title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta), 2015. gada 28. oktobris (Izvilkumi).#Hammar Nordic Plugg AB pret Eiropas Komisiju.#Valsts atbalsts – Zemesgabalu un ražošanas iekārtas pārdošana un noma – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu iepirkuma procedūrā neesamība – Tirgus cenas noteikšana – Privātā ieguldītāja kritērijs – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.#Lieta T-253/12.

text:
               Puses
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑253/12
            Hammar Nordic Plugg AB , Trolhetana [ Trollhättan ] (Zviedrija), ko pārstāv I. Otken Eriksson  un U. Öberg , advokāti,
            apelācijas sūdzības iesniedzēja,
            pret
            Eiropas Komisiju , ko pārstāv D. Grespan  un P.‑J. Loewenthal , pārstāvji, kuriem palīdz L. Sandberg‑Morch , advokāts,
            atbildētāja,
            par prasību atcelt Komisijas 2012. gada 8. februāra Lēmumu 2012/293/ES par valsts atbalstu SA.28809 (C 29/10) (ex NN 42/10 un ex CP 194/09), ko Zviedrija īstenojusi par labu Hammar Nordic Plugg AB (OV L 150, 78. lpp.).
            VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
            šādā sastāvā: tiesneši M. van der Vaude [ M. van der Woude ], I. Višņevska‑Bjalecka [ I. Wiszniewska‑Białecka ] un I. Uljoa Rubio [ I. Ulloa Rubio ] (referents),
            sekretāre K. Hērena [ C. Heeren ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 26. marta tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums (1)
            Tiesvedības priekšvēsture
            [..]
            Administratīvā procedūra
            [..]
            Apstrīdētais lēmums
            [..]
            Procedūra un lietas dalībnieku prasījumi
            25. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 8. jūnijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla šo prasību.
            26. Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu;
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            27. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – noraidīt prasību kā nepamatotu;
            – piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Juridiskais pamatojums
            [..]
            Par pirmo pamatu, kas ir par kļūdu novērtējumā, kvalificējot valsts atbalstu
            [..]
            32. Lai pārbaudītu, vai tas, ka valsts iestāde pārdeva zemes gabalu privātai personai, ir uzskatāms par valsts atbalstu, Komisijai ir jāpiemēro princips par privātu ieguldītāju, lai noskaidrotu, vai iespējamā atbalsta saņēmēja samaksātā cena ir tāda, kuru varētu noteikt privāts ieguldītājs, rīkojoties parastos konkurences apstākļos. Parasti šī principa izmantošana Komisijai prasa sniegt ļoti sarežģītu ekonomisku vērtējumu (spriedums Komisija/ Scott , minēts 31. punktā, EU:C:2010:480, 68. punkts).
            [..]
            Par pirkuma maksas SEK 8 000 000 neņemšanu vērā
            [..]
            40. Tālāk saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas trešo argumentu, saskaņā ar kuru nav bijis nekāda iemesla pirms pirkšanas atsaukties uz formāla piedāvājuma procedūru, ir jāatgādina, ka Komisijai ir saistoši tās pieņemtie pamatprincipi un paziņojumi, bet vienīgi, ciktāl ar tiem netiek pieļauta atkāpe no LES noteikumiem un ja tos ir akceptējušas dalībvalstis (spriedums, 2014. gada 16. jūlijs, Zweckverband Tierkörperbeseitigung /Komisija, T‑309/12, EU:T:2014:676, 212. punkts).
            41. Tādējādi bez atvērtas un beznosacījumu procedūras Komisija saskaņā ar paziņojuma 2. punkta a) apakšpunktu varēja balstīties uz pieņēmumiem, kas bija tās rīcībā.
            [..]
            Valsts atbalsta esamības neizvērtēšana brīdī, kad FABV  iegādājās ražošanas iekārtu par SEK 17 000 000
            [..]
            60. Pirmkārt, jānorāda, ka lēmumā par formālas procedūras uzsākšanu saistībā ar ražošanas iekārtu, ko FABV  pārdod apelācijas sūdzības iesniedzējai, Komisija par ražošanas iekārtu, ko Chips  pārdeva FABV , ir norādījusi:
            “Ražošanas iekārtas pirkuma cena, ko FABV samaksāja, šķiet nav augstāka par tirgus cenu, kā to norādījuši ārējie neatkarīgie konsultanti. Tādēļ jau šajā pirmajā darījumā var izslēgt valsts atbalsta elementu, kas nav valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.”
            61. Tādējādi Komisija saistībā ar ražošanas iekārtu, ko Chips pārdevusi FABV , pieņēma lēmumu saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] [108.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 4. panta 2. punktu, kura formulējums skaidri ļauj noprast, ka tas ir galīgs.
            62. Taču, lai arī Komisija atzīst, kas pasākums nav valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, neuzsākot formālu izmeklēšanas procedūru, kas paredzēta LESD 108. panta 2. punktā, un ieinteresētā persona tiecas saglabāt procesuālās tiesības, atsaucoties uz to pašu tiesību normu, pret šo lēmumu ir jāceļ prasība Vispārējā tiesā LESD 263. panta sestajā daļā paredzētajā termiņā (rīkojums, 2001. gada 27. novembris, Wöhr /Komisija, T‑222/00, Krājums, EU:T:2001:274, 34. punkts).
            63. Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šādu prasību šajā termiņā nav cēlusi.
            64. Otrkārt, kā norāda Komisija, procedūra, kas ļauj atsaukt galīgu lēmumu, kurā tā ir konstatējusi, ka pasākums nav valsts atbalsts, ir iedibināta ar Regulas Nr. 659/1999 9. pantu, saskaņā ar kuru Komisija var šādu lēmumu atsaukt, ja tas ir ticis pieņemts, pamatojoties uz neprecīzu informāciju, kurai ir izšķiroša nozīme.
            65. Taču vienīgais apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par apgalvoto neprecīzo informāciju ir tas, kas attiecas uz neizmantoto objekta daļu un kas tika ņemts vērā pirmajā vērtējumā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka memorands par ražošanas iekārtu, ko Chips pārdeva FABV , ir balstīts uz neizmantoto objekta daļu 10 % apmērā, lai gan tas faktiski bija visu neizmantoto telpu kontekstā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apstrīd Komisijas norādi, saskaņā ar kuru vietējās iestādes viņu esot informējušas, ka īrnieks bija atrasts no 2008. gada 13. februāra.
            66. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nesniedz nekādus pierādījumus šo apgalvojumu atbalstam un arī nepaskaidro, kāda, tāsprāt, ir bijusi pareizā neizmantotā objekta daļa visā ražošanas iekārtā.
            67. Citi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir tikai nepierādīti apgalvojumi, kuri neatbilst Regulas Nr. 659/1999 9. pantā izvirzītajiem priekšnosacījumiem.
            [..]
            Par privātā ieguldītāja tirgus ekonomikas apstākļos kritērija neņemšanu vērā
            [..]
            78. Šajā lietā nav apstrīdēts, ka tajā pašā dienā, proti, 2008. gada 13. februārī, FABV ražošanas iekārtu iegādājās par SEK 17 000 000 un apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķīra izpirkuma iespēju par cenu SEK 8 000 000 apmērā.
            79. Pirmkārt, ir jākonstatē, ka ir šaubas par to, vai privātais ieguldītājs būtu šādu darījumu veicis.
            80. Otrkārt, ir jānorāda, ka no lēmuma par procedūras [uzsākšanu] 16. punkta izriet, ka FABV bija piekritusi zemākai atkārtotas pārdošanas cenai, lai nodrošinātu ražošanas iekārtas darbības turpinātību un saglabātu darbavietas. Lietas dalībnieku starpā arī nav strīda par to, ka komūnai šāds mērķis vēl joprojām ir bijis – to apelācijas sūdzības iesniedzēja pati atgādina apelācijas sūdzībā. Apstrīdētā lēmuma 58. punktā ir arī norādīts, ka šis mērķis ir vienīgais, ko Zviedrijas iestādes ir minējušas Komisijai.
            81. Tālāk no 2009. gada 27. novembra vēstules, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja citē, izriet, ka FABV ir uzskatījusi, ka projekts, saskaņā ar kuru tā ražošanas iekārtu ir iegādājusies un tad to nodevusi nomā apelācijas sūdzības iesniedzējai, kas to tālāk ir nodevusi nomā Nya Topp , ir ļāvis turpināt ražošanas iekārtu ekspluatēt un saglabāt darbavietas, kas bija apdraudētas tās slēgšanas dēļ.
            82. Kā norādīts šajā vēstulē – FABV tādēļ nolēma komūnai pieprasīt ieguldīt SEK 9 000 000, lai segtu zaudējumus, kas radušies ražošanas iekārtas pārdošanas dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējai par SEK 8 000 000. Šajā ziņā Komisija iesniedza kammarrätt i Göteborg  (Gēteborgas Administratīvā apelācijas tiesa, Zviedrija) 2012. gada 1. decembra sprieduma kopiju saistībā ar FABV prasību samazināt zaudējumus no kapitāla, kas radušies, ražošanas iekārtu pārdodot apelācijas sūdzības iesniedzējai.
            [..]
            Par nepaļaušanos uz Komisijas veikto pēdējo novērtējumu
            [..]
            Par vēlākas ražošanas iekārtas atsavināšanas par SEK 8 000 000 neņemšanu vērā
            [..]
            Par nomas līgumu starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un Nya Topp
            [..]
            Par otro pamatu, kas attiecas uz ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences kropļojumiem
            [..]
            Par trešo pamatu, kas attiecas uz pārbaudes un pamatošanas pienākumu, kā arī uz tiesībām uz aizstāvību
            [..]
            Par Komisijas pārbaudes pienākumu
            [..]
            Par pienākumu norādīt pamatojumu
            [..]
            Par apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesībām uz aizstāvību
            [..]
            Par tiesāšanās izdevumiem
            [..]
            (1) .
            (1)  –	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
            nospriež:
            1) prasību noraidīt;
            2) Hammar Nordic Plugg AB sedz, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

    ---documentbreak---

         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2015. gada 28. oktobrī (
            *1
         )
      “Valsts atbalsts — Zemesgabalu un ražošanas iekārtas pārdošana un noma — Komisijas lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un uzdots to atgūt — Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras neesamība — Tirgus cenas noteikšana — Privātā ieguldītāja kritērijs — Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm”
      Lieta T‑253/12

            Hammar Nordic Plugg AB
          , Trolhetana [Trollhättan] (Zviedrija), ko pārstāv I. Otken Eriksson un U. Öberg, advokāti,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pret

         Eiropas Komisiju, ko pārstāv D. Grespan un P.‑J. Loewenthal, pārstāvji, kuriem palīdz L. Sandberg‑Morch, advokāts,
      atbildētāja,
      par prasību atcelt Komisijas 2012. gada 8. februāra Lēmumu 2012/293/ES par valsts atbalstu SA.28809 (C 29/10) (ex NN 42/10 un ex CP 194/09), ko Zviedrija īstenojusi par labu Hammar Nordic Plugg AB (OV L 150, 78. lpp.).
      VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: tiesneši M. van der Vaude [M. van der Woude], I. Višņevska‑Bjalecka [I. Wiszniewska‑Białecka] un I. Uljoa Rubio [I. Ulloa Rubio] (referents),
      sekretāre K. Hērena [C. Heeren], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 26. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums (
            1
         )

         Tiesvedības priekšvēsture

      [..]

         Administratīvā procedūra

      [..]

         Apstrīdētais lēmums

      [..]

         Procedūra un lietas dalībnieku prasījumi

               25

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 8. jūnijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla šo prasību.

               26

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               27

               Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību kā nepamatotu;

                        —

                        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

      [..]

         Par pirmo pamatu, kas ir par kļūdu novērtējumā, kvalificējot valsts atbalstu

      [..]

               32

               Lai pārbaudītu, vai tas, ka valsts iestāde pārdeva zemes gabalu privātai personai, ir uzskatāms par valsts atbalstu, Komisijai ir jāpiemēro princips par privātu ieguldītāju, lai noskaidrotu, vai iespējamā atbalsta saņēmēja samaksātā cena ir tāda, kuru varētu noteikt privāts ieguldītājs, rīkojoties parastos konkurences apstākļos. Parasti šī principa izmantošana Komisijai prasa sniegt ļoti sarežģītu ekonomisku vērtējumu (spriedums Komisija/Scott, minēts 31. punktā, EU:C:2010:480, 68. punkts).
               [..]

         Par pirkuma maksas SEK 8000000 neņemšanu vērā
      [..]

               40

               Tālāk saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas trešo argumentu, saskaņā ar kuru nav bijis nekāda iemesla pirms pirkšanas atsaukties uz formāla piedāvājuma procedūru, ir jāatgādina, ka Komisijai ir saistoši tās pieņemtie pamatprincipi un paziņojumi, bet vienīgi, ciktāl ar tiem netiek pieļauta atkāpe no LES noteikumiem un ja tos ir akceptējušas dalībvalstis (spriedums, 2014. gada 16. jūlijs, Zweckverband Tierkörperbeseitigung/Komisija, T‑309/12, EU:T:2014:676, 212. punkts).

               41

               Tādējādi bez atvērtas un beznosacījumu procedūras Komisija saskaņā ar paziņojuma 2. punkta a) apakšpunktu varēja balstīties uz pieņēmumiem, kas bija tās rīcībā.
               [..]

         Valsts atbalsta esamības neizvērtēšana brīdī, kad FABV iegādājās ražošanas iekārtu par SEK 17000000
      [..]

               60

               Pirmkārt, jānorāda, ka lēmumā par formālas procedūras uzsākšanu saistībā ar ražošanas iekārtu, ko FABV pārdod apelācijas sūdzības iesniedzējai, Komisija par ražošanas iekārtu, ko Chips pārdeva FABV, ir norādījusi:
               “Ražošanas iekārtas pirkuma cena, ko FABV samaksāja, šķiet nav augstāka par tirgus cenu, kā to norādījuši ārējie neatkarīgie konsultanti. Tādēļ jau šajā pirmajā darījumā var izslēgt valsts atbalsta elementu, kas nav valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.”

               61

               Tādējādi Komisija saistībā ar ražošanas iekārtu, ko Chips pārdevusi FABV, pieņēma lēmumu saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] [108.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 4. panta 2. punktu, kura formulējums skaidri ļauj noprast, ka tas ir galīgs.

               62

               Taču, lai arī Komisija atzīst, kas pasākums nav valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, neuzsākot formālu izmeklēšanas procedūru, kas paredzēta LESD 108. panta 2. punktā, un ieinteresētā persona tiecas saglabāt procesuālās tiesības, atsaucoties uz to pašu tiesību normu, pret šo lēmumu ir jāceļ prasība Vispārējā tiesā LESD 263. panta sestajā daļā paredzētajā termiņā (rīkojums, 2001. gada 27. novembris, Wöhr/Komisija, T‑222/00, Krājums, EU:T:2001:274, 34. punkts).

               63

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šādu prasību šajā termiņā nav cēlusi.

               64

               Otrkārt, kā norāda Komisija, procedūra, kas ļauj atsaukt galīgu lēmumu, kurā tā ir konstatējusi, ka pasākums nav valsts atbalsts, ir iedibināta ar Regulas Nr. 659/1999 9. pantu, saskaņā ar kuru Komisija var šādu lēmumu atsaukt, ja tas ir ticis pieņemts, pamatojoties uz neprecīzu informāciju, kurai ir izšķiroša nozīme.

               65

               Taču vienīgais apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par apgalvoto neprecīzo informāciju ir tas, kas attiecas uz neizmantoto objekta daļu un kas tika ņemts vērā pirmajā vērtējumā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka memorands par ražošanas iekārtu, ko Chips pārdeva FABV, ir balstīts uz neizmantoto objekta daļu 10 % apmērā, lai gan tas faktiski bija visu neizmantoto telpu kontekstā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apstrīd Komisijas norādi, saskaņā ar kuru vietējās iestādes viņu esot informējušas, ka īrnieks bija atrasts no 2008. gada 13. februāra.

               66

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nesniedz nekādus pierādījumus šo apgalvojumu atbalstam un arī nepaskaidro, kāda, tāsprāt, ir bijusi pareizā neizmantotā objekta daļa visā ražošanas iekārtā.

               67

               Citi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir tikai nepierādīti apgalvojumi, kuri neatbilst Regulas Nr. 659/1999 9. pantā izvirzītajiem priekšnosacījumiem.
               [..]

         Par privātā ieguldītāja tirgus ekonomikas apstākļos kritērija neņemšanu vērā
      [..]

               78

               Šajā lietā nav apstrīdēts, ka tajā pašā dienā, proti, 2008. gada 13. februārī, FABV ražošanas iekārtu iegādājās par SEK 17000000 un apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķīra izpirkuma iespēju par cenu SEK 8000000 apmērā.

               79

               Pirmkārt, ir jākonstatē, ka ir šaubas par to, vai privātais ieguldītājs būtu šādu darījumu veicis.

               80

               Otrkārt, ir jānorāda, ka no lēmuma par procedūras [uzsākšanu] 16. punkta izriet, ka FABV bija piekritusi zemākai atkārtotas pārdošanas cenai, lai nodrošinātu ražošanas iekārtas darbības turpinātību un saglabātu darbavietas. Lietas dalībnieku starpā arī nav strīda par to, ka komūnai šāds mērķis vēl joprojām ir bijis – to apelācijas sūdzības iesniedzēja pati atgādina apelācijas sūdzībā. Apstrīdētā lēmuma 58. punktā ir arī norādīts, ka šis mērķis ir vienīgais, ko Zviedrijas iestādes ir minējušas Komisijai.

               81

               Tālāk no 2009. gada 27. novembra vēstules, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja citē, izriet, ka FABV ir uzskatījusi, ka projekts, saskaņā ar kuru tā ražošanas iekārtu ir iegādājusies un tad to nodevusi nomā apelācijas sūdzības iesniedzējai, kas to tālāk ir nodevusi nomā Nya Topp, ir ļāvis turpināt ražošanas iekārtu ekspluatēt un saglabāt darbavietas, kas bija apdraudētas tās slēgšanas dēļ.

               82

               Kā norādīts šajā vēstulē – FABV tādēļ nolēma komūnai pieprasīt ieguldīt SEK 9000000, lai segtu zaudējumus, kas radušies ražošanas iekārtas pārdošanas dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējai par SEK 8000000. Šajā ziņā Komisija iesniedza kammarrätt i Göteborg (Gēteborgas Administratīvā apelācijas tiesa, Zviedrija) 2012. gada 1. decembra sprieduma kopiju saistībā ar FABV prasību samazināt zaudējumus no kapitāla, kas radušies, ražošanas iekārtu pārdodot apelācijas sūdzības iesniedzējai.
               [..]

         Par nepaļaušanos uz Komisijas veikto pēdējo novērtējumu
      [..]
      Par vēlākas ražošanas iekārtas atsavināšanas par SEK 8000000 neņemšanu vērā
      [..]
      Par nomas līgumu starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un Nya Topp

      [..]

         Par otro pamatu, kas attiecas uz ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences kropļojumiem

      [..]

         Par trešo pamatu, kas attiecas uz pārbaudes un pamatošanas pienākumu, kā arī uz tiesībām uz aizstāvību

      [..]
      Par Komisijas pārbaudes pienākumu
      [..]
      Par pienākumu norādīt pamatojumu
      [..]
      Par apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesībām uz aizstāvību
      [..]

         Par tiesāšanās izdevumiem

      [..]

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Hammar Nordic Plugg AB sedz, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

                           Van der Woude

                           Wiszniewska‑Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 28. oktobrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – zviedru.
      (
            1
         )	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.


Tiesas spriedums 1980. gada 25. novembrī. # Beļģijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Kontu dzēšana/ Grāmatojumu noskaidrošana: # Lieta 820/79.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1991. gada 30. aprīlī. # SCP Boscher, Studer et Fromentin pret SA British Motors Wright un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Francija. # Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-239/90.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 17.jūlijā.#ASM Brescia SpA pret Comune di Rodengo Saiano.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itālija.#EKL 43., 49. un 86. pants - Gāzes sadales sabiedriskā pakalpojuma koncesija - Direktīva 2003/55 - Priekšlaicīga pārtraukšana pārejas posma beigās - Tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principi.#Lieta C-347/06.

text:
      Lieta C‑347/06
      ASM Brescia SpA
      pret
      Comune di Rodengo Saiano
      (Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EKL 43., 49. un 86. pants – Gāzes sadales sabiedriskā pakalpojuma koncesija – Direktīva 2003/55 – Priekšlaicīga pārtraukšana pārejas posma beigās – Tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Ierobežojumi
      (EKL 234. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Ierobežojumi – Valsts tiesas kompetence
      (EKL 234. pants)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Pasākumi tiesību aktu tuvināšanai – Kopējie noteikumi dabasgāzes iekšējam tirgum – Direktīva 2003/55
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punkts)
      4.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Sabiedriskā pakalpojuma koncesija,
            kas ir piešķirta, neīstenojot uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru
      (EKL 43. un 49. pants un 86. panta 1. punkts)
      1.        Saskaņā ar EKL 234. pantu uzsāktas tiesvedības ietvaros Tiesai nav kompetences lemt par valsts pieņemto pasākumu saderību
         ar Kopienu tiesībām. Tomēr no valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem, ievērojot izklāstītos faktus, Tiesa var atlasīt to, kas
         attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, nolūkā dot šai tiesai iespēju rast risinājumu, izskatot tai iesniegto tiesību
         jautājumu.

      Turklāt Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju un piemērojamību vai jānosaka fakti, kuri ir būtiski pamata
         lietas risinājumam. Dalītās kompetences ietvaros starp Kopienu tiesu un valsts tiesām Tiesai ir pienākums ņemt vērā faktisko
         un tiesisko kontekstu, kādā tiek uzdots iesniedzējtiesas lēmumā formulētais prejudiciālais jautājums.

      (sal. ar 25. un 28. punktu)
      2.        Tiesai un valsts tiesām sadarbojoties atbilstoši EKL 234. pantam, tikai valsts tiesai, kura izskata pamata lietu un kura ir
         atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums
         ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Līdz ar to, ja uzdotie jautājumi attiecas
         uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums.

      (sal. ar 27. punktu)
      3.        Dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru atbilstoši tajā paredzētajiem nosacījumiem tiek pagarināts pārejas posma
         termiņš, kura beigās priekšlaicīgi ir jāpārtrauc dabasgāzes sadales koncesija, kas ir piešķirta, neīstenojot uzaicinājuma
         iesniegt piedāvājumu procedūru, nav pretrunā Direktīvai 2003/55 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu
         un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu. Šādos apstākļos ir arī jāuzskata, ka šāds tiesiskais regulējums nav pretrunā arī EKL 10. pantam
         un samērīguma principam.

      Minētās direktīvas 23. panta 1. punktā ir noteikts kalendārs dabasgāzes piegādes atvēršanai un paredzēts, ka dalībvalstīm
         ir jānodrošina, ka tiesīgie patērētāji, proti, tie, kuriem ir tiesības vērsties pie piegādātāja pēc savas izvēles, sākot no
         2007. gada 1. jūlija ir visi patērētāji. Šī tiesību norma attiecas uz dabasgāzes piegādi, nevis tās sadali. Līdz ar to no
         tās nevar izrietēt pienākums, saskaņā ar kuru dalībvalstīm būtu jāizbeidz sadales līgumi, kuri tikuši piešķirti, neizsludinot
         uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu. Turklāt Direktīvā 2003/55 nav ietverts neviens noteikums par spēkā esošām dabasgāzes sadales
         koncesijām.

      (sal. ar 38.–41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      4.        EKL 43. un 49. pantam un 86. panta 1. punktam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā nolūkā ieviest Kopienu
         noteikumus dabasgāzes iekšējam tirgum, pārejas posma termiņa beigās priekšlaicīgi pārtraucot dabasgāzes sadales koncesiju,
         kura ir piešķirta, neīstenojot uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru, paredzēts, ievērojot noteiktus apstākļus, pagarināt
         minēto pārejas posma termiņu, ja šāds pagarinājums var tikt uzskatīts par nepieciešamu, lai ļautu darījumu partneriem atrisināt
         līguma attiecības apstākļos, kuri būtu pieņemami gan no sabiedrisko pakalpojumu prasību viedokļa, gan no ekonomiskā viedokļa.

      Neraugoties uz to, ka šādu sabiedriskā pakalpojuma koncesijas piešķiršanu nereglamentē neviena no direktīvām dažādo publisko
         iepirkumu jomu ietvaros, valsts iestādēm, vēloties piešķirt šādas koncesijas, tomēr ir jāievēro vispārējie Līguma pamatnoteikumi
         un it īpaši princips, kas paredz nediskrimināciju pilsonības dēļ. Precīzāk, tiktāl, ciktāl šāda koncesija skar noteiktas pārrobežu
         intereses, to piešķiršana uzņēmumam, kurš atrodas līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī, nenodrošinot pārskatāmību, ir saistīta
         ar atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kuri varētu būt ieinteresēti šajās koncesijās, bet kuri atrodas citā dalībvalstī.
         Šāda atšķirīga attieksme, kas, izslēdzot visus citās dalībvalstīs esošos uzņēmumus, ir nelabvēlīga galvenokārt šo citu dalībvalstu
         uzņēmumiem, ir uzskatāma par netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, kas ir aizliegta ar EKL 43. un 49. pantu, ja vien to neattaisno
         objektīvi iemesli. Turklāt tas, ka dalībvalstis attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kuriem dalībvalstis piešķīrušas
         īpašas vai ekskluzīvas tiesības, uztur spēkā tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretrunā EKL 43. un 49. pantam, ir pretrunā
         EKL 86. panta 1. punktam.

      Tomēr šādu atšķirīgu attieksmi var attaisnot ar nepieciešamību ievērot tiesiskās drošības principu – principu, kurš ir daļa
         no Kopienu tiesību sistēmas un kurš nosaka pienākumu visām valsts iestādēm piemērot Kopienu tiesības. Tā kā ar Direktīvu 2003/55
         par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu nav paredzēts apšaubīt
         pašreiz spēkā esošas gāzes sadales koncesijas, kas šajā gadījumā izriet no iepriekšējām koncesijām, kuru termiņš beigsies
         pēc vairākām desmitgadēm un kas tika piešķirtas laikā, kad Tiesa vēl nebija nolēmusi, ka uz līgumiem, kuriem ir zināms pārrobežu
         intereses raksturs, var attiekties pārskatāmības pienākums, kas izriet no primārajām tiesībām, un tiesiskās drošības princips,
         kas, nosakot, ka tiesību normu sekām ir jābūt skaidrām, precīzām un paredzamām, ne tikai atļauj, bet arī nosaka pienākumu
         noteikt šādu koncesiju laušanai pārejas periodu, kas ļautu darījumu partneriem atrisināt līguma attiecības apstākļos, kuri
         būtu pieņemami gan no sabiedrisko pakalpojumu prasību viedokļa, gan no ekonomiskā viedokļa. Iesniedzējtiesai ir jāvērtē, vai
         pārejas posma termiņa pagarinājums, kurš tiek ieviests ar iekšējo tiesību regulējumu, var tikt uzskatīts par nepieciešamu,
         lai tiktu ievērots tiesiskās drošības princips.

      (sal. ar 57.–61., 64., 65., 67.–73. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 17. jūlijā (*)

      EKL 43., 49. un 86. pants – Gāzes sadales sabiedriskā pakalpojuma koncesija – Direktīva 2003/55 – Priekšlaicīga pārtraukšana pārejas posma beigās – Tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principi
      Lieta C‑347/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 23. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 17. augustā, tiesvedībā

      ASM Brescia SpA
      pret
      Comune di Rodengo Saiano,

      piedaloties
      Anigas – Associazione Nazionale Industriali del Gas.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], palātas priekšsēdētājs, J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents) un K. Toadere [C. Toader], tiesneši,

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 21. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        ASM Brescia SpA vārdā – V. Salvadori [V. Salvadori], A. Salvadori [A. Salvadori], Dž. Kaja [G. Caia] un N. Ajkardi [N. Aicardi], avvocati,

      –        Anigas – Associazione Nazionale Industriali del Gas vārdā – M. Dzopolato [M. Zoppolato] un D. Gacola [D. Gazzola], avvocati,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lūiss [X. Lewis], B. Šima [B. Schima] un D. Rekja [D. Recchia], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 24. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 10., 43. un 49. pantu un 86. panta 1. punktu, vienlīdzīgas
         attieksmes, nediskriminācijas, pārskatāmības un samērīguma principus, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija
         Direktīvu 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (OV
         L 176, 57. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp ASM Brescia SpA (turpmāk tekstā – “ASM Brescia”) un Rodeņo Saiano pašvaldību [Comune di Rodengo Saiano] par šīs pašvaldības padomes 2005. gada 19. jūlija Lēmumu Nr. 19, ar kuru tika apstiprināta koncesijas, kuru tā bija piešķīrusi
         ASM Brescia dabasgāzes sadalei tās teritorijā, termiņa izbeigšanās 2005. gada 31. decembrī.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        Direktīvas 2003/55 ceturtajā apsvērumā ir noteikts:

      “Līgumā garantētās Eiropas iedzīvotāju brīvības – brīva preču aprite, pakalpojumu sniegšanas brīvība un brīvība veikt uzņēmējdarbību
         – ir iespējamas vienīgi pilnībā atvērtā tirgū, kas visiem patērētājiem ļauj brīvi izvēlēties piegādātājus un visiem piegādātājiem
         ļauj brīvi veikt piegādes saviem patērētājiem.”

      4        Šīs direktīvas astotajā apsvērumā ir noteikts:

      “Lai pabeigtu iekšējā gāzes tirgus veidošanu, sevišķi svarīga ir nediskriminējoša pieeja pārvades un sadales sistēmu operatoru
         tirgum. Pārvades vai sadales sistēmu operators var sastāvēt no viena vai vairākiem uzņēmumiem.”

      5        Minētās direktīvas desmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “Lai nodrošinātu efektīvu un nediskriminējošu pieeju tīklam, pārvades un sadales sistēmas ir ieteicams ekspluatēt, izmantojot
         juridiski šķirtas struktūras, kur pastāv vertikāli integrēti uzņēmumi. Komisijai jānovērtē līdzvērtīgas ietekmes pasākumi,
         ko izstrādājušas dalībvalstis, lai sasniegtu šīs prasības mērķi, un attiecīgā gadījumā jāiesniedz priekšlikumi šīs direktīvas
         grozīšanai.

      Tāpat arī ieteicams, lai pārvades un sadales sistēmu operatoriem ir tiesības efektīvi pieņemt lēmumus attiecībā uz aktīviem,
         kas vajadzīgi tīklu uzturēšanai, ekspluatācijai un attīstībai, ja attiecīgie aktīvi pieder vertikāli integrētiem uzņēmumiem,
         kas tos ekspluatē.

      Tomēr ir svarīgi nodalīt juridisku nošķiršanu un īpašumtiesību nošķiršanu. Juridiska nošķiršana neietver aktīvu īpašumtiesību
         maiņu, un nekas nekavē piemērot līdzīgus vai identiskus nodarbinātības nosacījumus visos vertikāli integrētajos uzņēmumos.
         Tomēr ir jānodrošina nediskriminējošs lēmumu pieņemšanas process, izmantojot organizatoriskus pasākumus, attiecībā uz atbildīgo
         lēmumu pieņēmēju neatkarību.”

      6        Direktīvas 2003/55 astoņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “Gāzes patērētājiem jādod iespēja brīvi izvēlēties piegādātāju. Iekšējais gāzes tirgus tomēr jāveido pakāpeniski, nosakot
         konkrētu termiņu, lai nozare varētu pielāgoties un nodrošināt atbilstīgu pasākumu un sistēmu ieviešanu, lai aizsargātu patērētāju
         intereses un nodrošinātu to, ka viņiem ir reālas un efektīvas tiesības izvēlēties savu piegādātāju.”

      7        Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šī direktīva nosaka kopīgus dabasgāzes pārvades, sadales, piegādes un uzglabāšanas noteikumus. Tā paredz noteikumus, kas
         attiecas uz dabasgāzes nozares organizāciju un darbību, pieeju tirgum, kritērijiem un procedūrām, kas piemērojamas, lai piešķirtu
         atļaujas dabasgāzes pārvadei, sadalei, piegādei un uzglabāšanai un sistēmu ekspluatācijai.”

      8        Minētās direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “Šajā direktīvā:
      [..]
      5)      “sadale” ir dabasgāzes transportēšana pa vietējiem vai reģionālajiem gāzes vadu tīkliem, lai nogādātu to līdz patērētājiem,
         bet tā neietver piegādi;

      [..]
      7)      “piegāde” ir dabasgāzes, tostarp [sašķidrinātas dabasgāzes], pārdošana, tostarp tālākpārdošana, patērētājiem;
      [..]
      28)      “tiesīgie patērētāji” ir patērētāji, kas var iepirkt [dabas]gāzi no brīvi izvēlēta piegādātāja šīs direktīvas 23. panta nozīmē;
      [..].”
      9        Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesīgie patērētāji:
      a)      līdz 2004. gada 1. jūlijam ir tie tiesīgie patērētāji, kas norādīti [Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija]
         Direktīvas 98/30/EK [par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum (OV L 204, 1. lpp.)] 18. pantā. Dalībvalstis katru
         gadu līdz 31. janvārim publicē šo tiesīgo patērētāju definīcijas kritērijus;

      b)      vēlākais no 2004. gada 1. jūlija – visi patērētāji, kas nav patērētāji mājsaimniecībās;
      c)      no 2007. gada 1. jūlija – visi patērētāji.”
       Valsts tiesības
      10      2000. gada 23. maija Dekrētlikumā Nr. 164, ar kuru atbilstoši 1999. gada 17. maija Likuma Nr. 144 41. pantam tiek ieviesta
         Direktīva 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum (decreto legislativo n. 164, attuazione della direttiva n. 98/30/CE recante norme comuni per il mercato interno del gas naturale,
            a norma dell’articolo 41 della legge 17 maggio 1999, n. 144) (2000. gada 20. jūnija GURI Nr. 142, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 164/2000”), ir noteikts, ka dabasgāzes sadale principā ir sabiedriskais
         pakalpojums, kuru pašvaldības uztic koncesionāriem, kurus izvēlas vienīgi konkursa kārtībā uz termiņu, kurš nedrīkst pārsniegt
         divpadsmit gadus.

      11      Attiecībā uz spēkā esošajām dabasgāzes sadales koncesijām, kuras nav tikušas piešķirtas publiskas procedūras ietvaros, Dekrētlikuma
         Nr. 164/2000 15. panta 5. punktā ir noteikts:

      “Gāzes sadales pakalpojumu koncesijas, kas pastāv šī dekrēta spēkā stāšanās brīdī, kā arī tās, kas ir piešķirtas sabiedrībām,
         kuras ir izveidojušās, pārveidojoties pašreizējiem pārvaldītājiem, turpina būt spēkā līdz noteiktajam beigu termiņam, ja tas
         iekļaujas 7. punktā paredzētajā pārejas perioda termiņā. Pastāvošajām koncesijām, kurām nav paredzēts beigu termiņš vai ir
         paredzēts termiņš, kurš pārsniedz pārejas periodu, turpina pastāvēt līdz brīdim, kad beidzas pārejas periods. [..]”

      12      Šī paša dekrētlikuma 15. panta 7. punktā ir noteikts:

      “5. punktā noteiktais pārejas periods ir pieci gadi, sākot no 2000. gada 31. decembra. Šis periods var tikt pagarināts atbilstoši
         zemāk minētajiem kritērijiem, ja tas nepārsniedz:

      a)      vienu gadu gadījumā, ja vismaz vienu gadu pirms piecu gadu termiņa beigām notiek sabiedrību apvienošanās, kas ļauj apkalpot
         lietotāju skaitu, kas kopumā ir vismaz divas reizes lielāks par to lietotāju skaitu, kādu sākotnēji apkalpoja attiecīgais
         lielākais uzņēmums no tiem, kuri apvienojās;

      b)      divus gadus gadījumā, ja pirms a) apakšpunktā paredzētā termiņa beigām lietotāju skaits pārsniedz simt tūkstošus tiešo patērētāju
         vai sadalītās gāzes apmērs pārsniedz simt miljonus kubikmetru gadā, vai arī uzņēmums veic darbību vismaz visā pašvaldības
         teritorijā;

      c)      divus gadus gadījumā, ja pirms a) apakšpunktā paredzētā termiņa beigām privātais kapitāls sasniedz vismaz 40 % no akciju kapitāla.”
      13      Dekrētlikuma Nr. 164/2000 15. panta 8. punktā ir noteikts, ka gadījumā, ja tiek izpildīti vairāki no šiem kritērijiem, minētā
         pārejas posma termiņa atskaites gadus var apvienot.

      14      2004. gada 23. augusta Likuma Nr. 239, ar kuru tiek reorganizēta enerģētikas nozare un uzlikts pienākums valdībai reorganizēt
         spēkā esošās enerģētikas nozares tiesību normas (legge n. 239, riordino del settore energetico, nonché delega al Governo per il riassetto delle disposizioni vigenti in materia
            di energia) (2004. gada 13. septembra GURI Nr. 215, 3. lpp.), 1. panta 69. punktā ir noteikts:

      “[..] Pārejas periodam, kurš ir minēts [Dekrētlikuma Nr. 164/2000] 15. panta 5. punktā, ir jābeidzas vēlākais 2007. gada 31. decembrī,
         saglabājot vietējo līgumslēdzēju iestāžu tiesības piešķirt pārejas perioda pagarinājumu uz vienu gadu sešu mēnešu laikā no
         brīža, kad stājies spēkā šis likums, ja pastāv pamatota sabiedrības interese. [..] Minētā dekrētlikuma [Nr. 164/2000] 15. panta
         8. punkts tiek atcelts.”

      15      2005. gada 30. decembra Dekrētlikuma Nr. 273 par termiņa noteikšanu un tā pagarināšanu, kā arī par steidzamām tiesību normām,
         kuras no tā izriet (decreto-legge n. 273, definizione e proroga dei termini, nonché conseguenti disposizioni urgenti) (2005. gada 30. decembra GURI Nr. 303, 8. lpp.), kurš pēc tam, kad tajā tika veikti grozījumi ar 2006. gada 23. februāra Likumu Nr. 51, tika pārveidots
         par likumu (2006. gada 28. februāra GURI Nr. 49, parastais pielikums; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 273/2005”), 23. panta 1. punktā ir noteikts, ka Dekrētlikuma
         Nr. 164/2000 15. panta 5. punktā paredzētais pārejas periods, pirmkārt, tiek pagarināts līdz 2007. gada 31. decembrim un,
         otrkārt, tas tāpat tiek pagarināts līdz 2009. gada 31. decembrim gadījumā, ja pastāv vismaz viens no nosacījumiem, kurš ir
         noteikts minētā dekrētlikuma 15. panta 7. punktā.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      16      ASM Brescia ir dabasgāzes sadales sabiedrisko pakalpojumu koncesionārs Rodeņo Saiano pašvaldībā saskaņā ar vienošanos, kura tika noslēgta
         1984. gada 27. februārī un kuras termiņš sākotnēji tika noteikts 2014. gada 31. decembrī. Ar papildu vienošanos šīs koncesijas
         termiņš tika pagarināts līdz 2029. gada 31. decembrim.

      17      Ar pašvaldības padomes 2005. gada 19. jūlija Lēmumu Nr. 19 Rodeņo Saiano pašvaldība noteica priekšlaicīgu ASM Brescia piešķirtās koncesijas termiņa izbeigšanos 2005. gada 31. decembrī, lai varētu uzsākt konkursa procedūru un noteikt jaunu
         minētā pakalpojuma pārvaldītāju. ASM Brescia turklāt vēlas, lai tai tiktu atzītas tiesības uz nolietojuma atlikušās vērtības atmaksāšanu, kura, pamatojoties uz ekspertīzi,
         ir noteikta EUR 926 000 vērtībā.

      18      ASM Brescia cēla prasību iesniedzējtiesā, apstrīdot šo lēmumu.

      19      Vēlāk stājās spēkā Dekrētlikums Nr. 273/2005, kura 23. pantā bija noteikts, ka Dekrētlikuma Nr. 164/2000 15. panta 5. punktā
         noteiktā pārejas posma termiņš tiek automātiski pagarināts, pārceļot to no 2005. gada 31. decembra uz 2007. gada 31. decembri,
         kā arī, pastāvot noteiktiem apstākļiem, šis laikposms no 2007. gada 31. decembra tiek automātiski pagarināts, pārceļot to
         uz 2009. gada 31. decembri.

      20      Lombardijas Reģionālā administratīvā tiesa [Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia], šauboties par šī teksta atbilstību Kopienu tiesībām, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai ar EKL 43. un 49. pantu un 86. panta 1. punktu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principiem
         ir saderīgs automātisks un vispārējs pašreizējo dabasgāzes sadales koncesiju, kas sākotnēji tika piešķirtas, neīstenojot uzaicinājuma
         iesniegt piedāvājumus procedūru, termiņa pagarinājums līdz 2007. gada 31. decembrim?

      2)      Vai pašreizējo dabasgāzes sadales koncesiju, kas sākotnēji tika piešķirtas, neīstenojot uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus
         procedūru, automātisks termiņa pagarinājums līdz 2009. gada 31. decembrim, ievērojot, ka:

      a)      koncesionārs veicis sabiedrību apvienošanos, kā rezultātā, salīdzinot ar sākotnējo lielās sabiedrības klientu skaitu, ir iespējams
         sniegt pakalpojumus divkāršam klientu skaitam;

      b)      koncesionārs ir ieguvis vairāk nekā 100 000 galīgo patērētāju vai arī tādu piegādātās gāzes daudzumu, kas pārsniedz 100 miljonus
         kubikmetru vienā gadā, vai arī apkalpo visu pašvaldības teritoriju;

      c)      vismaz 40 % no pakalpojuma sniedzēja akciju kapitāla ir nodoti privātiem akciju turētājiem;
      ir saderīgs ar EKL 43. un 49. pantu un EKL 86. panta 1. punktu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības
         principiem?

      3)      Vai pašreizējo dabasgāzes sadales koncesiju termiņa pagarinājums, ņemot vērā pirmajā, kā arī otrajā jautājumā aprakstīto situāciju,
         ir saderīgs ar [..] Direktīvas 2003/55/EK ceturto, astoto, desmito un astoņpadsmito apsvērumu, kā arī šīs direktīvas 23. panta
         1. punktu, EKL 10. pantu un saprātīguma un samērīguma principiem, it īpaši attiecībā uz:

      a)      [dalīb]valstu pienākumu sasniegt dabasgāzes tirgus liberalizācijas mērķi līdz 2007. gada 1. jūlijam;
      b)      aizliegumu [dalīb]valstīm pieņemt vai paturēt spēkā tādas valsts tiesību normas, kas ir pretējas dabasgāzes tirgus liberalizācijai;
      c)      [dalīb]valstu pienākumu pārejas periodu saistīt ar saprātīgu termiņu un objektīvām vajadzībām?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      21      ASM Brescia uzskata, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir nepieņemami, jo tie esot pamatoti ar neprecīzu analīzi, atbilstoši kurai
         Itālijas tiesībās tiekot paredzēts attiecīgo gāzes sadales koncesiju termiņa pagarinājums.

      22      ASM Brescia norāda, ka valsts tiesībās, kuras ir piemērojamas pamata lietā, netiek noteikts juridisks pagarinājums šīm koncesijām, bet
         gluži pretēji – tiek noteikta to termiņa priekšlaicīga izbeigšanās gadījumā, ja koncesijas ir tikušas piešķirtas uz nenoteiktu
         laiku vai arī ja to līgumā noteiktais termiņš beidzas pēc Dekrētlikuma Nr. 164/2000 15. panta 5. punktā noteiktā pārejas perioda.

      23      Arī Anigas – Associazione Nazionale Industriali del Gas norāda, ka pirmais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir pamatots ar kļūdainu premisu tiktāl, ciktāl pamata lietā piemērojamajos
         tiesību aktos nav noteikts automātisks un vispārējs attiecīgo koncesiju pagarinājums, bet tikai uz vēlāku datumu atlikta to
         priekšlaicīga izbeigšanās.

       Tiesas atbilde
      24      Iesniedzējtiesa lūdz Tiesai lemt par Dekrētlikuma Nr. 164/2000 15. panta 5. punktā paredzētā pārejas posma pagarinājuma, kurš
         tika noteikts ar Dekrētlikuma Nr. 273/2005 23. pantu, saderību ar Kopienu tiesībām.

      25      Saskaņā ar EKL 234. pantu uzsāktas tiesvedības ietvaros Tiesai nav kompetences lemt par valsts pieņemto pasākumu saderību
         ar Kopienu tiesībām (skat. it īpaši 1987. gada 11. jūnija spriedumu lietā 14/86 X, Recueil, 2545. lpp., 15. punkts). Tomēr no valsts tiesas uzdotā jautājuma, ievērojot izklāstītos lietas faktiskos apstākļus, Tiesa
         var atlasīt to, kas attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, nolūkā dot šai tiesai iespēju rast risinājumu, izskatot tiesību
         jautājumu, kurš tai ir iesniegts (iepriekš minētais spriedums lietā X, 16. punkts).

      26      Iesniedzējtiesas lēmumā ir ietvertas pietiekamas norādes, lai šīs prasības tiktu izpildītas, jo iesniedzējtiesa ir norādījusi,
         ka EKL 43. un 49. panta, 86. panta 1. punkta, kā arī Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punkta interpretācija tai ir nepieciešama,
         lai tā varētu lemt par Dekrētlikuma Nr. 273/2005 23. panta un Dekrētlikuma Nr. 164/2000 15. panta 5. un 7. punkta atbilstību
         Kopienu tiesībām.

      27      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Tiesai un valsts tiesām sadarbojoties atbilstoši EKL 234. pantam, tikai valsts tiesai,
         kura izskata [pamata] lietu un kura ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē
         gan, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība.
         Tādējādi, tā kā uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums (skat.
         it īpaši 2001. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑223/99 un C‑260/99 Agorà un Excelsior, Recueil, I‑3605. lpp., 18. punkts).

      28      Turklāt jāatgādina, ka Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju un piemērojamību vai jānosaka fakti, kuri
         ir būtiski pamata lietas risinājumam. Dalītās kompetences ietvaros starp Kopienu tiesu un valsts tiesām Tiesai ir pienākums
         ņemt vērā faktisko un tiesisko kontekstu, kādā tiek uzdots iesniedzējtiesas lēmumā noteiktais prejudiciālais jautājums (skat.
         it īpaši 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑153/02 Neri, Recueil, I‑13555. lpp., 34. un 35. punkts).

      29      Līdz ar to arguments, saskaņā ar kuru prejudiciālie jautājumi esot nepieņemami, jo tie esot pamatoti ar nepareizu Itālijas
         tiesību interpretāciju, nav atbalstāms.

      30      No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Par lietas būtību
       Par trešo jautājumu
      31      Uzdodot trešo jautājumu, kurš ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu noteikt, vai tāds tiesiskais regulējums,
         kāds ir aplūkojams pamata lietā, saskaņā ar kuru automātiski tiek pagarināts pārejas posms, kura beigās priekšlaicīgi tiek
         pārtraukta pamata lietā minētās dabasgāzes sadales koncesija, kura tika piešķirta, neuzaicinot iesniegt piedāvājumu, ir pretrunā
         EKL 10. pantam, samērīguma principam, Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punktam, kā arī šīs direktīvas ceturtajam, astotajam,
         desmitajam un astoņpadsmitajam apsvērumam.

      –       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      32      ASM Brescia norāda, ka ne Direktīva 98/30, kura ir transponēta ar Dekrētlikumu Nr. 164/2000, ne Direktīva 2003/55 nenosakot pienākumu
         saīsināt termiņu dabasgāzes sadales koncesijām, kuras tikušas piešķirtas, neuzaicinot iesniegt piedāvājumu. Tā uzskata, ka
         līdz ar to valsts likumdevējs pēc brīvas gribas ir, pirmkārt, nolēmis, ka koncesijas beidzas pirms līgumā noteiktā termiņa,
         otrkārt, šim nolūkam ir noteicis pārejas periodu un tā piemērošanas noteikumus.

      33      Tā piebilst, ka attiecīgo koncesiju priekšlaicīga izbeigšanās un tam sekojoša uzaicinājuma uz konkursu procedūras uzsākšana
         jaunu koncesiju piešķiršanai neļaujot garantēt augstāku dabasgāzes sadales konkurences līmeni, jo visi jaunie izplatītāji,
         kuri ienāks tirgū, varot attiecīgajā gadījumā atbalstīt to tirdzniecības uzņēmumu, ar kuru katrs no tiem ir saistīts. Tā uzskata,
         ka šīs grūtības varot atrisināt, vienīgi ievērojot objektivitātes un neitralitātes pienākumus, kuri sadales sistēmas operatoriem
         ir noteikti ar Direktīvu 2003/55, un it īpaši trešo personu pieejas tiesības sadales sistēmai, kā arī juridisku, administratīvu,
         funkciju un grāmatvedības nošķiršanu attiecībā uz dabasgāzes tirgotājiem, kuri veido daļu no viena un tā paša vertikāli integrētā
         uzņēmuma.

      34      Komisija arī uzskata, ka Direktīvā 2003/55 neesot noteikts pienākums priekšlaicīgi izbeigt dabasgāzes sadales koncesijas,
         kuras ir tikušas piešķirtas, pārkāpjot Kopienas prasības.

      35      Tā piebilst, ka pat tad, ja apvienotie Direktīvas 2003/55 13. panta 1. punkts un 33. panta 2. punkts arī ļaujot dabasgāzes
         sadales sistēmas operatoram veikt gāzes piegādes darbību līdz 2007. gada 1. jūlijam, tam tomēr saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta
         2. punktu pret dažādiem dabasgāzes tirgus operatoriem esot jāizturas objektīvi.

      36      Anigas norāda, ka galīgais termiņš dabasgāzes tirgus liberalizācijai, kurš Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punktā ir noteikts 2007. gada
         1. jūlijā, vienīgi paredzot pienākumu dalībvalstīm, lai visi dabasgāzes pircēji būtu tiesīgie patērētāji, un uzskata, ka šī
         direktīva nenosakot pienākumu lauzt dabasgāzes piegādes koncesijas, kuras tikušas piešķirtas bez iepriekšēja paziņojuma.

      –       Tiesas atbilde
      37      Gan no Direktīvas 2003/55 noteikumiem, gan no tās sistēmas izriet, ka tās mērķis ir pabeigt dabasgāzes nozares iekšējā tirgus
         izveidi. Šim nolūkam, kā tas ir noteikts šīs direktīvas 1. panta 1. punkta pirmajā teikumā, tajā noteikti kopīgi dabasgāzes
         pārvades, sadales, piegādes un uzglabāšanas noteikumi.

      38      Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punktā ir noteikts kalendārs dabasgāzes piegādes atvēršanai un paredzēts, ka dalībvalstīm
         ir jānodrošina, ka tiesīgie patērētāji, proti, tie, kuriem ir tiesības vērsties pie piegādātāja pēc savas izvēles, sākot no
         2007. gada 1. jūlija ir visi patērētāji.

      39      Šī tiesību norma attiecas uz dabasgāzes piegādi, nevis tās sadali. Līdz ar to no tās nevar izrietēt pienākums, saskaņā ar
         kuru dalībvalstīm būtu jāizbeidz sadales līgumi, kuri tikuši piešķirti, neizsludinot uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu.

      40      Turklāt Direktīvā 2003/55 nav ietverts neviens noteikums par spēkā esošām dabasgāzes sadales koncesijām.

      41      Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkojams pamata lietā, saskaņā
         ar kuru atbilstoši tajā paredzētajiem nosacījumiem tiek pagarināts pārejas perioda ilgums, kura beigās priekšlaicīgi ir jāpārtrauc
         pamata lietā minētās dabasgāzes sadales koncesija, nav pretrunā Direktīvai 2003/55. Šādos apstākļos tāpat ir jāuzskata, ka
         šāds tiesiskais regulējums nav pretrunā arī EKL 10. pantam un samērīguma principam.

       Par pirmo un otro jautājumu
      42      Uzdodot pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai ar EKL 43. un 49. pantu un EKL
         86. panta 1. punktu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principiem ir saderīgs tāds tiesiskais
         regulējums, kāds ir aplūkojams pamata lietā, saskaņā ar kuru atbilstoši tajā paredzētajiem nosacījumiem tiek pagarināts pārejas
         perioda ilgums, kura beigās priekšlaicīgi ir jāpārtrauc pamata lietā minētās dabasgāzes sadales koncesija.

      –       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      43      ASM Brescia uzskata, ka tādu dabasgāzes sadales koncesiju izbeigšana, kādas ir minētas pamata lietā, esot pasākums, kuru diskrecionārā
         un autonomā veidā varot izlemt valsts likumdevējs. Tā piebilst, ka šis pasākums ļaujot Itālijas Republikai priekšlaicīgi panākt
         atbilstību Direktīvai 2003/55, nosakot jaunus dabasgāzes sadales sabiedriskā pakalpojuma koncesionārus.

      44      ASM Brescia norāda, ka pārejas posma, kura beigās attiecīgās koncesijas tiek priekšlaicīgi izbeigtas, noteikšana esot veikta, lai panāktu
         atbilstību mērķim atvērt dabasgāzes nozari konkurencei, ievērojot nepieciešamību aizsargāt pastāvošo koncesiju īpašnieku tiesisko
         paļāvību.

      45      Šī pati sabiedrība atgādina, ka dalībvalstīm, īstenojot pilnvaras, lai piemērotu Kopienu direktīvas, ir jāievēro tiesiskās
         paļāvības aizsardzības princips (skat. it īpaši 1988. gada 26. aprīļa spriedumu lietā 316/86 Krücken, Recueil, 2213. lpp., 22. punkts) un ka laikā, kad tiek veikta noteiktu institūciju vai tiesisko sistēmu tiesiskā reforma, ievērojot
         tirgus dalībnieku tiesiskās paļāvības aizsardzību, ir jāievieš pārejas pasākumi vai pārejas posms adaptācijai, ja nepastāv
         obligātas sabiedriskās intereses, kuras nepieļauj to darīt (skat. it īpaši 1975. gada 14. maija spriedumu lietā 74/74 CNTA/Komisija, Recueil, 533. lpp., 44. punkts).

      46      ASM Brescia norāda, ka līdz brīdim, kad stājās spēkā Dekrētlikums Nr. 164/2000, Itālijas tiesībās neesot ticis noteikts, ka dabasgāzes
         sadales koncesiju piešķiršana būtu jāizsludina, kā arī esot bijis atļauts noslēgt koncesijas uz ļoti ilgu termiņu.

      47      Tā piebilst, ka līdz brīdim, kad tika pieņemts Komisijas skaidrojošais paziņojums par koncesijām atbilstoši Kopienu tiesībām
         (OV 2000, C 121, 2. lpp.), kā arī 2000. gada 7. decembra spriedums lietā C‑324/98 Telaustria un Telefonadress (Recueil, I‑10745. lpp.), Kopienu tiesībās neesot bijis norādes, ka valsts iestādēm, piešķirot sabiedrisko pakalpojumu koncesijas
         saskaņā ar Kopienu tiesībām, būtu jāievēro pārskatāmības un publiskošanas pienākums.

      48      Turklāt ASM Brescia norāda, ka patiesībā ar Dekrētlikumu Nr. 273/2005 tikai par diviem gadiem esot ticis pagarināts Dekrētlikuma Nr. 164/2000
         15. panta 5. punktā noteiktā pārejas posma termiņš – no 2005. gada 31. decembra uz 2007. gada 31. decembri, kā arī, pastāvot
         noteiktiem apstākļiem, no 2007. gada 31. decembra uz 2009. gada 31. decembri. Tā uzskata, ka šādai atlikšanai gan pašai par
         sevi, gan tās sekām attiecībā uz palikušajiem līgumā noteiktajiem termiņiem, kuri attiecīgo koncesiju gadījumā bieži vien
         ir ļoti gari, esot neliela nozīme un tā nesamērīgi neietekmējot pušu interešu līdzsvaru. Tā uzsver, ka šis termiņa pagarinājums
         katrā ziņā esot uzskatāms arī par diskrecionāru pasākumu.

      49      Visbeidzot, ASM Brescia norāda, ka dabasgāzes sadales koncesijas, kuru termiņš izbeidzas pirms minētā pārejas posma, netiekot pagarinātas, ka saskaņā
         ar Dekrētlikumu Nr. 164/2000 šī dekrēta 15. panta 5. punktā noteiktais pārejas posms varot būt ilgāks par to, kurš izriet
         no Dekrētlikuma Nr. 273/2005 piemērošanas, un ka šī minētā pēdējā dekrētlikuma pieņemšana esot ļāvusi nostiprināt tiesisko
         noteiktību, padarot skaidrāku minētā pārejas posma tiesisko sistēmu.

      50      Komisija no savas puses norāda, ka pamata lieta skar sabiedrisko pakalpojumu koncesijas, uz kurām attiecas EK līguma pamatnoteikumi,
         īpaši EKL 43. un 49. pants, kā arī nediskriminācijas pilsonības dēļ princips un vienlīdzīgas attieksmes princips pret pretendentiem,
         nosakot pārskatāmības pienākumu, kas ļaujot līgumslēdzējai valsts iestādei pārliecināties par šo principu ievērošanu (2006. gada
         6. aprīļa spriedums lietā C‑410/04 ANAV, Krājums, I‑3303. lpp., 21. punkts).

      51      Tā norāda, ka Tiesa ir uzskatījusi, ka šis pārskatāmības pienākums nozīmējot garantēt adekvātu atklātības pakāpi jebkuram
         potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot īstenot konkurenci attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, kā arī piešķiršanas procedūru
         objektivitātes kontroli (iepriekš minētais spriedums lietā ANAV, 21. punkts).

      52      Komisija norāda, ka arī sabiedrisko pakalpojumu koncesiju, kuras ir tikušas piešķirtas, neievērojot publicitātes procedūru,
         atstāšana spēkā esot pretrunā EKL 43. un 49. pantam, kā arī nediskriminācijas, vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principiem.

      53      Tā piebilst, ka tādi pamata lietā minētie noteikumi, kuros noteikts, ka ir jāpatur spēkā sabiedrisko pakalpojumu koncesijas,
         kuras ir tikušas piešķirtas, pārkāpjot publicēšanas prasības, kuras ir noteiktas Kopienu tiesībās, esot pretrunā EKL 86. panta
         1. punktam.

      54      Anigas no savas puses norāda, ka nedz EKL 43. un 49. pantam, nedz EKL 86. panta 1. punktam, nedz arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas
         un pārskatāmības principiem neesot pretrunā tāda pārejas posma pārcelšana, kāda tikusi noteikta pamata lietā minētajā tiesiskajā
         regulējumā.

      55      Tā norāda, ka Dekrētlikuma Nr. 164/2000 15. panta 7. punktā paredzētie nosacījumi, kuri ļauj pagarināt šī dekrēta 15. panta
         5. punktā noteikto pārejas posmu, iekļaujoties pasākumu kopumā, kuru mērķis esot izveidot dabasgāzes konkurences tirgu.

      56      Anigas norāda, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības principa ievērošana katrā ziņā uzliek pienākumu, ka tādas dabasgāzes sadales
         koncesijas priekšlaicīga izbeigšana kā pamata lietā minētā var notikt tikai pārejas posma beigās.

      –       Tiesas atbilde
      57      Tādas sabiedrisko pakalpojumu koncesijas, kāda ir minēta pamata lietā, piešķiršanu nereglamentē neviena no direktīvām dažādo
         publisko iepirkumu jomu ietvaros (skat. it īpaši 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑231/03 Coname, Krājums, I‑7287. lpp., 16. punkts).

      58      Tiesa tomēr ir lēmusi, ka valsts iestādēm, vēloties piešķirt šādas koncesijas, ir jāievēro vispārējie Līguma pamatnoteikumi
         un it īpaši nediskriminācijas pilsonības dēļ princips (šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Telaustria un Telefonadress, 60. punkts, un lietā Coname, 16. punkts; 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑458/03 Parking Brixen, Krājums, I‑8585. lpp., 46. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā ANAV, 18. punkts).

      59      Precīzāk, tiktāl, ciktāl šāda koncesija skar noteiktas pārrobežu intereses, to piešķiršana uzņēmumam, kurš atrodas līgumslēdzējas
         iestādes dalībvalstī, nenodrošinot pārskatāmību, ir saistīta ar atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kuri varētu būt ieinteresēti
         šajās koncesijās, bet kuri atrodas citā dalībvalstī (šajā sakarā skat. 2007. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑507/03 Komisija/Īrija,
         Krājums, I‑9777. lpp., 30. punkts).

      60      Šāda atšķirīga attieksme, kas, izslēdzot visus citās dalībvalstīs esošos uzņēmumus, ir nelabvēlīga galvenokārt šo citu dalībvalstu
         uzņēmumiem, ir uzskatāma par netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, kas ir aizliegta ar EKL 43. un 49. pantu, ja vien to neattaisno
         objektīvi iemesli (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Īrija, 31. punkts).

      61      Turklāt tas, ka dalībvalstis attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kuriem dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai
         ekskluzīvas tiesības, uztur spēkā tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretrunā EKL 43. un 49. pantam, ir pretrunā EKL
         86. panta 1. punktam.

      62      Tomēr, pirmkārt, nav izslēgts, ka attiecīgām koncesijām pamata lietā saistībā ar Tiesas noteiktiem kritērijiem, proti, to
         izpildes vietu un ekonomisko vērtību, ir zināms pārrobežu intereses raksturs (skat. pēc analoģijas 2008. gada 15. maija spriedumu
         apvienotajās lietās C‑147/06 un C‑148/06 SECAP un Santorso, Krājums, I‑0000. lpp., 31. punkts). No tā vēl jo vairāk izriet, ka valsts tiesiskais regulējums var tikt vienādi piemērots
         visām koncesijām.

      63      Otrkārt, tāds tiesiskais regulējums, kāds ir minēts pamata lietā, nosakot termiņa pārcelšanu jaunu koncesiju piešķiršanai,
         izmantojot konkursa procedūru, vismaz šīs termiņa pārcelšanas laikā var radīt atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kuri varētu
         būt ieinteresēti iegūt šādu koncesiju un kuri atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kur atrodas līgumslēdzēja iestāde.

      64      Tomēr šādu atšķirīgu attieksmi var attaisnot ar objektīviem kritērijiem, piemēram, nepieciešamību ievērot tiesiskās drošības
         principu.

      65      Šis princips ir daļa no Kopienu tiesību sistēmas (1983. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82
         Deutsche Milchkontor u.c., Recueil, 2633. lpp., 30. punkts), un tas uzliek pienākumu visām valsts iestādēm piemērot Kopienu tiesības (šajā sakarā skat. 1979. gada
         27. septembra spriedumu lietā 230/78 Eridania‑Zuccherifici nazionali un Società italiana per l'industria degli zuccheri, Recueil, 2749. lpp., 31. punkts).

      66      Šajā sakarā tādā situācijā kā pamata lietā minētā ir jāņem vērā trīs apstākļu virknes.

      67      Pirmkārt, Direktīvā 2003/55 nav paredzēts apšaubīt pašreiz spēkā esošas gāzes sadales koncesijas.

      68      Otrkārt, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka 1984. gadā piešķirtās koncesijas sekām ir jābeidzas līdz 2029. gadam. Līdz
         ar to ir iespējams, ka tās priekšlaicīga izbeigšana saskaņā ar Dekrētlikumu Nr. 273/2005, kura rezultātā Rodeņo Saiano pašvaldībai
         jaunu koncesiju piešķiršanai ir jāizsludina uzaicinājums iesniegt piedāvājumus, atbilst Kopienu tiesību ievērošanai plašākā
         nozīmē.

      69      Treškārt, tiesiskās drošības princips paredz, ka tiesību noteikumu sekām ir jābūt skaidrām, precīzām un paredzamām, īpaši,
         ja tās var radīt nelabvēlīgas sekas indivīdiem un uzņēmumiem (šajā sakarā skat. 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03
         VEMW u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 80. punkts un tajā minētā judikatūra).

      70      Līdz ar to, ņemot vērā šo viedokli, jāsecina, ka attiecīgā pamata lietā minētā koncesija tika piešķirta 1984. gadā – šajā
         laikā Tiesa vēl nebija nospriedusi, ka no primārajām Kopienu tiesībām izriet, ka uz līgumiem, kuriem ir zināms pārrobežu intereses
         raksturs, apstākļos, kuri minēti šī sprieduma 59. un 60. punktā, var attiekties pārskatāmības pienākums.

      71      Šādos apstākļos, nepastāvot nepieciešamībai lemt par tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, tiesiskās drošības princips
         ne tikai atļauj, bet arī nosaka pienākumu noteikt šādu koncesiju laušanai pārejas periodu, kas ļautu darījumu partneriem atrisināt
         līguma attiecības apstākļos, kuri būtu pieņemami gan no sabiedrisko pakalpojumu prasību viedokļa, gan no ekonomiskā viedokļa.

      72      Iesniedzējtiesai ir jāvērtē, vai pārejas posma termiņa pagarinājums, kurš tiek ieviests ar tādu tiesisko regulējumu kā pamata
         lietā minētais, var tikt uzskatīts par nepieciešamu, lai tiktu ievērots tiesiskās drošības princips.

      73      Līdz ar to uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. un 49. pantam un 86. panta 1. punktam nav pretrunā tāds dalībvalsts
         tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkojams pamata lietā, saskaņā ar kuru atbilstoši tajā paredzētajiem nosacījumiem tiek pagarināts
         pārejas posma termiņš, kura beigās priekšlaicīgi ir jāpārtrauc pamata lietā minētās dabasgāzes sadales koncesija, tiktāl,
         ciktāl šāds pagarinājums var tikt uzskatīts par nepieciešamu, lai ļautu darījumu partneriem atrisināt līguma attiecības apstākļos,
         kuri būtu pieņemami gan no sabiedrisko pakalpojumu prasību viedokļa, gan no ekonomiskā viedokļa.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      74      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkojams pamata lietā, saskaņā ar kuru atbilstoši tajā paredzētajiem nosacījumiem
            tiek pagarināts pārejas posma termiņš, kura beigās priekšlaicīgi ir jāpārtrauc pamata lietā minētās dabasgāzes sadales koncesija,
            nav pretrunā Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvai 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā
            uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu. Šādos apstākļos ir arī jāuzskata, ka šāds tiesiskais regulējums
            nav pretrunā arī EKL 10. pantam un samērīguma principam;
      2)      EKL 43. un 49. pantam un 86. panta 1. punktam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkojams pamata
            lietā, saskaņā ar kuru atbilstoši tajā paredzētajiem nosacījumiem tiek pagarināts pārejas posma termiņš, kura beigās priekšlaicīgi
            ir jāpārtrauc pamata lietā minētās dabasgāzes sadales koncesija, tiktāl, ciktāl šāds pagarinājums var tikt uzskatīts par nepieciešamu,
            lai ļautu darījumu partneriem atrisināt līguma attiecības apstākļos, kuri būtu pieņemami gan no sabiedrisko pakalpojumu prasību
            viedokļa, gan no ekonomiskā viedokļa.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta), 2017. gada 2. februāris.#Marcas Costa Brava, SL pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Cremcaffé by Julius Meinl” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības grafiska preču zīme “café crem” – Relatīvs atteikuma pamats – Agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts.#Lieta T-689/15.