title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 7. oktobrī. # Panagiotis Markopoulos u.c. pret Ypourgos Anaptyxis un Soma Orkoton Elegkton. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Symvoulio tis Epikrateias - Grieķija. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Astotā direktīva 84/253/EEK - 11. un 15. pants - Personu apstiprināšana grāmatvedības obligāto revīziju veikšanai - Iespēja apstiprināt personas, kuras nav nokārtojušas profesionālās gatavības pārbaudījumu - Nosacījumi citu dalībvalstu pilsoņu apstiprināšanai. # Lieta C-255/01.

text:
      Lieta C‑255/01
      Panagiotis Markopoulos  u.c.
      pret
      Ypourgos Anaptyxis un Soma Orkoton Elegkton
      (Symvoulio tis Epikrateias lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Astotā direktīva 84/253/EEK – 11. un 15. pants – Personu apstiprināšana grāmatvedības obligāto revīziju veikšanai – Iespēja apstiprināt personas, kuras nav nokārtojušas profesionālās gatavības pārbaudījumu – Nosacījumi citu dalībvalstu pilsoņu apstiprināšanai
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Sabiedrības – Direktīva 84/253 – Personu apstiprināšana grāmatvedības
            obligāto revīziju veikšanai – Pārejas noteikumi – Noteiktu speciālistu kategoriju apstiprināšana bez profesionālās gatavības
            pārbaudījuma (15. pants) – Nosacījumi – Termiņš šādas apstiprināšanas iespējas izmantošanai
      (Padomes Direktīvas 84/253 15. pants)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Sabiedrības – Direktīva 84/253 – Personu apstiprināšana grāmatvedības
            obligāto revīziju veikšanai – Personu apstiprināšana, kas ir savu kvalifikāciju daļēji vai pilnībā ieguvušas citā dalībvalstī
            (11. pants) – Nosacījumi
      (Padomes Direktīvas 84/253 11. pants)
      1.        Astotās direktīvas 84/253, kas pamatojas uz EEK līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz personu apstiprināšanu
         grāmatvedības dokumentu obligāto revīziju veikšanai, 15. pants visām dalībvalstīm ļauj apstiprināt personas, kas atbilst šajā
         pantā noteiktajiem nosacījumiem, proti, kuras attiecīgajā dalībvalstī ir kvalificējušās 1. panta 1. punktā noteikto dokumentu
         obligāto revīziju veikšanai un kuras to veica vienu gadu pēc to valsts tiesību normu stāšanās spēkā, ar ko transponē Astoto
         direktīvu, neuzliekot tām par pienākumu iepriekš nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu un neatkarīgi no tā, vai valsts
         tiesiskais regulējums pirms Astotās direktīvas pieņemšanas īpašai speciālistu kategorijai paredzēja vai neparedzēja pienākumu
         nokārtot pārbaudījumu.

      Tomēr minētais 15. pants iestājas pret to, ka dalībvalsts izmanto šajā pantā noteiktās tiesības pēc viena gada termiņa izbeigšanās,
         skaitot no to valsts tiesību normu spēkā stāšanās datuma, ar ko transponē Direktīvu, kas ir datums, kurš nedrīkst būt vēlāks
         par 1990. gada 1. janvāri.

      (sal. ar 35., 37., 44., 52.–53. punktu, rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Astotās direktīvas 84/253, kas pamatojas uz EEK līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz personu apstiprināšanu
         grāmatvedības dokumentu obligāto revīziju veikšanai, 11. pants uzņemošajai dalībvalstij ļauj apstiprināt grāmatvedības obligāto
         revīziju veikšanai speciālistus, kas jau ir apstiprināti citā dalībvalstī, neuzliekot tiem par pienākumu nokārtot profesionālās
         gatavības pārbaudījumu, ja šīs uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes saskaņā ar minēto direktīvu atzīst viņu kvalifikāciju
         par līdzvērtīgu tai kvalifikācijai, ko pieprasa šo iestāžu valsts tiesību akti.

      Nepastāvot īpašiem noteikumiem, kas nosaka līdzvērtīguma izvērtējumu, kompetento iestāžu pienākums ir veikt minēto izvērtējumu,
         ievērojot pienākumus, kurus dalībvalstīm uzliek Līguma noteikumi un jo īpaši noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      (sal. ar 62., 67. punktu, rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 7. oktobrī (*)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Astotā direktīva 84/253/EEK – 11. un 15. pants – Personu apstiprināšana grāmatvedības obligāto revīziju veikšanai – Iespēja apstiprināt personas, kuras nav nokārtojušas profesionālās gatavības pārbaudījumu – Nosacījumi citu dalībvalstu pilsoņu apstiprināšanai
      Lieta C‑255/01
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Symvoulio tis Epikrateias (Grieķija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2001. gada 12. jūnijā un Tiesā reģistrēts 2001. gada 3. jūlijā, tiesvedībā

      Panagiotis Markopoulos u.c.
      pret
      Ypourgos Anaptyxis,

      Soma Orkoton Elegkton,

      piedaloties:
      Georgios Samothrakis u.c.
      un
      Christos Panagiotidis.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši S. fon Bārs [S. von Bahr], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un K. Šīmans [K. Schiemann] (referents),

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A . Tizzano],

      sekretāre M.F. Kontē [M.F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 11. februārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        P. Markopula [P. Markopoulos] u.c. vārdā – N. Alivizats [N. Alivizatos], E. Kjusopulu [E. Kiousopoulou], G. Dellis [G. Dellis] un K. Jannakopuls [K. Giannakopoulos], Dikigoroi,

      –        Soma Orkoton Elegkton vārdā – A. Kalogers [A. Kalogeras], Dikigoros,

      –        G. Samotraka [G. Samothrakis] u.c. vārdā – C. Politis [C. Politis] un N. Skandamis [N. Skandamis], Dikigoroi,

      –        H. Panajotida [C. Panagiotidis] vārdā – M. Bahs [M. Bachas], Dikigoros,

      –        Grieķijas valdības vārdā – E. M. Mamuna [E. M. Mamouna] un S. Spiropuls [S. Spyropoulos], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – S. Ortiss Vaamonde [S. Ortiz Vaamonde] un M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Patakja [M. Patakia] un K. Šmita [C. Schmidt], pārstāves,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 1. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 11. un 15. pantu Padomes 1984. gada 10. aprīļa Astotajā
         direktīvā 84/253/EEK, kas pamatojas uz EEK līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz personu apstiprināšanu
         grāmatvedības dokumentu obligāto revīziju veikšanai (OV L 126, 20. lpp., turpmāk tekstā – "Astotā direktīva").

      2        Šis lūgums ir iesniegts prāvas ietvaros starp P. Markopulu u.c. un Ypourgos Anaptyxis [Attīstības ministrs], kā arī Soma Orkoton Elegkton (turpmāk tekstā – "Zvērināto grāmatvežu padome"), un kurā ir iestājušies G. Samotrakis u.c. un H. Panajotidis, sakarā ar
         šīs padomes lēmumu iekļaut tās reģistrā 60 kandidātus, kuru vidū ir pamata lietā iestājušās personas, neprasot viņiem nokārtot
         profesionālās gatavības pārbaudījumu, kā to paredz Astotās direktīvas 4. pants.

      3        Iesniedzējtiesa pamatā lūdz Tiesu precizēt Astotās direktīvas 15. pantā dalībvalstij noteikto tiesību apjomu grāmatvedības
         dokumentu revīziju veikšanai apstiprināt noteiktas kategorijas personas, kas nav nokārtojušas profesionālās gatavības pārbaudījumu.
         Papildus iesniedzējtiesa jautā, vai attiecībā uz personām, kas jau ir apstiprinātas citā dalībvalstī, atbrīvojums no pārbaudījuma
         jebkurā gadījumā būtu attaisnojams saskaņā ar Astotās direktīvas 11. pantu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      4        Astotās direktīvas pirmais, otrais, trešais un ceturtais apsvērums precizē:

      "[..] saskaņā ar Direktīvu 78/660/EEK noteiktu veidu sabiedrību grāmatvedības gada pārskati ir jārevidē vienai vai vairākām
         personām, kas ir tiesīgas veikt šādas revīzijas [..];

      [..] minētā direktīva ir papildināta ar Direktīvu 83/349/EEK [..] par konsolidētajiem pārskatiem;
      [..] ir jāsaskaņo to personu kvalifikācija, kuras ir tiesīgas veikt grāmatvedības dokumentu obligātās revīzijas; [un] ir jānodrošina,
         ka šīs personas ir neatkarīgas un ar labu reputāciju;

      [..] augsts teorētisko zināšanu līmenis, kas vajadzīgs, lai veiktu grāmatvedības dokumentu obligātās revīzijas, un spēja to
         izmantot praksē jānodrošina ar personas profesionālās gatavības pārbaudījumu".

      5        Atbilstoši Astotās direktīvas sestajam apsvērumam:

      "[..] dalībvalstīm ir jābūt pilnvarotām pieņemt pārejas noteikumus speciālistu interesēs".
      6        Šīs direktīvas devītais apsvērums norāda:

      "[..] dalībvalstis varēs apstiprināt personas, kas ieguvušas kvalifikāciju ārpus šīs valsts, bet līdzvērtīgu tai, kādu prasa
         šī direktīva".

      7        Ņemot vērā Padomes 1978. gada 25. jūlija Ceturto direktīvu 78/660/EEK, kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu
         un attiecas uz noteiktu veidu sabiedrību gada pārskatiem (OV L 222, 11. lpp.), un Padomes 1983. gada 13. jūnija Septīto direktīvu,
         kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz konsolidētajiem pārskatiem (OV L 193, 1. lpp.),
         kuras attiecīgi minētas Astotās direktīvas pirmajā un otrajā apsvērumā, Astotās direktīvas 1. panta 1. punkts nosaka:

      "Koordinācijas pasākumus, kas paredzēti šajā direktīvā, piemēro normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas attiecas uz
         personām, kuras atbild par:

      a)       sabiedrību gada pārskatu obligātajām revīzijām un pārbaudēm, vai gada ziņojumi atbilst minētajiem gada pārskatiem, tiktāl,
         ciktāl Kopienas tiesību akti prasa veikt šādas revīzijas un pārbaudes;

      b)       koncernu konsolidēto pārskatu obligātajām revīzijām un pārbaudēm, vai konsolidētie gada ziņojumi atbilst attiecīgajiem konsolidētajiem
         gada pārskatiem, tiktāl, ciktāl Kopienas tiesību akti prasa veikt šādas revīzijas un pārbaudes."

      8        Astotās direktīvas 2. pants ļauj veikt šīs direktīvas 1. panta 1. punktā minēto dokumentu obligāto revīziju tām personām,
         kuras ir apstiprinātas šim darbam. Saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu apstiprināt var tikai tādas fiziskas personas, "kas
         ir pabeigušas pirms universitātes līmeni, apguvušas teorētiskās izglītības kursu, pabeigušas praktiskās mācības un [sekmīgi]
         nokārtojušas valsts sarīkotu vai atzītu profesionālās gatavības pārbaudījumu universitātes gala pārbaudījuma līmenī".

      9        Tomēr Astotās direktīvas 11. panta 1. punkts nosaka:

      "Dalībvalstu iestādes var apstiprināt personas, kas ir kvalifikāciju pilnīgi vai daļēji ieguvušas citā dalībvalstī, ja tās
         atbilst abiem šiem nosacījumiem:

      a)       kompetentās iestādes uzskata viņu kvalifikāciju par līdzvērtīgu tai, ko saskaņā ar šo direktīvu prasa minētās dalībvalsts
         tiesību akti; un

      b)       tās ir pierādījušas tādas juridiskas zināšanas, kādas šajā dalībvalstī vajadzīgas 1. panta 1. punktā minēto dokumentu obligāto
         revīziju veikšanai. Dalībvalstu iestādes šādu pierādījumu tomēr nepieprasa, ja tās uzskata, ka juridiskās zināšanas, kas iegūtas
         citā dalībvalstī, ir pietiekamas."

      10      Astotās direktīvas 12.–19. pants attiecas uz pārejas noteikumiem. Saskaņā ar minētās direktīvas 15. pantu:

      "Vienu gadu pēc dienas, kad stājušies spēkā 30. panta 2. punktā minētie nosacījumi, dalībvalstis saskaņā ar šo direktīvu var
         apstiprināt speciālistus, kurus kompetentās iestādes nav atsevišķi apstiprinājušas, bet kuri šajā dalībvalstī ir kvalificējušies
         1. panta 1. punktā minēto dokumentu obligāto revīziju veikšanai un šo darbu līdz minētajai dienai ir faktiski veikuši."

      11      Astotās direktīvas 19. pants nosaka:

      "Atkāpjoties no 4. panta, nedrīkst apstiprināt speciālistus, kas minēti 15. un 16. pantā, un personas, kas minētas 18. pantā,
         ja kompetentās iestādes neuzskata, ka persona spēj veikt dokumentu, kas minēti 1. panta 1. punktā, obligātās revīzijas un
         ka tai ir kvalifikācija, kas ir līdzvērtīga to personu kvalifikācijai, kuras ir apstiprinātas saskaņā ar 4. pantu."

      12      Saskaņā ar Astotās direktīvas 30. panta 1. un 2. punktu:

      "1. Dalībvalstīs līdz 1988. gada 1. janvārim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu
         šīs direktīvas prasības. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju.

      2. Dalībvalstis var noteikt, ka 1. punktā paredzētos noteikumus nepiemēro līdz 1990. gada 1. janvārim."
       Valsts tiesiskais regulējums
      13      Kā paskaidro iesniedzējtiesa, pirms Astotās direktīvas pieņemšanas noteiktu grāmatvedības dokumentu revīzijas Grieķijā veica
         zvērināti grāmatveži. Viņiem vajadzēja būt iekļautiem Zvērinātu grāmatvežu padomes reģistrā. Dekrēta‑likuma Nr. 3329/55 10. panta
         6. punkts (FEK A' 230) paredzēja, ka Zvērinātu grāmatvežu padomes uzraudzības padome nolūkā pārbaudīt kandidātu zināšanas varēja likt viņiem
         par šīm zināšanām nokārtot pārbaudījumu. Šajā sakarā Karaļa dekrēta Nr. 737/61 (FEK A' 186) 2. pants vispārināja pienākumu visiem kandidātiem iziet iepriekšēju konkursu.

      14      Saskaņā ar Dekrēta‑likuma Nr. 3329/55 2. pantu iepriekš minētajiem zvērinātajiem grāmatvežiem tika piešķirta "ekskluzīva"
         kompetence, kas sākotnēji ietvēra publiska rakstura uzraudzību, kura vēlāk tika pakāpeniski paplašināta, aptverot dažādu valsts
         uzņēmumu, kas izveidoti kā akciju sabiedrības, kā arī dažādu akciju sabiedrību ar privātu kapitālu kontroli. Šiem zvērinātajiem
         grāmatvežiem saskaņā ar Dekrēta‑likuma Nr. 3329/55 3. pantu bija piešķirta arī "fakultatīva" kompetence, saskaņā ar kuru viņus
         varēja izvēlēties visu veidu komercsabiedrību, kā arī visu Civilkodeksā noteikto juridisko personu revīzijas veikšanai.

      15      Turklāt bija grāmatveži, kas varēja veikt vienīgi tās darbības, kuras nebija nodotas zvērināto grāmatvežu ziņā, neprasot tiem
         iepriekš sekmīgi nokārtot konkursu vai eksāmenu. Šajā speciālistu kategorijā – "parastajos grāmatvežos" – ietilpa ne tikai
         šīs aktivitātes praktizējošie Grieķijas pilsoņi, bet arī personas, kas šādā amatā apstiprinātas citās valstīs.

      16      No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka nolūkā transponēt Astoto direktīvu iekšējās tiesībās valsts tiesiskais regulējums
         ir grozīts vairākas reizes.

      17      Pirmkārt, Dekrētu‑likumu Nr. 3329/55 grozīja Prezidenta dekrēts Nr. 15/89 par tiesību aktu, kas attiecināti uz zvērinātiem
         grāmatvežiem, piemērošanu Astotajai direktīvai (FEK A' 5/5.1.1989). Šajā sakarā grozītā Dekrēta‑likuma Nr. 3329/55 10. pants, pēc būtības saglabājot Zvērinātu grāmatvežu padomes
         izveides struktūru, nolūkā padarīt valsts tiesisko regulējumu atbilstošu Astotajai direktīvai precizē pienākumu sekmīgi nokārtot
         iepriekšēju pārbaudījumu, lai personu iekļautu minētajā padomē. Grozītā Dekrēta‑likuma Nr. 3329/55 10. panta 9. punkts tāpat
         paredzēja iespēju par zvērinātiem grāmatvežiem apstiprināt personas, kas saņēmušas citas dalībvalsts iestāžu profesionālo
         akreditāciju ar nosacījumu, ka viņu kvalifikācija ir līdzvērtīga to personu kvalifikācijai, kas par zvērinātiem grāmatvežiem
         apstiprinātas saskaņā ar šī panta 1. punkta noteikumiem un kas ir veiksmīgi nokārtojušas iepriekšēju pārbaudījumu.

      18      Kā pārejas noteikumus Prezidenta dekrēts Nr. 15/89 tā 6. panta 3. un 4. punktā paredzēja iespēju līdz 1990. gada 1. janvārim
         apstiprināt zvērinātu grāmatvežu amatā bez pārbaudījuma nokārtošanas tos speciālistus, kas pierādīja, ka viņi Grieķijā ir
         veikuši sabiedrību gada pārskatu vai uzņēmumu grupu konsolidēto pārskatu obligātās revīzijas, jo īpaši, ar nosacījumu, ka
         viņiem bija augstskolas diploms un ka viņi tika atzīti par kompetentiem veikt grāmatvedības obligātās revīzijas.

      19      Otrkārt, ar Likuma Nr. 1969/91 (FEK A' 167/30.10.1991.) kumulatīvo iedarbību un ar Prezidenta dekrētu Nr. 226/92 (FEK A' 120/14.7.1992.) Zvērinātu grāmatvežu padome tika aizstāta ar Zvērinātu revidentu padomi. Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 10. pants,
         kas paredz nosacījumus, pamatojoties uz kuriem personu var iekļaut šajā jaunajā padomē, paredzēja, ka iekļūšana tajā ir atkarīga
         no profesionālās gatavības pārbaudījuma nokārtošanas, ko detalizēti nosaka Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 11. pants. Tomēr
         minētā dekrēta 24. panta 4. punkts noteica, ka tie zvērinātie grāmatveži, kuri jau ir Zvērināto grāmatvežu padomes sastāvā,
         tiek iekļauti jaunajā Zvērinātu revidentu padomē.

      20      Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 24. pants kā pārejas noteikumus noteica:

      "2. Ar lūgumu, kas iesniegts sešu mēnešu termiņā pēc šī Prezidenta dekrēta publicēšanas, un pēc pārbaudījuma sekmīgas nokārtošanas
         saskaņā ar nākamā punkta noteikumiem iepriekš minētajā zvērinātu grāmatvežu reģistrā ir arī iekļaujamas:

      a)       personas, kas ieguvušas Grieķijā izsniegtu augstskolas diplomu finansēs, komerczinībās vai rūpniecībā vai ārzemēs izsniegtu
         līdzvērtīgu diplomu un kam ir Grieķijas pilsonība vai kas ir grieķu izcelsmes, un kam ir piecpadsmit gadu revīzijas prakse
         finanšu, grāmatvedības un tiesību sfērā Grieķijā;

      b)       personas, kas ir Grieķijas pilsoņi un citu Eiropas Kopienu dalībvalstu pilsoņi, kuri i) ir apstiprināti zvērināta grāmatveža
         vai zvērināta revidenta profesijā citā Eiropas Kopienu dalībvalstī un ir atzīti kā zvērināti grāmatveži vai zvērināti revidenti
         Eiropas Kopienu valstī [..], un ii) ir ieguvuši desmit gadu ilgu revidenta praksi, no tiem vismaz trīs gadus – Grieķijā."

      21      Treškārt, pienākumu iepriekš nokārtot pārbaudījumu, kas noteikts Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 24. panta 2. punktā, atcēla
         Prezidenta dekrēta Nr. 121/93 2. panta 7. punkts (FEK A' 53/12.4.1993.), saskaņā ar kuru Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 24. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā minētajām personām
         pārbaudījuma un novērtēšanas nolūkā bija jāiesniedz kompetentai izvērtēšanas komisijai dokumenti par grāmatvedības revīzijām,
         ko viņi bija veikuši savas karjeras laikā.

      22      Ceturtkārt, Likuma Nr. 2231/94 (FEK A' 139/31.8.1994) 18. panta 3. punkts noteica:

      "Pirms apstiprināšanas amatā tiem, kas jau iekļauti Zvērinātu revidentu padomes reģistrā, ko nosaka Prezidenta dekrēta Nr. 226/92
         13. pants, un kas nebija Zvērinātu grāmatvežu padomes sastāvā 1993. gada 30. aprīlī, ir jānokārto Prezidenta dekrēta Nr. 226/92
         10. un 11. pantā paredzētais profesionālās gatavības pārbaudījums. Šos pārbaudījumus organizē uzraudzības padome, kas arī
         nozīmē pārbaudījuma komisijas. Tie, kas nenokārto pārbaudījumu vai neierodas uz to, no reģistra tiek izsvītroti."

      23      Visbeidzot, pēdējo minēto noteikumu, kas no jauna noteica pienākumu nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu tiem, kas
         vēlējās tikt apstiprināti par zvērinātiem revidentiem saskaņā ar Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 24. panta 2. punkta pārejas
         noteikumiem, atcēla Likuma Nr. 2257/94 (FEK A' 197/23.11.1994.) 3. panta 2. punkts, kas nosaka:

      "Likuma Nr. 2231/94 (FEK A' 139) 18. panta 3. punktam ir jāpievieno 3.a, 3.b un 3.c punkts, kas paredz sekojošo: "3.a No Likuma Nr. 2231/94 18. panta
         3. punktā paredzētā pārbaudījuma ir atbrīvotas un uzskatāmas par likumīgi iekļautām Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 13. pantā
         minētajā Zvērinātu revidentu padomes reģistrā tās personas, kas ir ieguvušas Prezidenta dekrēta Nr. 226/92 10. panta 1. punktā
         noteikto augstskolas diplomu un kas pierāda – vēlākais līdz šī likuma publicēšanas brīdim, ka viņi Grieķijā 18 gadus ir veikuši
         revīzijas un bijuši atbildīgi par revīzijas veikšanu Grieķijā 1989. gada 1. janvārī, vai kas ir apstiprinātas zvērināta grāmatveža
         vai zvērināta revidenta specialitātē citā Eiropas Savienības dalībvalstī vai vienā no šādām valstīm – ASV, Kanāda, Austrālija,
         Jaunzēlande vai Dienvidāfrika, un kam uz 1989. gada 1. janvāri bija desmit gadu prakse revīziju veikšanā, no tiem vismaz trīs
         gadus – Grieķijā. Atbilstību šiem nosacījumiem Zvērinātu revidentu padomes uzraudzības padome pārbauda divu mēnešu laikā.
         Šī punkta iepriekšējās daļās minētie zvērinātie revidenti, kurus Zvērinātu revidentu padomes uzraudzības padome ir atzinusi
         par tādiem, kam nav vajadzīgās kvalifikācijas, iesniedz attaisnojošus dokumentus par savu kvalifikāciju jaunam pārbaudījumam
         īpašā trīspusējā komisijā, ko nozīmējis valsts ekonomikas ministrs un ko veido viens audita vai grāmatvedības augstskolas
         pasniedzējs, tirdzniecības palātas pārstāvis un Zvērinātu revidentu padomes zinātnes komitejas biedrs. Ja šī īpašā komisija
         atzīst, ka attiecīgajām personām ir vajadzīgā kvalifikācija, neskaitot iepriekšējās profesionālās pieredzes gadus, tās tiek
         apstiprinātas zvērināta revidenta palīga amatā un paaugstinātas zvērināta revidenta amatā tikai pēc tam, kad ieguvušas šī
         punkta 3.a daļā prasīto profesionālo pieredzi. [..]""

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      24      Pieteikuma iesniedzēji Symvoulio tis Epikrateias ir iesnieguši lūgumu nolūkā atcelt Zvērinātu revidentu padomes uzraudzības padomes 1995. gada 19. janvāra lēmumu, ar ko minētā
         padome savās rindās ir uzņēmusi 60 kandidātus, kas nebija iepriekšējās Zvērinātu grāmatvežu padomes sastāvā un kam nebija
         jānokārto profesionālās gatavības pārbaudījums, pamatojoties uz to, ka viņi izpildīja visus nosacījumus, ko paredz Likuma
         Nr. 2231/94 18. panta 3.a punkts, kas iekļauts ar Likuma Nr. 2257/94 3. panta 2. punktu (turpmāk tekstā – "Likuma Nr. 2231/94
         18. panta 3.a punkts).

      25      Dažiem no šiem 60 kandidātiem ir augstskolas diploms finansēs vai komerczinībās, Grieķijas pilsonība, un viņi ir ieguvuši
         piecpadsmit gadu praksi ekonomikas, grāmatvedības vai tieslietu jomā – kā tas ir Samotraka kunga u.c. gadījumā, turpretim
         citi ir Grieķijas pilsoņi vai citu valstu pilsoņi, kas apstiprināti zvērināta grāmatveža vai zvērināta revidenta specialitātē
         citā dalībvalstī un kas desmit gadus ir veikuši revīzijas – kā Panajotida kungs.

      26      Tā kā pieteikuma iesniedzēji ir pievērsuši uzmanību jautājumam par to, vai Astotā direktīva ir saderīga ar lēmuma Nr. 75 juridiskajam
         pamatojumam izmantotā Likuma Nr. 2231/94 18. panta 3.a punktā paredzēto atbrīvošanu no profesionālās gatavības pārbaudījuma,
         un ir uzskatījuši, ka pastāv šaubas par to, kā interpretēt Astotās direktīvas 11. un 15. pantu, Symvoulio tis Epikrateias nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus:

      "1)      Vai valsts likumdevējs, pamatojoties uz Astotās direktīvas [..] 15. pantu, var izmantot šajā pantā paredzētās tiesības un
         noteikt, ka grāmatvedības revīzijas veikšanai var tikt apstiprinātas dažādas personu kategorijas, atkāpjoties no vispārīgā
         tiesiskā regulējuma, tas ir, neuzliekot tām pienākumu piedalīties iepriekšējā profesionālās gatavības pārbaudījumā, ja attiecīgā
         dalībvalsts jau ir iekļāvusi šo pārbaudījumu savās iekšējās tiesībās pirms Direktīvas pieņemšanas? Jebkurā gadījumā, vai valsts
         likumdevējs var vairākkārt izmantot tiesības pieņemt pārejas noteikumus, balstoties uz Direktīvas iepriekš minēto pantu, jo
         īpaši pēc 1991. gada 1. janvāra (Direktīvas 15. un 30. panta 2. punkta kopīgi piemērojamie noteikumi)?

      2)       Vai Direktīvas 11. pants ir interpretējams tādējādi, ka, ja kāds, kas vēlas tikt apstiprināts grāmatvedības revīzijas veikšanai
         Eiropas Savienības dalībvalstī, ir ieguvis citā dalībvalstī pieprasītu noteiktu kvalifikāciju, pastāvot pirms saskaņošanas
         esošajam tiesiskajam regulējumam, tad valsts, kurā viņš vēlas tikt apstiprināts, var uzskatīt, ka šī kvalifikācija iegūta
         konkrētajā valstī, neatkāpjoties no vispārīga noteikuma, saskaņā ar kuru apstiprināšana notiek tikai pēc sekmīgas piedalīšanās
         profesionālās gatavības pārbaudījumā? Vai šis pants ir interpretējams tādējādi, ka tas ļauj personu, kas apstiprināta grāmatvedības
         revīziju veikšanai dalībvalstī, pastāvot pirms saskaņošanas esošajam tiesiskajam regulējumam, apstiprināt citā dalībvalstī
         bez piedalīšanās profesionālās gatavības pārbaudījumā, bet balstoties vienīgi uz kvalifikācijas līdzvērtības novērtējumu?"

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      27      Ar pirmo jautājumu, kas iedalās divās daļās, iesniedzējtiesa, pirmkārt, jautā, vai dalībvalsts var izmantot Astotās direktīvas
         15. pantā paredzētās tiesības nolūkā pieņemt pārejas noteikumus, pamatojoties uz kuriem noteiktas kategorijas speciālistus
         var apstiprināt grāmatvedības revīziju veikšanai, ja tie iepriekš nav nokārtojuši profesionālās gatavības pārbaudījumu, kā
         to prasa minētā direktīva, lai arī šī dalībvalsts jau ir noteikusi profesionālās gatavības pārbaudījumu savās iekšējās tiesībās
         pirms Astotās direktīvas pieņemšanas. Otrkārt, un apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā,
         vai, ņemot vērā Astotās direktīvas kopīgi piemērojamo 15. panta un 30. panta 2. punkta mērķi, attiecīgā dalībvalsts var izmantot
         minētās tiesības pēc 1991. gada 1. janvāra un darīt to vairākkārt.

       Par pirmā jautājuma pirmo daļu
      28      Kas attiecas uz pirmā jautājuma pirmo daļu, pieteikuma iesniedzēji pamata prāvā uzsver, ka ar Astotās direktīvas 15. pantā
         paredzētajām tiesībām nevajadzētu ļaut paplašināt pirms šīs direktīvas pieņemšanas pastāvošo valsts tiesisko regulējumu, kā
         arī Kopienu tiesisko regulējumu, ar ko izveido grāmatvežu profesionālās gatavības pārbaudes vispārīgu regulējumu. Izmantojot
         šīs tiesības, varētu aizsargāt dalībvalstu iekšējās tiesībās jau pastāvošu apstiprināšanas procedūru. Tātad minētās tiesības
         nevarētu būt par tiesisku pamatu, lai pieņemtu jaunu valsts tiesisko regulējumu, kas atšķiras gan no Astotās direktīvas vispārīgā
         regulējuma, gan no valstī iepriekš pastāvošā tiesiskā regulējuma.

      29      Tādējādi, ņemot vērā pirms Astotās direktīvas pieņemšanas iekšējās tiesībās pastāvošo pienākumu sekmīgi nokārtot profesionālās
         gatavības pārbaudījumu, Grieķijas likumdevējs nevarētu balstīties uz Astotās direktīvas 15. un 30. pantu, lai no minētā pienākuma
         atbrīvotu noteiktus speciālistus.

      30      Taču gan Samotraka kungs u.c., gan Grieķijas valdība un Komisija uzskata, ka Astotās direktīvas 15. pantā noteiktās tiesības
         nav pakļautas tiesiskajam regulējumam, kāds dalībvalstīs pastāvēja pirms Astotās direktīvas stāšanās spēkā. Šādas interpretācijas
         rezultātā rastos diskriminējoša attieksme attiecībā uz speciālistiem, kas atbilst šīs direktīvas 15. un 19. pantā paredzētajiem
         nosacījumiem.

      31      Komisija precizē, ka attiecībā uz Grieķijas tiesisko regulējumu pirms Astotās direktīvas pieņemšanas vienai īpašai grāmatvedības
         revidentu kategorijai bija jākārto pārbaudījums, turpretim citi revidenti savas darbības veica saskaņā ar Astoto direktīvu,
         iepriekš nenokārtojot pārbaudījumus vai īpašus profesionālos konkursus.

      32      Šajā sakarā pieteikuma iesniedzēji pamata prāvā uzsvēra, ka Grieķijas tiesībās pirms Astotās direktīvas pieņemšanas tikai
         zvērināti grāmatveži varēja veikt noteiktas darbības un ka tādējādi personas, kas iestājušās pamata prāvā, nevarēja izmantot
         pārejas noteikumus, kuri pieņemti, pamatojoties uz šīs direktīvas 15. pantu.

      33      Sākotnēji ir jākonstatē, ka Astotās direktīvas 15. pants ir adresēts visām dalībvalstīm. Tādējādi tajā paredzēto tiesību izmantošanu
         ierobežo tikai šajā pantā ietvertie nosacījumi.

      34      Taču atbilstoši šiem nosacījumiem konkrētās tiesības attiecas tikai un vienīgi uz "speciālistiem, kurus kompetentās iestādes
         nav atsevišķi apstiprinājušas, bet kuri dalībvalstī ir kvalificējušies 1. panta 1. punktā minēto dokumentu obligāto revīziju
         veikšanai un šo darbu ir faktiski veikuši [vienu gadu pēc dienas, kad stājušies spēkā 30. panta 2. punktā minētie nosacījumi]".

      35      Tātad, ja persona izpilda šos nosacījumus, viņu var apstiprināt bez pārbaudījuma nokārtošanas, piemērojot Astotās direktīvas
         15. pantā minētās tiesības, neatkarīgi no tā, vai valsts tiesiskais regulējums pirms Astotās direktīvas pieņemšanas īpašai
         speciālistu kategorijai paredzēja vai neparedzēja pienākumu nokārtot pārbaudījumu.

      36      Tomēr, lai atbildētu uz pieteikuma iesniedzēju pamata prāvā sniegto argumentu, kā tas ir precizēts šī sprieduma 28. punktā,
         jākonstatē, ka tiktāl, cik valsts tiesiskais regulējums pirms Astotās direktīvas pieņemšanas bija tas, kas noteica, vai speciālistam
         atļauts veikt minētās direktīvas 1. panta 1. punktā uzskaitīto dokumentu obligāto revīziju, šīs direktīvas 15. pantā paredzēto
         nosacījumu piemērošanas mērķis gadījumā, kad šis iepriekšējais valsts tiesiskais regulējums uzlika pienākumu sekmīgi nokārtot
         profesionālās gatavības pārbaudījumu nolūkā veikt Astotajā direktīvā noteikto darbību, prasa, lai iepriekš 15. pantā minētie
         speciālisti, kā arī no šī panta pārejas noteikumiem labumu guvušās personas sekmīgi nokārtotu attiecīgo pārbaudījumu.

      37      Šādos apstākļos jāsecina, ka Astotās direktīvas 15. pants visām dalībvalstīm ļauj apstiprināt personas, kas atbilst šajā pantā
         noteiktajiem nosacījumiem, proti, kuras attiecīgajā dalībvalstī ir kvalificējušās šīs direktīvas 1. panta 1. punktā noteikto
         dokumentu obligāto revīziju veikšanai un kuras to veica līdz iepriekš 15. pantā noteiktajam datumam, neuzliekot tām pienākumu
         iepriekš nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu.

       Par pirmā jautājuma otro daļu
      38      Ar pirmā jautājuma otro daļu, kas iedalīta divos apakšjautājumos, iesniedzējtiesa jautā, vai gadījumā, ja personas atbilst
         Astotās direktīvas 15. pantā noteiktajiem kritērijiem, dalībvalsts ir tiesīga, pirmkārt, pēc 1991. gada 1. janvāra izmantot
         Astotās direktīvas 15. pantā piešķirtās tiesības un, otrkārt, darīt to vairākkārt.

      39      Kas attiecas uz pirmo apakšjautājumu, gan pieteikuma iesniedzēji pamata prāvā, gan Spānijas valdība, tāpat kā iesniedzējtiesas
         sastāva vairākums, uzskata, ka no Astotās direktīvas 15. un 30. panta izriet, ka dalībvalsts var apstiprināt speciālistus
         saskaņā ar iepriekš minēto 15. pantu laikposmā līdz 1991. gada 1. janvārim.

      40      Šajā sakarā pieteikuma iesniedzēji pamata prāvā precizē, ka šajā lietā lēmums Nr. 75 tika pieņemts 1995. gada 19. janvārī,
         proti, datumā, kad bija izbeidzies Astotās direktīvas 15. pantā noteiktais termiņš. Iesniedzējtiesas sastāva vairākuma viedoklis
         pamatojas uz Likuma Nr. 2231/94 18. panta 3.a punktu, kas pieņemts ar Likumu Nr. 2257/94 1994. gada 23. novembrī, kas tāpat
         ir datums pēc 1991. gada 1. janvāra.

      41      Samotraka kungs u.c., kā arī Grieķijas valdība uzskata, ka Astotās direktīvas 15. pants piešķir speciālistiem, kam ir tiesības
         tikt apstiprinātiem, atkāpjoties no šīs direktīvas vispārīgajiem noteikumiem, tiesības, kuras nevar ierobežot sakarā ar iespējamu
         attiecīgās dalībvalsts vilcināšanos pieņemt valsts tiesību normas, kas kalpo apstiprināšanas kārtības noregulējumam.

      42      Komisija, savukārt, uzskata, ka saskaņā ar Astotās direktīvas 15. panta redakciju viena gada termiņš, kas noteikts šajā pantā
         paredzētās apstiprināšanas saņemšanai, ir skaitāms no minētās direktīvas transponēšanas pasākumu spēkā stāšanās dienas; tā
         uzskata, ka transpozīcija tika veikta ar Prezidenta dekrētu Nr. 226/92, ko groza Prezidenta dekrēts Nr. 121/93. Šajā sakarā
         Komisija precizē, ka, lai arī Likuma Nr. 2231/94 18. panta 3.a punkts tika publicēts vairāk nekā gadu pēc tam, kad Grieķijas
         valdība bija transponējusi Astoto direktīvu, šis pants ir uzskatāms par savlaicīgi pieņemtu, ciktāl likumdevējs, pateicoties
         Prezidenta dekrētam Nr. 121/93, ar šo pantu aprobežojās ar saprātīgā laikā pieņemtu pārejas noteikumu ieviešanu no jauna nolūkā
         tos piemērot ar atpakaļejošu spēku.

      43      Uzreiz jākonstatē, ka Astotās direktīvas 15. pants nosaka, ka šajā pantā paredzētās tiesības var izmantot "[v]ienu gadu pēc
         30. panta 2. punktā paredzēto noteikumu stāšanās spēkā". Šajā sakarā, lai arī šīs direktīvas 30. panta 1. punkts paredz, ka
         dalībvalstīs "līdz 1988. gada 1. janvārim stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs
         direktīvas prasības", saskaņā ar šī panta 2. punktu tās "var noteikt, ka 1. punktā paredzētos noteikumus piemēro, tikai sākot
         ar 1990. gada 1. janvāri".

      44      Tādējādi šis pēdējais minētais noteikums ļauj dalībvalstīm līdz 1990. gada 1. janvārim atlikt to noteikumu piemērošanu, kas
         vajadzīgi, lai pabeigtu Astotās direktīvas transponēšanu. Pamatojoties uz minēto, šīs direktīvas 15. pants atļauj dalībvalstij
         izmantot tajā paredzētās tiesības vienu gadu pēc to valsts tiesību normu stāšanās spēkā, ar ko transponē Astoto direktīvu,
         tas ir, līdz datumam, kas jebkurā gadījumā nedrīkst būt vēlāks par 1990. gada 1. janvāri.

      45      Pirmkārt, jāprecizē, ka Samotraka kunga u.c., kā arī Grieķijas valdības arguments, saskaņā ar kuru Astotās direktīvas 15. pants
         piešķir tajā minētajiem speciālistiem tiesības, neskatoties uz iespējamu dalībvalsts vilcināšanos izmantot šajā pantā paredzētās
         tiesības, nav atbalstāms. Kā to uzsvēris ģenerāladvokāts savu secinājumu 55. punktā, tiktāl, cik dalībvalsts saskaņā ar Astotās
         direktīvas 15. pantu "var" apstiprināt šajā pantā noteikto speciālistu kategoriju, šis pants dalībvalstīm piešķir tikai iespēju
         pieņemt pārejas noteikumus, tas ir, diskrecionāro varu, kas pati par sevi nevar būt juridisks pamats to personu tiesībām,
         kuras gūst labumu no šīs varas iespējamās izmantošanas.

      46      Otrkārt, nav atbalstāms Komisijas arguments, saskaņā ar kuru Astotās direktīvas 15. pantā noteiktā viena gada termiņa atskaite
         sākas no Astotās direktīvas transpozīcijas datuma iekšējās tiesībās. Šī argumenta mērķis ir ļaut dalībvalstij izmantot tiesības
         pieņemt pārejas noteikumus, kas vajadzīgi, lai atliktu Direktīvas pilnīgu pieņemšanu pat šīs direktīvas novēlotas transponēšanas
         gadījumā.

      47      Šajā sakarā, kā tas tika konstatēts šī sprieduma 44. punktā, Astotās direktīvas 15. pantā paredzētās tiesības var izmantot
         vienu gadu pēc to noteikumu stāšanās spēkā, ar ko minēto direktīvu transponē iekšējās tiesībās, tas ir, līdz datumam, kas
         jebkurā gadījumā nevar būt vēlāks par 1990. gada 1. janvāri. Jāsecina, ka Astotās direktīvas 15. un 30. panta kopīgs mērķis,
         no vienas puses, ir panākt līdzsvaru starp Direktīvas pamatmērķi, kas ir – ieviest saskaņotu Kopienu tiesisko regulējumu,
         un, no otras puses, to speciālistu tiesisko aizsardzību, kuri jau veica attiecīgo darbību laikā, kad dalībvalstīm tika piešķirts
         viens gads, lai pieņemtu pārejas noteikumus šo speciālistu interesēs.

      48      Komisijas tālejošās interpretācijas sekas būtu šī līdzsvara izjaukšana, kur šī interpretācija ļautu dalībvalstij pieņemt pārejas
         noteikumus termiņā, kura atskaite sākas no attiecīgās direktīvas transponēšanas datuma iekšējās tiesībās, kas varētu norisināties
         pēc noteiktā termiņa.

      49      Tātad jāsecina, ka Astotās direktīvas 15. pants iestājas pret to, ka dalībvalsts izmanto tajā paredzētās tiesības apstiprināt
         speciālistus, neuzliekot tām pienākumu iepriekš nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu, kas nozīmē atkāpšanos no šīs
         direktīvas vispārīgajiem noteikumiem vienu gadu pēc to valsts noteikumu spēkā stāšanās datuma, ar ko transponē minēto direktīvu,
         tas ir, līdz datumam, kas jebkurā gadījumā nedrīkst būt vēlāks par 1990. gada 1. janvāri.

      50      Kas attiecas uz otro apakšjautājumu, kura mērķis ir noskaidrot, vai Astotās direktīvas 15. pantā paredzētās tiesības var izmantot
         vairākkārt, jānorāda, ka šis jautājums uzdots sakarā ar to, ka tādas valsts tiesību normas pieņemšana, kas kompetentai iestādei
         ļauj apstiprināt speciālistu iepriekš minētā panta ietvaros, ietver sevī minēto tiesību izmantošanu.

      51      Tomēr ciktāl personas var apstiprināt tikai ar kompetentas valsts iestādes pieņemtu lēmumu, kas turklāt ir noteikts Astotās
         direktīvas 19. pantā, šajā lietā vienu pašu lēmumu Nr. 75, kurš tika pieņemts 1995. gada 19. janvārī, proti, pēc 1991. gada
         1. janvāra, var uzskatīt par mēģinājumu izmantot minētās tiesības. Tātad nav nepieciešams atbildēt uz pirmā jautājuma otrās
         daļas otro apakšjautājumu.

      52      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild tādējādi, ka Astotās direktīvas 15. pants ļauj visām dalībvalstīm
         apstiprināt personas, kas atbilst šajā pantā noteiktajiem nosacījumiem, proti, tās, kuras attiecīgajā dalībvalstī kvalificējas
         1. panta 1. punktā noteikto dokumentu obligāto revīziju veikšanai un kuras to veica līdz iepriekš 15. pantā noteiktajam datumam,
         neuzliekot tām pienākumu iepriekš nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu.

      53      Tomēr minētais 15. pants iestājas pret to, ka dalībvalsts izmanto šajā pantā noteiktās tiesības pēc viena gada termiņa izbeigšanās
         pēc to valsts tiesību normu spēkā stāšanās datuma, ar ko transponē minēto direktīvu, kas ir datums, kurš nedrīkst būt vēlāks
         par 1990. gada 1. janvāri.

       Par otro jautājumu
      54      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai saskaņā ar Astotās direktīvas 11. pantu citā dalībvalstī apstiprinātus
         speciālistus grāmatvedības revīziju veikšanai var apstiprināt šīs darbības veikšanai citā dalībvalstī bez profesionālās gatavības
         pārbaudījuma nokārtošanas, kā to prasa Astotā direktīva.

      55      Pieteikuma iesniedzēji pamata prāvā, kā arī Grieķijas valdība uzskata, tāpat kā to vienprātīgi uzskata iesniedzējtiesa, ka
         Astotās direktīvas 11. pants paredz tikai uzņemošās dalībvalsts veiktu citā dalībvalstī iegūtas kvalifikācijas novērtējumu
         nolūkā apstiprināt speciālistus tās attiecīgajā teritorijā, un kas neļauj tai dalībvalstij, kurā gūta kvalifikācija, apstiprināt
         speciālistus bez pārbaudījuma nokārtošanas, lai arī saskaņā ar citiem Astotās direktīvas noteikumiem, kuros noteikta prasītā
         kvalifikācija, profesionālās gatavības pārbaudījuma nokārtošana ir nepieciešamā kvalifikācija speciālistu apstiprināšanai.

      56      Viņi turklāt precizē, ka Astotās direktīvas 11. pants attiecas tikai uz iespēju atzīt par līdzvērtīgu kandidāta citā dalībvalstī
         saņemto kvalifikāciju un nevis citā dalībvalstī saņemto apstiprinājumu.

      57      Komisija uzskata, ka gan Astotās direktīvas 11. panta redakcija, gan arī tā mērķis, proti, pielīdzināt vienā dalībvalstī iegūto
         kvalifikāciju uzņemošās dalībvalsts pieprasītajai kvalifikācijai, ir interpretējams tādējādi, ka uzņemošās dalībvalsts kompetentās
         iestādes izvērtē un lemj par minētās kvalifikācijas līdzvērtīgumu savā valstī pieprasītajai kvalifikācijai, neuzliekot pienākumu
         attiecīgajiem speciālistiem nokārtot pārbaudījumu, kas noteikts minētās direktīvas 4. pantā.

      58      Uzreiz jākonstatē, ka pēc būtības Astotās direktīvas 11. panta pamatā ir uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes veikta
         to personu "kvalifikācijas" līdzvērtīguma noteikšana, kuras savu kvalifikāciju daļēji vai pilnībā ir ieguvušas citā dalībvalstī.

      59      Taču termins "kvalifikācija" Astotajā direktīvā nav definēts. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka katra no kvalifikācijām minētās
         direktīvas 11. panta izpratnē atbilst šīs direktīvas 4. pantā noteiktajām atšķirīgajām prasībām, to skaitā profesionālās gatavības
         pārbaudījuma nokārtošana. No otras puses, minētā termina izmantošana ļauj uzņemošās dalībvalsts kompetentām iestādēm vispārīgi
         izvērtēt attiecīgās personas spējas, kas ir novērtējums, kurš turklāt neuzliek tām pienākumu prasīt no attiecīgās personas,
         lai tā sekmīgi nokārto šīs valsts profesionālās gatavības pārbaudījumu vai lai tā to sekmīgi būtu nokārtojusi citā dalībvalstī.

      60      Bez tam jāprecizē, ka Astotās direktīvas 11. pantā paredzētā līdzvērtīguma noteikšana balstās uz faktu novērtējumu un nevis
         formālu konstatējumu par dotās kvalifikācijas līdzvērtīgumu. Šajā sakarā jāprecizē, ka Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīva
         89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo
         izglītību (OV 1989, L 19, 16. lpp.), ir tā, kas regulē apstiprināšanas amatā atzīšanu citā dalībvalstī reglamentētai profesionālajai
         darbībai.

      61      Turklāt, lai atbildētu uz otro uzdoto jautājumu, jāprecizē, ka Astotās direktīvas 11. pantā paredzēto tiesību izmantošana
         neaprobežojas tikai ar tādu kvalifikāciju līdzvērtīguma izvērtējumu, kas iegūtas laikā pirms Astotās direktīvas pieņemšanas,
         un ka līdzvērtīguma izvērtējumam nevajadzētu būt atkarīgam no brīža, kad minētā kvalifikācija tikusi iegūta, proti, pirms
         vai pēc Astotās direktīvas transpozīcijas.

      62      Kas attiecas uz pašu Astotās direktīvas 11. pantā noteiktā izvērtējuma raksturu, jāatzīst, ka, nepastāvot īpašiem noteikumiem,
         kas nosaka līdzvērtīguma izvērtējumu, kompetento iestāžu pienākums ir veikt minēto izvērtējumu, ievērojot pienākumus, kurus
         dalībvalstīm uzliek EK līguma noteikumi un, jo īpaši, noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      63      EK līguma 52. pants (jaunajā redakcijā – EKL 43. pants) uzliek dalībvalstij, kurai iesniegts lūgums atļaut veikt profesionālo
         darbību, ko saskaņā ar valsts tiesību aktiem var veikt pie nosacījuma, ka personai ir diploms vai profesionālā kvalifikācija,
         pienākumu ņemt vērā diplomus, sertifikātus un citus dokumentus, kurus attiecīgā persona ir saņēmusi nolūkā veikt šo pašu profesionālo
         darbību citā dalībvalstī, salīdzinot šo diplomu atzīto kompetenci un valsts tiesībās prasītās zināšanas un kvalifikāciju (skat. 1991. gada
         7. maija spriedumu lietā C‑340/89 Vlassopoulou, Recueil 1991, I‑2357. lpp., 16. punkts; 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑232/99 Komisija/Spānija, Recueil 2002, I‑4235. lpp., 21. punkts; un 2003. gada 13. novembra spriedums lietā C‑313/01 Morgenbesser, Krājumā vēl nav publicēts, 57. punkts).

      64      Ja pēc šī salīdzinošā izvērtējuma tiek secināts, ka ārvalsts diploma atzītās zināšanas un kvalifikācija atbilst valsts tiesību
         aktos noteiktajām, dalībvalstij ir jāatzīst, ka šis diploms atbilst konkrētu tiesību aktu nosacījumiem (iepriekš minētais
         spriedums Vlassopoulou, 19. punkts).

      65      Ja turpretī ir acīmredzams, ka atbilstība starp šīm zināšanām un kvalifikāciju un tām, kas noteiktas valsts tiesību aktos,
         ir tikai daļēja, uzņemošajai dalībvalstij ir tiesības prasīt, lai attiecīgā persona pierāda, ka tā ir ieguvusi trūkstošās
         zināšanas un kvalifikāciju. Šādā gadījumā kompetento valsts iestāžu ziņā ir izvērtēt, vai uzņemošajā dalībvalstī studiju vai
         prakses ceļā iegūtās zināšanas var liecināt par to, ka persona ir ieguvusi trūkstošās zināšanas (iepriekš minētais spriedums
         Vlassopoulou, 20. punkts).

      66      Ciktāl ar lēmumu Nr. 75 noteiktā attiecīgo personu apstiprināšana balstās uz valsts tiesību aktiem, ar kuriem transponēja
         Astotās direktīvas 11. pantu, valsts tiesas ziņā ir noteikt, vai, kopīgi piemērojot Likuma Nr. 2231/94 18. panta 3.a punktu
         un lēmumu Nr. 75, minētā apstiprināšana ir veikta, ievērojot augstāk minētos principus.

      67      Ņemot vērā augstāk minēto, uz otro jautājumu jāatbild tādējādi, ka Astotās direktīvas 11. pants uzņemošajai dalībvalstij ļauj
         apstiprināt grāmatvedības obligāto revīziju veikšanai speciālistus, kas jau ir apstiprināti citā dalībvalstī, neuzliekot tiem
         pienākumu nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu, ja minētās uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes saskaņā ar
         minēto direktīvu atzīst viņu kvalifikāciju par līdzvērtīgu tai kvalifikācijai, ko pieprasa šo iestāžu valsts tiesību akti.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      68      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, ko izskata iesniedzējtiesa, kura lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1984. gada 10. aprīļa Astotās direktīvas 84/253/EEK, kas pamatojas uz EEK līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu
            un attiecas uz personu apstiprināšanu grāmatvedības dokumentu obligāto revīziju veikšanai, 15. pants visām dalībvalstīm ļauj
            apstiprināt personas, kas atbilst šajā pantā noteiktajiem nosacījumiem, proti, kuras attiecīgajā dalībvalstī ir kvalificējušās
            1. panta 1. punktā noteikto dokumentu obligāto revīziju veikšanai un kuras to veica līdz iepriekš 15. pantā noteiktajam datumam,
            neuzliekot tām pienākumu iepriekš nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu.
      Tomēr minētais 15. pants iestājas pret to, ka dalībvalsts izmanto šajā pantā noteiktās tiesības pēc viena gada termiņa izbeigšanās,
            skaitot no to valsts tiesību normu spēkā stāšanās datuma, ar ko transponē minēto direktīvu, kas ir datums, kurš nedrīkst būt
            vēlāks par 1990. gada 1. janvāri.
      2)      Astotās direktīvas 84/253 11. pants uzņemošajai dalībvalstij ļauj apstiprināt grāmatvedības obligāto revīziju veikšanai speciālistus,
            kas jau ir apstiprināti citā dalībvalstī, neuzliekot tiem pienākumu nokārtot profesionālās gatavības pārbaudījumu, ja konkrētās
            uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes saskaņā ar minēto direktīvu atzīst viņu kvalifikāciju par līdzvērtīgu tai kvalifikācijai,
            ko pieprasa šo iestāžu valsts tiesību akti.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda − grieķu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1986. gada 12. jūnijā. # Michele Bertini un Giuseppe Bisignani un citi pret Regione Lazio un Unità sanitarie locali. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Roma - Itālija. # Apvienotās lietas 98, 162 un 258/85.


title: Tiesas (ceturtā palāta) 2016. gada 21. janvāra spriedums.#Vorarlberger Gebietskrankenkasse un Alfred Knauer pret Landeshauptmann von Vorarlberg.#Verwaltungsgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 883/2004 – 5. pants – “Līdzvērtīgu pabalstu” jēdziens – Divu Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstu vecuma pabalstu pielīdzināšana – Valsts tiesiskais regulējums, kurā, aprēķinot sociālā nodrošinājuma iemaksu apmēru, tiek ņemti vērā vecuma pabalsti, kas saņemti citās dalībvalstīs.#Lieta C-453/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2016. gada 21. janvārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regula (EK) Nr. 883/2004 — 5. pants — “Līdzvērtīgu pabalstu” jēdziens — Divu Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstu vecuma pabalstu pielīdzināšana — Valsts tiesiskais regulējums, kurā, aprēķinot sociālā nodrošinājuma iemaksu apmēru, tiek ņemti vērā vecuma pabalsti, kas saņemti citās dalībvalstīs”
      Lieta C‑453/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgerichtshof (Administratīvā tiesa, Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 10. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 29. septembrī, tiesvedībā

            Vorarlberger Gebietskrankenkasse ,

            Alfred Knauer

      pret

            Landeshauptmann von Vorarlberg ,

      piedaloties

            Rudolf Mathis .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan], A. Prehala [A. Prechal] (referente) un K. Jirimēe [K. Jürimäe],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretāre V. Džakobo-Peironela [V. Giacobbo-Peyronnel], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 16. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko iesniedza:

               —

                  Vorarlberger Gebietskrankenkasse vārdā – J. Lercher, Rechtsanwalt,

               —

                  A. Knauer vārdā – J. Nagel un M. Bitriol, Rechtsanwälte,

               —

               Austrijas valdības vārdā – G. Hesse, pārstāvis,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – V. Kaye, pārstāve, kurai palīdz T. de la Mare, QC,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Kellerbauer un D. Martin, pārstāvji,

               —

               EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – M. Moustakali, X. Lewis un M. Schneider, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 12. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp., un labojums – OV L 200, 1. lpp.) 5. pantu, kā arī LESD 45. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Vorarlberger Gebietskrankenkasse (Forarlbergas reģionālā slimokase, turpmāk tekstā – “slimokase”) un A. Knauer, no vienas puses, un Landeshauptmann von Vorarlberg (Forarlbergas federālās zemes priekšsēdētājs), no otras puses, par A. Knauer pienākumu veikt iemaksas Austrijas veselības apdrošināšanas shēmā saistībā ar ikmēneša pensiju, kas viņam tiek maksāta no Lihtenšteinas Firstistes arodpensiju shēmas.

         Atbilstošie tiesību akti

         Savienības tiesības

               3

               Saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 preambulas 9. apsvērumu:

               4

               Minētās regulas 3. pantā “Jomas, uz kurām attiecas šī regula” ir paredzēts:
               “1.   Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
               [..]

                        d)

                        vecuma pabalsti;

                  [..].”

               5

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 5. pantu “Vienlīdzīga attieksme pret pabalstiem, ienākumiem, faktiem vai notikumiem”:
               “Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, ņemot vērā izklāstītos īpašos īstenošanas noteikumus, piemēro šādus noteikumus:

                        a)

                        ja saskaņā ar kompetentās dalībvalsts tiesību aktiem sociālā nodrošinājuma pabalstu un citu ienākumu saņemšanai ir zināmas tiesiskās sekas, minēto tiesību aktu attiecīgie noteikumi attiecas arī uz tādu līdzvērtīgu pabalstu saņemšanu, kas iegūti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai uz ienākumiem, kas gūti citā dalībvalstī;

                        b)

                        ja saskaņā ar kompetentās dalībvalsts tiesību aktiem tiesiskas sekas saistās ar noteiktu faktu vai notikumu gadījumiem, minētā dalībvalsts ņem vērā līdzīgus faktus vai notikumus, kas notikuši jebkurā no dalībvalstīm, tā, it kā tie būtu notikuši tās teritorijā.”

               6

               Regulas Nr. 883/2004 9. panta “Dalībvalstu deklarācijas par šās regulas darbības jomu” 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis Komisijai rakstveidā paziņo tostarp par šīs regulas 3. pantā minētajiem tiesību aktiem un shēmām.

               7

               Minētās regulas 30. pantā “Pensionāru iemaksas” ir noteikts:
               “1.   Tās dalībvalsts iestāde, kas saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, ir atbildīga par atskaitījumu izdarīšanu attiecībā uz iemaksām par slimības [..] pabalstiem, var pieprasīt un atgūt šos atskaitījumus, ko aprēķina atbilstoši tiesību aktiem, ko tā piemēro, tikai tik, cik lielas pabalstu izmaksas [..] jāsedz minētās dalībvalsts iestādei.
               2.   Ja [..] slimības, maternitātes vai līdzvērtīgu paternitātes pabalstu iegūšana ir atkarīga no iemaksu vai līdzīgu maksājumu izdarīšanas saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā dzīvo attiecīgais pensionārs, šīs iemaksas neizmaksā, pamatojoties uz šādu dzīvesvietu.”

               8

               Regulas Nr. 883/2004 53. panta “Noteikumi par pārklāšanās novēršanu” 1. punktā ir paredzēts:
               “Tādu vecuma un apgādnieka zaudējuma pabalstu pārklāšanos, kas aprēķināti vai sniegti, pamatojoties uz apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas periodiem, ko izpildījusi viena un tā pati persona, uzskata par viena veida pabalstu pārklāšanos.”

               9

               Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulas (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 883/2004 (OV L 284, 1. lpp.), 30. pantu “Pensionāru iemaksas”:
               “Ja persona saņem pensiju no vairāk nekā vienas dalībvalsts, nekādā gadījumā tā iemaksu summa, ko atskaita no visām izmaksātajām pensijām, nepārsniedz summu, ko attiecīgi atskaitītu personai, kura kompetentajā dalībvalstī saņem pensiju tādā pašā apmērā.”

               10

               Regulas Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 Lihtenšteinai ir piemērojamas saskaņā ar [Eiropas Ekonomikas zonas] Apvienotās komitejas 2011. gada 1. jūlija Lēmumu Nr. 76/2011, ar ko groza EEZ līguma VI pielikumu (Sociālais nodrošinājums) un 37. protokolu (OV L 262, 33. lpp.).

         Austrijas tiesību akti

               11

               Sociālā nodrošinājuma kodeksa (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2010. gada Otro likumu par grozījumiem sociālā nodrošinājuma shēmā (2. Sozialversicherungs-Änderungsgesetz 2010, BGBl. I, 102/2010; turpmāk tekstā – “Sociālā nodrošinājuma kodekss”), 73.a panta 1. punktā ir noteikts:
               “Ārvalsts pensijas saņēmējam, kuram ir piemērojama

                        —

                        [Regula Nr. 883/2004] [..],

                  [..]
               gadījumā, ja tam ir tiesības uz veselības apdrošināšanas pabalstiem, veselības apdrošināšanas iemaksa saskaņā ar 73. panta 1. un 1.a punktu ir jāveic arī no šīs ārvalsts pensijas. Šī iemaksa ir jāveic brīdī, kad tiek izmaksāta ārvalsts pensija.”

               12

               Runājot par Austrijas pensiju sistēmu, kas ieviesta ar Sociālā nodrošinājuma kodeksu, iesniedzējtiesa skaidro, ka pensiju apdrošināšanai, kas apdrošinātos aizsargā tostarp no vecuma riskiem, ir mērķis ļaut apdrošinātajam saglabāt ierasto dzīves līmeni, kāds tam ir bijis pirms pensionēšanās. Lai varētu saņemt vecuma pensiju, papildus vispārējā pensijas vecuma sasniegšanai apdrošinātajam ir arī jāveic obligātās apdrošināšanas iemaksas noteiktu laikposmu skaitu. Obligāti apdrošināts pamatā ir ikviens darba ņēmējs, kurš ir nodarbināts pie darba devēja un kura ienākumi pārsniedz neapliekamo minimumu. Obligātās pensiju apdrošināšanas dalībniekiem, kuri vēlas saņemt pensijas maksājumu papildus pensijai, uz kuru tiem pamatā būtu tiesības, ir iespēja brīvprātīgi apdrošināties, veicot iemaksas, kas nepārsniedz gada maksimālo summu. Runājot par pensiju apdrošināšanas sadales shēmu, veiktās iemaksas tieši tiek izmantotas pabalstu finansēšanai. Pensiju apdrošināšanas pārvaldību nodrošina apdrošināšanas sabiedrības.

         Lihtenšteinas tiesības

               13

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Lihtenšteinas vecuma pensiju sistēma ir balstīta uz trim pīlāriem, proti, vecuma un apgādnieka zaudējuma apdrošināšanu (1. pīlārs), arodpensiju shēmu (2. pīlārs) un privātām papildpensiju shēmām (3. pīlārs).

               14

               Ja vecuma un apgādnieka zaudējuma apdrošināšana ir iemaksu sistēma, kas tiek finansēta no iemaksām, tad arodpensiju shēma, ko reglamentē 1987. gada 20. oktobra Likums par arodpensiju shēmu (Gesetz über die betriebliche Personalvorsorge), ir fondēta pensiju shēma. Tā ir saistīta ar vecuma un apgādnieka zaudējuma apdrošināšanas shēmu, kā arī ar darba tiesiskajām attiecībām. Dalība arodpensiju shēmā principā ir obligāta, un kopā ar vecuma un apgādnieka zaudējuma apdrošināšanu tai ir jāļauj apdrošinātajam saglabāt ierasto dzīvesveidu, kāds tam ir bijis pirms pensionēšanās. Arodpensiju shēmas īstenošana principā piekrīt vienībai, kas ir jāizveido vai jāizmanto darba devējam, proti, pensiju kapitāla uzkrāšanas institūcijai. Šīm institūcijām var būt tikai minimālo likumisko pabalstu piešķiršanas pilnvaras vai noteiktu par šiem minimālajiem pabalstiem augstāku pabalstu piešķiršanas nodrošināšanas funkcijas tajos pašos tiesiskos un organizatoriskos ietvaros. Arodpensiju shēmas definīcija un struktūra pārsvarā nav saistīta nedz ar vecuma risku skarto personu pašiniciatīvu, nedz to vēlmi noteikt saturu.

               15

               Atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 9. pantam Lihtenšteinas Firstiste ir paziņojusi Likumu par arodpensiju shēmu kā tiesību aktu, kas ietilpst šīs regulas materiālajā piemērošanas jomā.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               16

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka A. Knauer un R. Mathis dzīvo Austrijā un, tā kā viņi saņem Austrijas pensiju, uz viņiem attiecas veselības apdrošināšanas shēma saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksu. Tā kā viņi iepriekš bija strādājušu Šveicē un Lihtenšteinā, viņi saņem vecuma pensijas no pensiju fonda Lihtenšteinas arodpensiju shēmas ietvaros (turpmāk tekstā – “Lihtenšteinas pensiju fonds”).

               17

               Slimokase ir uzlikusi A. Knauer un R. Mathis pienākumu veikt iemaksas veselības apdrošināšana shēmā kopš 2011. gada oktobra par ikmēneša pensijām, kas viņiem tiek izmaksātas no Lihtenšteinas pensiju fonda.

               18

               Ar diviem 2013. gada 10. decembra lēmumiem Forarlbergas federālās zemes priekšsēdētājs samazināja A. Knauer un R. Mathis veselības apdrošināšana shēmas iemaksu apmēru, pamatojoties uz to, ka Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas jomā ietilpst un līdz ar to Sociālā nodrošinājuma kodeksa 73.a pantā paredzētajam iemaksu veikšanas pienākumam ir pakļauta tikai daļa no arodpensiju shēmas, proti, tā daļa, kas atbilst minimālajiem obligātajiem pabalstiem. Savukārt papildu daļa, kas paredzēta Likumā par arodpensiju shēmu un atbilst dāsnākiem pabalstiem nekā minimālie pabalsti, neietilpstot minētajā piemērošanas jomā. Tas pats attiecoties uz Lihtenšteinas arodpensiju shēmas daļu, kas atbilst pabalstiem, kuri piešķirti atbilstoši iemaksām, kas veiktas pirms Likuma par arodpensiju shēmu stāšanās spēkā, tas ir, pirms 1989. gada 1. janvāra. Šī daļa būtu jāanalizē tāpat kā papildu daļa.

               19

               Slimokase pārsūdzēja šos abus lēmumus iesniedzējtiesā, un A. Knauer pārsūdzēja lēmumu, kurš uz viņu attiecas. Slimokase uzskata, ka maksājamās iemaksas ir jāaprēķina, pamatojoties uz visām ikmēneša pensijām, kas A. Knauer un R. Mathis maksātas no Lihtenšteinas pensiju fonda, bet A. Knauer uzskata, ka par šīm pensijām nav jāveic nekādas iemaksas.

               20

               Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam, ja salīdzina tiesiskos tādu vecuma pensijas piešķiršanas nosacījumus, kas piešķirtas atbilstoši Sociālā nodrošinājuma kodeksam, no vienas puses, un atbilstoši Likumam par arodpensiju shēmu, no otras puses, šķiet, ir jāsecina, ka runa ir par līdzvērtīgiem pabalstiem Regulas Nr. 883/2004 5. panta a) punkta izpratnē. Tā uzskata, ka pēdējās minētās pensijas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā. Proti, minētās pensijas esot balstītas uz konkrētās valsts sociālā nodrošinājuma nozari vai tās vecuma pensiju shēmu regulējošajām tiesību normām, un turklāt Lihtenšteinas Firstiste ir paziņojusi Likumu par arodpensiju shēmu kā tādu, kurš kopumā ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā.

               21

               Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka nav neiespējams, pirmkārt, ka Lihtenšteinas arodpensiju shēma – neņemot vērā tās piederību koordinēto pensiju sistēmu lokam, kura ir tikusi skaidri apstiprināta ar minēto paziņojumu, – ievērojot tās privātautonomās satura noteikšanas iespējas, var netikt uzskatīta par līdzvērtīgu šīs pašas regulas 5. panta izpratnē un, otrkārt, ka visu no minētās pensiju shēmas maksājamo pabalstu iekļaušana Austrijas veselības apdrošināšanas iemaksu bāzē saskaņā ar Savienības tiesībām būtu jāuzskata par prettiesisku pasākumu, jo ar to tiek radīts šķērslis LESD 45. pantā noteiktā brīvās pārvietošanās principa īstenošanai.

               22

               Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof (Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

         Par prejudiciālo jautājumu

               23

               Vispirms pirmām kārtām ir jānorāda, ka, tā kā vecuma pabalsti tika minēti paziņojumā Regulas Nr. 883/2004 9. panta izpratnē, tie ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā (šajā ziņā skat. spriedumus Mora Romero, C‑131/96, EU:C:1997:317, 25. punkts, kā arī Pérez García u.c., C‑225/10, EU:C:2011:678, 36. punkts).

               24

               Netiek apstrīdēts, ka Lihtenšteinas Firstiste, kas šīs regulas piemērošanai ir jāpielīdzina dalībvalstij, attiecīgo arodpensiju shēmu pamatlietā kopumā ir paziņojusi atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 9. pantam. Tādēļ ir jāuzskata, ka no šīs shēmas maksātie vecuma pabalsti ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā.

               25

               Otrām kārtām, pat ja jautājumā ir atsauce uz Regulas Nr. 883/2004 5. pantu, parasti patiesībā tas attiecas uz jēdziena “līdzvērtīgi pabalsti” šīs regulas 5. panta a) punkta izpratnē interpretāciju.

               26

               Šādos apstākļos iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tiek jautāts, vai minētās regulas 5. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā esošie no vienas dalībvalsts arodpensiju shēmas maksātie vecuma pabalsti un no citas dalībvalsts obligātās pensiju shēmas maksātie pabalsti, šīm abām shēmām ietilpstot vienas un tās pašas regulas piemērošanas jomā, ir uzskatāmi par līdzvērtīgiem pabalstiem šīs tiesību normas izpratnē.

               27

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai noskaidrotu Savienības tiesību normas, šajā gadījumā – Regulas Nr. 883/2004 5. panta a) punkta, piemērošanas jomu, ir jāņem vērā gan tās formulējums, gan tās konteksts, gan arī tās mērķi (it īpaši skat. spriedumu Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Šīs tiesību normas tekstā nav norāžu par veidu, kādā būtu jāinterpretē termins “līdzvērtīgi pabalsti”. Tomēr, kā secinājumu 54. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts un pretēji tam, ko ierosina Komisija, jēdziens “līdzvērtīgi pabalsti” Regulas Nr. 883/2004 5. panta a) punkta izpratnē var nenozīmēt to pašu, ko “viena veida pabalsti” šīs regulas 53. panta izpratnē. Proti, ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies piemērot judikatūras kritērijus par šī “viena veida pabalstu” jēdziena interpretāciju apstākļos, kad ir piemērojami nepārklāšanās noteikumi, tas būtu lietojis vienu un to pašu terminoloģiju pielīdzināšanas principa piemērošanai.

               29

               Runājot par Regulas Nr. 883/2004 5. panta a) punkta kontekstu, patiešām, kā norāda Austrijas valdība, citi noteikumi, piemēram, šīs regulas 30. pants un Regulas Nr. 987/2009 30. pants var reglamentēt apstākļus, kādos dalībvalsts iestāde tādos apstākļos kā pamatlietā esošie var pieprasīt un atgūt atskaitījumus, lai segtu slimības pabalstus. Tomēr šis apstāklis vien neizslēdz to, ka šajā 5. panta a) punktā var būt paredzēts arī reglamentēt šos nosacījumus.

               30

               Vispārīgi jānorāda, ka no Regulas Nr. 883/2004 30. panta un Regulas Nr. 987/2009 30. panta izriet, ka šajos pantos ir ieviesti daži konkrēti ierobežojumi dalībvalstu iespējai pieprasīt un atgūt atskaitījumus, lai tostarp segtu slimības pabalstus. Tādējādi minētajos pantos nav paredzēts reglamentēt šo pieprasīšanu un atgūšanu tādējādi, ka atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 5. pantam šī pati pieprasīšana un atgūšana būtu izslēgtas no minētā 5. panta a) punkta piemērošanas jomas.

               31

               Attiecībā uz Regulas Nr. 883/2004 5. panta a) punkta mērķi no šīs regulas preambulas 9. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies minētās regulas tekstā ieviest judikatūrā noteikto pabalstu, ienākumu un faktu pielīdzināšanas principu, lai tas tiktu attīstīts, ievērojot Tiesas nolēmumu būtību un garu.

               32

               Tādējādi vispirms ir jānorāda, ka divi vecuma pabalsti nav uzskatāmi par līdzvērtīgiem minētās regulas 5. panta a) punkta izpratnē tikai tādēļ, ka abi ietilpst vienas un tās pašas regulas piemērošanas jomā. Proti, papildus tam, ka šāda interpretācija nerod apstiprinājumu Tiesas judikatūrā, tā atņemtu minētajā tiesību normā iekļautajai un Savienības likumdevēja paredzētajai līdzvērtības prasībai tās piemērojamību, jo šī tiesību norma katrā ziņā var būt piemērojama tikai pabalstiem, kas ietilpst tās piemērošanas jomā.

               33

               Vēl, runājot konkrēti par tādiem vecuma pabalstiem kā pamatlietā aplūkotie un ņemot vērā Tiesas judikatūru, uz kuru Savienības likumdevējs atsaucas Regulas Nr. 883/2004 preambulas 9. apsvērumā, šīs regulas 5. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas būtībā attiecas uz diviem vecuma pabalstiem, kas ir salīdzināmi (šajā ziņā skat. spriedumu Klöppel, C‑507/06, EU:C:2008:110, 19. punkts).

               34

               Runājot par šādu pabalstu salīdzināmību, ir jāņem vērā šo pabalstu un tiesiskā regulējuma, ar kuru tie ir tikuši ieviesti, mērķis (pēc analoģijas skat. spriedumu O, C‑432/14, EU:C:2015:643, 33. punkts).

               35

               Attiecībā uz pamatlietu jānorāda, ka no paša jautājuma formulējuma izriet, ka vecuma pabalstiem, kas tiek maksāti no Lihtenšteinas arodpensiju shēmas, un no Austrijas obligātās apdrošināšanas shēmas maksātajiem pabalstiem ir viens un tas pats mērķis – nodrošināt to saņēmējiem ierastā dzīves līmeņa saglabāšanu, kāds tiem ir bijis pirms pensionēšanās.

               36

               Līdz ar to tādi vecuma pabalsti kā pamatlietā aplūkotie ir jāuzskata par salīdzināmiem. Šajā ziņā, kā secinājumu 60. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ar to, ka pastāv atšķirības tostarp veidā, kādā tiek iegūtas tiesības uz šiem pabalstiem, vai apdrošināto iespējā saņemt fakultatīvus papildu pabalstus, nebūtu pamatots citāds secinājums.

               37

               Visbeidzot, nevar konstatēt, ka pastāvētu objektīvs attaisnojums tam, ka tādos apstākļos kā pamatlietā esošie attiecīgie vecuma pabalsti netiktu vienādi vērtēti. Šāds attaisnojums attiecīgajā gadījumā varētu pastāvēt, ja, kā pamatoti ir norādījusi EBTA Uzraudzības iestāde, iemaksas slimības pabalstu segšanai tiktu atskaitītas Austrijā no vecuma pabalstiem, kas tiek izmaksāti no Lihtenšteinas arodpensiju shēmas, lai arī šādas iemaksas jau būtu tikušas atskaitītas Lihtenšteinā. Tomēr no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka tā tas būtu noticis pamatlietas apstākļos.

               38

               Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 883/2004 5. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā esošie no vienas dalībvalsts arodpensiju shēmas maksātie vecuma pabalsti un no citas dalībvalsts obligātās pensiju shēmas maksātie pabalsti, šīm abām shēmām ietilpstot vienas un tās pašas regulas piemērošanas jomā, ir uzskatāmi par līdzvērtīgiem pabalstiem šīs tiesību normas izpratnē, jo abām pabalstu kategorijām ir viens un tas pats mērķis – nodrošināt to saņēmējiem ierastā dzīves līmeņa saglabāšanu, kāds tiem ir bijis pirms pensionēšanās.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               39

               Attiecībā uz pamatlietu pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 5. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā esošie no vienas dalībvalsts arodpensiju shēmas maksātie vecuma pabalsti un no citas dalībvalsts obligātās pensiju shēmas maksātie pabalsti, šīm abām shēmām ietilpstot vienas un tās pašas regulas piemērošanas jomā, ir uzskatāmi par līdzvērtīgiem pabalstiem šīs tiesību normas izpratnē, jo abām pabalstu kategorijām ir viens un tas pats mērķis – nodrošināt to saņēmējiem ierastā dzīves līmeņa saglabāšanu, kāds tiem ir bijis pirms pensionēšanās.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )   Tiesvedības valoda – vācu.