title: Tiesas (virspalāta) 2012. gada 5. jūnija spriedums.#Łukasz Marcin Bonda.#Sąd Najwyższy lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Kopējā lauksaimniecības politika – Vienotā platībmaksājuma shēma – Regula (EK) Nr. 1973/2004 – 138. panta 1. punkts – Atbalsta nepiešķiršana nepareizu ziņu par platībām norādīšanas gadījumā – Šī soda administratīvais vai krimināltiesiskais raksturs – Dubultās sodīšanas aizliegums – Princips "ne bis in idem".#Lieta C‑489/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2012. gada 5. jūnijā (
            *1
         )
      “Kopējā lauksaimniecības politika — Vienotā platībmaksājuma shēma — Regula (EK) Nr. 1973/2004 — 138. panta 1. punkts — Atbalsta nepiešķiršana nepareizu ziņu par platībām norādīšanas gadījumā — Šī soda administratīvais vai krimināltiesiskais raksturs — Dubultās sodīšanas aizliegums — Princips “ne bis in idem”
      Lieta C-489/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Najwyższy (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 27. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 12. oktobrī, kriminālprocesā pret

            Łukasz Marcin Bonda.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot] un A. Prehala [A. Prechal], tiesneši A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Šīmans [K. Schiemann], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], M. Bergere [M. Berger] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 4. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  L. M. Bonda vārdā – J. Markowicz, adwokat,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar, D. Krawczyk un B. Majczyna, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Bouquet un A. Szmytkowska, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 15. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas 2004. gada 29. oktobra Regulas (EK) Nr. 1973/2004, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas (EK) Nr. 1782/2003 piemērošanai attiecībā uz šīs Regulas IV un IV a) sadaļā minētajām atbalsta shēmām un atmatā atstātas zemes izmantošanu izejvielu ražošanai (OV L 345, 1. lpp.), 138. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums ir izteikts lietā, kura ierosināta pret L. M. Bonda saistībā ar tā īstenoto krāpšanu, deklarējot lauksaimniecības platību, par kuru iespējams saņemt vienoto platībmaksājumu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

               3

               Atbilstoši Strasbūrā 1984. gada 22. novembrī parakstītā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola (turpmāk tekstā – “7. protokols”) 4. panta 1. punktam:
               “Nevienu nedrīkst no jauna tiesāt vai sodīt krimināllietā tajā pašā valstī par noziegumu, par kuru viņš jau ir ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu saskaņā ar šīs valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem.”

         Savienības tiesības

      Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95

               4

               Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) preambulas ceturtajā, piektajā, devītajā, desmitajā un divpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
               “tā kā, lai efektīvi apkarotu krāpšanu, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm, visās Kopienas politikas jomās jāievieš vienots tiesību normu kopums;
               tā kā šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi;
               [..]
               tā kā Kopienas pasākumi un sodi, kas paredzēti saskaņā ar kopējās lauksaimniecības politikas mērķiem, ir palīdzības sistēmu sastāvdaļa; tā kā sodu konkrētie mērķi neiespaido to, kā dalībvalstu kompetentās iestādes attiecīgo saimnieciskās darbības subjektu darbību vērtē krimināltiesiskā aspektā; tā kā gadījumos, kad mērķi nav izdevies sasniegt ar profilakses pasākumiem, pasākumu iedarbība jānodrošina ar Kopienas noteikumu tūlītēju piemērošanu un visu Kopienas pasākumu pilnīgu piemērošanu;
               tā kā ne tikai saskaņā ar vispārējo taisnīguma principu un proporcionalitātes principu, bet arī pēc principa ne bis in idem, ievērojot acquis communautaire un šīs regulas spēkā stāšanās brīdī pastāvošos īpašos Kopienas noteikumus, jāpieņem attiecīgi noteikumi, lai novērstu to, ka sakrīt vienām un tām pašām personām par vieniem un tiem pašiem pārkāpumiem uzliktie Kopienas finansiālie sodi un dalībvalsts kriminālsodi;
               [..]
               tā kā šīs regulas piemērošana neskar dalībvalstu krimināllikumu piemērošanu.”

               5

               Šīs regulas 1. pantā ir paredzēts:
               “1.   Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
               2.   “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

               6

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 2. pantu:
               “1.   Administratīvās pārbaudes, pasākumus un sodus piemēro tiktāl, ciktāl tie vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienas tiesību aktu pareizu piemērošanu. Tiem jābūt iedarbīgiem, samērīgiem ar nodarījumu un jāattur no pārkāpumiem, tādējādi pietiekami jāaizsargā Kopienas finansiālās intereses.
               2.   Nav piemērojami administratīvi sodi, kas Kopienas tiesību aktos nav bijuši paredzēti pirms notikušā pārkāpuma. Ja Kopienas noteikumi, kas paredz administratīvus sodus, vēlāk ir grozīti, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus.
               3.   Kopienas tiesību aktos nosaka, kādiem un ar kādu darbības jomu jābūt administratīvajiem pasākumiem un sodiem, kas vajadzīgi konkrēto noteikumu pareizai piemērošanai, ņemot vērā pārkāpuma veidu un smagumu, piešķirto vai saņemto labumu un atbildības pakāpi.
               4.   Kopienas pārbaužu, pasākumu un sodu piemērošanas kārtību regulē dalībvalstu tiesību akti, ievērojot attiecīgos Kopienas tiesību aktus.”

               7

               Regulas Nr. 2988/95 4. pantā ir noteikts:
               “1.   Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:

                        —

                        uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,

                        —

                        pilnīgi vai daļēji liedzot garantijas, kas dotas, atbalstot lūgumu piešķirt labumu, vai avansa saņemšanas brīdī.

                  2.   Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus, un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.
               3.   Ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu mērķiem, labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus radot mākslīgi, šo labumu atbilstoši gadījumam nepiešķir vai atsauc.
               4.   Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”

               8

               Minētās regulas 5. panta redakcija ir šāda:
               “1.   Par tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu nolaidības dēļ var uzlikt šādus administratīvus sodus:

                        a)

                        administratīvu naudassodu;

                        b)

                        maksājumu, kas ir lielāks par nelikumīgi iegūtajām vai ieturētajām summām, vajadzības gadījumā pierēķinot procentus; papildu summu aprēķina pēc procentu likmes, kas nosakāma īpašos noteikumos, un tā nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama kā soda līdzeklis;

                        c)

                        Kopienas noteikumos piešķirta labuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu, pat ja saimnieciskās darbības subjekts nelikumīgi iedzīvojies tikai no kādas labuma daļas;

                        d)

                        labuma uzteikšanu vai atcelšanu uz kādu laiku pēc pārkāpuma izdarīšanas;

                        e)

                        dalībai Kopienas palīdzības sistēmā vajadzīgā apstiprinājuma vai atzinuma pagaidu atcelšanu;

                        f)

                        tiesību aktu nosacījumu izpildei paredzētās garantijas vai ķīlas atņemšanu vai nelikumīgi piešķirtas garantijas summas atlīdzināšanu;

                        g)

                        citus ekonomiskus līdzīga veida un apmēra sodus, kas paredzēti Padomes pieņemtajos nozaru noteikumos, ievērojot attiecīgo nozaru konkrētās prasības un saskaņā ar izpildpilnvarām, ko Padome piešķīrusi Komisijai.

                  2.   Neskarot noteikumus, kas izklāstīti šīs regulas spēkā stāšanas brīdī pastāvošajos nozaru noteikumos, par citiem pārkāpumiem var uzlikt tikai 1. punktā paredzētos sodus, kuri nav līdzvērtīgi kriminālsodiem, ja šiem sodiem ir būtiska nozīme likumības nodrošināšanā.”

               9

               Regulas Nr. 2988/95 6. pantā ir noteikts:
               “1.   Neskarot Kopienas administratīvos pasākumus un sodus, kas noteikti, pamatojoties uz šīs regulas spēkā stāšanās brīdi pastāvošajiem nozaru noteikumiem, ar kompetentās iestādes lēmumu var pārtraukt finansiālo sodu, piemēram, administratīvo naudassodu piemērošanu, ja pret attiecīgo personu sakarā ar vieniem un tiem pašiem faktiem sākta krimināllieta. Līdz ar administratīvās lietas pārtraukšanu pārtrūkst 3. pantā paredzētais noilguma termiņš.
               2.   Ja krimināllietu neturpina, atsākama pārtrauktā administratīvā lieta.
               3.   Pēc krimināllietas izbeigšanas pārtrauktā administratīvā lieta atsākama, ja vien to neliedz darīt vispārējie tiesiskie principi.
               4.   Ja administratīvā procedūra ir atsākta, administratīvā iestāde nodrošina to, ka tiek uzlikts sods, kas vismaz līdzvērtīgs attiecīgajos Kopienas noteikumos paredzētajiem, un var ņemt vērā tiesas iestāžu sodus, kas tai pašai personai piespriesti sakarā ar vieniem un tiem pašiem faktiem.
               5.   Šā panta 1. līdz 4. punkts neattiecas uz finansiāliem sodiem, kas ir finansiālā atbalsta sistēmu būtiska sastāvdaļa un kurus var uzlikt neatkarīgi no kriminālsodiem, ja un ciktāl tie nav līdzvērtīgi šādiem sodiem.”

         Regula (EK) Nr. 1782/2003

               10

               Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp., un kļūdu labojums – OV 2004, L 94, 70. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2005. gada 26. janvāra Regulu (EK) Nr. 118/2005 (OV L 24, 15. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1782/2003”), preambulas 21. apsvērumā ir paredzēts:
               “Atbalsta shēmas saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku paredz tiešu atbalstu ienākumiem, jo īpaši, lai nodrošinātu pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem. Šis mērķis ir cieši saistīts ar lauku rajonu uzturēšanu. Lai novērstu Kopienas līdzekļu nepareizu sadali, atbalsta maksājumus nemaksā lauksaimniekiem, kuri ir mākslīgi radījuši apstākļus, kas vajadzīgi tādu maksājumu ieguvei.”

               11

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 24. panta noteikumiem:
               “1.   Neierobežojot maksājumu samazinājumus un nepiešķiršanu, kā paredzēts šīs regulas 6. pantā, ja atklājas, ka lauksaimnieks neatbilst nosacījumiem, kas saistīti ar atbalsta piešķiršanu, kā paredzēts šajā regulā vai Regulas (EK) Nr. 1259/1999 2.a pantā, maksājumu vai maksājuma daļu, kuru piešķir vai kuru jāpiešķir un par kuru atbalsta piešķiršanas nosacījumi ir ievēroti, samazina un nepiešķir gadījumos, kas jānosaka saskaņā ar šīs regulas 144. panta 2. punktā minēto procedūru.
               2.   Samazinājuma procentuālā daļa ir atšķirīga atkarībā no atklātās neatbilstības nopietnības, apjoma, pastāvības un atkārtošanās un var novest pie pilnīgas maksājuma nepiešķiršanas no vienas vai vairākām atbalsta shēmām par vienu vai vairākiem kalendārajiem gadiem.”

         Regula Nr. 1973/2004

               12

               Regulas Nr. 1973/2004 preambulas 69. apsvērumā ir noteikts:
               “[..] Regulas [..] Nr. 1782/2003 143. panta b) punkts ļauj Čehijas Republikai, Igaunijai, Kiprai Latvijai, Lietuvai, Ungārijai, Maltai, Polijai, Slovākijai un Slovēnijai (jaunajām dalībvalstīm) aizvietot tiešos maksājumus ar vienreizējiem maksājumiem (“vienas platības maksājumu shēma”). Tāpēc Čehijas Republikai, Igaunijai, Kiprai, Latvijai, Lietuvai, Ungārijai, Polijai un Slovākijai ir jāizdara izvēle. Tādēļ jānosaka detalizēti nosacījumi vienas platības maksājumu shēmas pielietošanai.”

               13

               Šīs regulas 138. pantā ir paredzēts:
               “1.   Izņemot force majeure gadījumus vai ārkārtas gadījumus, kā definēts Regulas (EK) Nr. 796/2004 72. pantā, [ja] administratīvu vai neatliekamu pārbaužu laikā tiek konstatēta izveidotā atšķirība starp deklarētajām un noteiktajām platībām Regulas (EK) Nr. 796/2004 2. panta 22. punktā, [un ja] šī atšķirība ir vairāk kā 3 %, bet mazāk kā 30 % no noteiktās platības, apjomi, kuri garantēti pēc viena platības maksājuma shēmas, par attiecīgo gadu tiks samazināti divreiz.
               Ja starpība ir lielāka par 30 % no noteiktās platības, netiek garantēta palīdzība par attiecīgo gadu.
               Ja starpība ir vairāk kā 50 %, zemnieks tiek izslēgts no palīdzības saņemšanas apjomam, kas atbilst starpībai starp deklarēto un noteikto platību. Apjoms tiks veikts pret palīdzības maksājumu, kuram zemnieks ir pilnvarots, piemērojot pieteikumu, kuru viņš ir veicis trīs kalendāro gadu laikā pēc veiktā konteksta.
               2.   Kad ir starpība starp deklarēto un noteikto platību, rodas neprecizitātes, kuras notikušas starptautiskā līmenī, palīdzība, kuru zemnieks būtu saņēmis, netiks garantēta uz attiecīgo kalendāro gadu. [Kad starpība starp deklarēto un noteikto platību ir radusies tīši pieļautas neprecizitātes dēļ, palīdzība, kuru zemnieks būtu saņēmis, netiks garantēta attiecīgajā kalendārajā gadā].
               Vēl vairāk, gadījumos, ja starpība ir vairāk kā 20 % no noteiktās platības, zemnieks tiek izslēgts no palīdzības saņemšanas tādā mērā, kas attiecas uz starpību starp deklarēto un noteikto platību. Apjoms atkal jānosaka iesniegto pieteikumu kontekstā trīs kalendāro gadu laikā.
               3.   Iemesls, kāpēc tiek ieviestas noteiktas platības Regulas (EK) Nr. 796/2004 2. panta 22. punkta un Regulas (EK) Nr. 1782/2003 143.b panta 5. punkta un 143.b panta 6. punkta 1. daļas un 137. panta kontekstā. [Apstiprinātās platības Regulas (EK) Nr. 796/2004 2. panta 22. punkta izpratnē noteikšanai ir piemērojami Regulas [..] Nr. 1782/2003 143.b panta 5. punkts un 143.b panta 6. punkta 1. daļa un [šīs regulas] 137. pants.]”

         Polijas tiesiskais regulējums

               14

               1997. gada 6. jūnija likuma par kriminālkodeksu (Ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks karny, Dz. U., 1997, Nr. 88, 553. pozīcija) 297. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Personu, kura ar mērķi savā vai kādas citas personas labā saņemt no bankas vai kādas organizatoriskas vienības, kas atbilstoši tiesību aktiem veic līdzīgu saimniecisko darbību, vai no kādas organizācijas vai institūcijas, kas pārvalda valsts līdzekļus, kredītu, aizdevumu, drošības naudu, garantiju, akreditīvu, dotāciju, subsīdiju, bankas apstiprinājumu no drošības naudas, garantijas vai līdzīga finanšu pakalpojuma izrietošajām saistībām ar noteiktu ekonomiska rakstura mērķi, elektronisku maksājuma instrumentu vai publisko iepirkumu, ir iesniegusi viltotu, izmainītu, nepatiesu vai krāpnieciska rakstura informāciju saturošu dokumentu vai krāpniecisku rakstveida deklarāciju attiecībā uz apstākļiem, kuriem ir izšķiroša nozīme iepriekš minētā finanšu atbalsta, maksāšanas instrumenta vai iepirkuma saņemšanā, soda ar brīvības atņemšanas sodu no trīs mēnešiem līdz pieciem gadiem.”

               15

               Saskaņā ar 1997. gada 6. jūnija likuma par kriminālprocesa kodeksu (Ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks postępowania karnego, Dz. U., 1997, Nr. 89, 555. pozīcija; turpmāk tekstā – “Kriminālprocesa kodekss”) 17. panta 1. punkta 7. un 11. apakšpunktu:
               “Procesu neierosina vai gadījumā, ja tas jau ir ierosināts, izbeidz, ja:
               [..]
               ir galīgi izbeigts vai jau ir ierosināts kriminālprocess attiecībā uz tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem un to pašu personu,
               [..]
               pastāv citi apstākļi, kas neļauj ierosināt procesu.
               [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               16

               2005. gada 16. maijāL. M. Bonda iesniedza Biuro Powiatowe Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa (Lauksaimniecības restrukturizācijas un modernizācijas aģentūras reģionālā nodaļa, turpmāk tekstā – “reģionālā nodaļa”) pieteikumu par vienotā platībmaksājuma saņemšanu par 2005. gadu.

               17

               Šajā pieteikumā viņš nepareizi deklarēja apstrādātās lauksaimniecības platības un šajās platībās audzētos kultūraugus, norādot pārāk lielu lauksaimniecībā izmantoto platību – 212,78 ha 113,49 ha vietā.

               18

               2006. gada 25. jūnijā reģionālās nodaļas vadītājs, pamatojoties uz Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktu, pieņēma lēmumu, ar kuru, pirmkārt, atteica L. M. Bonda vienotā platībmaksājuma saņemšanu par 2005. gadu un, otrkārt, kā sodu piemēroja viņam tiesību uz vienoto platībmaksājumu zaudēšanu uz trim gadiem, kas seko gadam, kurā bija iesniegts pieteikums ar nepareizām ziņām, par summu, kas atbilst starpībai starp reālo un deklarēto platību.

               19

               Ar 2009. gada 14. jūlija spriedumu Sąd Rejonowy w Goleniowie [Goleņovas rajona tiesa] saskaņā ar 1997. gada 6. jūnija likuma par kriminālkodeksu 297. panta 1. punktu notiesāja L. M. Bonda par krāpšanu saistībā ar subsīdijām, jo viņš ar mērķi iegūt subsīdijas bija nepatiesi norādījis apstākļus, kuriem ir izšķiroša nozīme vienotā platībmaksājuma saņemšanā. Līdz ar to L. M. Bonda tika piespriests nosacīts brīvības atņemšanas sods uz astoņiem mēnešiem ar pārbaudes laiku uz diviem gadiem, kā arī naudas sods 80 dienu darba algas apmērā (vienas dienas alga ir PLN 20).

               20

               Par šo spriedumu L. M. Bonda iesniedza apelācijas sūdzību Sąd Okręgowy w Szczecinie (Ščecinas apgabaltiesa), kura to atcēla un atzina, ka kriminālprocess nav pieļaujams, jo L. M. Bonda tās pašas rīcības dēļ jau bija piemērots administratīvais sods. Līdz ar to šī tiesa ar 2010. gada 19. marta nolēmumu atbilstoši Kriminālprocesa kodeksa 17. panta 1. punkta 11. apakšpunktam atzina tiesvedību par izbeidzamu pirms sprieduma taisīšanas un izbeidza kriminālprocesu.

               21

                  Prokurator Generalny (ģenerālprokurors) iesniedza kasācijas sūdzību par šo nolēmumu Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), norādot uz būtisku iepriekš minētā 17. panta 1. punkta 11. apakšpunktā ietvertā procesuālā noteikuma pārkāpumu.

               22

                  Sąd Najwyższy ir norādījusi, ka, kaut arī nav šaubu, ka rīcība, kuras dēļ L. M. Bonda tika piemērots Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktā paredzētais pasākums, ir tā pati, kas ir bijusi kriminālsodāmības priekšmets, tā tomēr uzskata, ka, ciktāl pret L. M. Bonda ierosinātajā kriminālprocesā pieņemtais nolēmums par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas ir balstīts uz Kriminālprocesa kodeksa 17. panta 1. punkta 11. apakšpunktu, tas ir atzīstams par kļūdainu.

               23

                  Sąd Najwyższy būtībā uzskata, ka tikai Kriminālprocesa kodeksa 17. panta 1. punkta 7. apakšpunkts var būt atbilstošs juridisks pamats iepriekš minētā procesa izbeigšanai. Līdz ar to, lai varētu pieņemt nolēmumu pamatlietā, būtu jānosaka, vai reģionālā biroja ierosināto procesu var uzskatīt par tādu, kuram ir krimināltiesisks raksturs šīs tiesību normas izpratnē. Iesniedzējtiesa šajā ziņā ir precizējusi, ka, kaut arī, veicot gramatisku šīs tiesību normas interpretāciju, uz šo jautājumu būtu jāatbild noliedzoši, šo tiesību normu tomēr ir jāinterpretē, ievērojot 7. protokola 4. panta 1. punktu.

               24

               Šādos apstākļos Sąd Najwyższy uzskata, ka ir jāizvērtē attiecīgajam lauksaimniekam atbilstoši Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktam piemērotā soda tiesiskais raksturs.

               25

               Uzskatot, ka tajā izskatāmā strīda atrisinājums ir atkarīgs no iepriekš minētā 138. panta interpretācijas, Sąd Najwyższy nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Kāds tiesiskais raksturs ir [Regulas Nr. 1973/2004] 138. pantā paredzētajam sodam, saskaņā ar kuru lauksaimnieks par gadiem, kas seko tam gadam, kurā viņš ir nepatiesi deklarējis platības lielumu, kas ir [vienotā platībmaksājuma] pamatā, nesaņem tiešos maksājumus?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               26

               Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka šī noteikuma otrajā un trešajā daļā paredzētie pasākumi – atbilstoši kuriem lauksaimnieks nesaņem atbalstu par gadu, kurā tas ir nepatiesi deklarējis platību, par kuru tam ir tiesības pretendēt uz atbalstu, un par summu, kas atbilst starpībai starp deklarēto platību un apstiprināto platību, tiek samazināts tā atbalsta apmērs, uz kuru tam būtu bijušas tiesības pretendēt nākamajos trīs kalendārajos gados, – ir uzskatāmi par krimināltiesiska rakstura sodiem.

               27

               Vispirms ir jākonstatē, ka Sąd Najwyższy lūdz Tiesai interpretēt Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktu, jo “ne bis in idem” princips, kas ir ietverts Kriminālprocesa kodeksa 17. panta 1. punkta 7. apakšpunktā, pamatlietā var tikt piemērots tikai tad, ja šajā 138. panta 1. punktā paredzētos pasākumus var kvalificēt kā krimināltiesiska rakstura sodus.

               28

               Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa ir jau nospriedusi, ka kopējās lauksaimniecības politikas tiesiskajā regulējumā paredzētajiem sodiem, kā, piemēram, īslaicīgai atbalsta shēmas nepiemērošanai saimnieciskās darbības subjektam, nav krimināltiesiska rakstura (skat. 1987. gada 18. novembra spriedumu lietā 137/85 Maizena u.c., Recueil, 4587. lpp., 13. punkts; 1992. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-240/90 Vācija/Komisija, Recueil, I-5383. lpp., 25. punkts, kā arī 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-210/00 Käserei Champignon Hofmeister, Recueil, I-6453. lpp., 43. punkts).

               29

               Tiesa būtībā atzina, ka šāda atbalsta shēmas nepiemērošana ir nepieciešama, lai novērstu tos daudzos pārkāpumus, kas tiek izdarīti saistībā ar atbalstu lauksaimniecībai un kas saistībā ar to radīto Savienības budžeta ievērojamo slogu var ierobežot tos pasākumus, ko šajā nozarē veic iestādes, lai stabilizētu tirgus situāciju, atbalstītu lauksaimnieku dzīves līmeni un rūpētos par patērētāju apgādāšanu ar precēm par samērīgām cenām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Käserei Champignon Hofmeister, 38. punkts).

               30

               Sava vērtējuma pamatojumam Tiesa arī norādīja, ka pārkāptās tiesību normas attiecas vienīgi uz saimnieciskās darbības subjektiem, kuri labprātīgi bija izlēmuši izmantot lauksaimniecības nozares atbalsta shēmu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Maizena u.c., 13. punkts; lietā Vācija/Komisija, 26. punkts, kā arī lietā Käserei Champignon Hofmeister, 41. punkts). Tā arī norādīja, ka, tā kā atbalsts Savienības atbalsta shēmas ietvaros ir sniedzams tikai tad, ja tā saņēmējs garantē absolūtu godīgumu un uzticamību, sods, kas tiek piemērots par šo prasību neievērošanu, ir īpašs administratīva veida pasākums, kas ir atbalsta shēmas sastāvdaļa un kura mērķis ir garantēt, lai Savienības publiskie līdzekļi tiktu finansiāli pārvaldīti atbilstoši noteikumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Käserei Champignon Hofmeister, 41. punkts).

               31

               Nekas neliecina par to, ka saistībā ar Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punkta otrajā un trešajā daļā paredzētajiem pasākumiem būtu sniedzama citāda atbilde.

               32

               Nav ticis apstrīdēts, ka tikai tiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri ir iesnieguši pieteikumu, lai izmantotu ar Regulu Nr. 1973/2004 izveidoto atbalsta shēmu, var tikt piemēroti šīs regulas 138. panta 1. punkta otrajā un trešajā daļā paredzētie pasākumi, ja izrādās, ka informācija, kuru šie saimnieciskās darbības subjekti ir norādījuši pieteikumu pamatošanai, ir kļūdaina. Turklāt arī šie pasākumi ir īpašs administratīva rakstura pasākums, kurš ir konkrētas atbalsta shēmas neatņemama sastāvdaļa un kura mērķis ir garantēt, lai Savienības publiskie līdzekļi tiktu finansiāli pārvaldīti atbilstoši noteikumiem.

               33

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 2988/95 1. panta – kurā ir noteikts visām Kopienas politikas jomām vienots tiesību normu kopums – izriet, ka jebkurš Savienības tiesību normas pārkāpums, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības budžetam vai tās pārvaldītajiem budžetiem, ir atzīstams par “pārkāpumu” un rada pamatu “administratīvo pasākumu un sodu” piemērošanai.

               34

               Turpinot – no Regulas Nr. 2988/95 5. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkta izriet, ka ar Kopienas noteikumiem piešķirta labuma pilnīga vai daļēja atcelšana, pat ja saimnieciskās darbības subjekts nelikumīgi iedzīvojies tikai no kādas labuma daļas, kā arī labuma uzteikšana vai atcelšana uz kādu laiku pēc pārkāpuma izdarīšanas ir uzskatāma par administratīvu sodu. Šie divi gadījumi ir paredzēti Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktā.

               35

               Visbeidzot, kaut arī Regulas Nr. 2988/95 6. panta 1.–4. punktā ir ietverti noteikumi par valstī ierosinātā kriminālprocesa ņemšanu vērā atbilstoši Savienības tiesībām ierosinātajā administratīvajā procesā, no šīs regulas preambulas devītā apsvēruma un 6. panta 5. punkta izriet, ka administratīvie sodi, kas noteikti, īstenojot kopējās lauksaimniecības politikas mērķus, ir atbalsta shēmu būtiska sastāvdaļa, ka tiem ir pašiem savs mērķis un ka tos var piemērot neatkarīgi no iespējamajiem kriminālsodiem, ja un ciktāl tie nav līdzvērtīgi šādiem sodiem.

               36

               Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punkta otrajā un trešajā daļā paredzēto pasākumu administratīvo raksturu nevar atspēkot ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru attiecībā uz jēdzienu “kriminālprocess” 7. protokola 4. panta 1. punkta izpratnē, uz kuru ir atsaukusies iesniedzējtiesa.

               37

               Saskaņā ar šo judikatūru nozīme šajā ziņā ir trīs kritērijiem. Pirmais no tiem ir attiecīgā pārkāpuma juridiskā kvalifikācija valsts tiesībās, otrais ir pats pārkāpuma veids un trešais – soda veids un tā smaguma pakāpe, ko attiecīgā persona riskē uzņemties (it īpaši skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1976. gada 8. jūnija spriedumu lietā Engel u.c. pret Nīderlandi, A sērija, Nr. 22, 80.–82. punkts, kā arī 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā Zolotoukhine pret Krieviju, prasības pieteikums Nr. 14939/03, 52. un 53. punkts).

               38

               Saistībā ar pirmo no minētajiem kritērijiem ir jānorāda, ka atbilstoši Savienības tiesībām, kas šajā gadījumā ir pielīdzināmas “valsts tiesībām” Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izpratnē, Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par krimināltiesiska rakstura pasākumiem.

               39

               Saistībā ar otro no minētajiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai attiecīgajam saimnieciskās darbības subjektam piemērotajam sodam ir galvenokārt represīvs mērķis.

               40

               Šajā gadījumā no šī sprieduma 28.–32. punktā veiktās analīzes izriet, ka Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punkta otrajā un trešajā daļā paredzētie pasākumi ir piemērojami tikai attiecībā uz tiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri vēlas izmantot ar šo regulu ieviesto atbalsta shēmu, un ka šo pasākumu mērķis nav represīvs, bet galvenokārt ir saistīts ar Savienības publisko līdzekļu pārvaldības aizsardzību, paredzot īslaicīgu tāda saņēmēja izslēgšanu, kurš savā atbalsta pieteikumā ir norādījis nepareizas ziņas.

               41

               Kā savu secinājumu 65. punktā minējusi ģenerāladvokāte, uz to, ka iepriekš minētajiem pasākumiem nav represīva rakstura, norāda arī tas, ka atbalsta apmēra samazinājuma, kas lauksaimniekam var tikt izmaksāts pēc gada, kurā tika konstatēts pārkāpums, sekojošajos gados, priekšnosacījums ir pieteikuma par šiem gadiem iesniegšana. Tādējādi, ja lauksaimnieks nākamajos gados neiesniedz pieteikumu, sods, kas tam var tikt piemērots atbilstoši Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktam, kļūst neefektīvs. Tas tā ir arī tad, ja šis lauksaimnieks vairs neatbilst nosacījumiem atbalsta saņemšanai. Visbeidzot sods kļūst daļēji neefektīvs arī tad, ja atbalsta summa, uz kuru lauksaimniekam nākamajos gados var būt tiesības, ir mazāka par summu, kas ir ieturama no attiecīgās atbalsta summas atbilstoši nelikumīgi saņemtā atbalsta samazināšanas pasākumam.

               42

               No tā izriet, ka ar šī sprieduma 37. punktā minēto otro kritēriju nav pietiekami, lai atzītu, ka Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktā paredzētajiem pasākumiem ir krimināltiesisks raksturs.

               43

               Saistībā ar trešo kritēriju papildus tam, kas jau ir norādīts šī sprieduma 41. punktā, ir jāmin, ka Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punkta otrajā un trešajā daļā paredzēto sodu vienīgās sekas ir tādas, ka attiecīgajam lauksaimniekam tiek liegta iespēja saņemt atbalstu.

               44

               Līdz ar to šie sodi nevar tikt pielīdzināti krimināltiesiska rakstura sodiem, pamatojoties uz šī sprieduma 37. punktā minēto trešo kritēriju.

               45

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka raksturiezīmes, kas piemīt Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punktā paredzētajiem sodiem, neļauj secināt, ka šie sodi būtu kvalificējami kā krimināltiesiska rakstura sodi.

               46

               Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1973/2004 138. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka šī noteikuma otrajā un trešajā daļā paredzētie pasākumi – atbilstoši kuriem lauksaimnieks nesaņem atbalstu par gadu, kurā tas ir nepatiesi deklarējis platību, par kuru tam ir tiesības pretendēt uz atbalstu, un par summu, kas atbilst starpībai starp deklarēto platību un apstiprināto platību, tiek samazināts tā atbalsta apmērs, uz kuru tam būtu bijušas tiesības pretendēt nākamajos trīs kalendārajos gados, – nav uzskatāmi par krimināltiesiska rakstura sodiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               47

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                     Komisijas 2004. gada 29. oktobra Regulas (EK) Nr. 1973/2004, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas (EK) Nr. 1782/2003 piemērošanai attiecībā uz šīs Regulas IV un IV a) sadaļā minētajām atbalsta shēmām un atmatā atstātas zemes izmantošanu izejvielu ražošanai, 138. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka šī noteikuma otrajā un trešajā daļā paredzētie pasākumi – atbilstoši kuriem lauksaimnieks nesaņem atbalstu par gadu, kurā tas ir nepatiesi deklarējis platību, par kuru tam ir tiesības pretendēt uz atbalstu, un par summu, kas atbilst starpībai starp deklarēto platību un apstiprināto platību, tiek samazināts tā atbalsta apmērs, uz kuru tam būtu bijušas tiesības pretendēt nākamajos trīs kalendārajos gados, – nav uzskatāmi par krimināltiesiska rakstura sodiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – poļu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 2.maijā.#Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pret Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi.#Regula (EK) Nr. 460/2004 - Eiropas Tīklu un informācijas drošības aģentūra - Juridiskā pamata izvēle.#Lieta C-217/04.

text:
      Lieta C‑217/04
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
      pret
      Eiropas Parlamentu
      un
      Eiropas Savienības Padomi
      Regula (EK) Nr. 460/2004 – Eiropas Tīklu un informācijas drošības aģentūra – Juridiskā pamata izvēle
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 22. septembrī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 2. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesību aktu tuvināšana — EKL 95. pants — Piemērošanas joma
      (EKL 95. pants)
      2.     Tiesību aktu tuvināšana — Telekomunikāciju nozare
      (EKL 95. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regula Nr. 460/2004)
      1.     Ar frāzi “pasākumi, lai tuvinātu [..] aktus”, kas minēta EKL 95. pantā, Līguma autori atkarībā no saskaņojamās nozares vispārējā
         konteksta un konkrētajiem apstākļiem ir vēlējušies Kopienas likumdevējam piešķirt izvērtēšanas brīvību attiecībā uz to, kāda
         aktu tuvināšanas tehnika ir vispiemērotākā vēlamā rezultāta sasniegšanai, jo īpaši nozarēs, kurām piemīt tehniski sarežģītas
         īpašības.

      Šajā sakarā jāpiebilst, ka nekas EKL 95. panta tekstā neliek secināt, ka Kopienas likumdevēja uz šā panta pamata pieņemtajiem
         pasākumiem attiecībā uz to adresātiem būtu jāaprobežojas tikai ar dalībvalstīm. Faktiski varētu izrādīties nepieciešams –
         saskaņā ar minētā likumdevēja veiktu analīzi – paredzēt kādas Kopienas iestādes izveidošanu, kuras uzdevums ir sniegt ieguldījumu
         saskaņošanas procesa realizācijā, gadījumos, kad uz minēto normu balstīto aktu īstenošanai ir atbilstošāka neobligātu, papildinošu
         un pārraudzības pasākumu pieņemšana.

      Tomēr šādai iestādei uzticētajiem uzdevumiem ir jābūt cieši saistītiem ar jomām, kas ir dalībvalstu normatīvo un administratīvo
         normu tuvināšanas priekšmets. Tas it īpaši ir attiecināms uz situāciju, kad izveidotā iestāde sniedz pakalpojumus valsts iestādēm
         un/vai uzņēmējiem, kuri ietekmē vienveidīgu saskaņošanas aktu īstenošanu un kuri var veicināt to piemērošanu.

      (sal. ar 43.–45. punktu)
      2.     EKL 95. pants ir pareizs Regulas Nr. 460/2004, ar ko izveido Eiropas Tīklu un informācijas drošības aģentūru, juridiskais
         pamats.

      Pirmkārt, saistībā ar minētās Regulas 2. pantā noteiktajiem Aģentūras mērķiem no Direktīvas 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem
         noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem 1. panta 1. punkta izriet, ka ar šo direktīvu
         izveido saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, saistītu iekārtu un
         saistītu pakalpojumu reglamentēšanai. Turklāt daudzos speciālo direktīvu noteikumos ir izteiktas Kopienas likumdevēja rūpes
         par tīklu un informācijas drošību. Tā tas ir arī Direktīvas 2002/20 par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu,
         Direktīvas 2002/22 par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu, Direktīvas 2002/58 par personas datu apstrādi
         un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē, Direktīvas 95/46 par personu aizsardzību attiecībā uz personas
         datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un Direktīvas 1999/93 par Kopienas elektronisko parakstu sistēmu gadījumā. Turklāt
         saskaņā ar Regulas 3. pantu Aģentūrai uzticētie uzdevumi ir cieši saistīti ar Direktīvas 2002/21 un speciālo direktīvu mērķiem
         tīklu un informācijas drošības jomā.

      Otrkārt, attiecībā uz Kopienu likumdošanas minētajā jomā īstenošanu minētā regula nav atsevišķs pasākums, bet gan iekļaujas
         Direktīvā 2002/21 un speciālajās direktīvās par elektroniskajiem komunikāciju tīkliem ietvertajā normatīvajā kontekstā, un
         tās mērķis ir elektronisko komunikāciju jomas iekšējā tirgus īstenošana. Turklāt, darbojoties jomā, kurā tiek realizētas ne
         tikai sarežģītas, bet arī ātri mainīgas tehnoloģijas, likumdevējs uzskatīja, ka tādas Kopienu iestādes izveide kā Aģentūra
         ir piemērots līdzeklis iespējamo atšķirību novēršanai, kuras varētu būt šķērslis iekšējā tirgus labai darbībai attiecīgajā
         jomā.

      Visbeidzot, lasot saistīti Regulas 25. panta 1. un 2. punktu un 27. pantu, saskaņā ar kuriem Aģentūra ir jāizveido uz noteiktu
         laiku un no tās darbības varēs secināt, vai šis laika posms ir jāpagarina, izriet, ka Kopienu likumdevējs ir uzskatījis, ka,
         pirms tiek pieņemts lēmums par Aģentūras likteni, būtu vēlams veikt izvērtējumu par šīs Aģentūras darbības efektivitāti, kā
         arī tās ieguldījuma efektivitāti Direktīvas 2002/21 un speciālo direktīvu īstenošanā.

      (sal. ar 47., 48., 50.–55., 58., 60.–62. un 65.–67. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 2. maijā (*)

      Regula (EK) Nr. 460/2004 – Eiropas Tīklu un informācijas drošības aģentūra – Juridiskā pamata izvēle
      Lieta C‑217/04
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2004. gada 20. maijā cēla
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv M. Bezels [M. Bethell], pārstāvis, kam palīdz Lords Goldsmits [Lord Goldsmith] un N. Peins [N. Paines], QC, kā arī T. Vards [T. Ward], barrister,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Parlamentu, ko pārstāv K. Bredlijs [K. Bradley] un U. Rēslains [U. Rösslein], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā, un

      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv M. Veiga [M. Veiga] un A. Lopess Sabino [A. Lopes      Sabino], pārstāvji,

      atbildētāji,
      ko atbalsta:
      Somijas Republika, ko pārstāv T. Pinne [T. Pynnä] un A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāves,

      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv F. Benjons [F. Benyon] un M. Šoters [M. Shotter], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] un J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Klučka [J. Klučka] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu, un pēc tiesas sēdes 2005. gada 7. septembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 22. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasību Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdz atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 10. marta
         Regulu (EK) Nr. 460/2004, ar ko izveido Eiropas Tīklu un informācijas drošības aģentūru (OV L 77, 1. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Regula”).

      2       Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 25. novembra rīkojumu Somijas Republikai un Eiropas Kopienu Komisijai tika atļauts iestāties
         lietā Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes atbalstam.

       Atbilstošās tiesību normas
       Vispārīgais Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem
         attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.) 1. panta 1. punktu tās
         mērķis ir paredzēt saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu, kā arī saistītu iekārtu un saistītu pakalpojumu
         reglamentēšanai. Tajā it īpaši ir noteikti valstu likumdevēju iestāžu uzdevumi un paredzētas vairākas procedūras saskaņoto
         noteikumu harmonizētai piemērošanai visā Kopienā.

      4       Kopienu tiesiskajā regulējumā par elektronisko komunikāciju tīkliem ietilpst arī šādas direktīvas (turpmāk tekstā – “attiecīgās
         direktīvas”):

      –       Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar
         tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV L 108, 7. lpp.);

      –       Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu
         atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV L 108, 21. lpp.);

      –       Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā
         uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.);

      –       Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīva 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību
         elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV L 201, 37. lpp.);

      –       Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 13. decembra Direktīva 1999/93/EK par Kopienas elektronisko parakstu sistēmu (elektronisko
         parakstu direktīva) (OV 2000, L 13, 12. lpp.);

      –       Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīva 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem
         aspektiem, it īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV L 178, 1. lpp.).

      5       Ar 2002. gada 29. jūlija Lēmumu 2002/627/EK (OV L 200, 38. lpp.) Komisija izveidoja elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu
         Eiropas reglamentējošo iestāžu grupu.

       Regula
      6       Regula tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu. Ar tās pirmā panta pirmo punktu ir noteikta Eiropas Tīklu un informācijas
         drošības aģentūras izveide (turpmāk tekstā – “Aģentūra”).

      7       Regulas 1. panta 2. punktā noteikts, ka Aģentūra “palīdz Komisijai un dalībvalstīm un tātad sadarbojas ar uzņēmēju sabiedrību,
         lai palīdzētu tiem ievērot tīkla un informācijas drošības prasības, ieskaitot tās, kas noteiktas pašreizējos un turpmākajos
         Kopienas tiesību aktos, piemēram, Direktīvā 2002/21/EK, tā nodrošinot netraucētu iekšējā tirgus darbību”.

      8       Regulas 2. pants ar nosaukumu “Mērķi” ir šāds:
      “1.      Aģentūra uzlabo Kopienas, dalībvalstu un tātad uzņēmēju sabiedrības spēju novērst un risināt tīklu un informācijas drošības
         problēmas un reaģēt uz tām.

      2.      Aģentūra savas kompetences robežās, kas noteiktas šajā regulā, sniedz palīdzību Komisijai un dalībvalstīm un konsultē tās
         jautājumos, kas attiecas uz tīklu un informācijas drošību.

      3.      Ar dalībvalstu un Kopienas pūlēm Aģentūra attīsta augsta līmeņa kompetenci. Šo kompetenci Aģentūra izmanto, lai veicinātu
         plašu sadarbību starp valsts un privātā sektora dalībniekiem.

      4.      Aģentūra pēc pieprasījuma palīdz Komisijai tehniskajā sagatavošanās darbā, lai atjauninātu un izstrādātu Kopienas tiesību
         aktus tīklu un informācijas drošības jomā.”

      9       Regulas 3. pantā ir noteikti Aģentūras uzdevumi, kuri veicami, lai “nodrošinātu 1. un 2. pantā noteikto mērķu un piemērošanas
         jomas pienācīgu īstenošanu”. Tās uzdevumi ir šādi:

      “a)      vākt attiecīgu informāciju, lai analizētu esošos un iespējamos riskus un, īpaši Eiropas līmenī, tos riskus, kas varētu ietekmēt
         elektronisko komunikāciju tīklu elastīgumu un pieejamību un tās informācijas autentiskumu, integritāti un konfidencialitāti,
         kura ir pieejama un kuru pārraida pa tiem, kā arī darīt zināmus analīzes rezultātus dalībvalstīm un Komisijai;

      b)      konsultēt Eiropas Parlamentu, Komisiju, Eiropas organizācijas vai dalībvalstu izraudzītās kompetentās iestādes un pēc pieprasījuma
         sniegt palīdzību saskaņā ar saviem mērķiem;

      c)      uzlabot sadarbību starp dažādiem dalībniekiem, kas darbojas tīklu un informācijas drošības jomā, cita starpā regulāri organizējot
         apspriedes ar ražotājiem, augstskolām un citu attiecīgo nozaru pārstāvjiem un veidojot saziņas tīklus Kopienas struktūrām,
         dalībvalstu izraudzītajām valsts sektora struktūrām, privātā sektora struktūrām un patērētāju organizācijām;

      d)      veicināt sadarbību starp Komisiju un dalībvalstīm kopīgu metodoloģiju izstrādē tīklu un informācijas drošības problēmu novēršanai,
         risināšanai un reaģēšanai uz tām;

      e)      sniegt ieguldījumu informētības uzlabošanā un savlaicīgas, objektīvas un pilnīgas informācijas pieejamībā attiecībā uz tīklu
         un informācijas drošību visiem lietotājiem, cita starpā veicinot attiecīgā laika labāko prakšu apmaiņu, ieskaitot lietotāju
         brīdināšanas metodes, kā arī meklējot valsts un privātā sektora iniciatīvu sinerģiju;

      f)      palīdzēt Komisijai un dalībvalstīm to dialogā ar ražotājiem, lai risinātu ar drošību saistītas problēmas, kas attiecas uz
         aparatūras un programmatūras ražojumiem;

      g)      sekot tīklu un informācijas drošības ražojumu un pakalpojumu standartu attīstībai;
      h)      konsultēt Komisiju par pētniecību tīklu un informācijas drošības un efektīvas riska novēršanas tehnoloģiju lietošanas jomā;
      i)      veicināt riska novērtēšanas darbības, savstarpēji izmantojamus riska pārvaldības risinājumus un pētījumus par novēršanas pārvaldības
         risinājumiem valsts un privātā sektora organizācijās;

      j)      sniegt ieguldījumu Kopienas centienos sadarboties ar trešām valstīm un pēc vajadzības – ar starptautiskām organizācijām, lai
         veicinātu vienotu starptautisku pieeju tīklu un informācijas drošības jautājumiem, tā veicinot tīklu un informācijas drošības
         kultūras attīstību;

      k)      neatkarīgi izteikt savus secinājumus un dot orientējošus norādījumus par jautājumiem, kas ir tās darbības un mērķu jomā.”
      10     Regulas 2. un 3. iedaļa attiecīgi ir par Aģentūras organizāciju un darbību.
       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      11     Savu apsvērumu par Regulas atcelšanu atbalstam Apvienotā Karaliste izvirza argumentu, ka EKL 95. pants nav atbilstošs juridiskais
         pamats šīs Regulas pieņemšanai. Kopienas likumdevējam ar EKL 95. pantu ir uzticētas pilnvaras saskaņot valstu tiesību aktus,
         nevis pilnvaras dibināt Kopienu iestādes un noteikt to uzdevumus.

      12     Apvienotā Karaliste uzskata, ka veicamās analīzes ietvaros ir jānosaka, vai akta, kas pieņemts, pamatojoties uz EKL 95. pantu,
         mērķis ir tāds pats, kādu varētu sasniegt, vienlaicīgi pieņemot identiskus tiesību aktus katrā dalībvalstī. Ja tā izrādītos
         taisnība, ar šo Regulu tiktu saskaņoti valstu tiesību akti. Ja turpretī Regula “paredzētu ko tādu”, ko nevarētu izpildīt,
         vienlaicīgi pieņemot vienādus tiesību aktus dalībvalstu līmenī, t.i., ja tajā ir noteikts regulējums tādās jomās, kas atrodas
         ārpus atsevišķi ņemtu valstu tiesību aktu jomas, tad nevar uzskatīt, ka ar to tiek veikta saskaņošana.

      13     Apvienotā Karaliste uzskata, ka saskaņošanas aktā, kas pieņemts, pamatojoties uz EKL 95. pantu, var tikt ietverti noteikumi,
         kuri kā tādi nav domāti valstu tiesību aktu saskaņošanai, jo šie noteikumi ir nesvarīgi vai domāti to noteikumu, ar kuriem
         tiek saskaņoti valstu tiesību akti, īstenošanai.

      14     Minētā dalībvalsts uzskata, ka neviens no Regulas noteikumiem – pat netieši vai nedaudz – netuvina valstu tiesību aktus. Tieši
         pretēji – Aģentūrai tiek aizliegts iejaukties valsts iestāžu kompetencē, ņemot vērā, ka tai vienīgi ir jābūt neierobežojošu
         padomu sniedzējai attiecīgajā jomā.

      15     Apvienotā Karaliste atgādina, ka ar Regulu riski, kuri var rasties šajā jomā attiecībā uz iekšējā tirgus labu darbību, tiek
         regulēti, nevis saskaņojot valstu tiesību aktus, bet gan izveidojot konsultatīva rakstura Kopienas iestādi. Tomēr tas, ka
         Kopienu pasākums var pozitīvi ietekmēt iekšējā tirgus darbību, nenozīmē, ka tas ir saskaņošanas pasākums EKL 95. panta izpratnē.

      16     Apvienotā Karaliste precizē, ka neierobežojošu padomu sniegšana nevar būt ekvivalents “dalībvalstu normatīvo un administratīvo
         aktu tuvināšanai” EKL 95. panta izpratnē. Turklāt šādu padomu izplatība praksē varētu vairot atšķirības, kas pastāv dalībvalstu
         tiesību aktos. Jautājums par to, vai praksē Aģentūras sniegtie ieteikumi ļautu dalībvalstīm tām ar pamatdirektīvu un atsevišķām
         direktīvām uzticēto diskrecionāro varu izmantot vienveidīgi, būtu pilnīgi spekulatīvs.

      17     Minētā dalībvalsts uzsver, ka Aģentūras uzdevumi aprobežojas ar izpētes veikšanu un ieteikumu sniegšanu plašam potenciālo
         adresātu lokam un ka vienīgā iespējamā saikne starp tās uzdevumiem un tiesību saskaņošanu ir tāda, ka Aģentūra palīdz Komisijai.
         Tomēr šis uzdevums, kas šķiet esam tehniska izpēte, būs vien attālināta saite ar Kopienu tiesisko regulējumu par valstu tiesību
         aktu saskaņošanu.

      18     Apvienotā Karaliste uzskata, ka pamatdirektīvas un atsevišķo direktīvu pastāvēšana šo analīzi nevar izmainīt. Faktiski Aģentūras
         darbības sniedzas krietni vien aiz šo direktīvu piemērošanas jomas. Turklāt Regulā paredzētā neierobežojošu ieteikumu sniegšana
         neveicina šo direktīvu īstenošanu, jo šī funkcija ir rezervēta vienīgi dalībvalstu kompetentajām iestādēm, nevis Aģentūrai.

      19     Tā atgādina, ka Aģentūrai uzticētais uzdevums ir plašāks nekā atsevišķo direktīvu piemērošanas jomā noteiktais, jo Regula
         attiecas ne tikai uz komunikāciju tīkliem, bet arī uz tādām informācijas sistēmām kā datu bāzes.

      20     Apvienotā Karaliste arī uzskata, ka Regulas pamatojums ir nepietiekams attiecībā uz iespējamo tirdzniecības šķēršļu rašanos,
         jo pastāv dažādi valsts tiesību aktu noteikumi informācijas drošības jomā. Tomēr vienkārša tīklu drošības prasību neviendabīgas
         piemērošanas iespēja un tas, ka šo prasību rezultātā var tikt pieņemti neefektīvi risinājumi un rasties šķēršļi iekšējā tirgū,
         nav pietiekams pamatojums šajā sakarā.

      21     Turklāt minētā dalībvalsts atzīst, ka Aģentūras izveide ir vēlama, proti, tiek izveidots Kopienas pētījumu centrs tīklu un
         informācijas drošības jomā. Tā arī precizē, ka tā neiebilst pret Regulas noteikumu saturu. Tomēr no visiem iepriekš minētajiem
         argumentiem tā secina, ka Regulai ir jābūt pamatotai ar EKL 308. pantu.

      22     Parlaments uzskata, ka EKL 95. pantā nav noteikts, ciktāl iecerētajam Kopienas aktam ir jātuvina dalībvalstu tiesiskā kārtība.
         EK līgumā nav noteikts, ka pasākumi, kas balstīti uz šo juridisko pamatu, tuvina valstu tiesību aktu pamatnoteikumus, ja piemērotāks
         ir zemāka līmeņa Kopienas pasākums. Faktiski pietiek, ja uz minēto pantu balstīts akts ir saistīts ar valstu tiesību aktu
         tuvināšanu, pat ja ar šo aktu pati tuvināšana netiek veikta.

      23     Parlaments atgādina, ka Regula ir centiens tuvināt atsevišķus aktus, ko dalībvalstis jau pieņēmušas, vai grasās pieņemt tīklu
         un informācijas drošības jomā, lai veicinātu efektīvu Kopienas tiesību aktu ieviešanu šajā jomā. Šajā sakarā prasība sakarā
         ar atšķirīgu un ierobežojošāku juridisko pamatu ir neatbilstoša, jo Regula ir jāvērtē kā direktīvu kopuma par iekšējo tirgu
         informācijas tīklu, pakalpojumu un elektronisko komunikāciju sastāvdaļa.

      24     Parlaments uzskata, ka likumdevējs ir pareizi nolēmis veikt tuvināšanu sakarā ar esošajām un paredzamajām problēmām tīklu
         un informācijas drošības jomā, izveidojot iestādi, kuras uzdevums ir sniegt padomus valsts iestādēm Kopienu un valstu līmenī
         ciešā saistībā ar privāto sektoru. Trīs Aģentūras darbības jomas, proti, informācijas vākšana un izplatīšana, konsultatīvās
         funkcijas, kā arī sadarbības uzdevums, ir ieguldījums kopīgai pieejai dažādo tīklu un informācijas drošības aspektu tuvināšanā.

      25     Parlaments uzsver, ka, kaut arī teorētiski Kopiena varētu pieņemt noteikumus dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanai attiecībā
         uz visiem vai dažiem Regulā skartajiem jautājumiem, Kopienas likumdevējs, ņemot vērā attiecīgās jomas tehnisko sarežģītību
         un ātro attīstību, ir izstrādājis Regulu, lai novērstu tirdzniecībai radušos šķēršļus un efektivitātes zudumu, kas rastos
         no dalībvalstu nesaskaņoti pieņemtiem tehniskiem un organizatoriskiem regulējumiem. Minētajam likumdevējam būtu jāmēģina tos
         sasniegt ar “neintensīvas tuvināšanas” palīdzību, pateicoties kurai, dalībvalstis varētu pieņemt viendabīgus tiesību aktus,
         ar kuriem var īstenot dažādos Kopienas aktus attiecībā uz elektroniskajām komunikācijām, izveidojot pētījumu centru, kura
         uzdevums ir orientēt, sniegt ieteikumus un palīdzību šajā jomā.

      26     Parlaments piebilst, ka tas, ka saskaņošanas pamatnoteikumi ir paredzēti pamatdirektīvā un atsevišķajās direktīvās, nemaina
         Regulas kā papildu pasākuma raksturu, kas domāts iepriekš minēto direktīvu īstenošanas veicināšanai.

      27     Parlaments uzskata, ka Aģentūras uzdevumi ir samērā vienkārši, jo tajos neietilpst pilnvaras pieņemt “standartus”. Faktiski
         autoritatīvu ieteikumu, kas radušies individuāla pētījuma rezultātā, sniegšana Eiropas līmenī būtu ieguldījums kopīgu nostāju
         pieņemšanai situācijās, kurās Kopienai un dalībvalstu ietādēm pastāv risks saņemt atšķirīgus ieteikumus. Dažādās Aģentūras
         organizētās sadarbības formas veicinātu arī tirgus nosacījumu tuvināšanu un infromācijas drošības problemātikai atbilstošu
         noteikumu pieņemšanu dalībvalstīs.

      28     Visbeidzot, Parlaments uzsver, ka, ja Tiesa atzītu, ka Regula nevar tikt balstīta uz EK līguma 95. pantu, katrā ziņā tā varētu
         tikt balstīta uz neaupšaubāmajām pilnvarām, kas Kopienas likumdevējam piešķirtas ar minēto normu. Ņemot vērā šīs neapšaubāmās
         pilnvaras, Aģentūras izveidošanu varētu uzskatīt par būtisku direktīvās noteikto mērķu sasniegšanas nodrošināšanai.

      29     Padome uzskata, ka EKL 95. pantā paredzētā tuvināšana attiecas ne tikai uz valstu tiesību aktiem, bet arī uz dalībvalstu normatīvajiem
         un administratīvajiem aktiem. Turklāt uz šī juridiskā pamata pieņemtie akti var ietvert noteikumus, kas paši par sevi nav
         saskaņošanas normas, bet gan veicina valstu tiesību aktu tuvināšanu. Jo nekas minētā panta tekstā nekavē likumdevēju izveidot
         Kopienas iestādi, kuras uzdevums būtu uzņemties specializētu kompetenci jomā, kura jau ir saskaņošanas aktu mērķis.

      30     Padome šajā sakarā precizē, ka EKL 95. pantā nav izslēgta Kopienas likumdevēja iespēja pieņemt pasākumus, kuru mērķis būtu
         novērst iespējamos valstu likumdošanas atšķirīgas attīstības rezultātā radušos šķēršļus. Faktiski minētajam likumdevējam ir
         pilnvaras pieņemt aktus, kuri, pat ja tie nav saskaņošanas akti, attiecas tieši uz valstu likumdošanas saskaņošanu, it īpaši,
         lai novērstu neefektīvu risinājumu rašanos un valstu tiesību aktu neviendabīgu attīstību.

      31     Padome atgādina, ka, palīdzot Komisijai veikt tehniskos priekšdarbus Kopienas tiesību aktu izstrādāšanai, Aģentūra, pat tikai
         sniedzot neierobežojošus ieteikumus, sniedz būtisku ieguldījumu informācijas un tīklu drošības jomas tiesību aktu un prakses
         saskaņošanā, kā arī iepriekš minēto tiesību aktu īstenošanā un attīstīšanā.

      32     Padome uzskata, ka neatkarīgas iestādes, kura sniedz tehniskus ieteikumus pēc Komisijas un dalībvalstu pieprasījuma, viedoklis
         veicina attiecīgajā jomā pieņemto direktīvu transponēšanu dalībvalstu tiesībās. Regulai nebūs papildinoša vai pakārtota rakstura
         sakarā ar Kopienu iekšējā tirgus nosacījumu saskaņošanu, tā būs tiešs ieguldījums valstu tiesību aktu saskaņošanā.

      33     Visbeidzot, Padome argumentē, ka ar EKL 308. pantu Kopienas likumdevējam tiek uzticēta tikai atlikusī likumdošanas kompetence
         tajās jomās, kurās likumdošanas pilnvaras konkrētu mērķu īstenošanai nav piešķirtas Kopienai. Faktiski, tā kā pastāv specifisks
         juridiskais pamats Kopienas tiesību akta pieņemšanai, prasība, pamatojoties uz EKL 308. pantu ir neiespējama, jo tas pats
         “pēc savas būtības” ir juridiskais pamats.

      34     Somijas Republika izvirza argumentu, ka Regulas mērķi un saturs ir cieši saistīti ar iekšējā tirgus izveidi un pareizu darbību.
         Faktiski Aģentūras pamatuzdevums ir augsta līmeņa, efektīva tīklu un informācijas drošības nodrošināšana, kā arī šķēršļu,
         kuri radušies dalībvalstu šajā jomā pieņemto tiesību aktu atšķirību rezultātā, novēršana iekšējā tirgus darbībā.

      35     Minētā dalībvalsts uzskata, ka Aģentūra veicina vienveidīgu tīklu un elektronisko komunikāciju jomā pieņemto Kopienas tiesību
         aktu piemērošanu. Aģentūras mērķis it īpaši ir novērst iespējamos šķēršļus tirdzniecībai, kuri varētu rasties elektronisko
         tīklu sarežģītā un tehniskā rakstura, kā arī dalībvalstu prakses atšķirību dēļ.

      36     Somijas Republika uzskata, ka, pētot normatīvo noteikumu, ar kuriem tiek nodibināta Kopienas iestāde, juridisko pamatu, ir
         jāņem vērā attiecīgajā jomā pieņemto Kopienas tiesību aktu saskaņošanas līmenis. Ņemot vērā, ka ar Kopienas noteikumiem veiktā
         vienādošana elektronisko komunikāciju pakalpojumu un tīklu jomā jau ir labi izstrādāta, ar Kopienu līmenī ieviestajiem tiesību
         aktiem šo noteikumu vienveidīgas piemērošanas nolūkos varētu noteikt tālejošākus noteikumus par parasti šajā jomā pieņemtajiem.

      37     Komisija uzskata, ka Regula pēc sava mērķa un satura ir pasākums, kas tiešā veidā veicina atsevišķu uz EKL 95. pantu balstītu
         direktīvu saskaņotu piemērošanu. Faktiski viena no pastāvošā tiesiskā regulējuma pamatīpašībām izriet no tā, ka liela daļa
         tās specifiskās piemērošanas ir decentralizēta un uzticēta valstu likumdevējiem.

      38     Minētā iestāde uzskata, ka Aģentūras izveidošana ietilpst plašākā saskaņošanas jēdzienā, it īpaši attiecībā uz dalībvalstu
         likumdevēju iestāžu veiktu Kopienu direktīvu saskaņotu piemērošanu. Faktiski Regulas mērķis ir vairāk nekā tikai vienkārša
         Aģentūras izveide, ņemot vērā, ka tai ir jāsniedz ieteikumi un palīdzība Komisijai, kā arī minētajām iestādēm. Tādējādi pastāv
         saikne starp šīs Aģentūras izveidi un atbilstošajiem Kopienas tiesību aktiem elektronisko komunikāciju jomā.

      39     Komisija norāda, ka ar pamatdirektīvu tiek izveidota saskaņota sistēma elektronisko komunikāciju pakalpojumu un tīklu, kā
         arī ar tiem saistīto resursu reglamentēšanai. Šajā direktīvā ir noteikti valstu likumdevēju iestāžu uzdevumi, paredzot vairākas
         procedūras attiecīgā mehānisma saskaņotai piemērošanai visā Kopienā.

      40     Tā atgādina, ka, pat ja minēto direktīvu decentralizētas piemērošanas parametri ir skaidri noteikti, nav izslēgts, ka, izmantojot
         tām piešķirto diskrecionāro kompetenci, valstu iestādes pieņem atšķirīgus noteikumus. Aģentūra ir dibināta, lai palīdzētu
         šīm iestādēm sasniegt kopīgu tehnisku izpratni par tīklu un informācijas drošības jautājumiem.

      41     Komisija piebilst, ka Aģentūra darbojas attiecīgo Kopienas tiesību aktu par elektroniskajām komunikācijām saskaņoto parametru
         ietvaros un tas, ka šīs iestādes loma nav noteikta, pieņemot pamatnoteikumus, ir mazsvarīgi.

       Tiesas vērtējums
       Par EKL 95. panta piemērošanas jomu
      42     Attiecībā uz EKL 95. pantā paredzēto likumdošanas pilnvaru jomu ir jāatgādina, ka šī norma, kā Tiesa noteikusi 2005. gada
         6. decembra sprieduma lietā C‑66/04 Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome (Krājums, I‑10553. lpp.) 44. punktā, kā juridiskais
         pamats ir izmantojama tikai tad, ja no tiesību akta skaidri un objektīvi izriet, ka tā mērķis ir uzlabot iekšējā tirgus izveides
         un darbības nosacījumus.

      43     Tiesa atsaucas arī uz iepriekš minētā sprieduma lietā Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome 45. punktu, ka ar frāzi “pasākumi,
         lai tuvinātu [..] aktus”, kas minēta EKL 95. pantā, Līguma autori atkarībā no saskaņojamās nozares vispārējā konteksta un
         konkrētajiem apstākļiem ir vēlējušies Kopienas likumdevējam piešķirt izvērtēšanas brīvību attiecībā uz to, kāda aktu tuvināšanas
         tehnika ir vispiemērotākā vēlamā rezultāta sasniegšanai, it īpaši nozarēs, kurām piemīt tehniski sarežģītas īpašības.

      44     Šajā sakarā jāpiebilst, ka nekas EKL 95. panta tekstā neliek secināt, ka Kopienas likumdevēja uz šā panta pamata pieņemtajiem
         pasākumiem attiecībā uz to adresātiem būtu jāaprobežojas tikai ar dalībvalstīm. Saskaņā ar minētā likumdevēja veiktu analīzi
         faktiski varētu izrādīties nepieciešams paredzēt kādas Kopienu iestādes izveidošanu, kuras uzdevums ir sniegt ieguldījumu
         saskaņošanas procesa realizācijā, gadījumos, kad uz minēto normu balstīto aktu īstenošanai ir atbilstošāka neobligātu papildinošu
         un pārraudzības pasākumu pieņemšana.

      45     Katrā gadījumā ir svarīgi uzsvērt, ka šādai iestādei uzticētajiem uzdevumiem ir jābūt cieši saistītiem ar jomām, kas ir aktu
         par dalībvalstu normatīvo un administratīvo normu tuvināšanas priekšmets. Tas it īpaši ir attiecināms uz situāciju, kad izveidotā
         iestāde sniedz pakalpojumus valsts iestādēm un/vai uzņēmējiem, kuri ietekmē vienveidīgu saskaņošanas aktu īstenošanu un kuri
         var veicināt to piemērošanu.

       Par Regulas atbilstību EKL 95. panta prasībām
      46     Šajos apstākļos ir jāpārbauda, vai Regulas 2. pantā noteiktie Aģentūras mērķi un tai ar Regulas 3. pantu noteiktie uzdevumi
         atbilst šā sprieduma 44. un 45. punktā noteiktajam.

      47     Tādēļ, pirmkārt, ir jānosaka, vai minētie mērķi un uzdevumi ir cieši saistīti ar Regulas 1. panta 2. punktā aprakstīto “pašreizējo
         Kopienas tiesību” aktu jomām, kā arī, otrkārt, ja atbilde ir apstiprinoša, vai tās mērķi un uzdevumi ir uzskatāmi par šos
         tiesību aktus papildinošiem un aptverošiem.

      48     Attiecībā uz Regulas devītajā apsvērumā minēto pamatdirektīvu no tās 1. panta 1. punkta izriet, ka ar šo direktīvu izveido
         saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, saistītu iekārtu un saistītu
         pakalpojumu reglamentēšanai. Tā nosaka valsts pārvaldes iestāžu uzdevumus un izveido procedūru kopumu, lai nodrošinātu saskaņotu
         reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā Kopienā.

      49     Pamatdirektīvas sešpadsmitajā apsvērumā šajā sakarā ir norādīts, ka minēto iestāžu darbība pamatojas uz saskaņotu mērķu un
         principu kopumu. Pēdējie ir paredzēti tās pašas direktīvas 8. pantā, un to starpā ir arī paaugstināts personas datu un privātās
         dzīves aizsardzības līmenis, kā arī publisko komunikāciju tīklu integritāte un drošība (skat. pamatdirektīvas 8. panta 4. punkta
         c) un f) apakšpunktu).

      50     Jāatgādina arī, ka daudzos speciālo direktīvu noteikumos ir izteiktas Kopienas likumdevēja rūpes par tīklu un informācijas
         drošību.

      51     Pirmkārt, un kā tas izriet arī no Regulas sestā apsvēruma, “atļauju izsniegšanas direktīvas” pielikuma A sadaļas 7. un 16. punktā
         ir noteikta personas datu un privātās dzīves aizsardzība elektronisko komunikāciju sektorā, kā arī publisko komunikāciju tīklu
         aizsardzība pret neatļautu piekļuvi.

      52     Otrkārt, un kā tas izriet arī no Regulas septītā apsvēruma, “universālā pakalpojuma direktīvas” mērķis ir publisko telefonu
         tīklu integritātes un pieejamības nodrošināšana. Šajā sakarā minētās direktīvas 23. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis pieņem
         visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu iepriekš minēto, it īpaši telefonu tīkla katastrofāla bojājuma gadījumā vai
         nepārvaramas varas gadījumā.

      53     Treškārt, un kā tas precizēts arī Regulas astotajā apsvērumā, “privātās dzīves un elektronisko komunikāciju” direktīvā ir
         noteikts, ka publiski pieejamo elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji veic atbilstošos tehniskos un organizatoriskos
         pasākumus, lai nodrošinātu attiecīgo pakalpojumu drošību, kā arī komunikāciju un ar pārraidi saistīto datu konfidencialitāti.
         Šīs prasības it īpaši atspoguļojas minētās direktīvas 4. un 5. pantā – normās, kuru mērķis attiecīgi ir tīklu drošība un komunikāciju
         konfidencialitāte.

      54     Ceturtkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvas 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz
         personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 31. lpp.) 17. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, lai
         personas datu apstrādātājs īstenotu atbilstošus tehniskus un organizatoriskus pasākumus, lai aizsargātu personas datus pret
         nejaušu vai nelikumīgu iznīcināšanu vai nejaušu pazaudēšanu, pārveidošanu, nesankcionētu atklāšanu vai piekļuvi, īpaši ja
         apstrāde ietver datu pārraidi pa elektronisko sakaru tīklu, un pret visām citām nelikumīgām apstrādes formām.

      55     Piektkārt, ir svarīgi atgādināt, ka “elektronisko parakstu” direktīvas 3. panta 4. punktā ir noteikts, ka drošu paraksta radīšanas
         ierīču atbilstību nosaka dalībvalstu norīkotas atbilstīgas valsts vai privātas organizācijas.

      56     Attiecībā uz Aģentūrai uzticētajiem uzdevumiem ir jāatgādina, ka tie ir saistīti ar nepieciešamās informācijas vākšanu, lai
         izvērtētu pastāvošos un iespējamos riskus, it īpaši risku, kas varētu ietekmēt elektronisko komunikāciju tīklu noturību pret
         bojājumiem, kā arī minēto komunikāciju autentiskumu, integritāti un konfidencialitāti. Aģentūrai ir arī jāizstrādā “kopīgā
         metodoloģija” drošības problēmu novēršanai, jāsniedz ieguldījums visu lietotāju individualizācijā un jāveicina “labākās pastāvošās
         prakses”, kā arī “brīdinājuma metožu” un risku izvērtēšanas un apstrādes darbību apmaiņa.

      57     Aģentūras uzdevums ir arī pastiprināt sadarbību starp dažādām iestādēm tīklu un informācijas drošības jomā, sniegt palīdzību
         Komisijai un dalībvalstīm dialogā ar uzņēmumiem, kura mērķis ir noteikt drošības problēmas, kuras rodas saistībā ar materiāliem
         un rīkiem, kā arī sniegt ieguldījumu Kopienu iniciatīvās sadarbībai ar trešajām valstīm un, vajadzības gadījumā, ar starptautiskajām
         organizācijām, lai izveidotu vispārīgu kopīgu pieeju saistībā ar tīklu un informācijas drošības problemātiku.

      58     Līdz ar to saskaņā ar Regulas 3. pantu Aģentūrai uzticētie uzdevumi ir cieši saistīti ar pamatdirektīvas un speciālo direktīvu
         mērķiem tīklu un informācijas drošības jomā.

      59     Šajos apstākļos un arī, kā tas atzīts šā sprieduma 47. punktā, ir jānosaka, vai Aģentūras uzdevumi ir uzskatāmi par šīs jomas
         Kopienas tiesību aktu īstenošanu papildinošiem un aptverošiem, t.i., vai Aģentūras izveidošana un tai ar Regulu uzticētie
         pienākumi ir uzskatāmi kā “saskaņošanas pasākumi” EKL 95. panta izpratnē.

      60     Ņemot vērā attiecīgās jomas īpatnības, ir svarīgi atgādināt, ka Regula nav atsevišķs pasākums, bet gan ka tā iekļaujas pamatdirektīvā
         un speciālajās direktīvās ietvertajā normatīvajā kontekstā, un tās mērķis ir elektronisko komunikāciju jomas iekšējā tirgus
         īstenošana.

      61     No visiem lietas materiāliem arī izriet, ka Kopienas likumdevējs darbojas jomā, kurā tiek realizētas ne tikai sarežģītas,
         bet arī ātri mainīgas tehnoloģijas. Likumdevējs no tā ir secinājis, ka pamatdirektīvas un speciālo direktīvu transponēšanas
         un piemērošanas rezultātā radīsies atšķirības dalībvalstu regulējumu starpā.

      62     Šajos apstākļos Kopienas likumdevējs uzskatīja, ka tādas Kopienu iestādes kā Aģentūra izveide ir piemērots līdzeklis iespējamo
         atšķirību, kuras varētu būt šķērslis iekšējā tirgus labai darbībai attiecīgajā jomā, novēršanai.

      63     Ir jāatgādina, ka no Regulas trešā un desmitā apsvēruma izriet, ka tādēļ, ka informācijas sistēmu tehnika ir sarežģīta, savstarpēji
         saistītie izstrādājumi un pakalpojumi ir dažādi, kā arī tādēļ, ka ir iesaistīti dažādi privātie un publiskie dalībnieki, kuri
         ir personīgi atbildīgi, Kopienas likumdevējs uzskatīja, ka labu iekšējā tirgus darbību var apdraudēt atšķirīga pamatdirektīvā
         un speciālajās direktīvās noteikto tehnisko prasību piemērošana.

      64     Šajos apstākļos Kopienas likumdevējs varēja noteikt, ka tādas neatkarīgas iestādes viedoklis, kas sniedz tehniskus padomus
         pēc Komisijas un dalībvalstu pieprasījuma, var veicināt minēto direktīvu transponēšanu dalībvalstu iekšējās tiesībās un to
         īstenošanu valsts līmenī.

      65     Visbeidzot, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas 27. pantu Aģentūra ir izveidota, sākot ar 2004. gada 14. martu uz piecus
         gadus ilgu laikposmu, un ka saskaņā ar šīs Regulas 25. panta 1. un 2. punktu Komisijai vēlākais līdz 2007. gada 17. martam
         ir jāveic novērtējums, lai izvērtētu Aģentūras ietekmi uz tās mērķiem un uzdevumiem, kā arī darba metodēm.

      66     Lasot šos abus noteikumus saistīti, no tiem izriet, ka Kopienas likumdevējs ir uzskatījis, ka, pirms tiek pieņemts lēmums
         par Aģentūras likteni, būtu vēlams veikt izvērtējumu par šīs Aģentūras darbības efektivitāti, kā arī tās ieguldījuma efektivitāti
         pamatdirektīvas un speciālo direktīvu īstenošanā.

      67     Šajos apstākļos un, ņemot vērā visus lietas materiālus, ir jāatzīst, ka EKL 95. pants ir pareizs Regulas juridiskais pamats
         un tādēļ prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      68     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments un Padome ir prasījuši piespriest
         Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šā paša panta 4. punktu Somijas Republika un Komisija sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Somijas Republika un Eiropas Kopienu Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1994. gada 14. septembrī. # Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas C-278/92, C-279/92 un C-280/92.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1991. gada 11. jūlijā. # Detlef von Hoessle pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Ierēdņi. # Lieta T-19/90.


title: Tiesas (piektā palāta) 2014. gada 27. marta spriedums.#Ballast Nedam NV pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nīderlandes ceļu seguma bitumena tirgus – Ceļu seguma bitumena bruto cenas noteikšana – Atlaides ceļu būvētājiem noteikšana – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 27. pants – Tiesības uz aizstāvību – Naudas soda samazināšana.#Lieta C‑612/12 P.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑612/12 P
            par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2012. gada 21. decembrī iesniedza
            Ballast Nedam NV , Nivegeina [ Nieuwegein ] (Nīderlande), ko pārstāv A. Bosman  un E. Oude Elferink , advocaten ,
            apelācijas sūdzības iesniedzēja,
            otra lietas dalībniece –
            Eiropas Komisija , ko pārstāv F. Ronkes Agerbeek  un P. Van Nuffel , pārstāvji, kuriem palīdz F. Tuytschaever , advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,
            atbildētāja pirmajā instancē.
            TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [ T. von Danwitz ], tiesneši E. Juhāss [ E. Juhász ], A. Ross [ A. Rosas ], D. Švābi [ D. Šváby ] (referents) un S. Rodins [ S. Rodin ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 13. novembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Ar savu apelācijas sūdzību Ballast Nedam NV  (turpmāk tekstā – “ Ballast Nedam ”) lūdz atcelt spriedumu lietā T‑361/06 Ballast Nedam /Komisija (EU:T:2012:491, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Eiropas Savienības Vispārējā tiesa noraidīja tās prasību atcelt Komisijas 2006. gada 13. septembra Lēmumu C(2006) 4090, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL 81.] pantu (Lieta COMP/F/38.456 – Bitumens (Nīderlande); turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un, pakārtoti, pirmkārt, prasību atcelt minēto lēmumu daļā, kurā ar to noteikts pārkāpuma ilgums attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un, otrkārt, prasību samazināt tai uzlikto naudas sodu.
            Atbilstošās tiesību normas
            2. Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81. un 82. pantā] (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 27. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Pirms lēmumu pieņemšanas, kas paredzēta 7., 8., 23. pantā un 24. panta 2. punktā, Komisija uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, uz kurām attiecas Komisijas vadītie [..] procesi, sniedz iespēju izteikties par jautājumiem, par kuriem Komisija izteikusi iebildumus. Komisija savu lēmumu balsta vienīgi uz iebildumiem, kurus attiecīgajām pusēm bija iespēja komentēt. Sūdzību iesniedzējus cieši iesaista [..] procesos.”
            Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
            3. Tiesvedības priekšvēsturi, kas aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–7. punktā, var rezumēt šādi.
            4. Prasītāja vada grupu Ballast Nedam , kas darbojas būvniecības nozarē Nīderlandē. Sākot no 1995. gada, grupas ceļu būvniecības darbi tika centralizēti sabiedrībā Ballast Nedam Grond en Wegen BV  (turpmāk tekstā – “ BNGW ”), kas ir meitassabiedrība, kura pilnībā pieder Ballast Nedam Infra BV (turpmāk tekstā – “ BN Infra ”), kas savukārt pilnībā pieder Ballast Nedam . Kopš 2000. gada 1. oktobra grupas Ballast Nedam ceļu būvniecības darbības veica tieši BN Infra .
            5. Pēc British Petroleum  pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV C 45, 3. lpp.) attiecībā uz iespējamu aizliegtu vienošanos Nīderlandes ceļu seguma bitumena tirgū Komisija 2002. gada 1. un 2. oktobrī veica pārbaudes dažu sabiedrību telpās un nosūtīja informācijas pieprasījumus vairākām sabiedrībām, tostarp – 2003. gada 4. jūlijā – BN Infra . Šī pēdējā minētā uz to atbildēja 2003. gada 12. septembrī. 2004. gada 10. februārī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu Ballast Nedam , kas uz to atbildēja 2004. gada 9. martā.
            6. 2004. gada 18. oktobrī Komisija uzsāka administratīvo procesu un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kurš nākamajā dienā tika nosūtīts vairākām sabiedrībām, tostarp Ballast Nedam  un BN Infra , un uz šo paziņojumu Ballast Nedam  atbildēja 2005. gada 20. maijā.
            7. 2006. gada 13. septembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā konstatēja, ka sabiedrības, kas ir šā lēmuma adresātes, ir piedalījušās vienotā un turpinātā EKL 81. panta pārkāpumā, attiecīgajos laikposmos attiecībā uz ceļu seguma bitumena pārdošanu un iepirkšanu Nīderlandē regulāri kolektīvi nosakot bruto cenu, vienotu atlaidi no bruto cenas ceļu būvētājiem, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, un mazāka apmēra maksimālo atlaidi no bruto cenas citiem ceļu būvētājiem.
            8. Ballast Nedam , tāpat kā tās meitassabiedrība BN Infra , tika atzīta par vainīgu šā pārkāpuma izdarīšanā attiecībā uz laikposmu no 1996. gada 21. jūnija līdz 2002. gada 15. aprīlim.
            9. Ņemot vērā, pirmkārt, BN Infra  tiešo dalību pārkāpumā laikposmā no 2000. gada 1. oktobra līdz 2002. gada 15. aprīlim un to, ka laikposmā no 1996. gada 21. jūnija līdz 2000. gada 30. septembrim tai pilnībā piederēja BNGW , un, otrkārt, faktu, ka Ballast Nedam tieši vai netieši pilnībā piederēja BN Infra un BNGW , Ballast Nedam un BN Infra  solidāri tika uzlikts naudas sods EUR 4,65 miljonu apmērā.
            Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
            10. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [tolaik – Pirmās instances tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 5. decembrī, Ballast Nedam lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, pirmkārt, daļēji atcelt minēto lēmumu daļā, kurā ar to noteikts pārkāpuma ilgums attiecībā uz Ballast Nedam , un, otrkārt, samazināt tai uzlikto naudas sodu.
            11. Savas prasības atbalstam Ballast Nedam izvirzīja divus pamatus.
            12. Ar savu otro pamatu, kurš ir vienīgais, kam ir nozīme šajā apelācijas sūdzībā, Ballast Nedam apgalvoja, ka, nenorādot paziņojumā par iebildumiem, ka Komisija ir prezumējusi Ballast Nedam atbildību tās meitassabiedrības BNGW  dēļ, balstoties uz apstākli, ka pirmā minētā faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz otro minēto laikposmā no 1996. gada 21. jūnija līdz 2000. gada 1. oktobrim, Komisija esot pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktu un tiesības uz aizstāvību.
            13. Pārsūdzētā sprieduma 64. punktā Vispārējā tiesa atgādināja judikatūru attiecībā uz nepieciešamo paziņojuma par iebildumiem precizitāti, lai uzņēmumam administratīvā procesa gaitā būtu iespēja darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu atbilstību. Saskaņā ar šo judikatūru paziņojumā par iebildumiem tostarp ir jābūt norādītam, kādā statusā uzņēmumam tiek pārmesti apgalvotie fakti (spriedums Papierfabrik August Koehler  u.c./Komisija, C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P, EU:C:2009:500, 39. punkts).
            14. Pārsūdzētā sprieduma 68.–71. punktā Vispārējā tiesa nosprieda:
            “68 Paziņojumā par iebildumiem Komisija vispirms ir atgādinājusi, ka katra attiecīgā uzņēmumu grupa veido vienu uzņēmumu un ka grupas mātessabiedrība spēj īstenot izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību rīcību (324. punkts). Turpinājumā tā ir norādījusi, ka prasītāja ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece ar BNGW  direktora starpniecību (paziņojuma par iebildumiem [235]. punkts) un pēc tam ar BN Infra  direktora starpniecību (paziņojuma par iebildumiem 339. punkts), un, tā kā prasītāja kontrolēja visu BN Infra  (iepriekš Ballast Nedam Wegenbouw BV  un BNGW ) pamatkapitālu ar starpnieksabiedrības Ballast Nedam Nederland  starpniecību, Komisija ir prezumējusi, ka mātessabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz šo divu meitassabiedrību rīcību. Visbeidzot, Komisija ir sniegusi dažus papildu elementus saistībā ar vienota uzņēmuma pastāvēšanu starp prasītāju un BN Infra  (paziņojuma par iebildumiem 340. punkts). Ņemot vērā visus šos elementus, Komisija ir nolēmusi adresēt paziņojumu par iebildumiem BN Infra  saistībā ar tās tiešo dalību (un tās tiesisko priekšteču dalību) nolīgumos un prasītājai – sakarā ar tās dalību, faktiski īstenojot izšķirošu ietekmi uz BN Infra  rīcību (paziņojuma par iebildumiem 342. punkts).
            69 No visiem šiem apstākļiem izriet, ka, lai gan paziņojumā par iebildumiem ietvertais formulējums varētu būt skaidrāks, it īpaši saistībā ar attiecībām starp BN Infra  un BNGW , Komisija ir sniegusi prasītājai pietiekamu informāciju, lai tā varētu izprast faktus un apstākļus, kas izmantoti, lai atbalstītu Komisijas apgalvojumu par pārkāpuma esamību, un nepārprotami norādījusi juridiskās personas, kurām varētu tikt uzlikti naudas sodi. Proti, tikai ar apstākli, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija nav sniegusi nevienu papildu pierādījumu par vienota uzņēmuma esamību starp prasītāju un BNGW , nepietiek, lai konstatētu, ka tā nav skaidri norādījusi, ka tā grasās piemērot prezumpciju par prasītājas izšķirošas ietekmes uz BN Infra  un BNGW  komerciālo rīcību faktisku izmantošanu. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskata, ka, ņemot vērā paziņojumā par iebildumiem ietverto informāciju, prasītāja nevarēja nezināt, ka Komisijas galīgais lēmums tai var tikt adresēts kā BNGW  mātessabiedrībai.
            70 Turklāt ir jākonstatē, ka, atbildot uz šo paziņojumā par iebildumiem ietverto apgalvojumu, prasītāja [..] ir norādījusi, ka BN Infra  bija nevis BNGW  tiesību pārņēmēja, bet gan tās mātessabiedrība ar 100 % līdzdalību, un izvirzījusi argumentus, lai pierādītu BNGW  autonomiju no tās.
            71 Šajos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka prasītājai jau paziņojuma par iebildumiem stadijā ir tikusi dota iespēja apzināties Komisijas iebilduma tvērumu saistībā ar prasītājas kā BNGW  mātessabiedrības dalību pārkāpumā un tātad lietderīgi nodrošināt savu aizstāvību.”
            15. Vispārējā tiesa prasību pilnībā noraidīja.
            Lietas dalībnieku prasījumi
            16. Ballast Nedam prasījumi Tiesai ir šādi:
            – pilnībā vai daļēji atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu, kas ir izteikts pārsūdzētā sprieduma rezolutīvajā daļā;
            – apelācijas sūdzības apmierināšanas gadījumā pilnībā vai daļēji apmierināt Ballast Nedam  pirmajā instancē izvirzītos prasījumus, un
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
            17. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
            – noraidīt apelācijas sūdzību, un
            – piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Par apelācijas sūdzību
            18. Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, Ballast Nedam izvirza divus pamatus, kas respektīvi attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkta, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un to, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini piemērojusi pamatprincipus, kas regulē mātessabiedrību atzīšanu par vainojamām par to meitassabiedrību izdarīto tiesību aizliegtās vienošanās jomā pārkāpumiem.
            Par pirmo pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkta interpretāciju un tiesībām uz aizstāvību
            Lietas dalībnieku argumenti
            19. Ar savu pirmo pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 68.–71. punktu, Ballast Nedam norāda, ka, minētā sprieduma 69. punktā secinot, ka, ņemot vērā paziņojumā par iebildumiem ietverto informāciju, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja nezināt, ka Komisijas galīgais lēmums tai var tikt adresēts kā BNGW  mātessabiedrībai, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
            20. Savā apelācijas sūdzībā Ballast Nedam norāda, ka paziņojumā par iebildumiem Komisijai BNGW esot bijusi jāidentificē kā sabiedrība pārkāpēja un Ballast Nedam esot bijusi tieši jāinformē, ka pastāv iespēja, ka tā tiks atzīta par solidāri atbildīgu par BNGW  uzliktā naudas soda samaksu. Paziņojuma par iebildumiem 342. punktā BNGW tomēr neesot minēta, un turklāt paziņojums par iebildumiem tai neesot ticis adresēts.
            21. Komisija apgalvo, ka šis pamats nav pamatots.
            Tiesas vērtējums
            22. Pārsūdzētā sprieduma 64. punktā atgādinot judikatūru attiecībā uz nepieciešamo paziņojuma par iebildumiem precizitāti, lai uzņēmumam administratīvā procesa gaitā būtu iespēja darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu atbilstību, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
            23. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 68. punkta, Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir pierādījusi saikni starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un BN Infra  un tādējādi paziņojuma par iebildumiem 342. punktā ir nolēmusi adresēt paziņojumu par iebildumiem BN Infra  saistībā ar tās tiešo dalību (un tās tiesisko priekšteču dalību) nolīgumos un prasītājai – sakarā ar tās dalību, faktiski īstenojot izšķirošu ietekmi uz BN Infra  rīcību.
            24. Saistībā ar BNGW  dalību Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. punktā ir atzinusi, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija nav sniegusi nevienu papildu pierādījumu par vienota uzņēmuma starp prasītāju un BNGW esamību un ka šajā ziņā paziņojums par iebildumiem varētu būt bijis skaidrāks. Tomēr tā uzskatīja, ka ar to nepietiek, lai konstatētu, ka Komisija nav skaidri norādījusi, ka tā grasās piemērot prezumpciju par prasītājas izšķirošas ietekmes uz BN Infra  un BNGW  komerciālo rīcību faktisku izmantošanu.
            25. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar paziņojuma par iebildumiem precizitātes prasību, atbilstoši kurai šajā paziņojumā ir jānorāda, kādā statusā uzņēmumam tiek pārmesti apgalvotie fakti (spriedums Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, EU:C:2009:500, 39. punkts).
            26. Pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja nezināt, ka Komisijas galīgais lēmums tai var tikt adresēts kā BNGW  mātessabiedrībai, lai gan no pašas Vispārējās tiesas izdarītajiem konstatējumiem izriet, ka paziņojuma par iebildumiem 342. punktā Komisija nav norādījusi, ka šis paziņojums ir adresēts apelācijas sūdzības iesniedzējai tādēļ, ka tā ir īstenojusi izšķirošu ietekmi uz BNGW  komerciālo rīcību, un ka Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka šajā ziņā paziņojums par iebildumiem nav skaidrs.
            27. Vispārējā tiesa tostarp nevarēja uzskatīt, ka paziņojuma par iebildumiem 235. punktā veiktais konstatējums, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece ar BNGW  direktora starpniecību, būtu varējis tai skaidri norādīt, ka Komisija paredz saukt to pie atbildības, kura ir atvasināta no tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir bijusi BNGW  mātessabiedrība, lai gan paziņojumā par iebildumiem šī pēdējā minētā sabiedrība ir minēta tikai tās kā BN Infra  priekšteces statusā.
            28. Turklāt paziņojuma par iebildumiem redakcijas neskaidrību apstiprina tas, ka BNGW  nav ticis nosūtīts neviens paziņojums par iebildumiem.
            29. Runājot par pārsūdzētā sprieduma 70. punktā minēto apelācijas sūdzības iesniedzējas atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, kas ir saistīta ar BNGW , no tās nevar tikt secināts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja no paziņojuma par iebildumiem redakcijas būtu secinājusi, ka Komisija to uzskata par atbildīgu saistībā ar BNGW  darbību.
            30. Ņemot vērā šos apstākļus, Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību nav pārkāptas, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
            31. Tā kā šīs apelācijas sūdzības pirmais pamats ir pamatots, tas ir jāapmierina, un tādējādi pārsūdzētais spriedums tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīts apelācijas sūdzības iesniedzējas pamats par Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkta, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu administratīvajā procesā, kas ir noslēdzies ar apstrīdēto lēmumu, ir jāatceļ.
            Par otro pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar Ballast Nedam atzīšanu par vainojamu pārkāpumā
            32. Ar savu otro pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 72.–77. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi 2011. gada 30. jūnija tiesas sēdē tās norādīto argumentu nozīmi un tā rezultātā, šī sprieduma 75. punktā nospriežot, ka “[ Ballast Nedam ] nevar apgalvot, ka Komisija nebija tiesīga to vainot par BNGW  pārkāpjošo rīcību laikposmā no 1996. gada 21. jūnija līdz [2000. gada 30. septembrim], ne arī noteikt tai pienākumu solidāri samaksāt naudas sodu”, lai gan attiecībā uz tās meitassabiedrību BNGW  nav konstatēts neviens pārkāpums, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
            33. Tā kā šis pamats, lai arī izmantojot citus argumentus nevis tos, kas ir tikuši izvirzīti iepriekš minētā pamata atbalstam, tāpat ir vērsts uz to, lai apstrīdētu apelācijas sūdzības iesniedzējas atzīšanu par vainojamu par tās meitassabiedrības BNGW  rīcību, tas, ja tiek pieņemts, ka tas ir pamatots, nevar izraisīt plašāku pārsūdzētā sprieduma atcelšanu par to, kas izriet no pirmā pamata apmierināšanas fakta.
            34. Tādēļ šis pamats nav jāizskata.
            Par prasību Vispārējā tiesā
            35. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai gadījumā, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
            36. Tā tas ir šajā gadījumā.
            37. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja, atsaucoties uz saviem pirmajā instancē izteiktajiem apsvērumiem, lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kura attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un norāda, ka solidārais naudas sods EUR 4,65 miljonu apmērā, kas tai ir uzlikts šī lēmuma 2. panta a) punktā, ir jāsamazina.
            38. Šajā lietā, pirmkārt, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējai nav tikusi sniegta iespēja lietderīgi nodrošināt savu aizstāvību administratīvajā procesā attiecībā uz tās dalību pārkāpumā mātessabiedrības, kurai pieder viss BNGW  pamatkapitāls, statusā, apstrīdētā lēmuma 1. panta a) punkts tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājas vainošanu BNGW  rīcībā attiecībā uz laikposmu no 1996. gada 21. jūnija līdz 2000. gada 30. septembrim, ir jāatceļ.
            39. Otrkārt, runājot par BN Infra  rīcību, atbildība par kuru ar apstrīdēto lēmumu tāpat ir uzlikta apelācijas sūdzības iesniedzējai, Vispārējā tiesa ir galīgi samazinājusi uzlikto naudas sodu līdz naudas summai EUR 3,45 miljonu apmērā, konstatējot, ka BN Infra nevar tikt uzskatīta par netieši atbildīgu par BNGW rīcību attiecībā uz laikposmu no 1996. gada 21. jūnija līdz 2000. gada 1. oktobrim (spriedums Ballast Nedam Infra /Komisija, T‑362/06, EU:T:2012:492).
            40. Šajos apstākļos naudas sods, kas solidāri uzlikts apelācijas sūdzības iesniedzējai apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktā, tiek noteikts EUR 3,45 miljonu apmērā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            41. Atbilstoši Tiesas reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
            42. Atbilstoši reglamenta 183. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
            43. Tā kā Ballast Nedam  iesniegtā apelācijas sūdzība ir tikusi apmierināta un tai uzlikto naudas sodu Tiesa ir samazinājusi, Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt visus ar šo tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus. Turklāt, ņemot vērā Ballast Nedam Vispārējā tiesā izvirzītos pamatus, daļa no kuriem ir tikuši galīgi noraidīti, ir jānospriež, ka visi lietas dalībnieki paši sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
            1) spriedumu lietā T‑361/06 Ballast Nedam /Komisija atcelt tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīts Ballast Nedam NV izvirzītais pamats attiecībā uz Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81. un 82. pantā], 27. panta 1. punkta un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu administratīvajā procesā, kura rezultātā tika pieņemts Komisijas 2006. gada 13. septembra Lēmums C(2006) 4090, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL 81. pantu] (Lieta COMP/F/38.456 – Bitumens (Nīderlande));
            2) Lēmuma C(2006) 4090, galīgā redakcija, 1. panta a) punktu atcelt tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Ballast Nedam NV laikposmā no 1996. gada 21. jūnija līdz 2000. gada 30. septembrim izdarīto EKL 81. panta pārkāpumu;
            3) Lēmuma C(2006) 4090, galīgā redakcija, 2. panta a) punktu atcelt tiktāl, ciktāl Ballast Nedam NV maksājamais naudas sods tajā ir noteikts EUR 4,65 miljonu apmērā;
            4) Lēmuma C(2006) 4090, galīgā redakcija, 2. panta a) punktā Ballast Nedam NV  solidāri uzliktais naudas sods tiek noteikts EUR 3,45 miljonu apmērā;
            5) Eiropas Komisija atlīdzina visus šajā apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus;
            6) visi lietas dalībnieki paši sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē.


Tiesas spriedums 1978. gada 5. oktobrī. # Institut national d'assurance maladie-invalidité un Union nationale des fédérations mutualistes neutres pret Antonio Viola. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour du travail de Mons - Beļģija. # # Lieta 26/78.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1998. gada 7.maijā. # Epifanio Viscido (C-52/97), Mauro Scandella u.c. (C-53/97) un Massimiliano Terragnolo u.c. (C-54/97) pret Ente Poste Italiane. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura circondariale di Trento - Itālija. # Apvienotās lietas C-52/97, C-53/97 un C-54/97.