title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 14. oktobrī.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH pret Brangewitz GmbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Düsseldorf - Vācija.#Augu šķirnes - Aizsardzības režīms - Regulas (EK) Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts un Regulas (EK) Nr. 1768/95 9. pants - Ievāktā produkta izmantošana, ko veic lauksaimnieki - Apstrādātāji - Pienākums sniegt informāciju Kopienu aizsardzības tiesību saņēmējam.#Lieta C-336/02.

text:
      Lieta C‑336/02
      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      pret
      Brangewitz GmbH
      (Landgericht Düsseldorf  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Augu šķirnes – Aizsardzības režīms – Regulas (EK) Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts un Regulas (EK) Nr. 1768/95 9. pants – Ievāktā produkta izmantošana, ko veic lauksaimnieki – Apstrādātāji – Pienākums sniegt informāciju Kopienu aizsardzības tiesību saņēmējam
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Vienveidīgi tiesību akti – Augu šķirņu aizsardzība – Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts un Regulas
            Nr. 1768/95 9. pants – Īpašnieka, kas bauda Kopienu aizsardzību, iespēja pieprasīt informāciju, ja ir norādes uz to, ka apstrādātājs
            ir veicis ievāktā aizsargātā produkta apstrādi
      (Padomes Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2.un 3. punkts; Komisijas Regulas Nr. 1768/95 9. pants)
      Saistītie Regulas Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95,
         ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Regulā Nr. 2100/94 par Kopienas augu
         šķirņu aizsardzību, 9. panta noteikumi paredz augu šķirnes Kopienu aizsardzības tiesību īpašniekam iespēju no apstrādātāja
         pieprasīt minētajos noteikumos noteikto būtisko informāciju, ko viņš ieguvis, veicot savus pienākumus, bez jebkādiem papildu
         izdevumiem vai izmaksām, ja viņa rīcībā ir norādes uz to, ka apstrādātājs ir apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu,
         ko lauksaimnieki ieguvuši, audzēšanas nolūkos stādot īpašnieka, kas bauda šo aizsardzību, tās šķirnes pavairojamo materiālu,
         kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne un kas ir viena no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā minētajām lauksaimniecības
         augu sugām.

      Šādā gadījumā apstrādātājam ir jāsniedz īpašniekam būtiska informācija ne tikai par lauksaimniekiem, par kuriem viņa rīcībā
         ir norādes, ka apstrādātājs ir veicis vai gatavojas veikt minēto apstrādi, bet arī par visiem citiem lauksaimniekiem, kuru
         vajadzībām viņš ir veicis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, kas iegūts, stādot attiecīgās šķirnes pavairojamo materiālu,
         ja apstrādātājam par attiecīgo šķirni ir ticis paziņots vai kā citādi darīts zināms.

      (sal. ar 54., 66. punktu, rezolutīvās daļas 1.–2. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 14. oktobrī (*)

      Augu šķirnes – Aizsardzības režīms – Regulas (EK) Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts un Regulas (EK) Nr. 1768/95 9. pants – Ievāktā produkta izmantošana, ko veic lauksaimnieki – Apstrādātāji – Pienākums sniegt informāciju Kopienu aizsardzības tiesību saņēmējam
      Lieta C‑336/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Landgericht Düsseldorf (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 8. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 23. septembrī, tiesvedībā

      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      pret
      Brangewitz GmbH.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents),

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre M. Muhika Arsamendi [M. Múgica Azarmendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 8. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH vārdā – K. fon Girke [K. von Gierke], Rechtsanwalt,

      –        Brangewitz GmbH vārdā – M. Miršs [M. Miersch], Rechtsanwalt, kam palīdz R. Vilhemss [R. Wilhems], Patentanwalt, un M. Timmermans [M. Timmermann], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.‑D. Plessing] un A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – S. Terstala [S. Terstal], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Brauns [G. Braun], pārstāvis, kuram palīdz R. Bīrvāgens [R. Bierwagen], Rechtsanwalt,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 17. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu
         aizsardzību (OV L 227, 1. lpp.) 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas (EK) Nr. 1768/95,
         ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par
         Kopienas augu šķirņu aizsardzību (OV L 173, 14. lpp.), 9. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH (turpmāk tekstā – "STV") un Brangewitz GmbH (turpmāk tekstā – "Brangewitz") par informāciju, ko pēdējai kā attiecīgajam apstrādātājam ir pienākums pēc STV pieprasījuma sniegt saistībā ar apstrādi, ko tā veikusi, ievācot dažādus ar Regulu Nr. 2100/94 un/vai valsts tiesisko regulējumu
         aizsargātus augus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        No Regulas Nr. 2100/94 1. panta izriet, ka ar to tiek izveidota Kopienas augu šķirņu aizsardzības sistēma kā vienīgais un
         ekskluzīvais Kopienas rūpnieciskā īpašuma aizsardzības veids, kas attiecas uz augu šķirnēm.

      4        Atbilstoši minētās regulas 11. panta 1. punktam personai, sauktai par "selekcionāru", ir tiesības uz Kopienas augu šķirņu
         aizsardzību, un tā ir persona, kas "selekcionējusi vai atklājusi un attīstījusi attiecīgo šķirni, vai kas ir viņas tiesību
         pārņēmējs".

      5        Saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 13. panta 1. un 2. punktu:

      "1.      Kopienas augu šķirņu aizsardzības nolūks ir panākt, ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks vai īpašnieki,
         kas šeit turpmāk saukti par "īpašnieku", ir tiesīgi veikt darbības, kas izklāstītas 2. punktā.

      2.      Neierobežojot 15. un 16. pantu, attiecībā uz šķirnes komponentiem vai no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu, šeit turpmāk
         abi saukti "materiāls", vajadzīga īpašnieka atļauja šādām darbībām:

      a)      ražošanai vai atjaunošanai (pavairošanai);
      b)      kvalitātes uzlabošanai nolūkā pavairot;
      c)      piedāvāšanai pārdošanai;
      d)      pārdošanai vai kādai citādai laišanai tirgū;
      e)      eksportēšanai no Kopienas;
      f)      importēšanai Kopienā;
      g)      uzglabāšanai jebkurā a) līdz f) apakšpunktā minētajā nolūkā.
      Īpašnieks var dot atļauju, ievērojot nosacījumus un ierobežojumus."
      6        Tomēr Regulas Nr. 2100/94 14. panta 1. punkts paredz:

      "Neatkarīgi no 13. panta 2. punkta un lauksaimniecības produkcijas aizsardzības nolūkā lauksaimnieki pavairošanai laukā paši
         savā īpašumā drīkst lietot ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu,
         kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība."

      7        Tās pašas regulas 14. panta 2. punkts precizē, ka šī atļauja, saukta par "lauksaimnieku priekšrocību", ir piemērojama vienīgi
         tajā minētajām lauksaimniecības augu sugām. Šīs sugas ir iedalītas četrās kategorijās, proti – rupjās barības augi, graudaugi,
         kartupeļi, kā arī eļļas un šķiedras augi.

      8        Atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktam "nosacījumus 1. punktā paredzētās atkāpes īstenošanai un selekcionāra
         un lauksaimnieka likumīgo interešu aizstāvībai pirms šīs regulas stāšanās spēkā nosaka īstenošanas noteikumos, ievērojot 114. pantu",
         pamatojoties uz noteiktiem kritērijiem. Šo kritēriju starpā atrodami: kvantitātes ierobežojuma trūkums attiecībā uz zemkopības
         saimniecību, lauksaimnieka tiesības audzēšanas nolūkā apstrādāt produktu pašam vai ar produktu ievākšanas pakalpojuma sniedzēja
         palīdzību, lauksaimnieku pienākums, izņemot sīkzemniekus, maksāt īpašniekam taisnīgu atlīdzību, kas ir ievērojami zemāka nekā
         summa, ko iekasē par tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu ražošanu tādā pašā platībā, un ekskluzīva īpašnieku
         atbildība par uzraudzību atbilstībai šim 14. pantam.

      9        Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestais ievilkums kā vienu no kritērijiem paredz arī lauksaimnieku un pārstrādātāju
         [apstrādātāju] pienākumu informēt, kas noteikts šādā veidā:

      "Lauksaimnieki vai pārstrādātāji [apstrādātāji] sniedz īpašniekiem pēc viņu pieprasījuma attiecīgu informāciju; attiecīgu
         informāciju var sniegt arī oficiālas iestādes, kas saistītas ar lauksaimnieciskās ražošanas uzraudzību, ja šādu informāciju
         gūst, veicot ierastus uzdevumus bez papildu apgrūtinājuma vai izmaksām. Šie noteikumi attiecībā uz personas datiem neierobežo
         Kopienas un valstu likumus par cilvēku aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un brīvu apriti."

      10      No Regulas Nr. 2100/94 septiņpadsmitā un astoņpadsmitā apsvēruma izriet, ka "Kopienas augu šķirņu aizsardzības izmantošanai
         jābūt pakļautai ierobežojumiem, kas izklāstīti sabiedrības interesēs pieņemtajos noteikumos", ka "tas ietver lauksaimniecības
         produkcijas aizsardzību" un ka "šajā nolūkā lauksaimniekiem ir vajadzīga atļauja, lai izmantotu ievāktos produktus pavairošanai
         saskaņā ar zināmiem nosacījumiem".

      11      Atbilstoši tās 1. pantam Regula Nr. 1786/95 iedibina īstenošanas noteikumus par nosacījumiem, lai varētu īstenot Regulas Nr. 2100/94
         14. panta 1. punktā paredzēto izņēmumu.

      12      Minētās regulas 2. pants nosaka:

      "1.      Šīs regulas 1. pantā minētos nosacījumus īsteno gan selekcionāru pārstāvošais īpašnieks, gan lauksaimnieks, rīkojoties tā,
         lai aizsargātu viens otra likumīgās intereses.

      2.      Likumīgās intereses netiek uzskatītas par aizsargātām, ja viena vai vairākas no šīm interesēm tiek nelabvēlīgi ietekmētas,
         neņemot vērā vajadzību saglabāt saprātīgu līdzsvaru starp tām vai vajadzību pēc samērības starp attiecīgā nosacījuma mērķi
         un tā īstenošanas faktiskajām sekām."

      13      Regulas Nr. 1768/95 9. panta 1. un 2. punkts paredz:

      "1.      Attiecīgi detalizētāka informācija, ko apstrādātājs sniedz īpašniekam, ievērojot pamatregulas 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu,
         var būt līguma priekšmets līgumā starp īpašnieku un attiecīgo apstrādātāju.

      2.      Ja šāds līgums nav noslēgts vai nav piemērojams, apstrādātājam – neskarot prasības, kas Kopienas tiesību aktos vai dalībvalstu
         likumos un citos normatīvos aktos izvirzītas attiecībā uz informāciju – pēc īpašnieka pieprasījuma ir jāsniedz īpašniekam
         pārskats ar būtisko informāciju. Šādu informāciju uzskata par būtisku:

      a)      apstrādātāja vārds, viņa pastāvīgās dzīves vietas un viņa uzņēmuma reģistrētais nosaukums un adrese;
      b)      fakts, vai apstrādātājs ir apstrādājis vienas vai vairāku šķirņu tos ievāktos produktus audzēšanai, kas pieder īpašniekam,
         ja par šķirni vai šķirnēm bija paziņots vai kā citādi darīts zināms apstrādātājam;

      c)      ja apstrādātājs tos ir apstrādājis, tad no attiecīgās šķirnes vai šķirņu ievāktā produkta apjoms, kas apstrādāts audzēšanai,
         un šīs apstrādes rezultāta kopapjoms;

      d)      šā punkta c) apakšpunktā minētās apstrādes laiks un vietas; un
      e)      tās personas vai to personu vārds(-i) un adrese(-es), kam viņš ir apstrādājis ievākto produktu audzēšanai, kā minēts c) apakšpunktā,
         un attiecīgie apjomi."

       Valsts tiesiskais regulējums
      14      Sortenschutzgesetz1985 (1985. gada likums par augu šķirņu aizsardzību, 1997. gada 25. jūlija versijā, BGBl. 1997 I, 3165. lpp.) 10a. panta 6. punkts, kas definē pienākumu informēt par augu šķirnēm, ko aizsargā Vācijas tiesības,
         nosaka:

      "Lauksaimniekiem, kas izmanto iespēju apstrādāt ievākto produktu audzēšanas nolūkā, kā arī apstrādātājiem, kas rīkojas viņu
         uzdevumā, ir jāinformē augu šķirņu aizsardzības īpašnieki par audzēšanas platībām."

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      15      Iesniedzējtiesa norāda, ka STV ir augu šķirņu īpašnieku organizācija.

      16      STV nosūtīja Brangewitz informācijas pieprasījumus par laika periodu no 1997./1998. līdz 1999./2000. gadam saistībā ar apstrādi, ko Brangewitz audzēšanas nolūkā bija veikusi ievāktajam produktam – 500 augu šķirnēm, daļu no kurām aizsargā Regula Nr. 2100/94 un pārējās –
         valsts tiesību akti.

      17      Nesaņemot pieprasīto informāciju, STV pret Brangewitz cēla prasību LandgerichtDüsseldorf [Diseldorfas federālās zemes tiesā].

      18      No iesniegtā rīkojuma izriet, ka savas prasības pamatošanai STV norādīja uz virkni pārskatu par ievāktā produkta audzēšanu, ko veikuši Brangewitz klienti, kā arī "rēķinus" un "piegādes pavadzīmes", ko Brangewitz izrakstījusi. Rēķinos attīrīšana, apstrāde un dezinfekcija bija aprēķināta atkarībā no katra minēto graudaugu tipa daudzuma.
         Rēķini daļēji sevī ietvēra arī datus par apstrādātajām augu šķirnēm.

      19      Atbilstoši iesniedzējtiesas minētajam STV apstiprina, ka no pārskatiem par ievāktā produkta audzēšanu, rēķiniem un piegādes pavadzīmēm izriet, ka Brangewitz ir veikusi sēklu apstrādi nolūkā audzēt ievākto produktu vismaz 71 augu šķirnei, kas ir aizsardzības objekts par labu īpašniekam
         vai ekskluzīvas licences īpašniekam, uzticot STV nodrošināt savas tiesības. Tāpat izriet, ka Brangewitz bija pienākums sniegt informāciju par apstrādes darbībām, ko tā veica ievāktā produkta augu sēklām nolūkā tos audzēt.

      20      Brangewitz uzskata, ka STV nav vispārīgu tiesību uz informāciju.

      21      Iesniedzējtiesa norāda, ka STV argumentācija noteikti liecina par to, ka laika periodos no 1997./1998. līdz 1999./2000. gadam Brangewitz kā apstrādātājs bija veikusi vismaz 71 aizsargāto augu šķirņu apstrādi. Taču šī argumentācija nekādā gadījumā neliecina par
         to, ka Brangewitz ir veikusi visu augu šķirņu apstrādi, par kurām prasītāja ir pieprasījusi informāciju.

      22      Tomēr atbilstoši iesniedzējtiesas minētajam STV uzsver, ka saskaņā ar saistītajiem Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta
         noteikumiem nav nepieciešams, lai tās argumentācija liecinātu par to, ka Brangewitz ir veikusi visu to augu šķirņu apstrādi, par kurām informācija tika pieprasīta.

      23      Šajā sakarā, no vienas puses, minētā tiesa, atsaucoties uz ģenerāladvokāta Ruisa Harabo Kolomera [Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumiem 2003. gada 10. aprīļa spriedumā lietā C‑305/00 Schulin, Recueil 2003, I‑3525. lpp., jautā, vai apstrādātājs nav jāuztver kā tāds, kam informācija jāsniedz vienīgi tad, ja pastāv norāde uz to,
         ka viņš ir apstrādājis attiecīgās aizsargātās augu šķirnes.

      24      No otras puses, ja tikai apstrādātājiem, kas apstrādājuši aizsargātās augu šķirnes pavairojamo materiālu, ir pienākums īpašniekam
         sniegt informāciju par šī šķirnes ievāktā produkta apstrādi audzēšanas nolūkos, iesniedzējtiesa jautā, vai šis pienākums informēt
         attiecas uz lauksaimnieku kopumu, kuru vajadzībām apstrādātājs ir veicis attiecīgās šķirnes apstrādi, un ne tikai uz lauksaimniekiem,
         kas īpašniekam zināmi un saistībā ar kuriem īpašnieks ir pierādījis, ka tie ar apstrādātāja palīdzību ir veikuši aizsargāto
         šķirņu apstrādi.

      25      Šādos apstākļos Landgericht Düsseldorf nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1)      Vai [Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta] noteikumi ir interpretējami
         tādējādi, ka atbilstoši Regulai Nr. 2100/94 aizsargātās augu šķirnes īpašnieks var no apstrādātāja pieprasīt informāciju neatkarīgi
         no tā, vai pastāv norāde, ka apstrādātājs aizsargātajai augu šķirnei ir veicis šādas darbības?

      2)      Gadījumā, ja par 1. punktā minētajiem faktiem pastāv norāde: vai atbilstoši saistītajiem Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta
         sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta noteikumiem apstrādātāja pienākums ir sniegt informāciju par visu to lauksaimnieku
         kopumu, kuru vajadzībām viņš veicis attiecīgo aizsargāto augu šķirņu apstrādi, vai arī viņam jāsniedz informācija vienīgi
         par tiem lauksaimniekiem, par kuriem augu šķirņu īpašnieka rīcībā ir norādes, ka [..] apstrādātājs attiecīgo aizsargāto augu
         šķirnēm ir veicis minētās darbības?"

       Par pirmo jautājumu
      26      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai saistītie Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma
         un Regulas Nr. 1768/95 9. panta noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka tie Kopienas augu šķirņu aizsardzības īpašniekam
         paredz iespēju no apstrādātāja pieprasīt informāciju, ko paredz minētie noteikumi, ja viņa rīcībā nav norādes uz to, ka apstrādātājs
         jau ir veicis vai paredz veikt tādas ievāktā produkta lauksaimnieka veiktas apstrādes darbības, stādot pavairojamās īpašnieka
         šķirnes, uz ko šī aizsardzība attiecas, materiālu, kas nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne un ir viena no Regulas Nr. 2100/94
         14. panta 2. punktā minētajām lauksaimniecības augu sugām.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      27      STV un Vācijas valdība uzsver, ka pretēji apstrādātājiem īpašnieki bauda plašākas tiesības uz informāciju saistībā ar savām augu
         šķirnēm. Šī apgalvojuma pamatojumam tās atsaucas uz Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95
         9. panta noteikumu redakciju un formulējumu, kā arī to objektu, mērķi un samērīguma principu.

      28      Atbilstoši STV un Vācijas valdības minētajam no Regulas Nr. 2100/94 un Nr. 1768/95 redakcijas un formulējuma izriet, ka apstrādātāja pienākums
         ir iesniegt informāciju par ievāktā produkta sēklu sagatavošanu audzēšanai tikai ar nosacījumu, ka īpašnieks to pieprasa.

      29      Kas attiecas uz konkrēto noteikumu interpretāciju, STV uzskata, ka apstrādātāja pienākuma objekts un mērķis ir kontrolēt lauksaimnieku iesniegto informāciju. Ja īpašnieka tiesības
         saņemt informāciju no apstrādātāja būtu ierobežotas tikai attiecībā uz lauksaimniekiem, kas ir saņēmuši pavairojamo materiālu,
         nebūtu iespējams kontrolēt to lauksaimnieku, kas neinformē, vai ir uzsākta ievāktā produkta audzēšana vai arī ir uzsākta novākto
         sēklu apstrāde un, attiecīgajā gadījumā, kurš uzņēmums to ir veicis.

      30      Kas attiecas uz attiecīgo regulu mērķi, Vācijas valdība norāda, ka tiesības uz informāciju, ko attiecībā uz apstrādātāju bauda
         īpašnieks, nav uzskatāmas kā aksesuāras tiesības tiesībām uz atlīdzību, bet gan kā īpaša, vienreizēja juridiska saite starp
         īpašnieku un apstrādātāju. Ja šī īpašnieka izmantotās tiesības uz informāciju būtu atkarīgas no pierādījuma, kas būtu jāiesniedz
         par konkrēto aizsargātajām augu šķirnēm veikto apstrādi, minēto tiesību vienīgais mērķis būtu apstiprināt jau zināmu informāciju,
         un tās nebūtu tādas tiesības, kas nav apstrādātājam.

      31      Attiecībā uz samērīguma principu STV atzīmē, ka, pateicoties ar Regulu Nr. 2100/94 piedāvātajai iespējai bez īpašas atļaujas audzēšanas nolūkos apstrādāt ievāktās
         aizsargāto augu šķirņu sēklas, apstrādātāja sniegtie pakalpojumi sevī ietver ienesīgu darbību, kas ļauj baudīt ievērojamas
         priekšrocības. Informācijas pieprasījumam nav nepieciešamas nedz īpašas izmaksas, nedz arī nesamērīgi izdevumi, kas apstrādātājam
         var rasties. Savukārt īpašnieki atrodas daudz neizdevīgākā stāvoklī, jo, nesaņemot atlīdzību par licencēm un ievāktā produkta
         audzēšanu, tie nevar turpināt savu darbību.

      32      Brangewitz pārstāv viedokli, ka nav samērīgi ņemt vērā tikai apstrādātāja statusu. Tā uzskata, ka apstrādātājam nav pienākums informēt,
         ja īpašnieks pierāda, ka viņa aizsargātā šķirne ir apstrādes objekts, ko veic minētais apstrādātājs. Ja tas būtu bijis citādi,
         ikvienam apstrādātājam dažādi īpašnieki varētu nosūtīt nenoteiktu skaitu informācijas pieprasījumu.

      33      Nīderlandes valdība uzskata, ka Regulas Nr. 2100/94 pamatā esošais vispārējais princips ir nodrošināt līdzsvaru, no vienas
         puses, starp lauksaimnieka un apstrādātāja likumīgajām interesēm un īpašnieku no otras puses. No tā izsecināms, ka īpašniekam
         vajadzētu spēt iegūt informāciju no lauksaimnieka vai apstrādātāja, ja viņa rīcībā ir norādes, kas ļauj domāt, ka ir izmantots
         vai apstrādāts aizsargātās augu šķirnes pavairojamais materiāls.

      34      Komisija norāda, ka apstrādātāji ar īpašnieku nesazinās nedz kā sēklu pircēji, nedz kā tie, kam jāmaksā atlīdzība. Viņi savas
         apstrādes pakalpojumus attiecīgo regulu nozīmē veic tikai lauksaimnieku vajadzībām. Šajā sakarā Regulas Nr. 2100/94 14. panta
         3. punkta sestajā ievilkumā minētais apstrādātāju kopums ir jāuztver kā tajā pašā punktā minētie lauksaimnieki, kuru vajadzībām
         tie veic savas darbības.

      35      Komisija uzskata, ka no Regulas 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta, jo īpaši no b) apakšpunkta,
         izriet, ka vienīgie, kuru pienākums ir sniegt informāciju, ir apstrādātāji, kas apstrādājuši aizsargātās augu šķirnes un kas
         par to zina vai var zināt. Tātad personai, kas vēlas iegūt informāciju, ir jāpierāda, ka pastāv ticamas norādes uz to, ka
         attiecīgais apstrādātājs šādas darbības ir veicis nolūkā apstrādāt aizsargātās sēklas.

       Tiesas vērtējums
      36      Vispirms jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 13. panta 2. punktam īpašnieka, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu
         aizsardzība, atļauja ir vajadzīga attiecībā uz šķirnes komponentiem vai aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu, proti – ražošanai
         vai atjaunošanai (pavairošanai) un kvalitātes uzlabošanai pavairošanas nolūkā.

      37      Minētās regulas 14. panta noteikumi, kas – kā tas arī izriet no tās septiņpadsmitā un astoņpadsmitā apsvēruma – pieņemti sabiedrības
         interesēs lauksaimniecības produkcijas aizsardzībai, ir šī noteikuma izņēmums (skat. iepriekš minēto spriedumu Schulin, 47. punkts).

      38      Minētā 14. panta 1. punkts ļauj lauksaimniekiem pavairošanai laukā izmantot pašiem savā īpašumā ievākto produktu, ko tie ieguvuši,
         savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu, kas nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz kuru attiecas
         Kopienas augu šķirņu aizsardzība, saistībā ar vienu no tā paša panta 2. punktā minētajām lauksaimniecības augu sugām (turpmāk
         tekstā – "priekšrocību skartā šķirne").

      39      Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts precizē, ka nosacījumi 1. punktā paredzētās atkāpes īstenošanai un selekcionāra un
         lauksaimnieka likumīgo interešu aizstāvībai formulēti īstenošanas noteikumos. Tostarp minētā 14. panta 3. punkta ceturtais
         ievilkums paredz, ka, izņemot sīkzemniekus, "citiem lauksaimniekiem jāmaksā taisnīga atlīdzība", un sestajā ievilkumā – ka
         "lauksaimnieki vai pārstrādātāji [apstrādātāji] sniedz īpašniekiem pēc viņu pieprasījuma attiecīgu informāciju".

      40      Pretēji tam, ko norāda STV, no Regulas Nr. 2100/94 14. panta ar virsrakstu "Atkāpe no Kopienas augu šķirņu aizsardzības" formulējuma, kā arī no minētā
         14. panta 3. punkta redakcijas izriet, ka  šī punkta sestajā ievilkumā nav ietverti visi apstrādātāji.

      41      Faktiski Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts, kas turklāt skaidri paredz to, ka nosacījumus ar 1. punktu radītās atkāpes
         īstenošanai nosaka īstenošanas noteikumos, ir interpretējams šī 1. punkta kontekstā un tādējādi sevī neietver gadījumu, kad
         minēto atkāpi nav domāts piemērot (skat. iepriekš minēto spriedumu Schulin, 52. punkts).

      42      Turklāt, no vienas puses, no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punkta izriet, ka šī atkāpe ir piemērojama tikai tām lauksaimniecības
         augu sugām, kas tajā ir izsmeļoši uzskaitītas. Kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 29. punktā, no tā izriet, ka
         šī atkāpe attiecas tikai uz tiem apstrādātājiem, kas apstrādi veikuši no 14. panta 2. punktā uzskaitītajiem augiem ievāktajam
         produktam, kas iegūts stādot, jo šīs sugas ir vienīgās, kurām šī atkāpe piemērojama.

      43      No otras puses, jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 1. punktam no lauksaimnieku tiesībām bez īpašnieka
         atļaujas audzēt ievākto produktu, ko tie ieguvuši, stādot viņa priekšrocību skartās šķirnes pavairojamo materiālu, izriet
         pienākums pēc attiecīgā īpašnieka pieprasījuma sniegt būtisku informāciju un, izņemot sīkzemniekus, maksāt viņam taisnīgu
         atlīdzību. Tādējādi lauksaimnieku un īpašnieku tiešajās attiecībās tiek aizsargātas to abpusējās likumīgās intereses.

      44      Savukārt, kas attiecas uz apstrādātājiem, tad Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta otrais ievilkums precizē to, ka audzēšanas
         nolūkā ievākto materiālu var apstrādāt "vai nu pats lauksaimnieks, vai arī tas, kas sniedz viņam pakalpojumus". Tātad tie
         ir lauksaimnieki, kas izlēmuši, ka izmantos apstrādātāja pakalpojumus vai arī apstrādās ievākto produktu paši. Apstrādātāja
         tiesības veikt šādu apstrādi faktiski ir atvasinātas no lauksaimniekam piešķirtajām tiesībām bez iepriekšējas īpašnieka atļaujas
         atbilstoši minētā panta 1. punktam audzēt ievākto produktu, kas iegūts, stādot augu šķirni, uz kuru attiecas Kopienas augu
         šķirņu aizsardzība.

      45      Tā rezultātā apstrādātāja pienākums sniegt īpašniekam informāciju arī ir atkarīgs no tā, vai lauksaimnieks izmanto Regulas
         Nr. 2100/94 14. panta 1. punktā minēto atkāpi, kā arī no lauksaimnieka lēmuma par šī apstrādātāja pakalpojumu izmantošanu
         ievāktā produkta apstrādei.

      46      No tā izriet, ka īpašnieka tiesības no apstrādātāja pieprasīt būtisku informāciju ir atkarīgas no apstrādātāja veiktās ievāktā
         produkta apstrādes lauksaimnieka vajadzībām, kas savā labā izmanto vai izmantos Regulas 2100/94 14. panta 1. punktā paredzēto
         atkāpi, vai, citiem vārdiem sakot, no minētā apstrādātāja veiktās apstrādes darbībām ievāktajam produktam, ko lauksaimnieks
         audzēšanas nolūkos ieguvis, stādot viņa priekšrocību skartās šķirnes pavairojamo materiālu.

      47      Šajā sakarā jākonstatē, kā to arī norāda STV un Vācijas valdība, ka nav nozīmes noskaidrot to, vai apstrādātāji savās profesionālajās interesēs audzēšanas nolūkā šķiro
         visu augu šķirņu ievāktā produkta sēklas, kuras lauksaimnieks tiem nodod, bez šaubām, tostarp to augu šķirņu sēklas, uz kurām
         attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība, pretēji lauksaimniekam, kas, pamatojoties uz savas zemes ģeogrāfisko stāvokli,
         laika apstākļiem, kā arī pārdošanas iespējām, apzināti apstrādā augu šķirnes un izmanto vai neizmanto ievākto produktu.

      48      Attiecībā uz Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. punktu ir pietiekami konstatēt, ka, pieņemot, ka minētā regula ir īstenošanas
         noteikumi, ar ko precizē nosacījumus Regulas Nr. 2100/94 14. panta 1. punktā paredzētās atkāpes īstenošanai, šie noteikumi
         nekādā gadījumā nevar izvirzīt apstrādātājam plašākas prasības nekā tās, kas izriet no Regulas Nr. 2100/94 (skat. attiecībā
         uz lauksaimniekiem iepriekš minēto spriedumu Schulin, 60. punkts).

      49      Turklāt Regulas Nr. 1768/95 9. panta 1. punkts precizē, ka "attiecīgi detalizētāka informācija, ko apstrādātājs sniedz īpašniekam,
         ievērojot Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu, var būt līguma priekšmets līgumā starp īpašnieku un attiecīgo
         apstrādātāju". Tā paša panta 2. punkta pirmais teikums, kas nosaka, ka, ja šāds līgums nav noslēgts vai nav piemērojams, "apstrādātājam"
         ir jāsniedz "īpašniekam" pēc viņa pieprasījuma pārskats par būtisku informāciju, ir uzskatāms par tādu, kas attiecas tikai
         uz konkrēto īpašnieku un apstrādātāju, kā to nosaka minētais 1. punkts (attiecībā uz lauksaimniekiem skat. iepriekš minēto
         spriedumu Schulin, 61. punkts).

      50      Tāda pati doma ir ietverta Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. punkta b) apakšpunktā, kas precizē, ka apstrādātāja pienākums ir
         pēc īpašnieka pieprasījuma norādīt, vai apstrādātājs ir apstrādājis no vienas vai vairākām īpašniekam piederošām šķirnēm ievāktos
         produktus audzēšanas nolūkā, "ja par šķirni vai šķirnēm bija paziņots vai kā citādi darīts zināms apstrādātājam". Faktiski
         pēc definīcijas šis noteikums attiecas tikai uz apstrādātājiem, kas veikuši apstrādi no īpašnieka augu šķirnes ievāktā produkta
         audzēšanas nolūkā, uz ko attiecas Kopienu augu šķirņu aizsardzība.

      51      No visa iepriekšminētā izriet, ka Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts un Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. punkts nav interpretējami
         tādējādi, ka tie ļauj īpašniekiem pieprasīt no apstrādātāja, lai tas pēc pirmā pieprasījuma iesniedz visu attiecīgo informāciju.

      52      Tomēr no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta, jo īpaši no otrā un sestā ievilkuma, izriet, ka uz apstrādātāju attiecinātais
         pienākums iesniegt īpašniekam informāciju rada pamatu īpašniekam pārbaudīt, vai lauksaimnieki attiecībā uz vienu no šīm augu
         šķirnēm, uz ko attiecas Kopienu augu šķirņu aizsardzība, savā labā ir izmantojuši minētā panta 1. punktā noteikto atkāpi,
         kā arī – attiecīgajā gadījumā kādos apmēros, proti – lai pareizi noteiktu maksājamo atlīdzību, un ka minētais pienākums balstās
         uz faktu, ka lauksaimniekam apstrādātājs palīdz izmantot tam piešķirtās tiesības atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta
         1. punktam.

      53      Tā, no vienas puses, ievērojot īpašnieka grūtības īstenot savas tiesības iegūt informāciju no lauksaimniekiem, ņemot vērā
         to, ka auga apstrāde neļauj noteikt, vai tas iegūts, izmantojot ievākto produktu vai arī ievācot sēklas, un, no otras puses,
         pienākums aizsargāt selekcionāra un lauksaimnieka abpusējās likumīgās intereses, kas izriet no Regulas Nr. 2100/94 14. panta
         3. punkta un Regulas Nr. 1768/95 2. panta (skat. iepriekš minēto spriedumu Schulin, 63. punkts), īpašniekam jāļauj pieprasīt informāciju no apstrādātāja, ja viņa rīcībā ir norādes uz to, ka apstrādātājs ir
         apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, kas iegūts, audzēšanas nolūkos stādot attiecīgās šķirnes pavairojamo
         materiālu. Jākonstatē, ka šīs īpašnieka tiesības nav pakārtotas tam, vai par konkrētajām šķirnēm apstrādātājam bija paziņots
         vai kā citādi darīts zināms.

      54      No iepriekšminētā izriet, ka atbilde uz pirmo uzdoto jautājumu ir – saistītie Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā
         ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta noteikumi nav interpretējami tādā nozīmē, ka tie īpašniekam, uz ko attiecas Kopienas
         augu šķirņu aizsardzība, paredz iespēju no apstrādātāja pieprasīt minētajos noteikumos noteikto informāciju, ja viņa rīcībā
         nav norādes uz to, ka tas ir apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, ko lauksaimnieki ieguvuši, audzēšanas nolūkos
         stādot īpašnieka priekšrocību skartās šķirnes pavairojamo materiālu.

       Par otro jautājumu
      55      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai gadījumā, ja īpašnieka rīcībā ir norādes uz to, ka apstrādātājs ir
         apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, ko lauksaimnieki ieguvuši, audzēšanas nolūkos stādot īpašnieka priekšrocību
         skartās šķirnes pavairojamo materiālu, saistītie Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95
         9. panta noteikumi ir interpretējami tādā nozīmē, ka tie attiecīgajam apstrādātājam uzliek par pienākumu iesniegt informāciju
         par visu to lauksaimnieku kopumu, kuru vajadzībām šī apstrāde attiecīgajai šķirnei ir veikta, vai arī tikai par tiem lauksaimniekiem,
         par kuriem īpašnieka rīcībā ir norādes uz to, ka apstrādātājs viņu vajadzībām aizsargātajai šķirnei šo apstrādi ir veicis.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      56      Brangewitz uzsver – pieņemot to, ka īpašnieka rīcībā ir pietiekamas iespējas izmantot savas tiesības attiecībā pret lauksaimniekiem,
         kas izmanto aizsargātās šķirnes, apstrādātājam adresētais informācijas pieprasījums var kalpot vienīgi, lai kontrolētu ar
         lauksaimnieku saistīto datu precizitāti un pilnību.

      57      Ja īpašnieki drīkstētu iztaujāt apstrādātājus, viņi iegūtu informāciju par to, ka lauksaimnieku pienākums nav uz vienkārša
         pieprasījuma pamata sniegt informāciju un ka saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 8. panta 5. un 6. punktu trešās personas īpašniekiem
         drīkst darīt zināmu to vienīgi tad, ja lauksaimnieki tam devuši atļauju.

      58      STV, Vācijas valdība un Komisija pārstāv viedokli, ka apstrādātāja, kas šķiro aizsargātās šķirnes sēklas, pienākums ir informēt
         īpašnieku par to lauksaimnieku kopumu, kuri ir atbildīgi par šīs šķirnes atlasi, un ne tikai par tiem, kuri īpašniekam jau
         zināmi.

      59      Nīderlandes valdība uzskata, ka pienākums informēt apstrādātājam liek apzināt visus tos lauksaimniekus, par kuriem aizsargātās
         auga sugas īpašnieka rīcībā ir norādes, no kā izriet, ka viņi ar apstrādātāja palīdzību ir apstrādājuši minētās sugas sēklu.

       Tiesas vērtējums
      60      Jāatgādina – kā arī tas izriet no šī sprieduma 46. punkta, – ka īpašnieka tiesības no apstrādātāja pieprasīt būtisku informāciju
         ir atkarīgas no apstrādātāja veiktās apstrādes darbībām ievāktajam produktam, ko lauksaimnieks audzēšanas nolūkos ieguvis,
         stādot viņa priekšrocību skartās šķirnes pavairojamo materiālu.

      61      Tādējādi, kā to Tiesa arī konstatējusi šī sprieduma 53. punktā, ja īpašniekam ir iespēja no apstrādātāja pieprasīt informāciju
         saistībā ar vienu no priekšrocību skartajām šķirnēm, ja viņa rīcībā ir norādes uz to, ka pēdējais ir apstrādājis vai gatavojas
         apstrādāt ievākto produktu, kas iegūts, audzēšanas nolūkos stādot attiecīgās šķirnes pavairojamo materiālu, principā no tā
         izriet, ka attiecīgajā gadījumā apstrādātāja pienākums ir viņam sniegt būtisku informāciju par visu to lauksaimnieku kopumu,
         kuru vajadzībām viņš ir veicis attiecīgās šķirnes apstrādi.

      62      Faktiski, kā to arī norāda Komisija, apstrādātāja pienākums informēt, kaut arī atkarīgs no tā, vai lauksaimnieks izmanto Regulas
         Nr. 2100/94 14. panta 1. punktā minēto atkāpi, un lauksaimnieka lēmuma par apstrādātāja pakalpojumu izmantošanu, ir saistīts
         ar augu šķirnēm, ko apstrādājis viņš pats un nevis viņa klients, kas ir lauksaimnieks.

      63      Šo interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru apstrādātājam pēc īpašnieka pieprasījuma
         ir jāsniedz īpašniekam pārskats par būtisku informāciju, kas ietver arī jautājumu par to, vai apstrādātājs ir apstrādājis
         tos vienas vai vairāku šķirņu ievāktos produktus audzēšanai, kuri pieder īpašniekam, par attiecīgās šķirnes vai šķirņu ievāktā
         produkta apjomu, kas apstrādāts audzēšanai, par apstrādes laiku un vietu, kā arī par tām personām vai to personu vārdiem un
         adresēm, kam viņš ir apstrādājis ievākto produktu audzēšanai. Faktiski, šāda veida paziņojums ir vajadzīgs, ja īpašnieka rīcībā
         ir tikai viena norāde uz to, ka apstrādātājs ir apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, ko lauksaimnieki ieguvuši,
         audzēšanas nolūkos stādot īpašnieka šķirnes pavairojamo materiālu (šajā sakarā attiecībā uz lauksaimnieku pienākumu sniegt
         informāciju skat. iepriekš minēto spriedumu Schulin, 64. punkts).

      64      Tomēr Regula Nr. 2100/94 apstrādātājiem neuzliek par pienākumu darīt zināmu par šķirni, no kuras iegūtas sēklas, kam, savukārt,
         veikta apstrāde. Tādējādi attiecībā uz lauksaimniekiem, par kuriem īpašnieka rīcībā nav norādes, ka apstrādātājs ir apstrādājis
         vai gatavojas viņu vajadzībām apstrādāt attiecīgo šķirni, apstrādātāja pienākums sniegt būtisku informāciju īpašniekam, kā
         tas arī izriet no Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. punkta b) apakšpunkta, attiecas vienīgi uz gadījumu, kad par šķirni bija
         paziņots vai kā citādi darīts zināms apstrādātājam.

      65      No tā izriet, ka tiklīdz īpašnieka rīcībā ir norādes uz to, ka apstrādātājs ir apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto
         produktu, ko lauksaimnieks ieguvis, audzēšanas nolūkos stādot īpašnieka šķirnes pavairojamo materiālu, apstrādātājam ir jāsniedz
         viņam būtiska informācija ne tikai par lauksaimniekiem, par kuriem īpašnieka rīcībā ir norādes, ka apstrādātājs ir veicis
         vai gatavojas veikt minēto apstrādi, bet arī par citiem lauksaimniekiem, kuru vajadzībām viņš ir veicis vai gatavojas veikt
         apstrādi, ja apstrādātājam par attiecīgo šķirni ir ticis paziņots vai kā citādi darīts zināms.

      66      Tādējādi uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka saistītie Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas
         Nr. 1768/95 9. panta noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka, ja īpašnieka rīcībā ir norādes uz to, ka apstrādātājs ir apstrādājis
         vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, ko lauksaimnieks ieguvis, audzēšanas nolūkos stādot īpašnieka priekšrocību skartās
         šķirnes pavairojamo materiālu, apstrādātājam ir jāsniedz viņam būtiska informācija ne tikai par lauksaimniekiem, par kuriem
         īpašnieka rīcībā ir norādes, ka apstrādātājs ir veicis vai gatavojas veikt minēto apstrādi, bet arī par visiem citiem lauksaimniekiem,
         kuru vajadzībām viņš ir veicis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, kas iegūts, stādot attiecīgās šķirnes pavairojamo
         materiālu, ja apstrādātājam par attiecīgo šķirni ir ticis paziņots vai kā citādi darīts zināms.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      saistītie Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 14. panta 3. punkta
            sestā ievilkuma un Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā,
            kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, 9. panta noteikumi
            nav interpretējami tādā nozīmē, ka tie īpašniekam, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība, paredz iespēju no apstrādātāja
            pieprasīt minētajos noteikumos noteikto informāciju, ja viņa rīcībā nav norādes uz to, ka apstrādātājs ir apstrādājis vai
            gatavojas apstrādāt ievākto produktu, ko lauksaimnieki ieguvuši, audzēšanas nolūkos stādot īpašnieka, kas bauda šo aizsardzību,
            tās šķirnes pavairojamo materiālu, kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, attiecībā uz Regulas Nr. 2100/94 14. panta
            2. punktā minētajām lauksaimniecības augu sugām;
      2)      saistītie Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta noteikumi ir interpretējami
            tādējādi, ka, ja īpašnieka rīcībā ir norādes uz to, ka apstrādātājs ir apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu,
            ko lauksaimnieks ieguvis, audzēšanas nolūkos stādot tās īpašnieka, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība, šķirnes,
            kas nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne un kas ir viena no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā minētajām lauksaimniecības
            augu sugām, pavairojamo materiālu, apstrādātājam ir jāsniedz viņam būtiska informācija ne tikai par lauksaimniekiem, par kuriem
            īpašnieka rīcībā ir norādes, ka apstrādātājs ir veicis vai gatavojas veikt minēto apstrādi, bet arī par visiem citiem lauksaimniekiem,
            kuru vajadzībām viņš ir veicis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, kas iegūts, stādot attiecīgās šķirnes pavairojamo
            materiālu, ja apstrādātājam par attiecīgo šķirni ir ticis paziņots vai kā citādi darīts zināms.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda - vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 12. aprīlī. # Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM) pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Autortiesības attiecībā uz muzikālo darbu publisko izpildījumu interneta, satelītapraides un kabeļu retranslācijas ceļā - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Ģeogrāfiskā tirgus sadale - Divpusēji nolīgumi starp valstu mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām - Saskaņota darbība, kas izslēdz iespēju izsniegt daudzteritoriālas un daudzrepertuāru licences - Pierādījumi - Nevainīguma prezumpcija. # Lieta T-422/08.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1985. gada 25. septembrī. # Procureur de la République pret Jean-Pierre Gontier. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance d'Orléans - Francija. # Lieta 201/84.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 25. jūnijā. # Carlos Mora Romero pret Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundessozialgericht - Vācija. # Lieta C-131/96.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 19.novembrī. # Haydar Akman pret Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Köln - Vācija. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Lieta C-210/97.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 16. septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 85/337/EEK - Atsevišķu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums - Nepareiza piemērošana - Valensijas-Taragonas dzelzceļa līnijas posma Laspalmasa-Oropesa projekts. # Lieta C-227/01.

text:
      Lieta C‑227/01
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 85/337/EEK – Atsevišķu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Nepareiza piemērošana – Valensijas–Taragonas dzelzceļa līnijas posma Laspalmasa–Oropesa projekts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienu tiesības – Interpretācija – Teksti dažādās valodās – Vienveidīga interpretācija – Dažādu valodu versiju atšķirības
            – Attiecīgā tiesību akta vispārējā sistēma un mērķis kā atskaites punkti
      2.        Vide – Atsevišķu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 85/337 – Piemērošanas joma – Jauna sliežu ceļa būve līdzās
            jau esošam sliežu ceļam – Iekļaušana
      (Padomes Direktīvas 85/337I pielikuma 7. punkts un II pielikuma 12. punkts)
      3.        Prasība sakarā ar pienākumu neizpildi – Objektīvs raksturs – Kopienu tiesību akta nepareizas interpretācijas ņemšana vērā
            – Izslēgšana
      (EKL 226. pants)
      4.        Vide – Atsevišķu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 85/337 – Piemērojamība – Attiecīgais kritērijs
      (Padomes Direktīva 85/337)
      1.        Lai nodrošinātu Kopienu tiesību vienveidīgu interpretāciju, gadījumā, ja vienas normas valodu versijas atšķiras, norma ir
         interpretējama, pamatojoties uz tiesību akta, kurā tā ietverta, vispārējo sistēmu un mērķi.

      (sal. ar 45. punktu)
      2.        Šādam projektam, kas aptver jauna sliežu ceļa būvi līdzās jau esošam sliežu ceļam, var būt būtiska ietekme uz vidi minētās
         Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu nozīmē, jo tas var, piemēram, ilgstoši
         ietekmēt faunu un floru, augsnes sastāvu vai arī ainavu, tāpat arī tas var radīt lielu troksni, tāpēc projekts jāiekļauj minētās
         direktīvas piemērošanas jomā. Tātad šādu projektu nevar uzskatīt par vienkāršu iepriekšējā projekta grozījumu Direktīvas 85/337
         II pielikuma 12. punkta nozīmē, bet tas ir ietverts minētās direktīvas I pielikuma 7. punktā, kurā uzskaitīti projekti, uz
         kuriem jāattiecina prasība veikt ietekmes uz vidi novērtējumu.

      Šis secinājums ir vēl jo nozīmīgāks tad, ja attiecīgā projekta īstenošana ietver jaunu sliežu ceļu būvi, kaut arī tas attiektos
         tikai uz projekta daļu. Līdzīgam būvprojektam patiesībā var būt būtiska ietekme uz vidi Direktīvas 85/337 nozīmē.

      (sal. ar 48. - 50. punktu)
      3.        Prasībai sakarā ar pienākumu neizpildi, kas celta atbilstoši EKL 226. pantam, ir objektīvs raksturs, un fakts, ka norādītā
         saistību neizpilde ir notikusi tādēļ, ka dalībvalsts ir nepareizi interpretējusi Kopienu tiesību normas, neliedz Tiesai to
         atzīt.

      (sal. ar 58. punktu)
      4.        Attiecīgais kritērijs, kas jāņem vērā, piemērojot Direktīvu 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi
         novērtējumu, ir balstīts uz būtisku ietekmi uz vidi, kāda “var būt” konkrētam projektam. Šajos apstākļos Komisijai nav pienākuma
         noteikt konkrēto negatīvo ietekmi uz vidi, kāda projektam ir faktiski.

      (sal. ar 59. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 16. septembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 85/337/EEK – Atsevišķu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Nepareiza piemērošana – Valensijas–Taragonas dzelzceļa līnijas posma Laspalmasa–Oropesa projekts
      Lieta C‑227/01
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2001. gada 7. jūnijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Valero Hordana [G. Valero Jordana], pārstāvis, kurš norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv S. Ortizs Vāmonde [S. Ortiz Vaamonde], pārstāvis, kurš norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Šintgens [R. Schintgen] (referents) un F. Makena [F. Macken],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre Muhika Arsamendi [Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2004. gada 19. februāra tiesas sēdi,
      izvērtējusi lietas dalībnieku sniegtos rakstveida apsvērumus,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 24. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu “Valensijas–Taragonas
         [Valencia-Tarragona] [dzelzceļa] līnijas posma Laspalmasa–Oropesa [Las Palmas-Oropesa] ceļa klātnes projektam”, kas ietilpst projektā “Vidusjūras koridors”, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kuri
         tai uzlikti ar Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi
         novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.) 2. un 3. pantu, 5. panta 2. punktu un 6. panta 2. punktu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        Saskaņā ar Direktīvas 85/337 pirmo un sesto apsvērumu minētās direktīvas mērķis ir novērst piesārņojumu un citādu kaitējumu
         videi, nosakot, ka atsevišķiem sabiedriskiem un privātiem projektiem jāveic iepriekšējs ietekmes uz vidi novērtējums.

      3        Kā izriet no minētās direktīvas piektā apsvēruma, šī direktīva šajā nolūkā ievieš ekoloģiskās ietekmes novērtējuma [ietekmes
         uz vidi novērtējuma] vispārējus principus, lai papildinātu un koordinētu attīstības saskaņošanas kārtību, kas reglamentē valsts
         [sabiedriskus] un privātus projektus, kuriem var būt būtiska ekoloģiskā ietekme [ietekme uz vidi].

      4        Saskaņā ar Direktīvas 85/337 astoto un vienpadsmito apsvērumu atsevišķu veidu projektiem ir nozīmīga ietekme uz vidi un tie
         parasti sistemātiski jānovērtē, lai ņemtu vērā rūpes par cilvēka veselības aizsardzību, lai ar labāku vidi veicinātu dzīvības
         kvalitāti, lai nodrošinātu sugu daudzveidības saglabāšanos un lai saglabātu ekosistēmas reprodukcijas spēju kā dzīvības pamatavotu.

      5        Direktīvas 85/337 normas, par ko ir šī lieta, redakcijā, kāda bija spēkā pirms Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvas 97/11/EK,
         ar kuru groza minēto Direktīvu (OV L 73, 5. lpp.), ir izklāstītas turpmāk.

      6        Direktīvas 85/337 1. pants ir šāds:

      “1. Šī direktīva attiecas uz to valsts [sabiedrisko] un privāto projektu ekoloģiskās ietekmes novērtējumu [ietekmes uz vidi
         novērtējumu], kuriem, iespējams, ir nozīmīga ekoloģiska ietekme [ietekme uz vidi].

      2. Šajā direktīvā:
      “projekts” nozīmē:
      –        celtniecības darbu vai citu ierīkošanu vai programmu izpildi,
      –        citu iejaukšanos dabiskajā apkārtnē un ainavā [..].”
      7        Šīs direktīvas 2. pants nosaka:

      “1. Dalībvalstis nosaka visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota piekrišana, tos projektus, kuriem
         var būt būtiska ekoloģiskā ietekme [ietekme uz vidi] inter alia to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ, pakļauj novērtējumam attiecībā uz to ietekmi.

      Šie projekti ir noteikti 4. pantā.
      [..]
      3. Dalībvalstis var izņēmuma gadījumos konkrētu projektu pilnībā vai daļēji atbrīvot no to noteikumu piemērošanas, kas paredzēti
         šai direktīvā.

      Šajā gadījumā dalībvalstis:
      a)      apsver, vai būtu vajadzīga cita novērtējuma forma un vai tādējādi apkopoto informāciju būtu jādara atklāti pieejamu;
      b)      attiecīgajai sabiedrības daļai dara zināmu informāciju, kas attiecas uz atbrīvojumu un tā piešķiršanas iemesliem;
      c)      pirms tiek dota piekrišana, informē Komisiju par iemesliem, kas attaisno atbrīvojuma piešķiršanu, un nodrošina to ar informāciju,
         kas vajadzības gadījumā darīta zināma tās pilsoņiem.

      Komisija nekavējoties nosūta šos dokumentus pārējām dalībvalstīm.
      [..]”
      8        Minētās direktīvas 3. pants paredz:

      “Ekoloģiskā ekspertīze [ietekmes uz vidi novērtējums] nosaka, raksturo un novērtē noteiktā veidā, ņemot vērā katru atsevišķu
         gadījumu un saskaņā ar 4. līdz 11. pantu, projekta tiešo un netiešo ietekmi uz šādiem faktoriem:

      –      dzīvām būtnēm [cilvēkiem], faunu un floru,
      –      augsni, ūdeni, gaisu, klimatu un ainavu,
      –      mijiedarbību starp faktoriem, kas minēti pirmajā un otrajā ievilkumā,
      –        materiālos labumus un kultūras mantojumu.”
      9        Direktīvas 85/337 4. pants, uz kuru ir norāde tās 2. panta 1. punkta otrajā daļā, paredz:

      “1. Saskaņā ar 2. panta 3. punktu to veidu projektus, kas uzskaitīti I pielikumā, pakļauj novērtējumam saskaņā ar 5. līdz
         10. pantu.

      2. To veidu projektus, kas uzskaitīti II pielikumā, pakļauj novērtējumam saskaņā ar 5. līdz 10. pantu, ja dalībvalstis uzskata,
         ka šo projektu pazīmes to pieprasa.

      [..]”
      10      Šīs Direktīvas I pielikuma 7. punktā līdzās citiem projektiem ir minēta “sliežu [būve] garo distanču dzelzceļa transportam”.

      11      Minētās Direktīvas II pielikuma 12. punkts norāda uz “grozījumiem I pielikumā iekļautajos attīstības projektos”.

      12      Direktīvas 85/337 5. panta 1. un 2. punkts nosaka:

      “1. Ja pastāv projekti, kas, ievērojot 4. pantu, jāpakļauj ekoloģiskās ietekmes novērtējumam [ietekmes uz vidi novērtējumam]
         saskaņā ar 5. līdz 10. pantu, dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka attīstītājs atbilstīgā formā sniedz
         III pielikumā paredzēto informāciju tiktāl, cik:

      a)      dalībvalstis uzskata, ka informācija ir saistīta ar doto saskaņošanas procedūras stadiju un ar konkrēta projekta vai projekta
         veida un vides īpatnībām, kas var tikt ietekmētas;

      b)      dalībvalstis uzskata, ka attīstītājam var pieprasīt apkopot šo informāciju, ņemot vērā inter alia pašreizējās novērtējuma zināšanas un metodes.

      2. Informācija, kas attīstītājam jāsniedz saskaņā ar 1. punktu, ietver vismaz:
      –        projekta aprakstu, kas satur informāciju par projekta norises vietu, tā dizainu un apjomu,
      –        to pasākumu aprakstu, kas paredzēti, lai izvairītos no būtiskas kaitīgas ietekmes, samazinātu to un, ja iespējams, radītu
         tai pretlīdzekli,

      –        datus, kas vajadzīgi, lai noteiktu un novērtētu galveno ekoloģisko ietekmi [ietekmi uz vidi], kāda var būt projektam,
      –        1. līdz 3. ievilkumā minētās informācijas netehnisku kopsavilkumu.”
      13      Tās pašas direktīvas 6. panta 2. punkts paredz:

      “2. Dalībvalstis nodrošina, ka:
      –        jebkuru saskaņošanas pieprasījumu un jebkuru informāciju, kas iegūta saskaņā ar 5. pantu, dara atklāti pieejamu,
      –        attiecīgajai sabiedrības daļai tiek dota iespēja izteikt viedokli pirms projekta ierosināšanas.”
      14      Direktīvas 85/337 12. pants nosaka:

      “1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai īstenotu šo direktīvu trijos gados pēc tās izziņošanas.
      2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus savu tiesību aktu noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.”
      15      Minētā direktīva tika izziņota dalībvalstīm 1985. gada 3. jūlijā.

       Valsts tiesiskais regulējums
      16      Spānijas tiesiskajā regulējumā, kurā ir transponēts Direktīvas 85/337 I pielikuma 7. punkts, to projektu vidū, kas obligāti
         jāpakļauj ietekmes uz vidi novērtējumam, ir minētas “garo distanču dzelzceļa līnijas, kas ietver jaunu trasi”.

       Pirmstiesas procedūra
      17      Pēc sūdzības saņemšanas 1999. gada maijā un pēc Komisijas un Spānijas iestāžu sarakstes Komisija – uzskatīdama, ka minētās
         iestādes ir nepareizi piemērojušas Direktīvu 85/337, neveicot iepriekšēju ietekmes uz vidi novērtējumu “Valensijas–Taragonas
         [dzelzceļa] līnijas posma Laspalmasa– Oropesa ceļa klātnes projektam”, kas ietilpst projektā “Vidusjūras koridors” – 2000. gada 13. aprīļa vēstulē pieprasīja, lai
         Spānijas Karaliste divu mēnešu laikā iesniedz apsvērumus.

      18      Nebūdama apmierināta ar Spānijas valdības paskaidrojumiem, Komisija 2000. gada 26. septembrī nosūtīja Spānijas Karalistei
         argumentētu atzinumu, kurā aicināja Spānijas Karalisti divu mēnešu laikā no šī atzinuma paziņošanas pieņemt atzinuma prasību
         izpildei vajadzīgos pasākumus.

      19      Tā kā Spānijas valdība 2001. gada 2. janvāra atbildē uz šo argumentēto atzinumu atkārtoja savus iepriekšējos argumentus, Komisija
         nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
      20      Komisija pārmet Spānijas Karalistei, ka, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu “Valensijas–Taragonas [dzelzceļa] līnijas posma
         Laspalmasa–Oropesa ceļa klātnes projektam”, kas ietilpst projektā “Vidusjūras koridors”, kurš savieno Spānijas Levantes reģionu
         ar Kataloniju un Francijas robežu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 85/337 2. un
         3. pantu, 5. panta 2. punktu un 6. panta 2. punktu.

       Par pieņemamību
      21      Tiesas sēdē Spānijas valdība apstrīdēja prasības pieņemamību, norādot, ka prasības pieteikums ir balstīts uz iebildumu, kas
         nebija izvirzīts pirmstiesas procedūrā.

      22      Šī valdība norāda, ka pirmstiesas procedūras gaitā strīda priekšmets bija skaidri ierobežots ar 13,2 km garu dzelzceļa līnijas
         posmu, kas savieno Laspalmasas un Oropesas apdzīvotās vietas. Šajā procedūras stadijā Komisija konkrēti iebilda, ka Spānijas
         valdība nav ievērojusi Direktīvas 85/337 prasības attiecībā uz daļu minētā posma 7,64 km garumā, kurā trase ir, lielākais,
         par 800 m novirzīta uz rietumiem, lai apbrauktu Benikasimas [Benicasim] apdzīvoto vietu. Bet ne brīdinājuma vēstulē, ne argumentētajā atzinumā Komisija nenorādīja uz otra sliežu ceļa izveidošanu
         atlikušajā 13,2 km garajā posmā, un, konkrēti, tā nevienā brīdī neapgalvoja, ka esošā dzelzceļa otras joslas izveidošana ietilpst
         minētās direktīvas piemērošanas jomā.

      23      Saistībā ar prasību Komisija lūdza atzīt, ka, ierīkojot šādus papildu sliežu ceļus jau esošajai dzelzceļa līnijai, ir jāievēro
         minētās direktīvas prasības. Turklāt Komisija norādīja uz visu 251 km garo Valensijas–Taragonas [dzelzceļa] līniju.

      24      Šajos apstākļos strīda priekšmets redzami paplašinājās.

      25      Vispirms ir jānorāda, ka šajā gadījumā ne argumentētā atzinuma likumība, ne arī pirms tā notikušās procedūras likumība netika
         apstrīdēta. Tomēr Spānijas valdība apgalvo, ka prasības pieteikumā izvirzītais iebildums atšķiras no tā, kas ietverts brīdinājuma
         vēstulē un argumentētajā atzinumā.

      26      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka saskaņā ar EKL 226. pantu iesniegtas prasības priekšmetu norobežo pirmstiesas procedūrā,
         kas paredzēta minētajā normā, un ka tādēļ Komisijas argumentētajam atzinumam un prasībai jābūt balstītiem uz identiskiem iebildumiem
         (skat., jo īpaši, 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑139/00 Komisija/Spānija, Recueil 2002, I‑6407. lpp., 18. punkts).

      27      Tomēr šajā gadījumā nevar apgalvot, ka pirmstiesas procedūrā noteiktais prasības priekšmets būtu paplašināts vai grozīts.

      28      No vienas puses, atbildot uz Tiesas jautājumu, Komisija apstiprināja, ka šīs prasības priekšmets bija ierobežots ar 13,2 km
         garu [dzelzceļa līnijas] posmu no Laspalmasas līdz Oropesai un ka, pretēji Spānijas valdības apgalvojumiem, tas nekādi neattiecas
         uz visu 251 km garo trasi [dzelzceļa] līnijā Valensija–Taragona.

      29      No otras puses, gan brīdinājuma vēstulē, gan argumentētajā atzinumā, ko Komisija nosūtīja Spānijas Karalistei, tāpat kā prasības
         pieteikumā, ir norāde uz “posmu Laspalmasa–Oropesa”; atbildētājas valsts valdība neapstrīd, ka minētā posma garums ir 13,2 km.
         Turklāt Spānijas valdības iesniegtajā iebildumu rakstā ir viennozīmīgi norādīts, ka tā nekādi nav kļūdījusies attiecībā uz
         prāvā izskatāmajiem jautājumiem, jo Spānijas valdība pati uzskata, ka apstrīdētais projekts attiecas uz 13,2 km garo posmu,
         kas savieno Laspalmasas un Oropesas apdzīvotās vietas, kur esošo dzelzceļa līniju papildina ar jaunu sliežu ceļu un pielāgo
         [braukšanas] ātrumam līdz 220 km/h un kuras daļa 7,64 km garumā ir jauna trase, kas izveidota, lai apbrauktu Benikasimas apdzīvoto
         vietu.

      30      Tādēļ šī prasība ir pieņemama.

       Lietas būtība
       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Savas prasības pamatojumam Komisija uzsver, ka ir zināms – “Valensijas–Taragonas [dzelzceļa] līnijas posma Laspalmasa–Oropesa
         ceļa klātnes projektam”, kas ietilpst projektā “Vidusjūras koridors”, netika veikts Direktīvā 85/337 paredzētais ietekmes
         uz vidi novērtējums.

      32      Kā norāda Komisija, šajā gadījumā šāds novērtējums bija obligāts, jo tas ir viens no minētās Direktīvas I pielikuma 7. punktā
         minētajiem projektiem, uz kuriem ir norāde tās pašas Direktīvas 4. panta 1. punktā.

      33      Komisija no tā secina, ka attiecībā uz apstrīdēto projektu Direktīva 85/337 ir nepareizi piemērota un ka tādējādi Spānijas
         Karaliste ir pārkāpusi minētās Direktīvas 2. un 3. pantu, 5. panta 2. punktu un 6. panta 2. punktu.

      34      Pēc Komisijas uzskatiem, visi Spānijas valdības norādītie iemesli, pamatojot savu rīcību šajā gadījumā, ir noraidāmi.

      35      Tādējādi minētās valdības izvirzītie argumenti ir pretrunā Direktīvas 85/337 tekstam un jo īpaši tās I pielikuma 7. punkta
         formulējumam. Turklāt tie nav saderīgi ar šīs direktīvas būtību un mērķi.

      36      Spānijas valdība atzīst, ka projektam, par kuru ir strīds, formāli nav veikts Direktīvā 85/337 paredzētais ietekmes uz vidi
         novērtējums, bet tā uzskata, ka minētā procedūra šajā gadījumā nebija nepieciešama.

      37      Šī direktīva nebūtu piemērojama, ja uzsāktie darbi ietvertu tikai jau esošas dzelzceļa līnijas uzlabošanu, līdzās sākotnējam
         vienīgajam sliežu ceļam ierīkojot otru sliežu ceļu, nevis jaunas dzelzceļa līnijas būvi, kam nepieciešama jauna garo distanču
         trase.

      38      Šis viedoklis ir nostiprināts regulējumā par Direktīvas 85/337 I pielikuma 7. punkta transponēšanu – valsts regulējumā, kura
         saderību ar minētās Direktīvas noteikumiem Komisija nevienā brīdī neapstrīdēja. Starp citu, attiecībā uz minētā 7. punkta
         formulējumu, angļu valodas versijā ir minēts arī termins “līnijas” (‘lines’), nevis “sliežu ceļi”.

      39      Turklāt projekts, par kuru ir strīds, neattiecas uz garo distanču satiksmi minētā 7. punkta nozīmē, jo tas savieno divas apdzīvotas
         vietas, kas atrodas tikai 13,2 km attālumā viena no otras.

      40      Bez tam otra sliežu ceļa ierīkošanai nebūtu papildu ietekmes uz vidi kā vien tā, ko radījusi sākotnējās līnijas būve, un Komisija
         jebkurā gadījumā nav sniegusi pierādījumus par šādas ietekmes esamību.

      41      Spānijas valdība pakārtoti piebilst, ka šajā gadījumā Direktīvas prasības pēc būtības ir ievērotas, jo pirms Benikasimas apdzīvotās
         vietas ģenerālplāna pārskatīšanas, kas notika 1992. gadā, tika veikts ietekmes pētījums, ko nodeva sabiedriskai apspriešanai,
         un tika izdota deklarācija par ietekmi uz vidi. Tā kā minētās pārskatīšanas priekšmets bija tieši konkrētas zonas paredzēšana
         dzelzceļa līnijas izbūvei, lai apbrauktu Benikasimas apdzīvoto vietu, jauns pētījums par šajā sakarā sākto darbu ietekmi netika
         prasīts.

      42      Visbeidzot, kompetentās valsts iestādes šajā gadījumā rīkojās labā ticībā un izrādīja vēlmi sadarboties atbilstoši Komisijas
         izpratnei par projekta daļu, kur tas bija iespējams, jo tās pirms darbu pabeigšanas nodeva sabiedriskai apspriešanai “grozījumu
         Nr. 3”, kas galvenokārt attiecas uz 754,5 m garu viaduktu.

       Tiesas vērtējums
      43      Lai izvērtētu Komisijas prasības pamatotību, ņemot vērā atbildētājas valdības argumentus, pirmkārt, ir jānosaka, vai Direktīva
         85/337 un jo īpaši tajā paredzētais pienākums veikt ietekmes uz vidi novērtējumu ir piemērojams projektam, par kuru ir strīds,
         un, ja tā, otrkārt, vai minētais projekts ir īstenots, ievērojot šajā direktīvā paredzētos noteikumus.

      44      Attiecībā uz pirmo punktu, Spānijas valdības izvirzītajam argumentam, saskaņā ar kuru minētās direktīvas I pielikuma 7. punkts
         paredz tikai jaunas dzelzceļa līnijas būvi, izveidojot jaunu dzelzceļa trasi starp divām apdzīvotām vietām, un tādējādi nav
         piemērojams jaunu sliežu ceļu ierīkošanai līdzās jau esošajiem, nevar piekrist.

      45      Patiesībā, kaut arī šajā prasībā nav jālemj par to, vai visās Direktīvas 85/337 valodu versijās ir lietots termins, kas atbilst
         terminam “sliežu ceļi” (spāņu valodas versijā ‘vías’), vai par šīs normas ieviešanai pieņemtā Spānijas regulējuma saderību ar šo Direktīvu tādā ziņā, ka tajā lietots termins
         “līnijas” (‘líneas’), no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet – lai nodrošinātu Kopienu tiesību vienveidīgu interpretāciju, gadījumā, ja vienas
         normas valodu versijas atšķiras, norma ir interpretējama, pamatojoties uz tiesību akta, kurā tā ietverta, vispārējo sistēmu
         un mērķi (skat., jo īpaši, 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑72/95 Kraaijeveld u. c., Recueil 1996, I‑5403. lpp., 28. punkts).

      46      Attiecībā uz Direktīvu 85/337 Tiesa jau ir nospriedusi, ka no šīs Direktīvas teksta var secināt – tās piemērošanas joma ir
         plaša un tās mērķis ir ļoti plašs (iepriekš minētais spriedums lietā Kraaijeveld u. c., 31. un 39. punkts).

      47      Kā jo īpaši izriet no minētās direktīvas 1. panta 1. punkta un 2. panta 1. punkta, kā arī no pirmā, piektā, sestā, astotā
         un vienpadsmitā apsvēruma, šīs direktīvas galvenais mērķis ir nodrošināt, ka, pirms tiek dota piekrišana, tos projektus, kuriem
         var būt būtiska ietekme uz vidi jo īpaši to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ, obligāti pakļauj novērtējumam attiecībā
         uz to ietekmi (šajā sakarā skat. 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑287/98 Linster, Recueil 2000, I‑6917. lpp., 52. punkts).

      48      Jau ar šiem apsvērumiem pietiek, lai atzītu, ka Direktīvas 85/337 I pielikuma 7. punkts aptver jauna sliežu ceļa būvi līdzās
         jau esošam sliežu ceļam.

      49      Šādam projektam patiesībā var būt būtiska ietekme uz vidi minētās direktīvas nozīmē, jo tas var, piemēram, ilgstoši ietekmēt
         faunu un floru, augsnes sastāvu vai arī ainavu, tāpat arī tas var radīt lielu troksni, tāpēc projekts jāiekļauj minētās direktīvas
         piemērošanas jomā. Ja uz šādu jauna sliežu ceļa būves projektu – kaut arī ceļš būtu paralēls jau esošajam – varētu neattiecināt
         pienākumu veikt ietekmes uz vidi novērtējumu, tad būtu būtiski pārkāpts Direktīvas 85/337 izvirzītais mērķis. Tātad šādu projektu
         nevar uzskatīt par vienkāršu iepriekšējā projekta grozījumu šīs direktīvas II pielikuma 12. punkta nozīmē.

      50      Turklāt šis secinājums ir vēl jo nozīmīgāks tad, ja attiecīgā projekta īstenošana ietver jaunu sliežu ceļu būvi, kaut arī
         tas attiektos tikai uz projekta daļu, kā tas ir šajā gadījumā. Līdzīgam būvprojektam patiesībā var būt būtiska ietekme uz
         vidi Direktīvas 85/337 nozīmē.

      51      Arī Spānijas valdības arguments, ka minētās Direktīvas I pielikuma 7. punkta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, jo projekts,
         par kuru ir strīds, neattiecas uz garo distanču satiksmi minētās normas nozīmē, bet, tieši pretēji, tikai uz 13,2 km garu
         trasi starp divām kaimiņos esošām apdzīvotām vietām, nav pamatots.

      52      Kā Komisija pamatoti norāda, apstrīdētais projekts ietilpst 251 km garajā Valensijas–Taragonas dzelzceļa līnijā, kas savukārt
         ietilpst projektā “Vidusjūras koridors”, kurš savieno Spānijas Levantes reģionu ar Kataloniju un Francijas robežu.

      53      Piekrītot Spānijas valdības argumentiem, tiktu būtiski apdraudēta Direktīvas 85/337 lietderīgā iedarbība, jo tad attiecīgajām
         valsts iestādēm pietiktu projektu attiecībā uz garu distanci sadalīt nelielos blakusesošos posmos, lai izvairītos no šīs direktīvas
         noteikumu ievērošanas gan saistībā ar visu attiecīgo projektu, gan posmiem, kas radušies šīs sadalīšanas rezultātā.

      54      Ņemot vērā visus šos apsvērumus, projekts, par kuru ir Komisijas prasība un kas attiecas uz papildu sliežu ceļa ierīkošanu
         13,2 km garumā, kur jauna trase ir 7,64 km garā posmā, lai apbrauktu Benikasimas apdzīvoto vietu, un kas ietilpst 251 km garā
         dzelzceļa līnijā, atbilst vienai no Direktīvas 85/337 I pielikumā uzskaitītajām kategorijām, kurām sistemātisks novērtējums
         principā ir obligāts saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu.

      55      Attiecībā uz jautājumu, vai minētais projekts ir īstenots, ievērojot Direktīvā 85/337 paredzētos noteikumus, vispirms ir jāatgādina –
         Spānijas valdība atzīst, ka attiecībā uz šo projektu nav ievērotas šīs direktīvas prasības par ietekmes uz vidi novērtējumu.
         Turklāt šī valdība neapgalvo, ka minētās direktīvas 2. panta 3. punktā paredzētie nosacījumi būtu izpildīti.

      56      Turklāt attiecībā uz Spānijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru pirms Benikasimas apdzīvotās vietas ģenerālplāna pārskatīšanas
         1992. gadā tika veikts ietekmes pētījums, ko nodeva sabiedriskai apspriešanai, un tika izdota deklarācija par ietekmi uz vidi,
         ir jānorāda, ka pat tad, ja minētais plāns atbilst visiem norādījumiem, kas jāievēro, lai izpildītu Direktīvā 85/337 paredzēto
         nosacījumu minimumu, to jebkurā gadījumā nevar uzskatīt par pietiekamu, jo, kā apgalvoja Komisija, plāns attiecas tikai uz
         Benikasimas apdzīvotās vietas teritoriju un, konkrētāk, sliežu ceļu, pa kuru apbraukt šo apdzīvoto vietu, bet ir skaidrs,
         ka apstrīdētais projekts ir plašāka mēroga; šajā jautājumā atbildētāja valdība būtiski neiebilda. No tā izriet, ka vismaz
         attiecībā uz pārējo projekta daļu minētās direktīvas prasības nav pareizi piemērotas.

      57      Turklāt Spānijas valdības apgalvojums, ka kompetentās iestādes ir ievērojušas minētās direktīvas prasības attiecībā uz projekta
         “grozījumu Nr. 3”, ir tikpat nepamatotas. No vienas puses, kā norāda atbildētāja valdība, sabiedrībai paredzētā informācija
         tika publicēta tikai pēc tam, kad projekta īstenošana jau bija sākta. Šāda rīcība ir acīmredzami pretrunā Direktīvas 85/337
         6. panta 2. punkta prasībām, saskaņā ar kurām attiecīgajai sabiedrībai ir jādod iespēja izteikt viedokli pirms projekta ierosināšanas.
         Tādējādi Spānijas valdības norādītajam faktam, ka sabiedriskā apspriešana notika pirms darbu pabeigšanas, nav nekādas nozīmes.
         No otras puses, šī procedūra attiecās tikai uz daļu no 13,2 km garā posma, par kuru ir strīds, tas ir, uz “grozījumu Nr. 3”,
         kas galvenokārt attiecas uz apmēram 750 m gara viadukta būvi.

      58      Turklāt arī apstāklis, ka valsts iestādes rīkojās labā ticībā, nav atbilstīgs. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, prasībai sakarā
         ar pienākumu neizpildi ir objektīvs raksturs un fakts, ka norādītā saistību neizpilde ir notikusi tādēļ, ka dalībvalsts ir
         nepareizi interpretējusi Kopienu tiesību normas, neliedz Tiesai to atzīt (skat. 1993. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑73/92
         Komisija/Spānija, Recueil 1993, I‑5997. lpp., 19. punkts).

      59      Visbeidzot, attiecībā uz Spānijas valdības apgalvojumu, ka Komisija nav pārliecinoši pamatojusi norādīto saistību neizpildi,
         jo nav iesniegusi pierādījumus tam, ka otra sliežu ceļa ierīkošanai līdzās jau esošajam sliežu ceļam būtu lielāka ietekme
         uz vidi nekā tā, ko radījusi sākotnējās līnijas būve, ir jāatgādina, ka attiecīgais kritērijs, kas jāņem vērā, piemērojot
         Direktīvu 85/337, ir balstīts uz būtisku ietekmi uz vidi, kāda “var būt” konkrētam projektam (šajā sakarā skat. šīs direktīvas
         1. panta 1. punktu, kā arī piekto un sesto apsvērumu). Šajos apstākļos Komisijai nav pienākuma noteikt konkrēto negatīvo ietekmi
         uz vidi, kāda projektam ir faktiski. Toties Komisija šajā gadījumā ir sniegusi pietiekamus pierādījumus tam, ka uz apstrīdēto
         projektu attiecas viena no minētās direktīvas I pielikuma normām, tādēļ tam ir obligāti jāveic ietekmes uz vidi novērtējums.
         Starp citu, nav šaubu, ka šāda veida projekts rada jaunu būtisku kaitējumu, lai arī tas ir saistīts tikai ar attiecīgās dzelzceļa
         līnijas pielāgošanu satiksmei, kuras ātrums var sasniegt 220 km/h.

      60      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Komisijas prasība atzīstama par pamatotu.

      61      Tādējādi ir jāatzīst, ka, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu “Valensijas–Taragonas [dzelzceļa] līnijas posma Laspalmasa–Oropesa
         ceļa klātnes projektam”, kas ietilpst projektā “Vidusjūras koridors”, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kuri
         tai uzlikti ar Direktīvas 85/337/EEK 2. un 3. pantu, 5. panta 2. punktu un 6. panta 2. punktu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Spānijas Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu “Valensijas–Taragonas [dzelzceļa] līnijas posma Laspalmasa–Oropesa ceļa klātnes projektam”,
            kas ietilpst projektā “Vidusjūras koridors”, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kuri tai uzlikti ar 1985. gada
            27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu 2. un 3. pantu, 5. panta
            2. punktu un 6. panta 2. punktu;
      2)      Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.