title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2012. gada 17.janvārī. # Itālijas Republika pret Eiropas Komisiju. # Veterinārās pārbaudes - Putnu gripa - Itālijas mājputnu gaļas tirgus - Itālijas iestāžu lūgums noteikt ārkārtas pasākumus tirgus atbalstam - Noraidošs Komisijas lēmums. # Lieta T-135/07.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2012. gada 17. janvāra spriedums – Itālija/Komisija
      (lieta T‑135/07)
      Veterinārās pārbaudes – Putnu gripa – Itālijas mājputnu gaļas tirgus – Itālijas iestāžu lūgums veikt ārkārtas pasākumus tirgus atbalstam – Noraidošs Komisijas lēmums
      1.                     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Mājputnu gaļa – Diskriminācija starp ražotājiem vai patērētājiem – Aizliegums –
            Piemērojamība – Savienības iestāžu rīcības brīvība kopējās lauksaimniecības politikas jomā – Pārbaude tiesā – Apjoms (EKL
            34. panta 2. punkta otrā daļa; Padomes Regulas Nr. 2777/75 14. pants) (sal. ar 53.–57., 68. un 69. punktu)
      2.                     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Mājputnu gaļa – Pasākumi olu tirgus atbalstam – Komisijas lēmums, ar ko tā ir
            atteikusies veikt ārkārtas pasākumus mājputnu gaļas tirgus atbalstam – Lēmums, ar ko ir nošķirti finansiāli zaudējumi, kas
            radušies, iznīcinot vienu dienu vecus cāļus un jau inkubētas inkubējamas olas – Nediskriminācijas princips – Pārkāpums (EKL
            34. panta 2. punkta otrā daļa; Padomes Regulas Nr. 2777/75 14. pants; Komisijas Regula Nr. 2102/2004) (sal. ar 87.–89., 98. un
            99. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2007. gada 7. februāra lēmumu, ar kuru ir noraidīts Itālijas Republikas lūgums veikt ārkārtas pasākumus
                  Itālijas mājputnu gaļas tirgus atbalstam, piemērojot Padomes 1975. gada 29. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2777/75 par mājputnu
                  gaļas tirgus kopīgo organizāciju (OV L 282, 77. lpp.) 14. pantu

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas 2007. gada 7. februāra lēmumu, ar kuru ir noraidīts Itālijas Republikas lūgums veikt ārkārtas pasākumus Itālijas
                     mājputnu gaļas tirgus atbalstam, piemērojot Padomes 1975. gada 29. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2777/75 par mājputnu gaļas tirgus
                     kopīgo organizāciju 14. pantu;

                  2)

                  	Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1986. gada 23. oktobrī. # A. J. M. van Roosmalen pret Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van Beroep Utrecht - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 300/84.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 25. maijs.#U-R LAB pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības grafiskas un vārdiskas preču zīmes “DINING EXPERIENCE” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Pienākums norādīt pamatojumu – Regulas Nr. 207/2009 75. pants.#Lietas T-422/15 un T-423/15.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 22.oktobrī. # Raija-Liisa Jokela un Laura Pitkäranta. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta - Somija. # Lauksaimniecība. # Apvienotās lietas C-9/97 un C-118/97.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 11.jūnijā.#H. J. Nijemeisland pret Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nīderlande.#Kopējā lauksaimniecības politika - Liellopu gaļa - Regula (EK) Nr. 795/2004 - 3.a pants - Noteiktu atbalsta shēmu integrētā pārvaldes un kontroles sistēma - Vienreizējs maksājums - Pamatsummas noteikšana - Samazinājumi un izslēgšanas.#Lieta C-170/08.

text:
      Lieta C‑170/08
      H. J. Nijemeisland
      pret
      Minister van Landbouw,      Natuur en Voedselkwaliteit
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopējā lauksaimniecības politika – Liellopu gaļa – Regula (EK) Nr. 795/2004 – 3.a pants – Integrētā pārvaldes un kontroles sistēma noteiktām atbalsta shēmām – Vienreizējs maksājums – Pamatsummas noteikšana – Samazinājumi un izņēmumi
      Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 11. jūnija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Integrēta pārvaldīšanas un kontroles sistēma noteiktām atbalsta shēmām
            – Vienreizēja maksājuma shēma
      (Padomes Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punkts un Nr. 1782/2003 37. panta 1. punkts; Komisijas Regulas Nr. 795/2004 3.a pants)
      Regulas Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo maksājumu shēmu, kura paredzēta
         Regulā Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un
         izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1974/2004, 3.a pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka samazinājumi un izslēgšana, pamatojoties uz Regulu Nr. 1254/1999, nav jāņem vērā aprēķinos, kas paredzēti Regulas Nr. 1782/2003
         37. panta 1. punktā.

      Regulas Nr. 795/2004 3.a pantā tiešām skaidri paredzēts, ka attiecībā uz pamatsummu ir jāņem vērā dzīvnieku skaits, par kuriem
         “ir piešķirts vai [par] kuriem ir jāpiešķir” tiešs maksājums. No minētā izriet, ka, lai aprēķinātu Regulas Nr. 1782/2003 37. panta
         1. punktā minēto pamatsummu, nav nepieciešams, lai aplūkojamais tiešais maksājums faktiski būtu samaksāts lauksaimniekam.
         Tādējādi no Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punkta teksta izriet, ka soda piemērošanas sekas ir ražotāja izslēgšana – neatkarīgi
         no skarto dzīvnieku skaita – no to summu saņemšanas, kas tiek piešķirtas, pamatojoties uz šo regulu. Tātad šāds sods nevar
         ietekmēt dzīvnieku skaitu, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu minēto pamatsummu. Turklāt šī interpretācija saskan ar Kopienas
         likumdevēja gribu lauksaimniekiem uzliktos sodus pēc sākotnējā soda nesaglabāt pastāvīgi.

      (sal. ar 33.–36. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2009. gada 11. jūnijā (*)

      Kopējā lauksaimniecības politika – Liellopu gaļa – Regula (EK) Nr. 795/2004 – 3.a pants – Noteiktu atbalsta shēmu integrētā pārvaldes un kontroles sistēma – Vienreizējs maksājums – Pamatsummas noteikšana – Samazinājumi un izņēmumi
      Lieta C‑170/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 16. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 23. aprīlī, tiesvedībā

      H. J. Nijemeisland
      pret
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano] un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. M. Viselsa [C. M. Wissels] un J. de Vriess [Y. de Vries], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Klotuša-Duvjasāra [F. Clotuche-Duvieusart] un S. Noe [S. Noe], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus
         noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo maksājumu shēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido
         kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem
         (OV L 141, 1. lpp.), kas ir grozīta ar Komisijas 2004. gada 29. oktobra Regulu (EK) Nr. 1974/2004 (OV L 345, 85. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Regula Nr. 795/2004”), 3.a panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir izteikts prāvā starp Naiemeislandu [Nijemeisland] un Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (lauksaimniecības, dabas un pārtikas kvalitātes ministrs; turpmāk tekstā – “ministrs”) par vienreizējā maksājuma noteikšanu,
         pamatojoties uz Padomes 2003. gada 29. septembra Regulu (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus
         saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93,
         (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK)
         Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Regula Nr. 1782/2003
      3        Ar Regulu Nr. 1782/2003 ir izveidota ieņēmumu atbalsta lauksaimniekiem shēma. Šī shēma šīs regulas 1. panta otrajā ievilkumā
         ir apzīmēta kā “vienreizējo maksājumu shēma”. Šī shēma ir izklāstīta minētās regulas III sadaļā.

      4        Regulas Nr. 1782/2003 33. panta 1. punktā ir uzskaitītas situācijas, kurās lauksaimniekiem ir pieejama vienreizējo maksājumu
         shēma.

      5        Šā 33. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir izteikts šādi:

      “Tiesības uz maksājumu
      1.      Lauksaimniekiem ir pieeja vienreizējo maksājumu shēmai, ja:
      a)      viņiem ir piešķirts maksājums 38. pantā minētajā pārskata periodā saskaņā vismaz ar vienu no VI pielikumā minētajām atbalsta
         shēmām; [..].”

      6        Vienreizējā maksājuma summa, kas tiek dēvēta par “pamatsummu”, tiek aprēķināta atbilstoši minētās regulas 37. pantā paredzētajai
         metodei.

      7        Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Pamatsumma ir lauksaimniekam saskaņā ar VI pielikumā minētajām atbalsta shēmām katrā 38. pantā minētā pārskata perioda kalendārajā
         gadā piešķirto maksājumu kopējo summu vidējais rādītājs trijos gados, kas aprēķināts un koriģēts saskaņā ar VII pielikumu.”

      8        Regulas Nr. 1782/2003 33. panta 1. punktā un 37. panta 1. punktā minētais pārskata periods ir definēts šīs regulas 38. pantā.
         Šajā pantā ir noteikts:

      “Pārskata periods
      Pārskata periods ietver 2000., 2001. un 2002. kalendāro gadu.”
      9        Šīs pašas regulas 39. pantā ir noteikts:

      “Ja pārskata periodā piemēro Regulas (EK) Nr. 1259/1999 3. un 4. pantu, VII pielikumā minētās summas ir tādas, kādas būtu
         piešķirtas pirms minēto pantu piemērošanas.”

       Regula Nr. 795/2004
      10      Regulā Nr. 795/2004 ir ietvertas tiesību normas, ar kurām tiek īstenota vienreizēja maksājuma shēma, kas paredzēta Regulā
         Nr. 1782/2003. Šīs regulas 3.a pantā Regulas Nr. 1782/2003 37. pantā noteiktais aprēķināšanas veids ir precizēts šādi:

      “Noteiktie [apstiprinātie] hektāri un dzīvnieki
      Neierobežojot Regulas (EK) Nr. 1782/2003 VII pielikuma piemērošanu, hektāru vai dzīvnieku skaits, par kuriem pārskata periodā
         ir piešķirts vai kuriem jāpiešķir tiešs maksājums, kas jāņem vērā, lai izveidotu pamatsummu, kas noteikta šīs regulas 37. panta
         1. punktā, ir hektāru vai dzīvnieku skaits, kas noteikts Regulas (EK) Nr. 2419/2001 2. panta r) un s) punkta nozīmē katram
         tiešajam maksājumam, kas noteikts Regulas (EK) Nr. 1782/2003 VI pielikumā.”

      11      Regulas Nr. 1974/2004 preambulas piektais apsvērums ir izteikts šādi:

      “Regulas (EK) Nr. 1782/200[3] 32. panta e) apakšpunkts paredz, ka maksājumi pārskata periodā ir tie, kas piešķirti vai kas
         jāpiešķir par attiecīgo(‑ajiem) periodu(‑iem). VII pielikums papildina, ka būtu jāņem vērā samazinājumi, kas radušies pamatplatību,
         griestu vai citu kvantitatīvu ierobežojumu piemērošanas rezultātā. Tādēļ skaidrības labad būtu jānoteic, ka samazinājumi un
         atbrīvojumi, kas tiek piemēroti Komisijas Regulā (EK) Nr. 2419/2001, netiek ņemti vērā visiem tiešajiem maksājumiem, kas noteikti
         Regulas (EK) Nr. 1782/2003 VI pielikumā, lai nenostiprinātu samazinājumus un atbrīvojumus [izslēgšanu], kas piemēroti attiecīgajā
         periodā. Tādēļ jāņem vērā dzīvnieku un hektāru skaits, kas tika noteikts tiesību uz maksājumiem izveides brīdī, neierobežojot
         tālāku kontroli un Padomes Regulas Nr. 2988/95 (EK, Euratom) 3. panta 1. punkta piemērošanu.”

       Regula Nr. 2419/2001
      12      Jēdzieni “apstiprināta platība” un “apstiprināts dzīvnieks”, kas noteikti Regulā Nr. 795/2004, ir definēti Komisijas 2001. gada
         11. decembra Regulas (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles
         sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92 (OV L 327, 11. lpp.),
         2. panta r) un s) punktā. Attiecīgās definīcijas ir izteiktas šādi:

      “r)      “apstiprināta platība”: platība, attiecībā uz kuru ir izpildīti visi nosacījumi, kas ietverti noteikumos par atbalsta piešķiršanu;
      s)      “apstiprināts dzīvnieks”: dzīvnieks, attiecībā uz kuru ir izpildīti visi nosacījumi, kas ietverti noteikumos par atbalsta
         piešķiršanu.”

       Regula (EK) Nr. 1254/1999
      13      Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju (OV L 160, 21. lpp.)
         23. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja tādu vielu atliekas, kas ir aizliegtas saskaņā ar Padomes Direktīvu 96/22/EK [OV L 125, 3. lpp.], vai tādu vielu atliekas,
         kas ir atļautas saskaņā ar iepriekš minēto tiesību aktu, bet tiek izmantotas nelegāli, tiek atklātas, atbilstoši Direktīvas
         96/23/EK [OV L 125, 10. lpp.] attiecīgajiem noteikumiem, dzīvniekā, kas pieder ražotāja liellopu ganāmpulkam, vai ja neatļauta
         viela vai produkts vai viela vai produkts, kas ir atļauta saskaņā ar Padomes Direktīvu 96/22/EK, bet tiek turēta nelikumīgi,
         jebkurā veidā tiek atrasta ražotāja saimniecībā, tad ražotāju šajā atklāšanas kalendārajā gadā izslēdz no to summu saņemšanas,
         kas paredzētas saskaņā ar šo iedaļu.

      Ja notiek atkārtots pārkāpums, tad izslēgšanas perioda ilgumu atkarībā no pārkāpuma smaguma var pagarināt līdz pieciem gadiem
         no tā gada, kad tika atklāts atkārtotais pārkāpums.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      14      Noteikumos par Kopienu lauksaimniecības politiku – atbalsts 2006 (Regeling GLB-inkomenssteun 2006) ietverti tostarp noteikumi par Regulas Nr. 1782/2003 īstenošanu.

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      15      2000. gadā Algemene Inspectiedienst (Lauksaimniecības ministrijas vispārējās inspekcijas dienests) veica kontroli Naiemeislanda saimniecībā. Šīs kontroles rezultātā
         prasītāja zemnieku saimniecībā tika konstatēta klenbuterola klātbūtne trīs liellopu urīnā.

      16      Klenbuterols ir viela, kas aizliegta ar Padomes 1996. gada 29. aprīļa Direktīvu 96/23/EK, ar ko paredz pasākumus, lai kontrolētu
         noteiktas vielas un to atliekas dzīvos dzīvniekos un dzīvnieku izcelsmes produktos, un ar ko atceļ Direktīvu 85/358/EEK un
         Direktīvu 86/469/EEK, kā arī Lēmumu 89/187/EEK un Lēmumu 91/664/EEK (OV L 125, 10. lpp.).

      17      Ar 2001. gada 6. jūlija lēmumu ministrs saskaņā ar Noteikumiem par EK maksājumiem par liellopiem (Regeling dierlijke EG-premies) izslēdza Naiemeislandu no valsts atbalsta saņēmējiem 2000. gadā, jo viņam par attiecīgo gadu nebija “apstiprinātu dzīvnieku”.
         Šīs apstiprināto dzīvnieku neesamības rezultātā Naiemeislands tika izslēgts no maksājumu par liellopiem saņemšanas saskaņā
         ar Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punktu. Tātad apstiprināto liellopu skaits 2000. gadam tika noteikts nulle.

      18      Naiemeislands iesniedza sūdzību par 2001. gada 6. jūlija lēmumu. Šī sūdzība ar 2002. gada 27. marta lēmumu, par ko Naiemeislands
         nav cēlis prasību, tika atzīta par nepamatotu.

      19      Ar 2006. gada 29. augusta lēmumu ministrs saskaņā ar Regulu Nr. 1782/2003 noteica vienreizējā maksājuma summu, kas jāmaksā
         Naiemeislandam. Tādējādi ministrs, veicot šīs regulas 37. panta 1. punktā paredzēto aprēķinu, balstījās uz apstiprināto liellopu
         skaitu, kas 2000. gadā bija nulle.

      20      2006. gada 26. septembrī Naiemeislands iesniedza sūdzību par 2006. gada 29. augusta lēmumu. Viens no pamatiem, ar kuriem tika
         pamatota sūdzība, bija tāds, ka ministrija ir kļūdaini uzskatījusi, ka 2000. gadā Naiemeislandam nebija neviena apstiprināta
         liellopa. Naiemeislands arī atsaucās uz force majeure Regulas Nr. 1782/2003 40. panta izpratnē.

      21      Ar 2006. gada 21. novembra lēmumu ministrs atzina Naiemeislanda sūdzību par nepamatotu. Tad Naiemeislands iesniedzējtiesā
         cēla prasību pret 2006. gada 21. novembra lēmumu. Tā konstatēja, ka 2002. gada 27. marta lēmums ir kļuvis galīgs. Tā arī konstatēja,
         ka pamats, kas balstīts uz nepārvaramu varu, nevar tikt pieņemts, jo nav ievērots termiņš.

      22      Šādos apstākļos College van Beroep voor het bedrijfsleven nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai Regulas (EK) Nr. 795/2004 3.a pants, lasot to apvienojumā ar Regulas (EK) Nr. 2419/2001 2. panta r) un s) punktu, ir
         jāinterpretē tādējādi, ka šī 3.a panta mērķis ir vienīgi novērst, ka samazinājumam vai izslēgšanai, kas noteikti saskaņā ar
         Regulu (EK) Nr. 2419/2001, ir pastāvīgs raksturs, vai arī šo noteikumu var piemērot arī tad, ja runa ir par samazinājumu vai
         izslēgšanu, kas noteikti saskaņā ar citām regulām?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      23      Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Regulas Nr. 795/2004 3.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka samazinājumi
         un izslēgšana, pamatojoties uz Regulu Nr. 1254/1999, nav jāņem vērā, izdarot Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktā paredzētos
         aprēķinus.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      24      Nīderlandes valdība izvirza pietiekamu pierādījumu, kas ļautu pamatot plašāku Regulas Nr. 795/2004 3.a panta interpretāciju,
         trūkumu. Tādējādi atbildei uz uzdoto jautājumu esot jābūt, ka šis pants ir jāinterpretē tādējādi, ka samazināšana vai izslēgšana,
         kas notikusi, pamatojoties uz Regulas Nr. 2419/2001 normām, nav jāņem vērā, veicot Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktā
         paredzētos aprēķinus.

      25      Šādā nolūkā Nīderlandes valdība balstās uz šauru Regulas Nr. 795/2004 3.a panta, kā arī Regulas Nr. 1974/2004 piektā apsvēruma,
         kurā ietverta skaidra atsauce uz Regulu Nr. 2419/2001, interpretāciju.

      26      Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 795/2004 3.a pants esot jāinterpretē tādējādi, ka, aprēķinot pamatsummu,
         nav jāņem vērā ražotāja izslēgšana, kas notikusi atbilstoši Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punktam.

      27      Tādējādi Komisija uzskata, ka, lai noteiktu apstiprināto dzīvnieku skaitu, Regulas Nr. 795/2004 3.a pantā esot prasīts tikai,
         lai maksājums faktiski būtu noticis, un ka Regulas Nr. 1974/2004 piektais apsvērums esot jāsaprot kā tāds, kurš nav vērsts
         uz pastāvīgu visu samazinājumu un izslēgšanu, kas piemērotas pārskata periodā, saglabāšanu.

      28      Komisija atsaucas arī uz samērīguma un tiesiskās drošības principiem.

       Tiesas atbilde
      29      Protams, Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punkta teksts, kurā norādīts uz “piešķirto maksājumu kopējo summu vidējo rādītāju
         trijos gados”, var likt domāt, ka tikai tie dzīvnieki, par kuriem ir faktiski izdarīti maksājumi, var tikt ņemti vērā, aprēķinot
         lauksaimnieka pamatsummu vienreizējā maksājuma noteikšanai.

      30      Turklāt tas izriet arī no Regulas Nr. 1782/2003 VII pielikuma C punkta pirmās daļas nosacījumiem, uz kuriem atsauce veikta
         37. panta 1. punktā; šajās tiesību normās ir precizēts, ka summa ir jāaprēķina, “pareizinot noteikto [apstiprināto] dzīvnieku
         skaitu, par ko tāds maksājums piešķirts attiecīgi katrā pārskata perioda gadā, ar to summu par katru dzīvnieku, kura noteikta
         2002. kalendārajam gadam”.

      31      Pamata lietā, izslēdzot prasītāju no atbalsta saņemšanas 2000. gadā, valsts iestādes attiecīgo tiesisko regulējumu interpretēja
         tādējādi, ka prasītājam tika samazināta pamatsumma un līdz ar to pastāvīgi tika samazināts ieņēmumu atbalsts, uz kura piešķiršanu
         viņš var pretendēt.

      32      Šāda interpretācija tomēr ir pretrunā Regulas Nr. 795/2004 3.a panta tekstam, kurā ir specifiski noteikti vienreizējā maksājuma
         shēmas piemērošanas noteikumi.

      33      Šajā tiesību normā tiešām skaidri paredzēts, ka attiecībā uz pamatsummu ir jāņem vērā dzīvnieku skaits, par kuriem “ir piešķirts
         vai [par] kuriem ir jāpiešķir” tiešs maksājums.

      34      No minētā izriet, ka, lai aprēķinātu Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktā minēto pamatsummu, nav nepieciešams, lai aplūkojamais
         tiešais maksājums faktiski būtu samaksāts lauksaimniekam.

      35      Tātad no Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punkta teksta izriet, ka soda, kāds ir piemērots pamata lietā, piemērošanas sekas
         ir ražotāja izslēgšana – neatkarīgi no skarto dzīvnieku skaita – no to summu saņemšanas, kas tiek piešķirtas, pamatojoties
         uz šo regulu. Tātad šāds sods nevar ietekmēt dzīvnieku skaitu, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu minēto pamatsummu.

      36      Turklāt šī interpretācija saskan ar Kopienas likumdevēja gribu lauksaimniekiem uzliktos sodus pēc sākotnējā soda nesaglabāt
         pastāvīgi.

      37      Šis nodoms skaidri izriet it īpaši no Regulas Nr. 1974/2004 piektā apsvēruma, kurā ir paredzēts, ka “samazinājumi un atbrīvojumi
         [izslēgšana], kas tiek piemēroti Komisijas Regulā (EK) Nr. 2419/2001, netiek ņemti vērā visiem tiešajiem maksājumiem, kas
         noteikti Regulas (EK) Nr. 1782/2003 VI pielikumā, lai nenostiprinātu samazinājumus un atbrīvojumus [izslēgšanu], kas piemēroti
         attiecīgajā periodā”.

      38      Ir jāatgādina arī, ka Regulas Nr. 1782/2003 39. pantā ir precizēts, ka atbilstoši šīs regulas VII pielikumam ir jāņem vērā
         summas, kas ir piešķirtas pirms Regulas Nr. 1259/1999 3. un 4. panta piemērošanas, kuri attiecas uz sodiem vai samazinājumiem
         par vides pasākumu neievērošanu, kas dēvētas par modulācijām atbilstoši izmantošanas īpatnībām. Šajā gadījumā likumdevējs
         tātad arī ir noliedzis, ka šie sodi un šie samazinājumi ietekmē vienreizēja maksājuma aprēķināšanas pamatsummu.

      39      Mērķis nepiešķirt pastāvīgu raksturu sodiem, kas uzlikti lauksaimniekiem pārskata periodā, var tikt sasniegts tikai tad, ja
         tas attiecas uz visiem samazinājumiem un izslēgšanām, kam būtībā ir precīzs raksturs un kas ir ierobežoti laikā, nevis tikai
         uz tiem, kas ir tieši minēti iepriekš minētajās regulās.

      40      Visbeidzot, šāda interpretācija atbilst samērīguma un tiesiskās drošības principiem.

      41      Pirmkārt, samērīguma princips ir vispārīgs Kopienu tiesību princips, kurš, it īpaši kopējās lauksaimniecības politikas jomā,
         ir jāievēro gan Kopienas likumdevējam, gan valsts likumdevējiem un tiesām, kuras piemēro Kopienu tiesības. Šis princips paredz,
         ka Kopienu iestāžu pieņemtie tiesību akti nepārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams attiecīgajā tiesiskajā regulējumā
         leģitīmi paredzēto mērķu īstenošanai, ņemot vērā, ka gadījumā, ja iespējams izvēlēties starp vairākiem atbilstošiem pasākumiem,
         ir jāizvēlas mazāk ierobežojošais un ka radītās neērtības nav nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem (skat.
         2008. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑534/06 Industria Lavorazione Carni Ovine, Krājums, I‑4129. lpp., 25. punkts).

      42      Regulas Nr. 1254/1999 23. panta 1. punktā it īpaši ir paredzēts, ka, ja notiek atkārtots pārkāpums, tad izslēgšanas perioda
         ilgumu atkarībā no pārkāpuma smaguma var pagarināt līdz pieciem gadiem. No tā izriet, ka pēc pirmā pārkāpuma šīs izslēgšanas
         sekām ir jābūt ierobežotām laika ziņā.

      43      Šādi apsvērumi ir ņemami vērā a fortiori, ja sākotnēja izslēgšana pirmajā kalendārajā gadā, pamatojoties uz sodu, kas uzlikts, piemērojot Regulas Nr. 1254/1999 23. panta
         1. punktu, var radīt pastāvīgu pamatsummas samazinājumu un tātad vienreizējā maksājuma samazinājumu, kā rezultātā lauksaimnieks
         par to pašu pārkāpumu var tikt sodīts vairākas reizes un tātad viņam var tikt uzliktas pārmērīgas finanšu sekas attiecībā
         pret sākotnēji uzliktā soda mērķiem.

      44      Otrkārt, tiesiskās drošības princips, kas ir Kopienu tiesību vispārējs princips, prasa, lai Kopienu tiesiskais regulējums,
         kas ir saistošs tiesīgajai personai, būtu skaidrs un precīzs, lai tā varētu nepārprotami zināt savas tiesības un pienākumus
         un varētu arī atbilstoši rīkoties (skat. it īpaši 1981. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑169/80 Gondrand un Garancini, Recueil, 1931. lpp., 17. punkts).

      45      Pamata lietā Naiemeislands, savu vainu ne apstrīdot, ne arī atzīstot, piekrita sodam, kas atbilstoši tajā laikā spēkā esošajam
         tiesiskajam regulējumam attiecās uz maksājuma zaudēšanu kalendārajā gadā. Tajā laikā viņam nebija iespējams paredzēt, ka viņa
         lēmums varētu ietekmēt nākotnes tiešos maksājumus atbilstoši 2003. gadā pieņemtai regulai. Pirms Regulas Nr. 1782/2003 stāšanās
         spēkā prasītājs nevarēja paredzēt, ka viņa izslēgšana no maksājuma saņemšanas ietekmēs vienreizējā maksājuma summu un tātad
         varēs radīt finanšu sekas, kas tam būs nelabvēlīgas vairākus gadus.

      46      No visas šīs analīzes izriet, ka Regulas Nr. 795/2004 3.a pants neļauj no vienreizējā maksājuma aprēķina izslēgt dzīvniekus,
         kas apstiprināti pārskata gadam, ja attiecīgais ražotājs nav saņēmis maksājumu par šo gadu, tāpēc ka atbilstoši Regulas Nr. 1254/1999
         23. panta 1. punktam ticis piemērots sods.

      47      Šādos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 795/2004 3.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka samazinājumi
         un izslēgšana, pamatojoties uz Regulu Nr. 1254/1999, nav jāņem vērā aprēķinos, kas paredzēti Regulas Nr. 1782/2003 37. panta
         1. punktā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
      Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo
            maksājumu shēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā
            ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kas ir grozīta ar Komisijas 2004. gada
            29. oktobra Regulu (EK) Nr. 1974/2004, 3.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka samazinājumi un izslēgšana, pamatojoties uz
            Padomes 1999. gada 17. maija Regulu Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju, nav jāņem vērā aprēķinos,
            kas paredzēti Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1987. gada 7. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 184/85.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 15.decembrī.#Eiropas Komisija pret Itālijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Divējāda - militāra un civila - lietojuma aprīkojuma imports, nemaksājot nodokļus.#Lieta C-387/05.

text:
      Lieta C‑387/05
      Eiropas Komisija
      pret
      Itālijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Divējāda – civila un militāra – lietojuma preču imports, nemaksājot muitas nodokļus
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienu tiesības – Piemērošanas joma – Vispārēja izņēmuma, kas izslēgtu valsts drošības ietvaros pieņemtus pasākumus, neesamība
      (EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pants)
      2.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis – Divējāda – civila un militāra – lietojuma preču
            imports, ko veic dalībvalsts, nemaksājot muitas nodokļus
      (EKL 26. pants; Padomes Regulas Nr. 1552/89, kas grozīta ar Regulu Nr. 1355/96, 2., 9., 10. un 17. pants, Regulas Nr. 2913/92
            20. pants un Regulas Nr. 1150/2000 2., 9., 10. un 17. pants)
      1.        Lai gan dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet,
         ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas. Atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma
         gadījumos, ir paredzētas tikai EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma
         gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas
         jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz
         Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu.

      Turklāt EKL 296. un 297. pantā paredzētās atkāpes, kā tas ir attiecībā uz atkāpēm no pamatbrīvībām, ir jāinterpretē šauri.
         Konkrētāk, attiecībā uz EKL 296. pantu ir jānorāda, ka, lai gan tajā ir norādīts uz pasākumiem, kurus dalībvalsts var uzskatīt
         par vajadzīgiem būtisku savas drošības interešu aizsardzībai, vai informāciju, kuras izpaušanu tā uzskata par pretēju šīm
         interesēm, tas tomēr nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no Līguma noteikumiem,
         tikai atsaucoties uz šīm interesēm. Tādējādi tieši dalībvalstij, kura atsaucas uz EKL 296. panta priekšrocību, ir jāpierāda
         nepieciešamība izmantot šajā pantā paredzēto atkāpi ar mērķi aizsargāt būtiskas tās drošības intereses.

      (sal. ar 45.–47. un 49. punktu)
      2.        Atbrīvojot no muitas nodokļiem gan civiliem, gan militāriem nolūkiem izmantojama aprīkojuma importu laikā no 1999. gada 1. janvāra
         līdz 2002. gada 31. decembrim un atsakoties aprēķināt, konstatēt un nodot Eiropas Kopienu Komisijas rīcībā sakarā ar šo atbrīvojumu
         neiekasētos pašu resursus, kā arī nokavējuma procentus par pašu resursu nenodošanu Komisijas rīcībā noteiktajā termiņā, dalībvalsts
         nav izpildījusi, pirmkārt, EKL 26. pantā, Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 20. pantā, kā arī tādējādi
         kopīgajā muitas tarifā un, otrkārt, Regulas Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376 par Kopienu pašu resursu sistēmu piemērošanu, kas
         grozīta ar Regulu Nr. 1355/96, 2., 9., 10. pantā un 17. panta 1. punktā un tajos pašos pantos Regulā Nr. 1150/2000, ar ko
         īsteno Lēmumu 94/728 par Kopienu pašu resursu sistēmu, paredzētos pienākumus.

      Nevar pieļaut, ka kāda dalībvalsts aizbildinās ar militārā aprīkojuma padārdzināšanos sakarā ar muitas nodokļu piemērošanu
         šāda aprīkojuma importam no trešām valstīm, lai izvairītos no saviem pienākumiem saistībā ar finansiālo solidaritāti attiecībā
         uz Kopienu budžetu, kaitējot pārējām dalībvalstīm, kuras savukārt iekasē un maksā muitas nodokļus par šādu importu. Šāds secinājums
         vēl jo vairāk ir piemērojams attiecībā uz divējāda – civila un militāra – lietojuma aprīkojumu neatkarīgi no tā, vai tas tika
         importēts vienīgi militāriem nolūkiem vai nē.

      (sal. ar 50., 55. un 61. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 15. decembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Divējāda – militāra un civila – lietojuma aprīkojuma imports, nemaksājot nodokļus
      Lieta C‑387/05
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2005. gada 21. oktobrī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Vilmss [G. Wilms], L. Vizadžo [L. Visaggio] un K. Katabriga [C. Cattabriga], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Dānijas Karaliste, ko pārstāv J. Bērings Līsbergs [J. Bering Liisberg] pārstāvis,

      Grieķijas Republika, ko pārstāv E. M. Mamuna [E.‑M. Mamouna] un A. Samoni-Randu [A. Samoni-Rantou], kā arī K. Boskovits [K. Boskovits], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Portugāles Republika, ko pārstāv K. Gerra Santoša [C. Guerra Santos], L. Iness Fernandišs [L. Inez Fernandes] un Ž. Gomišs [J. Gomes], pārstāvji,

      Somijas Republika, ko pārstāv A. Gimareša-Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāve,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Levits un K. Toadere [C. Toader], tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 25. novembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 10. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, laikposmā no 1999. gada 1. janvāra līdz 2002. gada
         31. decembrim vienpusēji atbrīvojot no muitas nodokļiem gan civiliem, gan militāriem nolūkiem izmantojama aprīkojuma importu
         un atsakoties aprēķināt un pārskaitīt pašu resursus, kas nav iekasēti sakarā ar šo atbrīvojumu, kā arī nokavējuma procentus,
         kas maksājami sakarā ar šo pašu resursu nenodošanu Komisijas rīcībā [noteiktajā] termiņā, Itālijas Republika nav izpildījusi,
         pirmkārt, EKL 26. pantā, Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV
         L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Kopienu Muitas kodekss”), kā arī tādējādi kopīgajā muitas tarifā un, otrkārt, 2., 9., 10. pantā
         un 17. panta 1. punktā Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376/EEK, Euratom par Kopienu
         pašu resursu sistēmu piemērošanu (OV L 155, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96
         (OV L 175, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1552/89”) un tajos pašos pantos Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK,
         Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.), paredzētos
         pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        2. panta 1. punktā Padomes 1988. gada 24. jūnija Lēmumā 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 185, 24. lpp.)
         un Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumā 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 293, 9. lpp.) ir paredzēts:

      “[Kopienu] budžetā iekļaujamos pašu resursus veido šādi ieņēmumi:
      [..]
      b)      Kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai paredz noteikt attiecībā uz tirdzniecību
         ar trešām valstīm, un muitas nodokļi par precēm, uz kurām attiecas Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgums;

      [..].”
      3        Kopienu Muitas kodeksa 20. pantā ir noteikts:

      1.      Muitas parāda rašanās gadījumā likumā noteikto muitas nodokļu pamats ir Eiropas Kopienu muitas tarifs.
      [..]
      3.      Eiropas Kopienu muitas tarifā ietilpst:
      a)      kombinētā preču nomenklatūra;
      [..]
      c)      likmes un citi maksas elementi, ko parasti piemēro kombinētajā nomenklatūrā iekļautajām precēm attiecībā uz:
      –        muitas nodokļiem
      [..]
      d)      preferenciāli tarifa pasākumi, ko atsevišķām valstīm vai valstu grupām paredz līgumi ar Kopienu, kuros paredzēta tarifa preferenču
         režīma piešķiršana;

      e)      preferenciāli tarifa pasākumi, kurus Kopiena atsevišķām valstīm, valstu grupām vai teritorijām noteikusi vienpusēji;
      f)      autonomi neuzlikšanas pasākumi atsevišķām precēm uzliekamo ievedmuitas nodokļu samazināšanai vai atbrīvošana no tiem;
      g)      citi tarifa pasākumi, kurus nosaka citi Kopienas tiesību akti.
      [..]”
      4        Kopienu Muitas kodeksa 217. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
         dokumentā (iegrāmatošana).

      [..]”
      5        Saistībā ar Kopienu pašu resursu nodošanu Komisijas rīcībā Eiropas Savienības Padome pieņēma Regulu Nr. 1552/89, kas bija
         piemērojama laikposmā, par kuru ir šī lieta, līdz 2000. gada 30. maijam. Šī regula, sākot no 2000. gada 31. maija, tika aizstāta
         ar Regulu Nr. 1150/2000, ar ko tiek kodificēta Regula Nr. 1552/89, negrozot tās saturu.

      6        Regulas Nr. 1552/89 2. pantā ir paredzēts:

      “1.      Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un
         b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu
         debitoram [parādniekam].

      1.a      Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu
         grāmatās.

      [..]”
      7        Šīs regulas 9. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
         kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.

      Šo kontu apkalpo par brīvu.”
      8        Saskaņā ar šīs regulas 10. panta 1. punktu:

      “Pēc tam[,] kad, piemērojot Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, minētā
         lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc
         19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu tika noteikts [konstatēts] prasījums.

      [..]”
      9        Regulas Nr. 1552/89 17. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā
         summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.”

      10      Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 22. pantu:

      “Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 tiek atcelta.
      Atsauces uz minēto regulu uzskata par atsaucēm uz šo regulu, un tās būtu jālasa saskaņā ar pielikuma A daļā ietverto korelācijas
         tabulu.”

      11      Tādējādi, izņemot to, ka Regulās Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 ir atsauces attiecīgi vienā uz Lēmumu 88/376 un otrā uz Lēmumu 94/728,
         šo abu regulu 2., 9., 10. pants un 17. panta 1. punkts būtībā ir identiski.

      12      Ar Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmumu 2000/597/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 253, 42. lpp.)
         Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktā paredzētā 10 % likme tika palielināta līdz 25 %.

      13      Šī lēmuma motīvu pirmajā punktā ir noteikts:

      “Eiropadomes sanāksmē Berlīnē 1999. gada 24. un 25. martā tika izdarīti secinājumi, inter alia, par to, ka Kopienas pašu resursu sistēmai vajadzētu būt taisnīgai, atklātai [pārskatāmai], rentablai un vienkāršai, kā arī
         pamatotai ar kritērijiem, kuri vislabāk atspoguļotu katras dalībvalsts iespējas [spēju] veikt iemaksas.”

      14      Padomes 2003. gada 21. janvāra Regulas (EK) Nr. 150/2003 par noteiktiem ieročiem un militārajam ekipējumam paredzēto ievedmuitas
         nodokļu atlikšanu (OV L 25, 1. lpp.), kas pieņemta uz EKL 26. panta pamata, preambulas piektajā apsvērumā ir noteikts:

      “Lai būtu iespējams aizsargāt dalībvalstu militāro noslēpumu, jānosaka īpaša administratīva procedūra nodokļu atlikšanas iespēju
         piešķiršanai. Tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurai paredzēti ieroči vai militārais ekipējums, deklarācija, kas vienlaikus
         ir arī Muitas kodeksa paredzētā muitas deklarācija būtu pietiekams garants šo prasību ievērošanai. Deklarāciju iesniedz sertifikāta
         veidā. Jānosaka forma, kādā šim sertifikātam jābūt, lai saistībā ar deklarāciju būtu iespējams izmantot arī datu apstrādes
         metodes.”

      15      Šīs regulas 1. pantā ir paredzēts:

      “Šajā regulā ir izklāstīti noteikumi [nosacījumi] par noteiktiem ieročiem un militārajam ekipējumam, ko no trešām valstīm
         ieved par militāro aizsardzību atbildīgas dalībvalstu iestādes vai citas iestādes šo iestāžu vārdā, paredzēto ievedmuitas
         nodokļu autonomo atlikšanu.”

      16      Šīs regulas 3. panta 2. punktā ir arī noteikts:

      “Neatkarīgi no 1. punkta militāras konfidencialitātes dēļ sertifikātu un ievestos izstrādājumus var iesniegt citām iestādēm,
         ko šim nolūkam norādījusi ievedēja dalībvalsts. Šādos gadījumos kompetentā iestāde, kas izsniegusi sertifikātu, līdz katra
         gada 31. janvārim un 31. jūlijam iesniedz savas dalībvalsts muitas dienestiem kopsavilkuma ziņojumu par ievestajiem izstrādājumiem.
         Ziņojumam jāaptver 6 mēnešu periods, kas beidzas iepriekšējā mēnesī pirms ziņojuma iesniegšanas termiņa. Tajā jānorāda sertifikātu
         numuri un izsniegšanas datumi, ievešanas datumi, kā arī ar šiem sertifikātiem ievesto izstrādājumu kopējā vērtība un bruto
         svars.”

      17      Saskaņā ar tās 8. pantu Regulu Nr. 150/2003 piemēro no 2003. gada 1. janvāra.

       Pirmstiesas procedūra
      18      Komisija procedūru pret Itālijas Republiku bija uzsākusi, 1985. gada 25. jūlijā izdodot argumentētu atzinumu, kurā tā atsaucās
         uz EK līguma 28. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 26. pants) pārkāpumu un Kopienu muitas tiesiskā regulējuma
         pārkāpumu saistībā ar aprīkojuma ne tikai militāriem nolūkiem importu. Šī procedūra vēlāk tika apturēta.

      19      Pēc tam, nepanākusi vienošanos par priekšlikumu Padomes regulai (EEK) par muitas nodokļu pagaidu atlikšanu atsevišķam bruņojumam
         un militāram aprīkojumam (OV 1988, C 265, 9. lpp.), Komisija nolēma atjaunot šo procedūru. Tā nosūtīja Itālijas Republikai
         brīdinājuma vēstuli, datētu ar 2002. gada 31. janvāri, aicinot to iesniegt apsvērumus par EKL 26. panta un Kopienas muitas
         tiesiskā regulējuma pārkāpumu.

      20      Šajā pašā datumā Komisija nosūtīja Itālijas Republikai arī otru brīdinājuma vēstuli, kurā konkrētāk bija skartas attiecīgā
         pārkāpuma finansiālās sekas. Tā aicināja šo dalībvalsti aprēķināt pašu resursu summu, kas Kopienai netika ieskaitīta par budžeta
         gadiem, skaitot no 1999. gada 1. janvāra, nodot šos resursu tās rīcībā un samaksāt saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu
         pienākošos nokavējuma procentus.

      21      Tomēr Itālijas Republika uz šīm abām vēstulēm nesniedza nekādu atbildi.

      22      Regula Nr. 150/2003 ir stājusies spēkā 2003. gada 1. janvārī.

      23      Ar 2003. gada 24. marta vēstuli Komisija atkārtoja savu sākotnējo lūgumu attiecībā uz importu pirms 2003. gada 1. janvāra,
         jo uz laikposmu pēc šī datuma attiecas Regula [Nr. 150/2003]. Arī šo vēstuli Itālijas Republika atstāja bez atbildes.

      24      Tādējādi Komisija nolēma izdot 2003. gada 11. jūlija argumentēto atzinumu, aicinot Itālijas Republiku veikt pasākumus, kas
         nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā saņemšanas brīža.

      25      Itālijas Republika uz argumentēto atzinumu atbildēja ar 2004. gada 26. februāra vēstuli, kurā tā atsaucās uz EKL 296. panta
         1. punkta b) apakšpunktu, lai pamatotu līdz 2002. gada 31. decembrim piemēroto muitas nodokļu atbrīvojumu. Šajā sakarā tā
         uzsvēra, ka Regulā Nr. 150/2003 ir atzīta aprīkojuma ne tikai militāriem mērķiem importa nozīme dalībvalstu drošības interesēs,
         saskaņā ar tās 2. panta 2. punktu atļaujot muitas nodokļu atlikšanu šī veida aprīkojumam.

      26      Ņemot vērā Itālijas Republikas norādīto, Komisija, uzskatot, ka šī dalībvalsts nav izpildījusi argumentētā atzinuma prasības,
         cēla šo prasību.

      27      Ar 2006. gada 5. maija rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs Dānijas Karalistei, Grieķijas Republikai, Portugāles Republikai un Somijas
         Republikai atļāva iestāties lietā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Par pieņemamību
      28      Itālijas Republika norāda, ka argumentētajā atzinumā Komisija ir atturējusies prasīt pierādījumus par izmaiņu neesamību tirgus
         konkurences apstākļos attiecībā uz atbrīvojumu no muitas nodokļa ne tikai militāriem nolūkiem paredzētu preču importam, bet
         savā prasībā tā ir pieprasījusi šādu pierādījumu.

      29      Tomēr ir jākonstatē, ka Komisijas izteiktie iebildumi tās argumentētajā atzinumā un prasības pieteikumā ir identiski. Runājot
         par Komisijas apgalvojumu par pierādījumu neesamību attiecībā uz konkurences izmaiņu neesamību iepriekš minēto preču tirgū,
         tās vienīgais mērķis bija noraidīt Itālijas Republikas pamatojumu saistībā ar EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu, un
         tādējādi tas nav jauns iebildums. Tādējādi šīs dalībvalsts norādītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      30      Komisija norāda, ka Itālijas Republika kļūdaini atsaucas uz EKL 296. pantu, lai atteiktos maksāt attiecīgajam importam atbilstošos
         muitas nodokļus, jo to iekasēšana nav šīs dalībvalsts būtisko drošības interešu apdraudējums.

      31      Komisija uzskata, ka tādi pasākumi, ar kuriem tiek izveidotas atkāpes vai izņēmumi, kā EKL 296. pants, ir jāinterpretē šauri.
         Tādējādi attiecīgajai dalībvalstij, kura atsaucas uz šī panta piemērojamību, esot jāpierāda, ka tā izpilda visus šajā pantā
         paredzētos nosacījumus, ja tā grasās atkāpties no Kopienu Muitas kodeksa 20. panta, kurā ietverts vispārējais nodokļu iekasēšanas
         princips, kas noteikts EKL 26. pantā.

      32      Tādēļ Komisija apgalvo, ka Itālijas Republikai esot konkrēti un detalizēti jāpierāda, ka attiecīgo muitas nodokļu iekasēšana
         par importu, par ko ir pamata lieta, apdraud būtiskas šīs dalībvalsts drošības intereses.

      33      Pasākumi, kuru rezultātā Kopienai tiek liegti līdzekļi, kuri būtu jāpārskaita tai kā pašu resursi, lai tos veltītu vispārējam
         militāro izdevumu finansējumam, vismaz bez papildu pamatojuma nevarot tikt uzskatīti par vajadzīgiem, lai aizsargātu būtiskas
         dalībvalstu drošības intereses.

      34      Komisija uzskata, ka Regula Nr. 150/2003 ir piemērojama kopš 2003. gada 1. janvāra un tai nav ticis piešķirts atpakaļejošs
         spēks. Turklāt šīs regulas juridiskais pamatojums esot EKL 26. pants par muitas nodokļu noteikšanu, nevis EKL 296. pants,
         ar kuru pat jaunā tiesiskā regulējuma ietvaros nevarot pamatot šajā regulā paredzēto muitas nodokļu atlikšanu.

      35      Turklāt attiecībā uz aprīkojumu, kas nav tikai militārs aprīkojums, EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktā esot noteikts
         papildu nosacījums, lai dalībvalsts varētu atkāpties no pienākuma, kas tai paredzēts Līgumā, proti, ka valsts pasākums nav
         tāds, kas groza konkurences nosacījumus kopējā tirgū. Šajā lietā neesot ticis norādīts neviens fakts, kas ļautu pierādīt šī
         nosacījuma izpildi.

      36      Komisija šajā sakarā uzsver, ka tas, ka Itālijas Republika nav iekasējusi attiecīgos muitas nodokļus, rada nevienlīdzību starp
         dalībvalstīm to attiecīgo ieguldījumu Kopienu budžetā aspektā. Šī neiekasēšana samazinot tradicionālos Kopienu pašu resursus,
         ko varot kompensēt, tikai palielinot tā saucamos “IKP” (iekšzemes kopprodukta) resursus, kas tiek sadalīti starp visām dalībvalstīm.

      37      Attiecībā uz pierādījumu, ka attiecīgais muitas nodokļu atbrīvojums ir vajadzīgs, lai aizsargātu būtiskas attiecīgās dalībvalsts
         drošības intereses, Itālijas Republika uzskata, ka tai tas nebija jāsniedz, jo Kopienu likumdevējs pats ir sniedzis šo pierādījumu,
         pieņemot Regulu Nr. 150/2003.

      38      Itālijas Republika apstrīd Komisijas tēzi, ka saskaņā ar EKL 26. pantu tikai Padomei ir kompetence lemt par iespējamu muitas
         nodokļa, kas maksājams par noteiktu preci, atbrīvojumu vai atlikšanu un ka tādējādi valsts līmenī pieņemts atbrīvojums esot
         nelikumīga atkāpe no šī noteikuma.

      39      Itālijas Republika norāda, ka, pieņemot Regulu Nr. 150/2003, Kopienu likumdevējs pats ir uzskatījis, ka atbrīvojums no muitas
         nodokļiem labāk ļauj aizsargāt būtiskas dalībvalstu drošības intereses. Kā uzskata Itālijas Republika, tas pierādot, ka EKL
         296. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktos nosacījumus attiecībā uz vienpusēju atbrīvojuma piemērošanu Itālijas Republika
         līdz 2002. gada 31. janvārim bija izpildījusi.

      40      Tā kā saikne starp muitas nodokļu neiekasēšanu un dalībvalstu būtisku drošības interešu aizsardzību ir tikusi atzīta Regulā
         Nr. 150/2003, Itālijas Republika neredz iemeslu, kādēļ būtu jāsniedz citi pierādījumi, lai pierādītu draudus, ko būtiskām
         tās drošības interesēm rada šo nodokļu iekasēšana.

      41      Visbeidzot, Itālijas Republika pakārtoti norāda, ka Komisijas lūgums par pašu resursu, kas tikuši apieti sakarā ar muitas
         nodokļu atbrīvojumu, par ko ir šī lieta, pārskaitījumu esot jānoraida vismaz attiecībā uz laikposmu pirms 2002. gada 31. janvāra
         papildu brīdinājuma vēstules saņemšanas. Tā norāda, ka, ņemot vērā Komisijas bezdarbību ilgstošā laikposmā no 1985. gada 25. jūlija
         paziņojuma par argumentēto atzinumu līdz 2002. gada 31. janvāra papildu brīdinājuma vēstules nosūtīšanai, tā varēja uzskatīt,
         ka šī iestāde netieši ir piekritusi šādam atbrīvojumam. Tādējādi atbilstoši tiesiskās paļāvības aizsardzības principam un
         tiesiskās noteiktības principam esot jāierobežo pienākums atgūt attiecīgos pašu resursus.

       Tiesas vērtējums
      42      Kopienu Muitas kodeksā ir paredzēta muitas nodokļu iekasēšana par tādu preču militārām vajadzībām importu, par ko ir [šī]
         lieta, no trešām valstīm. Nevienā Kopienu muitas regulējuma noteikumā attiecībā uz importa, par ko ir strīds, laikposmu, proti,
         tam esot no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim, nav paredzēts īpašs atbrīvojums no ievedmuitas nodokļa šī
         veida precēm. Tādējādi šajā laikposmā nebija arī skaidri izteikta atbrīvojuma no pienākuma iemaksāt kompetentajām iestādēm
         pienākošos nodokļus, vajadzības gadījumā papildinot tos ar nokavējuma procentiem.

      43      Turklāt no tā, ka tika pieņemta Regula Nr. 150/2003, kurā ir paredzēts atlikt muitas nodokli par noteiktiem ieročiem un militāro
         aprīkojumu, sākot ar 2003. gada 1. janvāri, var secināt, ka Kopienu likumdevējs pamatojās uz pieņēmumu, ka pirms šī datuma
         bija pienākums pārskaitīt šīs nodevas.

      44      Turklāt Itālijas Republika nevienā brīdī nav noliegusi importa, par kuru ir strīds, esamību aplūkotajā laikposmā. Tā apstrīd
         vienīgi Kopienu tiesības uz attiecīgajiem pašu resursiem, argumentējot, ka saskaņā ar EKL 296. pantu pienākums maksāt muitas
         nodokļus par bruņojuma aprīkojuma importu no trešām valstīm radot ievērojamu apdraudējumu tās būtiskām drošības interesēm.

      45      Lai gan saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to
         iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas (skat.
         1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑273/97 Sirdar, Recueil, I‑7403. lpp., 15. punkts, un 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑285/98 Kreil, Recueil, I‑69. lpp., 15. punkts). Kā Tiesa jau ir secinājusi, atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, ir
         paredzētas EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem
         pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek
         izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz Līguma noteikumu
         īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu (skat. 2003. gada
         11. marta spriedumu lietā C‑186/01 Dory, Recueil, I‑2479. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

      46      Turklāt EKL 296. un 297. pantā paredzētās atkāpes saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par atkāpēm no pamatbrīvībām (it īpaši skat.
         2006. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑503/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑1097. lpp., 45. punkts; 2007. gada 18. jūlija
         spriedumu lietā C‑490/04 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6095. lpp., 86. punkts, un 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑141/07
         Komisija/Vācija, Krājums, I‑6935. lpp., 50. punkts) ir jāinterpretē šauri.

      47      Konkrētāk, attiecībā uz EKL 296. pantu ir jānorāda, ka, lai gan tajā ir norādīts uz pasākumiem, kurus dalībvalsts var uzskatīt
         par vajadzīgiem būtisku savas drošības interešu aizsardzībai, vai informāciju, kuras izpaušanu tā uzskata par pretēju šīm
         interesēm, tas tomēr nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no Līguma noteikumiem,
         tikai atsaucoties uz šīm interesēm.

      48      Turklāt pievienotās vērtības nodokļa jomā Tiesa 1999. gada 16. septembra spriedumā lietā 414/97 Komisija/Spānija (Recueil, I‑5585. lpp.) ir konstatējusi pienākumu neizpildi, jo Spānijas Karaliste nebija pierādījusi, ka atbrīvojums no šī nodokļa
         bruņojuma, munīcijas un tikai militārai izmantošanai paredzēta aprīkojuma importam un iegādei, kas ir Spānijas tiesībās paredzēts
         atbrīvojums, saskaņā ar EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu bija pamatots ar nepieciešamību aizsargāt būtiskas šīs dalībvalsts
         drošības intereses.

      49      Tādējādi tieši dalībvalstij, kura atsaucas uz EKL 296. panta priekšrocību, ir jāpierāda nepieciešamība izmantot šajā pantā
         paredzēto atkāpi ar mērķi aizsargāt būtiskas tās drošības intereses.

      50      Saskaņā ar šiem apsvērumiem nevar pieļaut, ka kāda dalībvalsts aizbildinās ar militārā aprīkojuma padārdzināšanos sakarā ar
         muitas nodokļu piemērošanu šāda aprīkojuma importam no trešām valstīm, lai izvairītos no saviem pienākumiem saistībā ar finansiālo
         solidaritāti attiecībā uz Kopienu budžetu, kaitējot pārējām dalībvalstīm, kuras savukārt iekasē un maksā muitas nodokļus par
         šādu importu.

      51      Attiecībā uz argumentu, ka Kopienu muitas procedūras nespējot nodrošināt Itālijas Republikas drošību, ņemot vērā ar eksportētājvalstīm
         noslēgtajos līgumos esošās konfidencialitātes klauzulas, ir jāuzsver, kā to pamatoti norādīja Komisija, ka Kopienu muitas
         sistēmas piemērošana paredz Kopienu un valsts ierēdņu iesaistīšanos, kuriem attiecīgā gadījumā ir konfidencialitātes pienākums,
         apstrādājot jutīgus datus, lai aizsargātu būtiskas dalībvalstu drošības intereses.

      52      Turklāt deklarācijas, kuras dalībvalstīm periodiski jāaizpilda un jānosūta Komisijai, nav tik precīzas, lai nodarītu kaitējumu
         kā šo valstu drošības, tā konfidencialitātes interesēm.

      53      Šajos apstākļos un saskaņā ar EKL 10. pantu par dalībvalstīm noteikto pienākumu atvieglināt Komisijas uzdevumu veikšanu, nodrošinot
         Līguma ievērošanu, dalībvalstīm ir jānodod šīs iestādes rīcībā dokumenti, kas vajadzīgi, lai pārbaudītu Kopienu pašu resursu
         pārskaitījuma pareizību. Tomēr šāds pienākums, kā to savu secinājumu 168. punktā norādījis ģenerāladvokāts, nav šķērslis tam,
         lai dalībvalstis, izskatot katru gadījumu atsevišķi, un ārkārtas gadījumā, pamatojoties uz EKL 296. pantu, varētu ierobežot
         pārsūtīto informāciju attiecībā uz atsevišķām dokumenta daļām vai neizpaust to vispār.

      54      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Itālijas Republika nav pierādījusi, ka ir izpildīti EKL 296. panta piemērošanai nepieciešamie
         nosacījumi.

      55      Iepriekš izklāstītais par EKL 296. panta nepiemērojamību attiecībā uz militārā aprīkojuma importu vēl jo vairāk attiecas uz
         divējāda – civila un militāra – lietojuma aprīkojumu neatkarīgi no tā, vai tas ticis importēts vienīgi militāriem nolūkiem,
         vai nē.

      56      Attiecībā uz Itālijas Republikas lūgumu par šī sprieduma iedarbības ierobežošanas laikā attiecībā uz pienākumu maksāt apietos
         pašu resursus sakarā ar muitas nodokļu atbrīvojumu, par ko ir šī lieta, attiecināšanu uz laikposmu pirms 2002. gada 31. janvāra
         papildu brīdinājuma vēstules saņemšanas, ir jānorāda, ka šis lūgums ir pamatots ar apgalvoto tiesisko paļāvību, kas esot bijusi
         šai dalībvalstij sakarā ar Komisijas ilgstošo bezdarbību, kā arī ar Regulas Nr. 150/2003 pieņemšanu.

      57      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Kopienu tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās
         drošības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai
         apstrīdētu labā ticībā nodibinātās tiesiskās attiecības (it īpaši skat. 2000. gada 23. maija spriedumu lietā C‑104/98 Buchner u.c., Recueil, I‑3625. lpp., 39. punkts).

      58      Tiesa šādu risinājumu ir izmantojusi tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas
         sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz regulējumu,
         kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda
         Kopienu tiesiskajam regulējumam sakarā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Kopienu tiesību normu piemērojamību;
         šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses (2000. gada 12. septembra spriedums
         lietā C‑359/97 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, I‑6355. lpp., 91. punkts).

      59      Pat ja pieņemtu, ka spriedumiem, kas pieņemti saskaņā ar EKL 226. pantu, ir tādas pašas sekas kā spriedumiem, kas pieņemti
         saskaņā ar EKL 234. pantu, un ka tādēļ tiesiskās noteiktības apsvērumi izņēmuma kārtā liktu ierobežot to iedarbību laikā (skat.
         2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑178/05 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑4185. lpp., 67. punkts; 2009. gada 12. februāra
         spriedumu lietā C‑475/07 Komisija/Polija, 61. punkts, un 2009. gada 26. marta spriedumu lietā C‑559/07 Komisija/Grieķija,
         78. punkts), ir jākonstatē, ka šajā lietā Komisija nevienā procedūras posmā nav atkāpusies no savas principiālās nostājas.
         Savā deklarācijā, kas izteikta sarunās par Regulu Nr. 150/2003, tā ir izteikusi savu ciešo apņemšanos neatkāpties no muitas
         nodevu iekasēšanas, kas bija pārskaitāmas laikposmos pirms regulas spēkā stāšanās, un paturējusi sev tiesības attiecīgi rīkoties
         šajā sakarā.

      60      Tādējādi Itālijas Republikas lūgums par šī sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā ir jānoraida.

      61      No iepriekš minētā izriet, ka, atbrīvojot no muitas nodokļiem gan civiliem, gan militāriem nolūkiem izmantojama aprīkojuma
         importu laikā no 1999. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim un atsakoties aprēķināt, konstatēt un nodot Komisijas
         rīcībā sakarā ar šo atbrīvojumu neiekasētos pašu resursus, kā arī nokavējuma procentus par pašu resursu nenodošanu Komisijas
         rīcībā noteiktajā termiņā, Itālijas Republika nav izpildījusi, pirmkārt, EKL 26. pantā, Kopienu Muitas kodeksa 20. pantā,
         kā arī tādējādi kopīgajā muitas tarifā un, otrkārt, Regulas Nr. 1552/89 2., 9., 10. un 17. pantā, kā arī tajos pašos pantos
         Regulā Nr. 1150/2000 paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Itālijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      63      Atbilstoši šī paša panta 4. punkta pirmajai daļai Dānijas Karaliste, Grieķijas Republika, Portugāles Republika un Somijas
         Republika, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      atbrīvojot no muitas nodokļiem gan civiliem, gan militāriem nolūkiem izmantojama aprīkojuma importu laikā no 1999. gada 1. janvāra
            līdz 2002. gada 31. decembrim un atsakoties aprēķināt, konstatēt un nodot Eiropas Kopienu Komisijas rīcībā sakarā ar šo atbrīvojumu
            neiekasētos pašu resursus, kā arī nokavējuma procentus par pašu resursu nenodošanu Eiropas Kopienu Komisijas rīcībā noteiktajā
            termiņā, Itālijas Republika nav izpildījusi, pirmkārt, EKL 26. pantā, Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92
            par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 20. pantā, kā arī tādējādi kopīgajā muitas tarifā un, otrkārt, Padomes 1989. gada 29. maija
            Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu piemērošanu, kas grozīta
            ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96, 2., 9., 10. pantā un 17. panta 1. punktā, kā arī tajos pašos
            pantos Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu
            pašu resursu sistēmu, paredzētos pienākumus;
      2)      Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Dānijas Karaliste, Grieķijas Republika, Portugāles Republika un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 13.maijā. # Aurelia finance SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiska preču zīme "AURELIA" - Pagarinājuma nodevas nesamaksa - Preču zīmes izslēgšana no reģistra pēc reģistrācijas izbeigšanās - Lūgums par restitutio in integrum. # Lieta T-136/08.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2009. gada 13. maijā (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Kopienas vārdiska preču zīme “AURELIA” — Pagarinājuma nodevas nesamaksa — Preču zīmes izslēgšana no reģistra pēc reģistrācijas izbeigšanās — Lūgums par restitutio in integrum”
      Lieta T-136/08

            Aurelia finance SA
         , Ženēva (Šveice), ko pārstāv M. Elmslī [M. Elmslie], solicitor, un N. Saunders [N. Saunders], barrister,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv D. Botis [D. Botis], pārstāvis,
      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 9. janvāra lēmumu lietā R 1214/2007-1 attiecībā uz prasītājas iesniegtu lūgumu par restitutio in integrum.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro], tiesneši S. Papasavs [S. Papasavvas] (referents) un N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs N. Rozners [N. Rosner], administrators,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 4. aprīlī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 8. jūlijā,
      pēc 2009. gada 21. janvāra tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Prāvas priekšvēsture

               1

               2000. gada 24. augustā pēc prasītājas Aurelia finance SA pieteikuma Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iereģistrēja vārdisko apzīmējumu “AURELIA” kā Kopienas preču zīmi saskaņā ar grozīto Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

               2

               2005. gada 21. novembrī ITSB atgādināja prasītājas pārstāvim jautājumos saistībā ar attiecīgo preču zīmi, ka ir iespējams pagarināt šo reģistrāciju, jo tai būtu jāizbeidzas . ITSB norādīja, ka šai sakarā pieteikums ir jāiesniedz un pagarinājuma nodeva ir jāsamaksā līdz m, bet, samaksājot papildu nodevu par novēlotu maksājumu, šo termiņu var pagarināt līdz .

               3

               2007. gada 22. janvārī ITSB paziņoja prasītājas pārstāvim par termiņa beigām un par preču zīmes izslēgšanu no preču zīmju reģistra, sākot no .

               4

               2007. gada 5. martā prasītāja nosūtīja ITSB lūgumu par restitutio in integrum Regulas Nr. 40/94 78. panta izpratnē un lūdza ITSB norakstīt no tās norēķinu konta attiecīgo pagarinājuma nodevu, kā arī nodevu par restitutio in integrum. Šajā sakarā prasītāja paskaidroja, ka tā bija vērsusies — cita starpā saistībā ar attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu — sabiedrībā, kura specializējas preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas pakalpojumu sniegšanā (turpmāk tekstā — “specializētā sabiedrība”). Specializētā sabiedrība ir ierīkojusi datorsistēmu, kas savienota ar datubāzi, kurā ar rokām ievada dažādus datus par īpašniekiem, preču zīmēm un patentiem, kas pieteikti pagarināšanai. Ir paredzēts, ka tad, kad ir jāpagarina konkrētas preču zīmes reģistrācija, sistēma sagatavo trīs vēstules īpašniekam, tam lūdzot piekrišanu pirms pagarināšanas procesa uzsākšanas. Ja kāda no šīm vēstulēm nav sagatavota, ir jāaktivizējas drošības sistēmai, kas izdrukā un nosūta vēstules dublikātu. Tomēr aplūkojamajā lietā, tā kā kāds specializētās sabiedrības darbinieks nebija ievadījis datubāzē noteiktus datus par prasītāju, kas nepieciešami sistēmas pienācīgai darbībai, prasītājai netika nosūtīts paziņojums. Turklāt vēlāk izrādījās, ka drošības sistēma, kas bija domāta šāda veida kļūmju atklāšanai, nebija aktivēta, jo tā bija ieviesta tikai attiecībā uz patentu reģistrācijas pagarināšanu, nevis preču zīmju reģistrācijas pagarināšanu.

               5

               Ar 2007. gada 1. jūnija lēmumu ITSB Preču zīmju un reģistra departaments noraidīja šo lūgumu, pamatojoties uz to, ka specializētā sabiedrība nebija rīkojusies ar pienācīgu rūpību.

               6

               2007. gada 31. jūlijā prasītāja iesniedza apelācijas sūdzību, lūdzot atcelt minēto lēmumu un apmierināt lūgumu par restitutio in integrum.

               7

               Ar 2008. gada 9. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) Apelāciju pirmā padome noraidīja šo apelācijas sūdzību, uzskatot, ka Regulas Nr. 40/94 78. pants neesot piemērojams, jo preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas dienests, kuru izvēlējusies prasītāja, nebija rīkojies ar pienācīgu rūpību atbilstoši šīs lietas apstākļiem. Būtībā tā uzskatīja, ka specializētajai sabiedrībai būtu bijis jāierīko preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas sistēma, kas sniegtu pareizas darbības garantijas un ietvertu uzraudzības mehānismu, kas spētu atklāt iespējamas kļūmes un anomālijas. Nepastāvot šādam mehānismam, tādas darbības kļūmes kā aplūkojamajā lietā esot paredzamas. Turklāt nav tikuši sniegti pierādījumi attiecībā uz apgalvotajiem sistēmas parametru noteikšanas testiem.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               8

               Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        nodot lūgumu par restitutio in integrum atpakaļ ITSB atkārtotai izskatīšanai;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               9

               ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               10

               Pamatojot savu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, prasītāja izvirza vienīgo pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 78. panta pārkāpumu.

               11

               Pirmkārt, prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā apstrīdētā lēmuma 12. punktā ir uzskatījusi, ka rūpības pienākuma ievērošanu šajā gadījumā esot bijis jāizvērtē saistībā ar preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas dienestu, kuram prasītāja bija deleģējusi uzdevumu pagarināt attiecīgās preču zīmes reģistrāciju. Prasītāja uzskata, ka novērtējums būtu bijis jāveic saistībā ar pašu prasītāju vai pat tās pārstāvi. Tā norāda, ka tā ir ierasta prakse — deleģēt administratīvus uzdevumus, tādus kā preču zīmju reģistrācijas pagarināšana, specializētajiem uzņēmumiem un ka līdz ar to rūpības pienākums ir jāuzskata par izpildītu, ja tikusi izvēlēta kvalificēta un pieredzējusi persona.

               12

               Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktu “[Kopienas preču zīmes īpašniekam] [..], [kas], neskatoties uz to, ka ir veikti visi nepieciešamie pasākumi [ir rīkojies ar pienācīgu rūpību] atbilstoši apstākļiem, nav [spējis] iekļauties [ITSB] noteiktajā termiņā, pēc [tā] lūguma atjauno [tā] tiesības, ja, attiecīgo termiņu neievērojot, atbilstoši šīs regulas noteikumiem rodas tiešas sekas, kas izraisa kādu tiesību [..] zaudējumu”.

               13

               No šīs normas izriet, ka restitutio in integrum ir pakļauta diviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, ka attiecīgā persona ir rīkojusies ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem un, otrkārt, ka apstākļa, ka šī persona nav ievērojusi attiecīgo termiņu, tiešas sekas ir kādu tiesību zaudēšana vai kādas iespējas izmantot tiesību aizsardzības līdzekli zaudēšana (Pirmās instances tiesas 2006. gada 6. septembra rīkojums lietā T-366/04 Hensotherm/ITSB — Hensel (“HENSOTHERM”), Krājumā nav publicēts, 48. punkts).

               14

               No minētās normas arī izriet, ka rūpības pienākums pirmām kārtām gulstas uz preču zīmes īpašnieku. Tātad, ja īpašnieks deleģē administratīvus uzdevumus saistībā ar preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, tam ir jānodrošina, ka izraudzītā persona sniedz nepieciešamās garantijas, kas ļauj pieņemt, ka minētie uzdevumi tiks izpildīti pienācīgi.

               15

               Turklāt ir jāpieņem, ka šo uzdevumu deleģēšanas dēļ izraudzītajai personai — pilnīgi tāpat kā īpašniekam — ir saistošs minētais rūpības pienākums. Tā kā izraudzītā persona rīkojas īpašnieka vārdā un labā, tās rīcība ir jāuzskata par īpašnieka rīcību. Līdz ar to Apelāciju padome pareizi ir uzskatījusi, ka esot jāpārbauda, vai specializētā sabiedrība bija rīkojusies ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem.

               16

               Tiktāl, ciktāl prasītāja atsaucas uz valsts tiesu un apelāciju padomju praksi, kas pēc tās apgalvojumiem esot atšķirīga, attiecībā uz pasta pakalpojumu sniedzēju pieļautām kļūdām un Regulas Nr. 40/94 47. panta 1. punkta interpretāciju, ir jāatgādina, pirmkārt, ka Kopienas preču zīmju režīms ir autonoma sistēma un, otrkārt, ka Apelāciju padomju lēmumu tiesiskums ir jāvērtē vienīgi uz Regulas Nr. 40/94 pamata, ievērojot tās interpretāciju Kopienu tiesā, nevis pamatojoties uz šo padomju iepriekšējo lēmumu pieņemšanas praksi (Pirmās instances tiesas 2008. gada 12. marta spriedums lietā T-128/07 Suez/ITSB (“Delivering the essentials of life”), Krājumā nav publicēts, 32. punkts).

               17

               Otrkārt, prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā esot pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka prasītājai vai pat tās pārstāvim būtu bijis jāpārrauga preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas dienests, kuru tā bija izraudzījusi. Prasītāja uzskata, ka ne tai pašai, ne tās pārstāvim nebija jāpārrauga darbs uzņēmumā, kurš specializējas preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas jautājumos.

               18

               Šajā sakarā ir jānorāda, ka pretēji prasītājas apgalvojumiem Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 15. punktā nav uzskatījusi, ka prasītājai vai tās pārstāvim būtu bijis jāpārrauga minētais dienests. Apelāciju padome tikai norādīja, ka uzņēmuma, kas specializējas preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas jautājumos, ierīkotajai sistēmai būtu bijis jāsniedz pietiekamas garantijas attiecībā uz pienācīgu darbību, ietverot pārraudzības mehānismu, kas ļautu atklāt un labot jebkādu iespējamo kļūmi, kas rastos tādēļ, ka dienesta darbinieki vai pati datorsistēma nepareizi pārvalda datnes.

               19

               Treškārt, prasītāja uzskata, ka Apelāciju padome ir nepareizi uzskatījusi, ka rūpības līmenis, kas prasīts saistībā ar preču zīmju reģistrācijas pagarināšanu, ir vienāds vai augstāks par to, ka prasīts saistībā ar preču zīmju reģistrācijas pieteikšanu. Prasītāja norāda, ka šim līmenim ir jābūt zemākam, jo preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas process ietver tikai administratīvā rakstura uzdevumus, kuriem nav nepieciešama pieredze preču zīmju tiesību interpretēšanā — atšķirībā no preču zīmju reģistrācijas pieteikšanas, kurā iesaistīti juridiskā rakstura uzdevumi un ko līdz ar to uztic speciālistiem šajā jomā. Tāpat prasītāja uzskata, ka ir jāņem vērā patentu tiesību konteksts, kurā ticis konstatēts, ka rūpības līmenis, kas nepieciešams profesionāliem speciālistiem, nav prasīts no palīgiem, kuriem nav tāda paša zināšanu līmeņa.

               20

               Šajā sakarā ir jāuzskata, ka nepieciešamais rūpības līmenis nav atkarīgs no pildāmo uzdevumu rakstura — administratīva vai juridiska. Ja tiktu atzīta prasītājas ierosinātā atšķirība starp juridiskiem un administratīviem uzdevumiem, tad jebkāda procesuālā termiņa neievērošana varētu tikt pasniegta kā administratīvā rakstura aizmāršība, kas ļautu nolaidīgiem lūgumu iesniedzējiem visos gadījumos izmantot samazinātas prasības attiecībā uz rūpības līmeni, kā uz to pareizi norādījis ITSB. Katrā ziņā Regulas Nr. 40/94 78. pantā nav paredzēta šāda atšķirība, bet gan ir prasīts, lai rīkotos ar pienācīgu rūpību atbilstoši “apstākļiem”.

               21

               Turklāt, pat ja pieņemtu, ka Regulas Nr. 40/94 78. pants ir bijis izstrādāts, pamatojoties uz patentu tiesībās piemērojamo modeli, nekas nenorāda uz to, ka šo divu normu interpretācijai ir jābūt vienādai, jo attiecīgās intereses šajās divās jomās var atšķirties. Patentu tiesību juridiskais konteksts ir cits, un patentus regulējošo tiesību normu mērķis ir reglamentēt procedūras, kas atšķiras no tām, kuras piemērojamas preču zīmju jomā.

               22

               Šajā sakarā ir arī jānorāda, ka likumdevējs ieviesa Regulā Nr. 40/94 78.a pantu, kura 1. punktā pusēm ir atļauts — noteiktu termiņu neievērošanas gadījumā — panākt to tiesību atjaunošanu bez pienākuma pierādīt, ka tās ir rīkojušās ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem. Tas, ka saskaņā ar minētās normas 2. punktu likumdevējs termiņa, kas attiecas uz preču zīmju reģistrācijas pagarināšanu, neievērošanu tieši atstāja minētās regulas 78. panta piemērošanas jomā, liecina par likumdevēja gribu uz to attiecināt minētā panta 1. punktā paredzēto vispārējo rūpības pienākumu, kā uz to pareizi norādījis ITSB.

               23

               Ceturtkārt, prasītāja norāda, ka Regulas Nr. 40/94 78. panta 6. un 7. punkta mērķis ir aizsargāt trešās personas, kas ir labticīgi laidušas preces tirdzniecībā vai sniegušas pakalpojumus, izmantojot identisku vai līdzīgu apzīmējumu, laika periodā starp tiesību zaudējumu attiecībā uz Kopienas preču zīmi un publikāciju par šo tiesību atjaunošanu. Prasītāja uzskata, ka šī aizsardzība nozīmē, ka Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktā prasītais rūpības līmenis ir zemāks par līmeni, kas izmantots apstrīdētajā lēmumā.

               24

               Šajā sakarā ir jāuzsver, ka kritērijs par “pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem” ir norādīts Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktā, kurā ir izklāstīti nosacījumi, ar kuriem apmierina lūgumu par restitutio in integrum. Savukārt Regulas Nr. 40/94 78. panta 6. un 7. punkts ir piemērojami tikai tad, kad lūgums par restitutio in integrum ir apmierināts, un to mērķis ir aizsargāt trešo personu, kas rīkojušās labticīgi, intereses. Līdz ar to Regulas Nr. 40/94 78. panta 6. un 7. punktam nav nekādas nozīmes, nosakot tās pašas regulas 78. panta 1. punktā prasīto rūpības līmeni.

               25

               Piektkārt, prasītāja norāda, ka Apelāciju padome esot pieļāvusi kļūdu tai iesniegto pierādījumu novērtējumā un līdz ar to nepareizi noraidījusi lūgumu par restitutio in integrum. Tā uzskata, ka specializētās sabiedrības izmantotā sistēma atbilst prasībām, kas izklāstītas ITSB norādījumos, kuru 6.2.3. punktā termins “pienācīga rūpība atbilstoši apstākļiem”, kas minēts Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktā, ir interpretēts kā “uzturēt iekšējo termiņu kontroles un uzraudzības sistēmu, kas visumā izslēdz nejaušu to neievērošanu”. Prasītāja uzskata, ka vārds “visumā” nozīmē, ka izņēmuma rakstura kļūdas dod pamatu restitutio in integrum. Aplūkojamajā lietā sistēmas nepareizu darbību izraisīja tas vien apstāklis, ka specializētās sabiedrības darbinieks izņēmuma kārtā nebija ievadījis nepieciešamos datus. Turklāt prasītāja norāda, ka ne minētajos norādījumos, ne Regulas Nr. 40/94 78. pantā, ne arī judikatūrā nav prasīts ierīkot informācijas sistēmas kontroles mehānismu, tādu kā mehānisms, kas ieviests attiecībā uz patentiem, jo informācijas sistēma pati par sevi visumā nodrošina termiņu ievērošanu, pat ja šāds mehānisms nepastāv.

               26

               Šajā sakarā ir jāuzskata, ka ar vārdiem “pienācīga rūpība atbilstoši apstākļiem”, kas minēti Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktā, tiek prasīts ierīkot iekšējo termiņu kontroles un uzraudzības sistēmu, kas visumā izslēdz nejaušu to neievērošanu, kā tas ir paredzēts ITSB norādījumos. No tā izriet, ka tikai notikumi, kuriem ir izņēmuma raksturs un kas tātad nav paredzami atbilstoši esošai pieredzei, var būt pamats restitutio in integrum.

               27

               Aplūkojamajā lietā, tā kā specializētā sabiedrība ir ierīkojusi termiņu atgādināšanas datorsistēmu, pienācīga rūpība atbilstoši apstākļiem nozīmēja, pirmkārt, ka šīs sistēmas vispārējai koncepcijai ir jānodrošina termiņu ievērošana un, otrkārt, ka šai sistēmai ir jāsniedz iespēja atklāt un labot jebkādu paredzamo kļūmi specializētās sabiedrības darbinieku uzdevumu izpildes gaitā, kā arī datorsistēmas darbībā un, treškārt, ka specializētās sabiedrības darbiniekiem, kas ievada nepieciešamos datus un izmanto šo sistēmu, ir jābūt atbilstošā veidā apmācītiem, ir jāpārbauda savas operācijas un ir jābūt uzraudzītiem.

               28

               Pat ja pieņemtu, ka termiņu atgādināšanas datorsistēmas koncepcija visumā nodrošina termiņu ievērošanu, Apelāciju padome pareizi ir uzskatījusi, ka nevar izslēgt cilvēku kļūdas, ievadot informāciju, pat tad, ja darbinieki ir atbilstošā veidā apmācīti, instruēti un uzraudzīti. Cilvēku kļūdas, ievadot informāciju, nevar uzskatīt par izņēmuma rakstura vai neparedzamiem notikumiem. Līdz ar to minētajai sistēmai ir jāparedz mehānisms šādu kļūdu atklāšanai un labošanai. Tā kā šāds mehānisms nebija ierīkots, Apelāciju padome pareizi ir secinājusi, ka nav bijis ievērots pienākums rīkoties ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem.

               29

               Tādējādi lūgums atcelt apstrīdēto lēmumu ir jānoraida.

               30

               Šajos apstākļos ir jānoraida vienlīdz prasītājas izvirzītā pamata otrā daļa, ar kuru Pirmās instances tiesu lūdz nodot lūgumu par restitutio in integrum atpakaļ ITSB atkārtotai izskatīšanai, un tātad arī visa prasība kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               31

               Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Aurelia finance SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 13. maijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — angļu.