title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2010. gada 18.martā. # Grupo Promer Mon Graphic, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas dizainparaugs - Spēkā neesamības atzīšanas process - Reģistrētais Kopienas dizainparaugs, kuru veido riņķveida veicināšanas ražojums - Agrāks Kopienas dizainparaugs - Spēkā neesamības pamats - Konflikts - Atšķirīga kopējā iespaida neesamība - Konflikta jēdziens - Attiecīgais ražojums - Autora brīvības pakāpe - Informēts lietotājs - Regulas (EK) Nr. 6/2002 10. pants un 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts. # Lieta T-9/07.

text:
      Lieta T‑9/07
      Grupo Promer Mon Graphic, SA
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas dizainparaugs – Spēkā neesamības atzīšanas process – Reģistrētais Kopienas dizainparaugs, kuru veido riņķveida veicināšanas ražojums – Agrāks Kopienas dizainparaugs – Spēkā neesamības pamats – Konflikts – Atšķirīga kopējā iespaida neesamība – Konflikta jēdziens – Attiecīgais ražojums – Autora brīvības pakāpe – Informēts lietotājs – Regulas (EK) Nr. 6/2002 10. pants un 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas dizainparaugi – Spēkā neesamības pamati – Konflikts ar agrāku dizainparaugu – Jēdziens – Dizainparaugs, kas nerada
            informētam lietotājam kopējo iespaidu, kurš atšķirtos no iespaida, ko rada agrāks dizainparaugs
      (Padomes Regulas Nr. 6/2002 10. pants un 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts)
      2.      Kopienas dizainparaugi – Reģistrācijas pieteikums – Nosacījumi – Norāde uz ražojumiem
      (Padomes Regulas Nr. 6/2002 36. panta 2. un 6. punkts)
      3.      Kopienas dizainparaugi – Spēkā neesamības pamati – Konflikts ar agrāku dizainparaugu – Dizainparaugs, kas nerada informētam
            lietotājam kopējo iespaidu, kurš atšķirtos no iespaida, ko rada agrāks dizainparaugs – Informēts lietotājs – Jēdziens
      (Padomes Regulas Nr. 6/2002 10. panta 1. punkts un 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts)
      4.      Kopienas dizainparaugi – Spēkā neesamības pamati – Konflikts ar agrāku dizainparaugu – Dizainparaugs, kas nerada informētam
            lietotājam kopējo iespaidu, kurš atšķirtos no iespaida, ko rada agrāks dizainparaugs – Vērtējuma kritēriji
      (Padomes Regulas Nr. 6/2002 10. pants un 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts)
      1.      Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopienas dizainparaugs
         ir konfliktā ar agrāku dizainparaugu tad, ja, ņemot vērā autora brīvību minētā Kopienas dizainparauga izstrādē, šis dizainparaugs
         nerada informētam lietotājam kopējo iespaidu, kurš atšķirtos no iespaida, ko rada norādītais agrākais dizainparaugs.

      Šī ir minētā 25. panta 1. punkta d) apakšpunkta vienīgā interpretācija, kas var nodrošināt dizainparauga, uz kuru pastāv minētajā
         normā aprakstītas agrākas tiesības, īpašnieka tiesību aizsardzību pret jebkādiem draudiem no vēlāka Kopienas dizainparauga,
         kas rada informētam lietotājam tādu pašu kopējo iespaidu, līdzāspastāvēšanas. Ja minētā tiesību norma tiktu interpretēta citādāk,
         agrāku tiesību īpašniekam nebūtu iespējas lūgt atzīt šādu vēlāku Kopienas dizainparaugu par spēkā neesošu un tam tiktu liegta
         efektīva aizsardzība, ko piešķir tā dizainparaugs saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 10. pantu vai Direktīvas 98/71 par dizainparaugu
         tiesisko aizsardzību 9. pantu.

      (sal. ar 52. un 53. punktu)
      2.      Tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 3. panta a) apakšpunktu dizainparaugs ir ražojuma izskats,
         atbilstoši minētās regulas 36. panta 2. punktam Kopienas dizainparauga reģistrācijas pieteikumā ir jānorāda ražojumi, kuros
         dizainparaugu ir domāts ietvert vai izmantot. Tomēr, lai gan norāde uz šiem ražojumiem dizainparauga reģistrācijas pieteikumā
         ir obligāta, saskaņā ar šīs regulas 36. panta 6. punktu šī informācija neietekmē dizainparauga aizsardzības apjomu kā tādu.

      Līdz ar to no Regulas Nr. 6/2002 36. panta 6. punkta izriet, ka, lai noteiktu ražojumu, kurā apstrīdēto dizainparaugu ir domāts
         ietvert vai izmantot, ir jāņem vērā ar to saistītā norāde minētā dizainparauga reģistrācijas pieteikumā un arī – vajadzības
         gadījumā – pats dizainparaugs tiktāl, ciktāl tas sniedz precizējumus attiecībā uz ražojuma raksturu, izmantojumu vai funkciju.
         Paša dizainparauga ņemšana vērā var ļaut identificēt ražojumu reģistrācijas laikā norādītās plašākas ražojumu kategorijas
         ietvaros un līdz ar to faktiski noteikt informētu lietotāju un autora brīvības pakāpi dizainparauga izstrādē.

      (sal. ar 55. un 56. punktu)
      3.      Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 10. panta 1. punkta izpratnē informēts lietotājs ir īpaši uzmanīgs un tam
         ir noteiktas zināšanas par agrāku attīstības līmeni, t.i., par agrākiem dizainparaugiem, kas attiecas uz attiecīgo ražojumu
         un kas ir bijuši darīti pieejami sabiedrībai apstrīdētā dizainparauga reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā vai, attiecīgā
         gadījumā, pieprasītās prioritātes datumā.

      (sal. ar 62. punktu)
      4.      Autora brīvības pakāpe dizainparauga izstrādē ir nosakāma, ievērojot cita starpā ierobežojumus, kuri saistīti ar īpašībām,
         ko nosaka ražojuma vai ražojuma sastāvdaļas tehniskā funkcija, vai arī ražojumam piemērojamas juridiskas prasības. Šo ierobežojumu
         dēļ tiek normalizētas noteiktas īpašības, kas līdz ar to kļūst kopīgas dizainparaugiem, kurus izmanto attiecīgajam ražojumam.

      Veicot konkrētu vērtējumu attiecībā uz kopējo iespaidu, ko rada attiecīgie dizainparaugi uz informētu lietotāju, kuram ir
         noteiktas zināšanas par agrāku attīstības līmeni, ir jāņem vērā autora brīvības pakāpe apstrīdētā dizainparauga izstrādē.
         Tāpēc tiktāl, ciktāl līdzība starp attiecīgajiem dizainparaugiem attiecas uz kopīgām īpašībām, šai līdzībai ir maz nozīmes
         kopējā iespaidā, ko rada minētie dizainparaugi uz informētu lietotāju. Turklāt, jo vairāk ir ierobežota autora brīvība apstrīdētā
         dizainparauga izstrādē, jo ar mazākām atšķirībām starp attiecīgajiem dizainparaugiem var pietikt, lai radītu atšķirīgu kopējo
         iespaidu uz informētu lietotāju.

      (sal. ar 67. un 72. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2010. gada 18. martā (*)

      Kopienas dizainparaugs – Spēkā neesamības atzīšanas process – Reģistrētais Kopienas dizainparaugs, kuru veido riņķveida veicināšanas ražojums – Agrāks Kopienas dizainparaugs – Spēkā neesamības pamats – Konflikts – Atšķirīga kopējā iespaida neesamība – Konflikta jēdziens – Attiecīgais ražojums – Autora brīvības pakāpe – Informēts lietotājs – Regulas (EK) Nr. 6/2002 10. pants un 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts
      Lieta T‑9/07
      Grupo Promer Mon Graphic, SA, Sabadela [Sabadell] (Spānija), ko pārstāv R. Almarass Palmero [R. Almaraz Palmero], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foliārs‑Mongirāls [A. Folliard‑Monguiral], pārstāvis,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā, –
      PepsiCo, Inc., Ņujorka, Ņujorka (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv E. Armiho Čavari [E. Armijo Chávarri] un A. Kastans Peress‑Gomess [A. Castán Pérez‑Gómez], advokāti,

      par prasību par ITSB Apelāciju trešās palātas 2006. gada 27. oktobra lēmumu lietā R 1001/2005‑3 attiecībā uz spēkā neesamības
         atzīšanas procesu starp Grupo Promer Mon Graphic, SA un PepsiCo, Inc.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Preks [M. Prek] un V. M. Čuke [V. M. Ciucă] (referents),

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 9. janvārī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 27. aprīlī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 30. aprīlī,
      pēc 2009. gada 8. jūlija tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1.     Regula (EK) Nr. 6/2002
      1        Noteikumi par Kopienas dizainparaugiem ir paredzēti Padomes 2001. gada 12. decembra Regulā (EK) Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem
         (OV 2002, L 3, 1. lpp.).

      2        Regulas Nr. 6/2002 3. panta a) apakšpunktā ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      a)      “dizainparaugs” ir visa ražojuma vai tā daļas izskats, kas radies no paša ražojuma un/vai tā rotājumu iezīmēm, jo īpaši līnijām,
         kontūrām, krāsām, formas, virsmas struktūras un/vai materiāla.”

      3        Saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 10. pantu:

      “1. Kopienas dizainparauga piešķirtā aizsardzība attiecas uz visiem dizainparaugiem, kas informētam lietotājam neatstāj atšķirīgu
         vispārējo [kopējo] iespaidu.

      2. Novērtējot aizsardzības jomu, ņem vērā dizainparauga autora radošo pieeju [brīvības pakāpi], izveidojot dizainparaugu.”
      4        Regulas Nr. 6/2002 25. pantā, tā redakcijā, kas piemērojama lietas faktiem, ir paredzēts:

      “1. Kopienas dizainparaugu var pasludināt par spēkā neesošu tikai šādos gadījumos:
      a)      ja dizainparaugs neatbilst 3. panta a) apakšpunktā izstrādātajai definīcijai;
      b)      ja tas neatbilst 4. līdz 9. panta prasībām;
      c)      ja pēc tiesas lēmuma tiesību īpašniekam nav tiesību uz Kopienas dizainparaugu atbilstīgi 14. pantam;
      d)      ja Kopienas dizainparaugs ir konfliktā ar iepriekšēju [agrāku] dizainparaugu, kas ir darīts pieejams sabiedrībai pēc pieteikuma
         iesniegšanas, vai, ja attiecina prioritāti, pēc Kopienas dizainparauga prioritātes datuma, un kas no datuma pirms minētā datuma
         ir aizsargāts kā reģistrēts Kopienas dizainparaugs vai ar šā dizainparauga reģistrēšanas pieteikumu, vai arī kā dalībvalsts
         reģistrēts dizainparaugs, vai ar šādu tiesību iegūšanas pieteikumu;

      e)      ja kāda atšķirības zīme ir izmantota kādā vēlākā dizainparaugā un Kopienas tiesību akti vai dalībvalsts tiesību akti, kas
         reglamentē minēto zīmi, piešķir zīmes tiesību īpašniekam tiesības aizliegt šādu izmantošanu;

      f)      ja dizainparaugā ir neatļauti izmantots darbs, kas ir aizsargāts saskaņā ar dalībvalsts autortiesību likumu [aktiem];
      g)      ja dizainparaugā ir nepareizi izmantots kāds no priekšmetiem, kas uzskaitīts 6.ter pantā Parīzes Konvencijā par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, turpmāk tekstā “Parīzes konvencija”, vai žetoni, emblēmas un
         ģerboņi, uz kuriem neattiecas minētās konvencijas 6.ter pants un par kuriem kādā dalībvalstī ir īpaša interese.

      [..]
      3. Šā panta 1. punkta d), e) un f) apakšpunktā minētos iemeslus var norādīt tikai tiesību pieprasītājs vai iepriekšējo tiesību
         īpašnieks.

      [..]”
      5        Regulas Nr. 6/2002 36. pantā ir noteikts:

      “[..]
      2. Pieteikumā ir arī norāde par ražojumiem, kuros dizainparaugu ir domāts ietvert vai izmantot.
      [..]
      6. Atbilstīgi 2. punktam un 3. punkta a) un d) apakšpunktam norādītā informācija neietekmē dizainparauga kā tāda aizsardzību.”
      6        Saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 43. pantu “par prioritātes datumu uzskata Kopienas dizainparauga reģistrēšanas pieteikuma iesniegšanas
         dienu [..] 25. panta 1. punkta d) apakšpunkta [..]nolūkiem”.

      7        Regulas Nr. 6/2002 52. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “atbilstīgi [ievērojot] 25. panta 2., 3., 4. un 5. punktam [punktu,]
         jebkura fiziska vai juridiska persona, kā arī valsts iestāde, kam ir tādas pilnvaras, var iesniegt [ITSB] pieteikumu reģistrēta
         Kopienas dizainparauga spēkā neesamības pasludināšanai”.

      8        Atbilstoši Regulas Nr. 6/2002 61. panta 1. punktam “sūdzības par Apelāciju padomes lēmumiem var iesniegt Eiropas Kopienu Tiesā”.

      9        Regulas Nr. 6/2002 62. panta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka “[ITSB] lēmumos norāda iemeslus, uz kuriem tie pamatoti”.

      2.     Direktīva 98/71/EK
      10      Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 13. oktobra Direktīvas 98/71/EK par dizainparaugu tiesisko aizsardzību (OV L 289,
         28. lpp.) 1. panta a) punktā ir noteikts:

      “Šajā direktīvā:
      a)      “dizainparaugs” ir visa ražojuma vai tā daļas izskats, kas radies no paša ražojuma un/vai tā rotājumu iezīmēm, jo īpaši līnijām,
         kontūrām, krāsām, formas, virsmas struktūras un/vai materiāla.”

      11      Saskaņā ar Direktīvas 98/71 9. pantu:

      “1. Dizainparauga tiesību piešķirtā aizsardzības joma ietver ikvienu dizainparaugu, kas informētam lietotājam neatstāj atšķirīgu
         vispārējo [kopējo] iespaidu.

      2. Novērtējot aizsardzības jomu, ņem vērā dizainparauga autora brīvības pakāpi, izveidojot dizainparaugu.”
       Prāvas priekšvēsture
      12      2003. gada 9. septembrī persona, kas iestājusies lietā, PepsiCo, Inc. saskaņā ar Regulu Nr. 6/2002 iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas
         dizainparauga reģistrācijas pieteikumu. Līdz ar reģistrācijas pieteikuma iesniegšanu tika pieprasīta prioritāte Spānijas dizainparaugam
         Nr. 157156, kurš iesniegts 2003. gada 23. jūlijā un kura reģistrācijas pieteikums publicēts 2003. gada 16. novembrī.

      13      Kopienas dizainparaugs tika reģistrēts ar numuru 74463‑0001 attiecībā uz šādām precēm: “spēlēm paredzētie veicināšanas ražojumi”.
         Tas ir attēlots šādi:

      14      2004. gada 4. februārī prasītāja Grupo Promer Mon Graphic, SA iesniedza pieteikumu par dizainparauga Nr. 74463‑0001 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais dizainparaugs”) atzīšanu par spēkā
         neesošu saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 52. pantu.

      15      Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija balstīts uz Kopienas dizainparaugu ar reģistrācijas numuru 53186‑0001 (turpmāk
         tekstā – “agrāks dizainparaugs”), kas iesniegts 2003. gada 17. jūlijā un attiecībā uz kuru prioritāte tika pieprasīta Spānijas
         dizainparaugam Nr. 157098, kas iesniegts 2003. gada 8. jūlijā un kura reģistrācijas pieteikums publicēts 2003. gada 1. novembrī.
         Agrāks dizainparaugs ir reģistrēts attiecībā uz šādu preci: “metāla plāksne spēlēm”. Tas ir attēlots šādi:

      16      Pieteikumā par spēkā neesamības atzīšanu ietvertie pamati attiecās uz apstrīdētā dizainparauga novitātes un individuālas būtības
         neesamību Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kā arī agrāku tiesību esamību minētās regulas 25. panta
         1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.

      17      2005. gada 20. jūnijā ITSB Anulēšanas nodaļa atzina apstrīdēto dizainparaugu par spēkā neesošu, pamatojoties uz Regulas Nr. 6/2002
         25. panta 1. punkta d) apakšpunktu.

      18      2005. gada 18. augustā persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 55.–60. pantu iesniedza ITSB apelācijas
         sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu.

      19      Ar 2006. gada 27. oktobra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju trešā padome atcēla Anulēšanas nodaļas
         lēmumu un noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu. Pēc tam, kad tā bija noraidījusi prasītājas argumentu, kas saistīts
         ar personas, kas iestājusies lietā, ļaunprātīgu rīcību, Apelāciju padome būtībā atzina, ka apstrīdētais dizainparaugs neesot
         konfliktā ar agrākām prasītājas tiesībām un ka līdz ar to Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētie
         nosacījumi neesot izpildīti. Šajā sakarā Apelāciju padome ir norādījusi, ka ar attiecīgajiem dizainparaugiem saistītie ražojumi
         ietilpstot vienā īpašajā veicināšanas ražojumu kategorijā, proti, “tazos” vai “rappers”, un ka līdz ar to šādu veicināšanas
         ražojumu dizaina autora brīvība esot “ievērojami ierobežota”. Apelāciju padome no tā secināja, ka ar atšķirībām attiecīgo
         dizainparaugu sānskatā pietiekot, lai konstatētu, ka tie rada atšķirīgu kopējo iespaidu uz informētu lietotāju.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      20      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies procesā Vispārējā tiesā,
         kā arī Apelāciju trešajā padomē.

      21      ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      1.     Par dokumentiem, kas pirmo reizi iesniegti Vispārējā tiesā
      22      ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd to dokumentu pieņemamību, kas ietverti prasības pieteikuma 6.–9. pielikumā
         un kas nav tikuši iesniegti agrākā procesa stadijā. Dokumentu Nr. 6 veido izvilkumi no ITSB interneta vietnes attiecībā uz
         divām Kopienas dizainparaugu reģistrācijām, kas publicētas 2004. gada 9. martā un attiecas uz sešstūrainiem spēles piederumiem.
         Dokuments Nr. 7 ir daļēja kopija privātajam līgumam starp prasītāju un citu sabiedrību. Dokuments Nr. 8 ir izvilkums no interneta
         vietnes, kurā atrodama informācija par “pogs” un “tazos”. Dokumentā Nr. 9 ir aprakstīts prasītājas ražojumu klāsts ar nosaukumu
         “BEYBLADETM SPINNERS”.

      23      Atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, prasītāja apstiprināja, ka dokumenti no Nr. 6 līdz Nr. 9 pirmo reizi ir iesniegti
         Vispārējā tiesā, tajā pašā laikā precizējot, ka tā bija iesniegusi šos dokumentus sakarā ar apstrīdētā lēmuma motīvu daļu
         un rezolutīvo daļu.

      24      Šos dokumentus, kas pirmo reizi iesniegti Vispārējā tiesā, nevar ņemt vērā. Prasības izskatīšana Vispārējā tiesā ir vērsta
         uz to, lai pārbaudītu ITSB Apelāciju padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 6/2002 61. panta izpratnē, un tāpēc Vispārējai
         tiesai nav atkārtoti jāpārbauda faktiskie apstākļi, pamatojoties uz dokumentiem, kurus pirmo reizi iesniedz minētajai tiesai.
         Tāpēc iepriekš minētie dokumenti ir jānoraida, nepārbaudot to pierādījumu spēku (šajā ziņā pēc analoģijas skat. Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 24. novembra spriedumu lietā T‑346/04 Sadas/ITSB – LTJ Diffusion (“ARTHUR ET FELICIE”), Krājums, II‑4891. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

      25      Turklāt šo secinājumu neatspēko prasītājas tiesas sēdē izvirzītais arguments, ka tā esot iesniegusi minētos dokumentus, ņemot
         vērā apstrīdētā lēmuma saturu.

      2.     Par lietas būtību
      26      Prasītāja izvirza trīs pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar personas, kas iestājusies lietā, ļaunprātīgu rīcību un Regulas
         Nr. 6/2002 šauru interpretāciju apstrīdētajā lēmumā, otrkārt, ar apstrīdētā dizainparauga novitātes neesamību un, treškārt,
         ar Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunkta pārkāpumu.

       Par pamatu, kurš saistīts ar personas, kas iestājusies lietā, ļaunprātīgu rīcību un Regulas Nr. 6/2002 šauru interpretāciju
      27      Prasītāja iebilst pret apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Apelāciju padome esot šauri interpretējusi Regulu Nr. 6/2002, neņemot
         vērā personas, kas iestājusies lietā, ļaunprātīgu rīcību. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka tās agrākais dizainparaugs tika
         “darīts zināms” personai, kas iestājusies lietā, “privātā kārtā un konfidenciāli” ar 2003. gada 21. februāra vēstuli komerciālo
         apspriežu ietvaros un ka minētā dizainparauga pamatkontūra tikusi kopēta apstrīdētajā dizainparaugā, kas iesniegts vēlāk.
         Līdz ar to datumam, kad agrākais dizainparaugs tika darīts pieejams sabiedrībai, ir maz nozīmes, un, ņemot vērā, ka publicēšanas
         datumiem ir gadījuma raksturs, aplūkojamajā lietā nozīme esot tikai jautājumam, vai agrākais dizainparaugs tika iesniegts
         pirms apstrīdētā dizainparauga un vai pieprasītās prioritātes datums ir agrāks.

      28      ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus.

      29      Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 25. punktā ir norādījusi, ka argumentam par apstrīdētā dizainparauga īpašnieka ļaunprātīgu
         rīcību nav nozīmes, jo jautājums ir nevis par to, vai viens no attiecīgajiem dizainparaugiem ir kopēts otrajā, bet gan par
         to, vai tie rada vienādu kopējo iespaidu.

      30      Vispārējā tiesa norāda, ka Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punktā ir dots Kopienas dizainparauga spēkā neesamības pamatu saraksts.
         Šis saraksts ir jāuzskata par izsmeļošu, jo minētajā pantā ir noteikts, ka dizainparaugu var pasludināt par spēkā neesošu
         tikai sakarā ar vienu no tajā paredzētajiem pamatiem. Tomēr ir jākonstatē, ka apstrīdētā dizainparauga ļaunprātīga rīcība
         tur nav minēta.

      31      Turklāt ir jāatgādina, ka prasītāja savā pieteikumā par spēkā neesamības atzīšanu ir norādījusi uz apstrīdētā dizainparauga
         novitātes un individuālas būtības neesamību Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, kā arī agrāku
         tiesību esamību minētās regulas 25. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to saistībā ar minēto spēkā neesamības
         pamatu izskatīšanu ir jāuzskata, ka jautājumam par apgalvotu personas, kas iestājusies lietā, ļaunprātīgu rīcību nav nozīmes,
         jo runa nav par lēmumu attiecībā uz apstrīdētā dizainparauga uzvedību.

      32      Visbeidzot, pretēji prasītājas apgalvojumiem tieši datums, kad pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu atbalstam minētais
         dizainparaugs tika darīts pieejams sabiedrībai, ir viens no Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta b) un d) apakšpunkta piemērošanas
         kritērijiem. Tomēr prasītāja norāda, ka agrākais dizainparaugs esot “darīts zināms” personai, kas iestājusies lietā, “privātā
         kārtā un konfidenciāli” ar 2003. gada 21. februāra vēstuli un darīts pieejams sabiedrībai 2003. gada 1. novembrī. Tādējādi
         ir jākonstatē, ka minētais dizainparaugs netika darīts pieejams sabiedrībai 2003. gada 21. februārī un ka uz šo “darīšanu
         zināmu” nevar atsaukties, lai piemērotu Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta b) un d) apakšpunktu.

      33      Līdz ar to pamats par personas, kas iestājusies lietā, ļaunprātīgu rīcību un Regulas Nr. 6/2002 šauru interpretāciju ir jānoraida.

      34      Turpinājumā ir jāizskata pamats, kas saistīts ar Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunkta pārkāpumu.

       Par pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      35      Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka “tazos” vai “rappers” neveido atsevišķu preču kategoriju, bet ietilpst spēlēm paredzēto veicināšanas
         ražojumu kategorijā. Prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā apstrīdētā lēmuma 16.–18. punktā esot minējusi preces, kas
         pazīstamas kā “tazos”, “pogs” vai “rappers”, tādējādi, ka tie it kā būtu identiski ražojumi, un uzskatījusi, ka vārds “tazos”
         ir angļu vārda “rappers” tulkojums spāņu valodā. “Pogs”, kas datēti ar 1920. gadiem, bija ļoti plakani divdimensiju kartona
         ražojumi, ko bija ļoti grūti kustināt vai apgriezt. Savukārt “rappers” bija paredzēta metāla virsma, kas ļāva tos ļoti viegli
         kustināt un apgriezt. To centrālā daļa un tas, ka tie bija izgatavoti no metāla, noteica to lielas atšķirības no “pogs” vai
         “tazos”, kas tika radīti 1994.–1998. gadā, un ļāva spēlēt ar tiem atšķirīgā veidā.

      36      Otrkārt, atsaucoties uz spēlēm paredzēto veicināšanas ražojumu kategoriju, prasītāja līdz ar to iebilst pret apstrīdētā lēmuma
         20. punktā ietverto vērtējumu, saskaņā ar kuru autora brīvība apstrīdētā dizainparauga izstrādē ir “ievērojami ierobežota”.

      37      Treškārt, informēts lietotājs esot bērns aptuveni 5–10 gadu vecumā, nevis mārketinga direktors, kā ir norādīts apstrīdētā
         lēmuma 16. punktā. Šāds direktors, kas darbojas pārtikas produktu nozarē, neesot gala lietotājs, un tam esot augstāks zināšanu
         līmenis nekā parastam lietotājam.

      38      Ceturtkārt, attiecīgie dizainparaugi radot vienādu kopējo iespaidu, jo – pretēji apstrīdētā lēmuma 22. un 24. punktā ietvertajam
         vērtējumam – atšķirības attiecīgo dizainparaugu sānskatā nav acīmredzamas, jo, lai tās atklātu, ir jāpievērš īpaša uzmanība
         un ir uzmanīgi jāapskata disks. Prasītājai ir šaubas par to, ka mazs bērns tos apskatīs, pievēršot lielu uzmanību sānskatam,
         lai atklātu to atšķirības.

      39      ITSB apgalvo, pirmkārt, ka tieši procesa dalībniekiem ir jāsniedz informācija par attiecīgā ražojuma konkrētu raksturu, attiecīgā
         tirgus īpatnībām un to, kā informēts lietotājs šajā tirgū uztver dizainparaugus. Procesā Apelāciju padomē persona, ka iestājusies
         lietā, esot sniegusi informāciju par attiecīgo ražojumu, un “pēkšņi kļuva skaidrs”, ka “pogs” veido atsevišķu ražojumu kategoriju,
         kuriem ir savs tirgus un kuru īpašais izmantošanas veids ietekmē formu un raksturlielumus. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma
         17. punktu, ITSB apgalvo, ka persona, kas iestājusies lietā, tādējādi esot sniegusi pierādījumus tam, ka informētam lietotājam
         bija pazīstami plakani riņķveida spēles piederumi, kas varētu tikt izplatīti kā veicināšanas ražojumi, it īpaši pārtikas produktu
         nozarē.

      40      Otrkārt, ITSB atgādina, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 20. punktu visus “pogs”, ko lietas dalībnieki bija iesnieguši procesā
         Apelāciju padomē, veido plakani plastmasas vai kartona diski, uz kuriem ir uzdrukāti attēli un kuru paaugstinātā centrālā
         daļa ir paredzēta, lai radītu troksni tad, kad nospiež uz “pog” centru. ITSB piebilst, ka šai paaugstinātajai centrālajai
         diska daļai ir jābūt no metāla, lai tā varētu radīt troksni, ka tā ļauj palielināt diska spēju apgriezties, lai spēlē ieviestu
         nejaušības elementu, un ka diska formai ir jābūt elementārai, lai netiktu deformēts attēls uz “pogs”. Drošības apsvērumu dēļ
         malām ir jābūt noapaļotām un paaugstinātās centrālās daļas virsmai nav jābūt augstākai par uzmalām, lai “pogs” varētu kraut
         kaudzē. Līdz ar to Apelāciju padomes secinājums, ka autora brīvībai ir šādi ierobežojumi, esot pamatots. Visbeidzot, ITSB
         piebilst, ka apstrīdētā lēmuma 24. punktā norādītais secinājums ir pamatots, ja Vispārējā tiesa atzīst, ka agrākā dizainparauga
         prioritātes datumā informēts lietotājs no tāda ražojuma kā “pog” vai no jebkāda cita šīs pašas īpašas kategorijas ražojuma
         gaidīja, ka tam būs diska forma, jo tāda ir norma attiecīgajā ražošanas nozarē.

      41      Treškārt, informēts lietotājs ir informēts un līdz ar to uzmanīgs, un tam ir noteiktas zināšanas par agrākiem dizainparaugiem,
         kā arī par tendencēm saistībā ar ražojumu attiecīgajā tirgū. Tomēr tas nav ne autors, ne attiecīga ražojuma ražotājs. Tam
         cita starpā ir iespēja tieši salīdzināt attiecīgos dizainparaugus. Atbildot uz prasītājas argumentu, ITSB norāda, ka aplūkojamajā
         lietā bērns 5–10 gadu vecumā esot tikpat uzmanīgs vai pat uzmanīgāks nekā jebkādas kategorijas pieaugušie.

      42      Ceturtkārt, ITSB norāda, ka prasītāja piekrītot apstrīdētā lēmuma 22. un 23. punktā ietvertajam vērtējumam, saskaņā ar kuru
         dizainparaugu salīdzinājums ir jāveic tikai attiecībā uz grafiskiem attēliem. Apstāklim, ka attiecīgie dizainparaugi ir paredzēti
         piemērošanai metāla diskiem, neesot nozīmes, jo reģistrācijas dokumentos nav norādīta šāda īpatnība. Apstrīdētajā lēmumā ir
         minētas atšķirības sānskatā, jo virsskats neļauj redzēt attiecīgo dizainparaugu projekciju. Ņemot vērā ierobežoto autora brīvību,
         pat ar diezgan nelielām atšķirībām pietiek, lai radītu atšķirīgu kopējo iespaidu. Attiecīgajos dizainparaugos tomēr ir atšķirības,
         kas attiecas uz diviem galvenajiem aspektiem, kuros izpaužas autora brīvība, proti, “pogs” centrālās daļas rotājuma izvēle
         un tā izvietojums šajā paaugstinātajā virsmā.

      43      Persona, kas iestājusies lietā, norāda, pirmkārt, ka “tazos” vai “rappers” veido vienu konkrētu veicināšanas ražojumu kategoriju,
         kurā ietilpst metāla “tazos” vai “rappers”. Tā tirgo šā veida preces vairāk nekā 10 gadus. Turklāt apstāklim, ka tiem ir jābūt
         izgatavotiem no metāla, neesot nozīmes, jo tas ir tikai funkcionāls aspekts.

      44      Otrkārt, visi “tazos” vai “rappers” paraugi, ko lietas dalībnieki iesnieguši procesā ITSB, liecinot, ka ražojumi, ko tirgo
         prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, ir plakani, apaļi, ar noapaļotām malām un krāsainiem attēliem. Autora brīvības
         pakāpe ir ļoti vāja attiecībā uz konkrētiem ražojumiem, un ar nelielām detaļām pietiekot, lai radītu atšķirīgu kopējo iespaidu.

      45      Treškārt, saistībā ar informētu lietotāju – neatkarīgi no tā, vai tas ir bērns vai mārketinga direktors, – galvenais ir tas,
         ka šis lietotājs ir informēts par “tazos” vai “rappers” fenomenu, kā to uzsvērusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 17. un
         19. punktā. Tā kā minētais lietotājs spēj identificēt jebkādas nelielas atšķirības starp dažādiem “tazos” vai “rappers” veidiem,
         kas novirzās no normas, tirgošanas sabiedrības tam piedāvā tirgū arvien sarežģītākus ražojumus.

      46      Ceturtkārt, attiecīgie dizainparaugi rada atšķirīgu kopējo iespaidu, kā to pierādījusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma
         21.–26. punktā. Attiecīgo dizainparaugu virspusēs, proti, pusēs, kas ir vislabāk redzamas lietotājiem, ir ievērojamas atšķirības,
         kas nozīmē, ka šīs atšķirības nevar uzskatīt par nenozīmīgām, it īpaši informēts lietotājs.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      47      Saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunktu Kopienas dizainparaugu var pasludināt par spēkā neesošu,
         ja tas ir konfliktā ar agrāku dizainparaugu, kas ir darīts pieejams sabiedrībai pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas
         vai, ja pieprasa prioritāti, pēc Kopienas dizainparauga prioritātes datuma, un kas no datuma pirms minētā datuma ir aizsargāts
         kā reģistrēts Kopienas dizainparaugs vai ar šā dizainparauga reģistrēšanas pieteikumu, vai arī kā dalībvalsts reģistrēts dizainparaugs,
         vai ar šādu tiesību iegūšanas pieteikumu.

      48      Tā kā konflikta jēdziens kā tāds nav definēts Regulā Nr. 6/2002, tas būtu jāprecizē. Apstrīdētā lēmuma 14. un 15. punktā Apelāciju
         padome ir uzskatījusi – tāpat kā Anulēšanas nodaļa –, ka divu dizainparaugu konflikts pastāv tad, ja tie rada vienādu kopējo
         iespaidu uz informētu lietotāju, un ka šajā sakarā ir jāņem vērā autora brīvības pakāpe apstrīdētā dizainparauga izstrādē.

      49      Interpretējot Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunktu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 10. pantu
         attiecībā uz Kopienas dizainparaugu un saskaņā ar Direktīvas 98/71 9. pantu attiecībā uz dizainparaugu, kas reģistrēts dalībvalstī,
         dizainparauga piešķirtā aizsardzība attiecas uz ikvienu dizainparaugu, kas nerada informētam lietotājam atšķirīgu kopējo iespaidu,
         un ka, lai novērtētu šīs aizsardzības apjomu, ir jāņem vērā autora brīvības pakāpe dizainparauga izstrādē.

      50      Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 6/2002 10. panta 1. punkta, kā arī Direktīvas 98/71 9. panta 1. punkta tekstā
         – vairākumā valodu – ir norādīts, ka runa ir par “atšķirīgu kopējo iespaidu”. Divās valodu versijās (proti, franču valodā
         un rumāņu valodā) attiecībā uz Regulas Nr. 6/2002 10. pantu un vienā valodas versijā (proti, franču valodā) attiecībā uz Direktīvas 98/71
         9. pantu ir noteikts, ka runa ir par “atšķirīgu kopējo vizuālo iespaidu”. Tomēr, tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 3. panta
         a) apakšpunktu un Direktīvas 98/71 1. panta a) punktu dizainparaugs ir tikai visa ražojuma vai tā daļas izskats, ir jāuzskata,
         ka kopējais iespaids, kas minēts Regulas Nr. 6/2002 10. panta 1. punktā, kā arī Direktīvas 98/71 9. panta 1. punktā, var būt
         tikai vizuāls. Līdz ar to atšķirība tekstā dažādās valodās šajā sakarā nepiešķir šai normai citu jēgu.

      51      Turklāt no Regulas Nr. 6/2002 10. panta 2. punkta un Direktīvas 98/71 9. panta 2. punkta izriet, ka, novērtējot, vai kāds
         dizainparaugs ir konfliktā ar agrāku dizainparaugu, ir jāņem autora brīvība dizainparauga izstrādē.

      52      Līdz ar to Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopienas dizainparaugs ir konfliktā
         ar agrāku dizainparaugu tad, ja, ņemot vērā autora brīvību minētā Kopienas dizainparauga izstrādē, šis dizainparaugs nerada
         informētam lietotājam kopējo iespaidu, kas atšķirtos no iespaida, ko rada norādītais agrākais dizainparaugs. Tātad Apelāciju
         padomei bija tiesības izmantot šādu interpretāciju.

      53      Ir jānorāda, ka šī ir vienīgā Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta d) apakšpunkta interpretācija, kas var nodrošināt dizainparauga,
         uz kuru pastāv minētajā normā aprakstītas agrākas tiesības, īpašnieka tiesību aizsardzību pret jebkādiem draudiem no vēlāka
         Kopienas dizainparauga, kas rada informētam lietotājam tādu pašu kopējo iespaidu, līdzāspastāvēšanas. Ja Regulas Nr. 6/2002
         25. panta 1. punkta d) apakšpunkts tiktu interpretēts citādāk, agrāku tiesību īpašniekam nebūtu iespējas lūgt atzīt šādu vēlāku
         Kopienas dizainparaugu par spēkā neesošu un tam tiktu liegta efektīva aizsardzība, ko piešķir tā dizainparaugs saskaņā ar
         Regulas Nr. 6/2002 10. pantu un Direktīvas 98/71 9. pantu.

      –       Par ražojumu, kurā apstrīdēto paraugu ir domāts ietvert vai izmantot
      54      Prasītāja iebilst pret apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Apelāciju padome ir definējusi ražojumu kategoriju, ko skar attiecīgie
         dizainparaugi, kā “pogs”, “rappers” vai “tazos” kategoriju, lai gan šie ražojumi neveidojot vienveidīgu ražojumu kategoriju.
         Prasītāja uzskata, ka Apelāciju padomei esot bijis jāņem vērā spēlēm paredzēto veicināšanas ražojumu kategorija.

      55      Šajā sakarā ir jānorāda, ka, tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 3. panta a) apakšpunktu dizainparaugs ir ražojuma izskats,
         atbilstoši tās pašas regulas 36. panta 2. punktam Kopienas dizainparauga reģistrācijas pieteikumā ir jānorāda ražojumi, kuros
         dizainparaugu ir domāts ietvert vai izmantot. Tomēr ir jāprecizē, ka, lai gan norāde uz šiem ražojumiem dizainparauga reģistrācijas
         pieteikumā ir obligāta, saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 36. panta 6. punktu šī informācija neietekmē dizainparauga aizsardzības
         apjomu kā tādu.

      56      Līdz ar to no Regulas Nr. 6/2002 36. panta 6. punkta izriet, ka, lai noteiktu ražojumu, kurā apstrīdēto dizainparaugu ir domāts
         ietvert vai izmantot, ir jāņem vērā ar to saistītā norāde minētā dizainparauga reģistrācijas pieteikumā un arī – vajadzības
         gadījumā – pats dizainparaugs tiktāl, ciktāl tas sniedz precizējumus attiecībā uz ražojuma raksturu, izmantojumu vai funkciju.
         Paša dizainparauga ņemšana vērā var ļaut identificēt ražojumu reģistrācijas laikā norādītās plašākas ražojumu kategorijas
         ietvaros un līdz ar to faktiski noteikt informētu lietotāju un autora brīvības pakāpi dizainparauga izstrādē.

      57      Ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 16. un 20. punktā Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka ražojumus, kuros attiecīgos dizainparaugus
         ir domāts ietvert vai izmantot, sauc par “pogs” vai “rappers” angļu valodā vai “tazos” spāņu valodā, lai gan Anulēšanas nodaļa
         bija ņēmusi vērā spēlēm paredzēto veicināšanas ražojumu kategoriju.

      58      Aplūkojamajā lietā apstrīdētais dizainparaugs ir reģistrēts attiecībā uz šādiem ražojumiem: “spēlēm paredzētie veicināšanas
         ražojumi”.

      59      Lai gan starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka apstrīdētais dizainparaugs – tāpat kā agrāks dizainparaugs – bija
         domāts piemērošanai spēlēm paredzētiem veicināšanas ražojumiem, no minētā dizainparauga pašas izskatīšanas kļūst skaidrs,
         ka runa ir par īpašu spēlēm paredzēto veicināšanas ražojumu kategoriju. Turklāt, kā to norādījusi Apelāciju padome apstrīdētā
         lēmuma 17. punktā, persona, kas iestājusies lietā, procesā Apelāciju padomē bija iesniegusi pierādījumus par attiecīgajiem
         ražojumiem, it īpaši attiecībā uz “tazos”, kurus tā tirgo kopš 1995. gada. Tātad Apelāciju padomei ir bijis pamats uzskatīt,
         ka persona, kas iestājusies lietā, ir ļāvusi konkrēti noteikt ražojumu, kas ir spēles piederumi, kuri ir pazīstami kā “pogs”,
         “rappers” vai “tazos”, raksturu un funkciju. Vēl jo vairāk – apstrīdētā lēmuma 16. punktā Apelāciju padome ir precizējusi,
         ka noteiktām spēlēm paredzētie veicināšanas ražojumi ir paredzēti maziem bērniem un ka tos pārsvarā izmanto, lai veicinātu
         cepumu vai mazām uzkodām domāto kartupeļu produktu noietu, par ko starp lietas dalībniekiem strīda nav.

      60      Līdz ar to ir jāsecina, ka Apelāciju padome ir pamatoti uzskatījusi, ka attiecīgais ražojums – lielās spēlēm paredzēto veicināšanas
         ražojumu kategorijas ietvaros – ietilpst īpašajā kategorijā, kas ir spēles piederumi, kuri ir pazīstami kā “pogs”, “rappers”
         vai “tazos”.

      –       Par informētu lietotāju
      61      Prasītāja iebilst pret apstrīdēto lēmumu daļā, kurā Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka informēts lietotājs var būt arī mārketinga
         direktors, lai gan aplūkojamajā lietā tas esot bērns aptuveni 5–10 gadu vecumā.

      62      Saistībā ar informētu lietotāju ir jāuzskata, ka tas nav ražojumu, kuros attiecīgus dizainparaugus ir domāts ietvert vai piemērot,
         ražotājs vai pārdevējs. Informēts lietotājs ir īpaši uzmanīgs un tam ir noteiktas zināšanas par agrāku attīstības līmeni,
         t.i., par agrākiem dizainparaugiem, kas attiecas uz attiecīgo ražojumu un kas ir bijuši darīti pieejami sabiedrībai apstrīdētā
         dizainparauga reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā vai, attiecīgā gadījumā, pieprasītās prioritātes datumā.

      63      Šajā sakarā ir jāatzīst, ka, lai gan aplūkojamajā lietā Apelāciju padome nav precīzi definējusi informētu lietotāju, tā –
         pretēji prasītājas apgalvojumiem – nav izslēgusi iespēju, kas tas varētu būt bērns aptuveni 5–10 gadu vecumā.

      64      Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 16. un 17. punktā ir pareizi uzskatījusi, ka informēts lietotājs var būt bērns aptuveni
         5–10 gadu vecumā vai sabiedrības, kas izgatavo ražojumus, kuru veicināšanu nodrošina, piedāvājot “pogs”, “rappers” vai “tazos”,
         mārketinga direktors. No informēta lietotāja definīcijas, kas precizēta šā sprieduma 62. punktā, izriet, ka aplūkojamajā lietā,
         ņemot vērā, ka ražojumi, kuriem ir domāts piemērot apstrīdēto dizainparaugu, ir “pogs”, “rappers” vai “tazos”, ir jāatzīst,
         ka informētam lietotājam ir noteiktas zināšanas par agrāku attīstības līmeni saistībā ar šiem ražojumiem. Turklāt saistībā
         ar spēles piederumiem, kas konkrētāk ir paredzēti bērniem, šis lietotājs varētu būt – kā to apstrīdētajā lēmumā norādījusi
         Apelāciju padome – bērns aptuveni 5–10 gadu vecumā, un šo faktu ne ITSB, ne persona, kas iestājusies lietā, neapstrīd. Tomēr,
         runājot par veicināšanas ražojumu, aplūkojamajā lietā informēts lietotājs varētu būt arī sabiedrības, kas izmanto šā veida
         ražojumus, lai veicinātu savu preču noietu, mārketinga direktors.

      65      Kā to uzsvērusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 16. un 17. punktā, ir maz nozīmes jautājumam, vai informēts lietotājs ir
         bērns aptuveni 5–10 gadu vecumā vai sabiedrības, kas izgatavo ražojumus, kuru veicināšanu nodrošina, piedāvājot “pogs”, “rappers”
         vai “tazos”, mārketinga direktors; svarīgi ir tas, ka šo divu kategoriju personas zina par “rappers” fenomenu.

      –       Par autora brīvības pakāpi
      66      Pamatojoties uz apstākli, ka apstrīdētais dizainparaugs ir saistīts ar vispārīgo veicināšanas ražojumu kategoriju, prasītāja
         iebilst pret apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 20. punktā ir secinājusi, ka aplūkojamajā
         lietā autora brīvība ir “ievērojami ierobežota”.

      67      Šajā sakarā ir jānorāda, ka autora brīvības pakāpe dizainparauga izstrādē ir nosakāma, ievērojot cita starpā ierobežojumus,
         kuri saistīti ar īpašībām, ko nosaka ražojuma vai ražojuma sastāvdaļas tehniskā funkcija, vai arī ražojumam piemērojamas juridiskas
         prasības. Šo ierobežojumu dēļ tiek normalizētas noteiktas īpašības, kas līdz ar to kļūst kopīgas dizainparaugiem, kurus izmanto
         attiecīgajam ražojumam.

      68      Apstrīdētā lēmuma 18. punktā Apelāciju padome ir norādījusi, ka visi šajā lietā aplūkotie “rappers” vai “tazos” ir nelieli
         plakani vai nedaudz izliekti diski, kas var būt izgatavoti no plastmasas vai metāla. Līdz ar to minētā lēmuma 20. punktā Apelāciju
         padome ir secinājusi, ka šādu ražojumu dizaina autora brīvība esot “ievērojami ierobežota”, jo attiecībā uz šo ražojumu veidu
         “paradigma ir neliels plakans vai gandrīz plakans disks, uz kura varētu tikt uzdrukāti krāsaini attēli, un bieži vien disks
         ir izliekts centrālajā daļā tādējādi, ka, bērna pirkstam uzspiežot diska centrā, rodas skaņa”, precizējot, ka ““rapper”, kuram
         nebūtu tādu īpašību, diez vai tiktu pieņemts tirgū”.

      69      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka “pogs”, “rappers” vai “tazos” ir apaļa forma un ka apstrīdētā dizainparauga reģistrācijas pieteikuma
         iesniegšanas datumā, aplūkojamajā lietā – minētajam dizainparaugam pieprasītās prioritātes datumā, “pogs”, “rappers” vai “tazos”
         bija šīs kopīgās īpašības, kas autoram bija jāņem vērā – tādā veidā, kādā tās ir aprakstītas apstrīdētā lēmuma 18. un 20. punktā
         un atgādinātas šā sprieduma 68. punktā. Turklāt lietas dalībnieki šo konstatējumu neapstrīd.

      70      Līdz ar to ir jāatzīst, ka Apelāciju padome ir pareizi uzskatījusi apstrīdētajā lēmumā, ka apstrīdētajam dizainparaugam pieprasītās
         prioritātes datumā autora brīvība ir “ievērojami ierobežota”, jo tam bija jāiestrādā šīs kopīgās īpašības savā dizainparaugā
         attiecīgajam ražojumam. Turklāt, kā Apelāciju padome to uzsvērusi apstrīdētā lēmuma 20. punktā, autora brīvība ir ierobežota
         arī ar vajadzību nodrošināt, ka šie ražojumi nav dārgi, atbilst bērnu drošības normām un var tikt pievienoti precēm, kuru
         noietu tie veicina.

      –       Par kopējo iespaidu, ko informētam lietotājam rada attiecīgie dizainparaugi
      71      Prasītāja iebilst pret apstrīdētajā lēmuma ietverto Apelāciju padomes secinājumu, saskaņā ar kuru attiecīgie dizainparaugi
         radot atšķirīgu kopējo iespaidu uz informētu lietotāju.

      72      Veicot konkrētu vērtējumu attiecībā uz kopējo iespaidu, ko rada attiecīgie dizainparaugi uz informētu lietotāju, kuram ir
         noteiktas zināšanas par agrāku attīstības līmeni, ir jāņem vērā autora brīvības pakāpe apstrīdētā dizainparauga izstrādē.
         Tāpēc, kā Apelāciju padome to norādījusi apstrīdētā lēmuma 19. punktā, tiktāl, ciktāl līdzība starp attiecīgajiem dizainparaugiem
         attiecas uz kopīgām īpašībām, tādām kā šā sprieduma 67. punktā aprakstītās, šai līdzībai ir maz nozīmes kopējā iespaidā, ko
         rada minētie dizainparaugi uz informētu lietotāju. Turklāt, jo vairāk ir ierobežota autora brīvība apstrīdētā dizainparauga
         izstrādē, jo ar mazākām atšķirībām starp attiecīgajiem dizainparaugiem var pietikt, lai radītu atšķirīgu kopējo iespaidu uz
         informētu lietotāju.

      73      Kā tas ir atgādināts šā sprieduma 68. punktā, Apelāciju padome pēc tam, kad apstrīdētā lēmuma 18. un 20. punktā tā bija identificējusi
         ierobežojumus, kas pastāv autoram apstrīdētā dizainparauga izstrādē, norādīja, ka aplūkojamajā lietā autora brīvība ir “ievērojami
         ierobežota”.

      74      Apstrīdētā lēmuma 19. punktā saistībā ar kopējā iespaida, ko informētam lietotājam rada attiecīgie dizainparaugi, novērtēšanu
         Apelāciju padome ir precizējusi arī, ka šis lietotājs automātiski atmet elementus, “kas ir pilnīgi triviāli un kopīgi visiem
         attiecīgā ražojuma veida piemēriem”, un koncentrējas uz īpašībām, “kas ir brīvi izraudzītas vai kas atšķiras no normas”.

      75      Tālāk apstrīdētā lēmuma 21.–24. punktā Apelāciju padome salīdzināja attiecīgos dizainparaugus, aprakstot agrāku dizainparaugu
         un pēc tam apstrīdēto dizainparaugu, un turpinājumā secināja, ka pastāv “atšķirība disku centra paaugstinātās daļas kontūrās”.
         Līdz ar to minētā lēmuma 24. punktā tā ir secinājusi, ka, ņemot vērā autora brīvības ierobežojuma pakāpi apstrīdētā dizainparauga
         izstrādē, ar šo atšķirību sānskatā pietiekot, lai secinātu, ka tie rada atšķirīgu kopējo iespaidu uz informētu lietotāju.

      76      Attiecīgie dizainparaugi ir jāsalīdzina atbilstoši šā sprieduma 72. punktā minētajiem kritērijiem, izskatot to līdzības un
         atšķirības, lai, ņemot vērā autora brīvības pakāpi apstrīdētā dizainparauga izstrādē, noteiktu, vai Apelāciju padome, nepieļaujot
         kļūdu, varēja secināt, ka tie rada atšķirīgu kopējo iespaidu uz informētu lietotāju.

      77      Saistībā ar attiecīgo dizainparaugu līdzībām Apelāciju padome, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 22. punktā ir norādījusi, ka abi
         dizainparaugi ir gandrīz plakani diski. Tomēr ir jāatzīst, ka, runājot par īpašību, kas apstrīdētajam dizainparaugam pieprasītās
         prioritātes datumā bija kopīga dizainparaugiem, kuri attiecas uz konkrētā veida ražojumiem, kā to norādījusi Apelāciju padome
         apstrīdētā lēmuma 18. un 20. punktā, šī līdzība nebūs iekļauta attiecīgo dizainparaugu kopējā iespaidā uz informētu lietotāju.

      78      Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 22. punktā Apelāciju padome ir norādījusi arī, ka abi attiecīgie dizainparaugi ietver koncentrisku
         apli ļoti tuvu malai, kas atspoguļo ideju, ka disks ir izliekts gar visu malu. Ir jānorāda, ka attiecīgie dizainparaugi var
         tikt piemēroti no metāla izgatavotajam ražojumam, un šo faktu prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, neapstrīd. Tā kā
         ražojums ir paredzēts cita starpā bērniem, šī izliektā mala no autora viedokļa varētu būt ierobežojums, kas saistīts ar drošības
         apsvērumiem, lai mala nebūtu asa, ja ražojums tiek izgatavots no metāla vai pat plastmasas vai kartona. Līdz ar to ir jākonstatē,
         ka šī līdzība starp attiecīgajiem dizainparaugiem saistībā ar vienu no to īpašībām, kas var būt autora ierobežojums, nesaistīs
         informēta lietotāja uzmanību.

      79      Treškārt, abiem attiecīgajiem dizainparaugiem ir koncentrisks aplis, kas atrodas attālumā, kurš atbilst aptuveni vienai trešdaļai
         no attāluma starp diska malu un centru. Apstrīdētā lēmuma 22. punktā Apelāciju padome ir norādījusi uz šo līdzību, atzīmējot,
         ka šim aplim bija jāatspoguļo ideja, ka centrālā daļa ir nedaudz paaugstināta. Tomēr ir jāatzīst, ka šī centrālā daļa varētu
         tikt norobežota ar kādu citu formu, nevis apli. Par to liecina apstrīdētā dizainparauga reģistrācijas pieteikums, kas iekļauts
         lietas materiālos, kurus ITSB nosūtījusi Vispārējai tiesai, un no kura izriet, ka saistībā ar apstrīdēto dizainparaugu tika
         pieprasīta prioritāte attiecībā uz Spānijas dizainparaugu Nr. 157156, kas ietver trīs variantus, un ka šī paaugstinātā centrālā
         daļa dažādos variantos ir norobežota ar apli, trīsstūri vai sešstūri. Turklāt ar argumentu, ko ITSB minējusi tiesas sēdē un
         saskaņā ar kuru formai esot bijis jābūt elementārai, lai nedeformētu attēlu, kas varētu tikt uzlikts uz diska, nevar atspēkot
         minēto apsvērumu, jo trīsstūra, sešstūra vai pat kvadrāta vai ovāla formas izmantošana apļa formas vietā neizraisītu attēla
         deformāciju lielākā mērā. Turklāt minēto apsvērumu nevar atspēkot arī ar ITSB argumentu, saskaņā ar kuru, lai šī paaugstinātā
         centrālā daļa varētu būt izliekta, esot nepieciešams aplis, jo cita starpā tas varētu būt ovāls.

      80      Ceturtkārt, starp attiecīgajiem dizainparaugiem pastāv līdzība tiktāl, ciktāl diska izliektā mala ir paaugstināta attiecībā
         pret diska starpposma daļu, kas atrodas starp malu un paaugstināto centrālo daļu.

      81      Piektkārt, attiecīgie dizainparaugi ir līdzīgi attiecīgajās diska paaugstinātās centrālās daļas un tā starpposma daļas, kas
         atrodas starp malu un paaugstināto centrālo daļu, proporcijās.

      82      Tā kā autoram nav noteikts nekāds īpašs ierobežojums, šā sprieduma 79.–81. punktā minētās līdzības attiecas uz elementiem,
         attiecībā uz kuriem pastāv autora brīvība apstrīdētā dizainparauga izstrādē. No tā izriet, ka tie saistīs informēta lietotāja
         uzmanību, it īpaši tāpēc – kā uz to norādījusi pati persona, kas iestājusies lietā –, ka aplūkojamajā lietā virspuses ir vislabāk
         redzamas šim lietotājam.

      83      Saistībā ar atšķirībām starp attiecīgajiem dizainparaugiem – kā to norādījusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 23. punktā
         – apstrīdētais dizainparaugs virsskatā ietver par diviem koncentriskiem apļiem vairāk nekā agrāks dizainparaugs. Sānskatā
         divi dizainparaugi atšķiras ar to, ka apstrīdētajā dizainparaugā ir lielāks izliekums. Tomēr ir jākonstatē, ka, tā kā izliekuma
         pakāpe ir ļoti maza, ņemot vērā nelielo pašu disku biezumu, informēts lietotājs neuztvers viegli šo izliekumu, it īpaši virsskatā,
         ko apstiprina faktiski tirgotie ražojumi, kas minēti lietas materiālos, kurus ITSB ir pārsūtījusi Vispārējai tiesai.

      84      Ņemot vērā šā sprieduma 79.–81. punktā konstatētās līdzības, ir jāatzīst, ka ar atšķirībām, ko Apelāciju padome ir konstatējusi
         apstrīdētā lēmuma 23. punktā (skat. šā sprieduma 83. punktu), nepietiek, lai apstrīdētais dizainparaugs radītu informētam
         lietotājam kopējo iespaidu, kas atšķirtos no kopējā iespaida, ko rada agrāks dizainparaugs.

      85      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Apelāciju padome ir kļūdaini secinājusi apstrīdētajā lēmumā, ka attiecīgie
         dizainparaugi rada informētam lietotājam atšķirīgu kopējo iespaidu un ka tie nav konfliktā Regulas Nr. 6/2002 25. panta 1. punkta
         d) apakšpunkta izpratnē. No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts, pārkāpjot minēto tiesību normu, un līdz ar to
         ir jāatceļ; nav jāizskata pēdējais prasītājas izvirzītais pamats par atcelšanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      86      Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Turklāt atbilstoši šim
         pašam pantam, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali.

      87      Tā kā šajā lietā ITSB un personai, kas iestājusies lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, kas radušies prasītājai procesā Vispārējā tiesā, saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

      88      Turklāt prasītāja lūdza piespriest ITSB un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt izdevumus, kas prasītājai radušies
         saistībā ar procesu Apelāciju padomē. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 136. panta 2. punktu nepieciešamos
         izdevumus, kas lietas dalībniekiem ir radušies, izskatot lietu Apelāciju padomē, uzskata par atlīdzināmiem tiesāšanās izdevumiem.
         Līdz ar to, tā kā ITSB un personai, kas iestājusies lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež arī atlīdzināt izdevumus,
         kas radušies prasītājai saistībā ar procesu Apelāciju padomē, saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju trešās padomes 2006. gada 27. oktobra
            lēmumu lietā R 1001/2005‑3;
      2)      ITSB un PepsiCo, Inc. sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas radušies Grupo Promer Mon Graphic, SA procesā Vispārējā tiesā;
      3)      ITSB un PepsiCo sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas radušies Grupo Promer Mon Graphic procesā Apelāciju padomē.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 18. martā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 15. oktobra spriedums.#Skysoft Computersysteme GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “SKYSOFT” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “SKY” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T‑262/13.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2003. gada 30.septembrī. # Fiocchi munizioni SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība sakarā ar bezdarbību/ Prasība par bezdarbību - Nepieņemamība. # Lieta T-26/01.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 22. septembris.#Microsoft Mobile Sales International Oy, iepriekš – Nokia Italia SpA u.c. pret Ministero per i beni e le attività culturali (MiBAC) u.c.#Consiglio di Stato lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Intelektuālais īpašums – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – Ekskluzīvas reproducēšanas tiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Izņēmums saistībā ar kopēšanu privātai lietošanai – Taisnīga atlīdzība – Privāttiesību vienošanos noslēgšana, lai noteiktu kritērijus atbrīvošanai no taisnīgas atlīdzības maksājuma – Atlīdzības atmaksa, ko var pieprasīt vienīgi galalietotājs.#Lieta C-110/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2016. gada 22. septembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesību aktu tuvināšana — Intelektuālais īpašums — Autortiesības un blakustiesības — Direktīva 2001/29/EK — Ekskluzīvas reproducēšanas tiesības — Izņēmumi un ierobežojumi — 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts — Izņēmums saistībā ar kopēšanu privātai lietošanai — Taisnīga atlīdzība — Privāttiesību vienošanos noslēgšana, lai noteiktu kritērijus atbrīvošanai no taisnīgas atlīdzības maksājuma — Atlīdzības atmaksa, ko var pieprasīt vienīgi galalietotājs”
      Lieta C‑110/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 4. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 2. martā, tiesvedībā

            Microsoft Mobile Sales International Oy
          , iepriekš – Nokia Italia SpA,

            Hewlett-Packard Italiana Srl ,

            Telecom Italia SpA ,

            Samsung Electronics Italia SpA ,

            Dell SpA ,

            Fastweb SpA ,

            Sony Mobile Communications Italy SpA ,

            Wind Telecomunicazioni SpA

      pret

            Ministero per i beni e le attività culturali (MiBAC) ,

            Società italiana degli autori ed editori (SIAE) ,

            Istituto per la tutela dei diritti degli artisti interpreti esecutori (IMAIE)
          , likvidācijas procesā,

            Associazione nazionale industrie cinematografiche audiovisive e multimediali (ANICA) ,

            Associazione produttori televisivi (APT) ,

      piedaloties

            Assotelecomunicazioni (Asstel) ,

            Vodafone Omnitel NV ,

            H3G SpA ,

            Movimento Difesa del Cittadino ,

            Assoutenti ,

            Adiconsum ,

            Cittadinanza Attiva ,

            Altroconsumo .

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), tiesneši K. Toadere [C. Toader], A. Ross [A. Rosas], A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 24. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Microsoft Mobile Sales International Oy vārdā – G. Cuonzo un Vincenzo Cerulli Irelli, avvocati,

               —

                  Hewlett‑Packard Italiana Srl vārdā – A. Clarizia un M. Quattrone, avvocati,

               —

                  Telecom Italia SpA vārdā – F. Lattanzi un E. Stajano, avvocati,

               —

                  Samsung Electronics Italia SpA vārdā – S. Cassamagnaghi, P. Todaro un E. Raffaelli, avvocati,

               —

                  Dell SpA vārdā – L. Mansani un F. Fusco, avvocati,

               —

                  Sony Mobile Communications Italy SpA vārdā – G. Cuonzo, kā arī Vincenzo un Vittorio Cerulli Irelli, avvocati,

               —

                  Wind Telecomunicazioni SpA vārdā – B. Caravita di Toritto, S. Fiorucci un R. Santi, avvocati,

               —

                  Società italiana degli autori ed editori (SIAE) vārdā – M. Siragusa un M. Mandel, avvocati,

               —

                  Assotelecomunicazioni (Asstel) vārdā – M. Libertini, avvocato,

               —

                  Altroconsumo vārdā – G. Scorza, D. Reccia un M. Salvati, avvocati,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. Vitale un S. Fiorentino, avvocati dello Stato,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un D. Segoin, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – V. Di Bucci un J. Samnadda, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 4. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts vairākās tiesvedībās starp sabiedrībām, kuras tirgo personālos datorus, ierakstīšanas ierīces, datu nesējus, mobilos tālruņus un fotoaparātus, no vienas puses, un Ministero per i beni e le attività culturali e del turismo (Itālijas Kultūras un tūrisma ministrija, turpmāk tekstā – “MiBAC”), Società italiana degli autori ed editori (Itālijas autoru un izdevēju sabiedrība, turpmāk tekstā – “SIAE”), likvidācijas procesā esošo Istituto per la tutela dei diritti degli artisti interpreti esecutori (Izpildītāju tiesību aizsardzības institūts), Associazione nazionale industrie cinematografiche audiovisive e multimediali (Nacionālā filmu, audiovizuālo un multimediju industriju apvienība) un Associazione produttori televisivi (Televīzijas producentu apvienība), no otras puses, par “taisnīgu atlīdzību”, kas ar SIAE starpniecību ir jāizmaksā intelektuālo darbu autoriem par šo darbu privātu reproducēšanu personiskai izmantošanai.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2001/29 preambulas 31., 35. un 38. apsvērumā ir noteikts:

                        “(31)

                        Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu un aizsargātu tiesību objektu lietotāju tiesībām un interesēm. [..]

                  [..]

                        (35)

                        Dažos izņēmumu vai ierobežojumu gadījumos tiesību subjektiem būtu jāsaņem taisnīga atlīdzība, ar ko tiem pienācīgi atlīdzina par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu. Nosakot attiecīgās taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā īpašie apstākļi katrā gadījumā. Novērtējot attiecīgos apstākļus, noderīgs kritērijs būtu iespējamais kaitējums, ko attiecīgā darbība nodara tiesību subjektiem. [..]

                  [..]

                        (38)

                        Dalībvalstīm būtu jāļauj reproducēšanas tiesību izņēmumu vai ierobežojumu paredzēšana attiecībā uz audio, vizuāla un audiovizuāla materiāla reproducēšanu dažos veidos personiskai lietošanai, paredzot taisnīgu atlīdzību. Tas var ietvert atlīdzības shēmu ieviešanu vai turpināšanu, lai kompensētu tiesību subjekta aizskārumu. [..]”

               4

               Direktīvas 2001/29 2. pantā “Reproducēšanas tiesības” ir noteikts:
               “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:

                        a)

                        autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;

                        b)

                        izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;

                        c)

                        skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;

                        d)

                        filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;

                        e)

                        raidorganizācijām — attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”

               5

               Šīs direktīvas 5. panta “Izņēmumi un ierobežojumi” 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
               [..]

                        b)

                        reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam;

                  [..].”

         Itālijas tiesības

               6

               Direktīvu 2001/29 Itālijas tiesību sistēmā transponēja ar 2003. gada 9. aprīļadecreto legislativo n. 68. – Attuazione della direttiva 2001/29/CE sull’armonizzazione di taluni aspetti del diritto d’autore e dei diritti connessi nella società dell’informazione (Likumdošanas dekrēts Nr. 68 par Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā īstenošanu) (2003. gada 14. aprīļaGURI Nr. 87 kārtējais pielikums), ar kuru tika grozīts 1941. gada 22. aprīļaLegge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Likums Nr. 633 par autortiesību un ar to īstenošanu saistīto blakustiesību aizsardzību, turpmāk tekstā – “Autortiesību likums”), šo likumu papildinot ar 71. sexies, 71. septies un 71. octies pantu par “privātu reproducēšanu personiskai lietošanai”.

               7

               Autortiesību likuma 71. sexies panta 1. punktā ir noteikts:
               “Ir atļauta fonogrammu un videogrammu privāta reproducēšana uz jebkura datu nesēja, ko veic fiziska persona tikai privātai lietošanai, ar nosacījumu, ka tas ir bezpeļņas nolūkā un ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ievērojot 102. quater pantā minētos tehnoloģiskos pasākumus.”

               8

               Autortiesību likuma 71. septies pantā ir noteikts:
               “1.   Fonogrammu autoriem un ražotājiem, kā arī audiovizuālo darbu sākotnējiem ražotājiem, videogrammu izpildītājiem un ražotājiem un viņu tiesību mantiniekiem ir tiesības uz atlīdzību par 71. sexies pantā minēto fonogrammu un videogrammu privātu reproducēšanu. Minēto atlīdzību par ierīcēm, kas paredzētas tikai fonogrammu vai videogrammu analogajam vai digitālajam ierakstam, veido cenas daļa, ko galīgais pircējs ir samaksājis izplatītājam un ko par daudzfunkcionālām ierīcēm un datu nesējiem aprēķina no tādu ierīču un datu nesēju cenas, kam ir ierakstam paredzētas iekšējās sastāvdaļas raksturlielumiem līdzvērtīgi raksturlielumi, vai arī, ja tas nav iespējams, no fiksētas summas par ierīci un datu nesēju. Par audio un video ieraksta datu nesējiem, piemēram, analogajiem datu nesējiem, digitālajiem datu nesējiem, fiksētajām vai pārnesamajām atmiņām, kas paredzēti fonogrammu vai videogrammu ierakstam, atlīdzību veido summa, kas samērīga ar pašu datu nesēju nodrošināto ieraksta jaudu. Par attālā videoieraksta sistēmām šajā punktā minēto atlīdzību maksā subjekts, kurš sniedz pakalpojumu, un tai jābūt samērīgai ar honorāru, kas ir saņemts par paša pakalpojuma sniegšanu.
               2.   [Šā panta] 1. punktā minēto atlīdzību nosaka, ievērojot Kopienas tiesību normas un jebkurā gadījumā ņemot vērā reproducēšanas tiesības, ar [MiBAC] dekrētu, kas jāpieņem līdz 2009. gada 31. decembrim, pēc 190. pantā minētās komitejas un nozares apvienību, kuras pārstāv vairumu 1. punktā minēto ierīču un datu nesēju ražotāju, uzklausīšanas. Lai noteiktu atlīdzību, ņem vērā to, vai tiek vai netiek piemēroti 102. quater pantā minētie tehnoloģiskie pasākumi, kā arī atšķirīgo digitālās kopēšanas izplatību salīdzinājumā ar analogo kopēšanu. Dekrēts ir jāatjaunina ik pa trim gadiem.
               3.   Atlīdzību maksā persona, kas valsts teritorijā peļņas gūšanas nolūkā ražo vai importē 1. punktā minētās ierīces un datu nesējus. Šīm personām ik pēc trīs mēnešiem ir jāiesniedz [SIAE] paziņojums, norādot pārdošanas apjomu un izmaksājamo atlīdzību, kura tai pat laikā ir jāizmaksā. Atlīdzības nesamaksāšanas gadījumā par samaksu ir solidāri atbildīgs ieraksta ierīču un datu nesēju izplatītājs. [..]”

               9

               Autortiesību likuma 71. octies pantā ir paredzēts:
               “1.   Atlīdzība, kas minēta 71. septies pantā par fonogrammu ierakstīšanai paredzētajām ierīcēm, ir jāmaksā [SIAE], kas pēc savu izmaksu atskaitīšanas nodrošina maksājumus vienādās daļās autoriem un fonogrammu ražotājiem, tostarp ar nozīmīgāko tirdzniecības un profesionālo asociāciju starpniecību.
               2.   Fonogrammu izgatavotāji nekavējoties, bet jebkurā gadījumā 6 mēnešu laikā 50 % no to saņemtās atlīdzības samaksā attiecīgajiem izpildītājiem.
               3.   Atlīdzība, kas minēta 71. septies pantā par videogrammu ierakstīšanai paredzētām ierīcēm, ir jāmaksā [SIAE], kas pēc savu izmaksu atskaitīšanas nodrošinās 30 % atlīdzības daļas samaksu autoriem un pārējos 70 % vienādās daļās filmu pirmo fiksējumu izgatavotājam, videogrammu izgatavotājam un izpildītājiem. Ar 50 % no atlīdzības, kas samaksāta izpildītājiem, tiek finansēti 1992. gada 5. februāra Likuma Nr. 93 7. panta 2. punktā aprakstītie pasākumi un mērķi.”

               10

               Piemērojot Autortiesību likuma 71. septies panta 2. punktu, MiBAC2009. gada 30. decembrī pieņēma decreto relativo alla determinazione del compenso per la riproduzione privata di fonogrammi e di videogrammi (Dekrēts par atlīdzības noteikšanu par fonogrammu un videogrammu privātu reproducēšanu, turpmāk tekstā – “2009. gada 30. decembra dekrēts”), ko veido viens vienīgs pants, saskaņā ar kuru “tehniskajā pielikumā, kas ir [šī] dekrēta neatņemama sastāvdaļa, tiek noteikts atlīdzības par fonogrammu un videogrammu privātu reproducēšanu apjoms atbilstoši [Autortiesību likuma] 71. septies pantam”.

               11

               2009. gada 30. decembra tehniskā pielikuma (turpmāk tekstā – “tehniskais pielikums”) 2. pantā ir noteikti atlīdzības par privātu kopēšanu apmēri un ir sniegts saraksts ar 26 produktu kategorijām, katrai paredzot šīs atlīdzības apjomu.

               12

               Tehniskā pielikuma 4. pantā ir noteikts:
               “1.   [SIAE] sekmē protokolus efektīvākai šo tiesību normu piemērošanai, arī tādēļ, lai veiktu objektīvus vai subjektīvus atbrīvojumus, piemēram, gadījumos ar ierīcēm vai datu nesējiem lietošanai profesionālām vajadzībām vai gadījumos ar dažām videospēļu ierīcēm un datu nesējiem. Šos piemērošanas protokolus pieņem, saskaņojot ar subjektiem, kuriem ir pienākums maksāt atlīdzību par privātu kopēšanu, vai ar to nozares apvienībām.
               2.   Līdz 1. punktā minēto protokolu pieņemšanai paliek spēkā vienošanās, kas bija spēkā pirms šo tiesību normu pieņemšanas.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               13

               Prasītāji pamatlietā ražo un tirgo tostarp personālos datorus, ierakstīšanas ierīces, mobilos tālruņus un fotoaparātus.

               14

               Šie prasītāji cēla prasības Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacio reģiona Administratīvā tiesa, Itālija), lūdzot atcelt 2009 gada 30. decembra dekrētu. Šo prasību pamatojumam viņi apgalvoja, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā Savienības tiesību aktiem, jo īpaši tāpēc, ka nodeva par privātu kopēšanu ir jāmaksā arī personām, kas acīmredzami nenodarbojas ar privātu kopēšanu, tostarp fiziskām vai juridiskām personām, kuras rīkojas ar profesionālu mērķi. Tie uzsvēra arī pilnvaru, ko MiBAC deleģējusi SIAE – kas ir organizācija, kura Itālijā nodarbojas ar autortiesību kolektīvo pārvaldīšanu, – diskriminējošo raksturu, jo valsts tiesiskais regulējums šai pēdējai dod tiesības noteikt personas, kuras ir jāatbrīvo no nodevas par privātu kopēšanu, kā arī personas, kurām šī nodeva, ja tā ir tikusi samaksāta, var tikt atmaksāta.

               15

                  Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacio reģiona Administratīvā tiesa) šīs prasības noraidīja.

               16

               Prasītāji pamatlietā par šo lēmumu, ar kuru šis prasības tika noraidītas, iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija), kura, šauboties par to, kā šajā kontekstā pareizi jāinterpretē Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts, nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Savienības tiesības – un it īpaši Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvērums un 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts – nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu (konkrēti, Autortiesību likuma 71. sexies pantu saistībā ar tehniskā pielikuma 4. pantu), kas paredz, ka tādu datu nesēju un ierīču gadījumā, kas nopirkti lietošanai mērķiem, kuri acīmredzami nav privāta kopēšana, proti, tikai lietošanai profesionālām vajadzībām, ex ante atbrīvošanas no nodevas par privātu kopēšanu kritērijus ir uzticēts noteikt savstarpēju sarunu ceļā vai “brīvās pārrunās”, it īpaši attiecībā uz šajā 4. pantā minētajiem “piemērošanas protokoliem”, ja nav vispārīgu noteikumu un nekādas garantijas par vienlīdzīgu attieksmi pret SIAE un subjektiem, kuriem ir pienākums iemaksāt atlīdzību, vai to nozares apvienībām?

                        2)

                        Vai Savienības tiesības – un it īpaši Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvērums un 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts – nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu (konkrēti, Autortiesību likuma 71. sexies pantu saistībā ar 2009. gada 30. decembra dekrētu un SIAE izdotajām instrukcijām atmaksu jomā), kas paredz, ka tādu datu nesēju un ierīču gadījumā, kas iegādāti mērķiem, kuri acīmredzami nav privāta kopēšana, proti, tikai lietošanai profesionālām vajadzībām, atmaksu var pieprasīt tikai datu nesēju un ierīču galalietotājs, nevis ražotājs?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pieņemamību

               17

                  SIAE uzskata. ka pirmais jautājums ir nepieņemams, jo šis jautājums būtu bijis jāatrisina, interpretējot valsts tiesības ar Savienības tiesībām saderīgā veidā, saskaņā ar ko par ierakstīšanas ierīcēm un datu nesējiem, kurus iegādājušas personas, kas nav fiziskas personas, lietošanai vienīgi profesionālām vajadzībām, nav jāmaksā nodeva par privātu kopēšanu.

               18

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (skat. it īpaši spriedumus, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 21. punkts, un 2015. gada 12. novembris, Hewlett-Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 24. punkts).

               19

               Tiesa atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu var tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo ziņu par faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem, lai varētu sniegt lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c., C‑62/14, EU:C:2015:400, 25. punkts, un 2015. gada 8. septembris, Taricco u.c., C‑105/14, EU:C:2015:555, 30. punkts).

               20

               Taču šajā lietā tas tā nav, ciktāl pirmais Tiesai uzdotais jautājums, kas attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, nekāda ziņā nav hipotētisks un ir nodibināts tā sakars ar pamatlietas faktisko situāciju, jo šis jautājums attiecas uz tādu Savienības tiesību normu interpretāciju, kuras iesniedzējtiesa uzskata par noteicošām attiecībā uz lēmumu, kas tai būs jāpieņem pamatlietā, īpaši attiecībā uz kārtību atbrīvošanai no nodevas par privātu kopēšanu maksāšanas, ja ierīces un datu nesēji acīmredzami tiek iegādāti mērķiem, kas nav privāta kopēšana.

               21

                  SIAE apgalvo arī, ka otrais jautājums ir nepieņemams, jo tas esot identisks jautājumiem, par kuriem Tiesa jau ir lēmusi.

               22

               Šāda iebilde par nepieņemamību ir jānoraida. Pat ja uzdotais jautājums ir saturiski vienāds ar analogā lietā jau pieņemtajā prejudiciālajā nolēmumā iztirzātu jautājumu, tas nekādā ziņā nevar liegt valsts tiesai uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu un nevar šādi uzdotu jautājumu padarīt par nepieņemamu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c., 283/81, EU:C:1982:335, 13. un 15. punkts; 2009. gada 2. aprīlis, Pedro IV Servicios, C‑260/07, EU:C:2009:215, 31. punkts, kā arī 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 49. punkts).

               23

               No tā izriet, ka uzdotie prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.

         Par lietas būtību

               24

               Ar šiem jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, ar kuru, pirmkārt, ir noteikts, ka tādu ierīču un datu nesēju, kas paredzēti lietošanai mērķiem, kuri acīmredzami nav privāta kopēšana, ražotāju un importētāju atbrīvošana no nodevas par privātu kopēšanu ir atkarīga no vienošanos noslēgšanas starp struktūru, kurai ir likumā noteikts monopols attiecībā uz darbu autoru interešu pārstāvēšanu, un subjektiem, kuriem ir pienākums maksāt atlīdzību, vai to nozares apvienībām, un, otrkārt, paredzēts, ka šādas nodevas atmaksāšanu, ja tā ir nepamatoti samaksāta, var pieprasīt tikai šo ierīču un datu nesēju galalietotājs.

               25

               Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu dalībvalstis var piemērott šīs direktīvas 2. pantā paredzēto izņēmumu vai ierobežojumu autora ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām saistībā ar reproducēšanu uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka šo ekskluzīvo tiesību īpašnieki saņem taisnīgu atlīdzību, ņemot vērā minētās direktīvas 6. pantā minētos tehnoloģiskos pasākumus.

               26

               Kā izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 35. un 38. apsvēruma, šīs direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir atspoguļota Savienības likumdevēja griba izveidot īpašu atlīdzības sistēmu, kuras īstenošana sākas, kolīdz ir konstatēts kaitējums tiesību īpašniekiem, kura rezultātā principā rodas pienākums to tiem “atlīdzināt” vai “kompensēt” (spriedums, 2016. gada 9. jūnijs, EGEDA u.c., C‑470/14, EU:C:2016:418, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Tā kā Direktīvas 2001/29 tiesību normās nav precizēti dažādie taisnīgas atlīdzības sistēmas elementi, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, nosakot, kam ir jāmaksā šī atlīdzība. Tas pats attiecas uz šīs atlīdzības veida, sīkas procedūras un iespējamā apjoma noteikšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Kā izriet no Tiesas judikatūras, lai atbilstu Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam, taisnīgai atlīdzībai un līdz ar to arī sistēmai, uz kuru tā balstīta, ir jābūt saistītai ar kaitējumu, kas tiesību subjektiem radīts privātās kopēšanas dēļ (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Tādējādi taisnīgas atlīdzības finansējuma sistēma ar Direktīvas 2001/29 prasībām par preambulas 31. apsvērumā minēto “taisnīgo līdzsvaru” starp autoru, kas ir taisnīgās atlīdzības saņēmēji, no vienas puses, un aizsargāto darbu izmantotāju, no otras puses, tiesībām un interesēm ir saderīga tikai tad, ja ir uzskatāms, ka šīs ierīces un datu nesējus var izmantot, lai izgatavotu privātas kopijas personīgai lietošanai, un tādējādi radīt kaitējumu aizsargātā darba autoram. Tādēļ, ņemot vērā šīs prasības, pastāv saikne, kas nepieciešama starp nodevas par privātu kopēšanu piemērošanu minētajām digitālās reproducēšanas ierīcēm un datu nesējiem un to izmantošanu kopijas personiskai lietošanai izgatavošanā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 52. punkts).

               30

               Otrkārt, jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka, tā kā ekskluzīvo reproducēšanas tiesību subjektam kaitējumu rada tā persona, kura privātai lietošanai izgatavo aizsargāta darba reprodukciju, iepriekš nelūdzot autora atļauju, tad principā šai personai ir pienākums atlīdzināt šīs reproducēšanas rezultātā radušos kaitējumu, maksājot atlīdzību, kas tiek izmaksāta šim tiesību subjektam (spriedumi, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 45. punkts; 2011. gada 16. jūnijs, Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 26. punkts, un 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 23. punkts).

               31

               Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā praktiskās grūtības identificēt privātos lietotājus, kā arī noteikt tiem pienākumu kompensēt ekskluzīvo tiesību subjektiem nodarīto kaitējumu, dalībvalstis taisnīgas atlīdzības finansēšanai drīkst noteikt “nodevu par kopēšanu privātai lietošanai”, kas jāmaksā nevis attiecīgajām privātpersonām, bet gan tām personām, kurām ir reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji un kuras tādēļ minētās iekārtas juridiski vai faktiski nodod privātpersonu rīcībā. Šādas sistēmas ietvaros pienākums maksāt nodevu par privātu kopēšanu ir personām, kurām ir šīs iekārtas (šajā ziņā skat. spriedumus, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 46. punkts; 2011. gada 16. jūnijs, Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 27. punkts, kā arī 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 24. punkts).

               32

               Tādējādi dalībvalstis ar noteiktiem nosacījumiem var nodevu par privātu kopēšanu bez atšķirībām piemērot visiem datu nesējiem, ko var izmantot reproducēšanai, tostarp gadījumā, ja to galīgā lietošana neietilpst Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajos gadījumos (skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 44. punkts).

               33

               Tiesa šajā ziņā ir precizējusi, ka, tā kā minētā sistēma ļauj maksātājiem nodevas par privātu kopēšanu summu iekļaut cenā par minēto reproducēšanas iekārtu, ierīču un datu nesēju nodošanu rīcībā vai sniegtā reproducēšanas pakalpojuma cenā, beigās visu nodevas maksu uzņemas privātais lietotājs, kas maksā šo cenu, un tas atbilst Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvērumā minētajam “taisnīgajam līdzsvaram”, kāds jārod starp ekskluzīvo reproducēšanas tiesību subjektu un aizsargāto darbu izmantotāju interesēm (šajā ziņā skat. spriedumus, Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 28. punkts, kā arī 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 25. punkts).

               34

               Tiesa tomēr uzskatīja, ka šādas nodevas piemērošanas sistēma var tikt atzīta par atbilstošu Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam tikai tad, ja tās ieviešana ir pamatota ar praktiskām grūtībām un ja nodevas maksātājiem ir tiesības uz šīs nodevas atmaksāšanu tās nepamatotas iekasēšanas gadījumā (skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 31. punkts, kā arī 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 45. punkts).

               35

               Šajā ziņā nodevas par privātu kopēšanu sistēma tostarp var būt pamatota ar nepieciešamību novērst galīgo lietotāju identificēšanas neiespējamību vai nu ar praktiskajām grūtībām, kas ir saistītas ar šo identificēšanu, vai citām līdzīgām grūtībām (spriedums, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               No Tiesas judikatūras tomēr izriet, ka minētā nodeva katrā ziņā nedrīkst tikt piemērota reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem, kurus ir iegādājušās personas, kas nav fiziskās personas, mērķiem, kas nav kopēšana privātai lietošanai (spriedums, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Turklāt šādai sistēmai jāparedz tiesības uz nodevas par privātu kopēšanu atmaksu, kurām jābūt efektīvām un kuras samaksātās nodevas atmaksāšanu nepadara pārmērīgi grūtu. Šajā ziņā tiesību uz atmaksāšanu piemērojamībai, efektivitātei, pieejamībai, reklāmai un lietošanas vienkāršībai jāļauj mazināt iespējamo līdzsvara trūkumu, kas radīts ar nodevas par privātu kopēšanu sistēmu, lai novērstu konstatētās praktiskās grūtības (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Amazon.com International Sales u.c., C‑521/11, EU:C:2013:515, 36. punkts, un 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 52. punkts).

               38

               Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.

               39

               Pirmkārt, ir jānorāda, ka taisnīgas atlīdzības sistēma, par kādu ir runa pamatlietā, paredz – kā izriet no Autortiesību likuma 71. septies panta 1. punkta –, ka nodevu par privātu kopēšanu daļēji veido cena, kuru galalietotājs par attiecīgajam ierīcēm un datu nesējiem ir samaksājis mazumtirgotājam un kuras apmērs tiek noteikts atkarībā no to ieraksta jaudas. Atbilstoši Autortiesību likuma 71. septies panta 3. punktam šo atlīdzību maksā persona, kas Itālijas teritorijā peļņas gūšanas nolūkā ražo vai importē šādas ierīces un datu nesējus.

               40

               Šajā ziņā nav strīda, ka tiesiskajā regulējumā, par kuru ir runa pamatlietā, nav paredzēta vispārpiemērojama norma, ar ko no nodevas par privātu kopēšanu samaksas būtu atbrīvoti ražotāji un importētāji, kuri pierāda, ka ierīces un datu nesējus ir iegādājušās personas, kas nav fiziskas personas, mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopiju izgatavošanu privātām vajadzībām.

               41

               No šī sprieduma 36. punktā minētās judikatūras izriet, ka šo nodevu nedrīkst piemērot šādu iekārtu piegādēm.

               42

               Kā atgādināts šī sprieduma 29. punktā, taisnīgas atlīdzības finansējuma sistēma ar Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvērumā minētā “taisnīga līdzsvara” prasībām ir saderīga tikai tad, ja ir uzskatāms, ka šīs ierīces un datu nesējus var izmantot, lai izgatavotu privātas kopijas.

               43

               Taisnība, kā uzsver Itālijas valdība, ka tehniskā pielikuma 4. pantā ir noteikts, ka SIAE“sekmē” protokolu noslēgšanu “arī tādēļ, lai veiktu objektīvus un subjektīvus atbrīvojumus, piemēram, gadījumos ar ierīcēm vai datu nesējiem lietošanai profesionālām vajadzībām vai gadījumos ar dažām videospēļu ierīcēm un datu nesējiem”, un šos protokolus pieņem, saskaņojot ar subjektiem, kuriem ir pienākums maksāt nodevu par privātu kopēšanu, vai ar to nozares apvienībām.

               44

               Tomēr Tiesa ir atgādinājusi, ka Direktīvas 2001/29 5. pantā paredzētie izņēmumi ir jāpiemēro, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā un kurš saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva pamatojuma (spriedums, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 31. un 32. punkts un tajos minētā judikatūra).

               45

               Tādējādi dalībvalstis nevar paredzēt sīki izstrādātus taisnīgas atlīdzības noteikumus, kas radītu nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi starp dažādām tādu saimnieciskās darbības subjektu kategorijām, kuri tirgo ar privātās kopēšanas izņēmumu salīdzināmas preces, vai starp dažādām aizsargāto tiesību objektu lietotāju kategorijām (spriedums, 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               46

               Šajā gadījumā jāatzīst, ka tiesiskais regulējums pamatlietā neļauj visos gadījumos nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret ražotājiem un importētājiem, kuriem jāmaksā nodeva par privātu kopēšanu un kuri var atrasties salīdzināmās situācijās.

               47

               Visupirms, šajā tiesiskajā regulējumā, kurā, kā norādīts šī sprieduma 40. punktā, nav paredzēta vispārpiemērojama norma, ar ko no nodevas par privātu kopēšanu samaksas būtu atbrīvoti ražotāji un importētāji, kuri pierāda, ka ierīces un datu nesējus ir iegādājušās personas, kas nav fiziskas personas, mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopiju izgatavošanu privātām vajadzībām, vienīgi uzlikts pienākums rīkoties SIAE, kam ir tikai pienākums “sekmēt” protokolu noslēgšanu ar personām, kurām ir pienākums maksāt nodevu par privātu kopēšanu. No tā izriet, ka attieksme pret ražotājiem un importētājiem, kas atrodas salīdzināmās situācijās, var būt atšķirīga atkarībā no tā, vai viņi ar SIAE ir vai nav noslēguši vienošanās protokolu.

               48

               Turpinājumā – šajā tiesiskajā regulējumā un it īpaši tehniskā pielikuma 4. pantā nav paredzēti objektīvi un pārskatāmi kritēriji, kādiem saistībā ar šādu vienošanos protokolu noslēgšanu ir jāatbilst personām, kurām ir pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību, vai to nozares apvienībām, un šajā tiesību normā piemēra veidā vienīgi minēts atbrīvojums “gadījumos ar ierīcēm vai datu nesējiem lietošanai profesionālām vajadzībām vai gadījumos ar dažām videospēļu ierīcēm un datu nesējiem”, un piemērotajiem atbrīvojumiem saskaņā ar paša šī panta tekstu var būt objektīvs vai subjektīvs raksturs.

               49

               Visbeidzot, tā kā šādu protokolu noslēgšana ir atstāta brīvām sarunām starp SIAE, no vienas puses, un personām, kurām ir pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību, vai to nozares apvienībām, no otras puses, ir jāuzskata, ka, pat pieņemot, ka šādi protokoli tiek noslēgti ar visām personām, kuras var pieprasīt atbrīvojumu no nodevas par privātu kopēšanu, nepastāv garantijas, ka attieksme pret ražotājiem un importētājiem, kas atrodas salīdzināmās situācijās, ir vienāda, jo šādu vienošanos noteikumi ir privāttiesisku sarunu rezultāts.

               50

               Turklāt šī sprieduma 47.–49. punktā uzsvērtie faktori liedz uzskatīt, ka tiesiskais regulējums pamatlietā garantētu, ka efektīvi un atbilstoši it īpaši tiesiskās noteiktības principam būtu izpildīta šī sprieduma 44. punktā atgādinātā prasība.

               51

               Otrkārt, kā izriet no otrā prejudiciālā jautājuma formulējuma un Tiesā sniegtajiem lietas dalībnieku apsvērumiem, atmaksas procedūra, ko ir izstrādājusi SIAE un kas ietverta šīs pēdējās “instrukcijās”, kuras ir pieejamas tās interneta vietnē, paredz, ka atmaksu var pieprasīt vienīgi gala lietotājs, kas nav fiziska persona. Taču atmaksu nevar pieprasīt ierīču un datu nesēju ražotājs vai importētājs.

               52

               Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, kā to savu secinājumu 58. un 59. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ka, lai gan Tiesa savā 2015. gada 5. marta spriedumā Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, 55. punkts) uzskatīja, ka Savienības tiesības neaizliedz tādu taisnīgas atlīdzības sistēmu, saskaņā ar kuru tiesības prasīt nodevas par privātu kopēšanu atmaksu ir tikai ierīču vai datu nesēju, par kuriem jāmaksā nodeva, galalietotājiem, tā precizēja, ka šāda sistēma ir saderīga ar Savienības tiesību aktiem tikai ar nosacījumu, ka personas, kam jāveic maksājums, atbilstoši Savienības tiesībām ir atbrīvotas no minētās nodevas samaksas, ja tās pierāda, ka tās ir piegādājušas attiecīgās ierīces personām, kas nav fiziskās personas, mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopēšanu privātai izmantošanai.

               53

               Taču šajā gadījumā tas tā nav, kā izriet no šī sprieduma 39.–49. punktā ietvertajiem apsvērumiem.

               54

               Turklāt ir jāatgādina, ka – kā izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvēruma – ir jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp tiesību subjektiem un aizsargātu objektu lietotājiem. Saskaņā ar Tiesas judikatūru taisnīgas atlīdzības sistēmai ir jāietver mehānismi, it īpaši atlīdzināšanas mehānismi, kuru mērķis ir koriģēt ikvienu “pārmērīgas kompensācijas” situāciju par sliktu vienai vai otrai lietotāju kategorijai, kas nebūtu saderīga ar minētajā apsvērumā paredzēto prasību (spriedums, 2015. gada 12. novembris, Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 85. un 86. punkts).

               55

               Šajā gadījumā, tā kā taisnīgas atlīdzības sistēma, par kuru ir runa pamatlietā, neparedz pietiekamas garantijas attiecībā uz tādu ražotāju un importētāju atbrīvošanu no nodevas samaksas, kas pierāda, ka ierīces un datu nesēji ir iegādāti mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopēšanu privātai izmantošanai, šai sistēmai katrā ziņā, ka norādīts šī sprieduma 37. punktā, būtu jāparedz tiesības uz nodevas atmaksu, kurām jābūt efektīvām un kuras samaksātās nodevas atmaksāšanu nepadara pārmērīgi grūtu. Tiesības uz atmaksu, ko paredz taisnīgas atlīdzības sistēma pamatlietā, nevar tikt uzskatītas par efektīvām, jo nav strīda, ka tā nav pieejama fiziskām personām pat tad, kad tās iegādājas ierīces un datu nesējus mērķiem, kuri acīmredzami nav saistīti ar kopēšanu privātai izmantošanai.

               56

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, ar kuru, pirmkārt, noteikts, ka tādu ierīču un datu nesēju, kas paredzēti lietošanai mērķiem, kuri acīmredzami nav privāta kopēšana, ražotāju un importētāju atbrīvošana no nodevas par privātu kopēšanu ir atkarīga no vienošanos noslēgšanas starp struktūru, kurai ir likumā noteikts monopols attiecībā uz darbu autoru interešu pārstāvēšanu, un subjektiem, kuriem ir pienākums maksāt atlīdzību, vai to nozares apvienībām, un, otrkārt, paredzēts, ka šādas nodevas atmaksāšanu, ja tā ir nepamatoti samaksāta, var pieprasīt tikai šo ierīču un datu nesēju galalietotājs.

         Par lūgumu ierobežot šī sprieduma spēku laikā

               57

               Savos rakstveida apsvērumos SIAE ir lūgusi Tiesai ierobežot šī sprieduma spēku laikā, ja tā konstatētu, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā.

               58

               Sava lūguma pamatojumam SIAE vērš Tiesas uzmanību, pirmkārt, uz smagajām ekonomiskajam sekām, kādas SIAE radītu spriedums, kurā tiktu veikts šāds konstatējums, jo, izņemot summu, ko SIAE atskaita, lai segtu savus ar iekasēšanas darbībām saistītos izdevumus, atlīdzība jau ir tikusi sadalīta tiesību īpašniekiem. Otrkārt, nav šaubu, ka SIAE ir rīkojusies labticīgi un pilnīgā pārliecībā, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums bija pilnībā saderīgs ar Savienības tiesībām, un šo pārliecību stiprināja fakts, ka, neraugoties uz ilgstošu šī tiesiskā regulējuma piemērošanu, Komisija, kas par to bija pilnība informēta, nekad nebija izteikusi iebildumus par šī tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām.

               59

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācija, ko šī pēdējā minētā sniedz, īstenojot tai ar LESD 267. pantu piešķirto kompetenci, izskaidro un precizē šīs tiesību normas nozīmi un darbības jomu tā, kā tā ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā to būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža. No tā izriet, ka šādi interpretētu normu tiesa var piemērot – un tiesai tā ir jāpiemēro – pat tiesiskām attiecībām, kas ir radušās un ir nodibinātas pirms sprieduma par lūgumu sniegt interpretāciju taisīšanas, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi, kuri ļauj kompetentajās tiesās uzsākt tiesvedību attiecībā uz minētās tiesību normas piemērošanu (skat. it īpaši spriedumus, 2005. gada 17. februāris, Linneweber un Akritidis, C‑453/02 un C‑462/02, EU:C:2005:92, 41. punkts; 2007. gada 6. marts, Meilicke u.c., C‑292/04, EU:C:2007:132, 34. punkts, kā arī 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 40. punkts).

               60

               Tiesa tikai īsta izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās noteiktības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labticīgi nodibinātas tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jābūt izpildītiem diviem pamata nosacījumiem, proti, par labas ticības esamību ieinteresēto personu vidū un nopietnu traucējumu rašanās risku (skat. it īpaši spriedumus, 2006. gada 10. janvāris, Skov un Bilka, C‑402/03, EU:C:2006:6, 51. punkts; 2010. gada 3. jūnijs, Kalinchev, C‑2/09, EU:C:2010:312, 50. punkts, kā arī 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 41. punkts).

               61

               Konkrētāk, Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas nodibinātas labticīgi, pamatojoties uz regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda Savienības tiesībām saistībā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Savienības tiesību normu piemērojamību, un šo nenoteiktību varēja veicināt citu dalībvalstu vai Eiropas Komisijas rīcība (spriedums, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               62

               Šajā gadījumā attiecībā uz pirmo kritēriju ir jāatzīst, ka 2010. gada 21. oktobra spriedumā Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, 53. punkts) Tiesa jau bija lēmusi par tādas sistēmas saderību ar Savienības tiesībām, kurā paredzēta nodevas par kopiju privātām vajadzībām vienveidīga piemērošana visu veidu digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem, tostarp gadījumā, kad minētās iekārtas ir iegādājušās juridiskas personas mērķiem, kas acīmredzami nav kopiju izgatavošana personīgai lietošanai. Šādos apstākļos SIAE nekādā ziņā nevar apgalvot, ka tā bija guvusi pārliecību, ka tiesiskais regulējums pamatlietā ir saderīgs ar Savienības tiesībām, Komisijas iebildumu par šī tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām neesamības dēļ.

               63

               Katrā ziņā attiecībā uz otro kritēriju ir jāatzīst, ka SIAE nav pierādījusi nopietnu sarežģījumu pastāvēšanu, jo tā ir vienīgi norādījusi, ka atlīdzība jau ir pilnībā sadalīta tiesīgajam personām un ka tā, “ticamākais, nespēs atgūt šādas summas”.

               64

               Līdz ar to šī sprieduma spēks laikā nav jāierobežo.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               65

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     Savienības tiesības, it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, ar kuru, pirmkārt, noteikts, ka tādu ierīču un datu nesēju, kas paredzēti lietošanai mērķiem, kuri acīmredzami nav privāta kopēšana, ražotāju un importētāju atbrīvošana no nodevas par privātu kopēšanu ir atkarīga no vienošanos noslēgšanas starp struktūru, kurai ir likumā noteikts monopols attiecībā uz darbu autoru interešu pārstāvēšanu, un subjektiem, kuriem ir pienākums maksāt atlīdzību, vai to nozares apvienībām, un, otrkārt, paredzēts, ka šādas nodevas atmaksāšanu, ja tā ir nepamatoti samaksāta, var pieprasīt tikai šo ierīču un datu nesēju galalietotājs.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.