title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 17. decembrī.#Gergely Szemerey pret Miniszterelnökséget vezető miniszter.#Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējā lauksaimniecības politika – Lauku attīstības atbalsta pasākumi – Agrovides maksājumi – Regula (EK) Nr. 1122/2009 – 23. un 58. pants – Regula (EK) Nr. 1698/2005 – Regula (EK) Nr. 1975/2006 – Atbalsts retas augu sugas kultūrai – Maksājuma pieprasījums – Saturs – Prasība par sertifikātu – Sods neiesniegšanas gadījumā.#Lieta C-330/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 17. decembrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopējā lauksaimniecības politika — Lauku attīstības atbalsta pasākumi — Agrovides maksājumi — Regula (EK) Nr. 1122/2009 — 23. un 58. pants — Regula (EK) Nr. 1698/2005 — Regula (EK) Nr. 1975/2006 — Atbalsts retas augu sugas kultūrai — Maksājuma pieprasījums — Saturs — Prasība par sertifikātu — Sods neiesniegšanas gadījumā”
      Lieta C‑330/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Gyulai Közigazgatási és munkaügyi bíróság (Ģulas Administratīvā un darba lietu tiesa, Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 28. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 8. jūlijā, tiesvedībā

            Gergely Szemerey

      pret

            Miniszterelnökséget vezető miniszter
          , kas ir Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve tiesību pārņēmēja.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan], A. Prehala [A. Prechal] un K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente),
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 24. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  G. Szemerey vārdā – I. Boross un M. Honoré, ügyvédek,

               —

                  Miniszterelnökséget vezető miniszter vārdā – A. Ivanovits un P. Káldy, ügyvédek,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Fehér un G. Koós, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. Chalkias, kā arī O. Tsirkinidou un A. Vasilopoulou, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. von Rintelen un A. Sipos, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 16. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas 2009. gada 30. novembra Regulu (EK) Nr. 1122/2009, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 73/2009 attiecībā uz savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu saskaņā ar minētajā regulā paredzētajām tiešā atbalsta shēmām lauksaimniekiem, kā arī, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz savstarpēju atbilstību saskaņā ar vīna nozarē paredzēto atbalsta shēmu (OV L 316, 65. lpp.), lasot to kopā ar Padomes 2005. gada 20. septembra Regulu (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 277, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2009. gada 25. maija Regulu (EK) Nr. 473/2009 (OV L 144, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1698/2005”), un Komisijas 2006. gada 7. decembra Regulu (EK) Nr. 1975/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem (OV L 368, 74. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2009. gada 9. jūnija Regulu (EK) Nr. 484/2009 (OV L 145, 25. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1975/2006”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp G. Szemerey un Miniszterelnökséget vezető miniszter, kas ir Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve tiesību pārņēmēja (premjerministra kanceleja, kas ir Lauksaimniecības un lauku attīstības departamenta Centrālā biroja, turpmāk tekstā – “birojs”, tiesību pārņēmēja) jautājumā par šī biroja lēmumu, ar kuru noraidīts G. Szemerey iesniegtais “platībatkarīgā” atbalsta pieteikums un viņam piemērots finansiāls sods par šāda pieteikuma iesniegšanas nosacījumu neievērošanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Regula Nr. 1698/2005

               3

               Regulā Nr. 1698/2005 ir noteikti vispārīgie noteikumi par Kopienu atbalstu lauku attīstībai, ko finansē Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA).

               4

               Šajā regulā paredzētais atbalsts lauku attīstībai tiek īstenots, pamatojoties uz četrām asīm, un katrai no tām šīs regulas IV sadaļā ir veltīta atsevišķa iedaļa. 2. iedaļas nosaukums ir “2. Ass – Vides un lauku ainavas uzlabošana”. Šīs regulas 2. iedaļas 36. panta a) punkta iv) apakšpunktā ir precizēts, ka atbalsts saskaņā ar šo iedaļu attiecas uz pasākumiem, kuru mērķis ir ilgtspējīga lauksaimniecības zemes lietošana, paredzot agrovides maksājumus.

               5

               Regulas Nr. 1698/2005 74. panta 3. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis katrai lauku attīstības programmai nodrošina attiecīgas apsaimniekošanas un kontroles sistēmas izveidi, vadošajai iestādei un citām struktūrām nodrošinot skaidru funkciju sadali un nošķīrumu. [..]”

         Regula Nr. 1975/2006

               6

               Regulā Nr. 1975/2006 ir paredzēti specifiski noteikumi par pārbaudes procedūrām un savstarpējo atbilstību attiecībā uz Regulā Nr. 1698/2005 noteiktajiem atbalsta pasākumiem.

               7

               Regulas Nr. 1975/2006 4. pantā “Atbalsta pieteikumi un maksājuma pieprasījumi” ir noteikts:
               “1.   Neskarot īpašus šīs regulas noteikumus, dalībvalstis nosaka attiecīgu atbalsta pieteikuma iesniegšanas procedūru.
               [..]
               3.   Atbalsta pieteikumus un maksājuma pieprasījumus pēc to iesniegšanas var jebkurā laikā koriģēt, ja kompetentā iestāde konstatē acīmredzamu kļūdu.”

               8

               Šīs regulas 5. pantā “Pārbaudes vispārējie principi” ir noteikts:
               “1.   Neskarot šīs regulas īpašus noteikumus, dalībvalstis nodrošina, ka visi Kopienas vai dalībvalstu tiesību aktos vai lauku attīstības programmās noteiktie atbilstības kritēriji ir kontrolējami saskaņā ar pārbaudāmiem rādītājiem, ko nosaka dalībvalstis.
               [..]
               3.   Neskarot īpašos noteikumus, maksājumus nemaksā saņēmējiem, par kuriem ir konstatēts, ka viņi ir mākslīgi radījuši nosacījumus, kas vajadzīgi šādu maksājumu iegūšanai, lai gūtu priekšrocības pretēji attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem.”

               9

               Šīs regulas II daļā “Administrēšanas un pārbaudes noteikumi” ir ietverta I sadaļa “Lauku attīstības atbalsts noteiktiem 2. un 4. ass pasākumiem”. Šīs regulas 10. pants ir ietverts minētās daļas II nodaļā “Pārbaudes, samazinājumi un izslēgšana”. Šajā pantā (“Vispārēji principi”) ir noteikts:
               “1.   Atbalsta pieteikumus un turpmākos maksājuma pieprasījumus pārbauda tā, lai nodrošinātu efektīvu pārbaudi attiecībā uz atbilstību atbalsta piešķiršanas nosacījumiem.
               2.   Dalībvalstis nosaka piemērotas metodes un līdzekļus, lai pārbaudītu katra atbalsta pasākuma atbalsta piešķiršanas nosacījumus.
               [..]
               4.   Atbilstības kritēriju pārbaude ietver administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas.
               5.   Savstarpējās atbilstības ievērošanu pārbauda, izmantojot pārbaudes uz vietas un vajadzības gadījumā administratīvās pārbaudes.
               [..]”

               10

               Regulas Nr. 1975/2006 II nodaļas I iedaļas nosaukums ir “Atbilstības kritēriju ievērošana”. Šīs iedaļas I apakšiedaļā “Pārbaudes” ietvertā 11. panta “Administratīvas pārbaudes” 1. punktā ir noteikts:
               “Administratīvās pārbaudes veic visiem atbalsta pieteikumiem un maksājuma pieprasījumiem, un tās ietver visus elementus, ko ir iespējams atbilstoši pārbaudīt ar administratīviem līdzekļiem. Procedūra nodrošina, ka tiek izdarīti pieraksti par veikto pārbaudes darbu, pārbaudes rezultātiem un pasākumiem, kas veikti attiecībā uz neatbilstībām.”

               11

               Minētās I iedaļas II apakšiedaļas nosaukums ir “Samazinājumi un izslēgšana”. Šajā apakšiedaļā ietvertajā 18. pantā “Samazinājumi un izslēgšana, ja nav ievēroti atbilstības kritēriji” ir noteikts:
               “1.   Ja netiek ievērotas saistības, kas attiecas uz atbalsta piešķiršanu, bet neattiecas uz deklarēto zemes gabala lielumu vai dzīvnieku skaitu, pieprasīto atbalstu samazina vai atsaka.
               2.   Dalībvalsts nosaka atbalsta samazinājuma summu, jo īpaši pamatojoties uz konstatētā pārkāpuma smagumu, apjomu un ilgumu.
               Pārkāpuma smagums ir atkarīgs jo īpaši no pārkāpuma seku nozīmīguma, ņemot vērā mērķus, kuri bija jāsasniedz ar to kritēriju palīdzību, kuri netika ievēroti.
               Pārkāpuma apjomu jo īpaši vērtē, ņemot vērā, kāda šim pārkāpumam ir ietekme uz visu darbību.
               Pārkāpuma ilgumu jo īpaši vērtē pēc tā, cik ilga ir bijusi tā ietekme vai kādas ir iespējas ar pieņemamiem līdzekļiem pārtraukt šo ietekmi.
               3.   Ja pārkāpums ir tīšs, saņēmējs attiecīgajā un turpmākajā kalendārajā gadā tiek izslēgts no attiecīgā pasākuma.”

         Regula Nr. 1122/2009

               12

               Ar Regulu Nr. 1122/2009 tika atcelta Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regula (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko ievieš kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem (OV L 141, 18. lpp.). Saskaņā ar Regulas Nr. 1122/2009 87. pantu šo regulu piemēro atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu periodiem, kuri sākas no 2010. gada 1. janvāra.

               13

               Regulas Nr. 1122/2009 preambulas 19., 28. un 29. apsvērumā ir noteikts:

                        “(19)

                        Lai varētu veikt efektīvu administrēšanu, ir būtiski precīzi iesniegt pieteikumus par vērtības palielināšanu vai piešķirt tiesības uz maksājumu saskaņā ar vienotā maksājuma shēmu. Tāpēc dalībvalstīm jānosaka pieteikuma termiņš, kas nedrīkst būt vēlāk par 15. maiju. Lai vienkāršotu procedūras, jādod dalībvalstīm iespēja nolemt, ka pieteikumu var iesniegt reizē ar vienoto pieteikumu. [..]

                  [..]

                        (28)

                        Obligāti jāievēro atbalsta pieteikumu iesniegšanas un platībatkarīgā atbalsta pieteikumu un visu apstiprinošo dokumentu, līgumu vai deklarāciju grozīšanas termiņi, lai valstu pārvaldes iestādēm dotu iespēju plānot un pēc tam veikt atbalsta pieteikumu pareizības efektīvas pārbaudes. Tādēļ jāparedz termiņš, līdz kuram var iesniegt novēlotus pieteikumus. Turklāt jāpiemēro samazinājums, lai lauksaimnieki būtu ieinteresēti ievērot noteiktos termiņus.

                        (29)

                        Lai dalībvalstis varētu savlaicīgi noteikt tiesības uz maksājumu, ir būtiski, lai lauksaimnieki precīzi termiņā iesniegtu tiesību uz maksājumu pieteikumus. Tāpēc minēto pieteikumu novēlotu iesniegšanu var atļaut tikai tajā papildu termiņā, kas paredzēts jebkuru atbalsta pieteikumu novēlotai iesniegšanai. Jāpiemēro arī preventīva samazinājuma likme, ja vien kavējums nav noticis nepārvaramas varas gadījumā vai ārkārtas apstākļu dēļ.”

               14

               Šīs regulas 23. panta “Novēlota iesniegšana” 1. punktā ir paredzēts:
               “Izņemot 75. pantā minētos nepārvaramas varas gadījumus un ārkārtas apstākļus, ja atbalsta pieteikumu saskaņā ar šo regulu iesniedz pēc attiecīgā termiņa beigām, tad summas, kādas lauksaimnieks būtu tiesīgs saņemt, ja pieteikums būtu iesniegts noteiktajā termiņā, samazina par 1 % par katru nokavēto darbdienu.
               Neskarot konkrētus pasākumus, kas dalībvalstīm jāveic saistībā ar vajadzību savlaicīgi iesniegt apstiprinošus dokumentus, lai varētu plānot un veikt efektīvas pārbaudes, pirmo daļu piemēro arī dokumentiem, līgumiem un deklarācijām, kas jāiesniedz kompetentajai iestādei saskaņā ar 12. un 13. pantu, ja tādi dokumenti, līgumi un deklarācijas ir būtiski attiecībā uz tiesībām saņemt attiecīgo atbalstu. Tādā gadījumā samazinājumu piemēro summai, kas maksājama kā attiecīgais atbalsts.
               Ja kavēšanās ilgst vairāk par 25 kalendārajām dienām, tad pieteikumu uzskata par nepieņemamu.”

               15

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1975/2006 7. pantu, lasot to kopā ar Regulas Nr. 1122/2009 II pielikuma atbilstības tabulu, Regulas Nr. 1122/2009 23. pants ir jāpiemēro mutatis mutandis situācijām, kuras ir noteiktas Regulā Nr. 1975/2006.

               16

               Regulas Nr. 1122/2009 58. pantā “Samazinājumi un nepiešķiršana deklarēšanas pārsnieguma gadījumos” ir noteikts:
               “Ja attiecībā uz kādu kultūraugu grupu platība, kas deklarēta jebkuras platībatkarīgā atbalsta shēmas piemērošanai, izņemot atbalsta shēmas par cietes kartupeļiem un sēklām saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 73/2009 IV sadaļas 1. nodaļas 2. un 5. iedaļu [Padomes 2009. gada 19. janvāra Regula (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 30, 16. lpp.)], pārsniedz saskaņā ar šīs regulas 57. pantu apstiprināto platību, tad atbalstu aprēķina, pamatojoties uz apstiprināto platību, kas samazināta divkāršas konstatētās starpības apmērā, ja minētā starpība ir lielāka par 3 % vai diviem hektāriem, bet ne lielāka par 20 % no apstiprinātās platības.
               Ja starpība ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības, tad par attiecīgo kultūraugu grupu platībatkarīgo atbalstu nepiešķir.
               Ja starpība ir lielāka par 50 %, tad lauksaimniekam atkārtoti nepiešķir atbalstu, kas nepārsniedz summu, kura atbilst deklarētās platības un saskaņā ar šīs regulas 57. pantu apstiprinātās platības starpībai. Minēto summu kompensē saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 885/2006 5.b pantu [Komisijas 2006. gada 21. jūnija Regula (EK) Nr. 885/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (OV L 171, 90. lpp.)]. Ja summu nevar pilnībā kompensēt saskaņā ar minēto pantu trijos kalendārajos gados pēc fakta konstatācijas kalendārā gada, tad atlikušo summu dzēš.”

               17

               Šīs regulas 75. panta “Nepārvarama vara un ārkārtas apstākļi” 1. punktā ir noteikts:
               “Ja lauksaimnieks nav varējis izpildīt savus pienākumus nepārvaramas varas vai ārkārtas apstākļu dēļ, kā minēts [Regulas Nr. 73/2009] 31. pantā, tad viņš saglabā savas tiesības uz atbalstu par to platību, par kuru viņam bija tiesības pretendēt uz atbalstu, kad radās nepārvarama vara vai ārkārtas apstākļi. Turklāt, ja neatbilstība, kas radusies tādas nepārvaramas varas vai ārkārtas apstākļu dēļ, attiecas uz savstarpējo atbilstību, tad attiecīgo samazinājumu nepiemēro.”

         Ungārijas tiesības

               18

               Lauksaimniecības un lauku attīstības ministrijas Noteikumu par prasībām, kas jāievēro, iesniedzot pieteikumu par atbalstu lauksaimniecībai un agrovidei saskaņā ar ELFLA (az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrár-környezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009. (V.14.) FVM rendelet), kas grozīti ar Noteikumiem Nr. 31/2010 (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 61/2009”), 29. panta 3. punktā ir paredzēts:
               “Attiecībā uz mērķa programmām, kuras ir definētas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta aa)–ac) daļā, tādu apdraudēto reto laukaugu audzēšanas gadījumā, kas ir svarīgi no ģenētiskā un kultūru saglabāšanas viedokļa 12. pielikuma nozīmē, vai dārzeņu audzēšanas gadījumā saskaņā ar 13. pielikumu personai, kura ir tiesīga saņemt atbalstu, ir tiesības uz īpašu II nodaļā paredzētu atbalstu konkrētajā gadā un attiecībā uz konkrētām lauksaimniecības zemēm, ja lauksaimniecības pakalpojumu iestāde apliecina, ka attiecīgā augu suga ir augs 12. vai 13. pielikuma nozīmē.”

               19

               Šo noteikumu 43. panta 6. punktā ir paredzēts:
               “Retas augu sugas audzēšanas gadījumā maksājuma pieprasījumam jāpievieno dokuments, kas noformēts, pamatojoties uz 29. panta 3. punkta noteikumiem par retām augu sugām.”

               20

               Šo noteikumu 55. panta 4. punktā ir noteikts:
               “Ja pārbaudes uz vietas ietvaros tiek konstatēts, ka personai, kurai ir tiesības uz atbalstu, nav 29. panta 3. punktā paredzētā sertifikāta, kopējā atbalsta summa par vienu tirdzniecības gadu netiek samaksāta personai, kurai ir tiesības saskaņā ar attiecīgo zemes gabalu.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               21

               2010. gada maijā prasītājs pamatlietā iesniedza vienoto pieteikumu par platībatkarīgo atbalstu. Šis pieteikums attiecās uz atbalsta maksājumu par 52,9 hektāru platību ekoloģisko laukaugu programmas ietvaros, no kuriem 29,69 hektāri bija veltāmi apdraudētai retai laukaugu sugai, kura ir svarīga gan no ģenētiskā viedokļa, gan no kultūru saglabāšanas viedokļa.

               22

               2010. gadam bija raksturīgi plūdi un citi dabas apstākļi, kas traucēja šīs augu sugas sēju. Šī iemesla dēļ prasītājs pamatlietā attiecībā uz 2010. gada jūniju un vēlāk jūliju atsaucās uz nepārvaramas varas gadījumu. Pamatojoties uz Ungārijas iestāžu rekomendācijām, prasītājs pamatlietā grozīja atbalsta pieteikumā minētās platības izmantošanas kodu, deklarējot to kā “atmatā atstātu platību”.

               23

               2011. gada martā pilnvarotais maksātājs noraidīja atbalsta maksājuma pieteikumu, ko bija iesniedzis prasītājs pamatlietā, un noteica šim prasītājam finansiālu sodu 2483953 Ungārijas forintu (HUF) apmērā (aptuveni EUR 7900), kas attiecināms uz trim gadiem un atvelkams no platībatkarīgā atbalsta, uz ko viņš var pretendēt šo gadu laikā. Ar minēto lēmumu šī iestāde apstiprināja arī nepārvaramas varas gadījuma esamību, uz ko bija atsaucies G. Szemerey.

               24

               Prasītājs pamatlietā šo lēmumu pārsūdzēja birojā, kurš šo sūdzību ar 2012. gada 13. janvāra lēmumu noraidīja, pamatojot, ka, iesniedzot platībatkarīgā atbalsta pieteikumu, prasītājs pamatlietā neesot iesniedzis Ungārijas lauksaimniecības pakalpojumu iestādes izdotu retas augu sugas sertifikātu, kas ir vajadzīgs, lai pretendētu uz pieprasīto atbalstu (turpmāk tekstā – “attiecīgais sertifikāts”).

               25

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka noteikumus par sertifikātiem, kas tiek izdoti par retām augu sugām, kuras paredzētas Noteikumos Nr. 61/2009, faktiski Ungārijas likumdevējs ir grozījis no 2010. gada 30. marta. Kopš šo grozījumu stāšanās spēkā atbalsta pieteicējam ir pienākums sertifikātu iesniegt vienlaikus ar vienoto platībatkarīgā atbalsta pieteikumu, proti, šajā gadījumā – līdz 2010. gada 15. maijam, lai gan pirms šī tiesību akta grozījuma minētais sertifikāts bija jāiesniedz tikai tad, kad notiek pārbaude uz vietas.

               26

               Tā kā G. Szemerey attiecīgo sertifikātu nebija iesniedzis vienlaikus ar platībatkarīgā atbalsta pieteikumu, birojs uzskatīja, ka ar attiecīgajām retajām augu sugām saistītie zemes gabali nevar tikt ņemti vērā, nosakot atbalsta summas apmēru. Birojs faktiski uzskatīja, ka prasītāja pamatlietā pieteikumā bija uzrādīta vairāk nekā 50 % atšķirība starp deklarēto platību un apstiprināto platību. Līdz ar to birojs uzskatīja, ka G. Szemerey atbalsta pieteikumā esot pieļauts “deklarēšanas pārsniegums” Regulas Nr. 1122/2009 izpratnē, un nolēma piemērot šīs regulas 58. pantā paredzētos sodus. Vēl birojs savā lēmumā uzskatīja, ka, tā kā šīs retās augu sugas sēšana parasti notiekot pavasarī, G. Szemerey bija iespējams atbalsta pieteikuma iesniegšanas brīdī zināt, ka viņš nevarēs iegūt attiecīgo sertifikātu līdz 2010. gada 15. maijam, līdz ar to viņam esot bijusi iespēja no šī brīža labot savu pieteikumu par citām augu sugām, kas nav retas.

               27

               Prasītājs pamatlietā šo biroja lēmumu pārsūdzēja Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (Ģulas Administratīvā un darba lietu tiesa), apstrīdot tā tiesiskumu.

               28

               Šādos apstākļos Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (Ģulas Administratīvā un darba lietu tiesa) nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai elastības princips un princips par iespēju grozīt Regulas Nr. 796/2004 preambulas 20. un 27. apsvēruma un Regulas Nr. 1122/2009 preambulas 18., 23. un 26. apsvēruma izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja tiek audzēta reta augu suga, maksājuma pieteikumam ir jāpievieno sertifikāts par retu augu sugu, ņemot vērā administratīvo praksi, saskaņā ar kuru sertifikātu ir iespējams pieprasīt tikai pirms maksājuma pieteikuma laikā no 2. līdz 15. aprīlim, to ir iespējams pievienot tikai vienlaicīgi ar vienotā maksājuma pieteikuma iesniegšanu un valsts tiesiskajā regulējumā nav ļauts labot tos trūkumus pieteikumā, kas radušies sertifikāta neesamības dēļ?

                        2)

                        Vai šī sistēma atbilst dalībvalsts pienākumam neapdraudēt kopējās lauksaimniecības politikas mērķus, vai arī var tikt atzīts, ka 2010. gadā, brīdī, kad tika grozīts tiesiskais regulējums, lauksaimniekiem, kuri audzē retus augus, Savienības tiesībās paredzēto tiesību saņemt atbalstu izpilde bija neiespējama vai pārlieku sarežģīta un neparedzama?

                        3)

                        Vai Regulas Nr. 796/2004 preambulas 57. apsvērumam, Regulas Nr. 1122/2009 preambulas 75. apsvērumam un, it īpaši, samērīguma principam atbilst administratīvā prakse, ar kuru sertifikāta par retu augu sugu neesamības gadījumā, neņemot vērā nolūku, neuzmanību vai citus apstākļus, tiek noteikts sods par pārdeklarēšanu attiecībā uz visu maksājuma pieteikumu, pat ja maksājuma pieteikums pārējā daļā un attiecībā uz visu zemes gabalu atbilst prasībām atbalsta saņemšanai un lauksaimnieks audzē deklarētus augus deklarētā platībā?

                        4)

                        Vai Regulas Nr. 796/2004 preambulas 67. vai 71. apsvērumā vai Regulas Nr. 1122/2009 preambulas 75. apsvērumā paredzētie atbrīvojuma iemesli ir piemērojami gadījumā, ja lauksaimnieks kā ārkārtas apstākli norāda pretrunīgu vai nepietiekamu administratīvo praksi un var pierādīt, ka viņa kļūdu pilnībā vai daļēji ir izraisījusi administratīvās iestādes rīcība?

                        5)

                        Vai apstiprināts paziņojums par nepārvaramas varas situāciju, ko lauksaimnieks ir iesniedzis saistībā ar pilnīgu ražas (sējas) zudumu, var tikt uzskatīts par pareizu informāciju, uz kuru ir atsauce Regulas Nr. 796/2004 preambulas 67. apsvērumā vai Regulas Nr. 1122/2009 preambulas 93. apsvērumā, kas atbrīvo lauksaimnieku no pienākuma iesniegt sertifikātu par retu augu sugu un tādējādi atbrīvo viņu no soda saistībā ar visu maksājuma pieprasījumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pieņemamību

               29

               Ungārijas valdība izvirza iebildi par prejudiciālo jautājumu nepieņemamību, pamatojot, ka tie attiecoties nevis uz attiecīgā Savienības tiesiskā regulējuma normatīvajām tiesību normām, bet gan tikai uz Regulas Nr. 796/2004 un Regulas Nr. 1122/2009 preambulu apsvērumiem.

               30

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestajā valsts tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai atrisināt strīdu, kuru izskata valsts tiesa. Tālab Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas valsts tiesām ir vajadzīgas, lai izlemtu tajās iesniegtās lietas, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai ir nosūtījušas šīs tiesas (spriedums Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               31

               Līdz ar to, lai arī no formālā viedokļa iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu jautājumu tikai ar Regulas Nr. 796/2004 un Regulas Nr. 1122/2009 preambulas apsvērumu interpretāciju, šāds apstāklis neliedz Tiesai sniegt iesniedzējtiesai visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot tās iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām ir atsaukusies. Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, it īpaši no nolēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pamatojuma, ir jāizdala tie tiesību elementi, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (pēc analoģijas skat. spriedumu Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Šajā ziņā netiek apstrīdēts, ka atbalsta pieteikumu, par ko ir strīds pamatlietā, prasītājs pamatlietā iesniedza par agrovides maksājumiem, kas ir paredzēti Regulas Nr. 1698/2005 36. panta a) punkta iv) apakšpunktā, kura īstenošanas kārtība ir noteikta Regulā Nr. 1975/2006, it īpaši attiecībā uz pārbaudes un savstarpējās atbilstības procedūrām. Turklāt no Regulas Nr. 1975/2006 7. panta izriet, ka noteiktas Regulas Nr. 796/2004, kura aizstāta ar Regulu Nr. 1122/2009, tiesību normas, īpaši pēdējās minētās 23. pants, ir piemērojamas mutatis mutandis tāda veida atbalsta pieteikumiem kā pamatlietā izskatāmais. Netiek apšaubīts arī tas, ka pamatlietas apstākļiem ir tikusi piemērota Regulas Nr. 1122/2009 58. panta trešā daļa.

               33

               Līdz ar to būtu jāsaprot, ka iesniedzējtiesa ar saviem jautājumiem būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības un, it īpaši, tās šo tiesību normas par agrovides maksājumiem, kuras ir minētas šī sprieduma iepriekšējā punktā, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā, pirmkārt, kā viens no agrovides atbalsta pieteikuma pieņemamības nosacījumiem tiek izvirzīta prasība, ka pieteicējs vēlākais vienlaikus ar savu maksājuma pieteikumu pilnvarotajam maksātājam iesniedz tādu dokumentu kā izskatāmais sertifikāts, un kurā, otrkārt, ir noteikts, ka, neiesniedzot šādu dokumentu noteiktajā termiņā, šis pieteicējs ir jāsoda, noraidot visu viņa pieteikumu, kā arī samazinot maksājamo atbalstu par nākamajiem trim gadiem.

               34

               No tā izriet, ka prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.

         Par pirmo un otro jautājumu

               35

               Iesniedzējtiesa ar savu pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizskata kopā, būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1122/2009 23. pants, lasot to kopā ar Regulu Nr. 1698/2005 un Regulu Nr. 1975/2006, nepieļauj, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā pamatlietā agrovides atbalsta pieteicējam tiek prasīts vienlaikus ar savu atbalsta pieteikumu iesniegt pilnvarotajam maksātājam sertifikātu par retu augu sugu, kas tam rada tiesības uz šāda atbalsta saņemšanu.

               36

               Vispirms ir jānorāda, ka nevienā no šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajām regulām nav skaidri paredzētas tādas tiesību normas, kas nepieļautu šādu valsts tiesisko regulējumu.

               37

               Runājot par lauku attīstības programmām, Regulas Nr. 1698/2005 74. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstīm attiecībā uz katru šādu programmu ir jāizveido sistēma, kas ļautu nodrošināt minēto programmu efektīvu kontroli.

               38

               Īpaši jau Regulas Nr. 1975/2006 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, ka visi Kopienas vai dalībvalstu tiesību aktos vai lauku attīstības programmās noteiktie atbilstības kritēriji ir kontrolējami saskaņā ar pārbaudāmiem rādītājiem, ko nosaka dalībvalstis. Ņemot vērā šī panta 3. punktu, šiem rādītājiem ir jābūt tādiem, kas ļauj pārliecināties, ka neviena persona nevar ļaunprātīgi saņemt maksājumus un tādējādi gūt priekšrocības pretēji atbalsta shēmas mērķiem.

               39

               Šajā ziņā Regulas Nr. 1975/2006 10. pantā paredzētie vispārējie principi, kas regulē atbalsta pieteikumu un maksājumu pieprasījumu pārbaudes, ļauj dalībvalstīm brīvi noteikt atbilstošas atbalsta piešķiršanas nosacījumu pārbaudes metodes un līdzekļus attiecībā uz katru atbalsta pasākumu. Šī panta 4. punktā ir precizēts, ka atbilstības kritēriju pārbaude notiek, pamatojoties uz administratīvām pārbaudēm un pārbaudēm uz vietas. Administratīvo pārbaužu gadījumā Regulas Nr. 1975/2006 11. pantā ir noteikts, ka tās ir jāveic visiem atbalsta pieteikumiem un maksājuma pieprasījumiem un tajās ir jāietver visi elementi, ko var pārbaudīt un kas ir jāpārbauda ar administratīviem līdzekļiem.

               40

               Šajā lietā birojs un Ungārijas valdība apgalvo – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka attiecīgā sertifikāta iesniegšana ir viens no valsts tiesībās izvirzītajiem atbalsta pieteikuma pieņemamības nosacījumiem, kas kompetentajām iestādēm ļaujot veikt ex ante pārbaudi par pieteicēja atbilstību konkrētajai atbalsta shēmai un kura mērķis ir stiprināt pārbaužu efektivitāti. Šajā ziņā prasība, ka šāds sertifikāts ir jāiesniedz vienlaikus ar atbalsta pieteikumu, ļaujot rūpēties, lai maksājumi netiktu veikti pirms pārbaužu pabeigšanas, un tādējādi nodrošināt šādu pārbaužu preventīvo iedarbību atbilstoši Savienības likumdevēja nodomam, kas ir pausts Regulas Nr. 1975/2006 preambulas 4. apsvērumā.

               41

               No tā izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, kurā kā viens no agrovides atbalsta pieteikuma pieņemamības nosacījumiem ir paredzēta prasība, ka šāda atbalsta pieteicējam vēlākais vienlaikus ar šāda pieteikuma iesniegšanu pilnvarotajam maksātājam ir jāiesniedz tāds sertifikāts kā pamatlietā, ietilpst dalībvalsts novērtējuma brīvībā saskaņā ar Regulas Nr. 1975/2006 5., 10. un 11. pantu un atbilst šajās tiesību normās izvirzītajam mērķim par pārbaužu efektivitātes nodrošināšanu.

               42

               Taču pasākumi, ko dalībvalstis veic savas novērtējuma brīvības ietvaros, nedrīkst aizskart nedz Regulu Nr. 1698/2005, Nr. 1975/2006 un Nr. 1122/2009 noteikumu lietderīgo iedarbību, nedz Savienības tiesību vispārējos principus, īpaši samērīguma principu (pēc analoģijas skat. spriedumu Bonn Fleisch, C‑1/06, EU:C:2007:396, 40. punkts) un tiesiskās noteiktības principu (pēc analoģijas skat. rīkojumu Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, 31. un 32. punkts).

               43

               Pirmkārt, prasītājs pamatlietā savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka šis regulējums ir nesamērīgs tāpēc, ka tajā ir paredzēts termiņš, pēc kura beigām trūkumu novēršana atbalsta pieteikumā vairs nav iespējama, ja attiecīgo sertifikātu nav bijis iespējams pievienot šajā termiņā.

               44

               Šajā ziņā, kā tas ir minēts Regulas Nr. 1122/2009 preambulas 19. un 28. apsvērumā, ir jānorāda – tas, ka dalībvalstis nosaka atbalsta pieteikumu un šiem pieteikumiem pievienojamo apstiprinošo dokumentu iesniegšanas termiņus, ir obligāts nosacījums efektīvas pārvaldības un pārbaudes mērķa īstenošanai, kas ir izvirzīts Savienības tiesībās lauksaimniecības atbalsta jomā.

               45

               Šādos gadījumos Regulas Nr. 1122/2009 23. pantā ir skaidri paredzēts, ka attiecībā uz pieteikumu un apstiprinošo dokumentu iesniegšanas procedūrām pēc dalībvalstu noteiktā galīgā datuma ir jāparedz papildu 25 dienu termiņš, kurā ir atļauta šādu pieteikumu un dokumentu novēlota iesniegšana – ar nosacījumu, ka tiek piemērots šajā noteikumā paredzētais sods.

               46

               Birojs tiesas sēdē Tiesā apstiprināja, ka pamatlietā izskatāmajā valsts tiesiskajā regulējumā saskaņā ar Regulas Nr. 1122/2009 23. panta 1. punktu ir paredzēts papildu 25 dienu termiņš novēlotai attiecīgā sertifikāta iesniegšanai, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               47

               Otrkārt, runājot par iespējamo tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, ko apgalvojis prasītājs pamatlietā un kurš izriet no fakta, ka 2010. gadā tika grozīta tādu dokumentu kā attiecīgais sertifikāts iesniegšanas kārtība, ir jāatgādina, ka šis princips paredz, ka tiesiskajam regulējumam, kas indivīdiem rada nelabvēlīgas sekas, ir jābūt skaidram un precīzam un tā piemērošanai ir jābūt paredzamai attiecīgajām personām (rīkojums Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               48

               Tiesa jau ir lēmusi, ka indivīds nevar paļauties uz to, ka tiesību akti pilnīgi noteikti netiks mainīti, bet vienīgi apstrīdēt šādu grozījumu piemērošanas noteikumus. Šajā ziņā tiesiskās noteiktības princips it īpaši prasa, lai likumdevējs ņemtu vērā uzņēmēju īpašo stāvokli un vajadzības gadījumā paredzētu pielāgošanas noteikumus jauno tiesību normu piemērošanai (rīkojums Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               49

               Šajā lietā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai pamatlietā izskatāmā jaunā valsts tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā kārtība attiecīgajiem uzņēmējiem deva iespēju saprātīgos apstākļos pielāgoties šī regulējuma prasībām un vai tā īpaši prasītājam pamatlietā deva iespēju pieprasīt, saņemt un iesniegt attiecīgo sertifikātu termiņā, kāds bija noteikts šā valsts tiesiskā regulējuma attiecīgi grozītajā redakcijā.

               50

               Šajā ziņā iesniedzējtiesai būs īpaši jāpārbauda, vai, kā to apgalvo birojs, prasība par retu augu sugu sertifikātu nav jauna prasība un vai jaunajā tiesiskajā regulējumā tomēr nav noteikts obligāts gala termiņš šāda sertifikāta pieprasīšanai kompetentajās iestādēs, un, vajadzības gadījumā, šie elementi jāņem vērā savā vērtējumā.

               51

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1122/2009 23. pants, lasot to kopā ar Regulu Nr. 1698/2005 un Regulu Nr. 1975/2006, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā pamatlietā agrovides atbalsta pieteicējam vienlaikus ar atbalsta pieteikumu tiek prasīts iesniegt pilnvarotajam maksātājam sertifikātu par retu augu sugu, kas tam rada tiesības uz šāda atbalsta saņemšanu, taču ar nosacījumu, ka šāds tiesiskais regulējums attiecīgajiem uzņēmējiem ir devis iespēju saprātīgos apstākļos pielāgoties šī regulējuma prasībām; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par trešo, ceturto un piekto jautājumu

               52

               Iesniedzējtiesa ar savu trešo, ceturto un piekto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1122/2009 58. panta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā noteikumā paredzētais sods ir piemērojams agrovides atbalsta pieteicējam, kurš savam atbalsta pieteikumam nav pievienojis tādu dokumentu kā attiecīgais sertifikāts.

               53

               Vispirms ir jāuzsver, ka pamatlietas puses nav vienisprātis par iemesliem, kādēļ prasītājs pamatlietā attiecīgo sertifikātu nav iesniedzis valsts tiesiskajā regulējumā noteiktajā termiņā. Prasītājs pamatlietā uzskata, ka šīs situācijas cēlonis ir nepārvaramas varas gadījums, kas viņam ir liedzis iesēt attiecīgo augu sugu un tādējādi savlaicīgi iegūt šo sertifikātu. Savukārt birojs apgalvo, ka šo sertifikātu bija iespējams iegūt pirms attiecīgās augu sugas iesēšanas un līdz ar to arī iesniegt noteiktajā termiņā.

               54

               Katrā ziņā netiek apstrīdēts, ka prasītāja pamatlietā pieļautā kļūda tika sodīta, pamatojoties uz Regulas Nr. 1122/2009 58. panta trešo daļu par samazinājumiem un nepiešķiršanu “deklarēšanas pārsnieguma” gadījumos atbalsta pieteikumos saskaņā ar platībatkarīgā atbalsta shēmām. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītājam pamatlietā pārmestais pārkāpums attiecas nevis uz saistībām attiecībā uz atbalsta pieteikumā deklarēto platības lielumu, bet gan uz pienākumu noteiktā termiņā iesniegt attiecīgo sertifikātu, kas apstiprina, ka atbalsta piešķiršanas nosacījumi ir izpildīti.

               55

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka uz šo pārkāpumu attiecas nevis Regulas Nr. 1122/2009 58. pants, bet gan šīs regulas 23. panta 1. punkta otrā un trešā daļa, jo, kā iepriekš norādīts šī sprieduma 45. punktā, šajā pēdējā noteikumā ir paredzēti īpaši sodi par šāda veida pārkāpumiem.

               56

               Kā noteikts šajā pēdējā noteikumā, izņemot šīs regulas 75. pantā minētos nepārvaramas varas gadījumus un ārkārtas apstākļus, ja atbalsta pieteikumu iesniedz pēc attiecīgā termiņa beigām, tad saskaņā ar pieprasīto atbalstu maksājamās summas samazina par 1 % par katru nokavēto darbdienu. Turklāt šajā noteikumā vēl ir paredzēts, ka, ja kavēšanās ilgst vairāk par 25 kalendārajām dienām, pieteikumu uzskata par nepieņemamu.

               57

               No tā izriet, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kad atbalsta pieteicējs attiecīgo sertifikātu nav iesniedzis nedz termiņā, kas ir noteikts atbalsta pieteikuma iesniegšanai, nedz papildu 25 dienu termiņā, kas ir paredzēts šāda pieteikuma un tam pievienojamo apstiprinošo dokumentu novēlotai iesniegšanai, Regulas Nr. 1122/2009 23. panta 1. punkta trešajā daļā kā vienīgais sods ir paredzēts maksājuma pieprasījuma atzīšana par nepieņemamu.

               58

               Tā kā jautājums, vai prasītājam pamatlietā pārmestais pārkāpums ir radies nepārvaramas varas gadījuma dēļ un vai tādēļ viņš var izvairīties no Regulas Nr. 1122/2009 23. panta 1. punkta trešajā daļā paredzētā soda, attiecas uz faktu novērtējumu, iesniedzējtiesai pašai ir jāpārbauda, vai šāds pārkāpums ir radies no uzņēmēja neatkarīgu, neparastu un neparedzamu apstākļu dēļ, kuru sekas nav bijis iespējams novērst, neraugoties uz šī uzņēmēja izrādīto pienācīgo rūpību (šajā ziņā skat. spriedumu Parras Medina, C‑208/01, EU:C:2002:593, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               59

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo, ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1122/2009 58. panta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā noteikumā paredzētais sods nav piemērojams agrovides atbalsta pieteicējam, kurš savam atbalsta pieteikumam nav pievienojis tādu dokumentu kā attiecīgais sertifikāts. Šīs regulas 23. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šāds pārkāpums principā nozīmē agrovides atbalsta maksājuma pieprasījuma nepieņemamību.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               60

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           23. pants Komisijas 2009. gada 30. novembra Regulā (EK) Nr. 1122/2009, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 73/2009 attiecībā uz savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu saskaņā ar minētajā regulā paredzētajām tiešā atbalsta shēmām lauksaimniekiem, kā arī, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz savstarpēju atbilstību saskaņā ar vīna nozarē paredzēto atbalsta shēmu, lasot to kopā ar Padomes 2005. gada 20. septembra Regulu (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA), kas grozīta ar Padomes 2009. gada 25. maija Regulu (EK) Nr. 473/2009, un Komisijas 2006. gada 7. decembra Regulu (EK) Nr. 1975/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem, kas grozīta ar Komisijas 2009. gada 9. jūnija Regulu (EK) Nr. 484/2009, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā pamatlietā agrovides atbalsta pieteicējam vienlaikus ar atbalsta pieteikumu tiek prasīts iesniegt pilnvarotajam maksātājam sertifikātu par retu augu sugu, kas tam rada tiesības uz šāda atbalsta saņemšanu, taču ar nosacījumu, ka šāds tiesiskais regulējums attiecīgajiem uzņēmējiem ir devis iespēju saprātīgos apstākļos pielāgoties šī regulējuma prasībām; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

                           2)

                           Regulas Nr. 1122/2009 58. panta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā noteikumā paredzētais sods nav piemērojams agrovides atbalsta pieteicējam, kurš savam atbalsta pieteikumam nav pievienojis tādu dokumentu kā attiecīgais sertifikāts, kas tam rada tiesības uz šāda atbalsta saņemšanu. Šīs regulas 23. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šāds pārkāpums principā nozīmē agrovides atbalsta maksājuma pieprasījuma nepieņemamību.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – ungāru.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15.martā.#The Queen, pēc lūguma, ko izteica Dany Bidar pret London Borough of Ealing un Secretary of State for Education and Skills.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Apvienotā Karaliste.#Eiropas Savienības pilsonība - EKL 12. un 18. pants - Atbalsts, ko studentiem piešķir subsidēta aizdevuma veidā - Norma, kas nosaka šāda aizdevuma piešķiršanu tikai valsts teritorijā dzīvojošiem studentiem.#Lieta C-209/03.

text:
      Lieta C-209/03
      The Queen pēc lūguma, ko iesniedza Dany Bidar,
      pret
      London Borough of Ealing un Secretary of State for Education and Skills
      [High Court of Justice (England& Wales), Queen's Bench Division (AdministrativeCourt) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Eiropas Savienības pilsonība – EKL 12. un 18. pants – Atbalsts, ko studentiem piešķir subsidēta aizdevuma veidā – Norma, kas nosaka šāda aizdevuma piešķiršanu tikai valsts teritorijā pastāvīgi dzīvojošiem studentiem
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2004. gada 11. novembrī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     EK līgums – Piemērošanas joma saistībā ar jebkādas diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ – Atbalsts, kas piešķirts studentiem
            uzturēšanās izdevumu segšanai – Iekļaušana – Valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka šāda aizdevuma piešķiršanu tikai valsts
            teritorijā pastāvīgi dzīvojošiem studentiem – Neiespējamība, ka studentus, kas ir citas dalībvalsts pilsoņi, varētu uzskatīt
            par pastāvīgi dzīvojošiem Apvienotajā Karalistē – Nepieļaujamība
      (EKL 12. pants)
      2.     Prejudiciāli jautājumi – Interpretācija – Interpretējošu spriedumu iedarbība laikā – Atpakaļejošs spēks – Tiesas noteikts
            ierobežojums – Nosacījumi – Sprieduma finansiālo seku nozīme attiecīgajai dalībvalstij – Neizšķirīgs kritērijs
      (EKL 234. pants)
      1.     Atbalsts – vai tas būtu subsidētu aizdevumu, vai stipendiju veidā –, ko piešķir studentiem, kuri likumīgi uzturas uzņemošajā
         dalībvalstī, un kas paredzēts uzturēšanās izdevumu segšanai, ietilpst Līguma piemērošanas jomā saistībā ar diskriminācijas
         aizliegumu, kas noteikts EK līguma 12. panta pirmajā daļā.

      Šī norma ir interpretējama tādējādi, ka tā iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kas studentiem dod tiesības uz šādu
         atbalstu tikai tad, ja tie pastāvīgi dzīvo uzņemošajā dalībvalstī, pilnībā izslēdzot iespēju, ka citas dalībvalsts pilsonis
         kā students varētu iegūt šeit pastāvīgi dzīvojošas personas statusu, kaut arī šis pilsonis likumīgi uzturas uzņemošajā dalībvalstī
         un tur ir mācījies būtisku vidusskolas [mācību laika] daļu, un tādējādi ir izveidojis reālu saikni ar šīs valsts sabiedrību.

      Protams, ir leģitīmi, ka dalībvalsts piešķir šādu atbalstu tikai studentiem, kas ir pierādījuši zināmu integrācijas pakāpi
         minētās valsts sabiedrībā. Tomēr tā nevar prasīt, lai attiecīgie studenti pierāda, ka tiem ir saikne ar šīs dalībvalsts darba
         tirgu. Savukārt to, ka pastāv zināma integrācijas pakāpe, var pamatot ar konstatējumu, ka attiecīgais students zināmu laiku
         ir uzturējies uzņemošajā dalībvalstī.

      Tomēr, izslēdzot jebkādu iespēju citas dalībvalsts pilsonim kā studentam iegūt šajā valstī pastāvīgi dzīvojošas personas statusu,
         minētais regulējums liedz šādam pilsonim, neatkarīgi no viņa reālās integrācijas pakāpes, jebkādu iespēju izmantot tiesības
         uz atbalstu un tādējādi liedz viņam turpināt mācības ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts pilsonim, kas atrodas
         tādā pašā situācijā.

      (sal. ar 48., 57.–59., 61.–63. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
      2.     Tiesas sniegtā Kopienu tiesību normas interpretācija aprobežojas ar paskaidrojumiem un precizējumiem par šīs normas nozīmi
         un piemērojamību, kā šī norma bija jāuztver un jāpiemēro kopš brīža, kad tā stājās spēkā. No tā izriet, ka šādi interpretētu
         normu tiesnesis var piemērot un viņam tā ir jāpiemēro attiecībā uz tiesiskām attiecībām, kas radušās un nodibinājušās pirms
         sprieduma pasludināšanas attiecībā uz lūgumu sniegt interpretāciju, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj kompetentajās
         tiesās uzsākt prāvu par minētās normas piemērošanu. Tikai izņēmuma gadījumos, piemērojot vispārējo tiesiskās noteiktības principu,
         kas raksturīgs Kopienu tiesību sistēmai, Tiesa var būt spiesta ierobežot iespēju jebkurai ieinteresētajai personai atsaukties
         uz Tiesas interpretēto normu, apstrīdot labā ticībā nodibinātas tiesiskās attiecības. Finansiālās sekas, kas var rasties dalībvalstij
         sakarā ar prejudiciālu nolēmumu, nav pietiekams pamats ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā.

      (sal. ar 66.–68. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 15. martā (*)

      Eiropas Savienības pilsonība – EKL 12. un 18. pants – Atbalsts, ko studentiem piešķir subsidēta aizdevuma veidā – Norma, kas nosaka šāda aizdevuma piešķiršanu tikai valsts teritorijā pastāvīgi dzīvojošiem studentiem
      Lieta C-209/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court), Apvienotā Karaliste, iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 12. februārī un Tiesā reģistrēts 2003. gada 15. maijā,
         tiesvedībā

      The Queen pēc lūguma, ko iesniedza

      Dany Bidar,

      pret
      London Borough of Ealing,

      Secretary of State for Education and Skills.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents) un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], J. Klučka [J. Klučka] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 28. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Bidāra [Bidar] vārdā – R. Skennels [R. Scannell] un M. Sordžo [M. Soorjoo], barristers, un Dž. Lukmani [J. Luqmani], solicitor,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāve, kam palīdz E. Šarpstone [E. Sharpston], QC, un K. Lūiss [C. Lewis], barrister,

      –       Dānijas valdības vārdā – J. Molde [J. Molde], pārstāvis,

      –       Vācijas valdības vārdā – K. D. Kvasovskis [C.‑D. Quassowski] un A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāvji,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un S. Berheota-Nunjesa [C. Bergeot-Nunes], pārstāvji,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – K. M. Viselsa [C. M. Wissels] un H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāves,

      –       Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –       Somijas valdības vārdā – T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – N. Jerela [N. Yerrell] un M. Kondu [M. Condou], pārstāves,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 11. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 12. panta pirmās daļas un EKL 18. panta interpretāciju.
      2       Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Bidāru un London Borough of Ealing  un Secretary of State for Education and Skills (izglītības un arodmācību ministru) sakarā ar viņa lūguma noraidīšanu piešķirt subsidētu aizdevumu studentam uzturēšanās
         izdevumu segšanai.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       EKL 12. panta pirmā daļa paredz:
      “Piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”
      4       EKL 18. panta 1. punkts ir šāds:
      “Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus
         un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.”

      5       EKL 149. pants paredz:
      “1.      Veicinot dalībvalstu sadarbību un vajadzības gadījumā atbalstot un papildinot to rīcību, Kopiena sekmē pilnvērtīgās izglītības
         attīstību, pilnīgi respektējot dalībvalstu atbildību par mācību saturu un izglītības sistēmu organizāciju, kā arī kultūru
         un valodu dažādību.

      2.      Kopienas rīcības mērķi ir:
      –       attīstīt Eiropas dimensiju izglītībā, jo īpaši ar dalībvalstu valodu mācīšanu un popularizēšanu;
      –       veicināt studentu un mācībspēku mobilitāti, inter alia veicinot diplomu un mācību laika akadēmisku atzīšanu;

      –       sekmēt izglītības iestāžu sadarbību;
      –       attīstīt informācijas un pieredzes apmaiņu par jautājumiem, kas ir kopīgi dalībvalstu izglītības sistēmām;
      –       palīdzēt attīstīties jaunatnes apmaiņai un darbaudzinātāju apmaiņai;
      –       veicināt tālmācības attīstību.
      [..]
      4.      Lai palīdzētu sasniegt šajā pantā minētos mērķus, Padome
      –       saskaņā ar 251. pantā minēto procedūru un apspriedusies ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju un Reģionu komiteju, paredz
         veicināšanas pasākumus, kas neietver dalībvalstu normatīvo aktu saskaņošanu;

      –       pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu pieņem ieteikumus.”
      6       Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/364/EEK par uzturēšanās tiesībām (OV L 180, 26. lpp.) 1. panta 1. punktā ir paredzēts,
         ka dalībvalstis piešķir uzturēšanās tiesības citu dalībvalstu pilsoņiem, kam nav šādu tiesību saskaņā ar citiem Kopienu tiesību
         aktu noteikumiem, un to ģimenes locekļiem ar nosacījumu, ka šiem pilsoņiem un to ģimenes locekļiem uzņemošajā dalībvalstī
         ir pilna apdrošināšana slimības gadījumiem un ir pietiekami daudz līdzekļu, lai nekļūtu par apgrūtinājumu minētās valsts sociālās
         palīdzības sistēmai, kamēr tie šajā valstī uzturas.

      7       Saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu, uzturēšanās tiesības paliek spēkā tik ilgi, kamēr minēto tiesību izmantotāji ievēro
         tās 1. pantā izklāstītos nosacījumus.

      8       Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīvas 93/96/EEK par studentu uzturēšanās tiesībām (OV L 317, 59. lpp.) septītais apsvērums nosaka:
      “[..] saskaņā ar Kopienas tiesību aktu pašreizējo nostādni, kas izriet no Tiesas prakses, studentiem piešķirta palīdzība [atbalsts]
         nav [EEK] Līguma kompetencē [neietilpst [EEK] līguma piemērošanas jomā] tā 7. panta [jaunajā redakcijā – EK līguma 6. pants,
         jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 12. pants] izpratnē.”

      9       Minētās direktīvas 1. pants paredz:
      “Lai paredzētu nosacījumus, kas ļautu efektīvāk īstenot uzturēšanās tiesības, un lai nediskriminējošā veidā garantētu arodmācību
         pieejamību dalībvalstu pilsoņiem, kas uzņemti arodmācību kursos kādā citā dalībvalstī, dalībvalstis atzīst visu to studentu
         uzturēšanās tiesības, kas ir kādas dalībvalsts pilsoņi un kam minētās tiesības nepienākas saskaņā ar citiem Kopienas tiesību
         aktiem, kā arī tādu studentu laulātajiem un viņu apgādājamiem bērniem, ja students attiecīgajai valsts iestādei, vai nu iesniedzot
         deklarāciju, vai citā vismaz līdzvērtīgā veidā pēc viņa ieskatiem, pierāda, ka viņam ir pietiekami uzturlīdzekļi, lai viņš
         dzīvesvietas laikā neapgrūtinātu uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu, ar noteikumu, ka students
         ir uzņemts atzītā izglītības iestādē, kur viņa galvenais mērķis ir piedalīties arodmācību kursā, un ka uzņēmējā [uzņemošajā]
         dalībvalstī viņam ir veselības apdrošināšana pret visiem apdraudējumiem.”

      10     Tās pašas direktīvas 3. pants paredz:
      “Šī direktīva neļauj pretendēt uz iztikas stipendiju [stipendiju uzturēšanās izdevumu segšanai] uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī
         studentiem, kuriem piešķirtas uzturēšanās tiesības.”

      11     Direktīvas 90/364 un 93/96 ir atceltas no 2006. gada 30. aprīļa ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu
         2004/38/EK par Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (OV
         L 229, 35. lpp.); saskaņā ar tās 40. pantu dalībvalstīm tā ir jātransponē līdz 2006. gada 30. aprīlim.

       Valsts tiesiskais regulējums
      12     Anglijā un Velsā finansiālais atbalsts, ko studenti saņem uzturēšanās izdevumu segšanai, atbilstoši Education (Student Support) Regulations 2001 [2001. gada noteikumi par izglītību (finansiāls atbalsts studentiem), turpmāk tekstā – “Student Support Regulations”], galvenokārt tiek piešķirts aizdevuma veidā.

      13     Atbilstoši Student Support Regulations studenti, kas saņem aizdevumu, saņem 75 % no aizdevuma maksimālās summas, pārējos 25 % piešķir atkarībā no studenta finansiālā
         stāvokļa un viņa vecāku vai partnera finansiālā stāvokļa. Aizdevumu piešķir ar procentu likmi, kas atkarīga no inflācijas
         līmeņa un tādējādi ir zemāka par parasto likmi, ko piemēro komerckredītiem. Aizdevums ir jāatmaksā pēc tam, kad students ir
         beidzis studijas un ar nosacījumu, ka viņa ienākumi ir lielāki par GBP 10 000. Tādā gadījumā viņš katru gadu atmaksā summu,
         kas atbilst 9 % no ienākumu daļas, kas pārsniedz GBP 10 000, līdz aizdevums ir pilnībā atmaksāts.

      14     Saskaņā ar Student Support Regulations 4. pantu persona var saņemt studējošā kredītu [aizdevumu] studijām konkrētā programmā, ja viņa stāvoklis atbilst aprakstam,
         kas ietverts Student Support Regulations 1. pielikumā (“Schedule 1”).

      15     Atbilstoši minētā pielikuma 1. punktam persona var saņemt studējošā kredītu, ja tā pastāvīgi dzīvo Apvienotajā Karalistē Immigration Act 1971 (1971. gada likums par imigrāciju) nozīmē un ja tā atbilst uzturēšanās nosacījumiem, kas paredzēti tā paša pielikuma 8. punktā,
         proti:

      a)      persona pirmajā studiju programmas akadēmiskā gada dienā pastāvīgi uzturas Anglijā vai Velsā;
      b)      tā triju gadu laika posmā pirms minētās dienas ir pastāvīgi dzīvojusi Apvienotajā Karalistē vai salās un
      c)      minētajā triju gadu laika posmā uzturēšanās mērķis Apvienotajā Karalistē vai salās nevienu brīdi nav bijis pilnībā vai galvenokārt
         saistīts ar pilna laika izglītības ieguvi.

      16     Attiecībā uz migrējošajiem darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem, uz kuriem attiecas Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.), Student Support Regulations 1. pielikuma 4.–6. punktā nav izvirzīts noteikums, ka migrējošajiem darba ņēmējiem pastāvīgi jādzīvo Apvienotajā Karalistē,
         un tiesībām uz studējošā kredītu ir paredzēti tie paši uzturēšanās nosacījumi, vienlaikus uzskatot, ka tie atbilst nosacījumam
         par pastāvīgu uzturēšanos, kas paredzēts minētā pielikuma 8. punkta b) apakšpunktā, tiklīdz tie uzturas Eiropas Ekonomikas
         zonā.

      17     Saskaņā ar Immigration Act 1971 persona pastāvīgi dzīvo Apvienotajā Karalistē, ja tā pastāvīgi uzturas tajā un ja uz viņu neattiecas nekādi ierobežojumi
         attiecībā uz laika posmu, kurā tā var uzturēties minētajā teritorijā.

      18     Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem citas dalībvalsts pilsonis kā students
         nevar iegūt Apvienotajā Karalistē pastāvīgi dzīvojošas personas statusu.

      19     Attiecībā uz studiju maksu Student Support Regulations paredz finansiālu atbalstu, ko Apvienotās Karalistes un citu dalībvalstu pilsoņiem piešķir ar vienādiem nosacījumiem.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      20     1998. gada augustā Bidārs, Francijas pilsonis, ieradās Apvienotās Karalistes teritorijā kopā ar māti, kurai tur vajadzēja
         ārstēties. Ir zināms, ka Apvienotajā Karalistē prasītājs dzīvoja pie vecāsmātes, atrodoties viņas apgādībā, un mācījās, un
         vēlāk pabeidza vidusskolu, ne reizi nelūdzot sociālo pabalstu.

      21     2001. gada septembrī viņš sāka ekonomikas studijas University College London.

      22     Bidārs saņēma atbalstu studiju maksas segšanai, bet lūgums piešķirt finansiālu atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai studējošā
         kredīta veidā tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka viņš pastāvīgi nedzīvoja Apvienotajā Karalistē.

      23     Prasībā par šo atteikumu prasītājs pamata lietā apgalvo, ka Student Support Regulations, studējošā kredīta saņemšanai izvirzot nosacījumu, ka dalībvalsts pilsonim pastāvīgi jādzīvo Apvienotajā Karalistē, ir radījuši
         diskrimināciju, kas ir aizliegta ar EKL 12. pantu. Pakārtoti viņš norāda, ka, pat ja ir jāatzīst, ka stipendijas piešķiršana
         neietilpst Līguma piemērošanas jomā, tad to pašu nevar teikt par pieteikumu atbalstam subsidēta aizdevuma veidā.

      24     Turpretī Secretary of State for Education and Skills – valsts amatpersona, kas atbildīga par Student Support Regulations pieņemšanu – norāda, ka atbalsta piešķiršana uzturēšanās izdevumu segšanai, vai nu tā būtu stipendijas, vai aizdevuma veidā,
         neietilpst EKL 12. panta piemērošanas jomā, kā Tiesa ir atzinusi 1988. gada 21. jūnija spriedumos lietā 39/86 Lair (Recueil, 3161. lpp.) un lietā 197/86 Brown (Recueil, 3205. lpp.). Ja šāds atbalsts ietilptu Līguma piemērošanas jomā, šī atbalsta piešķiršanas nosacījumi nodrošinātu tiešu saikni
         starp atbalsta saņēmēju un valsti, kas atbalstu izmaksā.

      25     Iesniedzējtiesa uzsver, ka aizdevumi studentiem valstij rada izmaksas sakarā ar samazinātām procentu likmēm un iespējamām
         atmaksas problēmām; pēc Secretary of State for Education and Skills aprēķiniem šīs izmaksas atbilst 50 % no aizdevumu summas. Vidējā studentam piešķirtā kredīta summa 2000./2001. akadēmiskajā
         gadā bija apmēram GBP 3 155. Ja visi 41 713 Eiropas Savienības pilsoņi, kas šajā gadā studēja Anglijā un Velsā un kas nav
         tur pastāvīgi dzīvojošas personas, būtu saņēmuši studējošā kredītu, tad valsts iespējamās izmaksas sasniegtu 66 miljonus GBP.

      26     Iesniedzējtiesa norāda, ka uz prasītāju pamata lietā neattiecas Regulas Nr. 1612/68 noteikumi un viņš nevar atsaukties ne
         uz kādām tiesībām, kas ļautu tam saņemt studējošā kredītu, pamatojoties uz Direktīvu 93/96.

      27     Šajos apstākļos High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai, ņemot vērā Eiropas Kopienu Tiesas 1988. gada 21. jūnija [iepriekš minētos] spriedumus lietās Lair un Brown, jauninājumus Eiropas Savienības tiesībās, to skaitā EKL 18. panta pieņemšanu un jauninājumus attiecībā uz Eiropas Savienības
         kompetenci izglītības jomā, atbalsts uzturēšanās izdevumu segšanai studentiem, kas studē universitāšu programmās, kuru piešķir
         a) subsidētu aizdevumu veidā vai b) stipendiju veidā, joprojām neietilpst EK līguma piemērošanas jomā saistībā ar EKL 12. pantu
         un diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ?

      2)      Ja atbilde uz pirmā jautājuma pirmo vai otro daļu ir noliedzoša un ja atbalsts uzturēšanās izdevumu segšanai studentiem, kas
         piešķirts stipendiju vai aizdevumu veidā, tomēr ietilpst EKL 12. panta piemērošanas jomā, tad kādi kritēriji ir jāpiemēro
         valsts tiesai, lai noteiktu, vai šāda atbalsta piešķiršanas nosacījumi ir balstīti uz objektīvi pieļaujamiem apsvērumiem,
         kas nav saistīti ar pilsonību?

      3)      Ja atbilde uz pirmā jautājuma pirmo vai otro daļu ir noliedzoša, vai var balstīties uz EKL 12. pantu, lai pretendētu uz atbalstu
         uzturēšanās izdevumu segšanai, sākot no dienas, kas ir pirms Tiesas sprieduma šajā lietā, un, [ja nevar,] vai tad attiecībā
         uz personām, kas uzsākušas tiesvedību pirms minētās dienas, ir jāpiemēro izņēmums?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      28     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar Kopienu tiesību aktu pašreizējo nostādni atbalsts,
         ko piešķir tādiem studentiem, kuri studē augstākajās mācību iestādēs, un kas paredzēts uzturēšanās izdevumu segšanai, un ko
         piešķir subsidēta aizdevuma vai stipendijas veidā, neietilpst EK līguma piemērošanas jomā un jo īpaši EKL 12. panta pirmās
         daļas piemērošanas jomā.

      29     No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka uz prasītāju pamata lietā Regula Nr. 1612/68 neattiecas.
      30     Šajā sakarā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai atbalsts, kas piešķirts studentiem uzturēšanās izdevumu segšanai, ietilpst
         Līguma piemērošanas jomā EKL 12. panta pirmās daļas nozīmē, saskaņā ar kuru minētajā jomā, neskarot tajā paredzētos īpašos
         noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.

      31     Lai izvērtētu, kāda ir Līguma piemērošanas joma EKL 12. panta nozīmē, šis pants ir jāaplūko kopā ar Līguma noteikumiem par
         Eiropas Savienības pilsonību. Eiropas Savienības pilsoņa statuss ir paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss, kas Savienības
         pilsoņiem, kuri ir vienādā situācijā, neatkarīgi no viņu pilsonības un neskarot šajā sakarā skaidri noteiktos izņēmumus, dod
         tiesības uz vienādu tiesisko režīmu (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑184/99 Grzelczyk, Recueil, I‑6193. lpp., 30. un 31. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑148/02 Garcia Avello, Recueil, I‑11613. lpp., 22. un 23. punkts).

      32     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Eiropas Savienības pilsonis, kas likumīgi uzturas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, var atsaukties
         uz EKL 12. pantu visos gadījumos, uz kuriem attiecas Kopienu tiesību materiālā piemērojamība (ratione materiae) (1998. gada 12. maija spriedums lietā C‑85/96 Martínez Sala, Recueil, I‑2691. lpp., 63. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Grzelczyk, 32. punkts).

      33     Šie gadījumi īpaši ietver gadījumus, kas saistīti ar pamatbrīvību izmantošanu, ko garantē Līgums un kas attiecas uz brīvību
         pārvietoties un dzīvot [uzturēties] dalībvalstu teritorijā, kura noteikta EKL 18. pantā (skat. 1998. gada 24. novembra spriedumu
         lietā C-274/96 Bickel un Franz, Recueil, I‑7637. lpp., 15. un 16. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Grzelczyk, 33. punkts, un lietā Garcia Avello, 24. punkts).

      34     Turklāt Līguma tekstā nekas neļauj uzskatīt, ka studentiem, kas ir Eiropas Savienības pilsoņi, ierodoties citas dalībvalsts
         teritorijā ar mērķi tur studēt, ir liegtas tiesības, ko Līgums piešķir Savienības pilsoņiem (iepriekš minētais spriedums lietā
         Grzelczyk, 35. punkts).

      35     No 2002. gada 11. jūlija sprieduma lietā C‑224/98 D’Hoop (Recueil, I‑6191. lpp., 29.–34. punkts) izriet, ka dalībvalsts pilsonis, kas ierodas citā dalībvalstī, kur iegūst vidējo izglītību,
         izmanto pārvietošanās brīvību, kas garantēta EKL 18. pantā.

      36     Turklāt ir svarīgi precizēt, ka dalībvalsts pilsonim, kas – kā prasītājs pamata lietā – dzīvo citā dalībvalstī, kur mācās
         un pabeidz vidusskolu, nerodoties situācijai, ka viņam nav pietiekamu līdzekļu vai ka viņam nav apdrošināšanas slimības gadījumiem,
         ir uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz EKL 18. pantu un Direktīvu 90/364.

      37     Attiecībā uz sociālās palīdzības pabalstiem Tiesa 2004. gada 7. septembra spriedumā lietā C‑456/02Trojani (Krājums, I‑7573. lpp., 43. punkts) ir nospriedusi, ka ekonomiski neaktīvs Savienības pilsonis var atsaukties uz EKL 12. panta
         pirmo daļu, ja viņš ir likumīgi uzturējies uzņemošajā dalībvalstī zināmu laiku vai ja viņam ir uzturēšanās atļauja.

      38     Tiesa iepriekš minētajos spriedumos lietās Lair un Brown (attiecīgi 15. un 18. punkts) patiešām ir atzinusi, ka “pašreizējā Kopienu tiesību attīstības stadijā atbalsts, ko piešķir
         studentiem uzturēšanās izdevumiem un mācībām, principā neietilpst EEK līguma piemērošanas jomā tā 7. panta (jaunajā redakcijā
         – EK līguma 6. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 12. pants) nozīmē”. Šajos spriedumos Tiesa atzina, ka šāds atbalsts,
         pirmkārt, attiecas uz izglītības politiku, kas nebija Kopienu iestāžu kompetencē, un, otrkārt, uz sociālo politiku, kas ietilpa
         dalībvalstu kompetences jomā, ja EEK līgumā nebija noteikts citādi.

      39     Tomēr kopš iepriekš minēto spriedumu pasludināšanas lietās Lair un Brown ar Līgumu par Eiropas Savienību ES pilsonība ir iekļauta EK līgumā un tā trešās daļas VIII sadaļa (jaunajā redakcijā – XI sadaļa)
         ir papildināta ar 3. nodaļu, kas īpaši veltīta izglītībai un arodmācībām (iepriekš minētais spriedums lietā Grzelczyk, 35. punkts).

      40     EKL 149. panta 1. punkts Kopienai nosaka uzdevumu, veicinot dalībvalstu sadarbību un vajadzības gadījumā atbalstot un papildinot
         to rīcību, sekmēt pilnvērtīgas izglītības attīstību, pilnīgi ievērojot minēto valstu atbildību par mācību saturu un izglītības
         sistēmu organizāciju, kā arī kultūru un valodu dažādību.

      41     Atbilstoši tā paša panta 2. un 4. punktam Padome var pieņemt atbalsta darbības, izņemot jebkādu dalībvalstu normatīvo aktu
         saskaņošanu; tāpat Padome var pieņemt ieteikumus studentu un mācībspēku mobilitātes veicināšanai (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā D’Hoop, 32. punkts).

      42     Ņemot vērā šos jauninājumus, kas notikuši kopš iepriekš minēto spriedumu pasludināšanas lietās Lair un Brown, ir uzskatāms, ka tāda Eiropas Savienības pilsoņa stāvoklis, kas likumīgi uzturas citā dalībvalstī, ietilpst Līguma piemērošanas
         jomā EKL 12. panta pirmās daļas nozīmē saistībā ar tāda atbalsta saņemšanu, ko piešķir studentiem – vai tas būtu subsidēta
         aizdevuma, vai stipendijas veidā – un kas paredzēts uzturēšanās izdevumu segšanai.

      43     Šo Kopienu tiesību attīstību apstiprina Direktīvas 2004/38 24. pants, kura 1. punktā ir noteikts, ka ikvienam Savienības pilsonim,
         kas uzturas citas dalībvalsts teritorijā saskaņā ar minēto direktīvu, “piemērojot šo Līgumu”, ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi.
         Tā kā šī paša panta 2. punktā Kopienu likumdevējs ir precizējis 1. punkta saturu, nosakot, ka attiecībā uz personām, kas nav
         darba ņēmēji, pašnodarbinātie, personas, kas saglabājušas šādu statusu, vai viņu ģimenes locekļi, dalībvalsts var piešķirt
         uzturēšanās atbalstu stipendiju vai aizdevumu veidā tikai studentiem, kas nav ieguvuši pastāvīgas uzturēšanās tiesības, tad
         Kopienas likumdevējs uzskata, ka šāda atbalsta piešķiršana ir jautājums, kas saskaņā ar minēto 1. punktu pašlaik ietilpst
         Līguma piemērošanas jomā.

      44     Šo interpretāciju neatceļ arguments, ko izvirzījušas valdības, kas iesniedza apsvērumus, kā arī Komisija, par EKL 18. pantā
         paredzētajiem ierobežojumiem un nosacījumiem. Minētās valdības un Komisija norāda – ja Savienības pilsoņa statuss ļauj dalībvalstu
         pilsoņiem, izmantojot brīvību pārvietoties un dzīvot šo valstu teritorijā, atsaukties uz EKL 12. panta pirmo daļu, tad viņu
         stāvoklis ietilpst Līguma piemērošanas jomā EKL 12. panta nozīmē tikai saskaņā ar EKL 18. panta 1. punktu atbilstoši ierobežojumiem
         un nosacījumiem, kas paredzēti Līgumā un tiesību aktos tā piemērošanai, jo īpaši noteikumiem, kas paredzēti Direktīvā 93/96. Tā kā minētās direktīvas 3. pantā studentiem, kas izmanto uzturēšanās tiesības, ir liegtas tiesības saņemt stipendiju uzturēšanās
         izdevumu segšanai, tad šīs stipendijas joprojām ir ārpus Līguma piemērošanas jomas.

      45     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka studenti, kas ierodas citā dalībvalstī, lai tur sāktu vai turpinātu augstskolas studijas, un kas
         šajā nolūkā atbilstoši Direktīvai 93/96 izmanto uzturēšanās tiesības, nevar atsaukties ne uz kādām tiesībām saņemt atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai, balstoties
         uz šo direktīvu.

      46     Tomēr Direktīvas 93/96 3. pants neliedz dalībvalsts pilsonim, kas atbilstoši EKL 18. pantam un Direktīvai 90/364 likumīgi uzturas citas dalībvalsts teritorijā, kur tas plāno sākt vai turpināt studijas augstskolā, šīs uzturēšanās laikā
         atsaukties uz vienlīdzīgas attieksmes pamatprincipu, kas noteikts EKL 12. panta pirmajā daļā.

      47     Tādā situācijā, kāda ir pamata prāvā, kad atbalsta pieteikuma iesniedzēja uzturēšanās tiesības netiek apstrīdētas, atsevišķu
         valdību apgalvojums, kuras iesniedza apsvērumus, ka Kopienu tiesības ļauj dalībvalstij konstatēt, ka citas dalībvalsts pilsonis,
         kas pieprasījis sociālo palīdzību, vairs neatbilst nosacījumiem, kādiem pakļautas viņa uzturēšanās tiesības, un vajadzības
         gadījumā ļauj dalībvalstij, ievērojot Kopienu tiesību noteiktās robežas, šo pilsoni izraidīt, nav atbilstīgs (skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Grzelczyk, 42. punkts, un lietā Trojani, 45. punkts).

      48     Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka atbalsts – vai tas būtu subsidētu aizdevumu,
         vai stipendiju veidā –, ko piešķir studentiem, kuri likumīgi uzturas uzņemošajā dalībvalstī, un kas paredzēts uzturēšanās
         izdevumu segšanai, ietilpst Līguma piemērošanas jomā saistībā ar diskriminācijas aizliegumu, kas noteikts EKL 12. panta pirmajā
         daļā.

       Par otro jautājumu
      49     Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, kādi kritēriji ir jāpiemēro valsts tiesai, lai noteiktu, vai tāda atbalsta
         piešķiršanas nosacījumi, kāds paredzēts studentu uzturēšanās izdevumu segšanai, ir pamatoti ar objektīviem apsvērumiem, kas
         nav saistīti ar pilsonību.

      50     Šajā sakarā vispirms ir jāizvērtē, vai pamata lietā apstrīdētais regulējums atkarībā no pilsonības paredz atšķirīgu attieksmi
         pret studentiem, kas piesakās uz šādu atbalstu.

      51     Šajā sakarā jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz ne vien atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī
         jebkādu slēptu diskrimināciju, kas, piemērojot citus atšķirības kritērijus, faktiski rada to pašu rezultātu (skat. jo īpaši
         1974. gada 12. februāra spriedumu lietā 152/73 Sotgiu, Recueil, 153. lpp., 11. punkts, 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑57/96Meints, Recueil, I‑6689. lpp., 44. punkts, un 2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑212/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4923. lpp., 24. punkts).

      52     Attiecībā uz personām, uz ko Regula Nr. 1612/68 neattiecas, Student Support Regulations 1. pielikuma 1. punkts izvirza prasību, ka students var saņemt atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai tikai tad, ja šī persona
         pastāvīgi dzīvo Apvienotajā Karalistē valsts tiesību nozīmē un atbilst atsevišķiem uzturēšanās nosacījumiem, proti, pirmajā
         akadēmiskā gada dienā uzturas Anglijā vai Velsā un trīs gadus pirms minētās dienas ir dzīvojusi Apvienotajā Karalistē vai
         salās.

      53     Šādas prasības var būt nelabvēlīgas galvenokārt citu dalībvalstu pilsoņiem. Gan nosacījumu, ka minētā atbalsta pieteikuma
         iesniedzējam ir pastāvīgi jādzīvo Apvienotajā Karalistē, gan nosacījumu, ka viņam pirms studijām jādzīvo Apvienotās Karalistes
         teritorijā, vieglāk ir izpildīt valsts pilsoņiem.

      54     Šāda atšķirīga attieksme ir attaisnojama tikai tad, ja tā ir pamatota ar objektīviem apsvērumiem, kas nav saistīti ar attiecīgo
         personu pilsonību, un ja šie apsvērumi ir samērīgi ar valsts tiesību leģitīmo mērķi (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās
         Bickel un Franz, 27. punkts, D’Hoop, 36. punkts, un Garcia Avello, 31. punkts).

      55     Apvienotās Karalistes valdība norāda – ir leģitīmi, ka dalībvalsts nodrošina, lai vecāku vai studentu ieguldījums nodokļu
         atskaitījumu veidā ir vai būtu pietiekams pamatojums subsidēto aizdevumu piešķiršanai. Tāpat ir leģitīmi prasīt, lai starp
         studentu, kas pieteicies uz atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai, un uzņemošās dalībvalsts darba tirgu būtu reāla saikne.

      56     Šajā sakarā jānorāda – lai gan dalībvalstis ir aicinātas, organizējot un piemērojot sociālās palīdzības sistēmu, izrādīt zināmu
         finansiālu solidaritāti ar citu dalībvalstu pilsoņiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Grzelczyk, 44. punkts), ikviena dalībvalsts ir tiesīga raudzīties, lai atbalsts uzturēšanās izdevumu segšanai studentiem no citām dalībvalstīm
         nekļūtu par pārmērīgu apgrūtinājumu, kas var kopumā iespaidot šīs dalībvalsts spēju piešķirt atbalstu.

      57     Tāpēc attiecībā uz atbalstu studentu uzturēšanās izdevumu segšanai ir leģitīmi, ka dalībvalsts piešķir šādu atbalstu tikai
         studentiem, kas ir pierādījuši zināmu integrācijas pakāpi minētās valsts sabiedrībā.

      58     Šajā sakarā dalībvalsts tomēr nevar prasīt, lai attiecīgie studenti pierāda, ka tiem ir saikne ar šīs dalībvalsts darba tirgu.
         Tā kā zināšanas, ko students iegūst studiju laikā augstskolā, parasti nav paredzētas vienam ģeogrāfiskam darba tirgum, tad
         tāda studenta stāvoklis, kas piesakās uz atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai, nav salīdzināms ar stāvokli, kādā atrodas
         persona, kas piesakās uz gaidīšanas pabalstu – ko piešķir jauniešiem, kas meklē pirmo darbu – vai uz darba meklēšanas pabalstu
         (šajā sakarā skat. attiecīgi iepriekš minēto spriedumu lietā D’Hoop, 38. punkts, un 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑138/02 Collins, Recueil, I‑2703. lpp., 67. punkts).

      59     Savukārt to, ka pastāv zināma integrācijas pakāpe, var pamatot ar konstatējumu, ka attiecīgais students zināmu laiku ir uzturējies
         uzņemošajā dalībvalstī.

      60     Attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kādi ir Student Support Regulations, ir jāatzīst, ka pietiekamas integrācijas nodrošinājums uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā izriet no nosacījumiem, kādi personai
         bija jāizpilda iepriekšējās uzturēšanās periodā šīs valsts teritorijā; šajā gadījumā saskaņā ar pamata lietā apstrīdētajiem
         Apvienotās Karalistes noteikumiem – trīs gadus.

      61     Papildu nosacījums, saskaņā ar kuru studentiem ir tiesības uz atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai tikai tad, ja tie pastāvīgi
         dzīvo uzņemošajā dalībvalstī, tāpat kā iepriekšējā punktā norādītais nosacījums par triju gadu uzturēšanos, protams, varētu
         atbilst leģitīmajam mērķim nodrošināt, lai atbalsta pieteikuma iesniedzējs būtu pierādījis zināmu integrācijas pakāpi šīs
         valsts sabiedrībā. Tomēr ir zināms, ka pamata lietā apstrīdētais regulējums izslēdz jebkādu iespēju citas dalībvalsts pilsonim
         kā studentam iegūt šajā valstī pastāvīgi dzīvojošas personas statusu. Tādējādi šis regulējums liedz šādam pilsonim, neatkarīgi
         no viņa reālās integrācijas pakāpes uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā, jebkādu iespēju izpildīt minēto nosacījumu un tādējādi
         izmantot tiesības uz atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai. Nevar uzskatīt, ka šāda attieksme būtu attaisnojama ar leģitīmo
         mērķi, kāds izvirzīts šajā regulējumā.

      62     Šāda attieksme neļauj studentam, kas ir dalībvalsts pilsonis, kas likumīgi uzturas uzņemošajā dalībvalstī un tur ir mācījies
         būtisku vidusskolas [mācību laika] daļu, un tādējādi ir izveidojis reālu saikni ar šīs valsts sabiedrību, turpināt mācības
         ar tādiem pašiem nosacījumiem kā studentam, kas ir minētās valsts pilsonis [un] kas atrodas tādā pašā situācijā.

      63     Šo iemeslu dēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka EKL 12. panta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tā iestājas pret
         tādu valsts tiesisko regulējumu, kas studentiem dod tiesības uz atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai tikai tad, ja tie pastāvīgi
         dzīvo uzņemošajā dalībvalstī, pilnībā izslēdzot iespēju, ka citas dalībvalsts pilsonis kā students varētu iegūt šeit pastāvīgi
         dzīvojošas personas statusu, kaut arī šis pilsonis likumīgi uzturas uzņemošajā dalībvalstī un tur ir mācījies būtisku vidusskolas
         [mācību laika] daļu, un tādējādi ir izveidojis reālu saikni ar šīs valsts sabiedrību.

       Par trešo jautājumu
      64     Trešajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai gadījumā, ja Tiesa nospriestu, ka atbalsts studentiem uzturēšanās izdevumu
         segšanai ietilpst Līguma piemērošanas jomā EKL 12. panta pirmās daļas nozīmē, šāda sprieduma iedarbība būtu jāierobežo laikā.

      65     Apvienotās Karalistes, Vācijas un Austrijas valdības lūdz Tiesu tādā gadījumā ierobežot tās sprieduma iedarbību laikā, izņemot
         attiecībā uz tiesvedību, kas uzsākta pirms šī sprieduma pasludināšanas dienas. Pamatojot savu lūgumu, minētās valdības īpaši
         norāda uz iesniedzējtiesas minētajām finansiālajām sekām.

      66     Jāatgādina, ka Tiesas sniegtā Kopienu tiesību normas interpretācija vienīgi paskaidro un precizē šīs normas nozīmi un piemērojamību
         attiecībā uz to, kā šī norma bija jāuztver un jāpiemēro kopš brīža, kad tā stājās spēkā. No tā izriet, ka šādi interpretētu
         normu tiesnesis var piemērot un viņam tā ir jāpiemēro attiecībā uz tiesiskām attiecībām, kas radušās un nodibinājušās pirms
         sprieduma pasludināšanas attiecībā uz lūgumu sniegt interpretāciju, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj kompetentajās
         tiesās uzsākt prāvu par minētās normas piemērošanu (skat. 1980. gada 27. marta spriedumu lietā 61/79 Denkavit italiana, Recueil, 1205. lpp., 16. punkts, un 1988. gada 2. februāra spriedumu lietā 24/86 Blaizot, Recueil, 379. lpp., 27. punkts).

      67     Tikai izņēmuma gadījumos, piemērojot vispārējo tiesiskās noteiktības principu, kas raksturīgs Kopienu tiesību sistēmai, Tiesa
         var būt spiesta ierobežot iespēju jebkurai ieinteresētajai personai atsaukties uz Tiesas interpretēto normu, apstrīdot labā
         ticībā nodibinātas tiesiskās attiecības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Blaizot, 28. punkts, 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑163/90Legros u.c., Recueil, I‑4625. lpp., 30. punkts, un 1999. gada 4. maija spriedumu lietā C‑262/96Sürül, Recueil, I‑2685. lpp., 108. punkts).

      68     Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka finansiālās sekas, kas var rasties dalībvalstij sakarā ar prejudiciālu nolēmumu,
         nav pietiekams pamats ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā (īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Grzelczyk, 52. punkts).

      69     Tiesa ir sniegusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad, pirmkārt, pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas
         ekonomiskas sekas, jo īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas labā ticībā nodibinātas, pamatojoties uz
         regulējumu, kurš atzīts par spēkā esošu, un, otrkārt, izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā,
         kas neatbilda Kopienu tiesiskajam regulējumam sakarā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Kopienu tiesību normu
         piemērojamību; šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Grzelczyk, 53. punkts).

      70     Šajā gadījumā pietiek konstatēt, ka informācija, ko sniegusi Apvienotās Karalistes valdība, kā arī Vācijas un Austrijas valdības,
         nespēj pamatot minēto valdību argumentus, ka šis spriedums gadījumā, ja tā iedarbība nebūs ierobežota laikā, dalībvalstīm
         var radīt būtiskas finansiālās sekas. Arī skaitļi, uz ko atsaucas šīs valdības, attiecas uz gadījumiem, kas nav līdzīgi situācijai,
         par kādu ir pamata prāva.

      71     Tādējādi uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      72     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, ko izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies sakarā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tādus izdevumus,
         kas radušies lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      atbalsts – vai tas būtu subsidētu aizdevumu, vai stipendiju veidā –, ko piešķir studentiem, kuri likumīgi uzturas uzņemošajā
            dalībvalstī, un kas paredzēts uzturēšanās izdevumu segšanai, ietilpst EK līguma piemērošanas jomā saistībā ar diskriminācijas
            aizliegumu, kas noteikts EK līguma 12. panta pirmajā daļā;
      2)      EKL 12. panta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tā iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kas studentiem dod
            tiesības uz atbalstu uzturēšanās izdevumu segšanai tikai tad, ja tie pastāvīgi dzīvo uzņemošajā dalībvalstī, pilnībā izslēdzot
            iespēju, ka citas dalībvalsts pilsonis kā students varētu iegūt šeit pastāvīgi dzīvojošas personas statusu, kaut arī šis pilsonis
            likumīgi uzturas uzņemošajā dalībvalstī un tur ir mācījies būtisku vidusskolas [mācību laika] daļu, un tādējādi ir izveidojis
            reālu saikni ar šīs valsts sabiedrību;
      3)      šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.