title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2015. gada 23. martā.#Julia Borghans pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Atalgojums – Apgādnieka zaudējuma pensija – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmā daļa – Miruša ierēdņa šķirts laulātais – Uzturlīdzekļu pastāvēšana ierēdņa nāves iestāšanās dienā – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pants – Termiņš lūguma par tiesību uz pensiju aprēķinu iesniegšanai.#Lieta F-6/14.

text:
      EIROPAS SAVIENĪBAS
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2015. gada 23. martā (*)

      Civildienests – Atalgojums – Apgādnieka zaudējuma pensija – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmā daļa – Miruša ierēdņa šķirts laulātais – Uzturlīdzekļu pastāvēšana ierēdņa nāves iestāšanās dienā – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pants – Termiņš lūguma par tiesību uz pensiju aprēķinu iesniegšanai
      Lieta F‑6/14
      par prasību, kura celta saskaņā ar LESD 270. pantu, kas piemērojams EAEK līgumam atbilstoši tā 106.a pantam,
      Julia Borghans, mirušā Eiropas Komisijas ierēdņa R. van Raan šķirtā laulātā, ar dzīvesvietu Odergemā [Auderghem] (Beļģija), ko pārstāv F. Van der Schueren un C. Lefèvre, avocats,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Currall un A.‑C. Simon, pārstāvji,

      atbildētāja.
      CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Brādlijs [K. Bradley], tiesneši H. Krepels [H. Kreppel] (referents) un M. I. Rofesa i Puhola [M. I. Rofes i Pujol],

      sekretārs P. Kullens [P. Cullen], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 6. novembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2014. gada 28. janvārī, J. Borghans lūdz atcelt lēmumu, ar kuru Eiropas Komisija ir atteikusies piešķirt viņai apgādnieka zaudējuma pensiju.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Atbilstošās tiesību normas ietver Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. un 42. pantu, redakcijā pirms
         Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 22. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 1023/2013, ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta
         noteikumus un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) spēkā
         stāšanās, kā arī turpmāk sniegtās Civildienesta noteikumu un minētā pielikuma normas.

      3        Civildienesta noteikumu 79. pantā ir noteikts:

      “Ierēdņa vai bijušā ierēdņa pārdzīvojuš[ais] laulāt[ais] [Civildienesta noteikumu] VIII pielikuma 4. nodaļā paredzētajā veidā
         ir tiesīg[s] saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, kas līdzvērtīga 60 % no izdienas pensijas vai invaliditātes pabalsta, kādu
         maksāja mirušajam [laulātajam], vai, neatkarīgi no dienesta ilguma vai vecuma, kāda būtu maksājama viņam, ja viņam uz to būtu
         tiesības nāves brīdī.

      Apgādnieka zaudējuma pensija, kas izmaksājama tā ierēdņa pārdzīvojušā laulātā, kurš nomira [Civildienesta noteikumu] 35. pantā
         norādīto administratīvo statusu laikā, nedrīkst būt mazāka par iztikas minimumu vai mazāka par 35 % no pēdējās pamatalgas,
         ko ierēdnis saņēma.

      [..]”
      4        Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 80. pantu:

      “Ja ierēdnis vai persona, kura ir tiesīga uz izdienas pensiju vai invaliditātes pabalstu, nomirst un viņam nav dzīvesbiedra,
         kurš būtu tiesīgs uz apgādnieka zaudējuma pensiju, mirušā apgādājamie bērni [Civildienesta noteikumu] VII pielikuma 2. panta
         nozīmē viņa nāves brīdī ir tiesīgi uz bāreņa pensiju saskaņā ar [Civildienesta noteikumu] VIII pielikuma 21. pantu.

      Šādas pašas tiesības uz pensiju attiecas uz bērniem, kuri atbilst iepriekšminētajiem nosacījumiem, dzīvesbiedra, kurš saņem
         apgādnieka zaudējuma pensiju, nāves vai atkārtotas laulības gadījumā.

      Ja ierēdnis vai cita persona, kas ir tiesīga saņemt izdienas pensiju vai invaliditātes pabalstu, nomirst, bet pirmajā daļā
         minētie nosacījumi nav izpildīti, tad apgādājamie bērni [Civildienesta noteikumu] VII pielikuma 2. panta izpratnē ir tiesīgi
         saņemt bāreņa pensiju saskaņā ar [Civildienesta noteikumu] VIII pielikuma 21. pantu; tomēr šāda pensija ir puse no pensijas,
         ko aprēķina saskaņā ar minēto pantu.

      [..]”
      5        Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 21. panta 1. punkta pirmā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

      “Bāreņa pensija, kas paredzēta Civildienesta noteikumu 80. panta pirmajā, otrajā un trešajā daļā par pirmo bāreni ir astoņas
         desmitdaļas no apgādnieka zaudējuma pensijas, kuru būtu tiesības saņemt ierēdņa vai bijušā ierēdņa, kas saņēma izdienas pensiju
         vai invaliditātes pabalstu, pārdzīvojušajam laulātajam, neņemot vērā [šī pielikuma] 25. pantā noteiktos samazinājumus.”

       Tiesvedības rašanās fakti
      6        Prasītāja 1991. gada 20. aprīlī apprecējās ar R. van Raan, kurš tolaik bija Komisijas ierēdnis.

      7        Šajā laulībā 1993. gada 10. septembrī piedzima bērns.

      8        Ar 2004. gada 15. jūnija spriedumu tribunal de première instance de Bruxelles [Briseles Pirmās instances tiesa] (Beļģija) šķīra šo laulību, R. van Raan un prasītājai savstarpēji vienojoties. Vienošanās par šķiršanos, kura noslēgta 2003. gada 24. decembrī (turpmāk tekstā –
         “Vienošanās par šķiršanos”) un pievienota minētā sprieduma pielikumā, bija paredzēts, ka no minētās dienas līdz savai nāvei
         R. van Raan maksās prasītājai uzturlīdzekļus, kuru apmērs tobrīd tika noteikts EUR 3000 mēnesī.

      9        Ar 2007. gada 18. decembra spriedumu juge de paix du canton de Overijse-Zaventem [Overeises–Zaventemas kantona Miertiesa] (Beļģija) pēc R. van Raan pieteikuma, sākot no 2006. gada 1. septembra, atcēla uzturlīdzekļus, kuri viņam bija jāmaksā prasītājai.

      10      2008. gada 12. februārī prasītāja pārsūdzēja juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu.

      11      2008. gada 2. martā R. van Raan nomira.

      12      Nav strīda par to, ka pēc R. van Raan nāves Komisija nemaksāja prasītājai apgādnieka zaudējuma pensiju.

      13      Toties, sākot no 2008. gada jūlija, Komisija atbilstoši Civildienesta noteikumu 80. pantam piešķīra mirušā R. van Raan un prasītājas bērnam bāreņa pensiju, kuras apmērs saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 21. panta 1. punkta pirmo
         daļu tika noteikts kā astoņas desmitdaļas no apgādnieka zaudējuma pensijas, ko prasītāja būtu saņēmusi, ja viņai būtu bijušas
         tiesības uz šādu pensiju (turpmāk tekstā – “palielinātas likmes bāreņa pensija”).

      14      2011. gada oktobrī, kļuvis pilngadīgs, mirušā R. van Raan un prasītājas bērns kā viņa mantinieks pārņēma Beļģijas tiesās celto [un] tolaik tribunal de première instance de Bruxelles izskatīšanā esošo prasību atcelt uzturlīdzekļus, kuri pienācās prasītājai.

      15      Ar 2013. gada 25. marta spriedumu tribunal de première instance de Bruxelles atcēla juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu un mirušā R. van Raan sākotnējo pieteikumu atcelt Vienošanās par šķiršanos tekstā par labu prasītājai paredzētos uzturlīdzekļus atzina par nepamatotu,
         jo Vienošanās par šķiršanos tekstā izvirzītie nosacījumi uzturlīdzekļu atcelšanai nebija izpildīti.

      16      Mirušā R. van Raan un prasītājas bērns kā R. van Raan mantinieks piekrita tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta spriedumam.

      17      2013. gada 29. aprīļa vēstulē prasītāja lūdza Komisijai, sākot no 2008. gada aprīļa, izmaksāt viņai apgādnieka zaudējuma pensiju,
         paskaidrodama, ka, tā kā ar tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta spriedumu ir atcelts juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedums, viņa atbilst kritērijiem, kas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pantā ir izvirzīti
         šādas pensijas saņemšanai.

      18      Ar 2013. gada 3. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija prasītājas lūgumu noraidīja, pamatojoties
         uz apstākli, ka, nelūgdama aprēķināt viņas tiesības uz pensiju viena gada laikā no R. van Raan nāves, viņa saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantu ir zaudējusi savas tiesības.

      19      Ar 2013. gada 9. jūlija paziņojumu prasītāja atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniedza sūdzību par
         apstrīdēto lēmumu.

      20      Ar 2013. gada 29. oktobra lēmumu iecēlējinstitūcija noraidīja sūdzību tā paša iemesla dēļ, kura dēļ sūdzība bija noraidīta
         apstrīdētajā lēmumā (turpmāk tekstā – “lēmums, ar kuru noraidīta sūdzība”).

       Lietas dalībnieku prasījumi
      21      Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      22      Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Par prasības priekšmetu
      23      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība,
         gadījumā, ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka Civildienesta tiesā izskatīšanai tiek iesniegts akts, par kuru ir
         iesniegta sūdzība (šajā ziņā skat. spriedumu Vainker/Parlaments, 293/87, EU:C:1989:8, 8. punkts).

      24      Šajā lietā, tā kā lēmumam, ar kuru noraidīta sūdzība, nav autonoma satura, ir jāuzskata, ka prasība ir vērsta tikai pret apstrīdēto
         lēmumu.

       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      25      Komisija lūdz atzīt par nepieņemamiem prasījumus, kuru mērķis ir panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Pēc Komisijas uzskatiem,
         šis lēmums vienīgi apstiprinot iepriekšējo netiešo lēmumu, kas pieņemts pēc R. van Raan nāves 2008. gadā, ar ko administrācija ir atteikusies piešķirt prasītājai apgādnieka zaudējuma pensiju un kas nav apstrīdēts
         Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā paredzētajos termiņos. Komisija piebilst, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru
         iespēja iesniegt lūgumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu – iespēja, ko prasītāja ir izmantojusi, 2013. gada
         29. aprīļa vēstulē lūdzot piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju, – neļaujot ierēdnim vai tiesību pārņēmējam neievērot termiņus,
         kas Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzēti sūdzības iesniegšanai un prasības celšanai, lūgumā netieši apstrīdot
         iepriekšējo lēmumu, kurš nav ticis apstrīdēts paredzētajos termiņos, – kā tas ir šajā lietā.

      26      Prasītāja lūdz noraidīt Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      27      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka prasība atcelt lēmumu, ar kuru ir vienīgi apstiprināts iepriekšējs un noteiktajos termiņos
         neapstrīdēts lēmums, nav pieņemama. Lēmums ir vienīgi iepriekšējo lēmumu apstiprinošs, ja tajā nav ietverts neviens jauns
         fakts salīdzinājumā ar iepriekšējo tiesību aktu un ja pirms tam nav pārskatīta šī iepriekšējā tiesību akta adresāta situācija
         (spriedums A/Komisija, F‑12/09, EU:F:2011:136, 119. punkts).

      28      Šajā lietā vispirms ir jāpārbauda, vai – kā apgalvo Komisija – netiešs lēmums 2008. gadā ir pieņemts, lai nepiešķirtu prasītājai
         apgādnieka zaudējuma pensiju tādēļ, ka viņa neatbilda Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmajā daļā paredzētajiem
         nosacījumiem.

      29      Šajā ziņā Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktā ir paredzēts, ka jebkura persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta
         noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai lūgumu, lai tā pieņem ar konkrēto personu saistītu lēmumu, un ka, ja četru mēnešu
         laikā no lūguma iesniegšanas dienas atbilde uz lūgumu nav saņemta, tas ir uzskatāms par netiešu lēmumu par lūguma noraidīšanu.
         No šīs normas izriet, ka principā lēmums, ar kuru ierēdnim netieši tiek atteiktas tiesības, var tikt pieņemts tikai ar nosacījumu,
         ka ierēdnis iepriekš ir vērsies pie administrācijas ar lūgumu, lai tā piešķir viņam šīs tiesības.

      30      Rakstveida dokumentos Komisija ir norādījusi, ka prasītāja tai nav iesniegusi nevienu lūgumu izmaksāt apgādnieka zaudējuma
         pensiju. Lai gan sūdzībā par apstrīdēto lēmumu prasītāja tiešām ir minējusi, ka pastāv šāds lūgums un pat lēmums, ar ko tai
         2008. gadā ir atteikts piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju, pēc tam rakstveida dokumentos un tiesas sēdē tā apstiprināja,
         ka šāda lūguma un lēmuma nav.

      31      Tātad nav pierādīts, ka Komisija ar netiešu lēmumu, kas izriet no tās klusēšanas attiecībā uz prasītājas lūgumu, būtu atteikusies
         piešķirt prasītājai apgādnieka zaudējuma pensiju.

      32      Turklāt, pieņemot, ka Komisija vienlaikus ar palielinātas likmes bāreņa pensijas piešķiršanu mirušā R. van Raan un prasītājas bērnam 2008. gadā ar netiešu lēmumu ir atteikusies piešķirt prasītājai apgādnieka zaudējuma pensiju, nevar
         tikt uzskatīts, ka apstrīdētais lēmums būtu vienīgi šo iepriekšējo netiešo lēmumu apstiprinošs lēmums.

      33      Šis netiešais lēmums varētu tikt pamatots tikai ar apstākli, ka prasītāja neatbilda Civildienesta noteikumu VIII pielikuma
         27. panta pirmajā daļā izvirzītajiem nosacījumiem šādas apgādnieka zaudējuma pensijas saņemšanai. Taču apstrīdētais lēmums
         tika pamatots ar to, ka prasītāja nav izpildījusi termiņa prasības, kas paredzētas tā paša pielikuma 42. pantā. Tātad Komisija
         apstrīdētajā lēmumā pārskatīja prasītājas situāciju, pamatodamās uz jauniem apstākļiem, kas var ietekmēt šo situāciju.

      34      Tādējādi Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      35      Attiecībā pret apstrīdēto lēmumu prasītāja būtībā izvirza tikai vienu pamatu par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. panta
         pārkāpumu.

      36      Iebildumos, ko prasītāja izklāstījusi, pamatodama savu pamatu, prasītāja paskaidro, ka tai nevarot tikt pārmests, ka tā viena
         gada laikā no R. van Raan nāves dienas nav lūgusi aprēķināt viņas tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju. Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra sprieduma dēļ viņa minētajā dienā vairs nesaņēma uzturlīdzekļus un rezultātā neatbilda Civildienesta
         noteikumu VIII pielikuma 27. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Prasītāja piebilst, ka pēc tam viņa atbilda Civildienesta noteikumu
         VIII pielikuma 42. panta normām, viena gada laikā no tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta sprieduma, ar kuru viņai tika atjaunoti uzturlīdzekļi, pasludināšanas iesniegdama lūgumu izmaksāt apgādnieka
         zaudējuma pensiju.

      37      Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.

      38      Komisija apgalvo, ka prasītājai bija jāievēro Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantā paredzētais termiņš, kādā bija
         jālūdz aprēķināt viņas tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju. Pēc Komisijas uzskatiem, prasītājai viena gada laikā no R. van Raan nāves bija jāinformē administrācija, ka ar Vienošanos par šķiršanos viņai ir piešķirti uzturlīdzekļi un ka viņa ir pārsūdzējusi
         2007. gada 18. decembra spriedumu, ar kuru juge de paix du canton de Overijse-Zaventem bija šos uzturlīdzekļus atcēlusi.

      39      Tiesas sēdē Komisija precizēja, ka, ja prasītāja tai būtu sniegusi šādu informāciju, tā būtu varējusi palielinātas likmes
         bāreņa pensijas galīgo izmaksu mirušā R. van Raan un prasītājas bērnam papildināt ar nosacījumu, ka tribunal de première instance de Bruxelles neatceļ juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu un uzturlīdzekļi netiek atjaunoti ar atpakaļejošu spēku.

      40      Tāpat tiesas sēdē, atbildēdama uz Civildienesta tiesas jautājumiem, Komisija norādīja, ka prasītāja katrā ziņā vispār neesot
         varējusi pieprasīt apgādnieka zaudējuma pensiju, jo R. van Raan nāves dienā viņa neatbilda Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pantā izvirzītajiem nosacījumiem šādas pensijas pieprasīšanai,
         proti, bijušā laulātā, kas ir ierēdnis vai bijušais ierēdnis, nāves dienā pašam saņemt no viņa uzturlīdzekļus. Komisija piebilst,
         ka neesot nozīmes apstāklim, ka pēc R. van Raan nāves tribunal de première instance de Bruxelles ir atcēlusi juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu un tādējādi atjaunojusi uzturlīdzekļus, kuri bija noteikti ar Vienošanos par šķiršanos.
         Saskaņā ar Komisijas viedokli, nospriežot pretējo, tiktu atzīts, ka konkrētā laika posmā, neievērojot Civildienesta noteikumu
         80. pantu, varētu vienlaikus likumīgi tikt maksāta apgādnieka zaudējuma pensija un palielinātas likmes bāreņa pensija.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      –       Ievada apsvērumi
      41      Lai gan apstrīdētajā lēmumā un lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, Komisija, noraidīdama prasītājas iesniegto lūgumu par tiesību
         uz apgādnieka zaudējuma pensiju aprēķinu, bija pamatojusies uz apstākli, ka prasītāja ir zaudējusi savas tiesības, jo viņa
         šo lūgumu nav iesniegusi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantā paredzētajā viena gada termiņā, savā iebildumu rakstā
         un tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka prasītājai vispār nav bijušas tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, jo, tā kā dienā,
         kad nomira viņas bijušais laulātais, viņa nesaņēma uzturlīdzekļus, viņa neatbilst Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta
         pirmajā daļā paredzētajiem nosacījumiem šādas pensijas pieprasīšanai.

      42      Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja vien iestāde nav saistošās kompetences situācijā, tai nevar tikt atļauts procesa
         laikā sniegt aizstājošu pamatojumu (spriedums CP/Parlaments, F‑8/13, EU:F:2014:44, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

      43      Tātad ir jāpārbauda, vai Komisija – kura galvenokārt ir vēlējusies aizstāt apstrīdētā lēmuma sākotnējo pamatojumu, kas balstīts
         uz to, ka prasītāja nav ievērojusi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantu, ar jaunu pamatojumu, kas balstīts uz
         to, ka prasītāja neietilpst minētā pielikuma 27. panta pirmās daļas piemērošanas jomā, – bija saistošās kompetences situācijā.

      44      Kā paredzēts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmajā daļā, “ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtais laulātais
         ir tiesīgs saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, kas paredzēta šajā nodaļā, ar nosacījumu, ka bijušā laulātā nāves gadījumā
         viņš var pamatot savas tiesības saņemt no viņa uzturnaudu, pamatojoties vai nu uz tiesas rīkojumu, vai oficiāli reģistrētu
         vienošanos, kas spēkā starp viņu un viņa bijušo laulāto”.

      45      Pārbaudot, vai mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtais laulātais pamato, ka tam viņa bijušā laulātā nāves brīdī ir bijušas
         tiesības uz uzturlīdzekļiem saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmo daļu, administrācijai nav nekādas
         novērtējuma brīvības un tai ir pienākums uzturlīdzekļus piešķirt vai atteikties piešķirt atkarībā no tā, vai šis faktiskais
         apstāklis ir iestājies vai nē.

      46      Tādējādi, tā kā administrācija, piešķirot vai atsakoties piešķirt Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmajā
         daļā paredzēto apgādnieka zaudējuma pensiju, bija saistošās kompetences situācijā, Komisija savā iebildumu rakstā un tiesas
         sēdē varēja sniegt aizstājošu pamatojumu, kurš balstīts uz to, ka prasītāja neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.

      47      Tātad Civildienesta tiesai vispirms ir jāpārbauda, vai tribunal de première instance de Bruxelles sprieduma rezultātā varēja tikt uzskatīts, ka prasītājai ir tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju.

      48      Apstiprinošas atbildes gadījumā Civildienesta tiesai pēc tam būs jānosaka, vai Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantā
         paredzētais tiesību zaudēšanas termiņš bija piemērojams prasītājai.

      –       Par to, vai tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta sprieduma rezultātā prasītājai bija tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju

      49      Kā jau minēts, no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmās daļas izriet, ka apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršanai
         mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtajam laulātajam ir izvirzīts nosacījums, ka “bijušā laulātā nāves gadījumā [nāves brīdī]
         viņš var pamatot savas tiesības saņemt no viņa uzturnaudu, pamatojoties vai nu uz tiesas rīkojumu, vai oficiāli reģistrētu
         vienošanos, kas spēkā starp viņu un viņa bijušo laulāto”.

      50      Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka, lai gan Vienošanās par šķiršanos tekstā bija paredzēts, ka R. van Raan maksās prasītājai uzturlīdzekļus EUR 3000 mēnesī apmērā, ar juge de paix du canton de Overijse-Zaventem spriedumu – spriedumu, kuram saskaņā ar Beļģijas tiesībām bija piemērota pilntiesīga pagaidu izpilde, –šie uzturlīdzekļi,
         sākot no 2006. gada 1. decembra, bija atcelti.

      51      Tādējādi 2008. gada 2. martā – R. van Raan nāves dienā –, neraugoties uz apstākli, ka prasītāja bija pārsūdzējusi juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu, nevarēja tikt uzskatīts, ka prasītājai saskaņā ar Beļģijas tiesībām pašai būtu tiesības
         saņemt no viņas bijušā laulātā uzturlīdzekļus.

      52      Protams, kad R. van Raan nomira, juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumam vairs nebija res judicata spēka, jo, kā minēts, prasītāja bija pārsūdzējusi šo spriedumu. Tomēr pagaidu izpildes dēļ, kas spriedumam bija piemērota,
         prasītājai vairs nebija nekāda pamata, kas ļautu tai turpināt saņemt uzturlīdzekļus.

      53      Tādējādi R. van Raan nāves dienā prasītāja neatbilda nosacījumiem, kas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmajā daļā ir paredzēti
         apgādnieka zaudējuma pensijas pieprasīšanai.

      54      Starp citu, Komisija savos rakstveida dokumentos pati ir atzinusi, ka “Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pants [..]
         nav jāpiemēro” situācijā, kādā prasītāja bija R. van Raan nāves dienā.

      55      Tomēr nav strīda par to, ka ar 2013. gada 25. marta spriedumu tribunal de première instance de Bruxelles atcēla juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu un atzina par nepamatotu mirušā R. van Raan pieteikumu atcelt uzturlīdzekļus, kas bija paredzēti Vienošanās par šķiršanos tekstā.

      56      Ir jānosaka, vai, kā apgalvo prasītāja, tas, ka apelācijas tiesa atcēla pirmajā instancē pieņemto spriedumu, ir piešķīris
         viņai tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmo daļu.

      57      Šajā ziņā Civildienesta tiesa atgādina, ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā, kā tas ir Civildienesta noteikumu
         VIII pielikuma 27. panta pirmajā daļā, nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un piemērojamību,
         parasti ir jāinterpretē autonomi un atsaucoties uz tiesību normas kontekstu un uz attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi. Tomēr,
         pat ja nav šādas tiešas norādes, Savienības tiesību piemērošana var nozīmēt atsauci uz dalībvalstu tiesībām, ja Savienības
         tiesa nevar Savienības tiesībās vai to vispārējos principos atrast informāciju, kura ļautu tai, izmantojot autonomu interpretāciju,
         precizēt attiecīgās Savienības tiesību normas saturu un piemērojamību (spriedums Díaz García/Parlaments, T‑43/90, EU:T:1992:120, 36. punkts).

      58      Šajā gadījumā, kā Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa ir tieši atzinusi spriedumā M/Tiesa (T‑172/01, EU:T:2004:108), jēdziens ““uzturlīdzekļi” [..], kas noteikts [..] ar vienošanos, kura panākta starp bijušajiem
         laulātajiem” Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmās daļas izpratnē, nevar tikt interpretēts autonomi. Jēdziens
         “uzturlīdzekļu maksāšanas pienākums”, par kādu bijušie laulātie vienojušies šķiršanās dēļ, gluži pretēji, pieder pie īpašumtiesiskajām
         sekām, kas izriet no laulības šķiršanas sprieduma, kurš pasludināts, pamatojoties uz piemērojamajiem civiltiesību noteikumiem
         (spriedums M/Tiesa, EU:T:2004:108, 72. punkts).

      59      Līdz ar to, lai noteiktu, vai ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtais laulātais “bijušā laulātā nāves gadījumā [nāves brīdī] [..]
         [pamato] savas tiesības saņemt no viņa uzturnaudu, pamatojoties [..] uz [..] vienošanos, kas [ir] spēkā starp viņu un viņa
         bijušo laulāto”, ir jāatsaucas uz tiesībām, kuras reglamentē laulības šķiršanas sekas, proti, šajā gadījumā – uz Beļģijas
         tiesībām, atbilstoši kurām laulība ir šķirta.

      60      Tā kā, ja Beļģijas tiesībās pirmajā instancē pieņemto nolēmumu apelācijas tiesa atceļ, šis pirmais nolēmums izzūd ar atpakaļejošu
         spēku, tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta spriedums, ar ko atcelts juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedums, ir licis ar atpakaļejošu spēku izzust pēdējam minētajam spriedumam un atjaunoties uzturlīdzekļiem,
         kas paredzēti Vienošanās par šķiršanos tekstā; tādējādi ir uzskatāms, ka šie uzturlīdzekļi nekad nav bijuši atcelti.

      61      Tādējādi, sākot no 2013. gada 25. marta – tribunal de première instance de Bruxelles sprieduma pasludināšanas dienas –, ņemot vērā, ka no 2006. gada 1. septembra prasītājai ir atjaunotas tiesības uz uzturlīdzekļiem,
         kuras paredzētas Vienošanās par šķiršanos tekstā, noteikti bija jāuzskata, ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām viņa ir pamatojusi,
         ka R. van Raan nāves brīdī viņai bija tiesības saņemt no viņa uzturlīdzekļus.

      62      No tā izriet, ka tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta sprieduma rezultātā prasītāja ir iekļauta apgādnieka zaudējuma pensijas saņēmēju vidū saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu VIII pielikuma 27. panta pirmo daļu.

      63      Šo secinājumu nevar ietekmēt Komisijas iebildums, saskaņā ar kuru, lai noteiktu, vai ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtais laulātais
         var saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pantu, esot jāņem vērā
         tikai situācija, kāda pastāvējusi ierēdņa vai bijušā ierēdņa nāves dienā, neņemot vērā iespējamo šīs situācijas grozīšanu
         ar atpakaļejošu spēku. Ja tiktu piekrists šādam iebildumam, tad tiktu pārkāptas Beļģijas tiesības, saskaņā ar kurām ar to,
         ka apelācijas tiesa atceļ pirmajā instancē pieņemto nolēmumu, ar kuru atcelti uzturlīdzekļi, ar atpakaļejošu spēku tiek atjaunoti
         uzturlīdzekļi.

      64      Tāpat nevar piekrist Komisijas argumentam, saskaņā ar kuru tad, ja, sākot no R. van Raan nāves dienas, tiktu atzītas prasītājas tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, netiktu ievērota Civildienesta noteikumu
         80. panta trešā daļa.

      65      Šajā ziņā Civildienesta noteikumu 80. panta trešā daļa tiešām liedz attiecībā uz to pašu laika posmu atzīt vienlaikus ierēdņa
         vai bijušā ierēdņa šķirtā laulātā tiesības saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju un bērna, kurš ierēdņa vai bijušā ierēdņa nāves
         brīdī bija viņa apgādājamais, tiesības saņemt palielinātas likmes bāreņa pensiju.

      66      Tomēr šajā gadījumā tajā pašā laikā, kad tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta sprieduma rezultātā, sākot no 2006. gada 1. septembra, tika atjaunoti uzturlīdzekļi, kas prasītājai
         pienācās saskaņā ar Vienošanos par šķiršanos, un prasītājai radās tiesības saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju no R. van Raan nāves dienas, ar šo spriedumu Komisijas lēmums, ar kuru mirušā R. van Raan un prasītājas bērnam, sākot no 2008. gada jūlija, bija piešķirta palielinātas likmes bāreņa pensija, ar atpakaļejošu spēku
         zaudēja juridisko pamatu.

      67      Visbeidzot, jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta mērķis ir ļaut ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtajam
         laulātajam, kurš šī ierēdņa nāves brīdī saņem uzturlīdzekļus, turpināt tos saņemt arī pēc [ierēdņa] nāves, jo tie ir resursi,
         kas nodrošina viņa iztiku. Nav attaisnojams tas, ka ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtajam laulātajam tiek liegts saņemt apgādnieka
         zaudējuma pensiju un tātad viņa iztikas resursus tikai tāpēc, ka neatkarīgi no viņa vēlmes uzturlīdzekļi, kurus viņš saņēma
         uz valsts tiesību pamata, ir tikuši atcelti pirms ierēdņa vai bijušā ierēdņa nāves un vēlāk pēc šīs nāves tie tikuši atjaunoti
         ar atpakaļejošu spēku.

      –       Par to, vai Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantā paredzētais tiesību zaudēšanas termiņš bija piemērojams prasītājai
      68      Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantu, “ja ierēdnis vai bijušais ierēdnis, kas saņem izdienas pensiju
         vai invaliditātes pabalstu, nomirst un viena gada laikā no viņa nāves iestāšanās datuma viņa tiesību pārņēmēji nav pieprasījuši
         sev pienākošos pensiju vai pabalstu, viņi šādas tiesības zaudē, izņemot gadījumus, ja noteiktajā kārtībā konstatēti force majeure apstākļi”.

      69      No paša Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. panta teksta izriet, ka tajā paredzētais tiesību zaudēšanas termiņš nav
         piemērojams mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa tiesību pārņēmēju gadījumā, kuriem nāves iestāšanās dienā bija tiesības uz pensiju
         vai pabalstu.

      70      No tā izriet, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pants nav piemērojams tādu mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa tiesību
         pārņēmēju gadījumā, kuriem – kā šajā lietā – ierēdņa nāves iestāšanās dienā nebija tiesību uz pensiju vai pabalstu, bet kuriem
         tās tika atzītas vēlāk ar valsts tiesas pieņemtu nolēmumu pēc šīs nāves iestāšanās dienas un ar atpakaļejošu spēku.

      71      Šajā lietā, kā minēts, R. van Raan nāves dienā prasītājai nebija tiesību uz apgādnieka zaudējuma pensiju, jo uzturlīdzekļi, kas paredzēti Vienošanās par šķiršanos
         tekstā, pirms tam bija atcelti ar juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu un apelācijas tiesa tos vēl nebija atjaunojusi ar atpakaļejošu spēku.

      72      Šādos apstākļos, apstrīdētajā lēmumā pamatojoties uz apstākli, ka, nelūgdama aprēķināt viņas tiesības uz pensiju viena gada
         laikā no R. van Raan nāves, prasītāja ir zaudējusi savas tiesības saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. pantu, Komisija ir pieļāvusi
         kļūdu tiesību piemērošanā.

      73      Paliek jautājums par to, vai prasītājai tomēr bija jāiesniedz lūgums par viņas tiesību uz apgādnieka zaudējuma pensiju aprēķinu
         noteiktajā termiņā.

      74      Šajā ziņā, tā kā Civildienesta noteikumos nav nevienas normas, kurā mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa tiesību pārņēmējiem,
         kuri ir šī sprieduma 70. punktā minētajā situācijā, būtu noteikts termiņš, kurā jālūdz aprēķināt viņu tiesības uz pensiju
         vai pabalstu, tad Civildienesta tiesai ir jānovērš šī nepilnība (pēc analoģijas attiecībā uz termiņu prasības celšanai strīdos
         starp Eiropas Investīciju banku un tās darbiniekiem skat. spriedumu Dunnett u.c./EIB, T‑192/99, EU:T:2001:72, 51. punkts).

      75      Tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, kas ir Savienības tiesību vispārējie principi, nepieļauj,
         ka iestādes un fiziskās personas varētu rīkoties bez jebkāda ierobežojuma laikā, līdz ar to it īpaši riskējot, ka tiks apdraudēta
         radītās juridiskās situācijas stabilitāte, un ar tiem tiek prasīts ievērot saprātīgu termiņu (pēc analoģijas attiecībā uz
         termiņu prasības atlīdzināt zaudējumus iesniegšanai skat. rīkojumu Marcuccio/Komisija, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, 42. punkts).

      76      Tādēļ Civildienesta tiesa uzskata, ka tiesiskās noteiktības princips nosaka pienākumu mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa tiesību
         pārņēmējiem, kuri ir šī sprieduma 70. punktā minētajā situācijā, saprātīgā termiņā pieprasīt viņu tiesību uz pensiju vai pabalstu
         aprēķinu, šim termiņam sākoties valsts tiesas nolēmuma, uz kura pamata viņu tiesības uz pensiju vai pabalstu ir atzītas ar
         atpakaļejošu spēku, paziņošanas dienā.

      77      Šajā lietā, lai gan pēc lietas materiāliem nevar precīzi noteikt dienu, kurā prasītājai tika paziņots tribunal de première instance de Bruxelles 2013. gada 25. marta spriedums, šī paziņošana noteikti ir notikusi ne agrāk kā 2013. gada 25. martā.

      78      Prasītāja lūdza aprēķināt viņas tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju jau 2013. gada 29. aprīlī, proti, termiņā, kas, ņemot
         vērā lietas apstākļus, ir uzskatāms par saprātīgu.

      79      Tādējādi ir jāuzskata, ka tad, kad prasītāja lūdza aprēķināt viņas tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, viņa nebija šīs
         tiesības zaudējusi.

      80      Komisija tomēr apgalvo, ka prasītājai viena gada laikā no R. van Raan nāves bija vismaz jāinformē Komisija par savu personisko situāciju un it īpaši jānorāda tai, ka saskaņā ar Vienošanos par
         šķiršanos viņai pienākas uzturlīdzekļi no R. van Raan, ka šie uzturlīdzekļi ir atcelti ar juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu un ka viņas iesniegtā šī sprieduma pārsūdzība ir izskatīšanā tribunal de première instance de Bruxelles.

      81      Tomēr nedz no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 42. panta formulējuma, nedz tā uzbūves nevar tikt secināts, ka prasītājai
         būtu bijis pienākums sniegt Komisijai šādas ziņas, jo šajā tiesību normā tādiem mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa tiesību
         pārņēmējiem, kuriem faktiski ir tiesības uz pensiju vai pabalstu, ir vienīgi noteikts termiņš, kādā viņiem jālūdz aprēķināt
         savas tiesības.

      82      Tātad tam, ka prasītāja nav sniegusi Komisijai ziņas par savu personisko situāciju, it īpaši par pārsūdzību, ko tā iesniegusi
         par juge de paix du canton de Overijse-Zaventem 2007. gada 18. decembra spriedumu, nav nekādas nozīmes jautājumā par to, vai viņa ir savlaicīgi lūgusi aprēķināt viņas tiesības
         uz apgādnieka zaudējuma pensiju.

      83      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ; pārējie iebildumi, kas izvirzīti vienīgā prasības pieteikumā
         ietvertā prasījuma pamatojumam, nav jāizskata.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      84      Atbilstoši Reglamenta 101. pantam, ievērojot citas minētā reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus un viņam piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to
         ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša reglamenta 102. panta 1. punktu, ja to prasa
         taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus,
         bet viņam piespriež atlīdzināt otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo to no šā pienākuma.

      85      No šajā spriedumā minētā pamatojuma izriet, ka Komisija ir lietas dalībniece, kurai spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt prasītāja
         savos prasījumos ir skaidri lūgusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā lietas apstākļi neattaisno
         Reglamenta 102. panta 1. punkta piemērošanu, ir jāpiespriež Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt prasītājas
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA
      (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt 2013. gada 3. jūnija lēmumu, ar kuru Eiropas Komisija ir atteikusies piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju J. Borghans;
      2)      Eiropas Komisija sedz savus un atlīdzina J. Borghans tiesāšanās izdevumus.

               Bradley

               Kreppel

               Rofes i Pujol

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 23. martā.

               Sekretāre

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     K. Bradley

         * Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 3. maijs.#Gfi PSF Sàrl pret Eiropas Komisiju.#Publiski pakalpojumu līgumi – Iepirkuma procedūra – Izstrādes, uzturēšanas, attīstības un palīdzības pakalpojumi interneta vietnēm – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Piedāvājums saņemts jau atvērts – Finanšu regulas 111. panta 4. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-200/16.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 21. septembris.#Kriminālprocess pret Etablissements Fr. Colruyt NV.#Hof van beroep te Brussel lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/64/ES – 15. panta 1. punkts – Ražotāju un importētāju veikta maksimālo mazumtirdzniecības cenu brīva noteikšana tabakas izstrādājumiem – Valsts tiesiskais regulējums, kurā mazumtirgotājiem ir aizliegts šādus izstrādājumus pārdot par cenām, kas ir mazākas nekā zīmogmarkā norādītās – Brīva preču aprite – LESD 34. pants – Tirdzniecības nosacījumi – LESD 101. pants kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu.#Lieta C-221/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2016. gada 21. septembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 2011/64/ES — 15. panta 1. punkts — Ražotāju un importētāju veikta maksimālo mazumtirdzniecības cenu brīva noteikšana tabakas izstrādājumiem — Valsts tiesiskais regulējums, kurā mazumtirgotājiem ir aizliegts šādus izstrādājumus pārdot par cenām, kas ir mazākas nekā zīmogmarkā norādītās — Brīva preču aprite — LESD 34. pants — Tirdzniecības nosacījumi — LESD 101. pants kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu”
      Lieta C‑221/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko hof van beroep te Brussel (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 5. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 13. maijā, kriminālprocesā pret

            Etablissements Fr. Colruyt NV .

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents), tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 17. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Etablissements Fr. Colruyt NV vārdā – R. Verstraeten un H. De Bauw, advocaten,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – sākotnēji N. Zimmer, kā arī J. Van Holm un M. Jacobs, vēlāk – J. Van Holm un M. Jacobs, pārstāves, kurām palīdz A. Fromont, advocaat,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un D. Colas, kā arī J. Bousin un S. Ghiandoni, pārstāvji,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un A. Brigas Afonso, kā arī M. Rebelo, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – E. Manhaeve un H. van Vliet, kā arī F. Tomat, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 21. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2011. gada 21. jūnija Direktīvas 2011/64/ES par tabakas izstrādājumiem piemērotā akcīzes nodokļa struktūru un likmēm (OV 2011, L 176, 24. lpp.) 15. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. un 21. pantu, LESD 34. panta, kā arī LESD 101. panta, lasot to kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu, interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ticis iesniegts kriminālprocesā, kas ir uzsākts pret Établissements Fr. Colruyt NV (turpmāk tekstā – “Colruyt”) saistībā ar tās veiktu tabakas izstrādājumu tirdzniecību par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2011/64 preambulas 2., 3., 9. un 10. apsvērumā ir noteikts:

                        “(2)

                        [Tabakas izstrādājumiem piemērojamajiem] Savienības tiesību aktiem nodokļu jomā ir jānodrošina iekšējā tirgus pareiza darbība un arī augsts veselības aizsardzības līmenis [..].

                        (3)

                        Viens no Līguma par Eiropas Savienību mērķiem ir uzturēt ekonomikas savienību, kuras raksturīgās iezīmes ir līdzīgas valstu vietējā tirgus raksturīgajām iezīmēm, kur pastāv veselīga konkurence. Lai sasniegtu šo mērķi attiecībā uz tabakas izstrādājumiem, ir jāievēro priekšnoteikums, ka nodokļi, ko piemēro dalībvalstīs un kas ietekmē šīs nozares izstrādājumu patēriņu, netraucē konkurenci un nekavē šo izstrādājumu brīvu apriti Savienībā.

                  [..]

                        (9)

                        Ciktāl tas attiecas uz akcīzes nodokļiem, struktūru saskaņošanas rezultātam ir jo īpaši jābūt tādam, ka nodokļa iekasēšanas sekas netraucē konkurenci starp dažādām tabakas izstrādājumu kategorijām, kas pieder pie tās pašas grupas, un ka tādējādi tiek atvērti dalībvalstu tirgi.

                        (10)

                        Konkurences dēļ obligāti vajadzīga brīvi veidotu cenu sistēma visām tabakas izstrādājumu grupām.”

               4

               Šīs direktīvas 1. pantā, kas ir atrodams 1. nodaļā “Priekšmets”, ir paredzēts:
               “Šajā direktīvā noteikti vispārēji principi, lai saskaņotu akcīzes nodokļa struktūru un likmes, ko dalībvalstis piemēro tabakas izstrādājumiem.”

               5

               Minētās direktīvas 7. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
               “Savienībā ražotām cigaretēm un cigaretēm, kuras importētas no trešām valstīm, uzliek ad valorem akcīzes nodokli, ko aprēķina pēc lielākās mazumtirdzniecības cenas, ieskaitot muitas nodokļus, un uzliek arī īpašo akcīzes nodokli, ko aprēķina vienai izstrādājuma vienībai.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 15. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Ražotāji vai attiecīgā gadījumā viņu pārstāvji vai pilnvaroti aģenti Savienībā un tabakas importētāji no trešām valstīm var brīvi noteikt augstākās mazumtirdzniecības cenas visiem saviem izstrādājumiem katrā dalībvalstī, kurā attiecīgos izstrādājumus paredzēts laist apgrozībā.
               Šā punkta pirmā daļa tomēr nedrīkst traucēt ieviest valstu tiesību aktu sistēmas attiecībā uz cenu kontroli vai uzlikto cenu ievērošanu ar nosacījumu, ka šīs sistēmas ir saderīgas ar Savienības tiesību aktiem.”

         Beļģijas tiesības

               7

               1977. gada 24. janvāraWet betreffende de bescherming van de gezondheid van de gebruikers op het stuk van de voedingsmiddelen en andere producten (Likums par patērētāju veselības aizsardzību attiecībā uz pārtiku un citām precēm, Belgisch Staatsblad, 1977. gada 8. aprīlis, 4501. lpp.) redakcijas, kas piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “Veselības aizsardzības likums”), 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts:
               “Ir aizliegts reklamēt tabaku, izstrādājumus no tabakas un tamlīdzīgas preces (turpmāk tekstā – “tabakas izstrādājumi”) vai veikt sponsorēšanu, izmantojot šādus produktus.
               Jebkurš paziņojums vai darbība, kas ir tieši vai netieši vērsti uz pārdošanas veicināšanu, neatkarīgi no vietas, izmantotā paziņošanas vai tehnikas veida, ir uzskatāmi par reklāmu vai sponsorēšanu.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               8

                  Colruyt Beļģijā ir virkne lielveikalu, kas darbojas ar šo pašu nosaukumu.

               9

               Pēc federale overheidsdienst van volksgezondheid (Federālais Sabiedrības veselības aizsardzības dienests, Beļģija) veiktas izmeklēšanas openbaar ministerie (Prokuratūra, Beļģija) konstatēja, ka Colruyt savos lielveikalos ir veicis tabakas reklamēšanas darbības, kas ir aizliegtas ar Veselības aizsardzības likuma 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunktu. Colruyt esot pārdevis dažādus tabakas izstrādājumus:

                        —

                        par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas;

                        —

                        piešķirot atlaidi atkarībā no daudzuma, kas tika norādīts uz veikala plaukta etiķetes ar dzeltenu un sarkanu fonu;

                        —

                        ar vispārēju 3 % atlaidi uz laiku visiem klientiem;

                        —

                        ar vispārēju 3 % atlaidi īpašai personu kategorijai, proti, jauniešu kustību biedriem, izmantojot kampkorting (burtiski – “kempinga atlaide”).

               10

               Ar correctionele rechtbank te Brussel (Briseles krimināltiesa, Beļģija) 2013. gada 10. maija spriedumu Colruyt par šīs tiesību normas pārkāpumu tika piespriests naudas sods EUR 270000 apmērā.

               11

                  Colruyt par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību hof van beroep te Brussel (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija), apgalvojot it īpaši, ka aizliegums izmantot mazumtirdzniecības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz tabakas izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, nav saderīgs ar Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktu, LESD 34. pantu un LESD 101. pantu kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu.

               12

               Šādos apstākļos Hof van beroep te Brussel (Briseles apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punktam kopsakarā vai bez kopsakara ar Hartas 20. un 21. pantu ir pretrunā tāds valsts pasākums, kas mazumtirgotājiem liek ievērot minimālo cenu, aizliedzot piemērot tabakas izstrādājumiem cenu, kura ir zemāka par cenu, ko ražotājs/importētājs ir norādījis uz zīmogmarkas?

                        2)

                        Vai LESD 34. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas mazumtirgotājiem liek ievērot minimālo cenu, aizliedzot piemērot tabakas izstrādājumiem cenu, kura ir zemāka par cenu, ko ražotājs/importētājs ir norādījis uz zīmogmarkas?

                        3)

                        Vai [LES] 4. panta 3. punktam kopsakarā ar LESD 101. pantu ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas mazumtirgotājiem liek ievērot minimālo cenu, aizliedzot piemērot tabakas izstrādājumiem cenu, kura ir zemāka par cenu, ko ražotājs/importētājs ir norādījis uz zīmogmarkas?”

         Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

               13

               Beļģijas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, tāpēc ka, pirmkārt, Veselības aizsardzības likuma 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunktam neesot saistības ar pamatlietas priekšmetu, jo uz tabakas izstrādājumu mazumtirdzniecības cenām Beļģijā attiecas citas Beļģijas tiesību normas. Otrkārt, tā apgalvo, ka Direktīvas 2011/64 interpretācijai šīs lietas izspriešanā nav nozīmes, jo minētā 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunkta mērķis neesot transponēt šo direktīvu Beļģijas tiesībās. Treškārt, tā uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neatbilst Tiesas Reglamenta 94. pantā paredzētajiem nosacījumiem, jo tajā neesot iekļauta nedz pietiekama informācija par minētās lietas faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, nedz iemesli, kuru dēļ iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par Savienības tiesību normu interpretāciju. Arī Francijas valdība pauž šaubas par šā lūguma pieņemamību.

               14

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               15

               Runājot par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamības pirmo iemeslu, ir pietiekami vien atgādināt, ka LESD 267. pantā noteiktās procedūras ietvaros Tiesai nav jāvērtē valsts tiesību normu interpretācija vai jāspriež par to, vai valsts tiesas sniegtā interpretācija ir pareiza (spriedums, 2010. gada 7. oktobris, dos Santos Palhota u.c., C‑515/08, EU:C:2010:589, 18. punkts).

               16

               Runājot par otro Beļģijas valdības izvirzīto nepieņemamības iemeslu, nav acīmredzams, ka situācija pamatlietā ir izslēgta no Direktīvas 2011/64 piemērošanas jomas vai vismaz ka Veselības aizsardzības likuma 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunkts nekādi nevar atņemt noteiktām šīs direktīvas normām lietderīgo iedarbību, un ka lūgtajai minētas direktīvas interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu. Turklāt šis iebildums attiecas uz pirmā prejudiciālā jautājuma būtību.

               17

               Runājot par trešo nepieņemamības iemeslu, ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesa šajā gadījumā ir pietiekami precīzi izklāstījusi pamatlietas tiesiskos un faktiskos apstākļus, lai ļautu Tiesai sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem, kā arī Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētajām ieinteresētajām personām sniegt savus apsvērumus. Turklāt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ļauj saprast, ka iesniedzējtiesai ir šaubas par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma saderīgumu ar Savienības tiesību normām, kuru interpretācija tiek lūgta, un ka gadījumā, ja šis tiesiskais regulējums ar minētajām normām nav saderīgs, pret Colruyt izvirzītās apsūdzības tiktu uzskatītas par nepamatotām.

               18

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               19

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkts, lasot to Hartas 20. un 21. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas.

               20

               Kā izriet no tās 1. panta, Direktīvas 2011/64 mērķis ir noteikt vispārējus principus, lai saskaņotu tā akcīzes nodokļa struktūru un likmes, ko dalībvalstis piemēro tabakas izstrādājumiem. Tātad šī direktīva ir daļa no Savienības nodokļu tiesību aktiem, kas ir piemērojami tabakas izstrādājumiem, un atbilstoši minētās direktīvas preambulas 2. apsvērumam tās mērķis tostarp ir nodrošināt iekšējā tirgus pareizu darbību.

               21

               Turklāt no Direktīvas 2011/64 preambulas 3. apsvēruma izriet, ka šā mērķa sasniegšanai tā ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka nodokļi, ko piemēro dalībvalstīs un kas ietekmē tabakas izstrādājumu nozares produktu patēriņu, nekropļo konkurences nosacījumus un nekavē šo izstrādājumu brīvu apriti Savienībā. It īpaši šīs direktīvas preambulas 9. apsvērumā ir noteikts, ka akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanas rezultātam ir it īpaši jābūt tādam, ka nodokļa uzlikšanas sekas nekropļo konkurenci starp dažādām tabakas izstrādājumu kategorijām, kas pieder pie tās pašas grupas, un ka tādējādi tiek atvērti dalībvalstu tirgi.

               22

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka Direktīvas 2011/64 mērķis ir nodrošināt iekšējā tirgus pareizu darbību attiecībā uz dalībvalstīs veikto akcīzes nodokļa piemērošanu tabakas izstrādājumu nozares produktiem.

               23

               Šīs direktīvas 15. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē, ņemot vērā šo mērķi. Tajā ir paredzēts, ka ražotāji vai attiecīgā gadījumā viņu pārstāvji vai pilnvaroti aģenti Savienībā un tabakas importētāji no trešajām valstīm var brīvi noteikt maksimālo mazumtirdzniecības cenu visiem saviem izstrādājumiem katrā dalībvalstī, kurā attiecīgos izstrādājumus ir paredzēts laist apgrozībā, un tas tiek darīts, lai nodrošinātu, ka starp tiem patiesi pastāv konkurence.

               24

               Tiesa ir nospriedusi, ka šīs tiesību normas mērķis, pirmkārt, ir nodrošināt, lai proporcionālā akcīzes nodokļa bāzes noteikšanai tabakas izstrādājumiem, proti, maksimālajai šo izstrādājumu mazumtirdzniecības cenai, visās dalībvalstīs tiktu piemēroti vieni un tie paši noteikumi, un, otrkārt, aizsargāt šo uzņēmēju brīvību, kas tiem ļauj izmantot konkurences priekšrocību, kura radusies ievestas preces ar zemāku pašizmaksu rezultātā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija, C‑197/08, EU:C:2010:111, 36. punkts).

               25

               Turklāt minētā norma ir daļa no mehānisma tabakas aplikšanai ar nodokļiem, kas nozīmē, ka ražotāja vai importētāja noteiktā un valsts iestādes apstiprinātā cena tiek piemērota kā maksimālā cena un tā ir jāņem vērā visos izplatīšanas līmeņos līdz pat pārdošanai patērētājam, lai izvairītos no tā, ka, pārsniedzot noteikto cenu, tiktu apdraudēts nodokļu ieņēmumu veselums (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija, C‑197/08, EU:C:2010:111, 43. punkts).

               26

               Tādējādi Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta pirmās daļas mērķis ir nodrošināt, lai to noteikumu piemērošana, kas attiecas uz tabakas izstrādājumiem uzliekamo akcīzes nodokli, nekaitētu konkurencei, kas nozīmē – kā tas izriet no šīs direktīvas preambulas 10. apsvēruma –, ka ir vajadzīga ražotāju vai importētāju brīvi veidotu cenu sistēma attiecībā uz visām tabakas izstrādājumu grupām.

               27

               Šajā ziņā Tiesa būtībā ir nospriedusi, ka Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkts nav jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kurā attiecībā uz importētu vai šajā valstī ražotu tabakas izstrādājumu pārdošanu patērētājam ir noteikta pārdošanas cena, proti, zīmogmarkā norādītā cena, ar nosacījumu, ka šo cenu ražotājs vai importētājs ir brīvi noteicis (skat. pēc analoģijas spriedumu, 1977. gada 16. novembris, GB‑Inno‑BM, 13/77, EU:C:1977:185, 63. un 64. punkts).

               28

               Runājot par pamatlietu, tāda tiesību norma kā Veselības aizsardzības likuma 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunkts, kurā atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajai informācijai tostarp ir aizliegts mazumtirgotājiem pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, protams, rada sekas, ka – ņemot vērā tabakas aplikšanas ar nodokļiem īpatnības – attiecībā uz šiem uzņēmējiem tiek noteikts, ka maksimālā cena šādu izstrādājumu pārdošanai patērētājiem ir uz šīs markas norādītā cena. Tomēr no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka šīs tiesību normas mērķis ir regulēt tās cenas noteikšanu, ko uz minētās markas norāda ražotājs vai importētājs, nedz arī ka šī norma kādā citā veidā attiecas uz akcīzes nodokļa piemērošanu tabakas izstrādājumiem.

               29

               Līdz ar to šāda valsts tiesību norma nav Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta tvērumā. Tādējādi tā nav tam pretrunā.

               30

               Šo interpretāciju neliek apšaubīt Colruyt arguments, atbilstoši kuram fakts, ka saskaņā ar 15. panta 1. punktu mazumtirgotājiem netiek atzīta brīvība noteikt tabakas izstrādājumu pārdošanas cenu patērētājiem, ir uzskatāms par Hartas 20. un 21. pantam pretrunā esošu neattaisnotu diskrimināciju starp mazumtirgotājiem, kuri vienlaikus ir arī importētāji, un mazumtirgotājiem, kuri tādi nav. Proti, ar šiem Hartas noteikumiem jebkurā gadījumā nevar tikt paplašināta Direktīvas 2011/64 piemērošanas joma, attiecinot to uz mazumtirgotāju veikto praktizētās minimālās cenas noteikšanu, ko principā neskar akcīzes nodokļa piemērošana tabakas izstrādājumiem.

               31

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ciktāl ražotājs vai importētājs šo cenu ir brīvi noteicis.

         Par otro jautājumu

               32

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas.

               33

               LESD 34. pantā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi starp dalībvalstīm, kā arī citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka ikviens dalībvalsts pasākums, kas var tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli radīt šķēršļus tirdzniecībai Savienībā, ir jāuzskata par pasākumu ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību šīs tiesību normas izpratnē (spriedumi, 1974. gada 11. jūlijs, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, 5. punkts, un 2015. gada 23. decembris, Scotch Whisky Association u.c., C‑333/14, EU:C:2015:845, 31. punkts).

               34

               Tādējādi, ja valstu tiesību akti nav saskaņoti, preču brīvas aprites šķēršļi, kas rodas, precēm no citām dalībvalstīm, kur tās ir likumīgi ražotas vai tirgotas, piemērojot noteikumus par prasībām, kurām šīm precēm jāatbilst, pat ja šie noteikumi vienādi attiecas uz visām precēm, ir pasākumi ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību (šajā ziņā skat. spriedumu, 1979. gada 20. februāris, Rewe‑Zentral, saukts par Cassis de Dijon, 120/78, EU:C:1979:42, 6., 14. un 15. punkts).

               35

               Turpretī valsts normu, kas ierobežo vai aizliedz konkrētus tirdzniecības nosacījumus, piemērošana precēm no citām dalībvalstīm nav uzskatāma par tādu, kas tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli rada šķēršļus tirdzniecībai starp dalībvalstīm šīs judikatūras izpratnē, ja vien šīs normas attiecas uz visiem iesaistītajiem uzņēmējiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un ja tās gan juridiski, gan faktiski vienādi skar valsts preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību. Proti, ja minētie nosacījumi ir izpildīti, šāda tiesiskā regulējuma piemērošana citu dalībvalstu izcelsmes ražojumu, kas atbilst attiecīgo valstu noteiktajām prasībām, tirdzniecībai nav uzskatāma par tādu, kas liedz citu dalībvalstu izcelsmes ražojumiem pieeju tirgum vai traucē šo pieeju vairāk nekā vietējiem ražojumiem (spriedums, 2009. gada 10. februāris, Komisija/Itālija, C‑110/05, EU:C:2009:66, 36. punkts).

               36

               Līdz ar to par pasākumiem ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta izpratnē ir uzskatāmi dalībvalsts pasākumi, kuru mērķis ir vai kuru rezultātā rodas nelabvēlīgāka attieksme pret precēm no citām dalībvalstīm, kā arī šā sprieduma 34. punktā minētie pasākumi. Šajā jēdzienā ietilpst arī visi citi pasākumi, kuri rada šķēršļus citu dalībvalstu preču pieejai kādas dalībvalsts tirgum (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 10. februāris, Komisija/Itālija, C‑110/05, EU:C:2009:66, 37. punkts).

               37

               Šajā ziņā, ciktāl tāds valsts tiesiskais regulējums par tabakas izstrādājumu cenām, kāds ir atrodams Veselības aizsardzības likuma 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunktā, neattiecas uz šo izstrādājumu īpašībām, bet gan tikai uz kārtību, kādā tie var tikt pārdoti, šis regulējums ir jāuzskata par tādu, kas attiecas uz tirdzniecības nosacījumiem (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2009. gada 30. aprīlis, Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft, C‑531/07, EU:C:2009:276, 20. punkts).

               38

               Runājot par jautājumu, vai šāds regulējums atbilst šā sprieduma 35. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, ir jānorāda, ka, pirmkārt, tāda valsts tiesību norma kā minētais 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunkts, kurā mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir zemāka nekā cena, ko ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ir piemērojama visiem attiecīgajiem uzņēmējiem, kuri veic darbību valsts teritorijā.

               39

               Otrkārt, šī tiesību norma – ciktāl tā neskar importētāju veikto to citu dalībvalstu izcelsmes produktu cenu noteikšanu, kuras ir norādītas uz zīmogmarkas, un ciktāl šie importētāji arī turpmāk var brīvi noteikt šo cenu – nevar liegt citas dalībvalsts izcelsmes tabakas izstrādājumiem pieeju Beļģijas tirgum vai traucēt šo pieeju vairāk nekā vietējiem tabakas izstrādājumiem.

               40

               Līdz ar to šāds tiesiskais regulējums nav LESD 34. pantā aizliegtais pasākums ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību.

               41

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ciktāl importētājs šo cenu ir brīvi noteicis.

         Par trešo prejudiciālo jautājumu

               42

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 101. pants, lasot to kopsakarā ar Hartas 4. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas.

               43

               No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai arī LESD 101. pants attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos pasākumus vai dalībvalstu tiesisko regulējumu, tomēr šajā pantā, to aplūkojot kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu, kurā ir noteikts sadarbības pienākums starp Savienību un dalībvalstīm, ir paredzēts dalībvalstu pienākums neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai regulējošs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi varētu zaudēt savu lietderīgo iedarbību (spriedums, 2014. gada 4. septembris, API u.c., no C‑184/13 līdz C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 un C‑208/13, EU:C:2014:2147, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               44

               LESD 101. pants, to lasot kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu, ir pārkāpts, ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu vienošanos noslēgšanu, kas ir pretrunā LESD 101. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai atņem savam tiesiskajam regulējumam likuma spēku, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses (spriedums, 2014. gada 4. septembris, API u.c., no C‑184/13 līdz C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 un C‑208/13, EU:C:2014:2147, 29. punkts).

               45

               Savukārt tiesiskais regulējums, kura mērķis nav uzlikt pienākumu noslēgt vienošanās starp piegādātājiem un mazumtirgotājiem vai veikt citu rīcību, kas ir paredzēta LESD 101. panta 1. punktā, bet gan, gluži pretēji, kurā valsts iestādēm ir uzticēta atbildība noteikt pārdošanas cenas patērētājiem, nav pretrunā šai tiesību normai, lasot to kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1985. gada 29. janvāris, Cullet et Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers, 231/83, EU:C:1985:29, 17. un 18. punkts). Tāpat pienākums noslēgt pret konkurenci vērstas vienošanās netiek uzlikts vai to noslēgšana netiek atbalstīta ar tādu regulējumu, kurā ir noteikts pats par sevi iedarbīgs aizliegums (šajā ziņā skat. spriedumu, 1991. gada 17. novembris, Ohra Schadeverzekeringen, C‑245/91, EU:C:1993:887, 11. punkts).

               46

               Kā tas tika konstatēts šā sprieduma 28. punktā, tādas valsts tiesību normas kā Veselības aizsardzības likuma 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunkts sekas ir pārdošanas cenas noteikšana attiecībā uz mazumtirgotājiem, par kuru tie patērētājiem pārdod tabakas izstrādājumus, proti, cenas, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas. Ar šādu tiesisko regulējumu netiek nedz uzlikts pienākums noslēgt vienošanās starp piegādātājiem un mazumtirgotājiem, nedz atbalstīta šādu vienošanos noslēgšana, bet gan tas ir pats par sevi iedarbīgs, ciktāl tā tiešas sekas ir noteikt mazumtirgotāju praktizēto cenu. Turklāt no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka pirms Veselības aizsardzības likuma 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunkta pieņemšanas pastāvēja vienošanās par tālākpārdošanas cenām, kas ir noteiktas tabakas izstrādājumu nozarē.

               47

               Tāpat minētā 7. panta 2.bis punkta 1. apakšpunktā privātiem uzņēmumiem nav uzlikts pienākums noteikt mazumtirgotāju praktizēto cenu vai pieņemt citus lēmumus, kas ietekmē ekonomiskās intereses.

               48

               Šajos apstākļos tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais nevar atņemt LESD 101. panta 1. punktam lietderīgo iedarbību.

               49

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 101. pants, lasot to kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               50

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) izdod rīkojumu:

                           1)

                           Padomes 2011. gada 21. jūnija Direktīvas 2011/64/ES par tabakas izstrādājumiem piemērotā akcīzes nodokļa struktūru un likmēm 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ciktāl ražotājs vai importētājs šo cenu ir brīvi noteicis;

                           2)

                           LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ciktāl ražotājs vai importētājs šo cenu ir brīvi noteicis;

                           3)

                           LESD 101. pants, lasot to kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas.

                     [Paraksts]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1973. gada 5. decembrī. # E. Kampffmeyer pret Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessisches Finanzgericht - Vācija. # Lieta 124-73.


Tiesas spriedums 1980. gada 23. janvārī. # SpA Grosoli un citi pret Ministère du commerce extérieur un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Itālija. # Lieta 35/79.


Tiesas spriedums 1988. gada 2. februārī. # Livestock Sales Transport Ltd un P. M. Johnson Esq. pret Intervention Board for Agricultural Produce. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # "Clawback". # Lieta 162/86.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 19.novembrī. # Francijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF - Kontu dzēšana/ Grāmatojumu noskaidrošana. # Lieta C-235/97.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 7. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 90/388/EEK. # Lieta C-500/01.