title: Lieta C-274/12 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2012. gada 21. marta rīkojumu lietā T-228/10 Telefónica /Komisija 2012. gada 1. jūnijā iesniedza Telefónica SA

text:
               28.7.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 227/15

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2012. gada 21. marta rīkojumu lietā T-228/10 Telefónica/Komisija 2012. gada 1. jūnijā iesniedza Telefónica SA

   (Lieta C-274/12 P)
   2012/C 227/21
   Tiesvedības valoda — spāņu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Telefónica SA (pārstāvji — J. Ruiz Calzado, abogado, M. Núñez-Müller, Rechtsanwalt, un J. Domínguez Pérez, abogado)

      Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto rīkojumu;

               —

               atzīt par pieņemamu prasību atcelt tiesību aktu lietā T-228/10 un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai lietas izskatīšanai pēc būtības;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar procesuālajām darbībām prasības pieņemamības atzīšanai abās tiesu instancēs.

      Pamati un galvenie argumenti

               1)

               Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieņemot rīkojumu, ar kuru esot pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Vispārīgi uzskatot, ka alternatīvais risinājums lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu veidā vienmēr ir piemērots un iespējams, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi prasītājas pirmās instances tiesā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ir nostiprinātas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā un skaidri atzītas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.

               2)

               Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kļūdaini interpretējot judikatūru par tādu prasību pieņemamību, kas celtas par lēmumiem par valsts atbalstu, kuros atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu.

               3)

               Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 263. panta ceturtās daļas beigas. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi juridisku kļūdu, apgalvojot, ka tādiem lēmumiem valsts atbalsta jomā kā apstrīdētais lēmums ir vajadzīgi īstenošanas pasākumi Līguma jaunās tiesību normas (LESD 263. panta ceturtās daļas) izpratnē. Vispārējā tiesa savā rīkojumā neesot ņēmusi vērā, ka negatīvam lēmumam valsts atbalsta jomā ir tieša iedarbība — piešķirtie atbalsti uzreiz tiek uzskatīti par nelikumīgiem un parasti rada dalībvalstīm pienākumu tos atgūt.


title: Apvienotās lietas C-316/07, C-358/07 līdz C-360/07, C-409/07 un C-410/07: Tiesas (virspalāta) 2010. gada 8. septembra spriedums ( Verwaltungsgericht Giessen, Verwaltungsgericht Stuttgart (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Markus Stoß (C-316/07), Avalon Service-Online-Dienste GmbH (C-409/07), Olaf Amadeus Wilhelm Happel (C-410/07), Kulpa Automatenservice Asperg GmbH (C-358/07), SOBO Sport & Entertainment GmbH (C-359/07), Andreas Kunert (C-360/07)/ Wetteraukreis (C-316/07, C-409/07, C-410/07), Land Baden-Württemberg (C-358/07, C-359/07, C-360/07) (EKL 43. un 49. pants — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Sporta derību organizēšana, uz kurām attiecas valsts monopols federālās zemes mērogā — Mērķis novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēli un cīņa pret spēļu atkarību — Samērīgums — Ierobežojošs pasākums, kura patiesajam mērķim ir jābūt samazināt iespējas spēlēt un saskaņotā un sistemātiskā veidā ierobežot azartspēļu darbības — Reklāma, kuru veic monopola īpašnieks un ar kuru tiek veicināta dalība loterijās — Citas azartspēles, kuras var piedāvāt privāti uzņēmumi — Citu azartspēļu piedāvājumu pieaugums — Citā dalībvalstī izsniegta atļauja — Savstarpējas atzīšanas pienākuma neesamība)

text:
               23.10.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 288/7

      Tiesas (virspalāta) 2010. gada 8. septembra spriedums (Verwaltungsgericht Giessen, Verwaltungsgericht Stuttgart (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Markus Stoß (C-316/07), Avalon Service-Online-Dienste GmbH (C-409/07), Olaf Amadeus Wilhelm Happel (C-410/07), Kulpa Automatenservice Asperg GmbH (C-358/07), SOBO Sport & Entertainment GmbH (C-359/07), Andreas Kunert (C-360/07)/Wetteraukreis (C-316/07, C-409/07, C-410/07), Land Baden-Württemberg (C-358/07, C-359/07, C-360/07)
      (Apvienotās lietas C-316/07, C-358/07 līdz C-360/07, C-409/07 un C-410/07) (1)

      (EKL 43. un 49. pants - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Sporta derību organizēšana, uz kurām attiecas valsts monopols federālās zemes mērogā - Mērķis novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēli un cīņa pret spēļu atkarību - Samērīgums - Ierobežojošs pasākums, kura patiesajam mērķim ir jābūt samazināt iespējas spēlēt un saskaņotā un sistemātiskā veidā ierobežot azartspēļu darbības - Reklāma, kuru veic monopola īpašnieks un ar kuru tiek veicināta dalība loterijās - Citas azartspēles, kuras var piedāvāt privāti uzņēmumi - Citu azartspēļu piedāvājumu pieaugums - Citā dalībvalstī izsniegta atļauja - Savstarpējas atzīšanas pienākuma neesamība)
      (2010/C 288/12)
      Tiesvedības valoda — angļu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Giessen, Verwaltungsgericht Stuttgart

         Lietas dalībnieki pamata procesā

         Prasītāji: Markus Stoß (C-316/07), Avalon Service-Online-Dienste GmbH (C-409/07), Olaf Amadeus Wilhelm Happel (C-410/07), Kulpa Automatenservice Asperg GmbH (C-358/07), SOBO Sport & Entertainment GmbH (C-359/07), Andreas Kunert (C-360/07)

         Atbildētāji: Wetteraukreis (C-316/07, C-409/07, C-410/07), Land Baden-Württemberg (C-358/07, C-359/07, C-360/07)

         Priekšmets

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — EKL 43. un 49. panta interpretācija — Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegts organizēt sporta derības, ja nav kompetentas iestādes izsniegtas atļaujas, pretējā gadījumā paredzot kriminālsodu vai administratīvu sodu, bet ar kuru, nodibinot valsts monopolu, šādas atļaujas iegūšana praktiski tiek padarīta par neiespējamu

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  EKL 43. un 49. pants ir jāinterpetē tādējādi, ka:

                              a)

                              lai tādus monopolus, kā pamata lietās aplūkotie valsts monopoli sporta derību un loteriju jomā, varētu pamatot ar mērķi novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām, attiecīgajām valsts iestādēm nav noteikti jāspēj iesniegt pētījumu par minētā pasākuma samērīgumu, kurš būtu veikts pirms šo pasākumu pieņemšanas;

                              b)

                              fakts, ka dalībvalsts dod priekšroku šādam monopolam, nevis sistēmai, ar kuru tiek izsniegtas atļaujas privātu uzņēmumu darbībai, kuri varētu veikt savu darbību saskaņā ar regulējumu, kas neparedzētu ekskluzīvas tiesības, var atbilst samērīguma prasībai, ciktāl, ņemot vērā augsta patērētāju aizsardzības līmeņa mērķi, minētā monopola ieviešana tiek papildināta ar tāda tiesiskā regulējuma ieviešanu, kurš nodrošina, ka šī monopola īpašnieks patiešām pats saskaņotā un sistemātiskā veidā varēs sasniegt šādu mērķi, izmantojot kvantitatīvi šaurāku un kvalitatīvi labāku piedāvājumu atbilstoši minētajam mērķim, uz kuru attiektos stingra valsts iestāžu kontrole;

                              c)

                              pats apstāklis, ka dalībvalsts kompetentās iestādes varētu saskarties ar zināmām grūtībām, lai nodrošinātu to, ka ārvalstīs reģistrēti spēļu un derību organizētāji, kuri, pārkāpjot minēto monopolu, izmantojot internetu, noslēdz derības ar personām, kuras atrodas minēto iestāžu teritoriālajā kompetencē, ievērotu šādu monopolu, nevar ietekmēt iespējamo šī monopola atbilstību minētajiem Līguma noteikumiem;

                              d)

                              situācijā, ja valsts tiesa konstatē, ka vienlaicīgi:

                                          —

                                          reklāmas pasākumi, kurus veic šāda monopola īpašnieks un kuri ir saistīti ar cita veida azartspēlēm, kuras arī piedāvā šis īpašnieks, nav ierobežoti, ciktāl tas nepieciešams, lai patērētājus virzītu uz piedāvājumu, kuru sniedz šis īpašnieks, viņus novēršot no citām nelicencētām spēļu vietām, bet gan ir paredzēti, lai veicinātu patērētāju tieksmi pēc spēlēm un stimulētu to aktīvu dalību tajās, lai palielinātu gaidāmo peļņu no šādas darbības;

                                          —

                                          privāti uzņēmēji, kuriem ir atļaujas, var izmantot citu veidu azartspēles, un

                                          —

                                          attiecībā uz citu veidu azartspēlēm, uz kurām neattiecas minētais monopols un kurām turklāt ir lielāka atkarības riska iespēja, nekā spēlēm, uz kurām attiecas šis monopols, kompetentās iestādes veic vai neiebilst pret piedāvājuma paplašināšanas politiku nolūkā attīstīt un stimulēt dalību spēlēs, īpaši, lai palielinātu peļņu no tām;

                                    minētā valsts tiesa var pamatoti uzskatīt, ka šāds monopols nav piemērots, lai nodrošinātu mērķa novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām īstenošanu, saskaņā ar kuru tika ieviests monopols, veicinot spēļu iespēju samazināšanu un saskaņotā un sistemātiskā veidā ierobežojot darbību šajā jomā;

                  2)

                  EKL 43. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pašreizējā Savienības tiesību situācijā apstāklis, ka uzņēmumam tā reģistrācijas dalībvalstī ir atļauja, kura tam ļauj piedāvāt azartspēles, nerada šķērsli tam, lai cita dalībvalsts, ievērojot Savienības tiesību prasības, noteiktu, ka šādam uzņēmējam, lai tam būtu iespēja šādus pakalpojumus piedāvāt patērētājiem, kuri atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, ir jābūt attiecīgo iestāžu izsniegtai atļaujai.

         (1)  OV C 269, 10.11.2007.

         OV C 283, 24.11.2007.


title: Lieta T-329/13: Vispārējās tiesas 2014. gada 16. oktobra rīkojums – Chatzithoma /Komisija un ECB Prasība atcelt tiesību aktu — Programma Kipras stabilitātes atbalstam — Eurogrupas paziņojums par Kipras banku nozares restrukturizāciju — Kļūdaina atbildētājas norādīšana prasības pieteikumā — Nepieņemamība

text:
               15.12.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 448/23

         Vispārējās tiesas 2014. gada 16. oktobra rīkojums – Chatzithoma/Komisija un ECB
   (Lieta T-329/13) (1)

   (Prasība atcelt tiesību aktu - Programma Kipras stabilitātes atbalstam - Eurogrupas paziņojums par Kipras banku nozares restrukturizāciju - Kļūdaina atbildētājas norādīšana prasības pieteikumā - Nepieņemamība)
   (2014/C 448/30)
   Tiesvedības valoda – grieķu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Petros Chatzithoma (Makedonitissa, Kipra) un Elenitsa Chatzithoma (Makedonitissa) (pārstāvji – E. Efstathiou, K. Efstathiou un K. Liasidou, advokāti)

      Atbildētājas: Eiropas Komisija (pārstāvji – B. Smulders, J.-P. Keppenne un M. Konstantinidis) un Eiropas Centrālā Banka (ECB) (pārstāvji – A. Sáinz de Vicuña Barroso, N. Lenihan un F. Athanasiou, pārstāvji, kam palīdz W. Bussian, W. Devroe un D. Arts, advokāti)

      Priekšmets

   Prasība atcelt Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojumu tostarp par Kipras banku sektora restrukturizāciju

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt kā nepieņemamu;

               2)

               Petros Chatzithoma un Elenitsa Chatzithoma sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas un Eiropas Centrālās bankas (ECB) tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 252, 31.8.2013.


title: Lieta C-39/14: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 27. janvārī iesniedza Bundesgerichthof (Vācija) – Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (BVVG) u.c.

text:
               7.4.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 102/19

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2014. gada 27. janvārī iesniedza Bundesgerichthof (Vācija) – Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (BVVG) u.c.
   (Lieta C-39/14)
   2014/C 102/26
   Tiesvedības valoda – vācu

      Iesniedzējtiesa

      Bundesgerichthof

      Pamatlietas puses

      Pieteikuma iesniedzēja: Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (BVVG)

      Piedaloties: Thomas Erbs un Ursula Erbs

      Atļauju izdevējs: Landkreis Jerichower Land

      Prejudiciālais jautājums

   Vai LESD 107. panta 1. punktam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunkts, atbilstoši kuram nolūkā uzlabot lauksaimniecības struktūru tādai valsts uzdevumus pildošai iestādei kā BVVG tiek aizliegts lauksaimniecības zemesgabalu pārdot personai, kas publiskā izsolē ir solījusi augstāko cenu, ja augstākā solītā cena ievērojami atšķiras no zemesgabala vērtības?


title: Lieta T-245/11: Prasība, kas celta 2011. gada 6. maijā — ClientEarth un International Chemical Secretariat / ECHA

text:
               2.7.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 194/20

         Prasība, kas celta 2011. gada 6. maijā — ClientEarth un International Chemical Secretariat/ECHA

   (Lieta T-245/11)
   2011/C 194/33
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājas: ClientEarth (Londona, Apvienotā Karaliste) un The International Chemical Secretariat (Gēteborga, Zviedrija) (pārstāvis — P. Kirch, advokāts)

      Atbildētāja: Eiropas Ķīmisko vielu aģentūra (ECHA)

      Prasījumi

   Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

               —

               atzīt, ka atbildētāja ir pārkāpusi Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem;

               —

               atzīt, ka atbildētāja ir pārkāpusi Regulu (EK) Nr. 1367/2006 (1);

               —

               atzīt, ka atbildētāja ir pārkāpusi Regulu (EK) Nr. 1049/2001 (2);

               —

               atcelt atbildētajas 2011. gada 4. marta atbildē uz atkārtoto pieteikumu izklāstīto lēmumu neļaut iepazīties ar pieprasītajiem dokumentiem, un

               —

               piespriest atbildētājai atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus, ieskaitot jebkuru lietā iestājušos personu tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Ar šo prasību prasītājas atbilstoši LESD 263. pantam lūdz atcelt lēmumu, kas izklāstīts atbildētājas 2011. gada 4. marta atbildē uz atkārtoto pieteikumu, neļaut iepazīties ar dokumentiem, kuros norādīti cilvēku veselībai un videi iespējami bīstamu vielu ievērojama skaita reģistrācijas pieteicēju (ražotāju/importētāju) vārdi/nosaukumi un kontaktinformācija, kā arī apjomi, kādos šīs vielas tiek laistas ES tirgū.
   Prasības pamatošanai prasītājas izvirza piecus pamatus.

               1)

               Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts Regulas (EK) Nr. 1049/2001 8. panta 2. punkts, jo uz prasītāju atkārtoto pieteikumu noteiktajā termiņā nav atbildēts, šādu rīcību nepamatojot.

               2)

               Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpti Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punkts un 6. punkts, jo neesot notikusi apspriešanās ar reģistrācijas pieteicējiem, lai noskaidrotu neizpaušanu pamatojošu komerciālu interešu esamību, un neesot norādīts pietiekams pamatojums, lai pierādītu, ka ir bijis skaidri zināms, ka šie dokumenti nav izsniedzami.

               3)

               Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpti Orhūsas konvencijas 4. panta 1., 2., 3. un 4. apakšpunkts, jo prasītājām neesot ļauts iepazīties ar lūgto informāciju. Ar apstrīdēto lēmumu arī Regulas Nr. 1367/2006 6. panta 1. punkts, jo Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētie izņēmumi neesot interpretēti šauri un ņemot vērā sabiedrības intereses informācijas izpaušanā un to, vai pieprasītā informācija attiecas uz emisijām vidē.

               4)

               Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpta Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta pirmā daļa, jo neesot pierādīts, ka, iepazīstoties ar pieprasītiem dokumentiem, tiktu nodarīts nopietns kaitējums lēmumu pieņemšanai pašā ECHA, kā arī pārkāpts minētā tiesību akta 4. panta 2. punkta pirmais ievilkums, jo neesot pierādīta informācijas neizpaušanu pamatojošu komerciālu interešu esamīb.

               5)

               Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpti Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punkta otrā daļa un 4. panta 2. punkta pirmā daļa, jo neesot noskaidrots, vai iepazīšanās ar šo informāciju atbilst sabiedrības prioritārām interesēm, un neesot sīki izklāstīti šāda atteikuma iemesli.

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 6. septembra Regula (EK) Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV L 264, 13. lpp.).

      (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regula (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 1. nod., 3. sēj., 331. lpp.).


title: Lieta C-397/07: Prasība, kas celta 2007. gada 27. augustā — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste

text:
               10.11.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 269/31

         Prasība, kas celta 2007. gada 27. augustā — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste
   (Lieta C-397/07)
   (2007/C 269/54)
   Tiesvedības valoda — spāņu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — E. Gippini Fournier un M. Afonso, pārstāvji)

      Atbildētāja: Spānijas Karaliste
   Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka,

                           —

                           paredzot zināmus nosacījumus obligātam atbrīvojumam no kapitāla nodokļa;

                           —

                           uzliekot netiešu nodokli tādu sabiedrību valdes faktiskās atrašanās vietas vai juridiskās adreses pārcelšanai uz Spāniju, kurām to izcelsmes valstī nebija jāmaksā līdzīgs nodoklis;

                           —

                           apliekot ar netiešu nodokli kapitālu, kas izmantots, lai veiktu komercdarījumus ar dalībvalstī, kura nepiemēro Spānijas nodoklim līdzīgu nodokli, dibinātu sabiedrību filiāles vai pastāvīgas pārstāvniecības starpniecību,

                     Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīva 69/335/EEK (1);

               —

               piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

               —

               Direktīvā 69/335 ir noteikts saglabāt status quo saistībā ar dalībvalstu tiesībām atkārtoti ieviest kapitāla nodokli vai šo nodokli no jauna piemērot no tā faktiski atbrīvotiem darījumiem. Tāpēc Spānija nevar atcelt piešķirtos atbrīvojumus un uzlikt nodokli visiem darījumiem, kuriem ir piemērojams īpašais režīms, kas paredzēts Karaliskajā dekrētā-likumā Nr. 4/2004, bet kuriem nav piemērojams agrākā 7. panta 1. punkta b) un b) prim apakšpunkts. Spānijai 45. panta 1. punkta B apakšpunkta 10. daļā paredzētais atbrīvojums ir jāpiemēro visiem darījumiem, kuriem ir piemērojams Karaliskajā dekrētā-likumā Nr. 4/2004 paredzētais īpašais režīms, neatkarīgi no tā, vai šis īpašais režīms faktiski tiek piemērots.

               —

               Direktīvas 69/335 4. pantā ir ietverts pilnīgs saraksts, kurā uzskaitīti darījumi, kurus apliek ar kapitāla nodokli. Saskaņā ar 4. panta 1. punkta g) apakšpunktu ar kapitāla nodokli apliek tādu sabiedrību, apvienību vai juridisku personu faktiskās valdes atrašanās vietas pārcelšanu no vienas dalībvalsts uz citu, ja tās uzņemšanas dalībvalstī, iekasējot kapitāla nodokli, tiek uzskatītas par kapitālsabiedrībām, lai gan izcelsmes valstī tas tā nav. Tādējādi Spānija nevar uzlikt nodokli valdes atrašanās vietas vai juridiskās adreses pārcelšanai no vienas dalībvalsts uz citu, ja kapitālsabiedrībai līdzīgs nodoklis nav bijis jāmaksā izcelsmes dalībvalstī. Tas, ka kapitālsabiedrība pārceļ valdes atrašanās vietu uz citu dalībvalsti, nav darījums, kas apliekams ar kapitāla nodokli, pat ja dalībvalsts, kurā sabiedrība ir dibināta, nav iekasējusi šādu nodokli. Turklāt nekas neliecina, ka Spānijas tiesību akti būtu piemērojami tikai nodokļu nemaksāšanas un krāpšanas gadījumos.

               —

               Spānija nevar aplikt ar kapitāla nodokli kapitāla daļu, kas izmantota, lai Spānijas teritorijā veiktu komercdarījumus ar filiāļu vai pastāvīgu pārstāvniecību starpniecību. Kā skaidri norādīts Direktīvas 69/335 2. panta 1. punktā, Spānija nevar aplikt ar kapitāla nodokli sabiedrības, kuru faktiskā valdes atrašanās vieta ir citā dalībvalstī, nevis Spānijā. Direktīvas 69/335 2. panta 3. punktā tāds pasākums, kādu piemēro Spānija, ir paredzēts tikai īpašā gadījumā, kad sabiedrības juridiskā adrese un faktiskā valdes atrašanās vieta ir trešajā valstī. Runājot par nodokļu krāpšanu un izvairīšanos no to maksāšanas, Komisija uzsver, ka Spānijas tiesību normas ir piemērojamas neierobežoti un neatkarīgi no tā, vai pastāv situācija, kad netiek maksāti nodokļi vai tiek veikta krāpšana. Tādējādi Spānija nevar likumīgi izvirzīt šādu pamatojumu.

      (1)  Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīva 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (OV L 249, 25. lpp.).


title: Lieta C-403/12 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2012. gada 14. jūnija spriedumu lietā T-369/09 Vereniging Milieudefensie, Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht /Komisija 2012. gada 27. augustā iesniedza Eiropas Komisija

text:
               12.1.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/26

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2012. gada 14. jūnija spriedumu lietā T-369/09 Vereniging Milieudefensie, Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisija 2012. gada 27. augustā iesniedza Eiropas Komisija
   (Lieta C-403/12 P)
   2013/C 9/44
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji — P. Oliver, J.P. Keppenne, G. Valero Jordana un P. van Nuffel)

      Pārējie lietas dalībnieki: Vereniging Milieudefensie, Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, Nīderlandes Karaliste, Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

               —

               atcelt Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2012. gada 14. jūnija spriedumu lietā T-396/09;

               —

               izskatīt lietu pēc būtības un noraidīt prasību atcelt Komisijas Lēmumu C(2006) 6121;

               —

               piespriest prasītājām lietā T-396/09 atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus tiesvedībā pirmajā instancē un šajā tiesvedībā.

      Pamati un galvenie argumenti

   Apelācijas sūdzība galvenokārt ir par to, vai Vispārējai tiesai, ievērojot it īpaši Tiesas 2011. gada 8. marta spriedumu lietā C-240/09, bija tiesības pārbaudīt Regulas (EK) Nr. 1367/2006 (1) 10. panta 1. punkta, lasot to kopā ar tās 2. panta 1. punkta g) apakšpunktu, spēkā esamība attiecībā pret Orhūsas Konvencijas (2) 9. panta 3. punktu.
   Komisija izvirza divus pamatus.
   Pirmkārt, Vispārējā tiesa, lai arī tā pareizi ir norādījusi uz stingriem nosacījumiem, saskaņā ar kuriem atbilstoši Tiesas judikatūrai persona var atsaukties uz starptautiskas vienošanās noteikumiem, lai pārbaudītu Savienības tiesību aktu spēkā esamību (it īpaši, ka pārbaude, ņemot vērā kādas konvencijas noteikumus, ir iespējama tikai tad, ja attiecīgās konvencijas raksturs un struktūra nav pretrunā Savienības tiesību aktiem un tās noteikumi pēc to satura ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzi), kļūdaini ir nolēmusi, ka izņēmums no šiem nosacījumiem, kurš izriet no tā sauktās judikatūras lietā Fediol un Nakajima (Tiesas 1989. gada 22. jūnija spriedums lietā 70/87 un 1991. gada 7. maija spriedums lietā C-69/89), attiecas arī uz Orhūsas Konvencijas 9. panta 3. punktu.
   Tiesa spriedumā lietā C-240/09 jau ir konstatējusi, ka Orhūsas Konvencijas 9. panta 3. punktam nav tiešas iedarbības. Turklāt judikatūra lietā Fediol un lietā Nakajima kā izņēmums ir interpretējama šauri; līdz šim tā ir tikusi piemērota tikai tirdzniecības politikas jomā, un citās politikas jomās varētu tikt piemērota, ja precīzi ir izpildīti tās piemērošanas nosacījumi, kā tas nav šajā gadījumā. Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punktā nav minēta nekāda norāde uz Orhūsas Konvencijas noteikumiem. Tāpat šajā tiesību normā nav paredzēta kāda īpaša šajā konvencijā paredzēta pienākuma īstenošana judikatūras lietā Nakajima izpratnē. Visbeidzot, Orhūsas Konvencijas 9. panta 3. punkts nav pietiekami skaidrs un precīzs, lai saskaņā ar judikatūru lietā Nakajima varētu tikt piemērots ar judikatūru lietā Nakajima iedibinātais izņēmums.
   Otrkārt, Komisija pakārtoti norāda, ka Vispārējā tiesa nepareizi ir interpretējusi Orhūsas Konvencijas 9. panta 3. punktu, jo tā ir nolēmusi, ka Regulas Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkts ir pretrunā šai tiesību normai tikai tāpēc, ka šajā 10. pantā paredzēto pārskatīšanas procedūru piemēro tikai individuāli piemērojamiem tiesību aktiem, savukārt Vispārējai tiesai šajā lietā būtībā vajadzēja pārbaudīt, vai Orhūsas Konvencijas 9. panta 3. punkts visās tiesvedībās, kuras personas var ierosināt valsts un Savienības līmenī, ir adekvāti īstenots.

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 6. septembra Regula (EK) Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV L 264, 13. lpp.).

      (2)  1998. gada 25. jūnija Orhūsas Konvencija par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, kas apstiprināta ar Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmumu 2005/370/EK (OV L 124, 1. lpp.).


title: Lieta C-445/14: Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 28. aprīļa rīkojums (Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Seusen Sume/Landkreis Stade, piedaloties Der Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht

text:
               28.9.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 320/26

         Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 28. aprīļa rīkojums (Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Seusen Sume/Landkreis Stade, piedaloties Der Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht

   (Lieta C-445/14) (1)

   (2015/C 320/38)
   Tiesvedības valoda – vācu
   Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 439, 8.12.2014.


title: Lieta T-623/11: Prasība, kas celta 2011. gada 30. novembrī — PICO Food /ITSB — Sobieraj ( “MILANÓWEK CREAM FUDGE” )

text:
               4.2.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 32/38

         Prasība, kas celta 2011. gada 30. novembrī — PICO Food/ITSB — Sobieraj (“MILANÓWEK CREAM FUDGE”)
   (Lieta T-623/11)
   2012/C 32/75
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: PICO Food GmbH (Tamm, Vācija) (pārstāvis — M. Douglas, lawyer)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks: Bogumit Sobieraj (Milanówek, Polija)

      Prasījumi

   Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2011. gada 8. septembra lēmumu lietā R 553/2010-1;

               —

               piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: grafiska preču zīme “MILANÓWEK CREAM FUDGE” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 30. klasē — Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums Nr. 6342455

      Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece: prasītāja

      Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: Vācijas grafiskas preču zīmes, kurā attēlota govs, reģistrācija Nr. 30522224 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 30. klasē; Vācijas grafiskas preču zīmes “Original Sahne Muh-Muhs HANDGESCHNITTEN HANDGEWICKELT” reģistrācija Nr. 30523439 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 30. klasē; Vācijas grafiskas preču zīmes “Original Sahne Muh-Muhs HANDGESCHNITTEN HANDGEWICKELT” reģistrācija Nr. 30702751 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 30. klasē; Vācijas grafiskas preču zīmes “Original Sahne Muh-Muhs HANDGESCHNITTEN HANDGEWICKELT” reģistrācija Nr. 30702748 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 30. klasē; Vācijas grafiskas preču zīmes “SAHNE TOFFEE LUXURY CREAM FUDGE” reģistrācija Nr. 30700574 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 30. klasē

      Iebildumu nodaļas lēmums: pilnībā noraidīt iebildumus

      Apelāciju padomes lēmums: noraidīt apelācijas sūdzību

      Izvirzītie pamati: Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums, jo Apelāciju padome nepareizi interpretēja Eiropas tiesu iedibinātos vispārējos principus un noraidīja sajaukšanas iespējas esamību starp pretstatītajām preču zīmēm un apstrīdēto apzīmējumu. Padomes Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punkta pārkāpums, jo Apelāciju padome pamatoja savu lēmumu ar faktiem, kurus lietas dalībnieki nav norādījuši


title: Lieta C-556/12: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 3. decembrī iesniedza Østre Landsret (Dānija) — TDC A/S/Teleklagenævnet

text:
               9.2.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 38/13

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 3. decembrī iesniedza Østre Landsret (Dānija) — TDC A/S/Teleklagenævnet

   (Lieta C-556/12)
   2013/C 38/16
   Tiesvedības valoda — dāņu

      Iesniedzējtiesa

      Østre Landsret

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: TDC A/S

      Atbildētāja: Teleklagenævnet

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai “piekļuves” definīcija Piekļuves direktīvas (1) 2. panta a) punktā ietver piekļuvi atzarkabeļu starp sadales punktu pieejas tīklā un gala segmentu galalietotāja telpās ierīkošanas veidā? Vai, atbildot uz šo jautājumu, nozīme ir tam, ka maksimālais šādu atzarkabeļu garums ir 30 metri?

               2)

               Vai atzarkabeļu ierīkošana 30 metru attālumā starp sadales punktu pieejas tīklā un gala segmentu galalietotāja telpās ir ietverta Piekļuves direktīvas 12. panta, lasot kopā ar 2. un 8. pantu, teikuma daļā par “piekļuves un izmantošanas [pieprasījumiem] īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām”?

               3)

               Vai, lai atbildētu uz 1) un 2) jautājumu, kuros piekļuves pienākums ir izteikts kā pienākums, piemēram, ierīkot atzarkabeli starp sadales punktu pieejas tīklā un gala segmentu galalietotāja telpās, nozīme ir tam, ka elektroniskās komunikācijas tīkla īpašniekam ir jāveic ieguldījumi, kuri būtiski pārsniedz elektroniskās komunikācijas tīkla, pie kura ir jānodrošina piekļuve, iegādes izmaksas?

               4)

               Vai, lai atbildētu uz 3) jautājumu, nozīme ir tam, ka īpašnieks atzarkabeļu ierīkošanas izmaksas var atgūt ar paredzēto cenu kontroles pienākumu?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (Piekļuves direktīva) (OV L 108, 7. lpp.).


title: Lieta T-260/07: Prasība, kas celta 2007. gada 17. jūlijā — Las Marismas de Lebrija /Padome un Komisija

text:
               8.9.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 211/52

         Prasība, kas celta 2007. gada 17. jūlijā — Las Marismas de Lebrija/Padome un Komisija
   (Lieta T-260/07)
   (2007/C 211/98)
   Tiesvedības valoda — spāņu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Las Marismas de Lebrija, S. Coop. And., Seviļa (Spānija) (pārstāvis –L. Ortiz Blanco, abogado)

      Atbildētājas: Eiropas Savienības Padome un Eiropas Kopienu Komisija
   Prasītājas prasījumi:

               —

               pasludināt spriedumu, ar kuru tiktu apmierināta šī prasība par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar EKL 288. pantu un tiktu atzīts, ka prasītājai ir tiesības pieprasīt, lai Padome un Komisija solidāri atlīdzina tās zaudējumus kopumā EUR 1 575 122 apmērā; un

               —

               piespriest atbildētājām iestādēm atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Pamati un galvenie argumenti ir tie paši, kas jau ir izvirzīti lietā T-217/07 Las Palmeras/Padome un Komisija.


title: lieta T-207/05: Prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko Gudrun Schulze iesniedza 2005. gada 25. maijā

text:
               6.8.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 193/36

         Prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko Gudrun Schulze iesniedza 2005. gada 25. maijā
   (lieta T-207/05)
   (2005/C 193/60)
   tiesvedības valoda — franču
   Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā 2005. gada 25. maijā izskatīšanai ir iesniegta prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko cēla Gudruna Šulce [Gudrun Schulze], ar dzīves vietu Briselē, kuru pārstāv Stefans Rodrigess [Stéphane Rodrigues] un Alise Džaume [Alice Jaume], advokāti.
   Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

               1)

               atcelt iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar kuru noraidīta prasītājas sūdzība, kas pieņemts vienlaicīgi ar iecēlējinstitūcijas 2004. gada 11. oktobra lēmumu par iecelšanu, ciktāl prasītājas amata pakāpe piešķirta saskaņā ar Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktu un viņas amata pakāpes līmenis — saskaņā ar Civildienesta noteikumu 32. pantu šā brīža redakcijā;

               2)

               norādīt iecēlējinstitūcijai apstrīdēto lēmumu atcelšanas sekas, un proti, prasītājas pārcelšana amata pakāpē A*10, 4. līmenī ar atpakaļejošu spēku no 2004. gada 16. jūnija — datuma, ar kuru stājās spēkā 2004. gada 11. oktobra lēmums par iecelšanu;

               3)

               pakārtoti, piespriest Komisijai atlīdzināt kaitējumu, ko prasītāja cietusi tāpēc, ka viņa nav bijusi iecelta amata pakāpes A*10 4. līmenī ar 2004. gada 16. jūniju — datumu, kad stājās spēkā 2004. gada 11. oktobra lēmums par iecelšanu;

               4)

               piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Laika posmā no 2000. gada marta līdz 2000. gada decembrim, prasītāja Komisijā pildīja pagaidu darbinieka funkcijas, sākotnēji amata pakāpē A4, un vēlāk, sākot ar 2001. gada janvāri, amata pakāpē A6. No 2004. gada 1. janvāra līdz 30. aprīlim prasītāja bija palīgdarbinieks AI 04 pakāpē.
   Izturējusi atklāto konkursu COM/A/3/02 A7/A6 pakāpes administratoriem jomā “pētniecība”, prasītāja ar apstrīdēto 2004. gada 11. oktobra lēmumu tika iecelta ierēdņa statusā. Viņa tika iecelta amatā, kurā tā bija nodarbināta iepriekš kā pagaidu darbinieks vai palīgdarbinieks. Piemērojot Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. pantu, prasītāja iecelšanas brīdī tika iecelta jaunajā amata pakāpē A*6, kas ir zemāka nekā agrākās amata pakāpes A7/A6, kuras saskaņā ar jauno sistēmu atbilst amata pakāpēm A*8/A*10.
   Pamatojot savu prasību, prasītāja vispirms atsaucas uz to, ka Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. pants šajā gadījumā nav piemērojams. Prasītāja uzskata, ka šis pants attiecas vienīgi uz ierēdņiem, kuri ir iekļauti kandidātu sarakstā, kuri atbilst izvirzītajām prasībām. Laureāti, kuri iekļauti kandidātu rezerves sarakstā amatā iecelšanai nevar tikt uzskatīti par ierēdņiem.
   Pakārtoti prasītāja atsaucas uz šī paša panta prettiesiskumu, kas, kā norāda prasītāja, pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu starp tiem, kas izturējuši konkursus, kuru paziņojumi publicēti pirms 2004. gada 1. maija, kā arī uz Civildienesta noteikumu 5. panta 5. punkta prettiesiskumu. Turklāt viņa arī apgalvo, ka viņas iecelšana amatā amata pakāpē A*6 nozīmē netiešu diskrimināciju, ievērojot viņas vecumu salīdzinājumā ar administratoriem, kuri iecelti amatā šajā pakāpē, ciktāl netiek ņemta vērā viņas ilgā karjera. Bez tam, prasītāja uzskata, ka tiktu pārkāpts arī vienlīdzīgas attieksmes princips starp ierēdņiem, kuri veic vienas un tās pašas funkcijas, jo viņai ir tāda pati pieredze un viņa pilda tādas pašas funkcijas kā citi ierēdņi, kuri tomēr ir klasificēti augstākās amata pakāpēs un saņem augstāku atlīdzību.
   Tāpat prasītāja atsaucas uz Civildienesta noteikumu 31. panta pārkāpumu, tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības, labas pārvaldības principa pārkāpumu, kā arī pienācīgas rūpības pienākuma pārkāpumu. Prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums pārkāpj arī prasītājas tiesisko paļāvību saņemt papildu darba stāžu atbilstoši Civildienesta noteikumu 32. pantam redakcijā, kas piemērojama līdz 2004. gada 1. maijam.
   Visbeidzot, prasītāja prasa atlīdzināt materiālo un morālo kaitējumu, ko viņa cietusi tāpēc, ka tikusi iecelta amatā zemākā amata pakāpē.


title: Lieta C-69/09: Apelācijas sūdzība, ko par Pirmās instances tiesas 2008. gada 26. novembra rīkojumu lietā T-393/06 Makhteshim-Agan Holding BV un citi/Komisija 2009. gada 14. februārī iesnieguši Makhteshim-Agan Holding BV , Makhteshim-Agan Italia Srl , Magan Italia Srl

text:
               4.4.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 82/22

         Apelācijas sūdzība, ko par Pirmās instances tiesas 2008. gada 26. novembra rīkojumu lietā T-393/06 Makhteshim-Agan Holding BV un citi/Komisija 2009. gada 14. februārī iesnieguši Makhteshim-Agan Holding BV, Makhteshim-Agan Italia Srl, Magan Italia Srl

   (Lieta C-69/09)
   (2009/C 82/39)
   Tiesvedības valoda — angļu
   Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Makhteshim-Agan Holding BV, Makhteshim-Agan Italia Srl, Magan Italia Srl (pārstāvji — K. Van Maldegem, C. Mereu, advocaten)

      Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Kopienu Komisija
   Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

               —

               atcelt Pirmās instances tiesas rīkojumu lietā T-393/06 un atzīt apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību atcelt apstrīdēto lēmumu par pieņemamu; un

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu; vai

               —

               pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, lai tā lemtu par apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību atcelt apstrīdēto lēmumu; un

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajās tiesvedībās (ieskaitot Pirmās instances tiesā radušos tiesāšanās izdevumus).

         Pamati un galvenie argumenti
   Apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot to prasību atcelt Eiropas Komisijas lēmumu, kas izteikts 2006. gada 12. oktobra vēstulē, aktīvo vielu azinfosmetilu neiekļaut Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīvas 91/414/EEK (1) par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū I pielikumā (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
   Apelācijas sūdzības iesniedzēji īpaši apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot to prasību kā nepieņemamu. Tā nepareizi esot atzinusi, ka apstrīdētais lēmums nebija pārsūdzams akts atbilstoši EK līguma 230. pantam.

      (1)  OV L 230, 1. lpp.


title: Lieta T-234/11 P: Apelācijas sūdzība, ko par Civildienesta tiesas 2011. gada 4. februāra rīkojumu lietā F-34/10 Arango Jaramillo u.c./EIB 2011. gada 28. aprīlī iesniedza Oscar Orlando Arango Jaramillo u.c.

text:
               16.7.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 211/27

         Apelācijas sūdzība, ko par Civildienesta tiesas 2011. gada 4. februāra rīkojumu lietā F-34/10 Arango Jaramillo u.c./EIB 2011. gada 28. aprīlī iesniedza Oscar Orlando Arango Jaramillo u.c.
   (Lieta T-234/11 P)
   2011/C 211/58
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Oscar Orlando Arango Jaramillo (Luksemburga, Luksemburga), Maria Esther Badiola (Luksemburga), Marcella Bellucci (Luksemburga), Stefan Bidiuc (Grevenmacher, Luksemburga), Raffaella Calvi (Schuttrange, Luksemburga), Maria José Cerrato (Luksemburga), Sara Confortola (Verona, Itālija), Carlos D’Anglade (Luksemburga), Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires (Luksemburga), Andrew Davie (Medernach, Luksemburga), Marta De Sousa e Costa Correia (Itzig, Luksemburga), Nausica Di Rienzo (Luksemburga), José Manuel Fernandez Riveiro (Sandweiler, Luksemburga), Eric Gällstad (Rameldange, Luksemburga), Andres Gavira Etzel (Luksemburga), Igor Greindl (Canach, Luksemburga), José Doramas Jorge Calderon (Luksemburga), Monica Lledo Moreno (Sandweiler), Antonio Lorenzo Ucha (Luksemburga), Juan Antonio Magaña-Campos (Luksemburga), Petia Manolova (Bereldange, Luksemburga), Ferran Minguella Minguella (Gonderange, Luksemburga), Barbara Mulder-Bahovec (Luksemburga), István Papp (Luksemburga), Stephen Richards (Blaschette, Luksemburga), Lourdes Rodriguez Castellanos (Sandweiler), Daniela Sacchi (Mondorf-les-Bains, Luksemburga), Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos (Almargem do Bispo, Portugāle), Isabelle Stoffel (Mondorf-les-Bains), Fernando Torija (Luksemburga), Maria del Pilar Vargas Casasola (Luksemburga), Carolina Vento Sánchez (Luksemburga), Pé Verhoeven (Brisele, Beļģija), Sabina Zajc (Contern, Luksemburga) un Peter Zajc (Contern) (pārstāvji — B. Cortese un C. Cortese, avocats)

      Otra lietas dalībniece: Eiropas Investīciju Banka

      Prasījumi

   Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

               —

               atcelt pārsūdzēto rīkojumu, noraidīt iebildi par nepieņemamību, ko izvirzīja EIB lietā F-34/10, un nosūtīt lietu Civildienesta tiesai, lai tā to izskata pēc būtības, kā arī lemj par tiesāšanās izdevumiem saskaņā ar apelāciju sūdzības iesniedzēju prasījumiem pirmajā instancē;

               —

               pakārtoti, ņemot vērā to, ka šajā apelācijas sūdzībā ir izvirzīti jauni tiesību jautājumi, sadalīt tiesāšanās izdevumus starp lietas dalībniekiem tiktāl, ciktāl to prasa taisnīgums.

      Pamati un galvenie argumenti

   Savas apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza trīs pamatus.

               1)

               Pirmais pamats ir sadalīts trīs daļās un balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, nosakot saprātīgu termiņu, kas piemērojams prasības pieteikuma iesniegšanai strīdos starp EIB un tās darbiniekiem.

                           —

                           Saskaņā ar pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir noteikusi judikatūrai attiecībā uz termiņiem, kādos EIB darbinieki var celt prasību, neparedzētu piemērojamību, de facto atsakoties piemērot normu par saprātīgu termiņu, kas pēc sava rakstura ir elastīgs un var līdzsvarot iesaistītās intereses, lai pēdējo minēto aizstātu ar precīzu un vispārīgu trīs mēnešu termiņu.

                           —

                           Saskaņā ar otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka, runājot par strīdu starp EIB un tās darbiniekiem, piemērojamajos tiesību aktos nav noteikts nekāds termiņš, tomēr Civildienesta tiesa piemēroja trīs mēnešu un desmit dienu termiņu pēc analoģijas, kas paredzēta Civildienesta noteikumu 91. pantā, kā arī Reglamenta 100. panta 3. punktā.

                           —

                           Saskaņā ar trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas uz samērīguma principa pārkāpumu, kā arī viņu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu tiktāl, ciktāl Civildienesta tiesa atzina par nesaprātīgu termiņu, ko bija ievērojuši apelācijas sūdzības iesniedzēji un kurš tikai mazliet atšķiras no atsauces termiņiem, kas ir piemērojami civildienesta attiecībās.

               2)

               Pakārtoti izvirzītais otrais pamats ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot piemērojamās procesuālās tiesību normas, skatot tās principa par neparedzētiem apstākļiem kontekstā.

               3)

               Pakārtoti izvirzītais trešais pamats ir balstīts un pierādījumu sagrozīšanu, lai pierādītu neparedzētu apstākļu esamību, un normu attiecībā uz tiesvedības uzsākšanu un organizāciju pārkāpumu.


title: Lieta T-73/16 P: Vispārējās tiesas 2017. gada 3. maija rīkojums – De Nicola/EIB Apelācija — Civildienests — EIB personāls — Psiholoģiska vardarbība — Ārpuslīgumiskā atbildība — Kļūdas tiesību piemērošanā — Acīmredzami nepamatota apelācijas sūdzība

text:
               3.7.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 213/30

         Vispārējās tiesas 2017. gada 3. maija rīkojums – De Nicola/EIB
   (Lieta T-73/16 P) (1)

   (Apelācija - Civildienests - EIB personāls - Psiholoģiska vardarbība - Ārpuslīgumiskā atbildība - Kļūdas tiesību piemērošanā - Acīmredzami nepamatota apelācijas sūdzība)
   (2017/C 213/40)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Carlo De Nicola (Strassen, Luksemburga) (pārstāvis – G. Ferabecoli, advokāts)

      Otra lietas dalībniece: Eiropas Investīciju banka (EIB) (pārstāvji – sākotnēji G. Nuvoli un T. Gilliams, pēc tam G. Nuvoli un G. Faedo, pārstāvji, kuriem palīdz A. Dal Ferro, advokāts)

      Priekšmets

   Apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (tiesnesis vienpersoniski) 2015. gada 18. decembra spriedumu De Nicola/EIB (F-37/12, EU:F:2015:162), lūdzot daļēji atcelt šo spriedumu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Carlo De Nicola sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Investīciju bankas (EIB) tiesāšanās izdevumus šajā instancē.

      (1)  OV C 118, 4.4.2016.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 8. jūlija apvienotajās lietās C-502/01 un C-31/02 (Sozialgericht Hannover un Sozialgericht Aachen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu): Silke Gaumain-Ceri pret Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse un Maria Barth pret Landesversicherungsanstalt (Sociālā drošība — Darbinieku pārvietošanās brīvība — EK līgums — Padomes Regula (EEK) Nr. 1408/71 — Pabalsti nolūkā segt aprūpes risku — Trešās personas, kas palīdz aprūpējamajai personai, vecuma apdrošināšanas iemaksu atlīdzināšana aprūpes apdrošināšanas ietvaros)

text:
               28.8.2004

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 217/1

      TIESAS SPRIEDUMS

   (otrā palāta)
   2004. gada 8. jūlija
   apvienotajās lietās C-502/01 un C-31/02 (Sozialgericht Hannover un Sozialgericht Aachen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu): Silke Gaumain-Ceri pret Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse un Maria Barth pret Landesversicherungsanstalt (1)

   (Sociālā drošība - Darbinieku pārvietošanās brīvība - EK līgums - Padomes Regula (EEK) Nr. 1408/71 - Pabalsti nolūkā segt aprūpes risku - Trešās personas, kas palīdz aprūpējamajai personai, vecuma apdrošināšanas iemaksu atlīdzināšana aprūpes apdrošināšanas ietvaros)
   (2004/C 217/02)
   Tiesvedības valoda: vācu
   Apvienotajās lietās C-502/01 un C-31/02 par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Sozialgericht Hannover (Vācija) (C-502/01) un Sozialgericht Aachen (Vācija) (C-31/02) nolūkā saņemt prāvās, kuras izskata šīs tiesas starp Silke Gaumain-Cerri un Maria Barth un Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse, Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz, prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līgumu un atvasinātās tiesības par Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību un, jo īpaši, Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), Tiesa (otrā palāta) šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs C.W.A. Timmermans, tiesneši J.-P. Puissochet (referents) un R. Schintgen, tiesneses F. Macken un N. Colneric, ģenerāladvokāts: A. Tizzano, sekretārs: R. Grass, 2004. gada 8. jūlijā pasludināja spriedumu ar šādu lemjošo daļu:

               1)

               pabalsts, ar kuru aprūpes apdrošināšanas sniedzējiestāde atlīdzina tās trešās personas vecuma apdrošināšanas iemaksas, kura sniedz aprūpi aprūpejamās personas dzīvesvietā, pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata lietās, ir slimības pabalsts aprūpējamajai personai, uz kuru attiecas Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu Nr. 118/97.

               2)

               attiecībā uz tādiem pabalstiem kā Vācijas aprūpes apdrošināšanas pabalstiem, kuri tiek piešķirti apstākļos, kādi pastāv pamata lietās apdrošinātajam, kas dzīvo atbildīgajā valstī vai personai, kura dzīvo citā dalībvalstī un kas ir piesaistīta šai apdrošināšanai kā darbinieka ģimenes loceklis, EK līgums, jo īpaši, EKL 17. pants, kā arī Regula Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunota ar Regulu Nr. 118/97, iestājas pret to, ka kompetentā iestāde atsaka atlīdzināt dalībvalsts pilsoņa, kas veic trešās personas pienākumu, sniedzot aprūpi šo pabalstu saņēmējam, vecuma apdrošināšanas iemaksas, pamatojoties uz to, ka šī trešā persona vai augstāk minētais pabalstu saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī un nevis kompetentajā valstī.

      (1)  OV C 84, 6.4.2002.,

      OV C 109, 4.5.2002.


title: Lieta C-176/08: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Bundesverwaltungsgericht (Vācija) 2008. gada 29. aprīļa rīkojumu — Kamil Hasan /Vācijas Federatīvā Republika

text:
               2.8.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 197/3

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Bundesverwaltungsgericht (Vācija) 2008. gada 29. aprīļa rīkojumu — Kamil Hasan/Vācijas Federatīvā Republika
   (Lieta C-176/08)
   (2008/C 197/05)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Iesniedzējtiesa

      Bundesverwaltungsgericht (Vācija)
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Kamil Hasan

      Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika
   Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai 11. panta 1. punkta e) apakšpunkts Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/83/EK (1) jāinterpretē tādējādi, ka — neņemot vērā 1. panta C. nodaļas 5. punkta otro teikumu 1951. gada 28. jūlija Ženēvas konvencijā par bēgļu statusu (turpmāk tekstā — “Ženēvas konvencija”) — bēgļa statuss izbeidzas tad, ja bēgļa pamatotas bailes no vajāšanas direktīvas 2. panta c) apakšpunkta nozīmē, uz kurām pamatojoties ir notikusi statusa piešķiršana, vairs nepastāv un viņam arī citu iemeslu dēļ nav jābaidās no vajāšanas direktīvas 2. panta c) apakšpunkta nozīmē?

               2)

               Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: vai bēgļa statusa izbeigšana saskaņā ar direktīvas 11. panta 1. punkta b) apakšpunktu turklāt paredz nosacījumu, ka valstī, kuras valstspiederīgais ir bēglis,

                           a)

                           pastāv aizsardzības dalībnieks direktīvas 7. panta 1. punkta nozīmē, un vai šajā sakarā pietiek, ka aizsardzību ir iespējams nodrošināt tikai ar starptautisku bruņoto spēku palīdzību,

                           b)

                           bēglim nedraud smags kaitējums direktīvas 15. panta nozīmē, kas izraisa alternatīvā aizsardzības statusa piešķiršanu saskaņā ar direktīvas 18. pantu, un/vai

                           c)

                           drošības apstākļi ir stabili un vispārējie dzīves apstākļi nodrošina iztikas minimumu?

               3)

               Vai situācijā, kurā vairs nepastāv līdzšinējie apstākļi, uz kuriem pamatojoties attiecīgā persona atzīta par bēgli, jauni atšķirīgi vajāšanu pamatojoši apstākļi

                           a)

                           ir jāvērtē pēc tāda varbūtības kritērija, kādu attiecina uz bēgļu atzīšanu, vai arī attiecīgajām personām ir jāpiemēro cits kritērijs,

                           b)

                           ir jāvērtē, ievērojot direktīvas 4. panta 4. punktā noteikto pierādīšanas atvieglojumu?

      (1)  OV L 304, 12. lpp.


title: Tiesas pēdējā publikācija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī OV C 326, 30.12.2006 .

text:
               27.1.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 20/1

         (2007/C 20/01)
   Tiesas pēdējā publikācija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī

         OV C 326, 30.12.2006.

   Iepriekšējās publikācijas

      OV C 310, 16.12.2006.

      OV C 294, 2.12.2006.

      OV C 281, 18.11.2006.

      OV C 261, 28.10.2006.

      OV C 249, 14.10.2006.

      OV C 237, 30.9.2006.
   Šie teksti pieejami arī

               EUR-Lex:http://eur-lex.europa.eu


title: Lieta T-635/15: Vispārējās tiesas 2016. gada 6. decembra spriedums – Tuum/EUIPO – Thun (“TUUM”) Eiropas Savienības preču zīme — Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “TUUM” reģistrācijas pieteikums — Agrāka valsts grafiska preču zīme “THUN” — Relatīvs atteikuma pamats — Sajaukšanas iespējas neesamība — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts

text:
               23.1.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 22/29

         Vispārējās tiesas 2016. gada 6. decembra spriedums – Tuum/EUIPO – Thun (“TUUM”)
   (Lieta T-635/15) (1)

   (Eiropas Savienības preču zīme - Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “TUUM” reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts grafiska preču zīme “THUN” - Relatīvs atteikuma pamats - Sajaukšanas iespējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
   (2017/C 022/39)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Tuum Srl (San Giustino, Itālija) (pārstāvis – B. Saguatti, advokāts)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) (pārstāvis – L. Rampini)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Thun SpA (Bolzano, Itālija) (pārstāvji – L. Sergi un G. Muscas, advokāti)

      Priekšmets

   Prasība par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2015. gada 3. septembra lēmumu lietā R 2624/2014-1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Thun un Tuum

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas pirmās padomes 2015. gada 3. septembra lēmumu lietā R 2624/2014-1 atcelt;

               2)

               iebildumus noraidīt;

               3)

               EUIPO sedz savus, kā arī atlīdzina pusi Tuum Srl tiesāšanās izdevumu gan Vispārēja tiesā, gan Apelācijas padomē;

               4)

               Thun SpA sedz savus, kā arī atlīdzina pusi Tuum tiesāšanās izdevumu gan Vispārēja tiesā, gan Apelācijas padomē.

      (1)  OV C 16, 18.1.2016.


title: Apvienotās lietas no C-578/10 līdz C-580/10: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 26. aprīļa spriedums ( Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Staatssecretaris van Financiën/L.A.C. van Putten (C-578/10), P. Mook (C-579/10), G. Frank (C-580/10) (EKL 18. un 56. pants — Mehāniskie transportlīdzekļi — Tāda lietošanā nodota privātā mehāniskā transportlīdzekļa izmantošana dalībvalstī, kas ir reģistrēts citā dalībvalstī — Šī transportlīdzekļa aplikšana ar nodokli pirmajā dalībvalstī, uzsākot tā lietošanu valsts ceļu satiksmē)

text:
               16.6.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 174/10

         Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 26. aprīļa spriedums (Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Staatssecretaris van Financiën/L.A.C. van Putten (C-578/10), P. Mook (C-579/10), G. Frank (C-580/10)
   (Apvienotās lietas no C-578/10 līdz C-580/10) (1)

   (EKL 18. un 56. pants - Mehāniskie transportlīdzekļi - Tāda lietošanā nodota privātā mehāniskā transportlīdzekļa izmantošana dalībvalstī, kas ir reģistrēts citā dalībvalstī - Šī transportlīdzekļa aplikšana ar nodokli pirmajā dalībvalstī, uzsākot tā lietošanu valsts ceļu satiksmē)
   2012/C 174/13
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Hoge Raad der Nederlanden

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Staatssecretaris van Financiën

      Atbildētāji: L.A.C. van Putten (C-578/10), P. Mook (C-579/10), G. Frank (C-580/10)

      Priekšmets

   Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu — Hoge Raad der Nederlanden — EKL 18. panta (tagad — LESD 21. pants) interpretācija — Valsts regulējums, atbilstoši kuram, uzsakot transportlīdzekļa izmantošanu valsts autoceļu tīklā, piemēro reģistrācijas nodokli — Attiecīgajā dalībvalstī rezidējošas personas, kas ir aizņēmusies citā dalībvalstī reģistrētu transportlīdzekli no tajā rezidējošas personas, lai to īsā laikposmā privātām vajadzībām izmantotu pirmajā dalībvalstī, aplikšana ar nodokli

      Rezolutīvā daļa:

   EKL 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru šīs dalībvalsts rezidentiem, kuri ir aizņēmušies citā dalībvalstī reģistrētu transportlīdzekli no šīs citas dalībvalsts rezidenta, uzsākot šī transportlīdzekļa izmantošanu valsts autoceļu tīklā, pilnā apmērā ir jāsamaksā nodoklis, kas parasti ir maksājams, reģistrējot transportlīdzekli pirmajā dalībvalstī, neņemot vērā šī transportlīdzekļa izmantošanas attiecīgās valsts autoceļu tīklā ilgumu un nepastāvot attiecīgās personas tiesībām saņemt atbrīvojumu no šī nodokļa vai tā atmaksu, ja šo transportlīdzekli nav nedz paredzēts pastāvīgi lietot galvenokārt šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, nedz arī tas faktiski jau šādi tiek izmantots.

      (1)  OV C 72, 05.03.2011.


title: Lieta F-125/15: Prasība, kas celta 2015. gada 22. septembrī – ZZ/Komisija

text:
               30.11.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 398/80

         Prasība, kas celta 2015. gada 22. septembrī – ZZ/Komisija
   (Lieta F-125/15)
   (2015/C 398/95)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: ZZ (pārstāvji – S. Orlandi un T. Martin, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Strīda priekšmets un apraksts

   Prasība atcelt Komisijas lēmumu nepaaugstināt prasītāju amatā AD 8 pakāpē 2014. gada amatā paaugstināšanas ietvaros un prasība atlīdzināt morālo kaitējumu, kas tai, iespējams, nodarīts

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt iecēlējinstitūcijas 2014. gada 14. novembra lēmumu nepaaugstināt prasītāju amatā 2014. gada amatā paaugstināšanas ietvaros;

               —

               piespriest Eiropas Komisijai kā nodarītā morāla kaitējuma atlīdzību samaksāt summu EUR 15  000 apmērā;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta F-16/06: Civildienesta tiesas 2008. gada 23. septembra rīkojums Augenault u.c./Padome

text:
               22.11.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 301/68

         Civildienesta tiesas 2008. gada 23. septembra rīkojums Augenault u.c./Padome
   (Lieta F-16/06) (1)

   (2008/C 301/135)

      Tiesvedības valoda — franču

   Pirmās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 96, 22.4.2006, 38. lpp.


title: Lieta C-152/17: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 24. martā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi SpA/Rete Ferroviaria Italiana SpA

text:
               3.7.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 213/19

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 24. martā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi SpA/Rete Ferroviaria Italiana SpA

   (Lieta C-152/17)
   (2017/C 213/25)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Iesniedzējtiesa

      Consiglio di Stato

      Pamatlietas puses

      Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi SpA

      Atbildētāja apelācijas instancē: Rete Ferroviaria Italiana SpA

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Eiropas Savienības tiesībām (it īpaši LES 3. panta 3. punktam, LESD 26., 56.-58. un 101. pantam, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantam) un Direktīvai 2004/17 (1) atbilst tāda valsts tiesību interpretācija, kura nepieļauj cenu izmaiņas līgumos, kuri attiecas uz t.s. īpašajām nozarēm, īpaši līgumos nozarēs, kuru priekšmets nav minēts pašā direktīvā, bet ko ar īpašajām nozarēm saista instrumentāla saite?

               2)

               Vai Direktīva 2004/17 (ja tiktu uzskatīts, ka cenu izmaiņu nepieļaušana visos līgumos, kas noslēgti un tiek piemēroti t.s. īpašajās nozarēs, izriet tieši no tās) atbilst Eiropas Savienības principiem (it īpaši LES 3. panta 1. punktam, LESD 26., 56.-58. un 101. pantam, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantam), “ņemot vērā to, ka tā ir netaisnīga, nesamērīga, izmaina līgumisko līdzsvaru un tādējādi – iespaido efektīva tirgus noteikumus”?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV 2004, L 134, 1. lpp.).


title: Lieta C-599/10: Tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 29. marta spriedums ( Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — SAG ELV Slovensko as, FELA Management AG, ASCOM (Schweiz) AG, Asseco Central Europe as, TESLA Stropokov as, Autostrade per l'Italia SpA, EFKON AG, Stalexport Autostrady SA/Úrad pre verejné obstarávanie (Publiskie iepirkumi — Direktīva 2004/18/EK — Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras — Ierobežots uzaicinājums iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā — Piedāvājuma novērtējums — Līgumslēdzējas iestādes lūgumi precizēt piedāvājumu — Nosacījumi)

text:
               26.5.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 151/7

         Tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 29. marta spriedums (Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — SAG ELV Slovensko as, FELA Management AG, ASCOM (Schweiz) AG, Asseco Central Europe as, TESLA Stropokov as, Autostrade per l'Italia SpA, EFKON AG, Stalexport Autostrady SA/Úrad pre verejné obstarávanie

   (Lieta C-599/10) (1)

   (Publiskie iepirkumi - Direktīva 2004/18/EK - Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras - Ierobežots uzaicinājums iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā - Piedāvājuma novērtējums - Līgumslēdzējas iestādes lūgumi precizēt piedāvājumu - Nosacījumi)
   2012/C 151/13
   Tiesvedības valoda — slovāku

      Iesniedzējtiesa

      Najvyšší súd Slovenskej republiky

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāji: SAG ELV Slovensko as, FELA Management AG, ASCOM (Schweiz) AG, Asseco Central Europe as, TESLA Stropokov as, Autostrade per l'Italia SpA, EFKON AG un Stalexport Autostrady SA

      Atbildētājs: Úrad pre verejné obstarávanie

      piedaloties: Národná dial’ničná spoločnost’ a.s.

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Najvyšší súd Slovenskej republiky — Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu [būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), un it īpaši tās 2., 51., kā arī 55. panta interpretācija — Līgumslēdzējas iestādes iespējamais pienākums vajadzības gadījumā pieprasīt paskaidrot piedāvājumu — Šī pienākuma apmērs

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 55. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā ir pieprasīts, lai valsts tiesību aktos būtu tāds noteikums kā Slovākijas Likuma Nr. 25/2006 par publiskā iepirkuma procedūrām, redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, 42. panta 3. punkts, kurā būtībā ir paredzēts, ka, ja kandidāts piedāvā pārmērīgi zemu cenu, līgumslēdzēja iestāde tam rakstveidā lūdz precizēt savu piedāvāto cenu. Valsts tiesai, ņemot vērā visus tai nodotos lietas materiālus, ir jāpārbauda, vai lūgums sniegt precizējumus ir ļāvis attiecīgajam kandidātam pienācīgi paskaidrot sava piedāvājuma elementus.

               2)

               Direktīvas 2004/18 55. pants nepieļauj tādu līgumslēdzējas iestādes nostāju, atbilstoši kurai tā uzskata, ka tai nav pienākuma lūgt kandidātu paskaidrot pārmērīgi zemo cenu.

               3)

               Direktīvas 2004/18 2. pants pieļauj tādu valsts tiesību aktu noteikumu kā minētā Likuma Nr. 25/2006 42. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru līgumslēdzēja iestāde būtībā var rakstveidā lūgt kandidātus precizēt savu piedāvājumu, ja tā nepieprasa veikt vai neakceptē jebkādus piedāvājuma grozījumus. Īstenojot rīcības brīvību, kas šajā ziņā ir līgumslēdzējai iestādei, tai pret dažādiem kandidātiem ir jāizrāda vienlīdzīga un lojāla attieksme, lai tās lūgums sniegt precizējumus piedāvājumu atlases procedūras beigās un ņemot vērā tās rezultātu nešķistu tāds, kas nepamatoti radījis priekšrocības vai nelabvēlīgu situāciju kandidātam vai kandidātiem, kuriem šis lūgums tika izteikts.

      (1)  OV C 72, 05.03.2011.


title: lieta C-121/09: Prasība, kas celta 2009. gada 1. aprīlī — Eiropas Kopienu Komisija/Itālijas Republika

text:
               20.6.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 141/29

         Prasība, kas celta 2009. gada 1. aprīlī — Eiropas Kopienu Komisija/Itālijas Republika
   (lieta C-121/09)
   2009/C 141/51
   Tiesvedības valoda — itāļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — W. Wils un C. Cattabriga)

      Atbildētāja: Itālijas Republika

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 90/314/EEK (1) 7. pants;

               —

               piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus

      Pamati un galvenie argumenti

               1.

               Itālijas Republika, nosakot komplekso ceļojumu patērētājiem trīs mēnešu termiņu no paredzētās ceļojuma beigu dienas, lai Garantiju fondā iesniegtu intervences lūgumu, nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar Direktīvas 90/314/EEK 7. pantu.

               2.

               Direktīvas 90/314/EEK 7. pantā ir paredzēts, ka organizatoram un/vai pārstāvim, kas ir līgumslēdzēja puse, jāsniedz pietiekama drošības garantija attiecībā uz iemaksātās naudas atmaksāšanu un patērētāja repatriāciju maksātnespējas gadījumā. Saskaņā ar sniegto interpretāciju Kopienas judikatūrā šis noteikums uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt rezultātu, piešķirot kompleksā ceļojuma pircējiem tiesības uz efektīvu aizsardzību organizatoru maksātnespējas gadījumā, it īpaši attiecībā uz samaksātās naudas atmaksāšanu un repatriāciju.

               3.

               8. pantā ir dota atļauja dalībvalstīm pieņemt stingrākus noteikumus, bet tikai tad, ja tie sniedz plašāku patērētāju aizsardzību.

               4.

               Šajā lietā aplūkojamā Itālijas tiesiskā regulējuma mērķis — atbilstoši Itālijas iestāžu sniegtajai informācijai pārkāpuma [izskatīšanas] procedūras laikā — ir valsts budžetam garantēt iespēju atgūt patērētājiem samaksātās summas un līdz ar to nodrošināt valsts finanšu intereses, nevis garantēt plašāku komplekso ceļojumu patērētāju aizsardzību.

               5.

               Komisija saprot Itālijas interesi garantēt saprātīgu un līdzsvarotu Garantiju fonda pārvaldīšanu, atvieglojot šī pēdējā darbību, vēršoties pret ceļotāju; tomēr tā uzskata, ka šāds pasākums, nosakot kategorisku termiņu lūguma par fonda intervenci iesniegšanai, ievieš nosacījumu, ar ko patērētājiem var tikt liegtas Direktīvā 90/314/EEK garantētās tiesības.

               6.

               Kā norāda Itālijas iestādes, nav strīda par to, ka patērētājs var iesniegt lūgumu par fonda intervenci tiklīdz tam ir kļuvuši zināmi apstākļi, kas ar kavēt līguma izpildi. Bet, lai to izdarītu, tam šādi apstākļi ir jāzina. Tas vēl būtu iespējams gadījumos, kad ceļojuma organizatora maksātnespēja ir acīmredzama, jo pastāv spriedums par maksātnespējas atzīšanu, bet lielākoties patērētājam nav zināms reālais aģentūras finanšu stāvoklis. Līdz ar to ir dabiski, ka patērētājs vispirms vēršas pie pēdējā ar vēstuli, lai saņemtu samaksātās naudas atmaksu, vai, iespējams, nosūta brīdinājumu, vēlāk arī samaksas rīkojumu. Tādējādi ir iespējams, ka trīs mēnešu termiņš, kas ir noteikts ministrijas rīkojuma Nr. 349/1999 5. punktā, var būt jau beidzies brīdī, kad Garantiju fondā tiek iesniegts intervences lūgums, kā rezultātā patērētāja tiesības uz samaksātās naudas atmaksāšanu ir jau zaudētas.

               7.

               Lai šajā procedūrā izpildītu norādītos neizpildītos pienākumus, Itālijas iestādes vispirms paziņoja, ka šo trīs mēnešu termiņu vēlas pagarināt līdz divpadsmit mēnešiem, bet vēlāk paziņoja, ka vēlas to atcelt.

               8.

               Itālijas Republikas oficiālajā laikrakstā Itālijas iestādes publicēja paziņojumu, informējot ieinteresētās personas par to, ka līdz brīdim, kad minētais termiņš tiek atcelts, pieprasījumus par piekļuvi Garantiju fondam var iesniegt jebkurā brīdī.

               9.

               Komisija uzskata, ka šie pasākumi, kas patiesībā ir apsveicams mēģinājums labot norādītā pārkāpuma sekas, nav pietiekami, lai novērstu risku, ka kompleksā ceļojuma pircējs varētu zaudēt tiesības uz efektīvu aizsardzību organizatora maksātnespējas gadījumā.

               10.

               Lai tiesiskā drošība būtu pilnībā garantēta un privātpersonas varētu zināt savu tiesību apmēru un uz tām atsaukties tiesās, direktīvas tiesību normas ir jāīsteno ar neapstrīdamu efektivitāti, konkrētību un skaidrību, nevis tikai ar vienkāršu administratīvu praksi, kura ir pati viegli grozāma pēc valsts administrācijas uzskata.

               11.

               Tas, ka Itālijas tiesību sistēmā līdzās pastāv tiesību norma, pirmkārt, kas formāli nav atcelta un kura, paredzot noilgumu, nosaka trīs mēnešu termiņu lūguma par fonda intervenci iesniegšanai, un, otrkārt, administrācijas paziņojums neņemt vērā šo termiņu, rada acīmredzami neskaidru situāciju kompleksā ceļojuma pircējiem.

      (1)  Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīva 90/314/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām (OV L 158, 59. lpp.).


title: Lieta T-444/09: Vispārējās tiesas 2012. gada 16. maija rīkojums — La City /ITSB — Bücheler et Ewert ( “citydogs” ) (Kopienas preču zīme — Jauna pārstāvja iecelšana — Prasītājas bezdarbība — Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)

text:
               14.7.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/7

         Vispārējās tiesas 2012. gada 16. maija rīkojums — La City/ITSB — Bücheler et Ewert (“citydogs”)
   (Lieta T-444/09) (1)

   (Kopienas preču zīme - Jauna pārstāvja iecelšana - Prasītājas bezdarbība - Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas)
   2012/C 209/11
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: La City (La Courneuve, Francija) (pārstāvis — sākotnēji S. Bénoliel-Claux, advokāts)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvji — sākotnēji S. Schäffner un R. Pethke)

      Pārējie procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieki, personas, kas iestājušās lietā Vispārējā tiesā: Andreas Bücheler un Konstanze Ewert (Engelskirchen, Vācija) (pārstāvji — G. Würtenberger un R. Kunze, advokāti

      Priekšmets

   Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 5. augusta lēmumu lietā R 233/2008-1 par iebildumu procesu starp La City, no vienas puses, un Andreas Bücheler k-gu un Konstanze Ewert k-dzi no otras puses

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               izbeigt tiesvedību lietā par šo prasību;

               2)

               La City, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), kā arī Andreas Bücheler k-gs un Konstanze Ewert k-dze sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

      (1)  OV C 11, 16.01.2010.


title: Lieta C-251/14: Tiesas (pirmā palāta) 2015. gada 15. oktobra spriedums (Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – György Balázs/Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesību aktu tuvināšana — Dīzeļdegvielas kvalitāte — Valsts tehniska specifikācija, kurā salīdzinājumā ar Savienības tiesībām ir izvirzītas papildu kvalitātes prasības

text:
               7.12.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 406/8

         Tiesas (pirmā palāta) 2015. gada 15. oktobra spriedums (Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – György Balázs/Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

   (Lieta C-251/14) (1)

   (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesību aktu tuvināšana - Dīzeļdegvielas kvalitāte - Valsts tehniska specifikācija, kurā salīdzinājumā ar Savienības tiesībām ir izvirzītas papildu kvalitātes prasības)
   (2015/C 406/07)
   Tiesvedības valoda – ungāru

      Iesniedzējtiesa

      Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

      Pamatlietas puses

      Prasītājs: György Balázs

      Atbildētāja: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 13. oktobra Direktīvas 98/70/EK, kas attiecas uz benzīna un dīzeļdegvielu kvalitāti un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/12/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 29. septembra Regulu (EK) Nr. 1882/2003, 4. panta 1. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts, ka dalībvalsts savās valsts tiesībās salīdzinājumā ar šajā direktīvā ietvertajām prasībām dīzeļdegvielas tirdzniecībai paredz papildu kvalitātes prasības – tādas kā pamatlietā, kas attiecas uz uzliesmošanas temperatūru, jo runa nav par tehnisku specifikāciju dīzeļdegvielai, kas attiecas uz veselības un vides aizsardzību minētās direktīvas izpratnē;

               2)

               Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvas 98/34/EEK, ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu, kā arī informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/96/EK, 1. panta 6. un 11. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts, ka dalībvalsts kā obligātu nosaka valsts standartu – kā pamatlietā minēto Ungārijas standartu MSZ EN 590:2009;

               3)

               Direktīvas 98/34 1. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav prasības, lai standarts šīs tiesību normas izpratnē būtu darīts pieejams attiecīgās dalībvalsts oficiālajā valodā.

      (1)  OV C 303, 8.9.2014.


title: Lieta T-482/15: Prasība, kas celta 2015. gada 24. augustā – Ahrend Furniture/Komisija

text:
               12.10.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 337/40

         Prasība, kas celta 2015. gada 24. augustā – Ahrend Furniture/Komisija
   (Lieta T-482/15)
   (2015/C 337/45)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Ahrend Furniture (Zaventem, Beļģija) (pārstāvji – A. Lepièce, V. Dor un S. Engelen, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītāja prasījumi:

               —

               prasība atcelt Komisijas lēmumu, kura pieņemšanas datums nav zināms un ar ko publiskā iepirkuma Nr. OIB.DR.2/PO/2014/055/622 – “Mēbeļu piegāde” līguma daļas Nr. 1 slēgšanas tiesības tika piešķirtas citam pretendentam;

               —

               piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītājs izvirza divus pamatus.

               1.

               Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka atbildētāja, veicot prasītāja piedāvājuma kvalitatīvo un tehnisko analīzi, ir pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā.

               2.

               Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka prasītājs, neraugoties uz tā lūgumiem šajā ziņā, nav ticis informēts par piedāvājumu finansiālā novērtējuma elementiem.


title: Lieta C-507/16: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 26. septembrī iesniedza Administrativen sad Sofia grad (Bulgārija) – Entertainment Bulgaria System EOOD/Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” – Sofia

text:
               28.11.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 441/13

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 26. septembrī iesniedza Administrativen sad Sofia grad (Bulgārija) – Entertainment Bulgaria System EOOD/Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” – Sofia

      (Lieta C-507/16)
      (2016/C 441/16)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

         Administrativen sad Sofia grad

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Entertainment Bulgaria System EOOD

         Atbildētājs: Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” – Sofia

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīvas 2006/112 (1) 214. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar tiesībām atskaitīt priekšnodokli PVN maksātāja reģistrācijas gadījumiem ir jāpiešķir atšķirīga nozīme, proti, vai šis pants liedz dalībvalstīm piešķirt atšķirīgu nozīmi reģistrācijas gadījumiem, kā tas ir darīts ZDDS 97.a pantā un 70. panta 4. punktā?

                  2)

                  Vai Direktīvas 2006/112 168. panta a) punkts un 169. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar direktīvas 214. panta 1. punkta e) apakšpunktu reģistrētam nodokļa maksātājam nav tiesību atskaitīt tā uzrādīto priekšnodokli par tā saņemtiem, citu nodokļa maksātāju no citām dalībvalstīm sniegtiem pakalpojumiem, ja tas izmanto šos pakalpojumus pakalpojumu sniegšanai citās dalībvalstīs un ir izpildīti pārējie materiālie un procesuālie nosacījumi priekšnodokļa atskaitīšanas tiesību izmantošanai?

                  3)

                  Vai Direktīvas 2006/112 168. panta a) punkts un 169. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts norma kā ZDDS 70. panta 4. punkts, saskaņā ar kuru PVN maksātājam, kurš reģistrēts, pamatojoties uz direktīvas 214. panta 1. punkta d) vai e) apakšpunktu, nevis uz 214. panta 1. punkta a) apakšpunktu, nekādos apstākļos nav pamatojamas tiesības atskaitīt priekšnodokli?

         (1)  Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.)


title: Lieta C-298/15: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 18. jūnijā iesniedza Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuva) – “Borta” UAB/VĮ Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija

text:
               21.9.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 311/20

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 18. jūnijā iesniedza Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuva) – “Borta” UAB/VĮ Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija

   (Lieta C-298/15)
   (2015/C 311/24)
   Tiesvedības valoda – lietuviešu

      Iesniedzējtiesa

      Lietuvos Aukščiausiasis Teismas

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: “Borta”UAB

      Atbildētāja: VĮ Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Direktīvas 2004/17 (1) 37., 38., 53. un 54. pantu noteikumi, kopā vai atsevišķi (tomēr ar tiem neaprobežojoties), ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                           a)

                           tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru gadījumā, ja būvdarbu līguma izpildi uztic apakšuzņēmējam, tad galveno darbu, kā to ir noteikusi iepirkuma iestāde, ir pienākums izpildīt pašam piegādātājam?

                           b)

                           ar tiem ir aizliegta tāda iepirkuma dokumentos noteikta piegādātāju profesionālo spēju summējuma kārtība, kādu iepirkuma organizācija ir noteikusi apstrīdētā konkursa noteikumos, kurā ir prasīts, lai atbilstošā saimnieciskās darbības subjekta (kopīgās darbības partnera) profesionālo spēju daļa proporcionāli atbilstu darbiem, kuri ir jāizpilda konkrēti viņam atbilstoši publiskā iepirkuma līgumam?

               2)

               Vai Direktīvas 2004/17 10., 46. un 47. pantu noteikumi, kopā vai atsevišķi (tomēr ar tiem neaprobežojoties), ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                           a)

                           vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principi attiecībā uz piegādātājiem nav pārkāpti, ja iepirkuma iestāde:

                                       —

                                       iepirkuma dokumentos jau ir noteikusi kopēju piegādātāju profesionālo spēju summējuma iespēju, bet ne konkrētu to īstenošanas kārtību;

                                       —

                                       vēlāk publiskā iepirkuma procedūras norises laikā tā precizē piegādāju kvalifikācijas vērtējuma kritērijus, tajos piegādātājiem nosakot tiem konkrētus profesionālo spēju summējuma ierobežojumus;

                                       —

                                       šādu kvalifikācijas prasību satura precizējuma dēļ tā pagarina galīgo piedāvājumu iesniegšanas termiņu un par šo termiņa pagarinājumu publiski paziņo Oficiālajā Vēstnesī?

                           b)

                           piegādātāju profesionālo spēju summējuma ierobežojumam nav obligāti jau no sākuma jābūt skaidri norādītam, ja iepirkuma iestādes darbību specifikas un publiskā iepirkuma līguma īpatnību dēļ šāds ierobežojums var būt paredzams vai attaisnojams?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV L 134, 1. lpp.).


title: Tiesas pēdējā publikācija Eiropas Savienības Oficiālajā VēstnesīOV C 69, 19.3.2005.

text:
               2.4.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 82/46

         (2005/C 82/80)
   Tiesas pēdējā publikācija
         Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī

         OV C 69, 19.3.2005.

   Iepriekšējās publikācijas

      OV C 57, 5.3.2005.

      OV C 45, 19.2.2005.

      OV C 31, 5.2.2005.

      OV C 19, 22.1.2005.

      OV C 6, 8.1.2005.

      OV C 314, 18.12.2004.
   Šie teksti pieejami arī

               EUR-Lex: http://europa.eu.int/eur-lex

               CELEX: http://europa.eu.int/celex


title: Lieta T-242/04: Pirmās instances tiesas 2007. gada 1. februāra spriedums — Komisija pret IAMA Consulting ( Esprit programma — Kopienas finansējums — Pretprasība, kas celta, piemērojot šķīrējklauzulu — Komisijas pārlieku pārskaitītās naudas summas atmaksa)

text:
               24.3.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 69/17

         Pirmās instances tiesas 2007. gada 1. februāra spriedums — Komisija pret IAMA Consulting

   (Lieta T-242/04) (1)

   (Esprit programma - Kopienas finansējums - Pretprasība, kas celta, piemērojot šķīrējklauzulu - Komisijas pārlieku pārskaitītās naudas summas atmaksa)
   (2007/C 69/41)
   Tiesvedības valoda — itāļu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — E. de March, pārstāvis, kam palīdz A. Dal Ferro, advokāts)

      Atbildētāja: IAMA Consulting Srl, Milāna (Itālija) (pārstāvji — sākotnēji V. Salvatore, vēlāk P. Sorteni, advokāti)
   Priekšmets
   Komisijas prasība piespriest IAMA Consulting Srl atmaksāt naudas summas, ko Komisija tai nepamatoti pārskaitījusi, izpildot līgumus Regis 22337 un Refiag 23200, kuri ietilpst Kopienas programmā Esprit.
   Rezolutīvā daļa:

               1)

                  IAMA Consulting Srl ir jāpārskaita Komisijai saistībā ar Refiag līgumu naudas summa EUR 31 757 apmērā, pieskaitot nokavējuma procentus EUR 4,78530 dienā, sākot no 2004. gada 16. maija līdz pilnīgai parāda atmaksai, atskaitot šai laikā IAMA pārskaitītās naudas summas, un saistībā ar Regis līgumu — naudas summa EUR 164 345 apmērā, pieskaitot nokavējuma procentus EUR 24,76432 dienā, sākot no 2004. gada 16. maija līdz pilnīgai parāda atmaksai, atskaitot šai laikā IAMA pārskaitītās naudas summas;

               2)

                  IAMA Consulting sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, kā arī atlīdzina pusi no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;

               3)

               Komisija sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem pati.

      (1)  OV C 47, 21.2.2004. (Agrāk lieta C-517/03).


title: Lieta C-59/15: Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 1. decembra rīkojums (Commissione Tributaria Provinciale di Catanzaro (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Esse Di Emme Costruzioni srl/Tribunale Amministrativo Regionale della Calabria, Ministero della Giustizia – Dipartimento Affari di Giustizia, Ministero dell'Economia e delle Finanze

text:
               29.2.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 78/10

         Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 1. decembra rīkojums (Commissione Tributaria Provinciale di Catanzaro (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Esse Di Emme Costruzioni srl/Tribunale Amministrativo Regionale della Calabria, Ministero della Giustizia – Dipartimento Affari di Giustizia, Ministero dell'Economia e delle Finanze

   (Lieta C-59/15) (1)

   (2016/C 078/11)
   Tiesvedības valoda – itāļu
   Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 138, 27.4.2015.


title: Lieta C-17/15 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2014. gada 6. novembra spriedumu lietā T-463/12 Eugen Popp un Stefan M. Zech/Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) 2015. gada 19. janvārī iesniedza Eugen Popp un Stefan M. Zech

text:
               7.12.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 406/13

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2014. gada 6. novembra spriedumu lietā T-463/12 Eugen Popp un Stefan M. Zech/Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) 2015. gada 19. janvārī iesniedza Eugen Popp un Stefan M. Zech

   (Lieta C-17/15 P)
   (2015/C 406/13)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Eugen Popp un Stefan M. Zech (pārstāvji – A. Kockläuner un O. Nilgen, advokāti)

      Pārējie lietas dalībnieki: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) un Müller-Boré & Partner Patentanwälte

   Eiropas Savienības Tiesa (sestā palāta) ar 2015. gada 26. oktobra lēmumu ir noraidījusi apelācijas sūdzību un nolēmusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji paši sedz savus tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums ( 2012. gada 30. novembris ) lietā E-19/11 – Vín Tríó ehf. pret Islandes valsti (Brīva preču kustība – Pieļaujamība – Ietvertie produkti – EEZ 11. un 16. pants – Komerciāli valsts monopoli – Monopola pastāvēšanas un darbības noteikumi – Produktu atlases noteikumi – Atteikums pārdot alkoholiskos dzērienus, kuri satur stimulējošus līdzekļus, piemēram, kofeīnu – Diskriminācija starp pašmāju un ievestajiem izstrādājumiem – Iekšzemes ražošanas neesamība)

text:
               14.3.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 75/15

         TIESAS SPRIEDUMS
   (2012. gada 30. novembris)
   lietā E-19/11

      Vín Tríó ehf. pret Islandes valsti
   (Brīva preču kustība – Pieļaujamība – Ietvertie produkti – EEZ 11. un 16. pants – Komerciāli valsts monopoli – Monopola pastāvēšanas un darbības noteikumi – Produktu atlases noteikumi – Atteikums pārdot alkoholiskos dzērienus, kuri satur stimulējošus līdzekļus, piemēram, kofeīnu – Diskriminācija starp pašmāju un ievestajiem izstrādājumiem – Iekšzemes ražošanas neesamība)
   2013/C 75/08
   Lietā E-19/11 Vín Tríó ehf. pret Islandes valsti – pēc Héraðsdómur Reykjavíkur (Reikjavikas apgabaltiesa), LŪGUMA Tiesai, ievērojot 34. pantu Līgumā starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidi, sniegt atzinumu par to, vai EEZ līguma 11. un 16. pants liedz valsts monopolam alkohola mazumtirdzniecības jomā, atteikties pieņemt tirdzniecībai tā mazumtirdzniecības vietās alkoholiskos dzērienus, kuri satur stimulējošus līdzekļus, piemēram, kofeīnu, Tiesa, kuras sastāvā ir priekšsēdētājs Carl Baudenbacher, tiesneši Per Christiansen (tiesnesis-referents) un Páll Hreinsson, 2012. gada 30. novembrī pasludināja spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda:

               Tas nav pretrunā ar EEZ līguma 16. panta 1. punktu, ja EEZ valsts paredz tiesību vai administratīvajos aktos, ka struktūra, kurai ir valsts monopols alkohola mazumtirdzniecības jomā, var atteikties pieņemt tirdzniecībai tās mazumtirdzniecības vietās alkoholiskos dzērienus, kuri satur stimulējošus līdzekļus, piemēram, kofeīnu.

               Tomēr šāda atlases norma ir vienādi jāpiemēro gan pašmāju, gan ievestajiem alkoholiskajiem dzērieniem, kuri satur stimulējošus līdzekļus. Ja, kā tas ir šajā gadījumā, pašmāju produkcija nav pieejama un atlases norma nav vērsta uz līdzīgu izstrādājumu pašmāju ražošanas aizsardzību, to nevar uzskatīt par uzņēmēju vai produktu no citām EEZ valstīm nostādīšanu neizdevīgā stāvoklī.


title: Lieta C-352/08: Tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 20. maija spriedums ( Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Modehuis A. Zwijnenburg BV/Staatssecretaris van Financiën (Tiesību aktu tuvināšana — Direktīva 90/434/EEK — Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju maiņai — 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Piemērojamība nodoklim par īpašuma tiesību maiņu)

text:
               3.7.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 179/5

         Tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 20. maija spriedums (Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Modehuis A. Zwijnenburg BV/Staatssecretaris van Financiën

   (Lieta C-352/08) (1)

   (Tiesību aktu tuvināšana - Direktīva 90/434/EEK - Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju maiņai - 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Piemērojamība nodoklim par īpašuma tiesību maiņu)
   2010/C 179/06
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Hoge Raad der Nederlanden

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Modehuis A. Zwijnenburg BV

      Atbildētājs: Staatssecretaris van Financiën

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Hoge Raad der Nederlanden (Hāga) — Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai (OV L 225, 1. lpp.) 11. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija — Krāpšanas vai izvairīšanās no nodokļu maksāšanas jēdziens — Darbība, lai izvairītos no valsts nodokļa, uz kuru neattiecas direktīvā noteiktais aizliegums iekasēt nodokli

      Rezolutīvā daļa:

   Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzēto priekšrocību režīmu izmantošanu nevar atteikt nodokļu maksātājam, kurš ir iecerējis noslēgt tiesisko darījumu kopumu, kurā ietilpst uzņēmumu apvienošana, lai izvairītos no tāda nodokļa maksāšanas, kā pamata prāvā apskatāmais, proti, nodokļa par īpašuma tiesību maiņu, jo šis nodoklis neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

      (1)  OV C 285, 08.11.2008.


title: Lieta C-209/17 P: Apelācijas sūdzība, ko 2017. gada 21. aprīlī NG iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2017. gada 28. februāra rīkojumu lietā T-193/16 NG/Eiropadome

text:
               17.7.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 231/13

         Apelācijas sūdzība, ko 2017. gada 21. aprīlīNG iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2017. gada 28. februāra rīkojumu lietā T-193/16 NG/Eiropadome
   (Lieta C-209/17 P)
   (2017/C 231/17)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzējs: NG (pārstāvji – P. O’Shea, BL, I. Whelan, BL, B. Burns, Solicitor)

      Otra lietas dalībniece: Eiropadome

      Prasījumi

   Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:

               —

               pilnībā atcelt Vispārējās tiesas 2017. gada 28. februāra rīkojumu, kurā Vispārējā tiesa ir nolēmusi prasību noraidīt ar pamatojumu, ka Vispārējai tiesai nav kompetences izskatīt prasību un lemt par to;

               —

               taisīt galīgo spriedumu lietā, kas ir šīs apelācijas sūdzības priekšmets, un nolemt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neatzīstot kompetenci, un piespriest atbildētājai lietā T-193/16 atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesāšanās izdevumus saistībā ar Vispārējās tiesas rīkojumu un Eiropas Savienības Tiesas nolēmumu apelācijas instancē;

               —

               nodot šajā tiesvedībā izskatāmos jautājumus iztiesāšanai Vispārējā tiesā ar norādi, ka tai ir jāatzīst sava kompetence.

      Pamati un galvenie argumenti

               1.

               Pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde.

               2.

               Pienācīga neizvērtēšana, vai apstrīdētais līgums patiesībā nebija atbildētājas lēmums.

               3.

               Būtisku faktisko apstākļu neņemšana vērā.

               4.

               Iesniegto pierādījumu neizvērtēšana.

               5.

               Būtisku jautājumu pilnīga neizmeklēšana un neizvērtēšana.

               6.

               Citu atbilstošu izmeklēšanas darbību neveikšana.

               7.

               Lēmuma pieņemšana bez pietiekamas informācijas.

               8.

               Lietā C-294/83 Tiesas noteikto principu neievērošana.


title: Lieta T-209/11 R: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 21. jūnija rīkojums — MB System /Komisija (Pagaidu noregulējums — Valsts atbalsts — atgūšanas pienākums — Pieteikums par piemērošanas apturēšanu — Steidzamība — Interešu izsvēršana)

text:
               27.8.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 252/33

         Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 21. jūnija rīkojums — MB System/Komisija
   (Lieta T-209/11 R)
   (Pagaidu noregulējums - Valsts atbalsts - atgūšanas pienākums - Pieteikums par piemērošanas apturēšanu - Steidzamība - Interešu izsvēršana)
   2011/C 252/77
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: MB System GmbH & Co. KG (Nordhausen, Vācija) (pārstāvji — G. Brüggen, M. Ackermann un C. Geiert, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — F. Erlbacher un T. Maxian Rusche)

      Priekšmets

   Prasība daļēji apturēt Komisijas 2010. gada 14. decembra Lēmuma C(2010) 8289, galīgā redakcija, par Vācijas valsts atbalstu Nr. C 38/2005 (ex NN 52/2004) par labu Biria grupai piemērošanu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt;

               2)

               lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.