title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 15.aprīlī. # Eiropas Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2000/53/EK - 5. panta 3. un 4. punkts, 6. panta 3. punkts, kā arī 7. panta 1. punkts - Neatbilstoša transponēšana. # Lieta C-64/09.

text:
      Lieta C‑64/09
      Eiropas Komisija
      pret
      Francijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2000/53/EK – 5. panta 3. un 4. punkts, 6. panta 3. punkts, kā arī 7. panta 1. punkts – Neatbilstoša transponēšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Vide – Atkritumu apglabāšana – Direktīva 2000/53 – Nolietotie transportlīdzekļi – Definīcijas
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punkts un 8. panta 3. punkts)
      2.        Vide – Atkritumu apglabāšana – Direktīva 2000/53 – Nolietotie transportlīdzekļi – Savākšana
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punkts)
      3.        Vide – Atkritumu apglabāšana – Direktīva 2000/53 – Nolietotie transportlīdzekļi – Savākšana
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punkts)
      4.        Vide – Atkritumu apglabāšana – Direktīva 2000/53 – Nolietotie transportlīdzekļi – Savākšana
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/53 5. panta 2. un 4. punkts)
      5.        Vide – Atkritumu apglabāšana – Direktīva 2000/53 – Nolietotie transportlīdzekļi – Atkritumu apstrādes darbības
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punkts)
      6.        Vide – Atkritumu apglabāšana – Direktīva 2000/53 – Nolietotie transportlīdzekļi – Atkritumu otrreizēja izmantošana un reģenerēšana
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/53 7. panta 1. punkts)
      1.        No Direktīvas 2000/53 par nolietotiem transportlīdzekļiem 2. panta 13) punkta teksta skaidri izriet, ka izjaukšanas informācija
         ietver visu informāciju, kas vajadzīga, lai nolietotus transportlīdzekļus apstrādātu, un ka šīs direktīvas 8. panta 3. punkts
         saistībā ar šīs informācijas sniegšanu ir jāvērtē saistībā ar minēto 13) punktu.

      (sal. ar 25. punktu)
      2.        Direktīvas 2000/53 par nolietotiem transportlīdzekļiem 5. panta 3. punktā ir precīzi aprakstīta nolietotu transportlīdzekļu
         reģistrācijas atcelšanas procedūra, lai nodrošinātu, kā teikts arī šīs direktīvas preambulas otrajā apsvērumā, valstu pieeju
         saskaņotību. Šīs procedūras ietvaros ļoti konkrēts uzdevums ir paredzēts pamatdokumentam ar nosaukumu “likvidācijas sertifikāts”.

      Šis minētā dokumenta uzdevums nav grozāms. Pat pieņemot, ka saskaņā ar valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto sistēmu ir panākta
         labāka nolietoto transportlīdzekļu izsekojamība, likvidācijas sertifikātam piešķirot nozīmi, kas atšķiras no minētās direktīvas
         5. panta 3. punktā paredzētās, tomēr šādu grozījumu rezultātā var tikt apdraudēta valstu pieeju saskaņošana un tādējādi arī
         iekšējā tirgus sekmīga darbība.

      Gluži tāpat, izdodot dokumentu, kas atšķiras no minētajā 5. panta 3. punktā paredzētā likvidācijas sertifikāta, bet kuram
         paredzēts pildīt tā uzdevumu, rodas sajaukšanas risks un var tikt apdraudēta minētās normas mērķa īstenošana.

      (sal. ar 36.–38. punktu)
      3.        No Direktīvas 2000/53 par nolietotiem transportlīdzekļiem 5. panta 4. punkta teksta skaidri izriet, ka nolietotu transportlīdzekļu
         nodošanai apstrādes punktā ir jābūt bezmaksas un ar to saistītās izmaksas ir jāsedz ražotājiem.

      No tā vispirms izriet, ka attiecībā uz katru likvidatoru, kurš brīvprātīgi pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai,
         valsts tiesiskajā regulējumā ir jāparedz apstrādes izmaksu kompensācijas sistēma, šajā gadījumā tāda pati kā tā, kas paredzēta
         attiecībā uz apstrādes punktiem, kuriem saskaņā ar valstī spēkā esošo sistēmu ir pienākums veikt minēto pieņemšanu.

      (sal. ar 48. un 49. punktu)
      4.        Nedz no Direktīvas 2000/53 par nolietotiem transportlīdzekļiem 5. panta 2. punkta, atbilstoši kuram dalībvalstīm ir jāveic
         pasākumi, lai nodrošinātu visu nolietoto transportlīdzekļu nogādāšanu licencētos apstrādes punktos, nedz arī šīs direktīvas
         5. panta 4. punkta, saskaņā ar kuru dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu transportlīdzekļu nogādāšanu
         licencētos apstrādes punktos bez jebkādām izmaksām pēdējam turētājam un/vai īpašniekam, neizriet, ka minētā nogādāšana apstrādes
         punktos ir jāinterpretē tādējādi, ka visiem apstrādes punktiem ir jāpieņem nolietotie transportlīdzekļi. Minētajai direktīvai
         nav pretrunā atsevišķiem apstrādes punktiem piešķirta iespēja izvēlēties – pieņemt transportlīdzekli vai nē – ar nosacījumu,
         ka to apstrādes punktu, kuriem ir pienākums pieņemt nogādātos nolietotos transportlīdzekļus, skaits ir pietiekams, lai nogādāšana
         uz šādiem punktiem būtu iespējama arī praksē.

      Tādēļ, pirmkārt, paredzot sasmalcinātājiem un savākšanas centriem pienākumu pieņemt nolietotus transportlīdzekļus un, otrkārt,
         paredzot iespaidīgas sankcijas šādu transportlīdzekļu pamešanas gadījumos, dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir izveidota
         nolietotu transportlīdzekļu nodošanas sistēma, kuru nevar uzskatīt par nesaderīgu ar Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktu.

      (sal. ar 51., 52. un 55.–57. punktu)
      5.        Neraugoties uz Direktīvas 2000/53 par nolietotiem transportlīdzekļiem 6. panta 3. punktā ietvertā jēdziena “lieko detaļu noņemšana”
         definīcijas neesamību, ir skaidrs, ka gan lieko detaļu noņemšanas darbības, gan arī sanācijas darbības ir saistītas ar bīstamas
         vielas saturošām transportlīdzekļu daļām, kuras, lai novērstu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi, ir jānomontē pirms jebkādu citu
         apstrādes darbību veikšanas. Tādēļ minētā norma ir interpretējama tādējādi, ka lieko detaļu noņemšana ir uzskatāma par darbību,
         ar kuru sākas apstrāde sanācijai un kura tajā ietilpst.

      Tādēļ, pirms jebkādām citām apstrādes darbībām paredzot sanāciju, bet tomēr ar jēdzienu “lieko detaļu noņemšana” neprecizējot,
         ka sanācijas sākumā tiek nomontētas visas vienkārši nomontējamās detaļas, dalībvalsts ir izpildījusi šīs direktīvas 6. panta
         3. punktā paredzētos pienākumus.

      (sal. ar 61. un 63. punktu)
      6.        Attiecībā uz Direktīvas 2000/53 par nolietotiem transportlīdzekļiem 7. panta 1. punktā ietvertā pārstrādes pienākuma saturu
         ir jānorāda, ka frāze “kad tas ir videi labvēlīgs risinājums” nav uzskatāma par līdzvērtīgu valsts tiesiskajā regulējumā,
         ar ko minētā norma tiek transponēta, lietoto, kurā minētais labvēlīgums tiek pakārtots ekonomikas nosacījumiem, jo pārstrādi
         var paredzēt tikai tad, ja tā ir tehniski iespējama. Kaut arī jēdzieniem “videi labvēlīgs” un “ekonomiski iespējams” ir atsevišķas
         kopīgas īpašības, tomēr tie acīmredzami nav līdzvērtīgi.

      (sal. ar 69. un 72.–74. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 15. aprīlī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2000/53/EK – 5. panta 3. un 4. punkts, 6. panta 3. punkts, kā arī 7. panta 1. punkts – Neatbilstoša transponēšana
      Lieta C‑64/09
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2009. gada 13. februārī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv P. Olivers [P. Oliver] un Ž. B. Leņelo [J.‑B. Laignelot], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Francijas Republiku, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Adams [A. Adam], pārstāvji,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Levits (referents), M. Ilešics [M. Ilešič], Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar šo prasību Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, nepieņemot normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai pareizi
         un pilnībā transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. septembra Direktīvas 2000/53/EK par nolietotiem transportlīdzekļiem
         (OV L 269, 34. lpp.) 2. panta 13) punktu, 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 5. panta 3. un 4. punktu, 6. panta 3. punktu,
         7. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, Francijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      2        Atbilstoši Direktīvas 2000/53 1. pantam, kura nosaukums ir “Mērķi”, šajā direktīvā ir paredzēti pasākumi, kuru galvenais mērķis
         ir transportlīdzekļu atkritumu rašanās profilakse, kā arī nolietotu transportlīdzekļu un to detaļu otrreizējas izmantošanas,
         pārstrādes vai citādas reģenerācijas veicināšana tā, lai samazinātu apglabājamo atkritumu daudzumu un uzlabotu visu transportlīdzekļu
         aprites ciklā iesaistīto ekonomikas procesu dalībnieku darbību efektivitāti, it īpaši, ja minētie dalībnieki ir tieši iesaistīti
         nolietotu transportlīdzekļu apstrādē.

      3        Šīs direktīvas 2. panta 13) punktā jēdziens “izjaukšanas informācija” ir definēts tādējādi, ka tas “nozīmē visu informāciju,
         kas vajadzīga, lai nolietotus transportlīdzekļus apstrādātu pareizā un videi drošā veidā. Tādu informāciju transportlīdzekļu
         ražotāji un detaļu ražotāji vai nu rokasgrāmatu, vai elektroniskā veidā (piemēram, CD‑Rom vai tiešsaistē) padara pieejamu
         licencētiem apstrādes punktiem”.

      4        Minētās direktīvas 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir šāds:

      “Dalībvalstis nodrošina to, ka materiāli un detaļas transportlīdzekļos, ko laiž tirgū pēc 2003. gada 1. jūlija, nesatur svinu,
         dzīvsudrabu, kadmiju vai sešvērtīgo hromu, izņemot gadījumus, kas minēti II pielikumā un tur minētos apstākļos.”

      5        Direktīvas 2000/53 5. panta 2.–4. punktā ir paredzēts šādi:

      “2.      Tāpat dalībvalstis veic pasākumus, lai nodrošinātu visu nolietotu transportlīdzekļu nogādāšanu licencētos apstrādes punktos.
      3.      Dalībvalstis ievieš sistēmu, saskaņā ar kuru nolietota transportlīdzekļa reģistrācijas atcelšanas nosacījums ir likvidācijas
         sertifikāta uzrādīšana. Sertifikātu izsniedz transportlīdzekļa turētājam un/vai īpašniekam, kad transportlīdzekli nogādā apstrādes
         punktā. Likvidācijas sertifikātu ļauts izdot apstrādes punktiem, kas saņēmuši atļaujas atbilstīgi 6. pantam. Likvidācijas
         sertifikātus licencētu apstrādes punktu vārdā dalībvalstis var ļaut izdot arī ražotājiem, izplatītājiem vai savācējiem ar
         nosacījumu, ka tie garantē transportlīdzekļa nogādāšanu licencētā apstrādes punktā un ka tie ir reģistrēti valsts iestādēs.

      Likvidācijas sertifikāta izdošana ne apstrādes punktiem, ne to pilnvarotiem izplatītājiem vai savācējiem nedod tiesības uz
         finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad dalībvalsts to noteikti paredzējusi.

      [..]
      4.      Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu transportlīdzekļu nogādāšanu licencētos apstrādes punktos atbilstīgi
         3. punktam bez jebkādām izmaksām pēdējam turētājam un/vai īpašniekam gadījumos, kad transportlīdzeklim nav nekādas tirgus
         vērtības vai tā ir negatīva.

      Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka ražotāji sedz visas šā pasākuma ieviešanas izmaksas vai
         to būtisku daļu un/vai pieņem atpakaļ nolietotus transportlīdzekļus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi minēti šā punkta pirmajā
         daļā.

      Dalībvalstis var paredzēt, ka nolietotu transportlīdzekļu nogādāšana apstrādes punktos tomēr nav pilnīgi bez maksas, ja nolietotajam
         transportlīdzeklim trūkst būtisku transportlīdzekļa detaļu, jo īpaši motora vai virsbūves, vai arī nolietotajā transportlīdzeklī
         atrodas papildu atkritumi.

      Komisija regulāri uzrauga šā punkta pirmās daļas īstenošanu, lai nodrošinātu, ka netiek traucēts tirgus, un vajadzības gadījumā
         sniedz priekšlikumu Eiropas Parlamentam un Padomei minēto daļu grozīt.”

      6        Šīs direktīvas 6. panta 3. punktā ir noteikts, ka:

      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus lai nodrošinātu to, ka jebkura iestāde vai uzņēmums, kas veic apstrādes darbības saskaņā
         ar I pielikumu, pilda vismaz šādas saistības:

      a)      nolietotus transportlīdzekļus pirms turpmākas apstrādes vai līdzīgām darbībām atbrīvo no liekām detaļām, lai mazinātu nelabvēlīgu
         ietekmi uz vidi. Pirms turpmākas apstrādes nolietoto transportlīdzekli atbrīvo no detaļām un materiāliem, kas marķēti citādi
         vai citādi identificēti saskaņā ar 4. panta 2. punktu;

      b)      bīstamos materiālus un detaļas atdala un šķiro atsevišķi tā, lai nepiesārņotu sasmalcinātos atkritumus, kas radušies no nolietotā
         transportlīdzekļa;

      c)      liekās detaļas noņem un nolietoto transportlīdzekli uzglabā tā, lai nodrošinātu transportlīdzekļa detaļu noderību otrreizējai
         izmantošanai, reģenerācijai un, jo īpaši, pārstrādei.

      Pēc iespējas drīz izdara apstrādi, lai veiktu nolietotu transportlīdzekļu sanāciju atbilstīgi I pielikuma 3. punktam.”
      7        Minētās direktīvas 7. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai veicinātu otrreizējai izmantošanai derīgu detaļu otrreizēju izmantošanu, otrreizējai
         izmantošanai nepiemērotu detaļu reģenerāciju, dodot priekšroku pārstrādei gadījumos, kad tas ir videi labvēlīgs risinājums,
         neierobežojot prasības attiecībā uz transportlīdzekļu drošību un vides aizsardzības prasības, piemēram, attiecībā uz izplūdēm
         gaisā un trokšņu kontroli.”

      8        Direktīvas 2000/53 8. panta 3. punktā ir paredzēts:

      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka ražotāji sniedz informāciju par izjaukšanu attiecībā uz katru
         jaunu tirgū laistu transportlīdzekļu veidu sešu mēnešu laikā pēc to laišanas tirgū. [..]”

       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Francijas tiesībās Direktīva 2000/53 tika transponēta ar 2003. gada 1. augusta Dekrētu Nr. 2003‑727 par transportlīdzekļu
         ražošanu un nolietotu transportlīdzekļu apglabāšanu (2003. gada 5. augusta JORF, 13487. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 2003‑727”), kā arī ar tā piemērošanai pieņemto 2004. gada 24. decembra rīkojumu
         par noteikumiem saistībā ar transportlīdzekļu, to detaļu un aprīkojuma ražošanu sakarā ar nolietotu transportlīdzekļu apglabāšanu
         (2004. gada 31. decembra JORF, 22743. lpp.), 2005. gada 15. marta rīkojumu par nolietotu transportlīdzekļu sanācijas, izjaukšanas, sagriešanas un sasmalcināšanas
         punktu noteikšanu (2005. gada 14. aprīļa JORF, 6688. lpp.), 2005. gada 6. aprīļa rīkojumu, ar ko paredz pieņemšanas likvidācijai apliecinājumu un sertifikātu par nolietota
         transportlīdzekļa likvidāciju (2005. gada 24. maija JORF, 8915. lpp.), un 2005. gada 13. maija rīkojumu par noteikumiem kompensāciju izmaksai licencētiem sasmalcināšanas punktiem
         (2005. gada 31. maija JORF, 9716. lpp.).

      10      Dekrēta Nr. 2003‑727 2. pantā ir noteikts šādi:

      “Šī dekrēta piemērošanas ietvaros:
      [..]
      3. Par izjaucējiem ir uzskatāmas personas, kuras nodrošina transportlīdzekļu pieņemšanu, uzglabāšanu, sanāciju un izjaukšanu;
      4. Par sasmalcinātājiem ir uzskatāmas personas, kuras nodrošina transportlīdzekļu pieņemšanu, uzglabāšanu, sagriešanu vai
         sasmalcināšanu, pirms šīm darbībām, ja nepieciešams, veicot transportlīdzekļu sanāciju un izjaukšanu;

      [..].”
      11      Dekrēta 4. pantā ir paredzēts šādi:

      “Nolietotos transportlīdzekļus to īpašnieki var nodot tikai tādiem izjaucējiem vai sasmalcinātājiem, kuriem ir šī dekrēta
         9. pantā paredzētā licence, vai ražotāju izveidotajos pieņemšanas centros.”

      12      Minētā dekrēta 5. pants ir šāds:

      “Sasmalcinātāji un pieņemšanas centri, kā arī izjaucēji, pieņemot transportlīdzekli, nedrīkst pieprasīt samaksu no transportlīdzekļu
         turētājiem, kuri tiem pie ieejas to iekārtā nodod nolietoto transportlīdzekli, ja vien transportlīdzeklim netrūkst būtisku
         detaļu, kā, piemēram, spēka piedziņas bloka, katalizatora – transportlīdzekļiem, kuri ar tādu ir bijuši aprīkoti, nododot
         ekspluatācijā, – vai virsbūves, vai ja tajā ir nepiederīgi atkritumi vai aprīkojums, kas transportlīdzeklim ir tikuši pievienoti
         un kuru rakstura un daudzuma dēļ palielinās nolietotā transportlīdzekļa apstrādes izmaksas.”

      13      Atbilstoši Dekrēta Nr. 2003‑727 6. pantam:

      “Katram ražotājam attiecībā uz savas markas transportlīdzekļiem ir jākompensē izmaksu starpība, kura licencētam sasmalcinātājam
         var rasties 5. panta piemērošanas rezultātā, vai arī jāpieņem transportlīdzekļi pašam atbilstoši paša izstrādātiem nosacījumiem.

      Izmaksu starpību konstatē neatkarīga iestāde, kuru kopīgi izvēlējušies ražotājs un licencētais sasmalcinātājs.
      Pierādījumi par starpības konstatēšanu nekavējoties ir iesniedzami šī dekrēta 18. pantā minētajai komisijai, pievienojot priekšlikumus
         par kompensāciju, kas jāmaksā ražotājam.

      Transporta, vides, ekonomikas un rūpniecības ministru kopējā rīkojumā paredz šī panta pirmo divu daļu piemērošanas noteikumus,
         īpaši noteikumus par dažādo darbību, kuras var veikt sasmalcinātāji, nošķiršanu grāmatvedības dokumentos.”

      14      Šī dekrēta 7. pantā ir paredzēts, ka:

      “Gadījumos, kad nolietoto transportlīdzekļu detaļas ir iespējams izmantot atkārtoti, tas ir jāveic atbilstoši prasībām transportlīdzekļu
         drošības un vides aizsardzības jomās, īpaši saistībā ar cīņu ar gaisa piesārņojumu un troksni. Atkārtoti izmantoto detaļu,
         uz kurām attiecas šīs prasības, izsekojamība ir jānodrošina, tās atbilstoši apzīmējot saskaņā ar šī dekrēta 11. un 12. panta
         prasībām, ja vien tas ir tehniski iespējams.

      Ja tehniskie un ekonomiskie apstākļi to pieļauj, nolietoto transportlīdzekļu detaļas un materiālus, neskarot panta iepriekšējā
         daļā paredzēto, izmanto atkārtoti, reģenerē un, it īpaši, pārstrādā, nevis iznīcina.”

      15      Minētā dekrēta 13. pantā ir noteikts šādi:

      “Satiksmes kodeksa R. 322‑9. pantu aizstāj ar šādu:
      “R. 322‑9. pants – Kad transportlīdzeklis tiek pārdots vai atdots likvidācijai, izņemot L. 326‑11. pantā minētos gadījumus,
         īpašnieks transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību iesniedz licencētajam likvidētājam vai sasmalcinātājam, uz tās salasāmi
         un negrozāmi uzrakstot šādu tekstu: “pārdots ../../…. (īpašnieka maiņas datums) likvidācijai” vai “atdots ../../…. (īpašnieka
         maiņas datums) likvidācijai”, kam seko paraksts, un nogriežot šim mērķim paredzēto apliecības daļu.

      Ja reģistrācijas apliecības nav, izņemot L. 326‑11. pantā paredzētos gadījumus, īpašnieks iesniedz vai nu oficiālu apliecinājumu
         par to, ka reģistrācijas apliecību nav iespējams iesniegt, vai arī īpašuma tiesības apliecinošu dokumentu, ja transportlīdzeklis
         ir vecāks par 25 gadiem.

      Licencētais likvidētājs vai sasmalcinātājs 15 dienu laikā no īpašnieka maiņas datuma īpašniekam izsniedz apliecību par pieņemšanu
         likvidācijai.

      Šajā pašā termiņā licencētais likvidētājs vai sasmalcinātājs transportlīdzekļa reģistrācijas iecirkņa prefektam iesniedz apliecības
         par pieņemšanu likvidācijai eksemplāru un arī vienu no šī panta pirmajā un otrajā daļā minētajiem dokumentiem.

      15 dienu laikā pēc transportlīdzekļa sagriešanas vai sasmalcināšanas licencētais sasmalcinātājs to apstiprina transportlīdzekļa
         reģistrācijas iecirkņa prefektam, nosūtot tam atbilstošo likvidācijas sertifikātu. Tad prefekts reģistrē likvidāciju un atceļ
         reģistrāciju.

      Transporta, vides, iekšlietu un rūpniecības ministru kopējā rīkojumā paredz likvidācijas apliecinājuma un sertifikāta izdošanu.””
      16      Dekrēta Nr. 2003‑727 15. pantā ir paredzēts šādi:

      “Neskarot komercnoslēpumu un ražošanas noslēpumu, sadarbībā ar transportlīdzekļos izmantoto materiālu un detaļu ražotājiem
         katrs transportlīdzekļa ražotājs licencētajiem likvidētājiem un sasmalcinātājiem attiecībā uz katru valsts vai Kopienu līmenī
         saražotu jaunu transportlīdzekli sešu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas likvidācijai iesniedz informāciju par:

      1)      transportlīdzekļa sanācijas un izjaukšanas nosacījumiem;
      2)      nosacījumiem attiecībā uz atkārtoti izmantojamo detaļu izjaukšanu, uzglabāšanu un kontroli;
      3)      visām transportlīdzekļa detaļām un materiāliem;
      4)      transportlīdzekļos iepildīto bīstamo vielu novietojumu.”
       Pirmstiesas procedūra
      17      Saņēmusi vairākas sūdzības, Komisija 2005. gada 12. oktobrī Francijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja,
         ka šī dalībvalsts, pirmkārt, nepareizi ir transponējusi Direktīvas 2000/53 1. pantu, 4. panta 2. punktu, 5. panta 3. un 4. punktu,
         6. panta 3. punktu un 7. panta 1. punktu, otrkārt, nepilnīgi ir transponējusi šīs direktīvas 7. panta 2. punktu un, visbeidzot,
         nepareizi un nepilnīgi ir transponējusi minētās direktīvas 2. panta 12) un 13) punktu, 4. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu.

      18      2005. gada 19. decembrī Francijas Republika atbildēja uz šo brīdinājuma vēstuli, paskaidrojot iemeslus, kuru dēļ Komisijas
         iebildumi tai nešķietot pamatoti.

      19      2006. gada 12. decembrī Komisija Francijas Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu, atkārtojot brīdinājuma vēstulē norādītos
         iebildumus, izņemot iebildumus saistībā ar Direktīvas 2000/53 2. panta 12) punktu un 7. panta 2. punktu.

      20      2007. gada 14. februārī Francijas Republika atbildēja uz šo argumentēto atzinumu, norādot, ka tā Komisijas iebildumus uzskata
         par nepamatotiem.

      21      Uzskatīdama, ka, izņemot iebildumus saistībā ar Direktīvas 2000/53 1. pantu un 4. panta 1. punktu, iebildumi ir jāpatur spēkā,
         Komisija cēla šo prasību.

       Par prasību
      22      Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza septiņus iebildumus, kas saistīti ar attiecīgi:

      – Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētā jēdziena “izjaukšanas informācija” neatbilstību Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punktam;
      – datuma, no kura ir aizliegtas bīstamās vielas, neatbilstību šīs direktīvas 4. panta 2. punkta a) apakšpunktam;
      – Francijā paredzētās reģistrācijas atcelšanas, uzrādot likvidācijas sertifikātu, sistēmas neatbilstību minētās direktīvas
         5. panta 3. punktam;

      – nolietoto transportlīdzekļu pieņemšanas sistēmas neatbilstību minētās direktīvas 5. panta 4. punktam;
      – jēdziena “lieko detaļu noņemšana” neietveršanas tiesību aktos, ar kuriem Direktīva 2000/53 transponēta Francijas tiesiskajā
         regulējumā, neatbilstību šīs direktīvas 6. panta 3. punktam;

      – Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētās jēdziena “videi labvēlīgs risinājums” interpretācijas nesaderīgumu ar minētās
         direktīvas 7. panta 1. punktu, un

      – precizējuma neparedzēšanas saistībā ar tehnisko atbalstu izjaukšanas informācijas sniegšanā neatbilstību minētās direktīvas
         8. panta 3. punktam.

       Par pirmo un septīto iebildumu, kuri saistīti ar Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētā jēdziena “izjaukšanas informācija”
            neatbilstību Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punktam un – no tā izrietoši – saistībā ar precizējuma neparedzēšanas saistībā
            ar tehnisko atbalstu izjaukšanas informācijas sniegšanā neatbilstību minētās direktīvas 8. panta 3. punktam
      23      Komisija uzskata, ka Dekrēta Nr. 2003‑727 15. panta piemērošanas joma ir šaurāka nekā Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punkta
         piemērošanas joma, jo pēdējā minētajā normā ir paredzēts, ka licencētiem apstrādes punktiem ir jāsniedz “visa informācija”,
         nevis tikai ierobežota informācija saskaņā ar minētā dekrēta 15. pantā paredzēto sarakstu. Komisija uzskata, ka šī nepareizā
         un nepilnīgā 2. panta 13) punkta transpozīcija ipso facto rada Direktīvas 2000/53 8. panta 3. punkta, kurā ir paredzēts pienākums attiecībā uz informācijas sniegšanai izmantojamiem
         līdzekļiem, nepareizu un nepilnīgu transpozīciju.

      24      Iebildumu rakstā Francijas Republika piekrīt, ka, lai nodrošinātu Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punkta pareizu un pilnīgu
         transpozīciju, ir nepieciešama jēdziena “izjaukšanas informācija” vispārpiemērojama definīcija. Tā arī atzīst, ka ir jāprecizē
         tehniskie noteikumi ražotāju pienākuma sniegt izjaukšanas informāciju izpildei, un apņemas grozīt attiecīgās valsts tiesību
         normas, lai tajās iekļautu attiecīgos precizējumus.

      25      Šajā ziņā pietiek atzīt, ka no Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punkta teksta skaidri izriet, ka “izjaukšanas informācija”
         ietver “visu informāciju, kas vajadzīga, lai nolietotus transportlīdzekļus apstrādātu [..]”, un ka šīs direktīvas 8. panta
         3. punkts saistībā ar šīs informācijas sniegšanu ir jāvērtē saistībā ar minēto 13) punktu.

      26      No tā izriet, ka pirmais un septītais iebildums ir pamatoti.

       Par otro iebildumu, kas saistīts ar datuma, no kura ir aizliegtas bīstamās vielas, neatbilstību Direktīvas 2000/53 4. panta
            2. punkta a) apakšpunktam
      27      Otrais Komisijas iebildums ir par to, ka Direktīvas 2000/53 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts Francijas tiesiskajā regulējumā
         ir transponēts ar Dekrēta Nr. 2003‑727 3. pantu un ar 2004. gada 24. decembrī pieņemto tā piemērošanas rīkojumu par noteikumiem
         saistībā ar transportlīdzekļu, to detaļu un aprīkojuma ražošanu sakarā ar nolietotu transportlīdzekļu apglabāšanu. Tomēr Komisija
         uzskata, ka Francijas Republika nav nodrošinājusi pareizu minētā 4. panta 2. punkta a) apakšpunkta transpozīciju, jo tā pretrunā
         šai normai ir paredzējusi, ka vienīgi uz transportlīdzekļiem, kas laisti tirgū pēc 2004. gada 31. decembra, nevis transportlīdzekļiem,
         kas laisti tirgū kopš 2003. gada 1. jūlija, attiecas pienākums rūpēties, lai šo transportlīdzekļu detaļās un materiālos neietilptu
         svins, dzīvsudrabs, kadmijs vai sešvērtīgais hroms, izņemot Direktīvas 2000/53 II pielikumā uzskaitītos gadījumus.

      28      Šajā ziņā atliek vien norādīt – kā atzinusi arī Francijas Republika pati –, ka, tā kā 2004. gada 24. decembra rīkojums ir
         piemērojams, tikai sākot ar 2004. gada 31. decembri, Direktīvas 2000/53 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais pienākums,
         ņemot vērā šajā normā paredzēto datumu, ir ticis piemērots novēloti. Tādējādi Francijas tiesiskajā regulējumā nav pareizi
         transponēts minētais 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts.

      29      Tādēļ ir jāatzīst, ka otrais iebildums ir pamatots.

       Par trešo iebildumu, kas saistīts ar Francijā paredzētās reģistrācijas atcelšanas, uzrādot likvidācijas sertifikātu, sistēmas
            neatbilstību Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktam
       Lietas dalībnieku argumenti
      30      Komisija norāda, ka Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā ir precīzi aprakstīta nolietotu transportlīdzekļu reģistrācijas
         atcelšanas procedūra. Šajā sakarā, lai nodrošinātu valstu pieeju saskaņotību iekšējā tirgus sekmīgas darbības īstenošanai
         un novērstu konkurences traucējumus Eiropas Savienībā, šajā normā ir paredzētas personas, kuras drīkst izsniegt likvidācijas
         sertifikātu, minētā sertifikāta adresāts(‑i), kā arī tā izsniegšanas brīdis.

      31      Komisija norāda, ka Francijā paredzētajā sistēmā, kura cita starpā tika likvidēta, kad 2009. gada 15. septembrī stājās spēkā
         jauna sistēma transportlīdzekļu reģistrācijai pēc minētā datuma, nebija ievērotas minētās precīzās un detalizētās prasības,
         kas paredzētas Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā. Francijas tiesiskajā regulējumā bija radīts sajukums, kā arī zināmas
         administratīvas grūtības, kas bija pretrunā Direktīvas 2000/53 mērķim un lietderībai, jo Dekrēta Nr. 2003‑727 13. pantā un
         šī sprieduma 9. punktā minētajā 2005. gada 6. aprīļa rīkojumā bija paredzēts, ka “likvidācijas sertifikātu” izdot ir tiesības
         vienīgi sasmalcinātājiem un ka šis sertifikāts ir jāiesniedz transportlīdzekļa reģistrācijas iecirkņa prefektam pēc transportlīdzekļa
         fiziskas likvidācijas, bet nolietotā transportlīdzekļa īpašniekam tiek izsniegts “pieņemšanas likvidācijai apliecinājums”.

      32      Francijas Republika apstrīd Komisijas nostāju. Tā norāda, ka ir ieviesusi divu posmu procedūru labākai nolietotu transportlīdzekļu
         izsekojamībai, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni.

      33      “Pieņemšanas likvidācijai apliecinājums”, kas vispirms tiek izsniegts transportlīdzekļa īpašniekam, nododot transportlīdzekli
         apstrādes punktā, esot obligāts priekšnosacījums vēlākai reģistrācijas atcelšanai. Pēc tam, pamatojoties uz dokumentu ar nosaukumu
         “likvidācijas sertifikāts”, kuru izsniedz sasmalcinātāji, esot iespējams pārliecināties par transportlīdzekļa likvidāciju
         un veikt galīgu reģistrācijas atcelšanu.

      34      Tādēļ Francijas Republika uzskata, ka “pieņemšanas likvidācijai apliecinājums” atbilst Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā
         paredzētā “likvidācijas sertifikāta” lomai, jo tā izsniegšana nozīmē automātisku nolietotā transportlīdzekļa likvidāciju vēlāk,
         bet ka turpretim dokuments ar nosaukumu “likvidācijas sertifikāts” Francijas tiesiskajā regulējumā lietotajā izpratnē ļauj
         pārliecināties par nolietotā transportlīdzekļa patiesu likvidāciju, pirms tiek veikta tā reģistrācijas galīga atcelšana.

       Tiesas vērtējums
      35      Direktīvā 2000/53, kuras pirmajā apsvērumā, pirmkārt, ir paredzēts samazināt nolietotu transportlīdzekļu ietekmi uz vidi,
         nav paredzēta pilnīga saskaņošana, un tādējādi tā nav šķērslis dalībvalstīm veikt pastiprinātus aizsargpasākumus (skat. it
         īpaši 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑6/03 Deponiezweckverband Eiterköpfe, Krājums, I‑2753. lpp., 27. punkts). Tomēr šādiem pasākumiem ir jābūt atbilstošiem EK līgumam un tie nedrīkst kavēt īstenot
         šīs direktīvas sekundāro mērķi, proti, nodrošināt iekšējā tirgus sekmīgu darbību un novērst konkurences traucējumus [Eiropas]
         Savienībā.

      36      Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā – kā norāda Komisija – ir precīzi aprakstīta nolietotu transportlīdzekļu
         reģistrācijas atcelšanas procedūra, lai nodrošinātu, kā teikts arī direktīvas otrajā apsvērumā, valstu pieeju saskaņotību.
         Šīs procedūras ietvaros ļoti konkrēts uzdevums ir paredzēts pamatdokumentam ar nosaukumu “likvidācijas sertifikāts”.

      37      Šis minētā dokumenta uzdevums nav grozāms. Pat pieņemot, ka saskaņā ar Francijas tiesiskajā regulējumā paredzēto sistēmu ir
         panākta labāka nolietoto transportlīdzekļu izsekojamība, tomēr ir jāatzīst, ka tajā “likvidācijas sertifikātam” ir piešķirta
         nozīme, kas atšķiras no Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā paredzētās. Šādu minētā sertifikāta uzdevuma grozījumu rezultātā
         var tikt apdraudēta iepriekšējā punktā minētā valstu pieeju saskaņošana un tādējādi arī iekšējā tirgus sekmīga darbība.

      38      Gluži tāpat, izdodot dokumentu ar nosaukumu “pieņemšanas likvidācijai apliecinājums”, kas, kā norādījusi Francijas Republika,
         pilda Direktīvas 2000/53 5. panta 3. punktā paredzētā “likvidācijas sertifikāta” uzdevumus, rodas sajaukšanas risks un var
         tikt apdraudēta minētās normas mērķa īstenošana.

      39      No iepriekš minētā izriet, ka arī trešais iebildums ir pamatots.

       Par ceturto iebildumu, kas saistīts ar nolietoto transportlīdzekļu pieņemšanas sistēmas neatbilstību Direktīvas 2000/53 5. panta
            4. punktam
       Lietas dalībnieku argumenti
      40      Komisija norāda, ka Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktā, lasot to kopā ar šī paša panta 2. punktu, ir paredzēts pienākums
         likvidācijai paredzētos nolietotos transportlīdzekļus licencētos apstrādes punktos nogādāt bez maksas.

      41      Komisija uzskata, ka šis pienākums nogādāt minētos transportlīdzekļus ir interpretējams tādējādi, ka, pirmkārt, visiem apstrādes
         punktiem ir pienākums bez maksas pieņemt pēdējā turētāja un/vai īpašnieka nodotos transportlīdzekļus un, otrkārt, ka visi
         šie punkti var izmantot mehānismu minēto pieņemšanas izmaksu kompensācijai, ko veic ražotāji.

      42      Ļaujot likvidētājiem atteikties pieņemt nolietotus transportlīdzekļus un neparedzot likvidētājiem radušos apstrādes izmaksu
         kompensāciju, Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētā sistēma minēto izmaksu segšanai no ražotāju līdzekļiem nav saderīga
         ar Direktīvu 2000/53 un ir pretrunā tās lietderībai.

      43      Francijas Republika šādai Direktīvas 2000/53 interpretācijai nepiekrīt. Šī dalībvalsts uzskata, ka [Eiropas] Savienības likumdevējs
         nebija iecerējis paredzēt, ka visiem apstrādes punktiem ir jāpieņem nolietoti transportlīdzekļi, par to saņemot kompensāciju.

      44      Protams, viens no Direktīvas 2000/53 mērķiem ir tāds, ka visi nolietotie transportlīdzekļi ir jānogādā apstrādes punktos.
         Tomēr ceļā uz šī mērķa sasniegšanu nodošanas bezmaksas raksturam esot vienīgi brīvprātīgs raksturs, un tas esot tikai viens
         no vairākiem līdzekļiem šī mērķa īstenošanai.

      45      Tādēļ saskaņā ar Francijas tiesisko regulējumu mērķa visus nolietotos transportlīdzekļus nodot atbilstošas apstrādes punktu
         sistēmas ietvaros pamatā esot ne vien stimula radīšana, bet arī piespiedu pasākumi, paredzot sodus par nolietotu transportlīdzekļu
         pamešanu.

      46      Šādos apstākļos Francijas tiesiskajā regulējumā paredzētie pasākumi Direktīvas 2000/53 kontekstā šķiet pietiekami paredzētā
         mērķa sasniegšanai un visiem apstrādes punktiem – un tādējādi arī likvidatoriem – nav jānosaka pienākums pieņemt nolietotus
         transportlīdzekļus.

      47      Visbeidzot, 2005. gada 13. maija rīkojumā par noteikumiem kompensāciju izmaksai licencētiem sasmalcināšanas punktiem paredzētais
         kompensāciju mehānisms esot tiešs pretizpildījums to pienākumam pieņemt transportlīdzekļus. Tādēļ Komisija nepamatoti uzskatot,
         ka, neparedzot kompensācijas likvidatoriem, Francijas tiesiskajā regulējumā noteiktā sistēma apstrādes izmaksu segšanai no
         ražotāju līdzekļiem nav saderīga ar Direktīvas 2000/53 mērķiem.

      Tiesas vērtējums
      48      Vispirms ir jāteic, ka no Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punkta teksta skaidri izriet, ka nolietotu transportlīdzekļu nodošanai
         apstrādes punktā ir jābūt bezmaksas un ar to saistītās izmaksas ir jāsedz ražotājiem.

      49      No tā vispirms izriet, ka attiecībā uz katru likvidatoru, kurš brīvprātīgi pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai,
         valsts tiesiskajā regulējumā ir jāparedz apstrādes izmaksu kompensācijas sistēma, šajā gadījumā tāda pati kā tā, kas paredzēta
         attiecībā uz apstrādes punktiem, kuriem saskaņā ar valstī spēkā esošo sistēmu ir pienākums veikt minēto pieņemšanu.

      50      Tādēļ ir jāatzīst, ka, Dekrēta Nr. 2003‑727 6. pantā paredzēto kompensāciju sistēmu neattiecinot uz izjaucējiem, kuri piekrituši
         pieņemt transportlīdzekli likvidācijai, Francijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktā paredzētos
         pienākumus.

      51      Attiecībā uz jautājumu, vai Direktīva 2000/53 ir interpretējama tādējādi, ka izjaucējiem kā apstrādes punktiem ipso facto ir pienākums pieņemt pēdējo turētāju un/vai īpašnieku nodotos lietotos transportlīdzekļus, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šīs
         direktīvas 5. panta 2. punktu dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu visu nolietoto transportlīdzekļu nogādāšanu
         licencētos apstrādes punktos.

      52      Nedz no šī punkta, nedz arī no Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punkta teksta neizriet, ka nogādāšana apstrādes punktos ir jāinterpretē
         tādējādi, ka visiem apstrādes punktiem ir jāpieņem nolietotie transportlīdzekļi.

      53      Turklāt ir jāatzīst, ka Direktīvas 2000/53 septītajā apsvērumā, kas ir šīs direktīvas 5. panta 4. punkta ievads, ir noteikts,
         ka “dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka nolietota transportlīdzekļa pēdējais turētājs un/vai īpašnieks to var nogādāt licencētā
         apstrādes punktā bez papildu izmaksām [..]”.

      54      Šis apsvērums, kurā ir paredzēta nogādāšana “[kādā] licencētā apstrādes punktā” [à une installation] un kura teksts atbilst angļu valodas (‘an’ authorised treatment facility, nevis ‘any’) un vācu valodas (bei ‘einer’ zugelassenen Verwertungsanlage, nevis ‘jeder’) redakcijām, drīzāk atbilst Francijas Republikas sniegtajai interpretācijai.

      55      Pie pēdējās minētās interpretācijas iespējams nonākt arī, interpretējot apstrīdēto normu teleoloģiski. Lai arī viens no Direktīvas 2000/53
         5. panta 2. punkta mērķiem ir nolietoto transportlīdzekļu nogādāšana apstrādes punktos un kaut arī šajā sakarā veicamie pasākumi
         – atskaitot šīs direktīvas 5. panta 4. punktā paredzēto nodošanu bez maksas – ir dalībvalstu kompetencē, no tā izriet, ka
         minētajai direktīvai nav pretrunā atsevišķiem apstrādes punktiem piešķirta iespēja izvēlēties – pieņemt transportlīdzekli
         vai nē – ar nosacījumu, ka to apstrādes punktu, kuriem ir pienākums pieņemt nogādātos nolietotos transportlīdzekļus, skaits
         ir pietiekams, lai nogādāšana uz šādiem punktiem būtu iespējama arī praksē.

      56      Tādēļ, pirmkārt, paredzot sasmalcinātājiem un savākšanas centriem pienākumu pieņemt nolietotus transportlīdzekļus un, otrkārt,
         šādu transportlīdzekļu pamešanas gadījumos, paredzot iespaidīgas sankcijas, kas izklāstītas Francijas Republikas iebildumu
         raksta 65. punktā, Francijas tiesiskajā regulējumā ir izveidota nolietotu transportlīdzekļu nodošanas sistēma, kuru nevar
         uzskatīt par nesaderīgu ar Direktīvas 2000/53 5. panta 4. punktu.

      57      Tādēļ ir jāatzīst, ka ceturtais iebildums ir pamatots tiktāl, ciktāl izjaucējiem, kas pieņem nolietotus transportlīdzekļus
         likvidācijai, nav piemērojama Dekrēta Nr. 2003‑727 6. pantā paredzētā kompensācijas sistēma, un ka pārējā daļā šis iebildums
         ir noraidāms.

       Par piekto iebildumu, kas saistīts ar jēdziena “lieko detaļu noņemšana” neietveršanas tiesību aktos, ar ko Direktīva 2000/53
            transponēta Francijas tiesiskajā regulējumā, neatbilstību šīs direktīvas 6. panta 3. punktam
      Lietas dalībnieku argumenti
      58      Šī iebilduma pamatojumam Komisija norāda, ka Dekrētā Nr. 2003‑727 nav ietverts jēdziens “lieko detaļu noņemšana” [déshabillage], kas lietots Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punktā apstrādes darbību pirmā posma apzīmēšanai. Pat ja Komisija uzskatītu,
         ka šī frāze, kas radusies, ne visai veiksmīgi tulkojot angļu valodas vārdu “stripping”, franču valodā nav īsti piemērojama
         attiecībā uz transportlīdzekļiem, tā tomēr aprakstot minimālas demontāžas darbības, kas veicamas pirms visām citām darbībām,
         īpaši sanācijas.

      59      Francijas Republika norāda, ka jēdziens “lieko detaļu noņemšana” nav definēts. Turpinot tā piebilst, ka Direktīvas 2000/53
         6. panta 3. punktā uzskaitītās apstrādes darbības ir tikai minimālie apstrādes pienākumi, kurus ir jāspēj izpildīt apstrādes
         darbības veicošajai darbnīcai vai uzņēmumam. Tādēļ šī dalībvalsts uzskata, ka šīs normas mērķis nav izsmeļoši aprakstīt apstrādes
         procesu vai uzlikt dalībvalstīm pienākumu stingri ievērot apstrādes darbību secību.

      60      Francijas Republika secina, ka jēdziens “sanācija”, kas attiecas uz visām Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punktā paredzētajām
         darbībām, Francijas tiesiskajā regulējumā ir transponēts pareizi, jo tajā sanācija ir paredzēta pirms jebkādas citas apstrādes.

      Tiesas vērtējums
      61      Pirmkārt, ir jākonstatē, ka, neraugoties uz jēdziena “lieko detaļu noņemšana” definīcijas neesamību, ir skaidrs, ka gan lieko
         detaļu noņemšanas darbības, gan arī sanācijas darbības ir saistītas ar bīstamas vielas saturošām transportlīdzekļu daļām,
         kuras, lai novērstu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi, ir jānomontē pirms jebkādu citu apstrādes darbību veikšanas.

      62      Otrkārt, ir jāatgādina, kā ir norādījusi Komisija, ka kritērijs to transportlīdzekļu daļu nošķiršanai, kuras satur bīstamas
         vielas un kurām tādējādi ir jāpiemēro “lieko detaļu noņemšanas” darbības, no tām, kurām ir piemērojama “sanācija”, ir šo daļu
         vienkārša nomontēšana, nenodarot kaitējumu videi. Tādēļ vienkārši izņemamiem akumulatoriem ir piemērojama “lieko detaļu noņemšana”,
         bet, ja tas nākas sarežģīti, – piemēro “sanāciju”.

      63      Ņemot vērā šos apsvērumus, Direktīvas 2000/53 6. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka “lieko detaļu noņemšana” ir
         uzskatāma par darbību, ar kuru sākas “apstrāde sanācijai” un kura tajā ietilpst. Tādēļ, pirms jebkādām citām apstrādes darbībām
         paredzot sanāciju, bet tomēr ar jēdzienu “lieko detaļu noņemšana” neprecizējot, ka sanācijas sākumā tiek nomontētas visas
         vienkārši nomontējamās detaļas, kas šķiet nepieciešami, Francijas Republika ir izpildījusi šīs direktīvas 6. panta 3. punktā
         paredzētos pienākumus.

      64      Šādos apstākļos piektais iebildums ir jānoraida.

       Par sesto iebildumu, kas saistīts ar jēdziena “videi labvēlīgs risinājums” nesaderīgumu ar Direktīvas 2000/53 7. panta 1. punktu
      Lietas dalībnieku argumenti
      65      Komisija norāda, ka Dekrēta Nr. 2003‑727 7. pantā, ar ko transponēts Direktīvas 2000/53 7. panta 1. punkts, ir paredzēts,
         ka nolietoto transportlīdzekļu detaļas un materiālus izmanto atkārtoti, reģenerē un pārstrādā, nevis iznīcina, “ja tehniskie
         un ekonomiskie apstākļi to pieļauj”, kaut gan direktīvas 7. pantā priekšroka pārstrādei tiek dota “gadījumos, kad tas ir videi
         labvēlīgs risinājums”.

      66      Komisija uzskata, ka atsauces uz “tehniskiem un ekonomiskiem” apstākļiem mērķis atšķiras no [Eiropas] Savienības likumdevēja
         iecerētā, brīdī, kad jāizvēlas starp pārstrādi un kādu citu darbību, uzsvaru liekot nevis uz vides aizsardzību, bet gan uz
         ekonomisko izdevīgumu vai tehniskām iespējām par zemākajām izmaksām.

      67      Francijas Republika uzskata, ka pārstrādes “gadījumos, kad tas ir videi labvēlīgs risinājums” jēdzienam nevar piešķirt normatīvu
         piemērojamību, jo tiesību normas normatīvais raksturs ir atkarīgs no šajā normā ietvertā pienākuma skaidrības un precizitātes.

      68      Šī dalībvalsts apgalvo, ka izjaucēji un sasmalcinātāji nespēj paredzēt, vai to darbību sekas būs “videi labvēlīgas” un tādējādi
         noteikt apstākļus, kādos priekšroka būtu dodama pārstrādei. Tādēļ Francijas tiesiskajā regulējumā esot paredzēta subjektīva
         pieeja, lai izlemtu par pārstrādes veikšanu, jo to esot iespējams izvērtēt tikai katrā gadījumā atsevišķi.

      Tiesas vērtējums
      69      Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2000/53 7. panta 1. punktā lietotās frāzes “kad tas ir videi labvēlīgs risinājums” transpozīcija
         Francijas tiesiskajā regulējumā ir pareiza, ja Dekrēta Nr. 2003‑727 7. panta otrajā daļā lietoto frāzi “ja tehniskie un ekonomiskie
         apstākļi to pieļauj” var uzskatīt par līdzvērtīgu pirmajai minētajai.

      70      Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka ar abām frāzēm ir domāta katra gadījuma atsevišķa izvērtēšana, kas pati par sevi jau liecina par
         zināmu subjektivitāti.

      71      Turklāt ir jānorāda, ka abas frāzes neatšķiras arī normatīvā rakstura aspektā, kurš, kā norādījusi Francijas Republika, izriet
         no tajās ietvertā pienākuma skaidrības un precizitātes.

      72      Attiecībā uz, no vienas puses, Direktīvas 2000/53 7. pantā un, no otras puses, Dekrēta Nr. 2003‑727 7. pantā ietvertā pārstrādes
         pienākuma saturu ir jānorāda, ka pēdējā minētajā ietvertie nosacījumi tomēr ir ekonomiska rakstura, jo pārstrādi var paredzēt
         tikai tad, ja tā ir tehniski iespējama.

      73      No tā izriet, ka abu šī sprieduma 69. punktā minēto frāžu saturu var uzskatīt par līdzvērtīgu tikai tad, ja jēdziens “videi
         labvēlīgs risinājums” ir līdzvērtīgs jēdzienam “ekonomiski iespējams”.

      74      Pat pieļaujot, ka šiem abiem jēdzieniem ir kopīgas iezīmes, tomēr ir acīmredzams, ka tie nav līdzvērtīgi.

      75      Tādēļ sestais iebildums ir pamatots.

      76      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka, nepieņemot normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai pareizi un
         pilnībā transponētu Direktīvas 2000/53 2. panta 13) punktu, 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 5. panta 3. un 4. punktu tiktāl,
         ciktāl izjaucējiem, kas pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai, nepiemēro apstrādes izmaksu kompensācijas sistēmu,
         kā arī 7. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, Francijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      77      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
         Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

      78      Tā kā šajā gadījumā Komisijai un Francijas Republikai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tās sedz savus
         tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      nepieņemot normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai pareizi un pilnībā transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes
            2000. gada 18. septembra Direktīvas 2000/53/EK par nolietotiem transportlīdzekļiem 2. panta 13) punktu, 4. panta 2. punkta
            a) apakšpunktu, 5. panta 3. un 4. punktu tiktāl, ciktāl izjaucējiem, kas pieņem nolietotus transportlīdzekļus likvidācijai,
            nepiemēro apstrādes izmaksu kompensācijas sistēmu, kā arī 7. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, Francijas Republika nav
            izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Eiropas Komisija un Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1996. gada 29. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Eiropas Savienības Padomi. # Valsts atbalsts. # Lieta C-122/94.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 29. septembrī. # Gustav Thommes pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Nepamatotu maksājumu atgūšana. # Lieta T-195/03.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1985. gada 29.janvārī. # F. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Régime disciplinaire. # Lieta 228/83.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 11. martā. # Luigi De Pascale pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 164/80.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 28.janvārī.#Belgische Staat pret Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Cassatie - Beļģija.#Kopienas Muitas kodekss - Muitas parāds - Muitas nodokļa summa - 217. un 221. pants - Kopienu pašu resursi - Regula (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 - 6. pants - Prasība iegrāmatot nodokļa summu pirms tās paziņošanas debitoram - Jēdziens "pēc likuma maksājama" summa.#Lieta C-264/08.

text:
      Lieta C‑264/08
      Belgische Staat
      pret
      Direct Parcel Distribution Belgium NV
      (Hof van Cassatie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas Muitas kodekss – Muitas parāds – Muitas nodokļa summa – 217. un 221. pants – Kopienu pašu resursi – Regula (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 – 6. pants – Prasība iegrāmatot nodokļa summu pirms tās paziņošanas debitoram – Jēdziens “pēc likuma maksājama” summa
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 217. panta 1. punkts un 221. panta 1. punkts)
      2.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 217. panta 1. punkts un 221. panta 1. punkts un Regulas Nr. 1150/2000 6. pants)
      3.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa – Prasība iegrāmatot nodokļa summu pirms
            tās paziņošanas debitoram
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 221. panta 1. punkts)
      4.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa – Prasība iegrāmatot nodokļa summu pirms
            tās paziņošanas debitoram
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 217. pants)
      5.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksa vai atlaišana – Prasība iegrāmatot nodokļa summu
            pirms tās paziņošanas debitoram
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 217. panta 1. punkts un 221. panta 1. punkts)
      6.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksa vai atlaišana – Prasība iegrāmatot nodokļa summu
            pirms tās paziņošanas debitoram
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 221. panta 1. un 3. punkts un 236. panta 1. punkta pirmā daļa)
      1.        Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētā piedzenamās
         nodokļa summas “iegrāmatošana” ir šīs summas “iegrāmatošana”, kā tā ir noteikta šīs regulas 217. panta 1. punktā.

      (sal. ar 17. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        “Iegrāmatošana” Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 217. panta 1. punkta nozīmē ir jānošķir no konstatētās
         nodokļa summas ierakstīšanas pašu resursu kontos, kas ir noteikta Regulas Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728 par Kopienu
         pašu resursu sistēmu, 6. pantā. Tā kā Regulas Nr. 2913/92 217. pants neparedz ne “iegrāmatošanas” praktisku kārtību šī noteikuma
         izpratnē, ne attiecīgi tehniskas vai formas minimālās prasības, šāda iegrāmatošana, ko var veikt, minēto summu ierakstot protokolā,
         kurā ir konstatēts muitas tiesību aktu pārkāpums, ir jāveic tā, lai nodrošinātu kompetento muitas iestāžu precīzu ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodokļa summas, kas izriet no muitas parāda, ierakstu uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā,
         lai attiecīgo summu iegrāmatošana tiktu veikta skaidri, tostarp arī attiecībā uz parādnieku.

      (sal. ar 18.–20. un 22.–25. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestāžu paziņojumu
         debitoram par maksājamo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu saskaņā ar attiecīgajām procedūrām var likumīgi izdot tikai
         tad, ja minētās iestādes šo nodokļa summu iepriekš ir iegrāmatojušas. Šāda iegrāmatošanas un nodokļa summas paziņošanas darbību
         hronoloģiska norise ir jāievēro, lai neradītu nevienlīdzīgu attieksmi pret parādniekiem un turklāt netraucētu Muitas savienības
         harmonisku darbību.

      Turklāt dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas procesuālās normas attiecībā uz kārtību, saskaņā ar kuru ir veicama minētās
         nodokļa summas paziņošana parādniekam, tāpēc ka šādam paziņojumam var piemērot vispārpiemērojamas valsts procesuālo tiesību
         normas, ar kurām tiek garantēta atbilstoša parādnieka informētība un kuras ļauj tam, pilnībā apzinoties lietas apstākļus,
         nodrošināt savu tiesību aizstāvību.

      (sal. ar 26.–30. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      4.        Kopienu tiesībām nav pretrunā tas, ka valsts tiesa saistībā ar muitas iestāžu deklarāciju pamatojas uz pieņēmumu, ka ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodokļa summas “iegrāmatošana” Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 217. panta nozīmē ir
         veikta pirms šīs summas paziņošanas debitoram, ja vien tiek ievēroti efektivitātes un līdzvērtības principi.

      Nepastāvot Kopienu tiesiskajam regulējumam noteiktā jomā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas
         un prasību procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām rodas no Kopienu tiesību
         tiešas iedarbības, ar nosacījumu, ka, pamatojoties uz līdzvērtības principu, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par
         tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts rakstura prasībām, un, pamatojoties uz efektivitātes principu, tie nedrīkst padarīt
         praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas. Šie apsvērumi attiecas
         arī uz pierādīšanas kārtību, it īpaši noteikumiem par pierādīšanas pienākuma sadali, kas ir piemērojami prasībām tiesvedībās
         saistībā ar Kopienu tiesību pārkāpumu.

      Līdz ar to, ja kādā noteiktā lietā valsts tiesa konstatē, ka pienākuma pierādīt šāda parāda neiegrāmatošanu uzlikšana muitas
         parādniekam var padarīt neiespējamu vai pārmērīgi grūtu šāda pierādījuma iesniegšanu it īpaši tādēļ, ka tas attiecas uz datiem,
         kuri nevar būt šāda parādnieka rīcībā, valsts tiesai, lai nodrošinātu efektivitātes principa ievērošanu, ir pienākums izmantot
         visus procesuālos līdzekļus, kas tai ir pieejami saskaņā ar valsts tiesībām, ieskaitot rīkojuma izdošanu par vajadzīgajiem
         pierādījumu savākšanas pasākumiem, tostarp attiecībā uz kādu lietas dalībnieku vai trešo personu par akta vai pierādījuma
         iesniegšanu.

      (sal. ar 32.–36. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
      5.        Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pirms piedzenamās
         nodokļa summas paziņojuma attiecīgās dalībvalsts muitas iestādēm šī summa ir jāiegrāmato un ka, ja šī summa nav iegrāmatota
         saskaņā ar šīs regulas 217. panta 1. punktu, šīs iestādes to nevar piedzīt, tomēr tās saglabā iespēju izdot jaunu paziņojumu
         par to pašu summu, ievērojot minētās regulas 221. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus un noilguma noteikumus, kas ir spēkā
         datumā, kad radies muitas parāds.

      (sal. ar 37.–39. punktu un rezolutīvās daļas 5) punktu)
      6.        Lai arī ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 236. panta 1. punkta
         pirmās daļas nozīmē ir “pēc likuma maksājama”, pat ja šī summa ir tikusi paziņota parādniekam, iepriekš to neiegrāmatojot
         atbilstoši šīs regulas 221. panta 1. punktam, tomēr, ja šāda paziņošana vairs nav iespējama šīs regulas 221. panta 3. punktā
         noteiktā termiņa izbeigšanās dēļ, minētajam parādniekam principā ir jābūt iespējai saņemt šīs summas atmaksu no dalībvalsts,
         kas to iekasējusi.

      Ja nav Kopienu tiesiskā regulējuma jautājumā par nepamatoti iekasētu nodokļu atmaksāšanu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā
         ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām
         personām piešķir Kopienu tiesības, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas
         uz līdzīgām valsts rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai
         pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips).

      (sal. ar 40.–47. punktu un rezolutīvās daļas 6) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 28. janvārī (*)

      Kopienas Muitas kodekss – Muitas parāds – Muitas nodokļa summa – 217. un 221. pants – Kopienu pašu resursi – Regula (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 – 6. pants – Prasība iegrāmatot nodokļa summu pirms tās paziņošanas debitoram – Jēdziens “pēc likuma maksājama” summa
      Lieta C‑264/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hof van Cassatie (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 22. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 19. jūnijā, tiesvedībā

      Belgische Staat
      pret
      Direct Parcel Distribution Belgium NV.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), kas pilda otrās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Direct Parcel Distribution Belgium NV vārdā – K. Ville [K. Wille], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – Ž. K. Allo [J.‑C. Halleux], pārstāvis,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Somijas valdības vārdā – A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Rēlss [W. Roels], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par
         Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 217. panta 1. punktu un 221. panta
         1. punktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Belgische Staat (État belge [Beļģijas valsts]) un Direct Parcel Distribution Belgium NV (turpmāk tekstā – “Direct Parcel”) par ievedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Muitas kodekss
      3        Muitas kodeksa 217. pantā ir noteikts:

      “1.      Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
         dokumentā (iegrāmatošana).

      [..]
      2.      Dalībvalstis nosaka nodokļa summas iegrāmatošanas praktisko kārtību. Šī kārtība var atšķirties atkarībā no tā, vai muitas
         dienesti, ņemot vērā muitas parāda rašanās apstākļus, ir vai nav pārliecinātas par to, ka minētās summas tiks samaksātas.”

      4        Muitas kodeksa 221. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:

      “1.      Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu [debitoram] saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
      [..]
      3.      Paziņošana [debitoram] nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Tomēr, ja
         muitas dienesti nav varējuši aprēķināt precīzu pēc likuma maksājamo summu tādas darbības rezultātā, kas var būt par pamatu
         kriminālvajāšanai, šādu paziņošanu var izdarīt pēc triju gadu termiņa beigām, ciktāl to ļauj spēkā esošie noteikumi.”

       Noteikumi par Eiropas Kopienu pašu resursiem
      5        Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu
         resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.), 6. pantā ir paredzēti noteikumi par tādu prasījumu ierakstīšanu pašu resursu kontos,
         kas izriet no muitas parāda, un šādu ierakstu nosacījums ir minēto prasījumu konstatēšana saskaņā ar šīs regulas 2. pantu.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      6        1999. gada 18. novembrī Boeckmans België NV (turpmāk tekstā – “Boeckmans België”) Antverpenes Muitas un akcīzes nodokļu pārvaldē iesniedza pagaidu deklarāciju par konteineru ar maizes izstrādājumiem, kuru
         saņēmēja bija Direct Parcel.

      7        Šis konteiners tika piegādāts Direct Parcel, kamēr pārvaldei iesniegtā deklarācija vēl nebija izskatīta, tādējādi konteiners muitā netika pārbaudīts.

      8        Ar 2000. gada 26. maija vēstuli minētā pārvalde informēja Boeckmans België, ka, tā kā muitošanas termiņš jau sen ir nokavēts, ir izveidojies muitas parāds.

      9        Ar 2000. gada 3. oktobra vēstuli pārvalde piedāvāja Boeckmans België izlīgumu, pret kuru pēdējā iesniedza sūdzību, kas 2001. gada 10. janvārī tika noraidīta.

      10      Boeckmans België noliedza, ka tai ir pienākums maksāt minēto muitas parādu, un 2001. gada 2. februārī iesniedza Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Antverpenes pirmās instances tiesa) pieteikumu pret Belgische Staat. Ar 2001. gada 8. februāra pavēsti Boeckmans België iesniedza pieteikumu pret Direct Parcel par visu prasījumu nodrošināšanu, kurus pret to izvirzīja Belgische Staat.

      11      Belgische Staat šajā sakarā cēla pretprasību, lai Direct Parcel un Boeckmans België tiku solidāri piespriests samaksāt muitas parādus.

      12      Ar 2004. gada 7. aprīļa spriedumu Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen noraidīja Boeckmans België prasību un piesprieda tai, kā arī Direct Parcel samaksāt muitas parādu.

      13      Ar 2006. gada 7. novembra spriedumu Hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes apelācijas tiesa) šo spriedumu atcēla. Šī tiesa atzina Belgische Staat tiesības veikt attiecīgā muitas parāda piedziņu par noilgušām, pamatojot, ka Belgische Staat nav sniegusi nekādus pierādījumus par to, ka minēto nodokļu summa iepriekš tika iegrāmatota saskaņā ar Muitas kodeksa 221. panta
         1. punktu.

      14      Belgische Staat vērsās iesniedzējtiesā ar kasācijas sūdzību par Hof van beroep te Antwerpen spriedumu, apgalvodama, ka attiecīga muitas parāda neiegrāmatošana vai vēlāka iegrāmatošana nav šķērslis, lai muitas iestādes
         šo parādu piedzītu.

      15      Šādos apstākļos Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai iegrāmatošana [Muitas kodeksa] 221. panta nozīmē ir iegrāmatošana [šī kodeksa] 217. panta nozīmē, kurā ir noteikts, ka
         muitas iestādes muitas nodokļa summu ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, kādā veidā ir jāizpilda [Muitas kodeksa] 217. pantā noteiktais pienākums, saskaņā
         ar kuru muitas nodokļa summa “muitas iestādēm jāieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā”? Vai
         ar to ir saistītas konkrētas minimālas tehniskas vai formas prasības vai arī [minētais pants] sīkāk izstrādātu noteikumu pieņemšanu
         par muitas nodokļa summas iegrāmatošanas praksi pilnībā atstāj dalībvalstu ziņā, nesaistot to ar minimālajām prasībām? Vai
         iegrāmatošana atšķiras no nodokļa summas ierakstīšanas pašu resursu kontos atbilstoši [Regulas Nr. 1150/2000] 6. pantam?

      3)      Vai [Muitas kodeksa] 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestādes paziņojums debitoram par muitas nodokļa
         summu saskaņā ar attiecīgajām procedūrām tikai tad ir uzskatāms par muitas nodokļa summas paziņojumu debitoram [šī panta]
         nozīmē, ja muitas iestādes muitas nodokļa summu ir iegrāmatojušas pirms tās paziņošanas debitoram? Ko turklāt nozīmē [šajā
         pantā] lietotais jēdziens “saskaņā ar attiecīgajām procedūrām”?

      4)      Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, vai tad var pastāvēt pieņēmums par labu valstij, ka muitas nodokļa iegrāmatojums
         ir veikts pirms tā paziņošanas debitoram? Vai valsts tiesa var pamatoties uz pieņēmumu par muitas iestāžu deklarācijas pareizību,
         ka muitas nodokļa summa ir iegrāmatota pirms tās paziņošanas debitoram, vai arī iestādēm valsts tiesā ir sistemātiski jāiesniedz
         rakstiski pierādījumi par muitas nodokļa summas iegrāmatošanu?

      5)      Vai [Muitas kodeksa] 221. panta 1. punktā paredzētā muitas nodokļa summas iegrāmatošana ir jāveic pirms tās paziņošanas debitoram,
         lai izvairītos no spēkā neesamības vai tiesību uz muitas parāda piedzīšanu vai pēcmuitošanas piedzīšanu dzēšanas? Vai, citiem
         vārdiem, [šis pants] ir jāsaprot tādējādi, ka muitas nodokļa summu nevar piedzīt, ja muitas iestādes to saskaņā ar attiecīgajām
         procedūrām paziņo debitoram, lai gan pirms paziņošanas muitas parāds nav ticis iegrāmatots, kā rezultātā [šīm iestādēm], lai
         summu varētu piedzīt vēlāk, muitas nodokļa summa no jauna saskaņā ar attiecīgajām procedūrām ir jādara zināma debitoram pēc
         tam, kad tā ir tikusi iegrāmatota, un ievērojot [minētajā pantā] noteikto noilguma termiņu?

      6)      Ja atbilde uz piekto jautājumu ir apstiprinoša: kādas sekas izriet no tā, ja debitors samaksā muitas nodokļa summu, kas tam
         ir paziņota bez iepriekšējas iegrāmatošanas? Vai šāds maksājums ir jāuzskata par nepamatotu maksājumu, ko viņš valstij var
         prasīt atlīdzināt?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      16      Runājot par šo jautājumu, pietiek atgādināt, ka Tiesa uz to jau ir apstiprinoši atbildējusi 2008. gada 9. jūlija rīkojumā
         lietā C‑477/07 Gerlach & Co. (18. un 23. punkts).

      17      Tāpēc uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētā piedzenamās
         nodokļa summas “iegrāmatošana” ir šīs summas “iegrāmatošana”, kā tā ir noteikta šī kodeksa 217. panta 1. punktā.

       Par otro jautājumu
      18      Runājot par šī jautājuma otro daļu, kurā iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai “iegrāmatošana” Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta
         izpratnē atšķiras no nodokļa summas ierakstīšanas pašu resursu kontos atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 6. pantam, jānorāda,
         ka Tiesa arī uz šo jautājumu ir atbildējusi iepriekš minētajā rīkojumā lietā Gerlach & Co. (22. un 23. punkts).

      19      Lai arī Tiesa minētajā rīkojumā ir interpretējusi Padomes 1989. gada 29. maija Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno
         Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.), 6. pantu, šis secinājums pilnībā attiecas
         uz Regulas Nr. 1150/2000 6. pantu, kura formulējums pēc būtības ir identisks Regulas Nr. 1552/89 6. panta formulējumam.

      20      Tāpēc jāuzskata, ka “iegrāmatošana” Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta nozīmē ir jānošķir no konstatētās nodokļa summas ierakstīšanas
         pašu resursu kontos atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 6. pantam.

      21      Runājot par šī jautājuma pirmo daļu, kurā tiek jautāts, vai Muitas kodeksa 217. pants attiecībā uz nodokļu summu iegrāmatošanu
         paredz tehniskas vai formas minimālās prasības, jānorāda, ka no Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta pirmās daļas izriet, ka
         iegrāmatošana ir muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu muitas iestāžu veikta ierakstīšana
         uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā.

      22      Saskaņā ar minētā kodeksa 217. panta 2. punktu dalībvalstīm ir jānosaka iegrāmatošanas praktiskā kārtība, kas var atšķirties
         atkarībā no tā, vai muitas iestādes, ņemot vērā muitas parāda rašanās apstākļus, ir vai nav pārliecinātas par to, ka nodokļa
         summa, kas izriet no šī parāda, tiks samaksāta.

      23      Tā kā Muitas kodeksa 217. pants neparedz ne “iegrāmatošanas” praktisku kārtību šī noteikuma izpratnē, ne arī tehniskas vai
         formas minimālās prasības, šāda iegrāmatošana ir jāveic tā, lai nodrošinātu kompetento muitas iestāžu precīzu ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodokļa summas, kas izriet no muitas parāda, ierakstu uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā,
         lai it īpaši panāktu, ka attiecīgo summu iegrāmatošana tiek skaidri veikta arī attiecībā uz parādnieku.

      24      Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ņemot vērā rīcības brīvību, kāda piešķirta dalībvalstīm saskaņā ar Muitas kodeksa 217. panta
         2. punktu, jāuzskata, ka dalībvalstis var noteikt, ka no muitas parāda izrietošās nodokļa summas iegrāmatošanu veic, minēto
         summu ierakstot protokolā, ko, lai konstatētu piemērojamo muitas tiesību aktu pārkāpumu, sagatavo tādas kompetentās muitas
         iestādes, kas minētas Vispārējā likuma par muitu un akcīzi [Loi générale sur les douanes et accises] 267. pantā, kas koordinēts ar Karaļa 1977. gada 18. jūlija rīkojumu (1977. gada 21. septembra Belgisch Staatsblad, 11425. lpp.) un apstiprināts ar 1978. gada 6. jūlija Likumu par muitu un akcīzi (1978. gada 12. augusta Belgisch Staatsblad, 9013. lpp.) (2009. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑126/08 Distillerie Smeets Hasselt u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 25. punkts).

      25      Tāpēc, ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka “iegrāmatošana” Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta
         nozīmē ir jānošķir no konstatētās nodokļa summas ierakstīšanas pašu resursu kontos atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 6. pantam.
         Tā kā Muitas kodeksa 217. pants neparedz ne “iegrāmatošanas” praktisku kārtību šī noteikuma izpratnē, ne attiecīgi tehniskas
         vai formas minimālās prasības, šāda iegrāmatošana ir jāveic tā, lai nodrošinātu kompetento muitas iestāžu precīzu ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodokļa summas, kas izriet no muitas parāda, ierakstu uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā,
         lai attiecīgo summu iegrāmatošana tiktu veikta skaidri, tostarp arī attiecībā uz parādnieku.

       Par trešo jautājumu
      26      Tiesa ir atgādinājusi, ka no Muitas kodeksa 221. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka iegrāmatošanai, kas saskaņā ar šī
         kodeksa 217. panta 1. punktu ietver muitas iestāžu veiktu nodokļa summas ierakstīšanu uzskaites dokumentos vai jebkurā citā
         līdzvērtīgā dokumentā, obligāti ir jānotiek pirms ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summas paziņošanas debitoram (skat.
         it īpaši 2009. gada 16. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑124/08 un C‑125/08 Snauwaert u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 21. punkts).

      27      Šāda iegrāmatošanas un nodokļa summas paziņošanas darbību hronoloģiska norise, kas ietverta jau paša Muitas kodeksa VII sadaļas
         3. nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Muitas nodokļa summas iegrāmatošana un paziņošana parādniekam”, ir jāievēro, lai neradītu
         nevienlīdzīgu attieksmi pret parādniekiem un turklāt netraucētu Muitas savienības harmonisku darbību (skat. it īpaši iepriekš
         minēto spriedumu apvienotajās lietās Snauwaert u.c., 22. punkts).

      28      Tiesa no tā secināja, ka Muitas kodeksa 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestāžu paziņojumu debitoram
         par maksājamo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu saskaņā ar attiecīgajām procedūrām var likumīgi izdot tikai tad, ja
         minētās iestādes šo nodokļa summu iepriekš ir iegrāmatojušas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         Snauwaert u.c., 23. punkts).

      29      Tāpat Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas procesuālās normas attiecībā uz kārtību, saskaņā
         ar kuru ir veicama ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa summas paziņošana parādniekam, tāpēc ka šādam paziņojumam var piemērot
         vispārpiemērojamas valsts procesuālo tiesību normas, ar kurām tiek garantēta atbilstoša parādnieka informētība un kuras ļauj
         tam, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību aizstāvību (2006. gada 23. februāra spriedums lietā C‑201/04
         Molenbergnatie, Krājums, I‑2049. lpp., 54. punkts).

      30      Tāpēc uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestāžu paziņojumu
         debitoram par maksājamo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu saskaņā ar attiecīgajām procedūrām var likumīgi izdot tikai
         tad, ja minētās iestādes šo nodokļa summu iepriekš ir iegrāmatojušas. Dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas procesuālās
         normas attiecībā uz kārtību, saskaņā ar kuru ir veicama minētās nodokļa summas paziņošana parādniekam, tāpēc ka šādam paziņojumam
         var piemērot vispārpiemērojamas valsts procesuālo tiesību normas, ar kurām tiek garantēta atbilstoša parādnieka informētība
         un kuras ļauj tam, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību aizstāvību.

       Par ceturto jautājumu
      31      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Kopienu tiesībām pretrunā ir tas, ka valsts tiesa saistībā ar muitas iestāžu
         deklarāciju pamatojas uz pieņēmumu, ka nodokļa summas iegrāmatošana ir veikta pirms šīs summas paziņošanas debitoram, vai
         arī Kopienu tiesībās tiek prasīts, lai minētās iestādes valsts tiesā sistemātiski iesniegtu rakstiskus pierādījumus par nodokļa
         summas iegrāmatojumu.

      32      Šajā sakarā ir jānorāda, ka jautājumā par muitas parāda “iegrāmatošanas” Muitas kodeksa 217. panta izpratnē pierādīšanas pienākumu
         Kopienu tiesības neparedz nekādus īpašus noteikumus.

      33      Nepastāvot Kopienu tiesiskajam regulējumam šajā jomā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un
         prasību procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām rodas no Kopienu tiesību
         tiešas iedarbības, ar nosacījumu, ka šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts
         rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu,
         kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. it īpaši 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑526/04
         Laboratoires Boiron, Krājums, I‑7529. lpp., 51. punkts, kā arī 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑478/07 Budějovický Budvar, Krājums, I‑0000. lpp., 88. punkts un tajā minētā judikatūra).

      34      Šie apsvērumi attiecas arī uz pierādīšanas kārtību, it īpaši noteikumiem par pierādīšanas pienākuma sadali, kas ir piemērojami
         prasībām tiesvedībās saistībā ar Kopienu tiesību pārkāpumu (skat. it īpaši 2008. gada 24. aprīļa spriedumu lietā C‑55/06 Arcor, Krājums, I‑2931. lpp., 191. punkts).

      35      Lai nodrošinātu efektivitātes principa ievērošanu, valsts tiesai, ja tā konstatē, ka, nosakot muitas parāda parādniekam pienākumu
         pierādīt šāda parāda neiegrāmatošanu, var padarīt neiespējamu vai pārmērīgi grūtu šāda pierādījuma iesniegšanu it īpaši tādēļ,
         ka tas attiecas uz datiem, kuri nevar būt šāda parādnieka rīcībā, ir pienākums izmantot visus procesuālos līdzekļus, kas tai
         ir pieejami saskaņā ar valsts tiesībām, ieskaitot rīkojuma izdošanu par vajadzīgajiem pierādījumu savākšanas pasākumiem, tostarp
         attiecībā uz kādu lietas dalībnieku vai trešo personu par akta vai pierādījuma iesniegšanu (skat. pēc analoģijas iepriekš
         minēto spriedumu lietā Laboratoires Boiron, 55. punkts).

      36      Tāpēc uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Kopienu tiesībām nav pretrunā tas, ka valsts tiesa saistībā ar muitas iestāžu deklarāciju
         pamatojas uz pieņēmumu, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summas “iegrāmatošana” Muitas kodeksa 217. panta nozīmē ir
         veikta pirms šīs summas paziņošanas debitoram, ja vien tiek ievēroti efektivitātes un līdzvērtības principi.

       Par piekto jautājumu
      37      Jautājumā par sekām, kas izriet no muitas parāda neiegrāmatošanas pirms šīs summas paziņošanas parādniekam, Tiesa jau ir nospriedusi,
         ka, lai arī Muitas kodeksa 221. panta 1. punkta neievērošana, kurā vainojamas dalībvalsts muitas iestādes, var radīt šķēršļus
         pēc likuma maksājamās nodokļa summas piedzīšanai vai nokavējuma procentu iekasēšanai, tik un tā ir jāsecina, ka šāda neievērošana
         nekādā ziņā neietekmē šo nodokļu esamību (skat. it īpaši 2005. gada 20. oktobra spriedumu lietā C‑247/04 Transport Maatschappij Traffic, Krājums, I‑9089. lpp., 28. punkts).

      38      No tā izriet, ka muitas iestādes saglabā iespēju izdot jaunu paziņojumu par šo summu, ievērojot Muitas kodeksa 221. panta
         1. punktā paredzētos nosacījumus (iepriekš minētais rīkojums lietā Gerlach & Co., 28. punkts).

      39      Tāpēc uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pirms piedzenamās
         nodokļa summas paziņojuma attiecīgās dalībvalsts muitas iestādēm šī summa ir jāiegrāmato un ka, ja šī summa nav iegrāmatota
         saskaņā ar Muitas kodeksa 217. panta 1. punktu, iestādes to nevar piedzīt, tomēr tās saglabā iespēju izdot jaunu paziņojumu
         par šo pašu summu, ievērojot Muitas kodeksa 221. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus un noilguma noteikumus, kas ir spēkā
         datumā, kad radies muitas parāds.

       Par sesto jautājumu
      40      Tiesa ir nospriedusi, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmās daļas nozīmē
         ir “pēc likuma maksājama” pat tad, ja šī summa nav bijusi paziņota debitoram atbilstoši šī kodeksa 221. panta 1. punktam (iepriekš
         minētais spriedums lietā Transport Maatschappij Traffic, 29. punkts).

      41      Šie apsvērumi attiecas arī uz gadījumu, kad, lai arī šo nodokļu summa ir tikusi paziņota parādniekam, pirms šī paziņojuma
         nebija izdarīta šīs summas iegrāmatošana.

      42      Šādā gadījumā, kā jau minēts šī sprieduma 39. punktā, muitas iestādes saglabā iespēju izdot jaunu paziņojumu par minēto summu,
         ievērojot Muitas kodeksa 221. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus un noilguma noteikumus, kas ir spēkā datumā, kad radies
         muitas parāds.

      43      Tomēr, ja šāda paziņošana vairs nav iespējama Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās dēļ, parāds
         ir noildzis un līdz ar to dzēsts šī kodeksa 233. panta nozīmē (iepriekš minētais spriedums lietā Molenbergnatie, 40. un 41. punkts).

      44      Šādos apstākļos parādniekam principā ir jābūt iespējai saņemt tādas summas atmaksu, kas ir pārskaitīta par šo muitas parādu.

      45      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības uz to nodokļu atmaksāšanu, kas iekasēti dalībvalstī, pārkāpjot Kopienu tiesību noteikumus,
         ir to tiesību sekas un papildinājums, ko attiecīgajām personām piešķir Kopienu tiesību noteikumi, kā tos ir interpretējusi
         Tiesa. Tāpēc dalībvalsts pienākums principā ir atmaksāt nodokļus, kas ir iekasēti, pārkāpjot Kopienu tiesības (skat. it īpaši
         2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑524/04 Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, Krājums, I‑2107. lpp., 110. punkts un tajā minētā judikatūra).

      46      Ja nav Kopienu tiesiskā regulējuma jautājumā par nepamatoti iekasētu nodokļu atmaksāšanu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā
         ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām
         personām piešķir Kopienu tiesības, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas
         uz līdzīgām valsts rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai
         pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. it īpaši iepriekš
         minēto spriedumu lietā Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 111. punkts un tajā minētā judikatūra).

      47      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz sesto jautājumu ir jāatbild, ka, lai arī ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa
         Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmās daļas nozīmē ir “pēc likuma maksājama”, pat ja šī summa ir tikusi paziņota parādniekam,
         iepriekš to neiegrāmatojot atbilstoši šī kodeksa 221. panta 1. punktam, tomēr spēkā ir fakts, ka, ja šāda paziņošana vairs
         nav iespējama šī kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās dēļ, minētajam parādniekam principā ir jābūt iespējai
         saņemt šīs summas atmaksu no dalībvalsts, kas to iekasējusi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē
            tādējādi, ka tajā minētā piedzenamās nodokļa summas “iegrāmatošana” ir šīs summas “iegrāmatošana”, kā tā ir noteikta šīs regulas
            217. panta 1. punktā;
      2)      “iegrāmatošana” Regulas Nr. 2913/92 217. panta 1. punkta nozīmē ir jānošķir no konstatētās nodokļa summas ierakstīšanas pašu
            resursu kontos, kas ir noteikta Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK,
            Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, 6. pantā. Tā kā Regulas Nr. 2913/92 217. pants neparedz ne “iegrāmatošanas” praktisku
            kārtību šī noteikuma izpratnē, ne attiecīgi tehniskas vai formas minimālās prasības, šāda iegrāmatošana ir jāveic tā, lai
            nodrošinātu kompetento muitas iestāžu precīzu ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summas, kas izriet no muitas parāda, ierakstu
            uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā, lai attiecīgo summu iegrāmatošana tiktu veikta skaidri, tostarp
            arī attiecībā uz parādnieku;
      3)      Regulas Nr. 2913/92 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestāžu paziņojumu debitoram par maksājamo ievedmuitas
            vai izvedmuitas nodokļa summu saskaņā ar attiecīgajām procedūrām var likumīgi izdot tikai tad, ja minētās iestādes šo nodokļa
            summu iepriekš ir iegrāmatojušas. Dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas procesuālās normas attiecībā uz kārtību, saskaņā
            ar kuru ir veicama minētās nodokļa summas paziņošana parādniekam, tāpēc ka šādam paziņojumam var piemērot vispārpiemērojamas
            valsts procesuālo tiesību normas, ar kurām tiek garantēta atbilstoša parādnieka informētība un kuras ļauj tam, pilnībā apzinoties
            lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību aizstāvību;
      4)      Kopienu tiesībām nav pretrunā tas, ka valsts tiesa saistībā ar muitas iestāžu deklarāciju pamatojas uz pieņēmumu, ka ievedmuitas
            vai izvedmuitas nodokļa summas “iegrāmatošana” Regulas Nr. 2913/92 217. panta nozīmē ir veikta pirms šīs summas paziņošanas
            debitoram, ja vien tiek ievēroti efektivitātes un līdzvērtības principi;
      5)      Regulas Nr. 2913/92 221. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pirms piedzenamās nodokļa summas paziņojuma attiecīgās
            dalībvalsts muitas iestādēm šī summa ir jāiegrāmato un ka, ja šī summa nav iegrāmatota saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 217. panta
            1. punktu, šīs iestādes to nevar piedzīt, tomēr tās saglabā iespēju izdot jaunu paziņojumu par šo pašu summu, ievērojot Regulas
            Nr. 2913/92 221. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus un noilguma noteikumus, kas ir spēkā datumā, kad radies muitas parāds;
      6)      lai arī ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa Regulas Nr. 2913/92 236. panta 1. punkta pirmās daļas nozīmē ir “pēc likuma
            maksājama”, pat ja šī summa ir tikusi paziņota parādniekam, iepriekš to neiegrāmatojot atbilstoši šīs regulas 221. panta 1. punktam,
            tomēr, ja šāda paziņošana vairs nav iespējama šīs regulas 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās dēļ, minētajam
            parādniekam principā ir jābūt iespējai saņemt šīs summas atmaksu no dalībvalsts, kas to iekasējusi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.