title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 21.janvārī.#Audi AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Apelācija - Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 40/94 - 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 63. pants - Vārdiska preču zīme "Vorsprung durch Technik" - Preču zīmes, ko veido reklāmas saukļi - Atšķirtspēja - Preču zīmes reģistrācijas pieteikums attiecībā uz lielu skaitu preču un pakalpojumu - Konkrētās sabiedrības daļas - Vispārējais vērtējums un pamatojums - Jauni dokumenti.#Lieta C-398/08 P.

text:
      Lieta C‑398/08 P
      Audi AG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 63. pants – Vārdiska preču zīme “Vorsprung durch Technik” – Preču zīmes, ko veido reklāmas saukļi – Atšķirtspēja – Preču zīmes reģistrācijas pieteikums lielam skaitam preču un pakalpojumu – Konkrētās sabiedrības daļas – Vispārējs vērtējums un pamatojums – Jauni dokumenti
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
            – Preču zīmes, ko veido reklāmas saukļi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
            – Preču zīmes, ko veido reklāmas saukļi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      3.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
            – Preču zīmes, ko veido reklāmas saukļi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts)
      4.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.        Ar to vien, ka konkrētā sabiedrības daļa preču zīmi uztver kā reklāmas formulu un ka, ņemot vērā tās cildinošo raksturu, to
         principā varētu pārņemt izmantošanai citi uzņēmumi, nepietiek, lai secinātu, ka šai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas
         Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Vārdiskas preču zīmes cildinošā konotācija nenoliedz,
         ka preču zīme tomēr varētu būt piemērota, lai patērētājiem garantētu ar to aptverto preču vai pakalpojumu izcelsmi. Tātad
         konkrētā sabiedrības daļa šādu preču zīmi var vienlaicīgi uztvert kā reklāmas formulu un preču vai pakalpojumu komerciālās
         izcelsmes norādi. No minētā izriet, ka tiktāl, ciktāl šī sabiedrība preču zīmi uztver kā šīs izcelsmes norādi, tas, ka tā
         vienlaicīgi vai pat pirmām kārtām tiek uztverta kā reklāmas formula, tās atšķirtspēju neietekmē.

      (sal. ar 44. un 45. punktu)
      2.        Nevar prasīt, lai reklāmas sauklim būtu “iztēles elements” vai pat “konceptuāls spriegums, kas radītu pārsteiguma un atpazīstamības
         rezultātu”, lai tam būtu minimāla atšķirtspēja, ko pieprasa Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.

      Attiecībā uz iespēju, ka preču zīmei var būt vairākas nozīmes, ka tā var veidot vārdu spēli vai var tikt uztverta kā iztēles
         radīta, pārsteidzoša un negaidīta un šādā veidā var palikt atmiņā, – lai gan, lai konstatētu reklāmas saukļa atšķirtspēju,
         šādu īpašību esamība nav obligāts nosacījums, tomēr to esamība šim sauklim principā var piešķirt atšķirtspēju.

      (sal. ar 39. un 47. punktu)
      3.        Preču zīmes, ko veido apzīmējumi vai norādes, kuras turklāt izmanto kā reklāmas saukļus, kvalitātes norādes vai izteikumus,
         kas pamudina iegādāties ar šīm preču zīmēm apzīmētās preces vai pakalpojumus, lielākā vai mazākā mērā jau pēc definīcijas
         sniedz objektīvu ziņojumu. Vienīgi šī iemesla dēļ šīs preču zīmes nav tādas, kurām nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 par
         Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

      Gadījumā, ja šādas preču zīmes nav aprakstošas minētās regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, tās var paust objektīvu
         ziņojumu, pat ja tas ir vienkāršs, un tomēr būt piemērotas, lai patērētājam norādītu uz attiecīgo preču un pakalpojumu komerciālo
         izcelsmi. Tas tā varētu būt it īpaši tad, ja šīs preču zīmes nevis tikai ietver vienkāršu reklāmas ziņojumu, bet gan tām ir
         zināma oriģinalitāte vai izteiksmīgums, tās prasa veikt minimālas pūles interpretācijai vai konkrētajā sabiedrības daļā izraisa
         kognitīvu procesu.

      (sal. ar 56. un 57. punktu)
      4.        Reklāmas sauklis “Vorsprung durch Technik”, kura reģistrācija ir pieteikta attiecībā uz “transporta līdzekļiem; pārvietošanās
         līdzekļiem pa sauszemi, gaisu vai ūdeni”, kuri ietilpst 12. klasē atbilstoši Nicas nolīgumam, kā arī precēm un pakalpojumiem,
         kuri ietilpst 9., 14., 16., 18., 25., 28., no 35. līdz 43. un 45. klasē, nav tāds, kuram nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94
         par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

      Pat ja pieņemtu, ka sauklis “Vorsprung durch Technik” pauž objektīvu ziņojumu, ka tehniskais pārākums ļauj ražot un sniegt
         labākas preces un pakalpojumus, šis apstāklis nedod pamatu secināt, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei nav nekādas
         raksturīgas atšķirtspējas. Lai cik vienkāršs nebūtu šāds ziņojums, to nevar kvalificēt kā tādā mērā parastu, lai uzreiz un
         bez jebkādas turpmākas analīzes izslēgtu, ka minētā preču zīme ir piemērota, lai patērētājam norādītu uz attiecīgo preču un
         pakalpojumu komerciālo izcelsmi.

      No minētā saukļa šis ziņojums acīmredzamā veidā neizriet. Vārdu secība “Vorsprung durch Technik”, kas nozīmē “lēciens uz priekšu
         caur tehniku [progress ar tehnoloģijas palīdzību]”, pirmajā skatījumā liek nojaust tikai cēlonisko sakaru, un tādēļ tai ir
         vajadzīgas zināmas interpretācijas pūles no sabiedrības puses. Turklāt šis sauklis liecina par zināmu oriģinalitāti un izteiksmīgumu,
         kas to padara viegli iegaumējamu. Visbeidzot, tā kā runa ir par saukli ar reputāciju, kuru reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs
         vairākus gadus izmanto, nevar noliegt, ka apstāklis, ka konkrētā sabiedrības daļa ir pieradusi noteikt saikni starp šo saukli
         un iesniedzēja ražotajiem automobiļiem, šai sabiedrībai arī atvieglo apzīmēto preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes
         identificēšanu.

      (sal. ar 58. un 59. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 21. janvārī (*)

      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 63. pants – Vārdiska preču zīme “Vorsprung durch Technik” – Preču zīmes, ko veido reklāmas saukļi – Atšķirtspēja – Preču zīmes reģistrācijas pieteikums lielam skaitam preču un pakalpojumu – Konkrētās sabiedrības daļas – Vispārējs vērtējums un pamatojums – Jauni dokumenti
      Lieta C‑398/08 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2008. gada 12. septembrī iesniedza
      Audi AG, Ingolštate [Ingolstadt] (Vācija), ko pārstāv S. O. Gillerts [S. O. Gillert] un F. Šiveks [F. Schiwek], Rechtsanwälte,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otrs lietas dalībnieks –
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvis,

      atbildētājs pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs, kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Levits, E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 24. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Audi AG (turpmāk tekstā – “Audi”) lūdz Tiesu atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑70/06 Audi/ITSB (“Vorsprung durch Technik”) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko Pirmās instances tiesa noraidīja Audi prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2005. gada
         16. decembra lēmumu lietā R 237/2005‑2 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru tika daļēji apstiprināts pārbaudītāja
         lēmums, ar kuru vārdiskās preču zīmes “Vorsprung durch Technik” reģistrācija attiecībā uz ar šo preču zīmi apzīmēto preču
         un pakalpojumu daļu tika noraidīta.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.), kurā grozījumi ir
         izdarīti ar Padomes 1994. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3288/94 (OV L 349, 83. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 40/94”),
         7. pantā ir paredzēts:

      “1.      Nereģistrē:
      [..]
      b)      preču zīmes, kam nav atšķirtspējas;
      c)      preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu,
         paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku, un citas preču un pakalpojumu
         īpašības;

      d)      preču zīmes, kas ir tikai apzīmējumi vai norādes, kuras ir kļuvušas parastas sarunvalodā vai tirdzniecības bona fide un iedibinātajā praksē;

      [..]
      2.      Šā panta 1. punktu piemēro arī tad, ja pamatojums reģistrācijas atteikumam pastāv tikai kādā Kopienas daļā.
      [..]”
      3        Regulas Nr. 40/94 63. pantā ar virsrakstu “Prasības Tiesā” ir noteikts:

      “1.      Pret Apelāciju padomes lēmumiem attiecībā uz apelācijām var celt prasības Tiesā.
      2.      Prasību var celt, pamatojoties uz nekompetenci, būtisku procesuālu pārkāpumu, Līguma vai šīs regulas pārkāpumu vai kāda tiesību
         akta pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu, vai pilnvaru pārsniegšanu.

      [..]”
       Prāvas rašanās fakti
      4        2003. gada 30. janvārī Audi, pamatojoties uz Regulu Nr. 40/94, lūdza ITSB kā Kopienas preču zīmi reģistrēt vārdisko preču zīmi “Vorsprung durch Technik”.
         Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 9., 12., 14., 16., 18., 25.,
         28., no 35. līdz 43. un 45. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un
         pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam
         aprakstam:

      –        9. klase: “zinātniskie, kuģniecības, ģeodēziskie, fotogrāfiskie, kinematogrāfiskie, optiskie, svēršanas, mērīšanas, signalizācijas,
         kontroles (pārbaudes), glābšanas un mācību aparāti, ierīces un instrumenti; aparāti, ierīces un instrumenti elektriskās strāvas
         pārvadei, komutācijai, pārveidošanai, uzkrāšanai, regulēšanai vai kontrolei; aparāti skaņas vai attēlu ierakstam, pārraidei
         vai reproducēšanai; magnētiskās informācijas vides, ieraksta diski; tirdzniecības automāti un mehānismi ar naudas iedarbināmiem
         aparātiem; kases aparāti, rēķināšanas mašīnas, informācijas apstrādes ierīces un datori; ugunsdzēsības ierīces”;

      –        12. klase: “transporta līdzekļi; pārvietošanās līdzekļi pa sauszemi, gaisu vai ūdeni”;
      –        14. klase: “cēlmetāli un to sakausējumi, no cēlmetāliem izgatavoti vai ar tiem pārklāti izstrādājumi, kas nav ietverti citās
         klasēs; juvelierizstrādājumi, rotaslietas, dārgakmeņi; pulksteņi un hronometriskie instrumenti”;

      –        16. klase: “papīrs, kartons un izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; iespiedprodukcija; grāmatu
         iesiešanas materiāli; fotogrāfijas; rakstāmlietas; līmvielas kancelejas vai mājturības vajadzībām; materiāli māksliniekiem;
         otas; rakstāmmašīnas un kancelejas preces (izņemot mēbeles); mācību un uzskates līdzekļi (izņemot aparatūru); sintētiskie
         iesaiņojuma materiāli (kas nav ietverti citās klasēs); iespiedburti; klišejas”;

      –        18. klase: “āda un ādas imitācijas, izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; dzīvnieku ādas; ceļasomas
         un čemodāni; lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas, zirglietas un seglinieku izstrādājumi”;

      –        25. klase: “apģērbi, apavi, galvassegas”;
      –        28. klase: “spēles un rotaļlietas; vingrošanas un sporta preces, kas nav ietvertas citās klasēs; eglīšu rotājumi”;
      –        35. klase: “reklāma; darījumu vadīšana; uzņēmumu pārvaldīšana; biroja darbi”;
      –        36. klase: “apdrošināšana; finanšu lietas; darījumi ar naudu; nekustamā īpašuma lietas”;
      –        37. klase: “būvniecība; remonts; labiekārtošanas (iekārtu uzstādīšanas) darbi”;
      –        38. klase: “telekomunikācijas”;
      –        39. klase: “transports; preču iesaiņošana un uzglabāšana; ceļojumu organizēšana”;
      –        40. klase: “materiālu apstrāde”;
      –        41. klase: “audzināšana; apmācība; izpriecas; sporta un kultūras pasākumi”;
      –        42. klase: “zinātniskie un tehnoloģiskie pakalpojumi, izpēte un projektēšana šajās jomās; rūpnieciskā izpēte un izstrādnes;
         datoru aparatūras un programmatūras projektēšana, izstrādne un pilnveidošana; juridiskie pakalpojumi”;

      –        43. klase: “apgāde ar uzturu [pārtiku]; viesu izmitināšana”;
      –        45. klase: “privātie un sabiedriskie pakalpojumi personu individuālo vajadzību apmierināšanai; drošības pakalpojumi personu
         un īpašuma aizsardzībai”.

      5        2004. gada 7. janvārī pārbaudītājs savā paziņojumā par atteikuma iemesliem uzskatīja, ka attiecībā uz noteiktām precēm un
         pakalpojumiem, kas ietilpst 9., 12., 14., 25., 28., no 37. līdz 40. un 42. klasē un ir saistīti ar tehniku, izteikums “Vorsprung
         durch Technik” (“lēciens uz priekšu ar tehniku [progress ar tehnoloģijas palīdzību]”) esot objektīva norāde, kuru konkrētais
         patērētājs uztveršot kā aprakstošu reklāmu. Tādējādi attiecībā uz minētajām precēm un pakalpojumiem reģistrācijai pieteiktajai
         preču zīmei neesot atšķirtspējas. Tomēr saistībā ar precēm, kas ietilpst 12. klasē, tas norādīja, ka minētās preču zīmes reģistrāciju
         varot pieļaut, jo attiecībā uz automobiļiem un to piederumiem šī preču zīme esot ieguvusi atšķirtspēju. Šajā sakarā tas norāda
         uz Kopienas vārdisko preču zīmi “Vorsprung durch Technik”, kura 2001. gada 27. aprīlī ar numuru 621086 tika reģistrēta attiecībā
         uz minētajām 12. klasē ietilpstošajām precēm.

      6        Ar 2004. gada 24. februāra vēstuli Audi pārbaudītāja minētajā paziņojumā norādītos iemeslus apstrīdēja, it īpaši norādot, ka Kopienas preču zīme Nr. 621086 esot
         tikusi reģistrēta nevis tāpēc, ka tā ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, bet gan tāpēc, ka tai esot bijusi raksturīgā
         atšķirtspēja. Otrajā paziņojumā par atteikuma iemesliem, kas ir datēts ar 2004. gada 30. jūniju, pārbaudītājs paskaidroja,
         ka minētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma izskatīšanas brīdī Audi netīšām netika paziņojis, ka tā tikusi reģistrēta, vienīgi pamatojoties uz tās iegūto atšķirtspēju. Tomēr, tā kā minētais
         pieteikums ir datēts ar 1997. gadu, tagad tiekot prasīts, lai Audi iesniegtu pierādījumu, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju attiecībā uz visām aptvertajām precēm
         un pakalpojumiem, ieskaitot tos, kas ietilpst 12. klasē.

      7        Ar 2005. gada 12. janvāra lēmumu pārbaudītājs, atkārtojot savā 2004. gada 7. janvāra paziņojumā par atteikuma iemesliem norādītos
         iemeslus, daļēji noraidīja minētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz noteiktām precēm un pakalpojumiem, kas
         ietilpst 9., 12., 14., 25., 28., no 37. līdz 40. un 42. klasē. Šajā jaunajā lēmumā par atteikumu tas arī konstatēja, ka attiecībā
         uz precēm, kas ietilpst 12. klasē, neesot ticis iesniegts neviens atšķirtspējas iegūšanas pierādījums.

      8        Ar apstrīdēto lēmumu Apelāciju otrā padome Audi iesniegto apelācijas sūdzību apmierināja attiecībā uz precēm, kas ietilpst 12. klasē, jo agrākais lēmums par preču zīmes Nr. 621086
         reģistrāciju sniedzot pierādījumu, ka attiecībā uz transporta līdzekļiem un pārvietošanās līdzekļiem pa sauszemi reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju. Attiecībā uz pārējo, tas ir, citām precēm un pakalpojumiem, par kuriem pārbaudītājam
         radušies iebildumi, apelācijas sūdzība tika noraidīta.

      9        Šajā sakarā Apelāciju padome uzskatīja, ka saistībā ar precēm un pakalpojumiem, kuri ir saistīti ar tehniku, pārbaudītāja
         minētā atšķirība esot šaubīga. Šajā sakarā tā paskaidroja, ka “gandrīz visas preces un pakalpojumi attiecas uz tehniku, pat
         ja tas tā ir tikai nelielā mērā. Svarīga loma tehnikai esot arī apģērba nozarē. Šādu preču ražotājam, kura tehnika ir progresīva,
         salīdzinot ar konkurējošiem uzņēmumiem, esot liela priekšrocība. Sauklis “Vorsprung durch Technik” sniedzot objektīvu ziņojumu,
         ka tehniskais pārākums ļauj ražot un sniegt labākas preces un pakalpojumus. Vārdu kombinācijai, kura aprobežojas ar šo banālo
         objektīvo ziņojumu, principā neesot atšķirtspējas. Ņemot vērā, ka, izņemot 12. klasē ietilpstošās preces, prasītāja neesot
         iesniegusi nekādu pierādījumu par saukļa “Vorsprung durch Technik” kā preču zīmes iesakņošanos sabiedrībā, reģistrācijas pieteikums
         tiktāl, ciktāl tas attiecas uz citās klasēs ietilpstošajām precēm un pakalpojumiem, esot jānoraida”.

       Pārsūdzētais spriedums
      10      Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa Audi 2006. gada 28. februārī par apstrīdēto lēmumu celto prasību noraidīja. Šādi Pirmās instances tiesa prasītājas izvirzītos divus
         pamatus par, pirmkārt, Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta un, otrkārt, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu noraidīja.

      11      Pirmā pamata pirmā daļa, ar kuru Audi izvirzīja iebildumu, ka apstrīdētajā lēmumā neesot atrodami konstatējumi par vērā ņemamo sabiedrību un par tās uztveri attiecībā
         uz reģistrācijai pieteikto preču zīmi, tika noraidīta pārsūdzētā sprieduma 30.–33. punktā.

      12      Sākumā atgādinot judikatūru, atbilstoši kurai preču zīmes atšķirtspēja ir vērtējama, it īpaši ņemot vērā šīs preču zīmes uztveri
         no konkrētās sabiedrības daļas puses saistībā ar precēm un pakalpojumiem, kuriem preču zīmes reģistrācija tiek lūgta, Pirmās
         instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 30. punktā uzskatīja, ka, lai gan apstrīdētajā lēmumā neesot iekļauts visās Audi iesniegtajā reģistrācijas pieteikumā norādītajās klasēs ietilpstošo visu preču un pakalpojumu “diferencētais vērtējums”,
         tad tomēr tajā, kā tas tiekot prasīts judikatūrā, esot iekļauta šīs preču zīmes uztveres no konkrētās sabiedrības daļas puses
         saistībā ar preču zīmes apzīmētajām precēm un pakalpojumiem analīze.

      13      Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 31. punktā konstatēja, ka no apstrīdētā lēmuma varot secināt, ka Apelāciju
         padome būtībā uzskatīja, ka saistībā ar minētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm un pakalpojumiem tehnika
         sabiedrību skar vienveidīgi un ka izteikumu “Vorsprung durch Technik” šī sabiedrība uztver kā saukli, kurš satur objektīvu
         cildinošu ziņojumu.

      14      Šajā kontekstā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 32. punktā it īpaši izteica viedokli, ka minētajā judikatūrā netiekot
         prasīts izsmeļoši analizēt visas preces un pakalpojumus, kas ir iekļauti visās minētajā reģistrācijas pieteikumā norādītajās
         klasēs, jo pārbaudītājs vai Apelāciju padome varot norādīt, ka attiecībā uz visām šīm precēm un pakalpojumiem konkrētā sabiedrības
         daļa preču zīmi uztver vienādi. Atbilstoši šai judikatūrai neesot apstrīdams, ka, secinot par sabiedrības identisku uztveri
         attiecībā uz visām ar šo preču zīmi aptverto preču un pakalpojumu klasēm, Apelāciju padome šo analīzi ir veikusi, un tas jo
         vairāk tāpēc, ka pārbaudītāja veikto šo klašu nodalīšanu, kura saskaņā ar Apelāciju padomes viedokli ir kļūdaina, tā esot
         kritizējusi.

      15      Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 33. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja Audi izvirzīto argumentu, ka, ņemot vērā minētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādīto preču un pakalpojumu, kuru tehniskās
         sarežģītības pakāpe būtiski atšķiroties, atšķirīgo raksturu, šajā lietā norādīt uz vienotu viedokli sabiedrības iekšienē neesot
         iespējams. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome šo atšķirīgo tehniskās sarežģītības
         pakāpi atkarībā no precēm un pakalpojumiem esot tieši atzinusi, uzskatot, ka tie, pat ja tas tā ir tikai nelielā mērā, attiecoties
         uz tehniku. Tomēr atbilstoši Pirmās instances tiesas viedoklim minētā Apelāciju padome būtībā esot uzskatījusi, ka, neņemot
         vērā šo atšķirīgo tehniskās sarežģītības pakāpi, vācu valodas izteikums “Vorsprung durch Technik” tiekot vienoti uztverts
         kā objektīvs un cildinošs.

      16      Otrā pirmā pamata daļa ir vērsta uz to, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme esot nevis objektīvs aprakstošs ziņojums, bet
         gan tā izraisot pārdomu procesu, esot iztēles ietekmēta, kā arī paliekot atmiņā un tādējādi liekot nojaust saistību starp
         precēm un pakalpojumiem, ko apzīmē ar šo preču zīmi, un to izcelsmes uzņēmumu. Šī daļa tika noraidīta pārsūdzētā sprieduma
         34.–48. punktā.

      17      Pārsūdzētā sprieduma 34. un 35. punktā Pirmās instances tiesa vispirms konstatēja, ka no lietas dokumentiem un it īpaši no
         ITSB tās atbildes raksta pielikumā iesniegtā dokumenta, kurā Audi izteikumu “Vorsprung durch Technik” skaidro angļu valodā runājošajai sabiedrībai, skaidri izrietot, ka reģistrācijai pieteiktā
         preču zīme šai sabiedrībai esot sauklis ar cildinošu vai pat reklāmas nozīmi. Tālāk pārsūdzētā sprieduma 36. punktā tā norādīja,
         ka, pamatojoties uz tās pašas judikatūru, kā arī Tiesas 2001. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑517/99 Merz & Krell (Recueil, I‑6959. lpp., 40. punkts), šīs cildinošās vai reklāmas veida izmantošanas dēļ preču zīmes reģistrācija pati par sevi tomēr
         neesot izslēgta.

      18      Atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 27. punktu, kurā tā bija atgādinājusi judikatūru, saskaņā ar kuru apzīmējums, tāds kā
         reklāmas sauklis, kas pilda citas nekā preču zīmes klasiskā izpratnē funkcijas, ir tomēr atšķirtspējīgs tikai tad, ja to vispirms
         var uztvert kā apzīmējamo preču un pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi, Pirmās instances tiesa šī paša sprieduma 37. punktā
         visbeidzot norādīja, ka tādējādi esot jāpārbauda, vai šajā lietā tas tā ir, vai arī turpretim minētā preču zīme ir banāls
         objektīvs ziņojums, kuru konkrētā sabiedrības daļa uztvers kā cildinošu.

      19      Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 41. un 42. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka, lai gan preču zīmei “Vorsprung
         durch Technik” var būt vairākas nozīmes, tā var veidot vārdu spēli vai var tikt uztverta kā iztēles radīta, pārsteidzoša un
         negaidīta un šādā veidā var būt tāda, kas paliek atmiņā, tas tomēr nepadarot to par atšķirtspējīgu. Šī tiesa uzskatīja, ka
         šie dažādie apstākļi šo preču zīmi par atšķirtspējīgu padarot tikai tad, ja konkrētā sabiedrības daļa to vispirms uztver kā
         ar šo preču zīmi apzīmējamo preču un pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi. Šajā lietā Apelāciju padomes definētā konkrētā
         sabiedrības daļa, tāpat kā visa sabiedrība, kurai ir domātas ar šo preču zīmi aptvertās preces un pakalpojumi, to pirmām kārtām
         faktiski uztveršot kā reklāmas formulu.

      20      Pārsūdzētā sprieduma 43.–45. punktā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, uzskatīja, ka, ņemot vērā plašu tehnikas jēdziena definīciju
         Vācijā, atsauce uz to nevarot piešķirt reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei atšķirtspēju attiecībā uz visām attiecīgajām
         precēm un pakalpojumiem. Otrkārt, vācu valodas vārdam “Vorsprung”, kas nozīmē “lēciens uz priekšu”, kurš ir saistīts ar prievārdu
         “durch”, kas nozīmē “caur [ar]”, ar preču zīmes reģistrācijas pieteikumu skartajai sabiedrībai, proti, vācu sabiedrībai, drīzāk
         esot cildinošs raksturs. Treškārt, lai gan, runājot par kombinētu preču zīmi, lai novērtētu tās atšķirtspēju, tā esot jāaplūko
         kopumā, esot arī jākonstatē, ka preču zīme ir adresēta plašai sabiedrībai un ka vairākums uzņēmumu, kas šai plašajai sabiedrībai
         vēlas sniegt preces un pakalpojumus, varētu šo izteikumu, ņemot vērā tā cildinošo raksturu, izmantot paši, kas nav atkarīgs
         no tam piešķiramās interpretācijas.

      21      Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka ārpus tās acīmredzamās reklāmas nozīmes preču zīmei “Vorsprung
         durch Technik” neesot elementu, kas konkrētajai sabiedrības daļai ļautu šo izteikumu viegli un tūlītēji iegaumēt kā atšķirtspējīgu
         preču zīmi attiecībā uz aptvertajām precēm un pakalpojumiem.

      22      Ar savu otro pamatu Audi norādīja, ka Apelāciju padome esot nepareizi piemērojusi Regulas Nr. 40/94 38. panta 3. punktu un 73. panta otro teikumu
         un it īpaši esot pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, jo pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Apelāciju padome Audi neesot informējusi, ka minētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu tā paredzēja noraidīt attiecībā uz visām aptvertajām
         precēm un pakalpojumiem, izņemot tos, kas ietilpst 12. klasē, un tātad arī attiecībā uz tiem, saistībā ar kuriem pārbaudītājs
         reģistrāciju bija atļāvis. Šis pamats tika noraidīts pārsūdzētā sprieduma 58.–64. punktā. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa
         konstatēja, ka pretēji tam, ko norāda Audi, ar minēto lēmumu pārbaudītāja 2005. gada 12. janvāra lēmums esot ticis atcelts tikai attiecībā uz 12. klasē ietilpstošajām
         precēm un tādējādi tajā neesot iekļauti papildu iebildumi pret šo lēmumu.

       Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
      23      Ar savu apelācijas sūdzību Audi prasa Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to tika daļēji noraidīta pret pārbaudītāja
         2005. gada 12. janvāra lēmumu iesniegtā Audi apelācijas sūdzība, un piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      24      ITSB lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
      25      Ar savu apelācijas sūdzību Audi izvirza divus pamatus par, pirmkārt, Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu un, otrkārt, šīs regulas
         63. panta un Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu par Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
      26      Pirmais pamats ir sadalīts divās daļās. Ar pirmo daļu Audi norāda, ka Pirmās instances tiesa neesot veikusi pietiekamus konstatējumus attiecībā uz konkrēto sabiedrības daļu, kamēr
         otrā daļa, kura ir jāizskata vispirms, ir vērsta uz to, lai pierādītu, ka, lai novērtētu reģistrācijai pieteiktās preču zīmes
         atšķirtspēju, Pirmās instances tiesa esot piemērojusi pārāk striktu kritēriju.

       Lietas dalībnieku argumenti par pirmā pamata otro daļu
      27      Ar pirmā pamata otro daļu Audi apgalvo, ka, lai atzītu reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirtspēju, Pirmās instances tiesa tikai tā iemesla dēļ, ka
         šī preču zīme ir reklāmas sauklis, esot prettiesiski noteikusi striktākus kritērijus nekā tie, kuri tiek parasti izmantoti.

      28      Prasot, lai apzīmējumu varētu “vispirms” uztvert kā aptverto preču un pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi, Pirmās instances
         tiesa esot piemērojusi kritēriju, kas pārsniedz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta prasības un prasības,
         ko šī tiesa parasti izmanto, vērtējot vārdiskas preču zīmes atšķirtspēju.

      29      Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa savu lēmumu acīmredzot balstot uz premisu, ka preču zīmes “Vorsprung durch Technik”
         izmantošana par reklāmas saukli nepieļauj atzīt atšķirtspēju un tādējādi šī izmantošana zināmā mērā ir jākompensē ar kritēriju,
         ka šai preču zīmei “vispirms” jābūt uztveramai kā aptverto preču un pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādei. Tātad tā pieļaujot,
         ka šai preču zīmei var būt vairākas nozīmes, ka tā var veidot vārdu spēli vai var tikt uztverta kā iztēles radīta, pārsteidzoša
         un negaidīta un šādā veidā var būt tāda, kas paliek atmiņā, bet tomēr atsakoties atzīt šīs preču zīmes atšķirtspēju, pamatojoties
         uz to, ka konkrētā sabiedrības daļa to uztver nevis kā komerciālās izcelsmes norādi, bet kā reklāmas formulu. Tātad ar minētā
         sprieduma 42. punktā šajā sakarā veikto analīzi Pirmās instances tiesa vienkārši un citiem vārdiem atkārtojot, ka preču zīme
         “Vorsprung durch Technik” ir reklāmas rakstura sauklis, bet tomēr nepaskaidrojot, kādēļ to nevar uztvert kā minēto preču un
         pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi.

      30      Rīkojoties šādā veidā, Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi, ka reklāmas saukļi esot nevis īpaša preču zīmes forma, bet
         gan vienkārša vārdiska preču zīme, kurai esot piemērojami judikatūrā izstrādātie vispārējie atšķirtspējas vērtējuma principi,
         ko it īpaši apstiprinot Tiesas 2004. gada 21. oktobra spriedums lietā C‑64/02 P ITSB/Erpo Möbelwerk (Krājums, I‑10031. lpp., 36. punkts). Tātad tikai tas vien, ka preču zīmi uzskata par reklāmas saukli, vai apzīmējuma cildinošs
         raksturs neliedzot atzīt šādas preču zīmes pietiekamu atšķirtspēju. Nepastāvot neviens juridisks princips, ka apzīmējumam
         ar pozitīvu konotāciju nebūtu vai būtu tikai maza atšķirtspēja.

      31      ITSB norāda, ka Pirmās instances tiesa neesot nedz noteikusi prasības, kas būtu augstākas par tām, kuras parasti tiek piemērotas
         preču zīmes atšķirtspējas pakāpei, nedz arī ieviesusi jaunus šīs atšķirtspējas noteikšanas juridiskos kritērijus, bet gan
         atbilstoši savai pastāvīgajai judikatūrai reklāmas saukļu jomā esot formulējusi empīrisku principu, saskaņā ar kuru apzīmējumus,
         kas veic citas funkcijas nekā preču un pakalpojumu izcelsmes norādes funkcija, patērētājs ne obligāti uztver tādā pašā veidā
         kā no preču zīmes pilnībā neatkarīgu vārdisku apzīmējumu. Šajos gadījumos esot iespējams vai pat noteikti, ka izcelsmes norādes
         funkcija patērētāja uztverē maskējas aiz citas funkcijas. To, lietojot citus formulējumus, turklāt esot apstiprinājusi Tiesa
         savā 2004. gada 29. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās C‑473/01 P un C‑474/01 P Procter & Gamble/ITSB (Recueil, I‑5173. lpp., 51. punkts) attiecībā uz apzīmējumiem, kas atbilst pašas preces aspektam. Tādā pašā nozīmē kā šajā judikatūrā
         Pirmās instances tiesa, izmantojot apstākļa vārdu “vispirms”, esot vēlējusies norādīt uz risku, ko veido fakts, ka patērētājs
         reklāmas saukli varētu uztvert, ievērojot vienīgi tā reklāmas funkciju.

       Tiesas vērtējums
      32      Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu nereģistrē preču zīmes, kam nav atšķirtspējas.

      33      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka preču zīmes atšķirtspēja šī panta izpratnē nozīmē, ka šī preču zīme ļauj identificēt
         preci, attiecībā uz kuru pieteikta reģistrācija, kā tādu, ko piedāvā konkrēts uzņēmums, un tādējādi atšķirt šo preci no citu
         uzņēmumu precēm (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Procter & Gamble/ITSB, 32. punkts; lietā ITSB/Erpo Möbelwerk, 42. punkts; 2007. gada 4. oktobra spriedums lietā C‑144/06 P Henkel/ITSB, Krājums, I‑8109. lpp., 34. punkts, kā arī 2008. gada 8. maija spriedums lietā C‑304/06 P Eurohypo/ITSB, Krājums, I‑3297. lpp., 66. punkts).

      34      Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šī atšķirtspēja ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā
         uz kuriem pieteikta reģistrācija, un, otrkārt, saistībā ar to, kā tos uztver konkrētā sabiedrības daļa (iepriekš minētais
         spriedums apvienotajās lietās Procter & Gamble/ITSB, 33. punkts; 2006. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑25/05 P Storck/ITSB, Krājums, I‑5719. lpp., 25. punkts; iepriekš minētie spriedumi lietā Henkel/ITSB, 35. punkts, kā arī lietā Eurohypo/ITSB, 67. punkts).

      35      Tādu preču zīmju, kas sastāv no apzīmējumiem vai norādēm, kuras turklāt izmanto kā reklāmas saukļus, kvalitātes apzīmējumus
         vai izteikumus, kas mudina iegādāties preces vai pakalpojumus, uz kuriem attiecas šīs preču zīmes, reģistrācija šādas izmantošanas
         dēļ pati par sevi nav aizliedzama (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Merz & Krell, 40. punkts, kā arī lietā ITSB/Erpo Möbelwerk, 41. punkts).

      36      Saistībā ar šādu preču zīmju atšķirtspējas vērtējumu Tiesai jau ir bijusi iespēja nospriest, ka tām nav piemērojami striktāki
         kritēriji nekā tie, kas ir piemērojami citiem apzīmējumiem (iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/Erpo Möbelwerk, 32. un 44. punkts).

      37      Tomēr no judikatūras izriet, ka, lai gan atšķirtspējas novērtēšanas kritēriji dažādām preču zīmju kategorijām ir vienādi,
         piemērojot šos kritērijus, varētu izrādīties, ka attiecībā uz katru no kategorijām konkrētās sabiedrības daļas uztvere ne
         vienmēr ir vienāda un ka līdz ar to dažu kategoriju preču zīmju atšķirtspēju noteikt ir grūtāk par citu kategoriju preču zīmēm
         (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Procter & Gamble/ITSB, 36. punkts; lietā ITSB/Erpo Möbelwerk, 34. punkts, kā arī lietā Henkel/ITSB, 36. un 38. punkts).

      38      Lai gan Tiesa nav noliegusi, ka šī judikatūra noteiktos apstākļos var būt piemērojama vārdiskām preču zīmēm, ko veido reklāmas
         saukļi, tā tomēr ir uzsvērusi, ka grūtības konstatēt atšķirtspēju, kas varētu izrietēt no minēto preču zīmju paša rakstura
         un kas ir jāņem vērā, nepamato speciālu papildu kritēriju noteikšanu vai atkāpšanos no tāda atšķirtspējas kritērija, kā tas
         ir interpretēts šī sprieduma 33. un 34. punktā minētajā judikatūrā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ITSB/Erpo Möbelwerk, 35. un 36. punkts).

      39      Tātad tā it īpaši ir nospriedusi, ka nevar prasīt, lai reklāmas sauklim būtu “iztēles elements” vai pat “konceptuāls spriegums,
         kas radītu pārsteiguma un atpazīstamības rezultātu”, lai tam būtu minimāla atšķirtspēja, ko pieprasa Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta b) apakšpunkts (iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/Erpo Möbelwerk, 31. un 32. punkts; skat. arī 2004. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑329/02 P SAT.1/ITSB, Krājums, I‑8317. lpp., 41. punkts).

      40      Šajā lietā Pirmās instances tiesas izmantotā argumentācija ir balstīta uz kļūdainu šī sprieduma 36.–39. punktā atgādināto
         principu interpretāciju.

      41      Ir jākonstatē, ka, lai gan pārsūdzēta sprieduma 36. punktā Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka no judikatūras izriet, ka preču
         zīmes reģistrāciju nevar noliegt tādēļ, ka to izmanto cildināšanai vai reklāmai, tā turpmāk savu secinājumu, ka reģistrācijai
         pieteiktajai preču zīmei trūkst atšķirtspējas, būtībā pamatoja ar to, ka preču zīmi uztver kā reklāmas formulu, un tātad tieši
         ar tās izmantošanu cildināšanas un reklāmas nolūkā.

      42      Tātad pārsūdzēta sprieduma 41. un 42. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka, lai gan preču zīmei “Vorsprung durch
         Technik” var būt vairākas nozīmes, tā var veidot vārdu spēli vai var tikt uztverta kā iztēles radīta, pārsteidzoša un negaidīta
         un šādā veidā var būt tāda, kas paliek atmiņā, tas tomēr to nepadarot to par atšķirtspējīgu. Tā uzskatīja, ka šie dažādie
         apstākļi šo preču zīmi par atšķirtspējīgu padarot tikai tad, ja konkrētā sabiedrības daļa to vispirms uztver kā ar šādu preču
         zīmi aptverto preču un pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi. Šajā lietā konkrētā sabiedrības daļa to pirmām kārtām uztverot
         kā reklāmas formulu.

      43      Šo pēdējo konstatējumu Pirmās instances tiesa ir balstījusi uz pārsūdzēta sprieduma 43.–45. punktā veikto analīzi. Tā ir uzskatījusi,
         pirmkārt, ka, ņemot vērā tehnikas jēdziena plašo definīciju, atsauce uz to neesot tāda, kas saistībā ar visām attiecīgajām
         precēm un pakalpojumiem reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei piešķirtu atšķirtspēju. Otrkārt, vārdam “Vorsprung”, kas nozīmē
         “lēciens uz priekšu”, kurš ir saistīts ar prievārdu “durch”, kas nozīmē “caur [ar]”, ar preču zīmes reģistrācijas pieteikumu
         skartajai sabiedrībai, proti, vācu sabiedrībai, drīzāk esot cildinošs raksturs. Treškārt, lai gan, runājot par kombinētu preču
         zīmi, lai novērtētu tās atšķirtspēju, tā esot jāaplūko kopumā, esot arī jākonstatē, ka preču zīme ir adresēta plašai sabiedrībai
         un ka vairākums uzņēmumu, kas šai plašajai sabiedrībai vēlas sniegt preces un pakalpojumus, varētu šo izteikumu, ņemot vērā
         tā cildinošo raksturu, izmantot paši, kas nav atkarīgs no tam piešķiramās interpretācijas.

      44      Tomēr, lai gan, kā tas jau ticis atgādināts šī sprieduma 33. punktā, noteikti ir taisnība, ka preču zīmei atšķirtspēja ir
         tikai tiktāl, ciktāl tā ļauj identificēt preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, kā tādus,
         ko piedāvā konkrēts uzņēmums, ir jākonstatē, ka ar to vien, ka konkrētā sabiedrības daļa preču zīmi uztver kā reklāmas formulu
         un ka, ņemot vērā tās cildinošo raksturu, to principā varētu pārņemt izmantošanai citi uzņēmumi, nepietiek, lai secinātu,
         ka šai preču zīmes nav atšķirtspējas.

      45      Šajā sakarā it īpaši ir jāuzsver, ka vārdiskas preču zīmes cildinošā konotācija nenoliedz, ka preču zīme tomēr varētu būt
         piemērota, lai patērētājiem garantētu ar to aptverto preču vai pakalpojumu izcelsmi. Tātad konkrētā sabiedrības daļa šādu
         preču zīmi var vienlaicīgi uztvert kā reklāmas formulu un preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi. No minētā izriet,
         ka tiktāl, ciktāl šī sabiedrība preču zīmi uztver kā šīs izcelsmes norādi, tas, ka tā vienlaicīgi vai pat pirmām kārtām tiek
         uztverta kā reklāmas formula, tās atšķirtspēju neietekmē.

      46      Ar šī sprieduma 42. un 43. punktā izklāstīto argumentāciju Pirmās instances tiesa nav pamatojusi savu secinājumu, ka konkrētā
         sabiedrības daļa reģistrācijai pieteikto preču zīmi neuztverot kā attiecīgo preču un pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi,
         bet gan būtībā ir aprobežojusies ar fakta izskaidrošanu, ka šo preču zīmi veidojot reklāmas formula un tā kā tāda tiekot uztverta.

      47      Attiecībā uz Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 41. punktā veikto konstatējumu, ka preču zīmei “Vorsprung durch
         Technik” var būt vairākas nozīmes, tā var veidot vārdu spēli vai var tikt uztverta kā iztēles radīta, pārsteidzoša un negaidīta
         un šādā veidā var būt tāda, kas paliek atmiņā, ir jāteic, ka, lai gan, lai konstatētu reklāmas saukļa atšķirtspēju, šādu īpašību
         esamība, kā tas izriet no šī sprieduma 39. punkta, nav obligāts nosacījums, tomēr to esamība šim sauklim principā var piešķirt
         atšķirtspēju.

      48      Attiecībā uz Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 46. punktā izteikto secinājumu, ka “ārpus tās acīmredzamās reklāmas
         nozīmes preču zīmei “Vorsprung durch Technik” tātad nav elementu, kas konkrētajai sabiedrības daļai šo izteikumu ļautu viegli
         un tūlītēji iegaumēt kā atšķirtspējīgu preču zīmi attiecībā uz aptvertajām precēm un pakalpojumiem”, ir pietiekami konstatēt,
         ka šo secinājumu ne vien nekādā ziņā nepamato pirms tā izteikšanas sniegtā argumentācija, bet tas zināmā mērā arī ir pretrunā
         minētā sprieduma 41. punktā veiktajam konstatējumam, kas ir atgādināts šī sprieduma iepriekšējā punktā.

      49      No minētā izriet, ka Audi pamatoti apgalvo, ka Pirmās instances tiesas atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktam veiktajā vērtējumā
         tika pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Tādēļ pirmā pamata otrā daļa, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja, lai atbalstītu
         savu apelācijas sūdzību, ir jāapmierina, un tādējādi apelācijas sūdzība ir jāapmierina; vajadzība izskatīt šī pamata pirmo
         daļu nepastāv.

      50      Turklāt, tā kā otrais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz iespējamu nelikumību konstatējumā, kas ir veikts minētā vērtējuma
         kontekstā, šis pamats vairs nav jāizskata.

      51      Šādos apstākļos tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz kļūdainu interpretāciju, ir nospriedusi, ka, pieņemot
         apstrīdēto lēmumu, Apelāciju otrā padome nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pārsūdzētais spriedums
         ir jāatceļ.

       Par prasību Pirmās instances tiesā
      52      Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas
         gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Izskatāmajā lietā tā ir.

      53      Kā Apelāciju padome ir konstatējusi apstrīdētajā lēmumā, izteikums “Vorsprung durch Technik” ir sauklis ar reputāciju, kuru
         Audi jau gadiem ilgi izmanto, lai veicinātu savu automobiļu pārdošanu. Pamatojoties uz pierādījumu, ka vācu valodā runājošos reģionos
         šis sauklis ir ļoti pazīstams, tas 2001. gadā tika reģistrēts kā Kopienas preču zīme attiecībā uz precēm, kas ietilpst 12. klasē.

      54      Saistībā ar attiecīgajām citām precēm un pakalpojumiem nekā tie, kas ietilpst 12. klasē, Apelācijas padome reģistrācijas atteikumu
         ir pamatojusi ar to, ka sauklis “Vorsprung durch Technik” sniedzot objektīvu ziņojumu, atbilstoši kuram tehniskais pārākums
         ļauj ražot un sniegt labākas preces un pakalpojumus. Tā uzskata, ka vārdu kombinācijai, kas aprobežojas ar šo banālo objektīvo
         ziņojumu, principā neesot raksturīgās atšķirtspējas un tādējādi to varot reģistrēt tikai ar nosacījumu, ka ir iesniegti pierādījumi
         par tās iesakņošanos sabiedrībā.

      55      Ir jākonstatē, ka šī analīze liecina par kļūdainu Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanu.

      56      Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka visas preču zīmes, ko veido apzīmējumi vai norādes, kuras turklāt izmanto kā reklāmas
         saukļus, kvalitātes norādes vai izteikumus, kas pamudina iegādāties ar šīm preču zīmēm apzīmētās preces vai pakalpojumus,
         lielākā vai mazākā mērā jau pēc definīcijas sniedz objektīvu ziņojumu. Tomēr no šī sprieduma 35. un 36. punktā minētās judikatūras
         izriet, ka vienīgi šī iemesla dēļ šīs preču zīmes nav tādas, kurām nav atšķirtspējas.

      57      Tātad gadījumā, ja šādas preču zīmes nav aprakstošas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, tās var
         paust objektīvu ziņojumu, pat ja tas ir vienkāršs, un tomēr būt piemērotas, lai patērētājam norādītu uz attiecīgo preču un
         pakalpojumu komerciālo izcelsmi. Tas tā varētu būt it īpaši tad, ja šīs preču zīmes nevis tikai ietver vienkāršu reklāmas
         ziņojumu, bet gan tām ir zināma oriģinalitāte vai izteiksmīgums, tās prasa veikt minimālas pūles interpretācijai vai konkrētajā
         sabiedrības daļā izraisa kognitīvu procesu.

      58      Pat ja pieņemtu, ka sauklis “Vorsprung durch Technik” pauž objektīvu ziņojumu, atbilstoši kuram tehniskais pārākums ļauj ražot
         un sniegt labākas preces un pakalpojumus, šis apstāklis nedod pamatu secināt, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei nav
         nekādas raksturīgās atšķirtspējas. Lai cik vienkāršs nebūtu šāds ziņojums, to nevar kvalificēt kā tādā mērā parastu, lai uzreiz
         un bez jebkādas turpmākas analīzes izslēgtu, ka minētā preču zīme ir piemērota, lai patērētājam norādītu uz attiecīgo preču
         un pakalpojumu komerciālo izcelsmi.

      59      Šajā kontekstā ir jākonstatē, ka no minētā saukļa šis ziņojums acīmredzamā veidā neizriet. Kā ir norādījusi Audi, vārdu secība “Vorsprung durch Technik”, kas nozīmē “lēciens uz priekšu caur tehniku [progress ar tehnoloģijas palīdzību]”,
         pirmajā skatījumā liek nojaust tikai cēlonisko sakaru un tādēļ tai ir vajadzīgas zināmas interpretācijas pūles no sabiedrības
         puses. Turklāt šis sauklis liecina par zināmu oriģinalitāti un izteiksmīgumu, kas to padara viegli iegaumējamu. Visbeidzot,
         tā kā runa ir par saukli ar reputāciju, kuru Audi vairākus gadus izmanto, nevar noliegt, ka apstāklis, ka konkrētā sabiedrības daļa ir pieradusi noteikt saikni starp šo saukli
         un šīs sabiedrības ražotajiem automobiļiem, šai sabiedrībai arī atvieglo apzīmēto preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes
         identificēšanu.

      60      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tiktāl, ciktāl Apelāciju otrā padome, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta b) apakšpunktu, preču zīmes “Vorsprung durch Technik” reģistrācijas pieteikumu daļēji noraidīja, apstrīdētais lēmums
         ir jāatceļ.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      61      Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. panta pirmo daļu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācija ir pamatota un Tiesa
         lietā taisa galīgo spriedumu.

      62      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Audi ir prasījusi piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tam spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež ITSB atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑70/06 Audi/ITSB (“Vorsprung durch Technik”) tiktāl, ciktāl Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka, pieņemot savu
            2005. gada 16. decembra lēmumu lietā R 237/2005‑2, Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
            Apelāciju otrā padome nav pārkāpusi Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, kurā grozījumi
            ir izdarīti ar Padomes 1994. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3288/94, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu;
      2)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2005. gada 16. decembra
            lēmumu lietā R 237/2005‑2 tiktāl, ciktāl ar to, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 3288/94,
            7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, tika daļēji noraidīts preču zīmes “Vorsprung durch Technik” reģistrācijas pieteikums;
      3)      piespriest Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās
            instancēs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1999. gada 20.aprīlī. # Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Elf Atochem SA, BASF AG, Shell International Chemical Company Ltd, DSM NV, DSM Kunststoffen BV, Wacker-Chemie GmbH, Hoechst AG, Société artésienne de vinyle, Montedison SpA, Imperial Chemical Industries plc, Hüls AG un Enichem SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sods. # Apvienotās lietas T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 līdz T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 un T-335/94.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2010. gada 30.septembrī.#Oasis East sp. z o.o. pret Minister Finansów.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Naczelny Sąd Administracyjny - Polija.#Sestā PVN direktīva - Direktīva 2006/112/EK - Jaunas dalībvalsts pievienošanās - Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu - Valsts tiesiskais regulējums, kas attiecībā uz atsevišķiem pakalpojumiem izslēdz tiesības uz nodokļa atskaitīšanu - Darījumu partneri, kas ir reģistrēti teritorijā, kura tiek dēvēta par "nodokļu paradīzi" - Dalībvalstu iespēja saglabāt noteikumus par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu Sestās PVN direktīvas spēkā stāšanās brīdī.#Lieta C-395/09.

text:
      Lieta C‑395/09
      Oasis East sp. z o.o.
      pret
      Minister Finansów
      (Naczelny Sąd Administracyjny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Direktīva 2006/112/EK – Jaunas dalībvalsts pievienošanās – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kas attiecībā uz atsevišķiem pakalpojumiem izslēdz tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Darījumu partneri, kas ir reģistrēti teritorijā, kura tiek dēvēta par “nodokļu paradīzi” – Dalībvalstu iespēja saglabāt noteikumus par izņēmumiem no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu Sestās PVN direktīvas spēkā stāšanās
         brīdī

      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu – Dalībvalstu tiesības saglabāt Sestās direktīvas spēkā stāšanās
            brīdī pastāvošos izņēmumus
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 6. punkts)
      Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas grozīta ar Direktīvu 95/7,
         17. panta 6. punkts, kura noteikumi būtībā tika pārņemti Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu
         176. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek atļauts saglabāt tādu valsts tiesību aktu, kurš ir piemērojams brīdī,
         kad Sestā direktīva stājas spēkā attiecīgajā dalībvalstī un ar kuru vispārējā veidā tiek izslēgtas tiesības atskaitīt kā priekšnodokli
         samaksāto pievienotās vērtības nodokli par ievestu pakalpojumu iegādi, kuru atlīdzības samaksa tieši vai netieši tiek veikta
         personai, kas ir reģistrēta valstī vai teritorijā, kura minētajā tiesību aktā tiek kvalificēta kā “nodokļu paradīze”.

      Dalībvalstīm nav atļauts saglabāt izslēgšanu no minētajām tiesībām, kas vispārējā veidā attiektos uz jebkādiem izdevumiem,
         kuri ir saistīti ar preču vai pakalpojumu iegādi.

      (sal. ar 30. un 32. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2010. gada 30. septembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Direktīva 2006/112/EK – Jaunas dalībvalsts pievienošanās – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kas attiecībā uz atsevišķiem pakalpojumiem izslēdz tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Darījumu partneri, kas ir reģistrēti teritorijā, kura tiek dēvēta par “nodokļu paradīzi” – Dalībvalstu iespēja saglabāt noteikumus par izņēmumiem no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu Sestās PVN direktīvas spēkā stāšanās
         brīdī

      Lieta C‑395/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 6. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 13. oktobrī, tiesvedībā

      Oasis East sp. z o.o.
      pret
      Minister Finansów.

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referents), tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 7. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Oasis East sp. z o.o. vārdā – M. Vojda [M. Wojda] un J. Martīni [J. Martini],

      –        Polijas valdības vārdā – M. Špunars [M. Szpunar] un M. Jarošs [M. Jarosz], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – M. Ovsiani‑Hornunga [M. Owsiany‑Hornung] un K. Hermane [K. Herrmann], kā arī – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp.); turpmāk
         tekstā – “Sestā direktīva”), 17. panta 2. un 6. punktu, kuru noteikumi būtībā tika pārņemti Padomes 2006. gada 28. novembra
         Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 176. pantā.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Oasis East sp. z o.o. (turpmāk tekstā – “Oasis East”) un Minister Finansów (Polijas finanšu ministru).

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 2. un 6. punktu redakcijā, kas izriet no šīs direktīvas 28.f panta:

      “2.      Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli [(turpmāk tekstā – “PVN”)], kas ir jāmaksā vai samaksāts valsts teritorijā par precēm vai pakalpojumiem,
         ko viņam piegādājusi vai piegādās cits nodokļu maksātājs;

      [..]
      6.      Ne ilgāk kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas Padome pēc Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz kuriem
         izdevumiem neattiecas [PVN] atskaitīšana. [PVN] nekādā gadījumā nav atskaitāms par izdevumiem, kas nav stingri saistīti ar
         uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.

      Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos
         laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.”

      4        Sestā direktīva tika atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2006/112.

      5        Saskaņā ar šīs direktīvas 176. pantu:

      “Padome pēc Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz kuriem izdevumiem neattiecas PVN atskaitīšana. Jebkurā gadījumā PVN
         nekādi nav atskaitāms par izdevumiem, kas nav cieši saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.

      Līdz brīdim, kad stājušies spēkā pirmajā daļā minētie noteikumi, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti
         šo valstu tiesību aktos 1979. gada 1. janvārī, vai attiecībā uz dalībvalstīm, kuras pievienojās Kopienai pēc minētās dienas,
         aktos, kas bija spēkā to pievienošanās spēkā stāšanās dienā.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6        1993. gada 8. janvāra Likuma par pievienotās vērtības nodokli (ustawa o podatku VAT z roku 1993) (turpmāk tekstā – “1993. gada likums par PVN”) 25. panta 1. punkta 1.a apakšpunktā ir noteikts:

      “Maksājamā nodokļa summas samazināšanu vai maksājamā nodokļa starpības atlīdzināšanu neveic attiecībā uz nodokļa maksātāja
         ievestiem pakalpojumiem, saistībā ar kuriem atlīdzības samaksa tieši vai netieši notiek personai, kuras dzīvesvieta, atrašanās
         vieta vai pārvalde atrodas kādā no šī likuma 9. pielikumā minētajām teritorijām vai valstīm.”

      7        1993. gada likuma par PVN 9. pielikumā ar nosaukumu “Valstu (teritoriju) saraksts, attiecībā uz kurām nevar tikt samazināta
         maksājamā nodokļa summa, ne arī atlīdzināta maksājamā nodokļa starpība par ievestajiem pakalpojumiem” ir ietverts šāds uzskaitījums:

      “1)      Andoras Firstiste;
      2)      Angilja – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes autonomā aizjūras teritorija;
      3)      Antigva un Barbuda;
      4)      Aruba – Nīderlandes Karalistes autonomā teritorija;
      5)      Bahamu Salu Sadraudzība;
      6)      Bahreinas Karaliste;
      7)      Barbadosa;
      8)      Beliza;
      9)      Bermudu salas – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      10)      Britu Virdžīnu salas – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      11)      Kuka salas – ar Jaunzēlandi asociēta autonoma teritorija;
      12)      Dominikas Sadraudzība;
      13)      Gibraltārs – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      14)      Grenāda;
      15)      Gērnsija, Sarka, Oldernija – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      16)      Honkonga – teritorija, kas atrodas Ķīnas Tautas Republikas īpašā pārvaldē;
      17)      Džērsija – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      18)      Kaimanu salas – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      19)      Libērijas Republika;
      20)      Lihtenšteinas Firstiste;
      21)      Makao – teritorija, kas atrodas Ķīnas Tautas Republikas īpašā pārvaldē;
      22)      Maldīvu Republika;
      23)      Menas sala – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      24)      Māršala Salu Republika;
      25)      Maurīcijas Republika;
      26)      Monako Firstiste;
      27)      Montserrata – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      28)      Nauru Republika;
      29)      Nīderlandes Antiļas – Nīderlandes Karalistes aizjūras teritorija;
      30)      Niue – ar Jaunzēlandi asociēta autonoma teritorija;
      31)      Panamas Republika;
      32)      Samoa Neatkarīgā Valsts;
      33)      Seišelu Republika;
      34)      Sentkitsas un Nevisas Federācija;
      35)      Sentlūsija;
      36)      Sentvinsenta un Grenadīnas;
      37)      Tongas Karaliste;
      38)      Tērksas un Kaikosas salas – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija;
      39)      Amerikas Savienoto Valstu Virdžīnu salas – Amerikas Savienoto Valstu teritorijā neinkorporēta teritorija;
      40)      Vanuatu Republika;
      41)      Apvienotie Arābu Emirāti.”
      8        Šis nodokļu režīms būtībā ir saglabāts 2004. gada 11. marta likuma par pievienotās vērtības nodokli (ustawa o podatku VAT z roku 2004; turpmāk tekstā – “2004. gada likums par PVN”) noteikumos, proti, šī likuma 88. panta 1. punkta 1) apakšpunktā, lasot to
         kopā ar šī likuma 5. pielikumu, ir ietverts saraksts ar 39, nevis 41 valsti un teritoriju. Šīs tiesību normas stājās spēkā
         2004. gada 1. maijā.

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      9        Oasis East ražo un pārdod ūdens dzesēšanas iekārtas. Šo darbību ietvaros, tostarp arī garantijas apkopes veikšanai, tā izmanto kāda uzņēmuma
         pakalpojumus, kurš ir reģistrēts vienā no 1993. gada likuma par PVN 9. pielikumā, kas ir aizstāts ar 2004. gada likuma par
         PVN 5. pielikumu, uzskaitītajām valstīm. Šis uzņēmums Oasis East sniedz vadības un tehniskās palīdzības pakalpojumus. Šie pakalpojumi galvenokārt attiecas uz šādām darbībām, proti, marketingu,
         starptautisku izstāžu organizēšanu un dalību tajās, ar ražošanas plānošanu saistītām darbībām, inženieru pakalpojumiem, finanšu
         un grāmatvedības konsultācijām, transporta organizēšanu, ar informātikas sistēmu nodrošināšanu saistītiem pakalpojumiem un
         tirdzniecības koordināciju.

      10      Oasis East 2007. gada 28. decembrī Katovices finanšu direktoram uzdeva jautājumu, vai pēc 2004. gada 1. maija tai ir tiesības uz priekšnodokļa
         atskaitīšanu par tādu administratīvo pakalpojumu ievešanu, kuru atlīdzības samaksa tiek veikta uzņēmumam, kura juridiskā adrese
         ir kādā no 2004. gada likuma par PVN 5. pielikumā ietvertajām teritorijām.

      11      Katovices finanšu direktors ar 2008. gada 4. aprīļa lēmumu uz Oasis East uzdoto jautājumu atbildēja negatīvi. Finanšu direktors uzskatīja, ka Oasis East nav tiesību uz priekšnodokļa atskaitīšanu, ņemot vērā, ka attiecīgo pakalpojumu atlīdzība tiek maksāta uzņēmumam, kura dzīvesvieta,
         atrašanās vieta vai pārvalde atrodas kādā no 2004. gada likuma par PVN 5. pielikumā minētajām teritorijām.

      12      Katovices finanšu direktors norādīja, ka valsts tiesību akti atbilst Savienības tiesībām, jo saskaņā ar Sestās direktīvas
         17. panta 6. punktu dalībvalstis brīdī, kad stājas spēkā šī direktīva, varot saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti valstu
         tiesību aktos. No tā finanšu direktors secina, ka Polijas Republika esot paturējusi tiesības saglabāt ierobežojumus PVN atskaitīšanas
         jomā, kuri bija spēkā pirms datuma, kad tā pievienojās Eiropas Savienībai.

      13      Oasis East 2008. gada 18. jūnijā par minēto 2008. gada 4. aprīļa lēmumu iesniedza prasību Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Glivices vojevodistes Administratīvā tiesa).

      14      Ar 2008. gada 22. decembra lēmumu šī tiesa Oasis East prasību noraidīja. Tiesa uzskatīja, ka, saglabājot valsts tiesību sistēmā 2004. gada likuma par PVN 88. panta 1. punkta 1) apakšpunktā
         paredzēto izslēgšanu, netiek pārkāptas Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta prasības.

      15      Oasis East 2009. gada 9. marta kasācijas sūdzībā uzturēja iepriekš norādīto argumentāciju. Naczelny Sąd Administracyjny [Galvenā Administratīvā tiesa] šādos apstākļos nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Kopienu tiesības un it īpaši [..] Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts [..] (tagad – [..] Direktīvas 2006/112/EK [..]
         176. pants) atļauj dalībvalstij piemērot valsts tiesību normas, ar kurām gadījumā, kad tiek iegādāti ievesti pakalpojumi,
         kuru atlīdzības samaksa tieši vai netieši notiek personai, kuras dzīvesvieta, atrašanās vieta vai tās pārvalde atrodas kādā
         no teritorijām vai valstīm, kuras valsts tiesību aktos tiek kvalificētas kā “nodokļu paradīze”, tiek izslēgtas nodokļu maksātāja
         tiesības samazināt maksājamā nodokļa summu vai saņemt maksājamā nodokļa starpību, ja turklāt šāda izslēgšana dalībvalstī tika
         pieņemta laikā pirms dalībvalsts pievienošanās Kopienai?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      16      Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā, vai ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu, kura noteikumi būtībā tika pārņemti
         Direktīvas 2006/112 176. pantā, tiek atļauts saglabāt tādu valsts tiesību aktu, kurš ir piemērojams brīdī, kad Sestā direktīva
         stājas spēkā attiecīgajā dalībvalstī, ar kuru vispārējā veidā tiek izslēgtas tiesības atskaitīt kā priekšnodokli samaksāto
         PVN par ievestu pakalpojumu iegādi, kuru atlīdzības samaksa tieši vai netieši tiek veikta personai, kas ir reģistrēta valstī
         vai teritorijā, kura šajā tiesību aktā tiek kvalificēta kā “nodokļu paradīze”.

      17      Tā kā uzdotā jautājuma formulējumā ir atsauce gan uz Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu, gan Direktīvas 2006/112 176. pantu,
         vispirms ir jānorāda, ka abas šīs tiesību normas būtībā ir identiskas.

      18      Lai atbildētu uz minēto jautājumu, ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētās tiesības uz nodokļa
         atskaitīšanu kā PVN mehānisma sastāvdaļa ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips un tās principā nav ierobežojamas (skat. 2002. gada
         8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 42. punkts; 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑465/03 Kretztechnik, Krājums, I‑4357. lpp., 33. punkts, kā arī 2010. gada 15. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑538/08 un C‑33/09 X Holding un Oracle Nederland, Krājums, I‑0000. lpp., 37. punkts).

      19      Tomēr principu par tiesībām uz PVN atskaitīšanu mazina atkāpes norma, kas noteikta Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā.
         Tos tiesību aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas ir spēkā Sestās direktīvas spēkā stāšanās
         dienā, dalībvalstis drīkst saglabāt spēkā līdz brīdim, kad Padome pieņem šajā pantā paredzētos noteikumus (skat. 2008. gada
         11. decembra spriedumu lietā C‑371/07 Danfoss un AstraZeneca, Krājums, I‑9549. lpp., 28. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās X Holding un Oracle Nederland, 38. punkts).

      20      Tā kā Padome šādus noteikumus nav pieņēmusi, dalībvalstis savus spēkā esošos tiesību aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām
         uz PVN atskaitījumu drīkst saglabāt. Tādējādi Savienības tiesībās līdz pat šim brīdim nav nekādu noteikumu, kuros būtu uzskaitīti
         izdevumi, attiecībā uz kuriem nepastāv tiesības uz [PVN] atskaitījumu (skat. 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑280/04
         Jyske Finans, Krājums, I‑10683. lpp., 23. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Danfoss un AstraZeneca, 29. punkts).

      21      Tomēr attiecībā uz Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā noteiktā atkāpes paredzošā tiesiskā regulējuma piemērojamību Tiesa
         ir nospriedusi, ka ar šo noteikumu tiek pieņemts, ka izslēgšanas gadījumi, ko dalībvalstis drīkst saglabāt, bija likumīgi
         atbilstoši Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrajai direktīvai 67/228/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
         apgrozījuma nodokļiem – Kopējās pievienotās vērtības nodokļu sistēmas struktūra un piemērošanas kārtība (OV 1967, 71, 1303. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”), kura bija spēkā pirms Sestās direktīvas (skat. 1999. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑305/97
         Royscot u.c., Recueil, I‑6671. lpp., 21. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās X Holding un Oracle Nederland, 40. punkts).

      22       Šajā ziņā, lai gan Otrās direktīvas 11. panta 1. punktā bija ieviestas tiesības uz nodokļu atskaitīšanu, 4. punktā bija paredzēts,
         ka dalībvalstis var izslēgt no atskaitīšanas sistēmas atsevišķas preces un atsevišķus pakalpojumus, it īpaši tos, kurus pilnībā
         vai daļēji var lietot nodokļu maksātāja vai tā personāla privātajām vajadzībām.

      23      Tādējādi ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu dalībvalstīm piešķirtās tiesības nav uzskatāmas par absolūtu diskrecionāru
         varu izslēgt visas vai gandrīz visas preces un pakalpojumus no tiesībām uz PVN atskaitīšanu un tādējādi padarīt bezjēdzīgu
         Otrās direktīvas 11. panta 1. punktā noteikto režīmu. Minētās tiesības tādējādi neattiecas uz vispārēju izslēgšanu un neatbrīvo
         dalībvalstis no pienākuma pietiekami sīki precizēt tās preces un pakalpojumus, kuri ir izslēgti no tiesībām uz atskaitīšanu
         (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Royscot u.c., 22. un 24. punkts, kā arī 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑434/03 Charles un Charles‑Tijmens, Krājums, I‑7037. lpp., 33. un 35. punkts).

      24      Turklāt sistēma, ar ko paredz atkāpes no principa par tiesībām uz PVN atskaitīšanu, ir jāinterpretē šauri (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Metropol un Stadler, 59. punkts, kā arī 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑414/07 Magoora, Krājums, I‑10921. lpp., 28. punkts).

      25      Attiecībā uz pamata lietu un iespējamu Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā paredzētā atkāpes paredzošā tiesiskā regulējuma
         piemērošanu ir jānorāda, ka minētā direktīva stājās spēkā Polijā brīdī, kad šī dalībvalsts iestājās Savienībā, proti, 2004. gada
         1. maijā. Tātad šis datums ir nozīmīgs [Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta] piemērošanai attiecībā uz šo dalībvalsti (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Magoora, 27. punkts).

      26      Tā kā Polijas valdība ir norādījusi uz faktu, ka Direktīvas 2006/112 176. panta formulējumā ir norādīts uz atšķirību starp
         dalībvalstīm, kuras pievienojās Savienībai pirms 1979. gada 1. janvāra, un dalībvalstīm, kuras kā Polijas Republika pievienojās
         pēc šī datuma, ir jānorāda, ka šīs atšķirības attiecas vienīgi uz datuma noteikšanu, līdz kuram valsts tiesību aktos ir jāparedz
         izdevumi, kuri nerada tiesības uz PVN atskaitīšanu.

      27      Attiecīgi Direktīvas 2006/112 176. pants nevar radīt pamatu atšķirīgai aplūkoto izslēgšanas gadījumu piemērojamības interpretācijai
         atkarībā no tā, vai attiecīgā dalībvalsts ir pievienojusies Savienībai pirms 1979. gada 1. janvāra vai pēc šī datuma. Šādos
         apstākļos atsauce uz šo 176. pantu neietekmē attiecīgo judikatūru par Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta interpretāciju.

      28      Lai pamata lietā aplūkoto valsts tiesību aktu novērtētu, ņemot vērā tajā noteikto atkāpes paredzošo tiesisko regulējumu, ir
         jākonstatē, kā to ir norādījusi arī iesniedzējtiesa, ka šis tiesību akts rada vispārēja rakstura pasākumu, ar kuru tiek ierobežotas
         tiesības atskaitīt kā priekšnodokli samaksāto PVN par jebkādu ievestu pakalpojumu iegādi, kuru atlīdzības samaksa tieši vai
         netieši tiek veikta personai, kas ir reģistrēta valstī vai teritorijā, kura minētajā tiesību aktā tiek kvalificēta kā “nodokļu
         paradīze”.

      29      Šādā tiesību aktā ietvertais tiesību uz PVN atskaitīšanu ierobežojums pārsniedz Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā atļauto.

      30      Tiesa faktiski ir precizējusi, ka dalībvalstīm nav atļauts saglabāt izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas vispārējā
         veidā attiektos uz jebkādiem izdevumiem, kuri ir saistīti ar preču vai pakalpojumu pirkšanu (šajā ziņā skat. 2009. gada 23. aprīļa
         spriedumu lietā C‑74/08 PARAT Automotive Cabrio, Krājums, I‑3459. lpp., 28. un 29. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā X Holding un Oracle Nederland, 44. punkts).

      31      Visbeidzot attiecībā uz Polijas valdības norādīto apsvērumu, ka apstrīdētais valsts tiesību akts atbilst nepieciešamībai novērst
         krāpšanu nodokļu jomā, ir jānorāda, ka, pat ja ir taisnība, ka Tiesa tās 2006. gada 21. februāra sprieduma lietā C‑255/02
         Halifax u.c (Krājums, I‑1609. lpp.) 70. punktā ir atzinusi, ka ļaunprātīgas rīcības aizlieguma princips ir piemērojams arī PVN jomā,
         minētais princips neļauj dalībvalstīm paplašināt attiecīgā atkāpes paredzošā tiesiskā regulējuma piemērošanas jomu. Turklāt,
         ja, kā to norāda iesniedzējtiesa, Polijas tiesībās paredzētie ierobežojumi tiek pamatoti ar nepieciešamību izvairīties no
         dažām krāpšanām vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, Sestās direktīvas 27. pantā šajā nolūkā ir paredzēta īpaša procedūra,
         ar kuru Padomei tiek ļauts jebkurai dalībvalstij atļaut ieviest īpašus atkāpes paredzošus pasākumus.

      32      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts, kura noteikumi būtībā
         tika pārņemti Direktīvas 2006/112 176. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek atļauts saglabāt tādu valsts tiesību
         aktu, kurš ir piemērojams brīdī, kad Sestā direktīva stājas spēkā attiecīgajā dalībvalstī, ar kuru vispārējā veidā tiek izslēgtas
         tiesības atskaitīt kā priekšnodokli samaksāto PVN par ievestu pakalpojumu iegādi, kuru atlīdzības samaksa tieši vai netieši
         tiek veikta personai, kas ir reģistrēta valstī vai teritorijā, kura minētajā tiesību aktā tiek kvalificēta kā “nodokļu paradīze”.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      33      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
            – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK,
            17. panta 6. punkts, kura noteikumi būtībā tika pārņemti Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo
            pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 176. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek atļauts saglabāt tādu valsts tiesību
            aktu, kurš ir piemērojams brīdī, kad Sestā direktīva 77/388 stājas spēkā attiecīgajā dalībvalstī, ar kuru vispārējā veidā
            tiek izslēgtas tiesības atskaitīt kā priekšnodokli samaksāto pievienotās vērtības nodokli par ievestu pakalpojumu iegādi,
            kuru atlīdzības samaksa tieši vai netieši tiek veikta personai, kas ir reģistrēta valstī vai teritorijā, kura minētajā tiesību
            aktā tiek kvalificēta kā “nodokļu paradīze”.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – poļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 3. jūlijā. # Francesco Benincasa pret Dentalkit Srl. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht München - Vācija. # Briseles Konvencija. # Lieta C-269/95.