas grozīts un papildināts ar Ordonanța de Urgență a Guvernului no 51/2014 (Valdības steidzamības kārtībā pieņemtais rīkojums Nr. 51/2014, turpmāk tekstā – “OUG Nr. 34/2006”), 271.1 un 271.2 pantā ir noteikts:
               “271.
                     1
                   pants
               (1)   Lai līgumslēdzēju iestādi aizsargātu pret iespējami neatbilstošas rīcības risku, sūdzības iesniedzējam ir jāiemaksā labticīgas rīcības drošības nauda attiecībā uz visu laikposmu no sūdzības/lūguma/prasības iesniegšanas dienas līdz dienai, kad Valsts sūdzību izskatīšanas padomes/tiesas, kas lemj par minēto sūdzību/lūgumu/prasību, lēmums ir kļuvis galīgs.
               (2)   Sūdzība/lūgums/prasība tiek noraidīta gadījumā, ja sūdzības iesniedzējs neiesniedz pierādījumus, ka 1. punktā paredzētā drošības nauda ir iemaksāta.
               (3)   Labticīgas rīcības drošības nauda tiek iemaksāta, izmantojot bankas pārskaitījumu vai garantiju, ko, ievērojot likumā paredzētos nosacījumus, ir izdevusi banka vai apdrošināšanas sabiedrība; oriģināls tiek iesniegts līgumslēdzējas iestādes juridiskajā adresē un kopija – Valsts sūdzību izskatīšanas padomei vai tiesai reizē ar sūdzību/lūgumu/prasību.
               (4)   Labticīgas rīcības drošības naudas apmērs tiek noteikts proporcionāli piešķiramā iepirkuma līguma paredzamajai vērtībai šādā veidā:

                        a)

                        1 % no paredzamās vērtības, ja tā ir zemāka par 55. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzēto robežvērtību;

                        b)

                        1 % no paredzamās vērtības, ja tā ir zemāka par 55. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto robežvērtību, bet nav lielāka par naudas summu [Rumānijas lejās (RON)], kas vienāda ar EUR 10000 atbilstoši Rumānijas Valsts bankas valūtas maiņas kursam drošības naudas iesniegšanas dienā;

                        c)

                        1 % no paredzamās vērtības, ja tā ir vienāda ar 55. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā paredzēto robežvērtību vai to pārsniedz, bet ja tā nav lielāka par naudas summu RON, kas vienāda ar EUR 25000 atbilstoši Rumānijas Valsts bankas valūtas maiņas kursam drošības naudas iesniegšanas dienā;

                        d)

                        1 % no paredzamās vērtības, ja tā ir vienāda ar 55. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto robežvērtību vai to pārsniedz, bet ja tā nav lielāka par naudas summu RON, kas vienāda ar EUR 100000 atbilstoši Rumānijas Valsts bankas valūtas maiņas kursam, kas bija spēkā garantijas iesniegšanas dienā.

                  (5)   Labticīgas rīcības drošības naudai ir jābūt spēkā vismaz 90 dienas, tai ir jābūt neatsaucamai un tai jāparedz beznosacījuma samaksa pēc pirmā līgumslēdzējas iestādes pieprasījuma, ja sūdzība/lūgums/prasība tiek noraidīta.
               (6)   Gadījumā, ja pēdējā labticīgas rīcības drošības naudas spēkā esamības dienā Valsts sūdzību izskatīšanas padomes vai tiesas nolēmums nav kļuvis galīgs un sūdzības iesniedzējs nav pagarinājis labticīgas rīcības drošības naudas spēkā esamību atbilstoši 1.–5. punktā paredzētajiem nosacījumiem, līgumslēdzēja iestāde ietur labticīgas rīcības drošības naudu. 271.
                     2
                   panta 3.–5. punkta noteikumi ir piemērojami mutatis mutandis.
               (7)   1.–6. punktā norādītās tiesību normas arī ir piemērojamas mutatis mutandis gadījumā, kad Valsts sūdzību izskatīšanas padomes lēmumu ir pārsūdzējusi persona, kas nav līgumslēdzēja iestāde vai sūdzības iesniedzēja atbilstoši 281. pantam.
               271.2 pants
               (1)   Ja Valsts sūdzību izskatīšanas padome vai tiesa sūdzību noraida gadījumā, kad lēmumu pārsūdzošā persona tieši ir vērsusies tiesā, līgumslēdzējai iestādei ir jāietur labticīgas rīcības drošības nauda līdz brīdim, kad Valsts sūdzību izskatīšanas padomes lēmums/tiesas spriedums kļūst galīgs. Ieturējums attiecas uz tām [iepirkuma] daļām, attiecībā uz kurām sūdzība ir tikusi noraidīta.
               (2)   Šā panta 1. punkta noteikumi ir piemērojami arī tad, ja sūdzības iesniedzējs atsakās no sūdzības/lūguma/prasības.
               (3)   Šā panta 1. punktā paredzētais pasākums nav piemērojams, ja Valsts sūdzību izskatīšanas padome/tiesa sūdzību noraida kā tādu, kurai ir zudis priekšmets, vai ja ir notikusi atteikšanās no sūdzības/lūguma/prasības pēc tam, kad līgumslēdzēja iestāde ir veikusi vajadzīgos koriģējošos pasākumus saskaņā ar 256.3 panta 1. punktu.
               (4)   Ja Valsts sūdzību izskatīšanas padome sūdzību apmierina vai ja tiesa apmierina prasību, kas celta par Valsts sūdzību izskatīšanas padomes lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība, līgumslēdzējai iestādei ir pienākums atmaksāt lēmumu pārsūdzošajai personai labticīgas rīcības drošības naudu piecu dienu laikā no brīža, kad lēmums/spriedums ir kļuvis galīgs.
               (5)   Ja sūdzības iesniedzējs vēršas tieši tiesā un tā apmierina iesniegto prasību, 4. punkta noteikumi ir piemērojami mutatis mutandis.
               (6)   Summas, ko līgumslēdzēja iestāde ir iekasējusi kā labticīgas rīcības drošības naudu, ir minētās līgumslēdzējas iestādes ieņēmumi.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

         Lieta C‑439/14

               9

                  ICI kā līgumslēdzēja iestāde 2014. gada 1. aprīlī publicēja Sistemul Electronic de Achiziţii Publice (Publisko iepirkumu elektroniskā sistēma, turpmāk tekstā – “SEAP”) paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, lai piešķirtu tiesības slēgt publisku līgumu attiecībā uz informātikas infrastruktūras un pakalpojumu saistībā ar cloud computing (mākoņdatošana) platformas izstrādi, vadību, attīstību un īstenošanu iegādi, kā arī atbilstošos iepirkuma dokumentus. Šī līguma, kura vērtība tika novērtēta RON 61287713,71 (apmēram EUR 13700000) bez pievienotās vērtības nodokļa, slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijs bija “viszemākā cena”.

               10

               Pēc komersantu iesniegtajiem pieteikumiem ICI publicēja SEAP virkni iepirkuma dokumentu noteikumu paskaidrojošu piezīmju.

               11

               2014. gada 30. jūnijāStar Storage apstrīdēja Consiliul Naţional de Soluţionare a Contestaţiilor (Valsts sūdzību izskatīšanas padome, turpmāk tekstā – “CNSC”) 2014. gada 24. jūnija paskaidrojošās piezīmes Nr. 4 un Nr. 5 un 2014. gada 26. jūnija paskaidrojošās piezīmes Nr. 7.

               12

               Ar 2014. gada 18. jūlija lēmumu CNSC noraidīja šo sūdzību kā nepieņemamu, pamatojoties it īpaši uz OUG Nr. 34/2006 271.1 panta 2. punktu, jo Star Storage nebija iesniegusi labticīgas rīcības drošības naudu.

               13

               2014. gada 5. augustāStar Storage cēla prasību Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa, Rumānija) atcelt it īpaši šo noraidošo lēmumu, apgalvojot, ka Rumānijas tiesību aktos paredzētais pienākums iesniegt labticīgas rīcības drošības naudu ir pretrunā gan Rumānijas konstitūcijai, gan Savienības tiesībām.

               14

               Iesniedzējtiesa apgalvo, ka, ņemot vērā labticīgas rīcības drošības naudas nozīmi un to regulējošos noteikumus, tā var būtiski ietekmēt komersantu tiesības uz efektīvu līgumslēdzēju iestāžu aktu pārbaudes procedūru.

               15

               Šādos apstākļos Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas 89/665 [..] 1. panta 1. punkta trešās daļas un 1. panta 3. punkta normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru līgumslēdzēju iestāžu lēmumu pārbaudes procedūru var izmantot tikai tad, ja iepriekš ir iesniegta “labticīgas rīcības drošības nauda”, kas paredzēta [OUG] Nr. 34/2006 271.1 un 271.2 pantā?”

         Lieta C‑488/14

               16

                  RA Aeroportul Oradea kā līgumslēdzēja iestāde 2014. gada 21. janvārī publicēja SEAP paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, lai piešķirtu tiesības slēgt līgumu attiecībā uz Oradjas (Rumānija) lidostas infrastruktūras paplašināšanas un modernizācijas darbiem. Šī līguma paredzamā vērtība bez PVN bija RON 101232054 (aptuveni EUR 22800000) bez pievienotās vērtības nodokļa, un piešķiršanas kritērijs bija “saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums”.

               17

               Atbilstoši ziņojumam, kas tika sagatavots pēc piedāvājumu novērtēšanas, SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA un Astaldi SpA izveidotās apvienības iesniegtais piedāvājums tika atzīts par neatbilstošu, bet SC Construcţii Napoca SA, SC AICI Cluj SA un CS Icco Energ SRL izveidotās apvienības iesniegtais piedāvājums, piemērojot izmantoto piešķiršanas kritēriju, tika ierindots otrajā vietā.

               18

               Šīs divas apakšuzņēmēju asociācijas katra pārsūdzēja šo ziņojumu CNSC. Ar tās 2014. gada 10. jūlija lēmumu šīs pārsūdzības tika noraidītas kā nepamatotas. Līdz ar to katra no šīm apvienībām cēla prasības par šo noraidošo lēmumu Curtea de Apel Oradea (Oradjas Apelācijas tiesa).

               19

               2014. gada 10. septembra tiesas sēdē šī tiesa vērsa prasītāju pamatlietā uzmanību uz faktu, ka, ievērojot to, ka 2014. gada 1. jūlijā ir stājies spēkā OUG Nr. 34/2006 271.1 un 271.2 pants, tām bija jāiesniedz “labticīgas rīcības drošības nauda”. Tādējādi Max Boegl u.c. prasīja, lai Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija) tiktu celta prasība par šo noteikumu neatbilstību konstitūcijai un lai Tiesā tiktu iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               20

               Šādos apstākļos Curtea de Apel Oradea (Oradjas Apelācijas tiesa, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas 89/665 [..] 1. panta 1.–3. punkta un Direktīvas 92/13 [..] 1. panta 1.–3. punkta normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru līgumslēdzēju iestāžu lēmumu pārbaudes procedūru var izmantot tikai tad, ja iepriekš ir iesniegta “labticīgas rīcības drošības nauda”, kas ir paredzēta OUG Nr. 34/2006 271.1 un 271.2 pantā?”

         Tiesvedība Tiesā

               21

               Ar 2014. gada 13. novembra un 2014. gada 10. decembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs noraidīja Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa) Curtea de Apel Oradea (Oradjas Apelācijas tiesas) lūgumus lietās C‑439/14 un C‑488/14 noteikt paātrinātu procedūru, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktā.

               22

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2014. gada 13. novembra rīkojumu lietas C‑439/14 un C‑488/14 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.

               23

               Ar 2015. gada 15. janvāra spriedumu Nr. 5 Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) iebildumu par OUG Nr. 34/2006 271.1 un 271.2 panta neatbilstību konstitūcijai, ko izvirzīja attiecīgi Star Storage un Max Boegl u.c., daļēji pieņēma.

               24

               Ar 2015. gada 21. jūlija vēstuli Tiesa, piemērojot sava Reglamenta 101. pantu, vērsās Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa) un Curtea de Apel Oradea (Oradjas Apelācijas tiesa) ar lūgumu sniegt paskaidrojumus, aicinot tās iesniegt savus apsvērumus par Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 15. janvāra spriedumu Nr. 5 un tā iespējamo ietekmi uz to attiecīgajiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               25

               Ar 2015. gada 11. augusta vēstuli, kas Tiesā ir reģistrēta 2015. gada 26. augustā, Curtea de Apel Oradea (Oradjas Apelācijas tiesa) būtībā norādīja, ka Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 15. janvāra spriedumā Nr. 5 ir pieņemts iebildums par neatbilstību konstitūcijai attiecībā uz OUG Nr. 34/2006 271.2 panta 1. un 2. punktu, bet ir noraidīts iebildums attiecībā uz OUG Nr. 34/2006 271.1 panta un 271.2 panta 3.–6. punktu, tādējādi tās lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas tikai uz šiem pēdējiem minētajiem noteikumiem.

               26

               Ar 2015. gada 14. septembra vēstuli, kas Tiesā reģistrēta 2015. gada 23. septembrī, Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa) būtībā norādīja arī, ka ar Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 15. janvāra spriedumu Nr. 5 ir apstiprināta pienākuma iesniegt labticīgas rīcības drošības naudu kā nosacījuma visu prasību pieņemamībai atbilstība konstitūcijai un ka līdz ar to vēl ir jāpārbauda, vai OUG Nr. 34/2006 271.1 un 271.2 panta noteikumi, kuri ir atzīti par saderīgiem ar Rumānijas konstitūciju un kuros tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanai publisko iepirkuma procedūrā ir paredzēts nosacījums, ka ir jāiesniedz “labticīgas rīcības drošības nauda”, var tik uzskatīti par saderīgiem ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu, kas tiek aizsargāts Direktīvas 89/665 1. panta 1.–3. punktā un Direktīvas 92/13 1. panta 1.–3. punktā, aplūkojot tos kopsakarā ar Hartas 47. pantu.

               27

               Turklāt tā apgalvo, ka Rumānijas tiesību aktos ir prasīta padziļināta analīze, pirmkārt, apstāklim, ka labticīgas rīcības drošības nauda tiek pievienota “konkursa garantijai”, kas pretendentam atbilstoši OUG Nr. 34/2006 43.1 pantam arī ir jāiesniedz un kuras summa ir līdz 2 % no līguma paredzamās vērtības, un, otrkārt, faktam, ka nav iespējams ne atkāpties no labticīgas rīcības drošības naudas summas, kas atbilstoši OUG Nr. 34/2006 271.1 panta 4. punktam automātiski tiek noteikta apmērā no 1 % no noslēdzamā līguma paredzamās vērtības līdz apmēram, kas atbilst maksimāli EUR 100000, ne piešķirt samazinājumu vai nolemt sadalīt maksājumus atkarībā no attiecīgā gadījuma apstākļiem.

               28

               Līdz ar to Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa) aicina Tiesu atbildēt uz šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas 89/665 1. panta 1.–3. punkta normas, kā arī Direktīvas 92/13 1. panta 1.–3. punkta normas, skatītas kopā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām līgumslēdzēju iestāžu lēmumu pārbaudes procedūru var izmantot tikai tad, ja līgumslēdzējas iestādes labā ir iesniegta “labticīgas rīcības drošības nauda”, kas ir paredzēta OUG Nr. 34/2006 271.1 un 271.2 pantā?”

               29

               Visbeidzot, ar 2015. gada 4. novembra spriedumu Nr. 750 Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) arī atzina par neatbilstošu Rumānijas konstitūcijai OUG Nr. 34/2006 271.1 panta 5. punktu, kurā ir paredzēta labticīgas rīcības drošības naudas beznosacījuma samaksa pēc pirmā pieprasījuma līgumslēdzējai iestādei gadījumā, ja tiek noraidīta sūdzība, lūgums vai prasība.

         Ievada piezīmes

               30

               Jākonstatē, ka, tā kā lietā C‑439/14 aplūkotais publiskais līgums attiecas uz piegādēm un pakalpojumiem, kuru vērtība pārsniedz Direktīvas 2004/18 7. panta b) punktā paredzēto slieksni, pamatlietā ir piemērojama Direktīva 89/665.

               31

               Savukārt Rumānijas valdība un Eiropas Komisija iebilst par lietā C‑488/14 aplūkotā publiskā līguma raksturu; pirmā apgalvo, ka uz šo līgumu attiecas Direktīva 2004/18 un līdz ar to Direktīva 89/665, bet otrā – ka uz minēto līgumu attiecas Direktīva 2004/17 un tātad Direktīva 92/13.

               32

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, tā kā iesniedzējtiesa lietā C‑488/14 ir sniegusi tikai ļoti niecīgas norādes par pamatlietā aplūkoto publisko līgumu, Tiesai nav iespējams noteikt, vai uz to attiecas Direktīva 2004/17 vai Direktīva 2004/18.

               33

               Tomēr, precizējot, ka par šo jautājumu ir jālemj iesniedzējtiesai, šī nenoteiktība neietekmē prejudiciālo jautājumu lietā C‑488/14, jo, kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 25. punktā, aplūkojamā publiskā līguma summa sasniedz gan Direktīvas 2004/18 7. panta c) punktā, gan Direktīvas 2004/17 16. panta b) punktā būvdarbu publiskajiem iepirkumiem noteiktos sliekšņus.

               34

               Līdz ar to Tiesa vienlaikus atbildēs uz lietā C‑439/14 un lietā C‑488/14 uzdotajiem jautājumiem, jo Direktīvu 89/665 un 92/13 normas, kuru interpretācija tiek lūgta, katrā ziņā ir izteiktas pilnīgi identiskā redakcijā.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               35

               Vispirms jānorāda, kā tas izriet no abu iesniedzējtiesu, atbildot uz Tiesas nosūtīto lūgumu sniegt paskaidrojumus, sniegtajiem paskaidrojumiem un no tiesas sēdē izteiktajiem apsvērumiem, ka OUG Nr. 34/2006 271.2 panta 1. un 2. punkta, kā arī 271.1 panta 5. punkta pēdējā teikuma normas ir pasludinātas par pretrunā esošām Rumānijas konstitūcijai ar attiecīgi Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 15. janvāra spriedumu Nr. 5 un 2015. gada 4. novembra spriedumu Nr. 750.

               36

               Abas iesniedzējtiesas ir precizējušas, ka līdz ar to tās vairs nevar piemērot pēdējās minētās tiesību normas, ko Rumānijas valdība apstiprināja tiesas sēdē. Tomēr tās tieši norādīja, ka tās turpina uzturēt savus prejudiciālos jautājumus, jo citas pamatlietā aplūkojamās Rumānijas tiesiskā regulējuma normas vēl joprojām ir piemērojamas.

               37

               Šādos apstākļos, precizējot, ka tikai iesniedzējtiesas var izdarīt secinājumus no Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 15. janvāra sprieduma Nr. 5 un 2015. gada 4. novembra sprieduma Nr. 750, atrisinot lietas, kuras tā izskata, ir jāuzskata, ka lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas tikai uz tām Rumānijas tiesiskā regulējuma normām par labticīgas rīcības drošības naudu, kas ir atzītas par atbilstīgām konstitūcijai.

               38

               No minētā izriet, ka, uzdodot savus jautājumus, iesniedzējtiesas būtībā jautā, vai Direktīvas 89/665 1. panta 1.–3. punkts un Direktīvas 92/13 1. panta 1.–3. punkts, skatīti Hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietās, kurā, lai būtu pieņemama jebkura līgumslēdzējas iestādes aktu pārsūdzība, ir noteikts pienākums prasītājam iesniegt tajā paredzēto labticīgas rīcības drošības naudu par labu līgumslēdzējai iestādei, precizējot, ka šī drošības nauda ir jāatmaksā prasītājam neatkarīgi no prasības iznākuma.

               39

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktā un Direktīvas 92/13 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka publiskā iepirkuma procedūrās līgumslēdzēju iestāžu pieņemos lēmumus, kas ietilpst Direktīvu 2004/17 un 2004/18 piemērošanas jomā, var efektīvi un it īpaši tik ātri, cik iespējams, pārbaudīt ar pamatojumu, ka tie ir pretēji Savienības tiesībām publisko iepirkumu jomā vai valsts tiesību normām, ar kurām ir transponētas šīs tiesības.

               40

               Gan Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktā, gan Direktīvas 92/13 1. panta 3. punktā turklāt ir paredzēts pienākums dalībvalstīm nodrošināt to, ka pārbaudes procedūras ir pieejamas vismaz katrai tādai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrētu līgumu un kurai ir nodarīts kaitējums vai ir iespējams, ka tiks nodarīts kaitējums varbūtēja pārkāpuma dēļ atbilstoši sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt.

               41

               Šīs tiesību normas, kas ir paredzētas komersantu aizsardzībai pret līgumslēdzējas iestādes patvaļu, tādējādi ir vērstas uz to, lai nodrošinātu visās dalībvalstīs efektīvus tiesiskās aizsardzības līdzekļus, lai garantētu Savienības noteikumu publiskā iepirkuma jomā efektīvu piemērošanu, it īpaši stadijā, kad pārkāpumi vēl var tikt laboti (šajā ziņā skat. spriedumus, 2002. gada 12. decembris, Universale-Bau u.c., C‑470/99, EU:C:2002:746, 71. punkts; 2014. gada 11. septembris, Fastweb, C‑19/13, EU:C:2014:2194, 34. punkts, kā arī 2015. gada 12. marts, eVigilo, C‑538/13, EU:C: 2015:166, 50. punkts).

               42

               Tomēr ne Direktīvā 89/665, ne Direktīvā 92/13 nav ietvertas tiesību normas, kas īpaši regulētu nosacījumus, kuros var izmantot šos tiesību aizsardzības līdzekļus. Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvā 89/665 ir paredzēti tikai minimālie nosacījumi, kas ir jāievēro valstu tiesību sistēmās ieviestajās pārbaudes procedūrās nolūkā garantēt Savienības tiesību normu ievērošanu publisko līgumu jomā (skat. it īpaši spriedumus, 2003. gada 27. februāris, Santex, C‑327/00, EU:C:2003:109, 47. punkts; 2003. gada 19. jūnijs, GAT, C‑315/01, EU:C:2003:360, 45. punkts, kā arī 2010. gada 30. septembris, Strabag u.c., C‑314/09, EU:C:2010:567, 33. punkts).

               43

               Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pārbaudes tiesā procesuālie noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt Savienības tiesībās paredzētās to kandidātu un pretendentu tiesības, kurus ir aizskāruši līgumslēdzēju iestāžu lēmumi, nedrīkst ietekmēt Direktīvas 89/665 un Direktīvas 92/13 lietderīgo iedarbību, kuru mērķis ir nodrošināt, ka līgumslēdzēju iestāžu nelikumīgi lēmumi var tikt efektīvi un, cik vien iespējams, ātri pārbaudīti (it īpaši skat. spriedumus, 2002. gada 12. decembris, Universale-Bau u.c., C‑470/99, EU:C:2002:746, 72. punkts; 2003. gada 27. februāris, Santex, C‑327/00, EU:C:2003:109, 51. punkts; 2005. gada 3. marts, Fabricom, C‑21/03 un C‑34/03, EU:C:2005:127, 42. punkts; rīkojums, 2007. gada 4. oktobris, Consorzio Elisoccorso San Raffaele, C‑492/06, EU:C:2007:583, 29. punkts; spriedumi, 2015. gada 12. marts, eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, 40. punkts, kā arī 2015. gada 6. oktobris, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, 47. punkts).

               44

               It īpaši ir jārūpējas par to, lai netiktu aizskarta ne Direktīvu 89/665 un 92/13 efektivitāte (skat. spriedumus, 2002. gada 18. jūnijs, HI, C‑92/00, EU:C:2002:379, 58. un 59. punkts, kā arī 2014. gada 11. decembris, Croce Amica One Italia, C‑440/13, EU:C:2014:2435, 40. punkts), ne Savienības tiesībās privātpersonām piešķirtās tiesības (spriedumi, 2002. gada 12. decembris, Universale-Bau u.c., C‑470/99, EU:C:2002:746, 72. punkts, kā arī 2010. gada 28. janvāris, Uniplex (UK), C‑406/08, EU:C:2010:45, 49. punkts).

               45

               Turklāt ir svarīgi atgādināt, kā izriet no Direktīvas 2007/66 preambulas 36. apsvēruma, ka šīs direktīvas un tātad Direktīvas 89/665, kā arī Direktīvas 92/13, kuras tā groza un papildina, mērķis ir nodrošināt tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesību uz objektīvu tiesu pilnīgu aizsardzību atbilstoši Hartas 47. panta pirmajai un otrajai daļai.

               46

               Līdz ar to, ja dalībvalstis nosaka pārbaudes tiesā noteikumus, kuru mērķis ir nodrošināt Direktīvās 89/665 un 92/13 paredzētās to kandidātu un pretendentu tiesības, kurus aizskar līgumslēdzēju iestāžu lēmumi, dalībvalstīm ir jāgarantē tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un objektīvu tiesu aizsardzību, kas ir paredzētas Hartas 47. pantā, ievērošana.

               47

               Šajā gadījumā OUG Nr. 34/2006 271.1 panta 1.–5. punktā ikvienai personai, kas piedalās publiskajā iepirkumā un kam ir nodoms pārsūdzēt līgumslēdzējas iestādes lēmumu CNSC vai tieši tiesā, kā nosacījums jebkādas pārsūdzības pieņemamībai ir paredzēts pienākums iesniegt labticīgas rīcības drošības naudu. Šī drošības nauda, kuras summa atbilst 1 % no attiecīgā publiskā iepirkuma paredzamās vērtības un kura nevar pārsniegt EUR 25000 piegāžu un pakalpojumu publiskajiem iepirkumiem un EUR 100000 būvdarbu publiskiem līgumiem, ir jāiesniedz līgumslēdzējas iestādes labā vai nu ar bankas pārskaitījumu, vai ar banku iestādes vai apdrošināšanas sabiedrības izdotas garantijas starpniecību, kam derīguma termiņš ir vismaz 90 dienas.

               48

               Tomēr šī drošības nauda ir jāatmaksā ne tikai, ja sūdzība ir apmierināta, ne vēlāk kā piecas dienas pēc tās dienas, kurā lēmums ir kļuvis galīgs, atbilstoši OUG Nr. 34/2006 271.2 panta 4. un 5. punktam, bet arī, ja sūdzība tiek atsaukta vai noraidīta, jo, ievērojot Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 15. janvāra spriedumu Nr. 5 un 2015. gada 4. novembra spriedumu Nr. 750, līgumslēdzējai iestādei šobrīd vairs nav tiesiska pamata drošības naudas ieturēšanai.

               49

               Kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 37. punktā, labticīgas rīcības drošības nauda kā priekšnoteikums jebkuras sūdzības izskatīšanai tātad ir tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Hartas 47. panta izpratnē ierobežojums, kas atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam var būt attaisnojams tikai tad, ja tas ir paredzēts tiesību aktos, ja ar to tiek ievērota minēto tiesību būtība un, ievērojot samērīguma principu, ja tas ir nepieciešams un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Eiropas Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (skat. spriedumu, 2016. gada 4. maijs, Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, 160. punkts).

               50

               Jākonstatē, ka pamatlietās labticīgas rīcības drošības naudas juridiskais pamats ir skaidri un precīzi noteikts OUG Nr. 34/2006, tādējādi tas ir jāuzskata par paredzētu valsts tiesību aktos (skat. spriedumus, 2014. gada 27. maijs, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586; 2015. gada 6. oktobris, Delvigne, C‑650/13, EU:C:2015:648, 47. punkts, un 2015. gada 17. decembris, WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, 81. punkts). Turklāt apstāklis, ka labticīgas rīcības drošības nauda var sasniegt pamatsummu EUR 25000 vai EUR 100000, nevar likt secināt, ka pienākums iesniegt šādu garantiju ietekmē tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību būtību, jo katrā ziņā līgumslēdzēja iestāde šo garantiju nevar ieturēt, lai kāds būtu prasības iznākums.

               51

               Tomēr vēl ir jāpārbauda, vai labticīgas rīcības drošības nauda atbilst vispārējo interešu mērķim un vai, ja tā tam atbilst, ar to tiek ievērots samērīguma princips Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē.

               52

                  OUG Nr. 34/2006 271.1 panta 1. punktā ir precizēts, ka labticīgas rīcības drošības naudas mērķis ir aizsargāt līgumslēdzēju iestādi pret iespējamas neatbilstošas rīcības risku. Rumānijas valdība savos rakstveida apsvērumos, kā arī tiesas sēdē norādīja, ka labticīgas rīcības drošības naudas galvenais mērķis ir atvieglot publisko iepirkumu procedūras, novēršot tiesības aizsardzības līdzekļu ļaunprātīgu izmantošanu un jebkādu kavēšanos līguma noslēgšanā.

               53

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka cīņa pret tiesību aizsardzības līdzekļu ļaunprātīgu izmantošanu, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 44. punktā, ir likumīgs mērķis, kas atbilst ne tikai Direktīvu 89/665 un 92/13 mērķu īstenošanai, bet arī plašāk – pareizai tiesvedībai.

               54

               Tāda finansiāla prasība, kāda ir pamatlietās aplūkotā labticīgas rīcības drošības nauda, ir pasākums, kas var atturēt no ļaunprātīgas apstrīdēšanas un pareizas tiesvedības interesēs garantēt visām personām, ka viņu pārsūdzības tiks izskatītas tik īsos termiņos, cik iespējams, atbilstoši Hartas 47. panta pirmajai un otrajai daļai.

               55

               Tomēr, lai gan pareizas tiesvedības intereses var attaisnot finansiāla ierobežojuma noteikšanu personas piekļuvei tiesību aizsardzības līdzekļiem, šim ierobežojumam tomēr ir jānodrošina saprātīgs samērs starp izmantotajiem līdzekļiem un mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, 47. un 60. punkts).

               56

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan pienākums iesniegt labticīgas rīcības drošības naudu savā pašreizējā versijā ir mazāk ierobežojošs pasākums nekā sākotnējā versijā, jo līgumslēdzēja iestāde to vairs nevar ieturēt automātiski un bez nosacījumiem gadījumā, ja pārsūdzība tiek noraidīta vai atsaukta, šim pienākumam ir jābūt piemērotam, lai īstenotu Rumānijas tiesību aktos noteikto mērķi cīnīties ar ļaunprātīgām pārsūdzībām.

               57

               Pirmkārt, labticīgas rīcības drošības naudas iesniegšana, kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 55. punktā, ir finansiāls slogs prasītājam neatkarīgi no tā, vai viņš veic bankas pārskaitījumu vai iesniedz bankas garantiju.

               58

               Labticīgas rīcības drošības naudas summa tiek noteikta procentu veidā no attiecīgā publiskā līguma cenas, un tā var sasniegt EUR 25000 attiecībā uz piegāžu un pakalpojumu publiskiem līgumiem un EUR 100000 attiecībā uz būvdarbu publiskiem līgumiem.

               59

               Šāda apmēra summas nodrošināšana ar bankas pārskaitījumu, kā arī vajadzība veikt vajadzīgās darbības, lai iesniegtu bankas garantiju un samaksātu šīs iesniegšanas izdevumus, var rosināt prasītājus būt zināmā mērā prātīgiem, iesniedzot savas prasības. Turklāt, tā kā labticīgas rīcības drošības nauda samazina resursus vai vismaz prasītāju kredīta iespējas līdz brīdim, kad tā tiek atbrīvota, tā var mudināt izrādīt rūpību procedūrās, ko tie uzsāk, saskaņā ar pārbaudes ātruma prasību, kas noteikta Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktā un Direktīvas 92/13 1. panta 1. punktā. Kā Rumānijas valdība apgalvoja tiesas sēdē, nevar izslēgt, ka šāda finansiāla prasība mudina potenciālos prasītājus nopietni izvērtēt savu interesi uzsākt tiesvedību un to iespēju uzvarēt lietā un tādējādi novērš tādu prasību iesniegšanu, kuru ir acīmredzami nepamatotas vai kuru mērķis ir tikai aizkavēt iepirkuma procedūru (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, 73. punkts).

               60

               Otrkārt, tā kā atbilstoši Curtea Constituţională (Konstitucionālā tiesa) 2015. gada 15. janvāra spriedumam Nr. 5 un 2015. gada 4. novembra spriedumam Nr. 750 vairs nav iespējams tas, ka līgumslēdzēja iestāde automātiski un bez nosacījumiem ietur labticīgas rīcības drošības naudu, un ka tā tiek pārskaitīta pēc pirmā pieprasījuma, nevar uzskatīt, ka tikai pienākums iesniegt šo drošības naudu kā ikvienas sūdzības pieņemamības nosacījums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu tā mērķi cīnīties ar ļaunprātīgām pārsūdzībām.

               61

               Labticīgas rīcības drošības nauda, kas ir 1 % no publiskā iepirkuma vērtības un kuras maksimums ir noteikts atkarībā no iepirkuma rakstura, ir pieticīga (skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, 58. punkts), it īpaši pretendentiem, kam parasti ir jāpierāda noteikta finansiāla kapacitāte. Turklāt un katrā ziņā šī garantija var tikt iesniegta bankas garantijas formā. Visbeidzot, tā ir jāiesniedz tikai attiecībā uz laikposmu starp sūdzības iesniegšanu un tās galīgu izlemšanu.

               62

               Visbeidzot atbildē uz lūgumu sniegt paskaidrojumus, ko tai nosūtīja Tiesa, Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa) aicināja Tiesu atbildēt uz tās jautājumu, ņemot vērā labticīgas rīcības drošības naudu un konkursa garantijas, kura pretendentam arī ir jāiesniedz atbilstoši OUG Nr. 34/2006 43.1 pantam, kopsummu. Tomēr tā šajā ziņā nav iesniegusi nekādus precizējumus ne par pretendenta garantijas pašreizējo kārtību, ne pat par tās saistību ar labticīgas rīcības drošības naudu. Šādos apstākļos Tiesa nevar paust savu nostāju šajā jautājumā.

               63

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 89/665 1. panta 1.–3. punkts un Direktīvas 92/13 1. panta 1.–3. punkts, skatīti Hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietās, kurā jebkuras sūdzības par līgumslēdzējas iestādes aktu pieņemamībai ir noteikts nosacījums par prasītāja pienākumu iesniegt tajā paredzēto labticīgas rīcības drošības naudu par labu līgumslēdzējai iestādei, jo šī drošības nauda ir jāatmaksā prasītājam neatkarīgi no prasības iznākuma.

         Tiesāšanās izdevumi

               64

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šīs tiesvedības ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārbaudes] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegāžu un būvdarbu publisko līgumu slēgšanas tiesības], kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK, 1. panta 1.–3. punkts un Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/13/EEK, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2007/66, 1. panta 1.–3. punkts, skatīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietās, kurā jebkuras sūdzības par līgumslēdzējas iestādes aktu pieņemamībai ir noteikts nosacījums par prasītāja pienākumu iesniegt tajā paredzēto labticīgas rīcības drošības naudu par labu līgumslēdzējai iestādei, jo šī drošības nauda ir jāatmaksā prasītājam neatkarīgi no prasības iznākuma.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – rumāņu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 31.martā. # Interquell GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme. # Lieta T-20/02.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 26. janvāris.#Hansa Metallwerke AG u.c. pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi – Pārdošanas cenu saskaņošana un konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 23. panta 2. punkts – Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesiskās paļāvības aizsardzība.#Lieta C-611/13 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 26. janvārī (
            *1
         )
      “Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi — Pārdošanas cenu saskaņošana un konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa — Regula (EK) Nr. 1/2003 — 23. panta 2. punkts — Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma — Pienākums norādīt pamatojumu — Tiesiskās paļāvības aizsardzība”
      Lieta C‑611/13 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2013. gada 26. novembrī iesniedza

            Hansa Metallwerke AG
          , Štutgarte (Vācija),

            Hansa Nederland BV
          , Neikerka [Nijkerk] (Nīderlande),

            Hansa Italiana Srl
          , Kastelnuovodelgarda [Castelnuovo del Garda] (Itālija),

            Hansa Belgium
          , Ase [Asse] (Beļģija),

            Hansa Austria GmbH
          , Zalcburga (Austrija),
      ko pārstāv S. Cappellari, H.‑J. Hellmann un C. Malz, Rechtsanwälte,
      apelācijas sūdzības iesniedzējas,
      pārējie lietas dalībnieki –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv L. Malferrari un R. Sauer, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja pirmajā instancē,

         Eiropas Savienības Padome,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši M. Bergere [M. Berger], E. Levits, S. Rodins [S. Rodin] (referents) un F. Biltšens [F. Biltgen],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 10. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar apelācijas sūdzību Hansa Metallwerke AG, Hansa Nederland BV, Hansa Italiana Srl, Hansa Belgium, Hansa Austria GmbH lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 16. septembra spriedumu Hansa Metallwerke u.c./Komisija (T‑375/10, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2013:475), ar kuru Vispārējā tiesa ir daļēji noraidījusi to prasību atcelt Komisijas 2010. gada 23. jūnija Lēmumu C(2010) 4185, galīgā redakcija, par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/39092 – Vannas istabu aprīkojums) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un pakārtoti samazināt tām ar šo lēmumu uzliktā naudas soda apmēru.

         Atbilstošie tiesību akti

         Regula (EK) Nr. 1/2003

               2

               Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81. un 82.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
               “2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:

                        a)

                        pārkāpj [EKL] 81. vai 82. pantu [..]
                        [..]

                  Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
               [..]
               3.   Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”

         2006. gada pamatnostādnes

               3

               Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), 2. punktā ir norādīts, ka naudas sodu noteikšanai “Komisijai jāņem vērā pārkāpuma smagums un tā ilgums” un “uzliktais naudas sods nedrīkst pārsniegt robežas, kas norādītas [Regulas Nr. 1/2003] 23. panta 2. punkta otrajā un trešajā daļā”.

               4

               2006. gada pamatnostādņu 37. punktā ir noteikts:
               “Lai gan šīs pamatnostādnes sniedz vispārēju metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas vai no 21. punktā minētajiem ierobežojumiem.”

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               5

               Tiesvedības priekšvēsturi, kas aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–34. punktā, var rezumēt šādi.

               6

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas ir sanitārtehnikas izstrādājumu ražotājas.

               7

               2004. gada 15. jūlijāMasco Corp. un tās meitasuzņēmumi, tostarp Hansgrohe AG, kas ražo sanitārtehnikas izstrādājumus, un Hüppe GmbH, kas ražo dušas nodalījumus, informēja Komisiju par aizliegto vienošanos vannas istabu aprīkojuma nozarē un lūdza piemērot atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) vai, ja tas netiktu piemērots, samazināt tām uzliekamo naudas sodu apmēru.

               8

               2004. gada 9. un 10. novembrī Komisija veica iepriekš nepaziņotas pārbaudes vairāku sabiedrību un nacionālo profesionālo apvienību, kas darbojas vannas istabu aprīkojuma nozarē, telpās. Pēc tam, kad laikā no 2005. gada 15. novembra līdz 2006. gada 16. maijam Komisija bija pieprasījusi informāciju no minētajām sabiedrībām un apvienībām, tai skaitā no apelācijas sūdzības iesniedzējām, tā 2007. gada 26. martā pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tika arī tika tām paziņots.

               9

               Pēc uzklausīšanas sēdes, kura notika no 2007. gada 12. novembra līdz 14. novembrim, pēc 2009. gada 9. jūlija faktu izklāsta vēstules un pēc papildu informācijas pieprasījumu nosūtīšanas, kuri bija adresēti tostarp apelācijas sūdzības iesniedzējām, Komisija 2010. gada 23. jūnijā pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā konstatēja, ka pastāv LESD 101. panta 1. punkta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.) 53. panta pārkāpums vannas istabu aprīkojuma nozarē. Šis pārkāpums, kurā esot piedalījušies 17 uzņēmumi, esot norisinājies dažādos laikposmos no 1992. gada 16. oktobra līdz 2004. gada 9. novembrim un esot izpaudies kā pret konkurenci vērstu nolīgumu vai saskaņotu darbību kopums Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas teritorijā. Preces, uz kurām attiecās aizliegtā vienošanās, esot vannas istabu aprīkojums, kas ietilpst kādā no trim šādu preču apakšgrupām, proti, sanitārtehnikas izstrādājumi, dušas nodalījumi un to piederumi, kā arī keramikas izstrādājumi.

               10

               Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzēju dalību konstatētajā pārkāpumā, pirmkārt, Komisija konstatēja, ka, lai gan pārkāpuma laikā būdamas galvenokārt sanitārtehnikas izstrādājumu ražotājas, tās tomēr zinājušas par dažādiem preču sortimentiem, uz kuriem attiecās pārkāpums, ņemot vērā to piedalīšanos koluzīvajās sanāksmēs, ko rīkoja dažādas saskaņošanas struktūras, pie kurām tās piederēja. Otrkārt, kas attiecas uz aizliegtās vienošanās ģeogrāfisko tvērumu, Komisija uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir piedalījušās sanāksmēs piecās no sešām dalībvalstīm, kurās tika konstatēta aizliegtā vienošanās, līdz 2002. gadam, proti, Beļģijā, Vācijā, Itālijā, Nīderlandē un Austrijā. Attiecībā uz Franciju Komisija atzina, ka, neraugoties uz pārkāpuma esamību kopš 2002. gada, apelācijas sūdzības iesniedzējas izbeidza dalību attiecīgajā nacionālajā profesionālajā apvienībā šajā pašā gadā. Tomēr, ņemot vērā vairākus informatīvus elementus un pierādījumus, tā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas esot varējušas saprātīgi nojaust, ka pret konkurenci vērstajām darbībām, kas raksturoja atklāto pārkāpumu, ir sekas Francijas teritorijā. Tādēļ Komisija secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevarēja nezināt par attiecīgā pārkāpuma vispārējo tvērumu un galvenajām īpašībām.

               11

               Šādu iemeslu dēļ Komisija apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas 5. punktā uzlika apelācijas sūdzības iesniedzējām naudas sodu EUR 14758220 apmērā.

               12

               Lai noteiktu šo naudas sodu apmēru, Komisija balstījās uz 2006. gada pamatnostādnēm.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               13

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 8. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzējas cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, izvirzot sešus pamatus. Pirmais pamats bija par kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā attiecībā uz naudas soda, kas uzlikts atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajai daļai, maksimālo apmēru, otrais – par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, trešais – šās regulas 23. panta 2. punkta pārkāpumu, aplūkojot to kopsakarā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību, kas izriet no kļūdas, kura pieļauta naudas soda apmēra aprēķinā, ceturtais – par atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, piektais – par sodu tiesiskuma principa pārkāpumu, kas izrietot no minētās regulas 23. panta 2. punkta, un sestais – par administratīvo iestāžu rīcības likumības principa pārkāpumu un tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu.

               14

               Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzējas prasīja samazināt uzliktā naudas soda apmēru.

               15

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību kopumā.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               16

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām;

                        —

                        pakārtoti samazināt naudas soda apmēru;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

                        —

                        pakārtotāk atcelt pārsūdzēto spriedumu un nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai izskatīšanai.

               17

               Komisija lūdz Tiesu:

                        —

                        noraidīt apelācijas sūdzību;

                        —

                        pakārtoti gadījumā, ja pārsūdzētais spriedums tiek atcelts daļēji, noraidīt prasību un

                        —

                        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelāciju

               18

               Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats ir par to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi sodu un sankciju individualizācijas principu. Otrais pamats attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Trešais pamats ir par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu.

         Par pirmo pamatu – sodu individualizācijas principa pārkāpumu

      Lietas dalībnieču argumenti

               19

               Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa tostarp pārsūdzētā sprieduma 87. punktā ir pārkāpusi sodu individualizācijas principu.

               20

               Proti, apstrīdētajā lēmumā Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, īstenojot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu naudas sodu apmērā noteikšanā, piemērojot 2006. gada pamatnostādnes, lai noteiktu naudas soda summu, kas tika uzlikts apelācijas sūdzības iesniedzējām.

               21

               Taču šajās pamatnostādnēs definētā vispārējā aprēķina metode tādā situācijā kā šajā lietā radot rezultātu, ka regulāri tiek pārsniegts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteiktais 10 % ierobežojums, it īpaši attiecībā uz nediversificētiem “vienas preces” uzņēmumiem. Šās metodes piemērošana nozīmējot, ka šādu uzņēmumu izdarīto pārkāpumu ilguma un smaguma kritēriji, uz kuriem ir izdarīta atsauce Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā, netiek pienācīgi ņemti vērā. Šo pamatnostādņu piemērošana radot vēl lielāku sodu individualizācijas principa aizskārumu nekā Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”).

               22

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 31. pantam Vispārējai tiesai ir neierobežota kompetence, kas ļauj tai tostarp aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un tādējādi atcelt, samazināt vai palielināt pēdējās minētās uzlikto naudas sodu. Turklāt no 2011. gada 16. jūnija sprieduma Putters International/Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289), kā arī Komisijas 2012. gada 28. marta lēmuma par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.452 – Logu un stikla durvju stiprinājumi) (turpmāk tekstā – “2012. gada 28. marta lēmums”) izrietot, ka, ja Komisija ir kļūdījusies, īstenojot savas pilnvaras naudas soda apmēra noteikšanā, Vispārējai tiesai esot pašai savas neierobežotās kompetences ietvaros autonomi jāizvērtē naudas sods atbilstoši konkrētā gadījuma apstākļiem.

               23

               Taču pārsūdzētā sprieduma 87. punktā Vispārējā tiesa neesot veikusi šādu izvērtēšanu un esot vienīgi nepamatoti atsaukusies uz judikatūru par 1998. gada pamatnostādņu saderīgumu ar sodu individualizācijas principu, uzskatot, ka tas pats attiecas uz 2006. gada pamatnostādņu piemērošanu.

               24

               Komisija uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams un jebkurā gadījumā tas ir nepamatots.

         Tiesas vērtējums

               25

               Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 87. punktā ir pārkāpusi Savienības tiesības, it īpaši sodu individualizācijas principu, autonomi nepārbaudot naudas sodu un uzskatot, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteiktais 10 % ierobežojums, kā arī Tiesas judikatūra par šo ierobežojumu, kas izstrādāta attiecībā uz 1998. gada pamatnostādnēm, ir piemērojama naudas sodu noteikšanā, kas uzlikti atbilstoši 2006. gada pamatnostādnēm. Vispārējā tiesa tādējādi neesot atzinusi, ka pēdējo minēto pamatnostādņu piemērošanas sekas ir tādas, ka, pirmkārt, naudas soda aprēķinā netiek pietiekami ņemts vērā pārkāpumu smagums un ilgums un, otrkārt, ka 10 % maksimālais apmērs tiek regulāri pārkāpts attiecībā uz nediversificētiem “vienas preces” uzņēmumiem.

               26

               Tomēr ir jākonstatē, ka, to darīdama, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               27

               Proti, kā Vispārējā tiesa to ir pareizi norādījusi pārsūdzētā sprieduma 87. punktā, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet – fakts, ka, piemērojot šīs regulas 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto 10 % ierobežojumu no apgrozījuma, noteikti faktori, tādi kā pārkāpuma smagums un ilgums, faktiski neiedarbojas uz uzliktā naudas soda apmēru, ir vienkārši sekas, kas izriet no šīs augstākās robežas piemērošanas galīgajai summai (it īpaši skat. spriedumus, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 279. punkts, kā arī 2012. gada 12. jūlijs, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:455, 81. punkts).

               28

               Minētā augšējā robeža ir paredzēta, lai novērstu, ka tiek uzlikti naudas sodi, kurus – kā to ir iespējams paredzēt – uzņēmumi nebūs spējīgi samaksāt, ņemot vērā to lielumu, kas – kaut arī aptuveni un nepilnīgi – ir noteikts atkarībā no uzņēmumu kopējā apgrozījuma (spriedumi, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 280. punkts, kā arī 2012. gada 12. jūlijs, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:455, 82. punkts).

               29

               Jautājums tātad ir par robežu, kas vienādi ir piemērojama visiem uzņēmumiem un kas ir noteikta atkarībā no katra uzņēmuma lieluma, lai novērstu pārmērīgu un nesamērīgu naudas sodu uzlikšanu. Šai augšējai robežai tādējādi ir atšķirīgs un neatkarīgs mērķis salīdzinājumā ar to, kāds izvirzīts pārkāpuma smaguma un ilguma kritērijiem (spriedumi, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 281. un 282. punkts, kā arī 2012. gada 12. jūlijs, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:455, 83. punkts).

               30

               No tā izriet, ka gan argumenti par pārkāpumu smaguma un ilguma nepietiekamu ņemšanu vērā tādēļ, ka piemērota Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā maksimālā robeža, gan argumenti par to, ka minētā robeža 2006. gada pamatnostādņu dēļ un pretēji tam, kas izrietēja atbilstoši 1998. gada pamatnostādnēm, tiekot regulāri pārkāpta attiecībā uz nediversificētiem “vienas preces” uzņēmumiem, ir jānoraida kā nepamatoti.

               31

               Proti, pat ja pieļautu, ka, aprēķinot naudas sodus, kas pasludināmi attiecībā uz uzņēmumiem, kuri piedāvā maz preču, starpsummas biežāk pārsniedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo robežu, kad Komisija piemēro 2006. gada pamatnostādnes, nekā tas ir atbilstoši 1998. gada pamatnostādnēm, šāds apstāklis neliek apšaubīt šās robežas, uz kuru ir atsaukusies Tiesa, piemērošanu gan attiecībā uz naudas sodiem, kas pasludināti atbilstoši pirmajām pamatnostādnēm, gan atbilstoši otrajām.

               32

               Tādējādi nebūtu jāpārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 87. punktā tā ir apstiprinājusi Komisijas veikto vērtējumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktā naudas soda apmēru, kas bija balstīts uz 2006. gada pamatnostādnēm, neveicot autonomu šā naudas soda vērtējumu.

               33

               No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jānoraida.

         Par otro pamatu – pienākumu norādīt pamatojumu

      Lietas dalībnieču argumenti

               34

               Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējās tiesas izvērsumam par sodu individualizācijas principu trūkst pamatojuma. Lai gan pārsūdzētā sprieduma 80. un nākamajos punktos, it īpaši 87. punktā, Vispārējā tiesa pārbaudīja atsevišķus apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus šajā jautājumā, tā neesot atsaukusies uz argumentiem, kas norādīti 2011. gada 16. jūnija spriedumā Putters International/Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289), it īpaši minētā sprieduma 75. punktā esošajiem argumentiem, neraugoties uz nozīmi, kādu šiem pēdējiem minētajiem argumentiem piedēvēja apelācijas sūdzības iesniedzējas. Tāpat pārsūdzētajā spriedumā neesot atsauces uz atbilstošajiem 2012. gada 28. marta lēmuma apsvērumiem, tādēļ Vispārējā tiesa neesot lēmusi par šiem jautājumiem.

               35

               Komisija iebilst, ka Vispārējai tiesai bija vienīgi sīkāk jāizklāsta sava lēmuma būtiskais pamatojums, nevis jāatsaucas uz kāda noteikta sprieduma obiter dictum vai vēlāku Komisijas lēmumu.

         Tiesas vērtējums

               36

               Ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai Vispārējās tiesas pienākums norādīt pamatojumu neliek tai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, un pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 372. punkts, kā arī 2008. gada 21. janvāris, FIAMM u.c./Padome un Komisija, C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 96. punkts).

               37

               Konkrētāk, pienākums norādīt pamatojumu saviem spriedumiem principā nevar sniegties tiktāl, ka Vispārējai tiesai ir jāpamato savs rastais risinājums vienā lietā attiecībā uz tās citā lietā rasto risinājumu vai vēl jo mazāk attiecībā uz lēmumu, ko Komisija ir pieņēmusi citā lietā (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija, C‑444/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:464, 66. punkts, kā arī 2014. gada 4. septembris, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/ITSB, C‑509/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:2173, 51. punkts).

               38

               Tādēļ, tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir skaidri izklāstījusi motīvus, kuru dēļ tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju par sodu individualizācijas principa pārkāpumu, otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

         Par trešo pamatu – tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu

               39

               Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.

               40

               Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas tostarp apgalvo, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 104. punkta, ka nav strīda par to, ka Komisija ir vairākkārt pārkāpusi procesuālās normas, paziņojot citiem uzņēmumiem to skarošus komercnoslēpumus. Taču minētā sprieduma 102.–119. punktā Vispārējā tiesa esot ļoti formāli aplūkojusi to, kā Komisija ievēro tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ignorējot uzticības, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas ir devušas Komisijas dienestiem 2002. gada paziņojuma par sadarbību īstenošanā, pašu būtību.

               41

               Uzņēmumiem, kas sadarbojas, esot jāvar paļauties uz Komisijas solījumiem, ja tos saskanīgi ir devuši par lietu atbildīgās komandas atbildīgie darbinieki. Uzskatīt, kā to ir darījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 115. punktā, ka šādi solījumi nerada šādu tiesisko paļāvību, jo tos nav devis kompetentais dienests, apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā, esot pretrunā vispārējo interešu mērķim vajāt par pārkāpumiem un pārkāpjot tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.

               42

               Komisija uzskata, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

         Tiesas vērtējums

               43

               Ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 110.–116. punktā Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi, vai Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, nepiemērojot apelācijas sūdzības iesniedzējām tām uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu.

               44

               Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā ir pamatoti uzsvērusi, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesības pieprasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību paredz triju kumulatīvu nosacījumu izpildi, tostarp par to, ka Eiropas Savienības administrācija ir sniegusi precīzus, beznosacījumu un saskanīgus solījumus (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 18. jūlijs, AER/Karatzoglou, C‑213/06 P, EU:C:2007:453, 33. punkts, un 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, 81. punkts). Turklāt pārsūdzētā sprieduma 113.–116. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka šajā gadījumā šie trīs nosacījumi netika izpildīti.

               45

               Taču, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītā argumentācija ir vērsta uz pārsūdzētā sprieduma 115. punktu par to, ka attiecīgajiem Komisijas darbiniekiem vai dienestiem nav ļauts izteikt šādus solījumus, ir tikai jākonstatē, ka katrā ziņā šim punktam ir pakārtots raksturs un šī argumentācija nevar likt atcelt pārsūdzēto spriedumu.

               46

               Līdz ar to šis iebildums ir noraidāms kā neiedarbīgs.

               47

               Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem pamatiem nav ticis apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               48

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

               49

               Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedums ir nelabvēlīgs un Komisija ir prasījusi piespriest tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tām ir jāpiespriež atlīdzināt šīs apelācijas tiesvedības izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           apelācijas sūdzību noraidīt;

                              2)

                              Hansa Metallwerke AG, Hansa Nederland BV, Hansa Italiana Srl, Hansa Belgium un Hansa Austria GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	* Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1999. gada 29.jūnijā. # Zviedrijas Karaliste pret Eiropas Savienības Padomi. # Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta C-206/97.