title: Civildienesta tiesas spriedums (otrā palāta), 2009. gada 2. jūlijs.#Massimo Giannini pret Eiropas Komisija.#Lieta F-49/08.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 2. jūlijā
      Lieta F‑49/08
      Massimo Giannini
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Līgumdarbinieki – Atlaišana pārbaudes laika beigās – Prettiesiskos apstākļos nostrādāts pārbaudes laiks – Novērtēšanas procedūras pārkāpumi – Ceļa izdevumi – Delegācija trešajā valstī
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru M. Giannini lūdz atcelt Komisijas lēmumu viņu atlaist [no darba], kas viņam tika paziņots 2007. gada 10. jūlijā, un, ciktāl nepieciešams,
         atcelt viņa sūdzības par šo lēmumu noraidījumu; tā rezultātā piespriest Komisijai izmaksāt visu atalgojumu, kas ir saistīts
         ar prasītāja līguma turpināšanu; jebkurā gadījumā atcelt 2007. gada 27. jūlija un 2007. gada 20. septembra lēmumus veikt ieturējumu
         EUR 5218,22 apmērā no viņa 2007. gada augusta atalgojuma un līdz ar to prasība atmaksāt šo summu, tai pieskaitot nokavējuma
         procentus; jebkurā gadījumā atcelt 2007. gada 28. augusta lēmumu ierobežot iekārtošanās pabalstu vienas trešdaļas apmērā no
         summas, kas tika saņemta 2006. gada novembrī, un atgūt pārejās divas trešdaļas, proti, EUR 4278,50 par 2008. gada februāra
         atalgojumu, un līdz ar to piespriest atmaksāt šo summu, tai pieskaitot kavējuma procentus; piešķirt zaudējumu atlīdzību par
         materiālajiem zaudējumiem un morālo kaitējumu, kas provizoriski ir novērtēts EUR 200 000 apmērā

      Nolēmums Atcelt Komisijas 2007. gada 27. jūlija lēmumu, ar ko ir uzdots atgūt trešdaļu no summas par ceļa izdevumiem, kas prasītājam
         piešķirta par 2007. gadu. Komisija izmaksā prasītajam saskaņā ar 2007. gada 27. jūlija lēmumu nepamatoti ieturēto summu, izņemot
         summu, kas attiecas uz ceļa izdevumiem prasītāja ģimenei; šai summai pieskaitot nokavējuma procentus, kurus sāk skaitīt, sākot
         no ieturējuma datuma līdz faktiskās izmaksas datumam, tos aprēķinot saskaņā ar Eiropas Centrālās bankas noteikto likmi galvenajiem
         darījumiem, kas bija spēkā attiecīgajā laikposmā, pieskaitot divus procentpunktus. Izbeigt tiesvedību saistībā ar prasījumiem
         atcelt 2007. gada 28. augusta lēmumu, ar kuru Komisija ir ierobežojusi prasītāja iekārtošanās pabalstu vienas trešdaļas apmērā
         no summas, kas tika saņemta 2006. gada novembrī. Pārējā daļā prasību noraidīt. Prasītājs sedz savus tiesāšanās izdevumus pats,
         kā arī atlīdzina trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās
         izdevumiem pati.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Neierobežota kompetence – Strīdi, kas saistīti ar finansēm Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta
            izpratnē – Jēdziens
      (Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts)
      2.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Priekšmets – Norises nosacījumi
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. pants)
      3.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Klasificēšana – IV funkciju grupas līgumdarbinieka uzraudzība, ko veic AST funkciju grupas ierēdnis
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 80. panta 2. punkts)
      4.      Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Norises nosacījumi – Brīdinājums
      (Civildienesta noteikumu 34. pants)
      5.      Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības
      (Tiesas Statūtu 21. panta pirmā daļa un Tiesas Statūtu I pielikuma 7. panta 3. punkts; Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta
            1. punkta c) apakšpunkts; Civildienesta tiesas Reglamenta 35. panta 1. punkts)
      6.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Rezultātu vērtējums
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. panta 3. punkts)
      7.      Ierēdņi – Vienlīdzīga attieksme – Apstiprinātie ierēdņi un pārbaudāmie darbinieki
      (Civildienesta noteikumu 43. pants; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. pants)
      8.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Ziņojums par pārbaudes laiku – Apjoms un saturs
      (Civildienesta noteikumu 25. pants; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. panta pirmā daļa un 81. pants)
      9.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Ziņojums par pārbaudes laiku
      (Civildienesta noteikumu 25. pants; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. panta pirmā daļa, 81. pants un 84. panta
            3. punkts)
      10.    Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Lēmums par atlaišanu
      (Civildienesta noteikumu 25. pants; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. panta pirmā daļa un 81. pants)
      11.    Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudes laiks – Negatīvs ieinteresētās personas prasmju novērtējums – Pārbaudes
            laika pagarinājums
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. panta 3. punkts)
      12.    Ierēdņi – Izdevumu atlīdzināšana – Ikgadējie ceļa izdevumi
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. pants)
      13.    Ierēdņi –Izdevumu atlīdzināšana – Ikgadējie ceļa izdevumi
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. panta 4. punkts)
      1.      “Strīdi, kas saistīti ar finansēm”, Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē ir ne tikai prasības par atbildību,
         ko darbinieki ceļ pret kādu iestādi, bet arī visas prasības, kas ir vērstas uz to, lai iestāde darbiniekam izmaksātu summu,
         kuru viņš uzskata par tādu, uz ko viņam ir tiesības saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai kādu citu to darba tiesiskās
         attiecības regulējošu aktu. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu Kopienu tiesai šajos strīdos ir neierobežota
         jurisdikcija, kas piešķir tai uzdevumu tās izskatāmajās lietās rast galīgo risinājumu, proti, nospriest par visām darbinieka
         tiesībām un pienākumiem, izņemot sprieduma daļu nosūtīšanu attiecīgajai iestādei izpildei, ko veic, ievērojot Kopienu tiesas
         noteiktus precīzus nosacījumus un tai īstenojot kontroli. Līdz ar to Kopienu tiesai attiecīgajā gadījumā ir jāpiespriež iestādei
         samaksāt konkrētu summu, uz kuru prasītājam ir tiesības saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai citu tiesību aktu.

      (skat. 39.–42. punktu)
      Atsauce
      Tiesa: 2007. gada 18. decembris, C‑135/06 P Weißenfels/Parlaments, Krājums, I‑12041. lpp., 65., 67. un 68. punkts.

      2.       Lēmums par atlaišanu pārbaudes laika beigās ir jāatceļ tad, ja ieinteresētai personai nav dota iespēja pabeigt pārbaudes
         laiku parastos apstākļos.

      Lai gan pārbaudes laiku, kas ir paredzēts, lai novērtētu pārbaudāmā spējas un uzvedību nevar pielīdzināt mācību laikam, tomēr
         pastāv obligāta prasība, ka ieinteresētajai personai pārbaudes laikā ir jādod iespēja pierādīt savas īpašības. Šis nosacījums
         faktiski nozīmē, ka pārbaudāmajam ir jādod atbilstoši norādījumi un padomi, lai viņš spētu pielāgoties īpašajām vajadzībām,
         kas saistītas ar viņa ieņemamo amatu.

      Minētajiem norādījumiem un padomiem pieprasītais līmenis ir jānovērtē nevis abstrakti, bet konkrēti, ņemot vērā veikto uzdevumu
         raksturu. No šādas perspektīvas nevar neņemt vērā pārbaudāmā iepriekšējo pieredzi. Lai gan šī pieredze nevar pati par sevi
         radīt šaubas par pārbaudes laika nepieciešamību, no tās var būt atkarīgs tas, cik lielā mērā pārbaudāmais ir jāvada, lai tiktu
         sasniegts pārbaudes laika mērķis.

      (skat. 65. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1985. gada 15 maijs, 3/84 Patrinos/EESK, Recueil, 1421. lpp., 20.–24. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 1. aprīlis, T‑26/91 Kupka‑Floridi/EESK, Recueil, II‑1615. lpp., 44. punkts; 1994. gada 30. novembris, T‑568/93 Correia/Komisija, Recueil FP, I‑A‑271. un II‑857. lpp., 34. punkts; 1997. gada 5. marts, T‑96/95 Rozand‑Lambiotte/Komisija, Recueil FP, I‑A‑35. un II‑97. lpp., 95. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 18. oktobris, F‑112/06 Krcova/Tiesa, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 48. punkts, spriedums pārsūdzēts Vispārējā tiesā, lieta T‑498/07 P;
         2008. gada 16. aprīlis, F‑73/07 Doktor/Padome, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 31. un 33.–36. punkts, spriedums pārsūdzēts Vispārējā tiesā, lieta
         T‑248/08 P.

      3.      No Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 80. panta 2. punkta izriet, ka IV funkciju grupas līgumdarbinieki var veikt savus
         pienākumus jebkuras ierēdņu kategorijas uzraudzībā. Šajā tiesību normā tātad nav aizliegts, ka attiecīgā gadījumā IV funkciju
         grupas līgumdarbinieks veic savus pienākumus AST funkciju grupas ierēdņa uzraudzībā.

      (skat. 72. punktu)
      4.      Pārbaudāmā ierēdņa tiesības nostrādāt pārbaudes laiku atbilstošos apstākļos ir pietiekami garantētas ar mutisku brīdinājumu,
         kas tam ļauj pielāgot un uzlabot savu sniegumu atbilstoši amata prasībām.

      (skat. 84. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: Rozand‑Lambiotte/Komisija, minēts iepriekš, 102. punkts.

      5.      Ja atsevišķos punktos prasības pieteikums Pirmās instances tiesā var tikt pamatots un papildināts ar atsaucēm uz tā pielikumos
         iekļauto dokumentu fragmentiem, tad pielikumi ir izmantojami vienīgi pierādījumu iegūšanas un tehniskos nolūkos, tādējādi
         ar tiem nevar papildināt pamatu, kas prasības pieteikumā ir izklāstīts kopsavilkuma veidā, norādot tajā iebildumus vai argumentus,
         kuri nav iekļauti prasības pieteikumā. Prasītājam prasības pieteikumā ir jānorāda precīzi iebildumi, par kuriem ir jālemj,
         kā arī vismaz kopsavilkuma veidā ir jānorāda tiesiskie un faktiskie apstākļi, ar kuriem šie iebildumi ir pamatoti.

      Vēl jo mazāk Civildienesta tiesā ar pieliekumiem nevar papildināt pamatu, kas prasības pieteikumā ir izklāstīts kopsavilkuma
         veidā, norādot tajā iebildumus vai argumentus, kuri nav iekļauti prasības pieteikumā, jo saskaņā ar Tiesas Statūtu I pielikuma
         7. panta 3. punktu procedūras rakstveida daļā Civildienesta tiesā principā ir tikai viena rakstisko paskaidrojumu apmaiņa,
         ja vien šī tiesa nenolemj par pretējo. Šī procedūras īpatnība Civildienesta tiesā izskaidro to, ka atšķirībā no Tiesas Statūtu
         21. panta pirmajā daļa paredzētā attiecībā uz Pirmās instances tiesu vai Tiesu pamatu un argumentu izklāsts prasības pieteikumā
         nevar būt kopsavilkuma veidā. Šādas piekāpšanās sekas praksē būtu tādas, ka vēlākā un speciālā tiesību norma, kas ir noteikta
         Tiesas Statūtu I pielikumā, lielā mērā zaudētu savu lietderību.

      (skat. 86. un 87. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2007. gada 30. janvāris, T‑340/03 France Télécom/Komisija, Krājums, II‑107. lpp., 167. punkts.

      6.      Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. panta 3. punktā novērtētājam un institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba
         līgumus, ir piešķirta plaša rīcības brīvība, lai novērtētu pārbaudāmā prasmes un spējas, ņemot vērā dienesta intereses. Līdz
         ar to Kopienu tiesa nevar ar savu vērtējumu aizstāt iestāžu vērtējumu attiecībā uz pārbaudes laika novērtējuma elementu atbilstību,
         jo tā kontrolē tikai to, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un vai nav notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana.

      (skat. 89. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: Rozand‑Lambiotte/Komisija, minēts iepriekš, 112. punkts.

      Civildienesta tiesa: Krcova/Tiesa, minēts iepriekš, 62. punkts.

      7.      Ierēdņiem piešķirtās procesuālās garantijas viņu novērtēšanas laikā nevar attiecināt uz pārbaudāmiem darbiniekiem. Apstiprināto
         ierēdņu un pārbaudāmu darbinieku tiesiskās un faktiskās situācijas ir būtiski atšķirīgas. It īpaši pārbaudāmā faktiskā situācija
         nav salīdzināma ar tāda ierēdņa situāciju, kurš jau gadiem pilda savus pienākumus. Turklāt noteikumi attiecībā uz ierēdņu
         novērtējumu nav transponējami attiecībā uz pārbaudāmo novērtējumu. Turklāt apstiprināto ierēdņu novērtējuma ziņojumam un ziņojumam
         par pārbaudāmo ierēdņu pārbaudes laiku ir dažādi uzdevumi, jo ziņojuma par pārbaudes laiku mērķis galvenokārt ir vērtēt pārbaudāmā
         ierēdņa spējas pildīt amata pienākumus, bet novērtējuma ziņojuma pirmais mērķis ir sniegt administrācijai periodisku un pēc
         iespējas pilnīgāku informāciju par apstākļiem, kādos ierēdnis pilda savus amata pienākumus.

      (skat. 92. un 95. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: Doktor/Padome, minēts iepriekš, 85. un 86. punkts.

      8.      Ziņojums par līgumdarbinieka pārbaudes laiku un tam sekojošie atzinumi, piemēram, priekšnieka vai ziņojumu komitejas atzinumi,
         nav nelabvēlīgi lēmumi atbilstoši Statūtu 25. pantam, uz kuru ir atsauce Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. panta
         pirmajā daļā un 81. pantā. Līdz ar to, lai gan ziņojumam par pārbaudes laiku un tam sekojošajiem atzinumiem ir jābūt pietiekami
         pamatotiem, lai institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, varētu sniegt pamatojumu un pieņemt savu lēmumu, tajos
         tomēr nav detalizēti jāapraksta visi fakti, uz kuriem tie pamatojas. It īpaši novērtētājam nav pienākuma aprakstīt visas pārbaudāmā
         darbības, ne arī izsmeļoši un detalizēti minēt pārbaudes laikā radušās grūtības. Turklāt no novērtētāja, no darbinieka priekšnieka,
         kā arī no ziņojumu komitejas nevar prasīt, lai tie aplūkotu visus faktiskos vai tiesiskos jautājumus, kurus ir minējis pārbaudāmais
         darbinieks savā pašnovērtējumā vai savos papildu paskaidrojumos.

      (skat. 93. punktu)
      Atsauce
      Tiesa: 1982. gada 25. marts, 98/81 Munk/Komisija, Recueil, 1155. lpp., 14. punkts.

      9.      Kaut arī Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. panta 3. punktā līgumdarbieniekiem ir garantētas tiesības iesniegt
         savus iespējamos apsvērumus institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, un ar šo pantu ir nodrošināts, ka šie
         apsvērumi tiks ņemti vērā apsvēršanai, tomēr šīs kārtības 11. panta pirmā daļa un Civildienesta noteikumu 25. punkts – normas,
         uz kurām attiecībā uz līgumdarbiniekiem atsaucas minētās kārtības 81. pants, – nav piemērojami atzinumiem, ko sniedz priekšnieks
         saistībā ar novērtēšanas procedūru. Priekšniekam tātad nav pienākuma pamatojumā skaidri paust nostāju par visiem argumentiem,
         kurus izvirza pārbaudāmais līgumdarbinieks.

      (skat. 103. un 105. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1999. gada 21. septembris, T‑98/98, Trigari‑Venturin/Tulkošanas centrs, Recueil FP, I‑A‑159. un II‑821. lpp., 57. punkts.

      10.    Lēmumā par pagaidu darbinieka atlaišanu pārbaudes laika beigās ir jāievēro pienākums sniegt pamatojumu. Ciktāl Pārējo darbinieku
         nodarbināšanas kārtības 81. pantā attiecībā uz pagaidu darbiniekiem ir atsauce uz šīs kārtības 11. panta pirmo daļu, kas ir
         piemērojama līgumdarbiniekiem, un ciktāl ar šo pēdējo tiesību normu uz līgumdarbiniekiem attiecina Civildienesta noteikumu
         25. panta priekšrocību, ar kuru ir noteikts pienākums pamatot jebkuru nelabvēlīgu lēmumu, lēmums neapstiprināt amatā līgumdarbinieku
         pārbaudes laika beigās ir jāpamato.

      Lēmums ir pietiekoši pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajam ierēdnim zināmā kontekstā, kas tam ļauj saprast viņam piemērojamo
         pasākumu saturu. Tā tas ir gadījumā, ja pirms šī lēmuma pieņemšanas ir notikušas pārrunas ar priekšniecību par attiecīgo situāciju.
         Turklāt lēmums ir pietiekami pamatots, ja tajā ir atsauce uz dokumentu, kas jau ir ieinteresētās personas rīcībā un kurā ir
         visa informācija, ar kuru iestāde ir pamatojusi savu lēmumu.

      (skat. 115. un 117. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1990. gada 7. marts, C‑116/88 un C‑149/88 Hecq/Komisija, Recueil, I‑599. lpp., 26. un 27. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1997. gada 15. oktobris, T‑331/94 IPK/Komisija, Recueil, II‑1665. lpp., 52. punkts, Trigari‑Venturin/Tulkošanas centrs; minēts iepriekš, 84. punkts.

      11.    Administrācijai ir plaša rīcības brīvība, lai novērtētu pārbaudāmā prasmes un spējas, ņemot vērā dienesta intereses. It īpaši
         Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. panta 3. punktā minētā frāze “izņēmuma apstākļos” pierāda, ka institūcijai,
         kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir plaša rīcības brīvība, lai atkarībā no konkrētās lietas faktiskajiem un individuāliem
         apstākļiem noteiktu, kādā situācijā pārbaudes laika pagarināšana ir vēlama. Līdz ar to Kopienu tiesa var mainīt iestādes novērtējumu
         par pārbaudes laika rezultātiem tikai acīmredzamas kļūdas vērtējumā dēļ vai pilnvaru nepareizas izmantošanas gadījumā.

      Kaut arī administrācijas pienākums ņemt vērā savu ierēdņu intereses nozīmē, ka, pieņemot lēmumu, iestāde ņem vērā visus elementus,
         kas var ietekmēt tās lēmumu un ka, to darot, tā ņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses,
         tomēr šim pienākumam nevar būt tādas sekas, ka Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 84. panta 3. punktā paredzētā “izņēmuma”
         iespēja tiek pārvērsta par saistošu noteikumu, negrozot šīs normas saturu, kurā atspoguļojas līdzsvars starp tiesībām un pienākumiem,
         kas attiecībās starp administrāciju un pārbaudāmo darbinieku ir radīts ar iepriekš minēto Pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtību.

      (skat. 126., 128. un 129. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2002. gada 27. jūnijs, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 un T‑69/01 Tralli/ECB, Recueil FP, I‑A‑97. un II‑453. lpp., 76. punkts.

      Civildienesta tiesa: Krcova/Tiesa, minēts iepriekš, 62. un 77. punkts.

      12.    Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. panta 4. punkta otrajā teikumā ir paredzēti noteikumi attiecībā uz tāda ierēdņa ceļa
         izdevumiem, kura dienesta vieta atrodas ārpus dalībvalstu teritorijas. Šajā tiesību normā ir paredzētas ieinteresētās personas
         un tās ģimenes locekļu tiesības uz katra kalendārā gada ceļa izdevumu atlīdzināšanu, uz šo atlīdzināšanu neattiecinot 8. panta
         3. punkta proporcijas normu, kas ir piemērojama ierēdnim, kura darba vieta atrodas dalībvalstu teritorijā. Tādējādi darbiniekam,
         kura darba vieta ir trešajā valstī, ir tiesības uz pilnīgu ceļa izdevumu atlīdzināšanu neatkarīgi no faktiskā pienākumu pildīšanas
         ilguma. Šāda atšķirīga attieksme nav diskriminējoša, jo ierēdņa, kura dienesta vieta atrodas dalībvalsts teritorijā, situācija
         būtiski atšķiras no tāda ierēdņa situācijas, kura dienesta vieta atrodas ārpus dalībvalstu teritorijas.

      (skat. 155. un 158.–160. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2007. gada 23. janvāris, F‑43/05 Chassagne/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 97. punkts.

      13.    Ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 8. panta 4. punktā paredzēto mehānismu ceļa izdevumu atlīdzināšanai ierēdņiem, kuru
         darba vieta atrodas trešajā valstī, ko Kopienu likumdevējs ir paturējis spēkā arī pēc 2004. gada Civildienesta noteikumu reformas,
         tiek pieņemts, ka ceļojums tik tiešām ir veikts un tā cena ir tiešām samaksāta. Kaut arī šajā tiesību normā netiek prasīts
         uzrādīt apliecinošus dokumentus, šāds pienākums izriet no nosacījuma, ka ceļojumam ir tiešām jābūt veiktam.

      (skat. 168. un 169. punktu)


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 15.jūlijā. # Pannon Gép Centrum Kft pret APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Baranya Megyei Bíróság - Ungārija. # Sestā PVN direktīva - Direktīva 2006/112/EK - Tiesības uz iepriekš samaksāta nodokļa atskaitīšanu - Valsts tiesiskais regulējums, kurā par kļūdainām ziņām rēķinā paredzēts sodīt ar atskaitīšanas tiesību zaudēšanu. # Lieta C-368/09.

text:
      Lieta C‑368/09
      Pannon Gép Centrum kft
      pret
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
      (Baranya Megyei Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Direktīva 2006/112/EK – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kurā par kļūdainām ziņām rēķinā paredzēts sodīt ar atskaitīšanas tiesību zaudēšanu
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Nodokļa maksātāja pienākumi – Faktūrrēķina, kurā ietvertas noteiktas norādes, turēšana
      (Padomes Direktīvas 2006/112 167. pants, 178. panta a) punkts, 220. panta 1. punkts un 226. pants)
      Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167. pants, 178. panta a) punkts, 220. panta 1. punkts
         un 226. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums vai prakse, saskaņā ar kuru
         valsts iestādes atsaka nodokļa maksātajam tiesības atskaitīt no pievienotās vērtības nodokļa, par kura nomaksu viņš ir atbildīgs,
         nodokli, kas maksājams vai samaksāts par tam sniegtajiem pakalpojumiem, pamatojoties uz to, ka sākotnējā rēķinā, kas bija
         nodokļa maksātāja rīcībā nodokļa atskaitīšanas brīdī, bija minēts kļūdains pakalpojumu sniegšanas pabeigšanas datums un ka
         attiecībā uz vēlāk izlaboto rēķinu un parādzīmi, ar kuru tika atcelts sākotnējais rēķins, nebija ievērota turpināta numerācija,
         ja ir izpildīti nodokļa atskaitīšanas materiālie nosacījumi un pirms attiecīgās iestādes lēmuma pieņemšanas nodokļa maksātājs
         tai bija iesniedzis izlabotu rēķinu, norādot tajā pareizo pakalpojumu sniegšanas pabeigšanas datumu, pat ja attiecībā uz šo
         rēķinu un parādzīmi, ar kuru tika atcelts sākotnējais rēķins, nebija ievērota turpināta numerācija.

      Precīzāk, saskaņā ar šīs direktīvas 220. pantu izsniegtajos rēķinos pievienotās vērtības nodokļa vajadzībām obligāti jānorāda
         Direktīvas 2006/112 226. pantā minētās ziņas. No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalstis nevar prasīt, lai saistībā ar tiesību
         uz pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu izmantošanu tiktu izpildīti ar rēķina saturu saistīti nosacījumi, kas nav tieši
         paredzēti minētās direktīvas noteikumos.

      (sal. ar 40., 41. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 15. jūlijā (*)

      Sestā PVN direktīva – Direktīva 2006/112/EK – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kurā par kļūdainām ziņām rēķinā paredzēts sodīt ar atskaitīšanas tiesību zaudēšanu
      Lieta C‑368/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Baranya Megyei Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 31. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 14. septembrī, tiesvedībā

      Pannon Gép Centrum kft
      pret
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], M. Fehērs [M. Fehér] un K. Sījārto [K. Szíjjártó], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou] un B. D. Simons [B. D. Simon] pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.: turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), kas grozīta ar Padomes 2001. gada 20. decembra Direktīvu
         2001/115/EK (OV 2002, L 15, 24. lpp.), 17. panta 1. punktu, 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 22. panta 3. punkta a) un
         b) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Pannon Gép Centrum kft un APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály (turpmāk tekstā – “APEH”) par APEH atteikumu atskaitīt no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – PVN”), par kura nomaksu prasītāja pamata lietā bija
         atbildīga, PVN par tai sniegtajiem pakalpojumiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.)
         saskaņā ar tās 411. un 413. pantu kopš 2007. gada 1. janvāra atceļ un aizstāj Savienības tiesību aktus PVN jomā, tostarp Sesto
         direktīvu. Atbilstoši Direktīvas 2006/112 preambulas pirmajam un trešajam apsvērumam Sestā direktīva bija jāpārstrādā, lai
         visi piemērojamie noteikumi būtu izklāstīti skaidri un racionāli pārstrādātā struktūrā un redakcijā, neveicot būtiskas izmaiņas
         tiesību aktos. Direktīvas 2006/112 noteikumi pēc būtības ir identiski attiecīgajiem Sestās direktīvas noteikumiem.

      4        Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 167. pantu, kurā ir pārņemts Sestās direktīvas 17. panta 1. punkta formulējums, “atskaitīšanas
         tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams”.

      5        Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktā, kura formulējums pēc būtības ir identisks Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta
         a) apakšpunktam, tā redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.g panta 1. punkta, ir paredzēts:

      “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības
         tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:

      a)      PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks
         cits nodokļa maksātājs.”

      6        Direktīvas 2006/112 178. pantā, kura formulējums pēc būtības ir identisks Sestās direktīvas 18. panta 1. punktam, tā redakcijā,
         kas izriet no Sestās direktīvas 28.g panta 2. punkta, ir iekļauti šādi noteikumi:

      “Lai izmantotu atskaitīšanas tiesības, nodokļa maksātājam jāizpilda šādi nosacījumi:
      a)      168. panta a) punktā paredzētajai atskaitīšanai attiecībā uz preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu – jāsaglabā rēķins, kas
         sagatavots saskaņā ar 220. līdz 236. pantu un 238., 239. un 240. pantu;

      [..].”
      7        Direktīvas 2006/112 220. panta 1. punktā, kurā pēc būtības ir pārņemts Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta a) apakšpunkta
         formulējums, tā redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.h panta, kurš grozīts ar Direktīvas 2001/115 2. panta 2. punktu,
         ir paredzēts:

      “Ikviens nodokļa maksātājs nodrošina, ka – vai nu viņš pats, pircējs vai pakalpojumu saņēmējs, vai arī trešā persona viņa
         vārdā un interesēs – izsniedz rēķinu par šādiem darījumiem:

      1)      preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko viņš veicis citam nodokļa maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļa
         maksātāja.”

      8        Direktīvas 2006/112 226. pants, kurā pēc būtības ir pārņemts Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta b) apakšpunkts, tā redakcijā,
         kas izriet no Sestās direktīvas 28.h panta, kurš grozīts ar Direktīvas 2001/115 2. panta 2. punktu, ir formulēts šādi:

      “Neskarot šajā direktīvā paredzētos īpašos noteikumus, saskaņā ar 220. un 221. pantu izsniegtos rēķinos PVN vajadzībām obligāti
         jānorāda šādas ziņas:

      1)      rēķina izsniegšanas datums;
      2)      kārtas numurs, pamatojoties uz vienas vai vairākām sērijām, kas unikāli identificē rēķinu;
      3)      [..] PVN identifikācijas numurs, ar kuru nodokļa maksātājs veicis preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu;
      4)      pircēja vai pakalpojumu saņēmēja PVN identifikācijas numurs [..];
      5)      nodokļa maksātāja un pircēja vai pakalpojumu saņēmēja pilns vārds vai nosaukums un adrese;
      6)      piegādāto preču daudzums un veids vai sniegto pakalpojumu apjoms un veids;
      7)      datums, kad piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi, vai kad pabeigta to piegāde vai sniegšana [..];
      8)      summa, kurai uzliek nodokli vai piemēro atbrīvojumu, vienības cena bez PVN un visas cenas atlaides, ja tās nav iekļautas vienības
         cenā;

      9)      piemērotā PVN likme;
      10)      maksājamā PVN summa, izņemot gadījumus, kad piemēro īpašu kārtību, saskaņā ar kuru šajā direktīvā nav prasīta minētā norāde;
      [..].”
      9        Direktīvas 2006/112 273. pantā, kurā pēc būtības ir pārņemtas Sestās direktīvas 22. panta 8. punkta pirmā un otrā daļa, tā
         redakcijā, kas izriet no šīs pēdējās minētās direktīvas 28.h panta, kurš grozīts ar Direktīvas 2001/115 2. panta 2. punktu,
         ir paredzēts:

      “Dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu [..]
      Pirmajā daļā paredzēto izvēles iespēju nevar izmantot tam, lai noteiktu citus ar rēķinu sagatavošanu saistītus pienākumus
         papildus tiem, kas noteikti [tostarp 226. pantā].”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Saskaņā ar 1992. gada Likuma Nr. LXXIV par pievienotās vērtības nodokli (Általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. Törvény, turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), kas tika atcelts, sākot ar 2007. gada 31. decembri, bet kas ir piemērojams pamata lietā,
         13. panta 1. punkta 16) apakšpunktu rēķins ir “jebkurš apliecinājums, ar kuru iespējams veikt identificēšanu nodokļu mērķiem,
         kurš sagatavots papīra formā vai ar klienta piekrišanu un saskaņā ar atbilstošajiem tiesību aktiem – elektroniski un kurā
         norādīta vismaz šāda informācija:

      a)      rēķina kārtas numurs;
      b)      rēķina izsniegšanas datums;
      c)      preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu veikušā nodokļa maksātāja vārds/nosaukums, adrese un identifikācijas numurs;
      d)      ja nodokļa samaksas pienākums ir klientam, klienta vārds/nosaukums, adrese un Kopienas nodokļu maksātāja identifikācijas numurs
         vai tās neesamības gadījumā nodokļu maksātāja identifikācijas numurs;

      e)      no nodokļa atbrīvotas Kopienu piegādes gadījumā – klienta Kopienas nodokļu maksātāja identifikācijas numurs;
      f)      piegādes vai pakalpojuma sniegšanas izpildes datums, ja tas atšķiras no rēķina izsniegšanas datuma;
      [..]
      i)      piegādātās preces vai sniegtā pakalpojuma vienības cena bez nodokļa;
      j)      atlīdzības par piegādātajām precēm vai sniegto pakalpojumu kopsumma bez nodokļa;
      k)      piemērotā nodokļa likme;
      l)      maksājamā nodokļa kopsumma;
      m)      rēķina galīgā summa.”
      11      Likuma par PVN 35. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Atskaitīšanas tiesības var izmantot vienīgi gadījumā, ja tiek uzrādīti dokumenti, ar kuriem ticami apliecināta samaksātā
         priekšnodokļa summa. Par šādiem dokumentiem uzskata:

      a)      rēķinus un vienkāršotus rēķinus, [..]
      [..]
      kas izsniegti nodokļa maksātājam.”
      12      Finanšu ministra 1995. gada (XI. 22) Rīkojuma Nr. 24 par rēķinu, vienkāršotu rēķinu un kvīšu identificēšanu nodokļu mērķiem,
         kā arī kases aparātu un taksometra skaitītāju lietošanu kvīšu izsniegšanai (24/1995. (XI. 22.) PM rendelet a számla, egyszerűsített számla és nyugta adóigazgatási azonosításáról, valamint a nyugta adását
            biztosító pénztárgép és taxaméter alkalmazásáról) 1/E panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Papīra formā ar datortehniku sagatavots rēķins atbilst nodokļu identifikācijas vajadzībām tikai tādā gadījumā, ja tas atbilst
         stingras rēķinu izsniegšanas uzskaites prasībām, proti,

      a)      rēķinu izsniegšanai izmantotā datorprogramma pastāvīgi nodrošina numurēšanu pēc kārtas, nepieļaujot izlaidumus vai atkārtošanos
         [..].”

      13      2000. gada Likuma Nr. C par grāmatvedību (Számvitelről szóló 2000. évi C. törvény) 165. panta 2. punktā ir paredzēts, ka grāmatvedības dokumentos atļauts norādīt vienīgi atbilstoši likumam sagatavotos dokumentos
         apliecinātu informāciju. Šī likuma 166. panta 2. punktā noteikts, ka grāmatvedības dokumentos norādītajai informācijai jābūt
         formas un satura ziņā ticamai, uzticamai un pareizai.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      14      Prasītāja pamata lietā 2007. gada 2. maijā noslēdza līgumu ar Betonút Szolgáltató és Épitő Zrt (turpmāk tekstā – “Betonút”), ar kuru tā par labu Betonút uzņēmās tilta remontdarbu veikšanu. Prasītāja pamata lietā uzticēja šo darbu īstenošanu apakšuzņēmējam J és B Pannon‑Bau kft (turpmāk tekstā – “apakšuzņēmējs”).

      15      Betonút 2007. gada 20. novembrī prasītājai pamata lietā izdeva apliecinājumu par remontdarbu pabeigšanu un minētā prasītāja, pamatojoties
         uz šo apliecinājumu, tai izsniedza rēķinus par šo darbu izpildi, kuros kā remontdarbu pabeigšanas datums tika norādīts 2007. gada
         20. novembris. Savukārt apakšuzņēmējs prasītājai pamata lietā izsniedza divus rēķinus par tā veiktajiem darbiem, kuros kā
         šo darbu pabeigšanas datums bija norādīts 2007. gada 14. decembris.

      16      Prasītāja pamata lietā 2007. gada 3. oktobrī noslēdza līgumu ar Gebrüder Haider Épitőpari kft (turpmāk tekstā – “Haider”), ar kuru tā par labu Haider uzņēmās notekūdeņu cauruļu izbūvi. Lai izpildītu arī šo līgumu, prasītāja pamata lietā uzticēja minēto darbu veikšanu apakšuzņēmējam.

      17      Haider izsniedza apliecinājumu par attiecīgo darbu pabeigšanu, kā šo darbu pabeigšanas datumu norādot 2007. gada 11. decembri, kā
         arī prasītājas pamata lietā izsniegtajā galīgajā rēķinā bija norādīts tas pats minēto darbu pabeigšanas datums. Apakšuzņēmējs
         savukārt izsniedza rēķinu prasītājai pamata lietā, kurā kā minēto darbu pabeigšanas datums bija norādīts 2007. gada 18. decembris.

      18      Prasītāja pamata lietā 2007. gada ceturtā ceturkšņa deklarācijā bija norādījusi trīs iepriekš minētos apakšuzņēmēja rēķinus
         un izmantojusi sev piekrītošas PVN atskaitīšanas tiesības.

      19      Nodokļu iestāde veica šīs nodokļu deklarācijas pārbaudi un konstatēja, ka Betonút un Haider izsniegtajās darbu pabeigšanas apliecībās norādītie minēto darbu pabeigšanas datumi, ka arī tie datumi, kas norādīti rēķinos,
         kurus prasītāja pamata lietā izsniegusi šīm sabiedrībām, bija agrāki par tiem, kuri redzami apakšuzņēmēja izsniegtajos rēķinos
         un kurus minētā prasītāja izmantoja, lai veiktu PVN atskaitīšanu.

      20      Prasītāja pamata lietā un apakšuzņēmējs nodokļu iestādei norādīja, ka apakšuzņēmēja izsniegtajos rēķinos ir norādīti kļūdaini
         darbu pabeigšanas datumi.

      21      Apakšuzņēmējs 2008. gada 29. septembrī atsauca trīs kļūdainos rēķinus, izrakstot parādzīmes ar numuriem 2007/0000000124, 2007/0000000125
         un 2007/0000000126, un aizstāja tos ar jauniem rēķiniem ar numuriem JESB20080000016, JESB20080000017 un JESB20080000018. Šajos
         jaunajos rēķinos bija norādīts tas pats darbu pabeigšanas datums, kas bija minēts prasītājas pamata lietā izsniegtajos rēķinos.

      22      Ar 2009. gada 21. janvāra lēmumu pirmā līmeņa nodokļu iestāde pieprasīja prasītājai pamata lietā samaksāt, pirmkārt, PVN par
         apakšuzņēmēja sniegtajiem pakalpojumiem, ko tā bija atskaitījusi no nodokļa, par kura nomaksu tā bija atbildīga attiecībā
         uz 2007. gada ceturto ceturksni, un, otrkārt, naudas sodu, kā arī nokavējuma naudu. Saskaņā ar šīs nodokļu iestādes viedokli
         prasītāja pamata lietā nevarēja izmantot sākotnēji izsniegtos apakšuzņēmēja rēķinus PVN atskaitīšanai, jo tajos nebija norādīts
         patiesais datums, kurā apakšuzņēmējs ir pabeidzis darbus. Ar jaunajiem izlabotajiem rēķiniem arī nevarēja pamatot PVN atskaitīšanu,
         jo attiecībā uz tiem nebija nodrošināta numurēšana pēc kārtas. Minētā nodokļu iestāde šajā sakarā konstatēja, ka vienā un
         tajā pašā dienā izrakstītajām parādzīmēm un izlabotajiem rēķiniem bija divas atšķirīgas numerācijas, jo parādzīmju numuri
         sākās ar skaitļiem “2007”, bet izlaboto rēķinu numuri – ar zīmēm “JESB2008”.

      23      APEH ar 2009. gada 29. aprīļa lēmumu apstiprināja pirmā līmeņa nodokļu iestādes 2009. gada 21. janvāra lēmumu.

      24      Prasītāja pamata lietā iesniedza prasību Baranya Megyei Bíróság (Baraņas departamenta tiesa).

      25      Baranya Megyei Bíróság savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādījusi, ka saskaņā ar attiecīgajiem valsts tiesību aktiem, kā tos interpretējusi
         Legfelsőbb Bíróság (Augstākā tiesa) un piemērojusi nodokļu iestāde, nodokļa maksātājs var izmantot atskaitīšanas tiesības, vienīgi pamatojoties
         uz satura un formas ziņā ticamiem rēķiniem. Tādēļ jebkurš rēķinā atrodamais formas trūkums var liegt izmantot atskaitīšanas
         tiesības. Šajā gadījumā darbu pabeigšanas datuma kļūdainas norādes apakšuzņēmēja izsniegtajos rēķinos dēļ nodokļu iestāde
         liedza izmantot atskaitīšanas tiesības, pamatojoties uz šiem rēķiniem, kuri citādi bija satura ziņā ticami. Nodokļu iestāde
         būtībā nekad nav apstrīdējusi, ka rēķinos norādītie saimnieciskie darījumi ar tajā noteikto pretizpildījumu ir līdzēju starpā
         izpildīti.

      26      Šādos apstākļos Baranya Megyei Bíróság nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      1)      Vai apstrīdēto rēķinu izsniegšanas laikā spēkā esošā Likuma par PVN 13. panta 1. punkta 16) apakšpunktā un finanšu ministra
         1995. gada Rīkojuma Nr. 24 1/E panta 1. punktā ietvertās tiesību normas ir saderīgas ar Direktīvas 2001/115 2. panta [2. punktā]
         noteiktajām prasībām par rēķinos norādāmo informāciju un rēķina jēdzienu, it īpaši Likuma par PVN 13. panta 1. punkta 16) apakšpunkta
         f) punktā paredzētajā gadījumā?

      Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:
      2)      vai Sestās direktīvas 17. panta 1. punktam, 18. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 22. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktam
         pretrunā ir tāda dalībvalsts prakse, atbilstoši kurai sods par formas trūkumiem rēķinos, uz kuriem pamatotas atskaitīšanas
         tiesības, ir šo tiesību zaudēšana?

      3)      Vai, lai varētu izmantot atskaitīšanas tiesības, pietiek ar to, ka ir izpildīti Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta b) apakšpunktā
         noteiktie pienākumi, vai arī izmantot atskaitīšanas tiesības un pieņemt rēķinu kā ticamu dokumentu iespējams vienīgi gadījumā,
         ja ir gan norādīta visa informācija, gan izpildītas visas prasības atbilstoši Direktīvā 2001/115 noteiktajam?

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      27      Jākonstatē, ka iesniedzējtiesa aicina Tiesu lemt par valsts tiesiskā regulējuma vai valsts prakses saderību ar Savienības
         tiesībām.

      28      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai arī prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesai nav pienākuma izvērtēt valsts tiesību aktu vai
         valsts prakses atbilstību Savienības tiesībām, tā vairākkārt ir nolēmusi, ka tās kompetencē ir sniegt iesniedzējtiesai visus
         Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai ļautu izlemt jautājumu par šādu atbilstību, taisot spriedumu izskatāmajā
         lietā (skat. 2010. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑118/08 Transportes Urbanos y Servicios Generales, Krājums, I‑0000. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

      29      Tātad Tiesai šajā lietā jāizvērtē tikai Savienības tiesību normas, tās interpretējot iesniedzējtiesai lietderīgā veidā, savukārt
         iesniedzējtiesai, lai tajā izskatāmajā lietā pieņemtu nolēmumu, ir jāizvērtē valsts tiesiskā regulējuma vai valsts prakses
         atbilstība Savienības tiesībām (skat. pēc analoģijas 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑380/05 Centro Europa 7, Krājums, I‑349. lpp., 51. punkts).

      30      Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā ir atsauce uz Sestās direktīvas
         17. panta 1. punktu, 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 22. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu, ir par minēto noteikumu
         interpretāciju.

      31      Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2006/112 411. un 413. pantu šī direktīva kopš 2007. gada 1. janvāra atceļ un aizstāj Sesto direktīvu.

      32      Ņemot vērā, ka visi pamata lietas apstākļi radušies pēc 2007. gada 1. janvāra, vienīgi Direktīvas 2006/112 noteikumu interpretācija
         ir attiecināma uz pamata lietu.

      33      Tas, ka valsts tiesa, formāli izsakoties, prejudiciālos jautājumus ir formulējusi, atsaucoties vienīgi uz Sestās direktīvas
         noteikumiem, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot iztiesājamo
         lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem atsaukusies (šajā ziņā skat. 2009. gada 27. oktobra
         spriedumu lietā C‑115/08 ČEZ, Krājums, I‑0000. lpp., 81. punkts, un 2010. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑341/08 Petersen, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts).

      34      Šajā sakarā jānorāda, kā izriet no Direktīvas 2006/112 preambulas trešā apsvēruma, ka šajā direktīvā ir pārstrādāti pastāvošie
         tiesību akti, tostarp Sestā direktīva, neveicot tajā būtiskas izmaiņas.

      35      Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka prejudiciālie jautājumi attiecas uz Direktīvas 2006/112 167. panta, 178. panta a) punkta,
         220. panta 1. punkta un 226. panta, kas atbilst lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētajiem Sestās direktīvas noteikumiem,
         interpretāciju.

       Par lietas būtību
      36      Uzdodot šos jautājumus, kas jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2006/112 167. pantam,
         178. panta a) punktam, 220. panta 1. punktam un 226. pantam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā
         vai prakse, kas balstīta uz šādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tiesības uz PVN atskaitīšanu tiek atteiktas, ja rēķinā
         par preču piegādi nodokļa maksātājam vai tam sniegtajiem pakalpojumiem sākotnēji ir norādītas kļūdainas ziņas un, vēlāk to
         labojot, nav ievēroti visi piemērojamajos valsts noteikumos noteiktie nosacījumi.

      37      Šajā sakarā jāatgādina, ka Direktīvas 2006/112 167. un nākamajos pantos paredzētās tiesības uz atskaitīšanu ir PVN mehānisma
         neatņemama sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas. Tās ir izlietojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem
         saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš (skat. it īpaši 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑62/93 BP Soupergaz, Recueil, I‑1883. lpp., 18. punkts; 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 43. punkts, kā arī 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑439/04 un C‑440/04 Kittel un Recolta Recycling, Krājums, I‑6161. lpp., 47. punkts).

      38      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šajā gadījumā ir izpildīti Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktā paredzētie
         materiālie nosacījumi attiecībā uz to, lai prasītāja pamata lietā varētu īstenot tiesības uz PVN atskaitīšanu par pakalpojumiem,
         ko tai sniedzis apakšuzņēmējs. Šie pakalpojumi būtībā tika izmantoti nodokļa maksātāja attiecīgajā dalībvalstī veiktajiem
         darījumiem, par kuriem uzliek nodokli.

      39      Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2006/112 178. panta a) punktu, lai varētu izmantot šīs direktīvas 168. panta a) punktā paredzētās
         atskaitīšanas tiesības, ir jāsaglabā rēķins. Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 220. panta 1. punktu rēķins ir jāizsniedz par
         jebkurām preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko nodokļa maksātājs veicis citam nodokļa maksātājam.

      40      Direktīvas 2006/112 226. pantā ir precizēts, ka, neskarot šajā direktīvā paredzētos īpašos noteikumus, saskaņā ar minētās
         direktīvas 220. pantu izsniegtajos rēķinos PVN vajadzībām obligāti jānorāda šajā pantā minētās ziņas.

      41      No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalstis nevar prasīt, lai saistībā ar tiesību uz PVN atskaitīšanu izmantošanu tiktu izpildīti
         ar rēķina saturu saistīti nosacījumi, kas nav tieši paredzēti Direktīvas 2006/112 noteikumos. Šādu interpretāciju arī pamato
         šīs direktīvas 273. pants, kurā paredzēts, ka dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai
         pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, bet šādu izvēles iespēju nevar izmantot, lai noteiktu citus ar rēķinu sagatavošanu
         saistītus pienākumus papildus tiem, kas noteikti minētās direktīvas 226. pantā.

      42      Pamata lietas ietvaros tiesības uz PVN atskaitīšanu par apakšuzņēmēja sniegtajiem pakalpojumiem prasītājai pamata lietā tika
         atteiktas divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, apakšuzņēmēja izsniegtajos sākotnējos rēķinos bija norādīti kļūdaini pakalpojumu sniegšanas
         pabeigšanas datumi. Otrkārt, izlabotie rēķini, saistībā ar kuriem netiek apstrīdēts, ka tajos būtu norādīti nepareizi darbu
         pabeigšanas datumi, tika uzskatīti par tādiem, kuros nav nodrošināta numurēšana pēc kārtas, jo vienā un tajā pašā dienā izsniegtajām
         parādzīmēm un izlabotajiem rēķiniem bija divas atšķirīgas numerācijas.

      43      Protams, kā to atzīst Ungārijas valdība, saskaņā ar Direktīvas 2006/112 226. panta 7. punktu rēķinā ir jānorāda precīzs datums,
         kad pabeigta pakalpojumu sniegšana. Tomēr no Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka brīdī, kad pirmā līmeņa nodokļu iestāde
         atteicās prasītājai pamata lietā atskaitīt PVN par pakalpojumiem, ko tai bija sniedzis apakšuzņēmējs, minētās iestādes rīcībā
         jau bija apakšuzņēmēja izlabotie rēķini, kuros norādīti pareizie darbu pabeigšanas datumi. Direktīva 2006/112 neaizliedz veikt
         labojumus kļūdainos rēķinos.

      44      Ņemot vēra šī sprieduma 38. un 41. punktā konstatēto, ja izlabotajos rēķinos ir ietvertas visas Direktīvā 2006/112, it īpaši
         tās 226. pantā, minētās ziņas, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ir jāuzskata, ka tādā gadījumā kā pamata lietā bija izpildīti
         visi materiālie un formālie nosacījumi, lai prasītāja pamata lietā varētu izmantot tiesības uz PVN atskaitīšanu par pakalpojumiem,
         kurus sniedzis apakšuzņēmējs. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka Direktīvas 2006/112 226. pants neuzliek nekādu pienākumu, saskaņā
         ar kuru izlabotajiem rēķiniem būtu jābūt no tās pašas sērijas kā parādzīmēm, ar kurām tiek atcelti kļūdainie rēķini.

      45      Šādos apstākļos uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 167. pants, 178. panta a) punkts, 220. panta
         1. punkts un 226. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums vai prakse, saskaņā
         ar kuru valsts iestādes atsaka nodokļa maksātājam tiesības atskaitīt no PVN, par kura nomaksu viņš ir atbildīgs, nodokli,
         kas maksājams vai samaksāts par tam sniegtajiem pakalpojumiem, pamatojoties uz to, ka sākotnējā rēķinā, kas bija nodokļa maksātāja
         rīcībā nodokļa atskaitīšanas brīdī, ir minēts kļūdains pakalpojumu sniegšanas pabeigšanas datums un ka attiecībā uz vēlāk
         izlaboto rēķinu un parādzīmi, ar kuru tika atcelts sākotnējais rēķins, nav ievērota turpināta numerācija, ja ir izpildīti
         nodokļa atskaitīšanas materiālie nosacījumi un pirms attiecīgās iestādes lēmuma pieņemšanas nodokļa maksātājs tai bija iesniedzis
         izlabotu rēķinu, norādot tajā pareizo pakalpojumu sniegšanas pabeigšanas datumu, pat ja attiecībā uz šo rēķinu un parādzīmi,
         ar kuru tika atcelts sākotnējais rēķins, nebija ievērota turpināta numerācija.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167. pants, 178. panta
            a) punkts, 220. panta 1. punkts un 226. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums
            vai prakse, saskaņā ar kuru valsts iestādes atsaka nodokļa maksātājam tiesības atskaitīt no PVN, par kura nomaksu viņš ir
            atbildīgs, nodokli, kas maksājams vai samaksāts par tam sniegtajiem pakalpojumiem, pamatojoties uz to, ka sākotnējā rēķinā,
            kas bija nodokļa maksātāja rīcībā nodokļa atskaitīšanas brīdī, ir minēts kļūdains pakalpojumu sniegšanas pabeigšanas datums
            un ka attiecībā uz vēlāk izlaboto rēķinu un parādzīmi, ar kuru tika atcelts sākotnējais rēķins, nav ievērota turpināta numerācija,
            ja ir izpildīti nodokļa atskaitīšanas materiālie nosacījumi un pirms attiecīgās iestādes lēmuma pieņemšanas nodokļa maksātājs
            tai bija iesniedzis izlabotu rēķinu, norādot tajā pareizo pakalpojumu sniegšanas pabeigšanas datumu, pat ja attiecībā uz šo
            rēķinu un parādzīmi, ar kuru tika atcelts sākotnējais rēķins, nebija ievērota turpināta numerācija.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1997. gada 17. aprīlī. # Pedro Burdalo Trevejo u.c. pret Fondo Garantía Salarial. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de lo Social nº 16 de Barcelona - Spānija. # Direktīva 77/187/EEK. # Lieta C-336/95.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 26. septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde - Direktīva 92/35/EEK - Direktīva 92/40/EEK. # Lieta C-117/95.


Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2015. gada 10. februāra spriedums.#Infocit - Prestação de Serviços, Comércio Geral e Indústria, Lda pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “DINKOOL” reģistrācijas pieteikums – Agrāka starptautiska vārdiska preču zīme “DIN” – Agrāks valsts komercnosaukums “DIN” – Relatīvi atteikuma pamati – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 8. panta 4. punkts.#Lieta T‑85/14.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 11.janvārī. # Azienda Agricola Monte Arcosu Srl pret Regione Autonoma della Sardegna, Organismo Comprensoriale nº 24 della Sardegna un Ente Regionale per l'Assistenza Tecnica in Agricoltura (ERSAT). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale civile e penale di Cagliari - Itālija. # Lauksaimniecība. # Lieta C-403/98.


Tiesas spriedums 1973. gada 21. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 79-72.


Tiesas spriedums 1991. gada 28. novembrī. # Bureau européen des unions de consommateurs pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta C-170/89.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 24.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Atbildība vides jomā - Direktīva 2004/35/EK - Videi nodarītā kaitējuma novēršana un atlīdzināšana. # Lieta C-331/08.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 24. marta spriedums – Komisija/Luksemburga
      (lieta C‑331/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Atbildība vides jomā – Direktīva 2004/35/EK – Videi nodarītā kaitējuma novēršana un atlīdzināšana
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 8. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tādu aktu nepieņemšana, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada
                  21. aprīļa Direktīvas 2004/35/EK par atbildību vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu
                  (OV L 143, 56. lpp.) prasības

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2004. gada 21. aprīļa Direktīvas 2004/35/EK par atbildību vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu
                     prasības, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi šīs direktīvas 19. pantā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 19.novembrī. # Rautaruukki Oyj pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "RAUTARUUKKI" reģistrācijas pieteikums - Absolūti reģistrācijas atteikuma pamatojumi - Aprakstošs raksturs - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 7. panta 3. punkts - Piedāvātie pierādījumi. # Lieta T-269/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2008. gada 19. novembra spriedums – Rautaruukki/ITSB (“RAUTARUUKKI”)
      (lieta T‑269/06)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “RAUTARUUKKI” reģistrācijas pieteikums – Absolūti reģistrācijas atteikuma pamatojumi – Aprakstošs raksturs – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 7. panta 3. punkts – Piedāvātie pierādījumi
      1.                     Kopienas preču zīme – Apelācija – Prasība Kopienu tiesā – Pirmās instances tiesas kompetence (Pirmās instances tiesas Reglamenta
            135. panta 4. punkts; Padomes Regulas Nr. 40/94 63. pants) (sal. ar 20. un 21. punktu)
      2.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības (Tiesas Statūtu 21. pants; Pirmās instances tiesas Reglamenta
            44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 33.–35. punktu)
      3.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas,
            aprakstošas preču zīmes vai ierasta rakstura preču zīmes (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkts) (sal. ar 50. un 51. punktu)
      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2006. gada 20. jūlija lēmumu lietā R 48/2006‑4 attiecībā uz vārdiskas preču zīmes
                  “RAUTARUUKKI” kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Rautaruukki Oyj

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “RAUTARUUKKI” tostarp attiecībā uz precēm, kas ietilpst 6. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 3608081

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Rautaruukki Oyj atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 2.oktobrī. # K-Swiss Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apelācijas sūdzība - Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 2868/95 - Prasības Pirmās instances tiesā celšanas termiņš - ITSB lēmums - Paziņošana ar kurjerpastu - Prasības celšanas termiņa aprēķināšana. # Lieta C-144/07 P.

text:
      Lieta C‑144/07 P
      K‑Swiss Inc.
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Apelācijas sūdzība – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 2868/95 – Prasības Pirmās instances tiesā celšanas termiņš – ITSB lēmums – Paziņošana ar kurjerpastu – Prasības celšanas termiņa aprēķināšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Paziņošana
      (Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. panta 61. noteikuma 2. punkts un 62. noteikuma 1. punkts)
      2.        Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Paziņošana
      (Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. panta 68. noteikums)
      1.        Paziņošana ar kurjerpastu nav uzskatāma par paziņošanu ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par piegādi Regulas Nr. 2868/95, ar
         ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 62. noteikuma 1. punkta izpratnē.

      (sal. ar 20.–22. punktu)
      2.        Ja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) nevar pierādīt, ka dokuments ir ticis pienācīgi paziņots,
         vai ja noteikumi attiecībā uz paziņošanu nav ievēroti, bet ja dokuments ir sasniedzis adresātu, tad no Regulas Nr. 2868/95,
         ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 68. noteikuma izriet, ka ITSB ir iespēja sniegt šādas paziņošanas datuma
         pierādījumu un ka dokumentu uzskata par paziņotu šajā datumā.

      (sal. ar 23. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 2. oktobrī (*)

      Apelācijas sūdzība – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 2868/95 – Prasības Pirmās instances tiesā celšanas termiņš – ITSB lēmums – Paziņošana ar kurjerpastu – Prasības celšanas termiņa aprēķināšana
      Lieta C‑144/07 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2007. gada 11. martā iesniedza
      K‑Swiss Inc., Vestleikvilidža [West Lake Village] (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv H. E. Hibners [H. E. Hübner], advokāts,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā –
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv O. Mondežars Ortunjo [O. Mondéjar Ortuño], pārstāvis,

      atbildētājs pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] (referents) un P. Kūris [P. Kūris],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 10. aprīļa tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 8. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību sabiedrība K‑Swiss Inc. (turpmāk tekstā – “K‑Swiss”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 14. decembra rīkojumu lietā T‑14/06 (paralēlas strīpas uz
         kurpes) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru tā kā nepieņemamu ir noraidījusi K‑Swiss prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) 2005. gada 26. septembra lēmumu
         lietā R 1109/2004‑1 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) attiecībā uz preču zīmes piecu paralēlu strīpu uz kurpes attēla
         sāniem formā kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Saskaņā ar Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 63. panta
         5. punktu prasību par ITSB Apelāciju padomju lēmumiem Pirmās instances tiesā ceļ divu mēnešu laikā no Apelāciju padomes lēmuma
         izziņošanas brīža.

      3        Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 102. panta 2. punktam procesuālos termiņus pagarina, pamatojoties uz apsvērumiem
         par attālumu, par fiksētu desmit dienu termiņu.

      4        Saskaņā ar Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.),
         kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 2005. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1041/2005 (OV L 172, 4. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Regula Nr. 2868/95”), 61. noteikuma 1. un 2. punktu:

      “1.      [ITSB] veiktajās procedūrās visus [ITSB] paziņojumus sniedz, pārsūtot oriģinālo dokumentu, neapliecinātu tā kopiju vai datorizdruku
         saskaņā ar 55. noteikumu vai, attiecībā uz dokumentiem no pašām pusēm [lietas dalībniekiem], pārsūtot to dublikātus vai neapliecinātas
         kopijas.

      2.      Paziņojumus piegādā:
      a)      pa pastu saskaņā ar 62. noteikumu;
      b)      nododot personīgi saskaņā ar 63. noteikumu;
      c)      ievietojot pasta kastītē [ITSB] saskaņā ar 64. noteikumu;
      d)      ar telefaksu un citiem tehniskiem līdzekļiem saskaņā ar 65. noteikumu;
      e)      paziņojot publiski saskaņā ar 66. noteikumu.”
      5        Regulas Nr. 2868/95 62. noteikuma 1. un 3. punktā ir paredzēts:

      “1.      Lēmumus, uz kuriem attiecas apelācijas iesniegšanas termiņš, pavēstes un citus dokumentus, ko noteicis [ITSB] priekšsēdētājs,
         paziņo ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par piegādi. Visus citus paziņojumus nosūta pa parasto pastu.

      [..]
      3.      Ja paziņojumu realizē ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par piegādi vai bez tā, to uzskata par piegādātu adresātam 10. dienā
         pēc nosūtīšanas, ja vien vēstule nav noklīdusi vai adresāts saņēmis to vēlāk. Jebkāda konflikta gadījumā atkarībā no situācijas
         [ITSB] ziņā ir noskaidrot, vai vēstule ir sasniegusi savu galamērķi, vai arī noskaidrot datumu, kurā tā piegādāta adresātam.”

      6        Visbeidzot, šīs pašas regulas 68. noteikumā ir paredzēts:

      “Gadījumos, ja dokuments ir sasniedzis adresātu un [ITSB] nevar pierādīt, ka paziņojums adresātam ir veikts pienācīgi, vai
         ja noteikumi attiecībā uz paziņošanu adresātam nav ievēroti, dokumentu uzskata par paziņotu dienā, ko [ITSB] noteicis kā saņemšanas
         dienu.”

       Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais rīkojums
      7        Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 16. janvārī, K‑Swiss cēla prasību par apstrīdēto lēmumu.

      8        Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 3. aprīlī, ITSB izvirzīja iebildi par nepieņemamību
         saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu.

      9        Uzskatot, ka no lietas materiāliem var gūt pietiekamu skaidrību, Pirmās instances tiesa ar pārsūdzēto rīkojumu pieņēma nolēmumu
         par minēto pieteikumu, neturpinot procesu, un K‑Swiss iesniegto prasību noraidīja kā nepieņemamu.

      10      Minētā rīkojuma 22.–30. punktā Pirmās instances tiesa savu lēmumu argumentēja šādi:

      “22      Pirmās instances tiesa norāda, kā apgalvo prasītāja, ka apstrīdētā lēmuma nosūtīšana ar kurjerpastu, tādu kā sabiedrība DHL, nav atrodama starp Regulas Nr. 2868/95 61. noteikuma 2. punktā paredzētajiem paziņošanas veidiem. Turklāt ir jākonstatē,
         ka nedz ITSB, nedz arī prasītāja, kas pat tieši norāda, ka piegāde ar sabiedrību DHL nav paziņošana pa pastu, neuzskata, ka DHL pasts, kas prasītājai piegādāts 2005. gada 28. oktobrī, tika nosūtīts ierakstītas vēstules formā, nedz arī vispārīgi, ka sabiedrība
         DHL ir tiesīga veikt šādus sūtījumus Vācijā, nedz, visbeidzot, ka apstrīdētais lēmums prasītājai tika paziņots, izmantojot kādu
         citu no Regulas Nr. 2868/95 61. noteikuma 2. punktā un šīs pašas regulas 62.–66. noteikumā paredzētajiem paziņošanas veidiem.
         Šajā sakarā turklāt ir jānorāda, ka prasītājai piegādātajā DHL pasta pavadvēstulē nekādā veidā nav norādīts, ka tā ir ierakstīta vēstule, bet gan uzsvērts, ka par šī pasta piegādi “ir
         paziņojusi vienīgi DHL”.

      23      No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums netika paziņots prasītājai atbilstoši prasībām, kas izriet no Regulas Nr. 2868/95
         61. un 62. noteikuma piemērošanas.

      24      Tomēr pretēji prasītājas apgalvojumiem šis apstāklis nevar radīt pamatu secinājumiem, ka šī prasība ir celta, ievērojot termiņus.
      25      Šeit jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 68. noteikumu ar virsrakstu “Neprecizitātes izziņošanā” “gadījumos, ja
         dokuments ir sasniedzis adresātu un [ITSB] nevar pierādīt, ka paziņojums adresātam ir veikts pienācīgi, vai ja noteikumi attiecībā
         uz paziņošanu adresātam nav ievēroti, dokumentu uzskata par paziņotu dienā, ko [ITSB] noteicis kā saņemšanas dienu”.

      26      Šis noteikums, kopumā ņemot, ir jāsaprot kā tāds, ar ko tiek atzīts, ka [ITSB] ir iespēja noteikt datumu, kurā adresāts ir
         saņēmis dokumentu, ja [ITSB] nespēj pierādīt, ka paziņojums ir veikts pienācīgi, vai ja noteikumi attiecībā uz paziņošanu
         adresātam nav ievēroti, un ka ar minēto noteikumu šim apliecinājumam ir piešķirtas pienācīgas paziņošanas juridiskās sekas
         (Pirmās instances tiesas 2005. gada 19. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑380/02 un T‑128/03 Success‑Marketing/ITSB – Chipita (“PAN & CO”), Krājums, II‑1233. lpp., 64. punkts).

      27      Šajā lietā lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka DHL pastu prasītāja ir saņēmusi 2005. gada 28. oktobrī, kā to arī apliecina Apelāciju padomju kancelejas rīcībā esošā sūtījuma
         reģistrācijas lapa.

      28      Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 68. noteikumu tādējādi ir uzskatāms, ka apstrīdētais lēmums prasītājai ir paziņots 2005. gada
         28. oktobrī, no kā izriet, ka Regulas Nr. 2868/95 62. noteikuma 3. punktā paredzētā prezumpcija šajā lietā nav piemērojama.
         Turklāt tas atbilst Regulas Nr. 2868/95 70. noteikuma 2. punktam, saskaņā ar kuru, “ja [..] procesuālais pasākums ir paziņojums,
         vērā ņemamais notikums ir piesūtītā dokumenta saņemšana, ja vien nav paredzēts citādi”. Līdzīgi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
         attiecībā uz EKL 230. panta piekto daļu gadījumā, ja apstrīdētais akts ir paziņots adresātam, termiņa ritējums prasības celšanai
         sākas ar dienu, kad minētais adresāts aktu ir saņēmis (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1991. gada 29. maija spriedumu
         lietā T‑12/90 Bayer/Komisija, Recueil, II‑219. lpp., 19. punkts, ko apelācijas tiesvedībā apstiprina Tiesas 1994. gada 15. decembra spriedums lietā C‑195/91 P
         Bayer/Komisija, Recueil, I‑5619. lpp.).

      29      Šajos apstākļos un ņemot vērā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 63. panta 5. punktu prasību Pirmās instances tiesā ceļ divu
         mēnešu laikā no Apelāciju padomes lēmuma paziņošanas brīža, ko saskaņā ar Reglamenta 102. panta 2. punktu pagarina par fiksētu
         desmit dienu termiņu, ir jākonstatē, ka prasības par apstrīdēto lēmumu celšanas termiņš ir beidzies 2006. gada 9. janvārī.

      30      Tādējādi šī prasība, kas ir celta 2006. gada 16. janvārī, ir novēlota un ir noraidāma kā nepieņemama.”
       Lietas dalībnieku prasījumi
      11      Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      12      ITSB lūdz Tiesu:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību kā nepamatotu;
      –        piespriest K‑Swiss atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
      13      Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 2868/95
         61., 62. un 68. noteikuma piemērošanu.

       Lietas dalībnieku argumenti
      14      Lai gan K‑Swiss atzīst, ka apstrīdētais lēmums tai tika piegādāts ar kurjerpastu, ko pārvadāja sabiedrība DHL, 2005. gada 28. oktobrī, tā tomēr uzskata, ka esot jānosaka, vai šo piegādi var uzskatīt par tādu, kas ir veikta ierakstītā
         vēstulē ar paziņojumu par piegādi Regulas Nr. 2868/95 62. noteikuma 1. punkta izpratnē.

      15      Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata – aplūkojot no funkcionālā viedokļa, tāda kurjerpasta kā DHL pakalpojumu sniedzēja piegādāta dokumenta piegādes pierādījums esot identisks ierakstītai vēstulei ar paziņojumu par piegādi
         pievienotajam pierādījumam, jo vienīgā atšķirība esot tā, ka DHL pakalpojums neparedz paziņojuma par piegādi nodošanu atpakaļ nosūtītājam.

      16      K‑Swiss tāpat norāda, ka ITSB esot mainījis savu praksi attiecībā uz Apelāciju padomju lēmumu paziņošanu un ka no šo padomju Prezidija
         2006. gada 10. maijā ITSB kancelejai sniegtās instrukcijas izrietot, ka, šos lēmumus paziņojot pa pastu, tas ir jādara vai
         nu ar ierakstītu vēstuli, vai arī izmantojot kurjerpastu. Nevarot uzskatīt, ka ITSB būtu apzināti iedibinājis paziņošanas
         praksi, kas radītu paziņošanas trūkumus Regulas Nr. 2868/95 68. noteikuma izpratnē.

      17      Lai gan ITSB prasa apelācijas sūdzību noraidīt, tas precizē, ka Pirmās instances tiesa nevarot piemērot Regulas Nr. 2868/95
         68. noteikumu, jo paziņošana ar kurjerpastu neesot paziņošanas trūkums. Tas uzskata, ka Apelāciju padomju lēmumu paziņošana
         ar šo līdzekli esot jāpielīdzina paziņošanai pa pastu atbilstoši šīs regulas 62. noteikumam.

      18      ITSB turpretim uzskata, ka, ja ir paziņojuma faktiskā piegādes datuma pierādījums, minētā noteikuma 3. punktā noteikto prezumpciju,
         atbilstoši kurai pa pastu izdarītu paziņojumu uzskata par piegādātu adresātam desmitajā dienā pēc nosūtīšanas pa pastu, var
         neievērot. Tātad ITSB konstatē, ka šajā lietā prasības celšanas par apstrīdēto lēmumu termiņš ir beidzies 2006. gada 9. janvārī.
         Tādējādi, prasības pieteikumu noraidot kā nepieņemamu, Pirmās instances tiesa esot nonākusi pie apmierinoša risinājuma, taču
         Regulas Nr. 2868/95 attiecīgās normas esot piemērojusi nepareizi.

       Tiesas vērtējums
      19      Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2868/95 61. noteikumā, kas iekļauj “vispārējus noteikumus par paziņojumiem”, ir ierobežoti uzskaitīti
         veidi, kādos ITSB paziņo it īpaši savus lēmumus. Šī noteikuma 2. punktā ir precizēts, ka paziņojumu veic vai nu pa pastu,
         vai nu nododot personīgi, vai nu ievietojot pasta kastītē ITSB, vai nu ar telefaksu vai citiem tehniskiem līdzekļiem, vai
         arī, paziņojot publiski.

      20      Turklāt paziņošanas pa pastu gadījumā no minētās regulas 62. noteikuma 1. punkta izriet, ka saistībā ar tādu lēmumu, kas ir
         pamats termiņa ritējumam, kā apstrīdētais lēmums, šo paziņojumu veic ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par piegādi.

      21      Pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka lietas dalībnieki neuzskata, ka sabiedrības DHL pārvadātais un prasītājai piegādātais kurjerpasts būtu nosūtīts ierakstītas vēstules formā, nedz arī ka šī sabiedrība būtu
         tiesīga veikt ierakstītus sūtījumus Vācijā, un ka minētā pasta pavadvēstulē nebija norādīts, ka tā ir ierakstīta vēstule,
         bet gan uzsvērts, ka par šī pasta piegādi “ir paziņojusi vienīgi DHL”.

      22      Tātad Pirmās instances tiesa no tā pamatoti secināja, ka šāds paziņojums nav “ierakstīta vēstule ar paziņojumu par piegādi”
         Regulas Nr. 2868/95 62. noteikuma 1. punkta izpratnē.

      23      Tomēr un pretēji tam, ko norāda ITSB, ja tas nevar pierādīt, ka dokuments ir ticis pienācīgi paziņots, vai ja noteikumi attiecībā
         uz paziņošanu nav ievēroti, bet ja dokuments ir sasniedzis adresātu, tad no Regulas Nr. 2868/95 68. noteikuma, kuru Pirmās
         instances tiesa ir likumīgi piemērojusi, izriet, ka ITSB ir iespēja sniegt šādas paziņošanas datuma pierādījumu un ka dokumentu
         uzskata par paziņotu šajā datumā.

      24      Tādējādi Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka K‑Swiss 2006. gada 16. janvārī celtā prasība ir novēlota un tā ir noraidāma kā nepieņemama.

      25      Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā rīkojuma 27. punktā atzīmējot, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka DHL pārvadāto kurjerpastu prasītāja ir saņēmusi 2005. gada 28. oktobrī, šī rīkojuma 29. punktā konstatēja, ka, ņemot vērā tās
         Reglamenta un Regulas Nr. 40/94 63. panta 5. punkta noteikumus, prasības par apstrīdēto lēmumu celšanas termiņš ir beidzies
         2006. gada 9. janvārī.

      26      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida kā nepamatota.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      27      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB ir prasījis piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
         un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      K‑Swiss Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2015. gada 18.jūnijā. # CX pret Eiropas Komisiju. # Lieta F-5/14.