title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2010. gada 9.septembrī. # Stichting Al-Aqsa pret Eiropas Savienības Padomi. # Kopējā ārpolitika un drošības politika - Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā veikti pret noteiktām personām un organizācijām - Naudas līdzekļu iesaldēšana - Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP un Regula (EK) Nr. 2580/2001 - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasījumu pielāgošana - Pārbaude tiesā - Savienības pasākuma par naudas līdzekļu iesaldēšanu īstenošanas nosacījumi. # Lieta T-348/07.

text:
      Lieta T‑348/07
      Stichting Al‑Aqsa
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā veikti pret noteiktām personām un organizācijām – Naudas līdzekļu iesaldēšana – Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP un Regula (EK) Nr. 2580/2001 – Prasība atcelt tiesību aktu – Prasījumu pielāgošana – Pārbaude tiesā – Savienības pasākuma par naudas līdzekļu iesaldēšanu īstenošanas nosacījumi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Tiesvedība – Tiesību akts, ar kuru tiesvedības laikā atceļ un aizstāj apstrīdēto tiesību aktu – Lūgums par prasījumu atcelt
            tiesību aktu
      (EKL 230. panta piektā daļa)
      2.      Eiropas Savienība – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā
            vērsti pret konkrētām personām un organizācijām – Personas jēdziens Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmā ievilkuma
            izpratnē
      (Padomes Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkts)
      3.      Eiropas Savienība – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā
            vērsti pret konkrētām personām un organizācijām – Lēmums par līdzekļu iesaldēšanu
      (Padomes Kopējās nostājas 2001/931 preambulas 1. apsvērums un 1. panta 4. punkts; Padomes Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts)
      4.      Eiropas Savienība – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Īpaši ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā
            vērsti pret konkrētām personām un organizācijām – Lēmums par līdzekļu iesaldēšanu
      (Padomes Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkts; Padomes Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts)
      1.      EKL 230. panta piektajā daļā paredzētais divu mēnešu termiņš principā ir piemērojams gan tad, ja prasība atcelt tiesību aktu
         ir celta ar prasības pieteikumu, gan tad, ja tā ir celta iztiesājamas lietas ietvaros ar lūgumu grozīt prasījumus atcelt agrāku
         tiesību aktu, kurš ir atcelts un aizstāts ar attiecīgo aktu. Tiesību normas, kas reglamentē prasību iesniegšanas termiņus,
         ir saistītas ar sabiedrisko kārtību, un tiesai tās ir jāpiemēro tā, lai nodrošinātu tiesisko drošību un indivīdu vienlīdzību
         likuma priekšā, izvairoties no jebkādas diskriminācijas vai patvaļības tiesas spriešanā.

      Tomēr, atkāpjoties no šī principa, šis termiņš iztiesājamas lietas ietvaros nav piemērojams, ja, pirmkārt, attiecīgajam aktam
         un aktam, ar kuru to atceļ un aizstāj, attiecībā uz attiecīgo personu ir tas pats priekšmets, tie būtībā balstīti uz to pašu
         pamatojumu un to saturs ir būtībā identisks, tiem tādējādi atšķiroties vienīgi ar to attiecīgo ratione temporis piemērošanas jomu, un, otrkārt, lūgums grozīt prasījumus nav pamatots ne ar vienu jaunu pamatu, faktu vai pierādījumu, bet
         vienīgi ar attiecīgā akta, ar kuru atceļ un aizstāj šo agrāko aktu, pieņemšanu.

      Šādos apstākļos, tā kā strīda priekšmets un ietvari, kādi tie ir noteikti sākotnējā prasībā, netiek grozīti citādi kā vien
         attiecībā uz to laika dimensiju, tiesisko drošību nekādā veidā neietekmē apstāklis, ka lūgums grozīt prasījumus ir iesniegts
         pēc EKL 230. panta piektajā daļā paredzētā divu mēnešu termiņa. Šādos apstākļos būtu pretrunā pareizai tiesvedībai un procesuālās
         ekonomijas principam prasītājam noteikt pienākumu, piedraudot ar nepieņemamību, iesniegt lūgumu grozīt savus prasījumus minētajā
         divu mēnešu termiņā.

      (sal. ar 32.–35. un 44. punktu)
      2.      Savā parastajā juridiskajā nozīmē, kas ir jāizmanto, ja vien nav skaidras likumdevēja norādes par pretējo, jēdziens “persona”
         apzīmē parādību, kurai ir juridiska personība, un tādējādi gan fizisku personu, gan juridisku personu.

      Kopējās nostājas 2001/931 par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu 1. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā minētās
         personas tādējādi var apzīmēt gan fiziskas personas, gan juridiskas personas, savukārt Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
         2. punkta otrajā ievilkumā minētās grupas un organizācijas var apzīmēt jebkāda cita veida sabiedriskās organizācijas, kurām,
         lai gan tām trūkst juridiskās personības, ir vairāk vai mazāk strukturēta forma.

      Šo interpretāciju apstiprina Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru Padome cenšas nodrošināt, lai pielikumā
         uzskaitītie fizisko vai juridisko personu vārdi, grupu vai organizāciju nosaukumi būtu papildināti ar pietiekami sīkām ziņām,
         kas ļautu efektīvi identificēt šādus cilvēkus, juridiskās personas, organizācijas vai struktūras.

      Tam, ka Kopējai nostājai 2001/931 pievienotajā sarakstā, tāpat kā Regulai Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem,
         kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, pievienotajā sarakstā fiziskās personas
         ir minētas vienīgi iedaļā “Personas”, savukārt vairākas juridiskās personas ir minētas iedaļā “Grupas un organizācijas”, šajā
         ziņā nav nozīmes. Šie saraksti, kas ir izveidoti vienīgi tādēļ, lai attiecībā uz tajos uzskaitītajiem individuālajiem gadījumiem
         īstenotu Kopējo nostāju 2001/931 un Regulu Nr. 2580/2001, neietekmē minētajos tiesību aktos ietverto personu, grupu un organizāciju
         definīciju. Tas pats attiecas uz iespējamām kļūdām attiecībā uz personu un grupu un organizāciju klasifikāciju, kas tajos
         varētu būt pieļautas.

      (sal. ar 57.–59. un 61. punktu)
      3.      Lai interpretētu Kopienu tiesību normas piemērojamību, vienlaikus ir jāņem vērā tās teksts, konteksts un mērķi. Ņemot vērā
         gan Kopējās nostājas 2001/931 par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (skat. it īpaši šīs kopējās nostājas preambulas
         1. apsvērumu) un Regulas Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret
         konkrētām personām un organizācijām, atbilstošo tekstu, kontekstu un mērķus, gan valsts iestāžu būtisko lomu līdzekļu iesaldēšanas
         procesos, kas paredzēti minētās regulas 2. panta 3. punktā, lēmums par izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas uzsākšanu ir jāpieņem
         tāda valsts procesa ietvaros, kas paredzēts tieši un galvenokārt preventīvu vai represīvu pasākumu noteikšanai attiecībā uz
         ieinteresēto personu terorisma apkarošanas ietvaros, un tādēļ, ka tā tajos ir bijusi iesaistīta, lai Padome uz šo lēmumu varētu
         likumīgi atsaukties.

      Tā tas ir attiecība uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, kas, ņemot vērā tā piemērošanas jomu un kontekstu un to skatot
         kopā ar valsts tiesisko regulējumu, ir kompetentas valsts iestādes lēmums Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un
         Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta izpratnē. Šāds spriedums kopā ar minēto tiesisko regulējumu var tikt uzskatīts par
         tādu, kas atbilst Kopējās nostājas 1. panta 4. punkta prasībām, un tādējādi principā var pats par sevi pamatot naudas līdzekļu
         iesaldēšanas pasākuma noteikšanu atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktam.

      (sal. ar 96., 97., 101. un 105. punktu)
      4.      Ja Padome paredz pieņemt vai pēc pārskatīšanas saglabāt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001 par
         īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, pamatojoties
         uz valsts lēmumu par izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas uzsākšanu saistībā ar terora akta veikšanu, tā nevar neņemt vērā šīs
         izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas turpmāko attīstību. Tādējādi ir iespējams, ka policijas vai drošības dienesta izmeklēšana
         var tikt izbeigta bez tiesvedības, ja netiek saņemta atļauja pietiekamu pierādījumu iegūšanai vai ja šo pašu iemeslu dēļ tiesvedība
         tiek izbeigta, vai arī ka pēc lēmuma par apsūdzības [izvirzīšanu] šī kriminālvajāšana var tikt izbeigta vai var notikt attaisnošana
         krimināllietā. Nebūtu pieļaujams, ka Padome neņem vērā šādus faktus, kas ir daļa no visiem nozīmīgajiem datiem, kuri jāņem
         vērā situācijas izvērtēšanai. Ja tiktu nospriests citādi, Padomei un dalībvalstīm tiktu piešķirtas pārmērīgas pilnvaras bezgalīgi
         iesaldēt personas līdzekļus bez jebkādas pārbaudes tiesā un neatkarīgi no tiesas procesa iespējamā iznākuma.

      Šie paši apsvērumi ir jāpiemēro, ja valsts administratīvo pasākumu par līdzekļu iesaldēšanu vai organizācijas kā teroristiskas
         organizācijas aizliegšanu atceļ tā izdevējs vai arī tas tiek atcelts ar tiesas lēmumu.

      Bez laika ierobežojuma atstādama personu Regulas Nr. 2580/2001 pielikumā iekļautajā sarakstā, periodiski pārskatot tā situāciju
         atbilstoši minētās regulas 2. panta 3. punktam un Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktam, tikai tāpēc vien, ka kompetentā
         pagaidu noregulējuma tiesneša lēmumu valsts tiesībās nav apstrīdējusi pagaidu noregulējuma apelācijas tiesa vai tiesas instance,
         kas lietu izskata pēc būtības, lai gan administratīvo lēmumu, kura darbību šim tiesnesim bija ticis lūgts apturēt, tā izdevējs
         starplaikā ir atcēlis, Padome pārsniedz savas rīcības brīvības ietvarus.

      (sal. ar 164., 168., 169. un 180. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2010. gada 9. septembrī (*)

      Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā veikti pret noteiktām personām un organizācijām – Naudas līdzekļu iesaldēšana – Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP un Regula (EK) Nr. 2580/2001 – Prasība atcelt tiesību aktu – Prasījumu pielāgošana – Pārbaude tiesā – Savienības pasākuma par naudas līdzekļu iesaldēšanu īstenošanas nosacījumi
      Lieta T‑348/07
      Stichting Al‑Aqsa, Hērlena [Heerlen] (Nīderlande), ko pārstāv Dž. Pauvs [J. Pauw], G. Pulless [G. Pulles], A. M. van Eika [A. M. van Eik] un M. Eitervāls [M. Uiterwaal], advokāti,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv E. Finegana [E. Finnegan] un G. J. van Hegelsoms [G.‑J. van Hegelsom] un B. Drīsens [B. Driessen], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv K. Viselsa [C. Wissels], M. de Mola [M. de Mol] un I. de Frīss [Y. de Vries], pārstāvji,

      un
      Eiropas Komisija, ko pārstāv P. van Nufels [P. van Nuffel] un S. Būlārte [S. Boelaert], pārstāvji,

      personas, kas iestājušās lietā,
      kuras sākotnējais priekšmets būtībā bija prasība atcelt Padomes 2007. gada 28. jūnija Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru īsteno 2. panta
         3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām
         personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumus 2006/379/EK un 2006/1008/EK (OV L 169, 58. lpp.), ciktāl tas attiecas
         uz prasītāju.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood] (referents), tiesneši S. Papasavs [S. Papasavvas] un E. Moavero Milanezi [E. Moavero Milanesi],

      sekretārs N. Rozners [N. Rosner], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 25. novembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas un tiesvedības priekšvēsture
      1        Attiecībā uz atbilstošajām tiesību normām un tiesvedības priekšvēsturi skatīt Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija
         spriedumu lietā T‑327/03 Al‑Aqsa/Padome (Krājumā nav publicēts, turpmāk tekstā – “spriedums lietā Al‑Aqsa”), it īpaši 16.–21. punktu, kur aprakstīts administratīvais process un process tiesā Nīderlandē attiecībā uz prasītāju, kuri
         ir pamatā Nīderlandes ārlietu un finanšu ministru 2003. gada 3. aprīlī izdotajam Sanctieregeling terrorisme 2003 (rīkojums par sankcijām terorisma jomā, turpmāk tekstā – “Sanctieregeling”), oficiālajam Algemene Inlichtingen‑ en Veiligheidsdienst (vispārējais informācijas un drošības dienests, turpmāk tekstā – “AIVD”) direktora 2003. gada 9. aprīļa memorandam Nīderlandes Ārlietu ministrijas politisko jautājumu ģenerāldirektoram (turpmāk
         tekstā – “AIVD memorands”), Rechtbank te ‘s‑Gravenhage, sector civiel recht, voorzieningenrechter (Hāgas apgabaltiesa (Nīderlande), Civiltiesību nodaļa, pagaidu noregulējuma tiesnesis; turpmāk tekstā – “pagaidu noregulējuma
         tiesnesis”) 2003. gada 13. maija starpspriedumam (turpmāk tekstā – “starpspriedums par pagaidu noregulējumu”) un šī paša tiesneša
         2003. gada 3. jūnija galīgajam spriedumam (turpmāk tekstā – “spriedums par pagaidu noregulējumu”).

      2        Ar spriedumu lietā Al‑Aqsa Pirmās instances tiesa atcēla Padomes 2006. gada 29. maija Lēmumu 2006/379/EK, ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK)
         Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām,
         un ar ko atceļ Lēmumu 2005/930/EK (OV L 144, 21. lpp.), tiktāl, ciktāl tas attiecās uz prasītāju, galvenokārt tāpēc, ka šis
         lēmums nebija pienācīgi pamatots.

      3        2007. gada 23. aprīļa vēstulē Eiropas Savienības Padome prasītājam norādīja, ka uzskatīja iemeslus tam, lai prasītāju sākotnēji
         iekļautu sarakstā, kas iekļauts Padomes 2001. gada 27. decembra Regulas (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem,
         kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV L 344, 72. lpp., labojums OV 2007, L 164,
         36. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais saraksts”), par joprojām spēkā esošiem un līdz ar to plānoja to saglabāt šajā sarakstā.
         Šai vēstulei tika pievienots pamatojuma, uz kuru atsaucas Padome, izklāsts. Tāpat prasītājam tika norādīts, ka tas viena mēneša
         laikā var iesniegt Padomei apsvērumus par tās nodomu saglabāt tā vārdu strīdīgajā sarakstā un par pamatojumu, uz ko tā atsaucās
         šajā sakarā, kā arī visus pamatojuma dokumentus.

      4        Minētajai vēstulei pievienotajā pamatojuma izklāstā Padome norādīja:

      “Prasītājs tika izveidots 1993. gadā Nīderlandē atbilstoši Nīderlandes tiesībām kā fonds. Tas vāca līdzekļus noteiktām organizācijām,
         kas ietilpst palestīniešu Hamas kustībā, kura ir iekļauta to grupu sarakstā, kuras ir iesaistītas terora aktos [Padomes 2001. gada 27. decembra] Kopējās
         nostājas 2001/931/KĀDP [par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV L 344, 93. lpp.)] 1. panta 2. punkta izpratnē.
         Vairākas no šīm organizācijām nodod rīcībā līdzekļus, lai īstenotu terora aktus vai veicinātu to īstenošanu. Uz šiem aktiem
         attiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta k) apakšpunkts, un tie ir izdarīti ar mērķi, kas minēts šīs kopējās
         nostājas 1. panta 3. punkta i) un ii) apakšpunktā.

      Uz prasītāju tādējādi attiecas Regulas [..] Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta ii) apakšpunkts.
      [Nīderlandes] ārlietu ministrs un finanšu ministrs ar 2003. gada 3. aprīļa ministra rīkojumu DJZ/BR/219‑03 (saukts par Sanctieregeling Terrorisme), kurš ir publicēts Nīderlandes 2003. gada 7. aprīļa Staatscourant (oficiālais vēstnesis), nolēma iesaldēt visus [prasītājam] piederošos īpašumus. Šis lēmums tika ratificēts ar 2003. gada
         3. jūnija spriedumu LJN AF9389, ko pieņēma Hāgas apgabaltiesas civiltiesību nodaļas priekšsēdētājs. Šajā spriedumā atzīts,
         ka [prasītājs] ir uzskatāms par organizāciju, kura atbalsta Hamas un šai pēdējai ļauj īstenot vai veicināt teroristiskas darbības.

      Tādējādi lēmumu attiecībā uz [prasītāju] pieņēma kompetenta iestāde Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē.
      Padome ir pārliecināta, ka iemesli, kas pamatoja [prasītāja] iekļaušanu [strīdīgajā sarakstā], joprojām ir spēkā.”
      5        Nav strīda, ka minētajā pamatojuma izklāstā minētais ministra rīkojums un spriedums ir Sanctieregeling un spriedums par pagaidu noregulējumu.

      6        Ar 2007. gada 25. maija vēstuli prasītājs Padomei nosūtīja savus atbildes apsvērumus. Tas kritizēja gan motīvus, ko Padome
         bija izvirzījusi pēc būtības kā tādus, kas pamato [prasītāja] saglabāšanu strīdīgajā sarakstā, gan tās izmantoto procedūru.

      7        2007. gada 28. jūnijā, proti, pēc tiesas sēdes, kurā tika uzklausīti mutvārdu paskaidrojumi lietā, kurā tika pasludināts spriedums
         lietā Al‑Aqsa, kura norisinājās 2007. gada 16. janvārī, bet pirms šī sprieduma pasludināšanas, Padome pieņēma Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru
         īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā
         vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumus 2006/379 un 2006/1008/EK (OV L 169, 58. lpp.; turpmāk
         tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Ar šo lēmumu Padome saglabāja prasītāja nosaukumu strīdīgajā sarakstā.

      8        Atbilstoši apstrīdētā lēmuma preambulas ceturtajam apsvērumam:

      “Padome pilnībā pārskatīja to personu, grupu un organizāciju sarakstu, kurām piemērojama Regula [..] Nr. 2580/2001, kā prasīts
         minētās regulas 2. panta 3. punktā. Šajā sakarā Padome ņēma vērā komentārus un dokumentus, kurus bija iesniegušas dažas attiecīgās
         personas, grupas un organizācijas.”

      9        Atbilstoši apstrīdētā lēmuma preambulas piektajam apsvērumam:

      “Pēc šā pārskata Padome secināja, ka šā lēmuma pielikumā uzskaitītās personas, grupas un organizācijas ir bijušas iesaistītas
         terora aktos Kopējās nostājas [2001/931] 1. panta 2. un 3. punkta nozīmē, ka attiecībā uz tām lēmumu ir pieņēmusi kompetenta
         iestāde minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punkta nozīmē un ka tādēļ uz tām būtu jāturpina attiecināt īpašus ierobežojošus
         pasākumus, kas paredzēti Regulā Nr. 2580/2001.”

      10      Apstrīdētais lēmums prasītājam tika paziņots ar Padomes 2007. gada 29. jūnija vēstuli. Šai vēstulei pievienotais pamatojuma
         izklāsts (turpmāk tekstā – “pamatojuma izklāsts”) ir identisks Padomes 2007. gada 23. aprīļa vēstulei pievienotajam (skat.
         šī sprieduma 3. punktu).

       Process un notikumu attīstība tiesvedības laikā
      11      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā saņemts 2007. gada 12. septembrī,
         prasītājs cēla šo prasību, kuras sākotnējais priekšmets būtībā bija prasība daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.

      12      2007. gada 20. decembrī Padome pieņēma Lēmumu 2007/868/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ
         apstrīdēto lēmumu (OV L 340, 100. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.

      13      Ar 2008. gada 21. februāra rīkojumu Pirmās instances tiesas septītās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas
         atļāva Nīderlandes Karalistei un Eiropas Kopienu Komisijai iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

      14      Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2008. gada 12. jūnijā, prasītājs lūdza atļauju grozīt savus prasījumus
         tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2007/868 atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju. Savos apsvērumos
         par šo lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 10. un 17. jūlijā, Padome norādīja, ka tā varētu
         piekrist šādai grozīšanai.

      15      2008. gada 15. jūlijā Padome pieņēma Lēmumu 2008/583/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Lēmumu 2007/868
         (OV L 188, 21. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.

      16      Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2008. gada 10. septembrī, prasītājs lūdza atļauju grozīt savus
         prasījumus tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2008/583 atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju. Savos
         apsvērumos par šo lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 10. oktobrī, Padome norādīja, ka tā varētu
         piekrist šādai grozīšanai. Savos apsvērumos, kas kancelejā iesniegti attiecīgi 2008. gada 6. un 14. oktobrī, Nīderlandes Karaliste
         un Komisija neizvirzīja iebildumus.

      17      2009. gada 26. janvārī Padome pieņēma Lēmumu 2009/62/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Lēmumu 2008/583
         (OV L 23, 25. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.

      18      2009. gada 15. jūnijā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 501/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ
         Lēmumu 2009/62 (OV L 151, 14. lpp.). Šajā regulā prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.

      19      Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (septītā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un tās Reglamenta
         64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem rakstveidā uzdeva divus jautājumus.

      20      Pirmkārt, Vispārējā tiesa atzina, ka lūgums ļaut grozīt prasījumus attiecībā uz Lēmuma 2007/868 atcelšanu bija ticis iesniegts
         pēc EKL 230. panta piektajā daļā paredzētā divu mēnešu pēc šī lēmuma publicēšanas vai paziņošanas termiņa un tādējādi šī lūguma
         iesniegšanas datumā prasītāja tiesības ar prasības pieteikuma palīdzību celt prasību atcelt šo tiesību aktu bija noilgušas.
         Lai gan atbildētāja un personas, kas iestājušās lietā, šajā ziņā nebija cēlušas nekādus iebildumus, Vispārējā tiesa, atgādinājusi,
         ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums par to, vai prasība ir tikusi celta, neievērojot termiņu, ir absolūts šķērslis
         tiesas procesam, ko Kopienu tiesa var izvirzīt un kas tai pat jāizvirza pēc savas iniciatīvas, uzaicināja lietas dalībniekus
         rakstveidā paust savu viedokli par jautājumu par to, vai minētais divu mēnešu termiņš ir piemērojams arī tad, ja prasība atcelt
         Kopienu tiesību aktu ir celta nevis ar prasības pieteikuma palīdzību, bet gan ar lūguma ļaut grozīt prasījumus atcelt agrāku
         tiesību aktu, kurš ir atcelts un aizstāts ar attiecīgo tiesību aktu, palīdzību, kas ir grozīšana, kuru Kopienu tiesa principā
         pieļauj pareizas tiesvedības un procesuālās ekonomijas interesēs.

      21      Otrkārt, Vispārējā tiesa uzaicināja galvenos lietas dalībniekus rakstveidā skaidri paust to nostāju par zināmiem apsvērumiem,
         ko Nīderlandes Karaliste izteikusi savā iestāšanās rakstā attiecībā uz iespēju, kas prasītājam bijusi, pirmkārt, pārsūdzēt
         spriedumu par pagaidu noregulējumu un, otrkārt, celt prasību pēc būtības.

      22      Lietas dalībnieki uz šiem jautājumiem rakstveidā atbildēja noteiktajos termiņos.

      23      Savā rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumiem, kas kancelejā iesniegta 2009. gada 28. oktobrī, prasītājs lūdza
         atļauju grozīt savus prasījumus tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2008/583 (kas pārrakstīšanās kļūdas dēļ norādīts
         kā “Lēmums 2008/538”) un Lēmuma 2009/62, kā arī uz Regulas Nr. 501/2009 atcelšanu tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz prasītāju.
         Vispārējā tiesa uzaicināja pārējos lietas dalībniekus tiesas sēdē mutvārdos izteikt apsvērumus par šo lūgumu.

      24      2009. gada 25. novembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
         uzdotajiem jautājumiem. Mutvārdu paskaidrojumu laikā prasītājs precizēja tiesību aktus, kurus tas lūdz atcelt tiktāl, ciktāl
         tie attiecas uz prasītāju. Atbildētāja un personas, kas iestājušās lietā, paziņoja, ka tās principā neiebilst pret prasītāja
         rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem lūgtajiem prasījumu grozījumiem, un tas tika ierakstīts tiesas
         sēdes protokolā.

      25      2009. gada 22. decembrī Padome pieņēma Regulu (ES) Nr. 1285/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un
         atceļ Regulu Nr. 501/2009 (OV L 346, 39. lpp.). Šajā regulā prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      26      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu, Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009 tiktāl, ciktāl tie attiecas uz
         to;

      –        atzīt, ka Regula Nr. 2580/2001 tam nav piemērojama;
      –        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      27      Savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu prasītājs piedāvā, ja Vispārējā tiesa to vēlētos, sniegt pierādījumus
         par pagaidu noregulējuma tiesvedības raksturu un veidu Nīderlandes tiesībās, kā arī pagaidu noregulējuma tiesneša pilnvarām,
         kurās ietilpst ekspertu uzklausīšana un/vai tiesību rokasgrāmatu uzrādīšana.

      28      Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību pilnībā kā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      29      Nīderlandes Karaliste un Komisija atbalsta Padomes prasījumus.

       Juridiskais pamatojums
      1.     Par apstrīdētā lēmuma atcelšanas un tā aizstāšanas tiesvedības laikā ar citiem tiesību aktiem procesuālajām sekām
      30      Kā izriet no iepriekš izklāstītā, kopš prasības pieteikuma iesniegšanas apstrīdētais lēmums tika atcelts un aizstāts vispirms
         ar Lēmumu 2007/868, tad ar Lēmumu 2008/583, tad ar Lēmumu 2009/62, tad ar Regulu Nr. 501/2009 un visbeidzot ar Regulu Nr. 1258/2009.
         Prasītājs ir secīgi lūdzis grozīt savus sākotnējos prasījums tādējādi, lai tā prasība attiektos arī uz šo trīs lēmumu un Regulas
         Nr. 501/2009 atcelšanu tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz to. Savukārt tas līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai nav lūdzis
         grozīt savus prasījumus tādējādi, lai tā prasība attiektos arī uz īstenošanas Regulas Nr. 1285/2009 atcelšanu. Turklāt tas
         ir saglabājis savus prasījumus par agrāko atcelto un aizstāto aktu atcelšanu.

      31      Šie lūgumi ir jāapmierina un jāuzskata, ka prasītājs ir tiesīgs lūgs atcelt apstrīdēto lēmumu, Lēmumu 2007/868, 2008/583 un
         2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009 tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz to, šajā lietā neatkarīgi no tā, vai šie lūgumi tika
         iesniegti EKL 230. panta piektajā daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā no akta, uz kuru tie attiecas, publicēšanas vai paziņošanas
         dienas.

      32      Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata, ka minētais termiņš principā ir piemērojams gan tad, ja prasība atcelt tiesību aktu ir
         celta ar prasības pieteikumu, gan tad, ja tā ir celta iztiesājamas lietas ietvaros un atbilstoši judikatūrai, kas uzsākta
         ar Tiesas 1982. gada 3. marta spriedumu lietā 14/81 Alpha Steel/Komisija (Recueil, 749. lpp., 8. punkts), ar lūgumu grozīt prasījumus atcelt agrāku tiesību aktu, kurš ir atcelts un aizstāts ar attiecīgo
         aktu.

      33      Šo risinājumu pamato apstāklis, ka tiesību normas, kas reglamentē prasību iesniegšanas termiņus, ir absolūtas un Tiesa tās
         piemēro, lai nodrošinātu tiesisko drošību un indivīdu vienlīdzību likuma priekšā (Tiesas 2007. gada 18. janvāra spriedums
         lietā C‑229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 101. punkts), izvairoties no jebkādas diskriminācijas vai patvaļības tiesas spriešanā (Tiesas
         1987. gada 15. janvāra spriedums lietā 152/85 Misset/Padome, Recueil, 223. lpp., 11. punkts).

      34      Tomēr, atkāpjoties no šī principa, Vispārējā tiesa, tāpat kā Padome un Komisija, uzskata, ka šis termiņš iztiesājamas lietas
         ietvaros nav piemērojams, ja, pirmkārt, attiecīgajam aktam un aktam, ar kuru to atceļ un aizstāj, attiecībā uz attiecīgo personu
         ir tas pats priekšmets, tie būtībā balstīti uz to pašu pamatojumu un to saturs ir būtībā identisks, tiem tādējādi atšķiroties
         vienīgi ar to attiecīgo ratione temporis piemērošanas jomu, un, otrkārt, lūgums grozīt prasījumus nav pamatots ne ar vienu jaunu pamatu, faktu vai pierādījumu, bet
         vienīgi ar attiecīgā akta, ar kuru atceļ un aizstāj šo agrāko aktu, pieņemšanu. Tieši tā tas ir šajā gadījumā, kā visi lietas
         dalībnieki ir atzinuši savos rakstveida un mutvārdu apsvērumus, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.

      35      Šādos apstākļos, tā kā strīda priekšmets un ietvari, kādi tie ir noteikti sākotnējā prasībā, netiek grozīti citādi kā vien
         attiecībā uz to laika dimensiju, tiesisko drošību nekādā veidā neietekmē apstāklis, ka lūgums grozīt prasījumus ir iesniegts
         pēc attiecīgā divu mēnešu termiņa.

      36      Šo izņēmumu pamato arī pienākumi, kas iestādei – atceltā tiesību akta izdevējai – izriet no sprieduma par tiesību akta atcelšanu,
         attiecībā uz pasākumiem, kuri tai atbilstoši EKL 233. pantam jāveic šī sprieduma izpildei.

      37      Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai izpildītu šāda sprieduma prasības, iestādei ir jāievēro ne tikai sprieduma rezolutīvā daļa,
         bet arī motīvi, kuri ir nepieciešamais pamatojums tādējādi, ka šie motīvi ir vajadzīgi, lai noteiktu precīzu rezolutīvajā
         daļā nolemtā nozīmi. Būtībā tieši šie motīvi ir tie, kas, pirmkārt, identificē konkrēto normu, kura ir uzskatīta par prettiesisku,
         un, otrkārt, parāda precīzus rezolutīvajā daļā konstatētās nelikumības iemeslus, kas attiecīgajai iestādei ir jāņem vērā,
         aizstājot atcelto aktu (Tiesas 1988. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās 97/86, 99/86, 193/86 un 215/86 Asteris u.c./Komisija, Recueil, 2181. lpp., 27. punkts).

      38      Tomēr, lai arī konstatētā prettiesiskuma atzīšana sprieduma, ar kuru tiek atcelts kāds tiesību akts, motīvu daļā vispirms
         liek iestādei, kas ir atceltā akta izdevēja, novērst šo prettiesiskumu aktā, ar kuru ir paredzēts aizstāt atcelto aktu, šāda
         prettiesiskuma atzīšana šai iestādei var radīt arī citas sekas tiktāl, ciktāl tā attiecas uz kādu normu ar noteiktu saturu
         konkrētā jomā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Asteris u.c./Komisija, 28. punkts).

      39      Attiecībā uz gadījumu, kad tiek atcelts tāds Kopienu tiesību akts par līdzekļu iesaldēšanu – kā tas ir šajā lietā –, kuru
         saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu regulāri atjaunina, iestādei, kas to ir izdevusi, vispirms ir jānodrošina,
         lai iespējamajos turpmākajos lēmumos par līdzekļu iesaldēšanu, kuri tiktu pieņemti pēc sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību
         akts, – nolūkā reglamentēt laika periodu pēc šī sprieduma – netiktu pieļauti tādi paši trūkumi vai pretlikumības (Pirmās instances
         tiesas 2008. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome, Krājums, II‑3019. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā PMOI I”, 62. punkts; pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Asteris u.c./Komisija, 29. punkts).

      40      Papildus jāatzīst, ka saskaņā ar to, ka spriedumiem, ar kuriem tiek atcelts kāds tiesību akts, ir atpakaļejošs spēks, prettiesiskuma
         atzīšana attiecas uz datumu, kad atceltais akts stājās spēkā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Asteris u.c./Komisija, 30. punkts).

      41      Šajā lietā tas var nozīmēt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas gadījumā Padomei ir arī pienākums visos secīgajos līdzekļu iesaldēšanas
         pasākumos, kuri atceļ un aizstāj apstrīdēto lēmumu, novērst trūkumus vai pretlikumības, kuri piemita šim pēdējam lēmumam (šajā
         ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Asteris u.c./Komisija, 30. punkts, un spriedumu lietā PMOI I, 64. punkts).

      42      Tādos apstākļos kā šajā lietā, kas aprakstīti šī sprieduma 34. punktā, jebkāda prasītāja līdzekļu iesaldēšanas ar apstrīdēto
         lēmumu prettiesiskuma atzīšana tādējādi varētu attiekties ne tikai uz laikposmu, kurā šis lēmums ir bijis spēkā, bet arī uz
         visu vēlāko līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, kas apstrīdēts tiesvedības laikā, spēkā esamības laikposmiem (šajā ziņā un pēc
         analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Asteris u.c./Komisija, 31. punkts).

      43      Atsacīdamās izpildīt šī sprieduma 41. punktā aprakstīto pienākumu, Padome neievērotu EKL 233. pantā paredzētos pienākumus,
         par ko ļauj sodīt EKL 232. pantā paredzētā procedūra (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Asteris u.c./Komisija, 32. punkts).

      44      Šādos apstākļos un atbilstoši sprieduma lietā PMOI I 45.–48. punktā minētajai judikatūrai būtu pretrunā pareizai tiesvedībai un procesuālās ekonomijas principam prasītājam noteikt
         pienākumu, piedraudot ar nepieņemamību, iesniegt lūgumu grozīt savus prasījumus tiesvedības laikā EKL 230. panta piektajā
         daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā.

      45      Visbeidzot jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par prasībām pret secīgi saskaņā ar Regulu Nr. 2580/2001 pieņemtajiem
         līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem prasītājam saglabājas interese par visu šīs prasības ietvaros apstrīdēto aktu atcelšanu,
         lai gan līdz šī sprieduma pasludināšanas brīdim tie ir atcelti un aizstāti ar citiem aktiem (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
         PMOI I, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

      2.     Par prasībām atcelt tiesību aktu
      46      Tā kā pamatojuma izklāsts, uz kuru Padome atsaucas kā uz tādu, kas pamato attiecīgi Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62,
         kā arī Regulu Nr. 501/2009, ir identisks, identiski ir arī pamati, kas izvirzīti prasījumu par šo tiesību aktu atcelšanu atbalstam.
         Turpmāk šajā spriedumā atsauce uz apstrīdēto lēmumu tādējādi ir jāsaprot kā tāda, kas attiecas arī uz Lēmumu 2007/868, 2008/583
         un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009.

      47      Šajā ziņā prasītājs būtībā izvirza piecus pamatus. Pirmais, kurš ir iedalāms četrās daļās, būtībā ir par Kopējās nostājas 2001/931
         1. panta 1., 2. un 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta pārkāpumu. Otrais ir par samērīguma principa pārkāpumu.
         Trešais ir par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta un būtiskas formas prasības
         pārkāpumu. Ceturtais pamats ir par pamattiesību uz netraucētu tā īpašuma lietošanu pārkāpumu. Visbeidzot, piektais pamats
         ir pa EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.

      48      Jāsāk ar pirmā pamata izskatīšanu, pēc tam izskatot trešo pamatu.

       Par pirmo pamatu – Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 1., 2. un 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta pārkāpumu
      49      Šis pamats ir iedalāms četrās daļās attiecīgi par to, ka prasītājs nav persona, grupa vai organizācija tiesību normu, kuru
         pārkāpums tiek apgalvots, izpratnē, par to, ka neviena kompetenta iestāde nav pieņēmusi lēmumu attiecībā uz prasītāju šo pašu
         tiesību normu izpratnē, par to, ka nav pierādīts, ka prasītājam būtu bijis nodoms veicināt terora aktu veikšanu, un visbeidzot
         par to, ka vairs nevar uzskatīt, ka prasītājs veicina šādu aktu veikšanu.

       Par pirmā pamata pirmo daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      50      Prasītājs apgalvo, ka tas neatbilst “personu, grupu un organizāciju, kas ir iesaistītas terora aktos”, definīcijai Kopējās
         nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta izpratnē. Tādējādi no šīs kopējās nostājas 1. panta 1. punkta izrietot, ka ne tā, ne
         līdz ar to Regula Nr. 2580/2001, ar kuru to īsteno, prasītājam nav piemērojamas.

      51      Pirmkārt, tā kā prasītājs nav fiziska persona, uz to neattiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmais ievilkums,
         kurš, pēc prasītāja domām, attiecas vienīgi uz šādām personām, bet ne uz juridiskām personām. Šajā ziņā prasītājs atsaucas
         uz to, ka šīs tiesību normas otrajā ievilkumā ir nodalītas grupas, organizācijas un personas, un uz to, ka strīdīgajā sarakstā
         iedaļā “Personas” ir minētas vienīgi fiziskas personas, savukārt vairākas juridiskās personas ir minētas iedaļā “Grupas un
         organizācijas”.

      52      Otrkārt, uz prasītāju acīmredzami neattiecas šīs kopējās nostājas 1. panta 2. punkta otrais ievilkums, jo atbilstoši pamatojuma
         izklāsta formulējumam tam tiek pārmests vienīgi tas, ka prasītājs vācis līdzekļus noteiktām organizācijām, kas ietilpst Hamas un kuras savukārt tos nodeva [Hamas] rīcībā terora aktu veikšanai vai to veikšanas veicināšanai.

      53      Prasītājs savā replikā precizē, ka šī daļa ir par Padomes kompetences Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta ii) apakšpunkta
         piemērošanas jomā ietvert juridiskās personas neesamību. To darot, Padome ir pārkāpusi Kopējās nostājas 2001/931 piemērošanas
         jomu.

      54      Padome, kuru atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      55      Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punktā noteikts:

      “Šajā kopējā nostājā “personas, grupas un organizācijas, kas ir iesaistītas terora aktos,” nozīmē:
      –         personas, kas izdarījušas vai mēģina izdarīt terora aktus vai piedalās vai veicina terora aktu izdarīšanu,
      –        grupas un organizācijas, kas tieši vai netieši pieder šādām personām vai kuras šādas personas tieši vai netieši vada; un personas,
         grupas vai organizācijas, kas rīkojas šādu personu, grupu vai organizāciju vārdā vai saskaņā ar to norādēm, ietverot līdzekļus,
         kas iegūti vai saņemti no šādu personu vai ar tām saistīto personu, grupu vai organizāciju pārvaldītas vai īpašumā esošas
         mantas.”

      56      Prasītāja apgalvojums, ka jēdziens “personas” šīs tiesību normas pirmajā ievilkumā attiecas vienīgi uz fiziskām personām,
         nevar tikt pieņemts.

      57      Savā parastajā juridiskajā nozīmē, kas ir jāizmanto, ja vien nav skaidras likumdevēja norādes par pretējo, jēdziens “persona”
         apzīmē parādību, kurai ir juridiska personība, un tādējādi gan fizisku personu, gan juridisku personu.

      58      Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā minētās “personas” tādējādi var apzīmēt gan fiziskas personas,
         gan juridiskas personas, savukārt Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta otrajā ievilkumā minētās “grupas un organizācijas”
         var apzīmēt jebkāda cita veida sabiedriskās organizācijas, kurām, lai gan tām trūkst juridiskās personības, ir vairāk vai
         mazāk strukturēta forma.

      59      Kā Padome pamatoti norāda, šo interpretāciju apstiprina Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru “Padome
         cenšas nodrošināt, lai pielikumā uzskaitītie fizisko vai juridisko personu vārdi, grupu vai organizāciju nosaukumi būtu papildināti
         ar pietiekami sīkām ziņām, kas ļautu efektīvi identificēt šādus cilvēkus, juridiskās personas, organizācijas vai struktūras”.

      60      Tādējādi kā juridiska persona prasītājs pretēji tam, ko tas apgalvo, ietilpst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta
         pirmā ievilkuma un tādējādi arī Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas jomā.

      61      Prasītāja apgalvojumam, ka Kopējai nostājai 2001/931 pievienotajā sarakstā tāpat kā strīdīgajā sarakstā fiziskās personas
         ir minētas vienīgi iedaļā “Personas”, savukārt vairākas juridiskās personas, tostarp prasītājs, ir minētas iedaļā “Grupas
         un organizācijas”, šajā ziņā nav nozīmes. Šie saraksti, kas ir izveidoti vienīgi tādēļ, lai attiecībā uz tajos uzskaitītajiem
         individuālajiem gadījumiem īstenotu Kopējo nostāju 2001/931 un Regulu Nr. 2580/2001, neietekmē minētajos tiesību aktos ietverto
         “personu, grupu un organizāciju” definīciju. Tas pats attiecas uz iespējamām kļūdām attiecībā uz “personu” un “grupu un organizāciju”
         klasifikāciju, kas tajos varētu būt pieļautas.

      62      Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

       Par pirmā pamata otro daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      63      Prasītājs apgalvo, ka pretēji pamatojuma izklāstā apgalvotajam neviena kompetenta iestāde nav pieņēmusi lēmumu par to Kopējās
         nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē. Tādējādi tas neietilpstot Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas jomā.

      64      Ne Sanctieregeling, ne spriedums par pagaidu noregulējumu neietilpst nevienā no šajā tiesību normā paredzētajām četrām lēmumu kategorijām, proti,
         izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar terora akta veikšanu, izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar mēģinājumu
         izdarīt terora aktu, izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, vai notiesāšana
         par šādiem nodarījumiem. It īpaši savā spriedumā pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi pagaidām noraidīja prasītāja lūgumus,
         nepieņemdams lēmumu par to minētās tiesību normas izpratnē.

      65      Pakārtoti prasītājs apgalvo, ka ne ministri, kas ir izdevuši Sanctieregeling, ne pagaidu noregulējuma tiesnesis – Hāgas apgabaltiesas civiltiesību nodaļas priekšsēdētājs – nevar tikt uzskatīti par kompetentām
         iestādēm Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē.

      66      Pirmkārt, šīm amatpersonām nav nekādas kompetences attiecībā uz izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar teroristiskām
         darbībām, kuras Nīderlandē ir ekskluzīvā officier van justitie (karalienes prokurors) kompetencē.

      67      Otrkārt, šīm amatpersonām nav nekādas kompetences notiesāt par teroristiskām darbībām, jo tas ietilpst strafrechter (krimināltiesas) ekskluzīvā kompetencē.

      68      Vēl vairāk pakārtoti prasītājs apgalvo, ka pretēji pamatojuma izklāstījumā apgalvotajam pagaidu noregulējuma tiesnesis nekādā
         ziņā nav “ratificējis” Sanctieregeling. Šis tiesnesis vienīgi pagaidu procedūras ietvaros noraidīja prasītāja lūgumu aizliegt Nīderlandes valdībai iesaldēt tā līdzekļus.
         Turklāt ministra rīkojumam pēc definīcijas ir likuma spēks un tas nekad nevar tikt “ratificēts” ar tiesu iestādes aktu.

      69      Savā replikā prasītājs norāda arī, ka, ja arī, kā to apgalvo Padome, pagaidu noregulējuma tiesnesis ir kompetenta “tiesu”
         iestāde, tad ministri nevar būt “līdzvērtīga” iestāde šajā jomā, jo atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta
         otrā ievilkuma formulējumam šādas iestādes ir savstarpēji izslēdzošas. Tādējādi Padomes apgalvojums ir pretrunīgs un nesaprotams.

      70      Savos apsvērumos, atbildot uz Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, prasītājs piebilst, ka ne pagaidu noregulējuma tiesvedības
         raksturs Nīderlandes tiesībās, ne tas, ka tai nav krimināltiesību rakstura, nav būtiski šī pamata izskatīšanai. Tāpat nav
         nozīmes šīs personas, kas iestājusies lietā, apsvērumiem par iespēju pārsūdzēt spriedumu par pagaidu noregulējumu un to, ka
         nav uzsākta tiesvedība, lai lietu izlemtu pēc būtības.

      71      Pakārtoti tiktāl, ciktāl Vispārējā tiesa vēlētos iegūt pierādījumus par pagaidu noregulējuma tiesvedības raksturu, saturu
         un procesuālajiem aspektiem Nīderlandes tiesībās, prasītājs piedāvā sniegt šos pierādījums, noklausoties ekspertus un/vai
         uzrādot tiesību rokasgrāmatas.

      72      Prasītājs apgalvo arī, ka pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā paredzēto
         lēmumu uzskaitījums ir izsmeļošs. Šo interpretāciju apstiprinot gan šīs tiesību normas formulējums, it īpaši tās vācu valodas
         versijā, gan loģika. Attiecīgajā tiesību normā jēdzienam “lēmums”, kura saturs ir nenoteikts un neierobežots, nozīmi piešķir
         vienīgi sekojošais uzskaitījums. Katrā ziņā attiecīgais uzskaitījums ir svarīgs un parāda, ka ir runa par īpaša veida lēmumiem,
         kas ir līdzvērtīgi vai būtiski līdzinās vai nu izmeklēšanas uzsākšanai, vai apsūdzībai vai arī notiesāšanai. Šajā gadījumā
         spriedums par pagaidu noregulējumu šiem nosacījumiem acīmredzami neatbilst.

      73      Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.

      74      Padome it īpaši uzsver, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts vienīgi uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, kas pēc tās domām,
         ir kompetentas iestādes – šajā gadījumā tiesu iestādes – lēmums, kas pieņemts par prasītāju Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
         4. punkta izpratnē. Tas skaidri izrietot no pamatojuma izklāsta, un Padome tomēr piebilst, ka tā būtu varējusi uzskatīt arī
         Sanctieregeling par kompetentās iestādes lēmumu šīs pašas tiesību normas izpratnē.

      75      Arī Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka spriedums par pagaidu noregulējumu ir kompetentas valsts iestādes lēmums, kas ir bijis
         par pamatu Padomes lēmumam iekļaut prasītāju strīdīgajā sarakstā.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      76      2006. gada 12. decembra spriedumos lietā T‑228/02 Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome (Krājums, II‑4665. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā OMPI”), lietā PMOI I; 2008. gada 4. decembra spriedumā lietā T‑284/08 People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome (Krājums, II‑3487. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā PMOI II”) un 2009. gada 30. septembra spriedumā lietā T‑341/07 Sison/Padome (Krājums, I‑0000. lpp.; turpmāk tekstā – spriedums lietā “Sison II”) Pirmās instances tiesa sākumā precizēja un tad apstiprināja, kādi ir: a) Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un
         Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta īstenošanas nosacījumi; b) šajā kontekstā Padomes pierādīšanas pienākumi; un c) pārbaudes
         tiesā apjoms šajā jomā.

      77      Kā Pirmās instances tiesa norādīja sprieduma lietā OMPI 115. un 116. punktā, sprieduma lietā PMOI I 130. punktā, sprieduma lietā PMOI II 50. punktā un sprieduma lietā Sison II 92. punktā, faktiskā un tiesiskā informācija, kas var būt nosacījums līdzekļu iesaldēšanas pasākuma piemērošanai personai,
         grupai vai organizācijai, ir noteikti Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā. Saskaņā ar šo tiesību normu, pieņemot lēmumu
         vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4.–6. punkta noteikumiem izveido, pārskata un groza to personu,
         grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas šī regula. Minēto sarakstu tātad izstrādā saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931
         1. panta 4. punkta noteikumiem, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka lēmumu
         par attiecīgajām personām, grupām vai organizācijām ir pieņēmusi kompetenta iestāde neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas
         uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu,
         pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. Ar “kompetento
         iestādi” saprot tiesu iestādi vai, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šajā jomā, līdzvērtīgu, šajā jomā kompetentu, iestādi. Turklāt
         saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu personu un organizāciju vārdi un nosaukumi, kas ir pārņemti sarakstā,
         ir regulāri jāatjaunina, vismaz reizi sešos mēnešos, lai pārliecinātos, ka vārdu un nosaukumu saglabāšana sarakstā ir pamatota.

      78      Sprieduma lietā OMPI 117. punktā, sprieduma lietā PMOI I 131. punktā, sprieduma lietā PMOI II 51. punktā un sprieduma lietā Sison II 93. punktā Pirmās instances tiesa no šiem noteikumiem secina, ka process, kura rezultātā saskaņā ar atbilstošo tiesisko regulējumu
         var tikt iesaldēti līdzekļi, notiek divos līmeņos: valsts un Kopienas līmenī. Pirmkārt, kompetentajai valsts iestādei, kas
         parasti ir tiesa, ir jāpieņem attiecībā uz ieinteresēto personu lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta
         definīcijai. Ja runa ir par lēmumu par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību, tam ir jābūt balstītam uz pierādījumiem vai būtiskām
         un ticamām norādēm. Otrkārt, Padomei vienbalsīgi ir jāpieņem lēmums par ieinteresētās personas vārda vai nosaukuma iekļaušanu
         strīdīgajā sarakstā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka šāds lēmums ir
         ticis pieņemts. Tad Padomei ir regulāri, vismaz reizi sešos mēnešos, jāpārbauda, vai ieinteresētās personas vārda vai nosaukuma
         saglabāšana strīdīgajā sarakstā joprojām ir pamatota. Šajā ziņā pārbaude par to, vai pastāv valsts iestādes lēmums, kas atbilst
         minētajai definīcijai, ir būtisks priekšnosacījums tam, lai Padome pieņemtu sākotnējo lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu, bet
         turpmākās šā lēmuma pārbaudes valsts līmenī ir noteikti vajadzīgas saistībā ar turpmāko lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanu.

      79      Turklāt sprieduma lietā OMPI 123. punktā, sprieduma lietā PMOI I 132. punktā, sprieduma lietā PMOI II 52. punktā un sprieduma lietā Sison II 94. punktā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka saskaņā ar EKL 10. pantu attiecībām starp dalībvalstīm un Kopienas
         iestādēm ir piemērojams abpusējs lojālas sadarbības pienākums (skat. Tiesas 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑339/00
         Īrija/Komisija, Recueil, I‑11757. lpp., 71. un 72. punkts un tajos minētā judikatūra). Šis princips ir vispārpiemērojams un ir piemērojams tostarp
         policijas un tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās ietvaros (parasti saukta “tieslietas un iekšlietas” (TI)), ko reglamentē
         Līguma par ES VI sadaļa, kas turklāt ir pilnīgi balstīta uz sadarbību starp dalībvalstīm un iestādēm (Tiesas 2005. gada 16. jūnija
         spriedums lietā C‑105/03 Pupino, Krājums, I‑5285. lpp., 42. punkts).

      80      Sprieduma lietā OMPI 124. punktā, sprieduma lietā PMOI I 133. punktā, sprieduma lietā PMOI II 53. punktā un sprieduma lietā Sison II 95. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ja tiek piemērots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts un Regulas
         Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts – tiesību normas, ar kurām terorisma apkarošanas ietvaros tiek ieviesta īpaša sadarbības
         forma starp Padomi un dalībvalstīm, – šis princips paredz Padomei pienākumu pēc iespējas paļauties uz kompetentās valsts iestādes
         vērtējumu, vismaz tad, ja runa ir par tiesu iestādi, tostarp jautājumā par to, vai pastāv “pierādījumi vai būtiskas un ticamas
         norādes”, uz kurām ir balstīts tās lēmums.

      81      Kā tika nospriests sprieduma lietā PMOI I 134. punktā, sprieduma lietā PMOI II 54. punktā un sprieduma lietā Sison II 96. punktā, no iepriekš minētā izriet, ka, lai arī Padomei patiesi ir pierādīšanas pienākums par to, ka personas, grupas
         vai organizācijas līdzekļu iesaldēšana ir vai paliek tiesiski pamatota, ņemot vērā atbilstošo tiesisko regulējumu, šā pierādījuma
         priekšmets ir relatīvi ierobežots Kopienas līmeņa līdzekļu iesaldēšanas procesā. Ja tiek pieņemts sākotnējais lēmums par līdzekļu
         iesaldēšanu, tas galvenokārt attiecas uz to, vai pastāv precīza informācija vai materiāli attiecīgajā lietā, kas norāda, ka
         attiecībā uz ieinteresēto personu ir ticis pieņemts valsts iestādes lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
         4. punkta definīcijai. Turklāt, ja pēc pārskatīšanas tiek pieņemts turpmāks lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, pierādīšanas
         pienākums galvenokārt ir par to, vai līdzekļu iesaldēšana joprojām ir pamatota, ņemot vērā visus attiecīgajā gadījumā atbilstošos
         apstākļus un it īpaši kompetentās valsts iestādes rīcību pēc minētā lēmuma.

      82      Sakarā ar Pirmās instances tiesas veikto pārbaudi sprieduma lietā OMPI 159. punktā, sprieduma lietā PMOI I 137. punktā, sprieduma lietā PMOI II 55. punktā un sprieduma lietā Sison II 97. punktā tā atzina, ka Padomei ir liela rīcības brīvība attiecībā uz faktiem, kas ir jāņem vērā, paredzot ekonomiskas un
         finansiālas sankcijas, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, saskaņā ar kopējo nostāju, kas pieņemta kopējās ārpolitikas
         un drošības politikas ietvaros. Šī rīcības brīvība it īpaši attiecas uz pamatotības apsvērumiem, uz kuriem šādi lēmumi ir
         balstīti.

      83      Tomēr, lai arī Pirmās instances tiesa atzīst, ka Padomei ir liela rīcības brīvība šajā jomā, tas nenozīmē, ka Pirmās instances
         tiesai nebūtu jāpārbauda, kā šī iestāde ir interpretējusi atbilstošos datus (skat. spriedumu lietā PMOI I, 138. punkts, spriedumu lietā PMOI II, 55. punkts, un spriedumu lietā Sison II, 98. punkts). Proti, Kopienu tiesai tostarp ir ne tikai jāpārbauda iesniegto materiālo pierādījumu precizitāte, to ticamība
         un saskanība, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, izvērtējot situāciju, un vai
         tie pamato no tiem izdarītos secinājumus. Tomēr šīs pārbaudes ietvaros tai Padomes vērtējums par to, kas ir piemērojams, nav
         jāaizstāj ar savu vērtējumu (pēc analoģijas skat. Tiesas 2007. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑525/04 P Spānija/Lenzing, Krājums, I‑9947. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

      84      Šajā gadījumā saskaņā ar šo judikatūru vispirms ir jāpārbauda, vai apstrīdētie lēmumi ir tikuši pieņemti, pamatojoties uz
         precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka attiecībā uz prasītāju ir pieņemts lēmums, kurš atbilst
         Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta definīcijai (šajā ziņā skat. spriedumu lietā Sison II, 99. punkts).

      85      Šajā ziņā Padomes 2007. gada 23. aprīļa un 29. jūnija prasītājam adresētajām vēstulēm pievienotajos pamatojuma izklāstos ir
         atsauces uz diviem lēmumiem, par kuriem a priori varētu pieņemt, ka tos ir pieņēmušas kompetentās iestādes Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, proti, Sanctieregeling un spriedums par pagaidu noregulējumu.

      86      Taisnība, sava iebildumu raksta 24. punktā Padome apstiprināja, ka tā apstrīdēto lēmumu balstīja vienīgi uz spriedumu par
         pagaidu noregulējumu, tai pat laikā šī raksta 22. punktā apgalvodama, ka tā būtu varējusi balstīties arī uz Sanctieregeling. Šķiet, ka šo apgalvojumu, kuram piekrīt Nīderlandes Karaliste, apstiprina – kā norādījusi arī Padome – tas apstāklis, ka
         prasītājam paziņotajos pamatojuma izklāstos to 4. punktā norādītajā secinājumā ir atsauce vienīgi uz “lēmumu [,ko attiecībā
         uz prasītāju] pieņēma kompetenta iestāde Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē,” vienskaitlī.

      87      Tam esot šādi un pretēji tam, kā tas bija attiecībā uz tiesu lēmumiem un Sanctieregeling, par kuriem bija runa lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā Sison II, šajā lietā nav iespējams spriedumu par pagaidu noregulējumu ņemt vērā izolēti, tajā pašā laikā neņemot vērā arī Sanctieregeling, jo tieši tas ir pamatā tam, ka notika vēršanās pie pagaidu noregulējuma tiesneša, un šī tiesneša izskatāmā strīda priekšmets
         bija tieši tā piemērošanas apturēšana (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 18. punkts). Skaidrā un detalizētā atsauce uz Sanctieregeling, kas arī ir ietverta pamatojuma izklāstos, acīmredzami ir jāsaprot šādā nozīmē.

      88      Tādējādi, kas attiecas, pirmkārt, uz Sanctieregeling, tad tas ir administratīvas iestādes, nevis tiesu iestādes lēmums. Šis apstāklis tomēr pats par sevi nav izšķirošs. Kā pamatoti
         norāda Padome, pats Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta formulējums skaidri paredz, ka arī iestāde, kas nav tiesu
         iestāde, var tikt atzīta par kompetento iestādi šīs tiesību normas izpratnē.

      89      Šo interpretāciju turklāt apstiprina Pirmās instances [Vispārējās tiesas] judikatūra. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums
         PMOI I (skat. tā 6. punktu), Padome bija balstījusies uz Secretary of State for the Home Department (Apvienotās Karalistes iekšlietu ministrs) rīkojumu, ar kuru prasītāja ar Terrorism Act 2000 (2000. gada likums par terorismu) tika aizliegta kā organizācija, kura ir iesaistīta terorismā. Sprieduma lietā PMOI I 144. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka šis saskaņā ar atbilstošām valsts tiesībām ir kompetentas valsts iestādes lēmums,
         kas izpilda Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā minētās prasības.

      90      Šajā lietā nav strīda (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 16. punkts), ka Sanctieregeling 2003. gada 3. aprīlī pieņēma Nīderlandes ārlietu ministrs ar finanšu ministra piekrišanu atbilstoši Sanctiewet 1977 (1977. gada likums par sankcijām) ar grozījumiem, kas izdarīti 2002. gada 16. maijā, kurš šīs amatpersonas pilnvaro iesaldēt
         personu un organizāciju līdzekļus Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes 2001. gada 28. septembra Rezolūcijas 1373 (2001),
         ar kuru tiek paredzēta stratēģija, lai, izmantojot visu līdzekļus, cīnītos pret terorismu un it īpaši – tā finansēšanu, īstenošanas
         ietvaros. Tādējādi ir runa par lēmumu, kas gan pēc būtības, gan pēc formas ir ļoti līdzīgs lēmumam, par kuru bija runa lietā
         PMOI I.

      91      Turklāt netiek apgalvots, ka tāds lēmums kā Sanctieregeling ietilptu tiesu iestāžu kompetencē, izņemot attiecībā uz tā tiesiskuma pārbaudi tiesā.

      92      Kas attiecas, otrkārt, uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, tas katrā ziņā ir tiesu iestādes lēmums, kurš pasludināts tādas
         tiesvedības beigās, kurā tika pārbaudīts tieši Sanctieregeling, kura piemērošanas apturēšanu prasītājs vēlējās panākt atbilstoši Nīderlandes tiesībām, tiesiskums.

      93      Šādos apstākļos prasītāja arguments, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi noraidīja prasītāja lūgumu apturēt Sanctieregeling piemērošanu, nepieņemdams “lēmumu” par to Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, ir jānoraida kā tāds, kas
         ir balstīts uz pārmērīgi formālu sprieduma par pagaidu noregulējumu izpratni.

      94      Tas pats attiecas uz prasītāja argumentu, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis Sanctieregeling neesot “ratificējis” šī vārda tiešā nozīmē.

      95      Ir taisnība, ka, tāpat kā Sanctieregeling, spriedums par pagaidu noregulējumu, stingri runājot, nav lēmums par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora
         akta veikšanu” un arī neattiecas uz prasītāja “notiesāšanu” šī vārda krimināltiesību izpratnē.

      96      Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka, ņemot vērā tā saturu, apjomu un kontekstu, spriedums par pagaidu noregulējumu, aplūkots
         kopā ar Sanctieregeling, ir “lēmums”, ko pieņēmusi kompetenta iestāde, Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta
         3. punkta izpratnē.

      97      Šajā ziņā ir jāatgādina: lai interpretētu Kopienu tiesību normas piemērojamību, ir vienlaikusi jāņem vērā tās teksts, konteksts
         un mērķi (skat. Tiesas 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑280/04 Jyske Finans, Krājums, I‑10683. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

      98      Jāatzīst, ka attiecīgās tiesību normas šajā lietā neprasa, lai valsts “lēmums” būtu pieņemts kriminālprocesā stricto sensu, pat ja tas visbiežāk tā būs. To apstiprina Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta otrā daļa, kura, skaidri paredzot
         iespēju, ka tiesu iestādēm nav “pilnvaru” attiecīgajā punktā skartajos jautājumos, var nozīmēt, ka šādi lēmumi var attiekties
         uz citu jomu, kas nav kriminālprocess stricto sensu. Tāpat Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pirmās daļas otrajā teikumā paredzēts, ka sarakstā var iekļaut personas,
         grupas un organizācijas, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome atzinusi par saistītām ar terorismu un pret kurām
         tā noteikusi sankcijas. Taču Drošības padomes noteiktajām sankcijām nav katrā ziņā krimināltiesiska rakstura (šajā ziņā skat.
         Tiesas 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, Krājums, I‑6351. lpp., 358. punkts, un Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā
         T‑47/03 Sison/Padome, Krājumā nav publicēts; turpmāk tekstā – spriedums lietā Sison I, 101. punkts).

      99      Šādos apstākļos prasītāja arguments, ka, pirmkārt, izmeklēšana un kriminālapsūdzība un, otrkārt, notiesāšana krimināllietā
         ietilpst attiecīgi officier van justitie un strafrechter ekskluzīvā kompetencē, ir jānoraida kā neatbilstošs.

      100    Ņemot vērā mērķus, kas ir attiecīgajām tiesību normām šajā lietā saistībā ar Drošības padomes Rezolūcijas 1373 (2001) īstenošanu,
         attiecīgās valsts procedūras mērķim tomēr jābūt cīņai pret terorismu šī vārda plašā izpratnē.

      101    Spriedumā lietā Sison II (111. punkts) Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā gan šajā gadījumā piemērojamo attiecīgo tiesību normu tekstu,
         kontekstu un mērķus (skat. it īpaši Kopējās nostājas 2001/931 pamatojuma 1. apsvērumu), gan valsts iestāžu būtisko lomu līdzekļu
         iesaldēšanas procesos, kas paredzēti Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā, lēmums par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību”
         ir jāpieņem tāda valsts procesa ietvaros, kas paredzēts tieši un galvenokārt preventīvu vai represīvu pasākumu noteikšanai
         attiecībā uz ieinteresēto personu terorisma apkarošanas ietvaros un tādēļ, ka tā tajos ir bijusi iesaistīta, lai Padome uz
         šo lēmumu varētu likumīgi atsaukties. Pirmās instances tiesa precizēja, ka šīm prasībām neatbilst tādas valsts tiesu iestādes
         nolēmums, kas tikai pakārtoti un netieši spriež par ieinteresētās personas iespējamo iesaistīšanos šādā darbībā, izvērtējot,
         piemēram, strīdu par tiesībām un pienākumiem civiltiesību jomā.

      102    Pretēji tiesu spriedumiem lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā Sison II, spriedums par pagaidu noregulējumu, uz kuru Padome atsaucās šajā lietā, pietiekami tieši ir saistīts ar valsts procedūru,
         kuras pamatmērķis ir attiecīgajai personai uzlikt ekonomisku sankciju, proti, paša Sanctieregeling īstenotu tās naudas līdzekļu iesaldēšanu sakarā ar tās līdzdalību teroristiskās darbībās (skat. šī sprieduma 90. punktu).

      103    Šajā ziņā prasītājs pamatoti apgalvo, ka ne pagaidu noregulējuma raksturs Nīderlandes tiesībās, ne tā krimināltiesiska rakstura
         neesamība nav atbilstoši faktori šim vērtējumam. Tādējādi nav nepieciešams izmantot prasītāja izteikto piedāvājumu sniegt
         pierādījumus par šiem jautājumiem (skat. šī sprieduma 27. un 71. punktu).

      104    Tādējādi spriedums par pagaidu noregulējumu, to skatot kopā ar Sanctieregeling, ņemot vērā atbilstošo valsts tiesisko regulējumu, šķiet esam kompetentas valsts iestādes lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931
         1. panta 4. punkta definīcijai.

      105    Tādējādi šāds lēmums laikā, kad tas tika pieņemts, līdz ar Sanctieregeling varēja tikt uzskatīts par tādu, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta prasībām, un tādējādi principā var
         pats par sevi pamatot prasītāja naudas līdzekļu iesaldēšanas pasākuma noteikšanu atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 2. panta
         3. punktam.

      106    Kas attiecas uz jautājumu, vai šis lēmums joprojām varēja būt apstrīdētā lēmuma pamats tā pieņemšanas brīdī, ņemot vērā visus
         atbilstošos šīs lietas apstākļus un it īpaši pasākumus, kas tika veikti saistībā ar to atbilstoši valsts tiesībām, tad tas
         attiecas uz trešo pamatu, kurš tiks izskatīts tālāk šajā spriedumā.

      107    Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

       Par pirmā pamata trešo daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      108    Prasītājs apgalvo, ka ne sprieduma par pagaidu noregulējumu pamatojuma izklāsts, ne Sanctieregeling, ne arī AIVD memorands neatklāj ne vismazāko tās nodomu, vainu vai zināšanu attiecībā uz teroristisku darbību atbalstīšanu. Taču šo faktoru
         pierādīšana, kas jāveic Padomei, ir noteicoša Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 un it īpaši – tās 2. panta
         3. punkta ii) apakšpunkta, kurš attiecas uz juridiskām personām, kuras “veicina” terorisma aktu veikšanu, piemērošanai.

      109    It īpaši pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi secināja, ka prasītāja savāktie līdzekļi sniedza atbalstu ar Hamas saistītām organizācijām un ka tās savukārt bija šos līdzekļus nodevušas šīs kustības rīcībā, lai tai ļautu veikt terora aktus
         vai veicināt to veikšanu (skat. it īpaši sprieduma par pagaidu noregulējumu 3.2. punktu). Tādējādi pamatojuma izklāstā ietvertais
         apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītājs ir uzskatāms par organizāciju, kura atbalsta Hamas un tai ļauj veikt vai veicināt terora aktu veikšanu, ir nepareizs. Gluži pretēji –pagaidu noregulējuma tiesneša izmantotais
         formulējums norāda, ka nekādā veidā nav pierādīts, ka prasītājs zināja vai tam būtu bijis jāzina, ka līdzekļi, ko tas nodeva
         citu organizāciju rīcībā, tiks izmantoti teroristiskiem mērķiem. Prasītājs noliedz, ka tam tas būtu bijis zināms.

      110    Savā replikā prasītājs piebilst, ka tā labticības pierādījums izriet arī no tā, ka tas pagaidu noregulējuma tiesnesim atļāva
         iepazīties ar konfidenciālo AIVD memorandu.

      111    Attiecībā uz AIVD memorandā ietvertajiem vērtējumiem prasītājs, atbildot uz Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, precizē, ka tas apstāklis,
         ka pagaidu noregulējuma tiesnesis abos savos spriedumos ir izvērsti citējis šo memorandu, nekādā ziņā nenozīmē, ka tas piekrīt
         visam tajā teiktajam. Tas attiecas it īpaši uz prasītāja un tā direktoru aktīvo lomu līdzekļu vākšanā par labu Hamas.

      112    Attiecībā uz Nīderlandes Karalistes argumentu, ka termins “zinot” norāda ne tikai to, ka kaut kas “ir zināms”, bet arī to,
         ka “jābūt zināmam”, prasītājs norāda, ka to nepamato formulējums, ko likumdevējs ir izmantojis Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
         3. punkta k) apakšpunktā, lai gan tas būtu varējis izmantot citu formulējumu, ja tāds būtu bijis tā nodoms.

      113    Katrā ziņā no sprieduma par pagaidu noregulējumu neizriet pat, ka prasītājam “bija jāzina”, ka tā pārskaitītie līdzekļi tika
         izmantoti teroristiskiem mērķiem.

      114    Šajā ziņā prasītājs piebilst, ka pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam no sprieduma par pagaidu noregulējumu (it īpaši
         tā 3.4. punkta) nekādā veidā neizriet, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis būtu bijis pārliecināts par to, ka prasītājam bija
         zināms vai tam bija jābūt zināmam par tā līdzekļu galīgo izmantojumu teroristiskiem mērķiem.

      115    Prasītājs secina, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka tam bija zināms, ka noteiktas organizācijas,
         kurām bija veikti ziedojumi, bija saistītas ar Hamas un ka šīs organizācijas savukārt šos līdzekļus izmantoja, lai veiktu teroristiskus uzbrukumus.

      116    Katrā ziņā prasītājs uzsver, ka organizācija Hamas kā tāda tika iekļauta strīdīgajā sarakstā (ar Padomes 2003. gada 12. septembra Kopējo nostāju 2003/651/KĀDP, ar ko atjaunina
         Kopējo nostāju 2001/931 un atceļ Kopējo nostāju 2003/482/KĀDP (OV L 229, 42. lpp)) tikai 2003. gada 12. septembrī, proti,
         pēc sprieduma par pagaidu noregulējumu un pat pēc sākotnējā Kopienu pasākuma, ar kuru tika iesaldēti prasītāja naudas līdzekļi.
         Pirms šī datuma šajā sarakstā bija iekļauts vienīgi ar terorismu saistītais Hamas atzars, kas attiecīgajos Padomes aktos identificēts kā “Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem” (skat. it īpaši Padomes 2003. gada 27. jūnija
         Kopējo nostāju 2003/482/KĀDP, ar ko atjaunina Kopējo nostāju 2001/931 un atceļ Kopējo nostāju 2003/402/KĀDP (OV L 160, 100. lpp.)).
         Prasītājs no tā secina, ka līdz 2003. gada 12. septembrim viduvējais Eiropas pilsonis un tādējādi arī prasītājs pamatoti varēja
         uzskatīt, ka Hamas humanitārajam atzaram veiktie ziedojumi netiks izmantoti teroristiskiem mērķiem.

      117    Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apgalvo, ka saskaņā ar atbilstošajām piemērojamajām tiesību normām
         šajā lietā ir sniegti pierādījumi par to, ka prasītājs zināja, ka tā dalība Hamas darbībā veicināja šīs grupas kriminālās aktivitātes.

      118    Nīderlandes Karaliste piebilst, ka ar “zinot” šo pašu tiesību normu izpratnē jāsaprot ne tikai tas, ka kaut kas “ir zināms”,
         bet arī tas, ka “ir jāzina” vai “jābūt zināmam”.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      119    Kā pamatoti norāda Padome, pašā Regulā Nr. 2580/2001 nav skaidri paredzēts šīs iestādes pienākums pierādīt, ka attiecīgajai
         personai būtu bijis “nodoms” izdarīt terora aktu, tajā piedalīties vai veicināt tā izdarīšanu. Tomēr pierādījumu par šādu
         nodomu prasa Kopējā nostāja 2001/931, kuras 1. panta 3. punkta k) apakšpunktā, kas izmantots pret prasītāju pamatojuma izklāstā,
         noteikts, ka dalībai teroristu grupas darbībā jāietver “[zināšana], ka šāda līdzdalība palīdzēs minētajai grupai veikt noziedzīgas
         darbības”. Tādējādi šāds pierādījums ir prasīts arī atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 1. panta 4. punktam, ņemot vērā šīs tiesību
         normas formulējumu.

      120    Tādējādi jāpārbauda, vai šajā lietā šāds pierādījums ir pienācīgi sniegts.

      121    Šajā gadījumā no Sanctieregeling pamatojuma izklāsta izriet, ka tas tika pieņemts, sagaidot, ka attiecībā uz prasītāju tiks pieņemts Kopienu lēmums, pamatojoties
         uz Regulu Nr. 2580/2001, balstoties uz norādēm par tā veikto līdzekļu nodošanu organizācijām, kuras atbalsta terorismu Tuvajos
         Austrumos (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 17. punkts).

      122    Prasītājs pagaidu noregulējuma tiesā cēla prasību pret Nīderlandes Karalisti, lai tostarp panāktu Sanctieregeling paredzēto pasākumu piemērošanas apturēšanu.

      123    Ar starpspriedumu par pagaidu noregulējumu pagaidu noregulējuma tiesnesis tostarp konstatēja:

      “1.      Fakti
      Pamatojoties uz lietas materiāliem un 2003. gada 6. maija tiesas sēdi, [pagaidu noregulējuma tiesnesis] pamatojas uz šādiem
         faktiem.

      [..]
      1.9.      2003. gada 3. aprīlī ārlietu ministrs pieņēma [Sanctieregeling] [..]

      1.10. [Sanctieregeling] pamatojuma izklāstā minēts, ka pastāv norādes par to, ka [prasītājs] pārskaita līdzekļus organizācijām, kuras atbalsta terorismu
         Tuvajos Austrumos.

      1.11. Ar 2003. gada 9. aprīļa vēstuli [AIVD] vadītājs Ārlietu ministrijas politisko lietu nodaļas direktoram paziņoja par šādiem faktiem:

      “[..] Lai apstiprinātu agrākos ziņojumus, mēs vēlamies informēt par tālāko. Īstenojot savus likumā noteiktos pienākumus, AIVD no uzticamiem, bet sensitīviem avotiem ir kļuvuši zināmi šādi fakti.

      Organizācija Al‑Aqsa, kas ir reģistrēta Nīderlandē un dibināta [1993. gada] 24. augustā [..] un kuras juridiskā adrese ir Hērlenā, Nīderlandē
         savāca naudas līdzekļus organizācijām, kas ir saistītas ar Hamas Tuvajos Austrumos. Vairākas no šīm organizācijām piešķir naudas līdzekļus teroristisku darbību veikšanai vai veicināšanai.

      AIVD ir nonākusi pie secinājuma, ka vairs nevar nodalīt Hamas sociāla rakstura un teroristisko darbību. Hamas, ar kuru ir saistītas minētās organizācijas, kuras savāc naudas līdzekļus, ir jāuzskata par vienotu organizatorisku veselumu,
         kas veicina gan humanitāras, ka teroristiskas darbības, ņemot vērā, ka šīs darbības viena otru papildina.

      Al‑Aqsa fondam ir vai ir bijuši kontakti ar organizācijām, kuras vāc līdzekļus par labu Hamas. Al‑Aqsa fondam ir sakari ar Al‑Aqsa Vācijā (kas tika aizliegta 2002. gada vidū), Al‑Aqsa Dānijā (kuras naudas līdzekļi iesaldēti 2002. gada beigās), Al‑Aqsa Beļģijā, kā arī ar organizācijām, kuras vāc līdzekļus par labu Hamas Apvienotajā Karalistē, Itālijā, Šveicē, Zviedrijā un Francijā.

      Pastāv kolektīva starptautiska naudas līdzekļu vākšana par labu Hamas, ko īsteno organizācijas, kuras šos līdzekļus vāc, tostarp Al‑Aqsa Nīderlandē, ar nosaukumu Union of the Good (arābiski Ittilaf Al‑Khair). Union of the Good vadītājs, kurš dzīvo Katarā, pagātnē ir atļāvis pašnāvnieku uzbrukumus reliģisku motīvu dēļ. Līdz pat (Al‑Aqsa) aizliegumam Vācijā Vācijas Al‑Aqsa vadītājs bija arī Nīderlandes Al‑Aqsa vadītājs. Pēc organizācijas aizliegšanas Vācijā kāds Beļģijas Al‑Aqsa vadības loceklis, kurš bija arī Nīderlandes vadības loceklis, kļuva par Nīderlandes Al‑Aqsa vadītāju [..].”

      Šī oficiālā komunikācija, ko papildina tās pamatā esošā informācija, ir [Sanctieregeling] pamatā.

      1.12. Pēc [prasītāja] pieprasījuma 2003. gada 17. aprīlī notika informatīva diskusija starp direkciju, [prasītāja] juriskonsultiem
         un Ārlietu ministrijas pārstāvjiem. Šīs sarunas laikā [prasītāja] vadība sniedz papildu informāciju par tā darbību. Šī informācija
         [Nīderlandes Karalistei] tomēr nelika atcelt vai pielāgot pret [prasītāju] veiktos pasākumus. Vēlākos [prasītāja] lūgumus
         par to [Nīderlandes Karaliste] neizskatīja.

      2.      Pieteikums, tā pamatojums un aizstāvība
      [Prasītājs] būtībā lūdz:
      [..]
      Šajā ziņā [prasītājs] atsaucas uz šādiem faktiem.
      Pret [prasītāju] vērstās apsūdzības nav pierādītas ar faktiem. Oficiālā AIVD komunikācija nav pietiekams pamats šīm apsūdzībām. Turklāt [Nīderlandes Karaliste] iepriekš paziņoja, ka nav nepieciešams
         veikt pasākumus pret [prasītāju]. [Prasītājam] nav nekādu sakaru ar Hamas vai ar organizācijām, kas saistītas ar Hamas. Tā savāktie līdzekļi tiek izmantoti vienīgi sociāla rakstura darbībām, ko intensīvi kontrolē attiecīgās iestādes. Pirms
         [Sanctieregeling] pieņemšanas [Nīderlandes Karaliste ] [prasītājam] nedeva iespēju paust savu viedokli. [Prasītājs] attiecībā pret [Nīderlandes
         Karalisti] rīkojās atklāti un tai ļāva kontrolēt visas savas darbības. [Nīderlandes Karaliste] kļūdījās, nepieņemdama šo [prasītāja]
         piedāvājumu. [Nīderlandes Karaliste] tādējādi attiecībā uz [prasītāju] rīkojās nelikumīgi. [Nīderlandes Karalistes] rīcība
         neatgriezeniski ir aizskārusi [prasītāja] intereses. [Prasītājs] vairs nevar ievērot savas maksāšanas saistības (par īri,
         gāzi, ūdeni, elektrību, darba algām), un tam bija jāpārtrauc savi projekti.

      Pat, ja būtu uzskatāms, ka [Nīderlandes Karalistes] rīcība bija likumīga, tā tomēr ir nelikumīga tādēļ, ka [Nīderlandes Karaliste]
         nav spērusi soļus, lai izbeigtu necilvēcīgo situāciju, kādā [prasītājs] šobrīd atrodas.

      Zināmā mērā publiskojot masu medijos pret [prasītāju] vērstās apsūdzības, [Nīderlandes Karaliste] ir aizskārusi prasītāja
         godu un cieņu. Tādējādi [prasītājam] ir nodarīts kaitējums, kas [Nīderlandes Karalistei] ir jāatlīdzina.

      [..]
      3.      Strīda vērtējums
      3.1.      Ņemot vērā iesniegtos dokumentus un debates tiesas sēdē, jāteic, ka [prasītājs] it īpaši vēlas, lai [Nīderlandes Karalistei]
         tiek aizliegts turpināt īstenot [Sanctieregeling]. Ir jānovērtē, vai [Nīderlandes Karaliste] attiecībā pret [prasītāju] ir rīkojusies nelikumīgi, pieņemdama un piemērodama
         [Sanctieregeling].

      [..]
      3.4.      Saskaņā ar Hoge Raad [der Nederlanden] (Nīderlandes Augstākā tiesa) pastāvīgo judikatūru tiesa var atzīt par nelikumīgu vispārsaistošu noteikumu (likums materiālā
         nozīmē) pieņemšanu un īstenošanu tāpēc, ka tā ir bijusi patvaļīga tajā ziņā, ka attiecīgā iestāde saprātīgi nevarēja pieņemt
         attiecīgo noteikumu, ņemot vērā intereses, kas šai iestādei bija zināmas vai kurām tai bija jābūt zināmām laikā, kad tika
         pieņemts lēmums par īstenošanu. Tiesai saskaņā ar Hoge Raad, īstenojot šādu kontroli, jāievēro nepieciešamā atturība.

      3.5.      [Nīderlandes Karalistes] intereses attiecībā uz [Sanctieregeling] ir cīņa pret teroristiskām darbībām vispār un it īpaši pret šo darbību finansiālu atbalstīšanu. [Prasītājam] savukārt ir
         interese netraucēti turpināt savas darbības.

      3.6.      [Sanctieregeling] pamatā ir iepriekšminētā AIVD oficiālā komunikācija. Šīs komunikācijas saturs galvenokārt attiecas uz to, ka [prasītāja] Nīderlandē savāktie līdzekļi tiek
         izmantoti ar (Palestīnas) islamisko Hamas kustību saistīto organizāciju atbalstam un ka vairākas no šīm organizācijām (kas saistītas ar Hamas) nodod naudas līdzekļus, lai īstenotu vai veicinātu Hamas teroristisko darbību īstenošanu.

      3.7.      [Prasītājs] uzstājīgi apgalvoja, ka tas nenodod naudas līdzekļus Hamas vai ar šo kustību saistītu organizāciju rīcībā. Līdzekļi, ko tas savācis (2002. gadā – EUR 1 300 000), saskaņā ar [prasītāja]
         teikto, tiek pārskaitīti organizācijām, kas dibinātas Izraēlā, Izraēlas okupētajās teritorijās un citās zemēs (tostarp Kanādā
         un Austrālijā). Savākto līdzekļu izmantošana notiek, ievērojot šajās valstīs/okupētajās teritorijās piemērojamos likumus un
         šo valstu/okupēto teritoriju kontrolē.

      3.8.      AIVD oficiālā komunikācija ietver vienīgi vispārēja rakstura paziņojumus. Šos paziņojumus neapstiprina nekādi faktiski dati. Tādējādi
         ne pagaidu noregulējuma tiesnesis, ne [prasītājs] nevar novērtēt, vai šajā komunikācijā izdarītos secinājumus pamato izmeklēšanas
         dati, citiem vārdiem sakot, šīs oficiālās komunikācijas pareizība nevar tikt noteikta. Tas ir vēl jo problemātiskāk tāpēc,
         ka [prasītājs] ir apstrīdējis šīs komunikācijas saturu un, ciktāl iespējams, to pamatodams.

      3.9.      Lai gan var atzīt, ka oficiālajai komunikācijai piemīt zināma loģika, [pagaidu noregulējuma tiesnesis] uzskata, ka, ja tiesību
         subjekta darbību praksē, pamatojoties uz oficiālu komunikāciju, ievērojami kavē, [Nīderlandes Karaliste] nevar vienkārši atsaukties
         uz šo komunikāciju, ja tā nav pamatota un [prasītājs], sniedzot pamatojumu, ir apstrīdējis tās saturu. [Nīderlandes Karalistes]
         argumentācija, proti, ka vienkārša atsaukšanās un oficiālu komunikāciju ir pietiekama, pagaidu noregulējuma tiesnesim pārbaudot
         tiesisko regulējumu un ņemot vērā šīs komunikācijas pamatā esošo avotu konfidencialitāti, arī ir noraidāma.

      3.10. Pakārtoti [Nīderlandes Karaliste] ierosina vienīgi [pagaidu noregulējuma tiesnesim] piešķirt tiesības iepazīties ar attiecīgo
         informāciju. [Prasītājs] nav apstrīdējis [Nīderlandes Karalistes] apgalvojumu, ka tai ir interese saglabāt oficiālās komunikācijas
         pamatā esošo AIVD datu konfidencialitāti. [Prasītājs] piekrita tam, lai vienīgi pagaidu noregulējuma tiesnesis varētu iepazīties ar attiecīgo
         konfidenciālo informāciju.

      3.11. [Pagaidu noregulējuma tiesneša] konfidenciāla iepazīšanās ar atbilstošajiem lietas materiāliem šķiet pretrunā vienam no procesuālo
         tiesību pamatprincipiem, proti, sacīkstes principam. (Galīgā) rīkojuma pamatojums neietvers atsauci uz informāciju, ko [pagaidu
         noregulējuma tiesnesis] ir ieguvis konfidenciālās iepazīšanās laikā, un tādējādi šis pamatojums nevarēs tikt tieši pārbaudīts.
         Tomēr sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ ir pieņemami izdarīt izņēmumu no minētā principa. Tā tas ir šajā gadījumā. Tāpat
         ir svarīgi, ka puses ir pieņēmušas izņēmuma izdarīšanu no šī principa un ka šai procedūrai ir līdzība ar administratīvajām
         tiesībām, kuru ietvaros nav neparasti, ka tiesnesis konfidenciāli iepazīstas [ar informāciju] (skat. Administratīvā kodeksa
         8.29. pantu).

      3.12. Tādējādi [Nīderlandes Karalistei] ir pienākums ļaut pagaidu noregulējuma tiesnesim, kam asistē sekretārs, konfidenciāli iepazīties
         ar AIVD oficiālās komunikācijas pamatā esošajiem lietas materiāliem. Pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka šī konfidenciālā
         iepazīšanās jāīsteno ātri [..].

      4. Lēmums
      Pagaidu noregulējuma tiesnesis [Nīderlandes Karalistei] uzliek pienākumu vienas nedēļas laikā [no nākamās dienas pēc šī rīkojuma
         pasludināšanas] to informēt par to, kāda veidā tas sekretāra pavadībā var konfidenciāli iepazīties ar lietas materiāliem,
         kuri pamato AIVD oficiālo komunikāciju.

      [..]”
      124    Nīderlandes valdība izpildīja šo starpspriedumu, un 2003. gada 21. maijā pagaidu noregulējuma tiesnesis AIVD telpās iepazinās ar tās lietas materiāliem.

      125    Ar spriedumu par pagaidu noregulējumu pagaidu noregulējuma tiesnesis tostarp konstatēja:

      “[..]
      2.      Fakti, pieteikums, pamatojums un aizstāvība
      Attiecībā uz šiem faktoriem tiek izdarīta atsauce uz [starpspriedumu par pagaidu noregulējumu].
      3.      Strīda vērtējums
      3.1.      Ņemot vērā [starpspriedumā par pagaidu noregulējumu] izteiktos apsvērumus, pirmkārt, tiks atbildēts uz jautājumu par to, vai
         [Nīderlandes Karaliste] attiecībā pret [prasītāju] ir rīkojusies nelikumīgi, pieņemdama un īstenodama [Sanctieregeling] un vai tai ir jāuzdod izbeigt piemērot [Sanctieregeling].

      3.2.      Pamatojoties uz veikto izmeklēšanu, pagaidu noregulējuma tiesnesis nonāk pie secinājuma, ka AIVD secinājumi ir pietiekami pamatoti, lai (AIVD) varētu atzīt, ka [prasītāja] Nīderlandē savāktie naudas līdzekļi ir izmantoti par labu organizācijām, kas saistītas ar (Palestīnas)
         islāmisko Hamas kustību, un var pamatot arī secinājumu, ka vairākas no šīm organizācijām (kas saistītas ar Hamas) nodod naudas līdzekļus, lai īstenotu vai veicinātu Hamas teroristisko darbību īstenošanu.

      3.3.      Pagaidu noregulējuma tiesnesim nav kļuvis zināms neviens fakts, kas ļautu secināt, ka AIVD būtu kļūdaini veikusi savu uzdevumu, kas tai uzticēts ar likumu par informācijas un drošības dienestiem.

      3.4.      [Prasītājs] apgalvo arī, ka, pat uzskatot, ka [Nīderlandes Karaliste] pret to nav rīkojusies nelikumīgi, pieņemot un īstenojot
         [Sanctieregeling], [Nīderlandes Karalistes] darbību nelikumīgais raksturs katrā ziņā ir rodams tajā faktā, ka tā īstenoja [Sanctieregeling], neparedzēdama risinājumu, kas izbeigtu situāciju, kurā [prasītājs] šobrīd atrodas. Šī argumentācija ir jānoraida. Ir pierādīts,
         ka [prasītājam] ar [Nīderlandes Karalistes] darbību ir un joprojām tiek nodarīts kaitējums. Tomēr vienīgi [prasītāja] paša
         rīcība ir radījusi šos zaudējumus un attiecīgi radīs turpmākos zaudējumus. Jau radies kaitējums un tas, kas vēl radīsies,
         pilnībā ir paša [prasītāja] radīti.

      3.5.      [Prasītājs] ir norādījis arī, ka [Nīderlandes Karaliste] (ārlietu ministra personā) iepriekš, proti, 2002. gada oktobrī, atbildot
         uz otrās palātas locekļu jautājumiem, bija atbildējusi, ka tā uzskatīja par nevajadzīgu veikt pasākumus pret [prasītāju].
         [Nīderlandes Karaliste] tomēr atstāja pietiekami ticamu iespēju – kas arī izriet no atbildēm uz iepriekš minētajiem otrās
         palātas uzdotajiem jautājumiem –, ka AIVD veiktā izmeklēšana šajā brīdī bija tādā stadijā, ka pasākumu veikšana pret [prasītāju] nebija pamatota, bet ka pēc izmeklēšanas
         padziļināšanas šādu pasākumu pieņemšana vairs nebija izslēgta.

      3.6.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz 3.1. punktā formulēto jautājumu ir jāatbild noraidoši. Tādējādi ir jānoraida [prasītāja]
         pieteikumi, kas vērsti uz to, lai [Nīderlandes Karalistei] tiktu aizliegts iesaldēt tam piederošos naudas līdzekļus, aizliegt
         tam un tā labā veikt jebkādas finanšu operācijas, kā arī aizliegt trešām personām tieši vai netieši [prasītāja] rīcībā nodot
         naudas līdzekļus.

      [..]
      Lēmums
      Pagaidu noregulējuma tiesnesis pieteikumus noraida.
      [..]”
      126    Ņemot vērā starpspriedumu par pagaidu noregulējumu un spriedumu par pagaidu noregulējumu, nav nepieciešams izlemt, vai, kā
         apgalvo Nīderlandes Karaliste, tiesas kontrolei par to, kā Padome ir vērtējusi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta
         k) apakšpunktā prasīto “zināšanas” faktoru, ir jābūt ierobežotai ar acīmredzamu kļūdu.

      127    Nepieļaujot ne mazāko kļūdu, Padome, ņemot vērā abus attiecīgos spriedumus, varēja uzskatīt, ka prasītājam minētās tiesību
         normas izpratnē bija zināms, ka tā darbība naudas līdzekļu savākšanas un nodošanas jomā sekmē teroristu grupas, šajā gadījumā
         – Hamas vai, precīzāk, attiecīgajā laikā – tās bruņotā atzara Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem noziedzīgās darbības.

      128    Pretēji prasītāja apgalvotajam, pamatojoties uz abu šo spriedumu pārmērīgi formālistisku un literāru lasījumu, pagaidu noregulējuma
         tiesneša konstatētie fakti un veiktais vērtējums, kas izdarīti, pamatojoties uz AIVD memorandu un tā pamatā esošajiem lietas materiāliem, atklāj, ka tas bija acīmredzami pārliecināts par to, ka prasītājam bija
         zināms par tā naudas līdzekļu galīgo izmantojumu teroristiskiem mērķiem. Daži šādu konstatāciju un vērtējuma piemēri, uz kuriem
         Nīderlandes Karaliste atsaukusies, minot starpsprieduma par pagaidu noregulējumu 1.11. punktu, netieši, bet pārliecinoši to
         atklāj.

      129    Turklāt debates pagaidu noregulējuma tiesneša priekšā nebija tik daudz par šo zināšanu vai nodoma elementu, kā vairāk par
         apgalvotajiem sakariem starp prasītāju un Hamas. Kā norādīja tiesnesis, prasītājs šajā procedūras stadijā “uzstājīgi” apgalvoja, ka tas “nenodod naudas līdzekļus Hamas vai citu ar šo kustību saistītu organizāciju rīcībā”, un pat, ka tam “nav nekādu sakaru ar Hamas vai organizācijām, kas saistītas ar Hamas”. Šos apgalvojumus pagaidu noregulējuma tiesnesis ir skaidri atspēkojis pēc tam, kad tas varēja iepazīties ar lietas materiāliem,
         kas ir AIVD memoranda pamatā. Šādos apstākļos nav nepieciešams, lai šis tiesnesis sprieduma par pagaidu noregulējumu 3.2. punktā skaidri
         norādītu to, ciktāl prasītājam bija “zināms” par situāciju.

      130    Katrā ziņā, nospriežot, ka zaudējumi, kas prasītājam jau ir un vēl tiks nodarīti ar Sanctieregeling, “pilnībā ir paša [prasītāja] radīti”, pagaidu noregulējuma tiesnesis neizbēgami secināja, ka pastāv šis “zināšanu” apstāklis,
         kas ir nepieciešams, lai noteiktu prasītāja atbildību, veicot tam uzticēto interešu uzsvēršanu (skat. it īpaši starpsprieduma
         par pagaidu noregulējumu 3.5. punktu).

      131    Turklāt argumentiem, ko prasītājs izvirzījis savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, pamatojoties uz
         apgalvoto atšķirību, kas jānorāda vismaz attiecībā uz laikposmu pirms 2003. gada 12. septembra, starp Hamas humanitāro un teroristisko atzaru, trūkst jebkādas atbilstības, ņemot vērā pagaidu noregulējuma tiesneša secinājumu, ka,
         pirmkārt, prasītāja Nīderlandē savāktie līdzekļi bija nodoti ar Hamas saistītām organizācijām un, otrkārt, vairākas no šīm organizācijām piešķīra naudas līdzekļus Hamas teroristisku darbību veikšanai vai veicināšanai.

      132    Katrā ziņā šie argumenti, ka prasītājam bija tiesības attiecīgajā laikā uzskatīt, ka Hamas humanitārajam atzaram izdarītie ziedojumi netiks izmantoti terorisma mērķiem, ir nesaderīgi ar argumentiem, ko prasītājs
         izmantoja pagaidu noregulējuma tiesneša priekšā un saskaņā ar kuriem tas noliedza jebkādus sakarus ar Hamas vai ar organizācijām, kas saistītas ar Hamas.

      133    Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

       Par pirmā pamata ceturto daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      134    Prasītājs apgalvo, ka Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 priekšmets un mērķis ir cīņa pret terorisma finansēšanu
         pašreiz un nākotnē, nevis pret tā finansēšanu pagātnē. Tādējādi, pēc prasītāja domām, ja nevar pierādīt, ka šobrīd vai nākotnē
         pastāv risks par to, ka organizācija finansēs terorismu, šie akti tai nav piemērojami.

      135    Ne pamatojuma izklāsts, ne spriedums par pagaidu noregulējumu neatklājot ne mazākos pašreizējus vai nākotnes draudus no prasītāja
         puses, ļaujot secināt, ka 2007. gadā būtu varēts secināt, ka tas veicina teroristisku darbību veikšanu. Turklāt pēc laika,
         kas pagājis kopš 2003. gada 3. jūnija, spriedumā par pagaidu noregulējumu noteiktais vairs nevar tikt izmantots šāda secinājuma
         pamatojumam.

      136    It īpaši no pamatojuma izklāsta nekādā ziņā neizriet, ka organizācijas, kurām prasītājs pirms 2003. gada 3. jūnija ir pārskaitījis
         naudas līdzekļus, pat pieņemot, ka tās tajā laikā patiešām būtu veicinājušas teroristiskas darbības, to šobrīd joprojām darītu.
         Iespējams pat, ka šīs organizācijas vairs nepastāv. Pati Padome nevar pārbaudīt šos apstākļus, jo attiecīgo organizāciju identitāte
         nav atklāta un tai nav bijusi pieeja AIVD lietas materiāliem, kas ir sprieduma par pagaidu noregulējumu pamatā.

      137    Turklāt nekas neliek domāt, ka, ja līdzekļu iesaldēšanas pasākums tiktu atcelts, prasītājs atkal atbalstītu tās pašas organizācijas.
         Šajā ziņā prasītājs skaidri paziņo, ka, ja Padome tam izsniegs to organizāciju sarakstu, kuras tiek uzskatītas par tādām,
         kuras finansē terorismu, prasītājs atturēsies no vismazākā finansiālā atbalsta sniegšanas tām.

      138    Savā replikā prasītājs piebilst, ka pretēji Padomes aizstāvībā apgalvotajam Vispārējā tiesa šajā lietā pilnībā var kontrolēt
         apstrīdētā lēmuma pamatotību attiecībā uz šo pamatu. Atsaukdamies uz vērtējuma kritērijiem, ko šajā ziņā ir minējusi Padome,
         prasītājs uzsver, ka tam nebija un joprojām nav nekādu precedentu teroristiskas vardarbības jomā, ka Padome nevar saprātīgi
         izvirzīt nekādas hipotēzes attiecībā uz tā nākotnes nodomiem, pamatojoties vienīgi uz tās rīcībā esošajiem dokumentiem, un
         ka gan kopš 2003. gada atceltais Sanctieregeling, gan spriedums par pagaidu noregulējumu ir zaudējuši lielu daļu sava nozīmīguma.

      139    Savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu prasītājs apgalvo arī, ka Padomes vērtējums ir acīmredzami kļūdains.
         Tas uzsver, ka pašai Padomei nebija zināma prasītāja atbalstīto organizāciju identitāte un ka vēl jo vairāk Padomei nav zināms,
         kuras no šīm organizācijām pēc tam ir atbalstījušas terorismu. Padome pat nezin, vai šīs organizācijas joprojām pastāv. Ņemot
         vērā šo apstākli, Padome nespēj apgalvot, pamatodamās uz sev zināmajiem dokumentiem, ka joprojām ir uzskatāms, ka prasītājs
         veicina terora aktu izdarīšanu. Tādējādi tā acīmredzami kļūdainā veidā ir pārsniegusi savu rīcības brīvību.

      140    Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentāciju.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      141    Argumentācija, ko prasītājs izvirzījis pirmā pamata ceturtā pamata ietvaros, būtībā atbilst tai, ko prasītājs ir izvirzījis
         trešā pamata ietvaros lietā, kurā pasludināts spriedums PMOI I.

      142    Lemjot par šo trešo pamatu, spriedumā lietā PMOI I Pirmās instances tiesa nosprieda, ka a) nekas attiecīgajos Regulas Nr. 2580/2001 un Kopējās nostājas 2001/931 noteikumos neaizliedz
         noteikt ierobežojumus personām vai organizācijām, kuras agrāk ir izdarījušas terora aktus, lai arī nav pierādījumu, kuri pierāda,
         ka tās šobrīd izdara šādus aktus vai tajos piedalās, ja to pamato apstākļi (107. punkts); b) ka šo aktu mērķu apkarot ar terora
         aktiem radītos draudus starptautiskajam mieram un drošībai īstenošana, kas ir fundamentāli svarīga starptautiskajai sabiedrībai,
         varētu būt apdraudēta, ja šajos aktos paredzētie līdzekļu iesaldēšanas pasākumi varētu tikt piemēroti tikai personām, grupām
         un organizācijām, kuras konkrētajā brīdī vai ļoti nesenā pagātnē izdara terora aktus (109. punkts); c) tā kā šo pasākumu mērķis
         ir novērst šādu aktu izdarīšanu vai to atkārtošanos, to pamatā ir gan šobrīd vai nākotnē esošu draudu attīstība, gan pagātnē
         izdarītu nodarījumu vērtējums (110. punkts); d) ka Padomei piešķirtā plašā rīcības brīvība attiecībā uz pierādījumiem, kuri
         jāņem vērā, lai pieņemtu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu vai atstātu spēkā šādu lēmumu, attiecas arī uz tādu draudu novērtējumu,
         kurus var turpināt radīt organizācija, kura pagātnē ir izdarījusi terora aktus, lai arī tās terorisma darbības ilgākā vai
         mazāk ilgā laika posmā ir apturētas vai pat šķietami izbeigtas (112. punkts).

      143    Spriedumā lietā Sison II (66. punkts) Pirmās instances tiesa piebilda, ka šādos apstākļos un ņemot vērā judikatūru par pienākumu pamatot vēlākos lēmumus
         par naudas līdzekļu iesaldēšanu (šajā ziņā skat. spriedumu lietā PMOI I, 82. punkts), nevar pieprasīt Padomei, lai tā vēl konkrētāk norādītu, kādā veidā konkrēti attiecīgās personas līdzekļu iesaldēšana
         palīdz apkarot terorismu, vai lai tā iesniegtu pierādījumus tam, ka ieinteresētā persona varētu izmantot savus līdzekļus terora
         aktu izdarīšanai vai to veicināšanai nākotnē.

      144    Šajā lietā no šīs judikatūras izriet, ka apstāklis, ka Padome ir atsaukusies vienīgi uz notikumiem pirms 2003. gada 3. jūnija,
         kādus tos konstatējis pagaidu noregulējuma tiesnesis, pats par sevi nav pietiekams, lai norādītu, ka ir pārkāpts Kopējās nostājas 2001/931
         1. panta 1., 2. un 4. punkts un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts (šajā ziņā skat. spriedumu lietā PMOI I, 113. punkts).

      145    Tas pats attiecas uz prasītāja “skaidro paziņojumu”, ka, ja līdzekļu iesaldēšanas pasākums tiks atcelts, tas atturēsies no
         mazākā finansiālā atbalsta sniegšanas organizācijām, kuras Padome tam norādīs kā tādas, kuras finansē terorismu.

      146    Kas attiecas uz jautājumu, vai, ņemot vērā visus pārējos atbilstošos apstākļus (tostarp laiku, kas pagājis no sākotnējā lēmuma
         par līdzekļu iesaldēšanu, to, kas starplaikā ir noticis ar organizācijām, kurām prasītājs bija pārskaitījis līdzekļus, Sanctieregeling atcelšanu un sprieduma par pagaidu noregulējumu pašreizējo nozīmi), Padome ir pārsniegusi savas rīcības brīvības ietvarus,
         tad uz to drīzāk attiecas tiesas kontrole par to, kā ir ievēroti pienākumi, kas Padomei noteikti ar Kopējās nostājas 2001/931
         1. panta 6. punktu. Tā kā šo pienākumu pārkāpums ir konkrēti apgalvots trešā pamata ietvaros, tas vajadzības gadījumā tiks
         novērtēts, pārbaudot šo pamatu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu lietā PMOI I, 114. punkts).

      147    Ar šo piebildi pirmā pamata ceturtā daļa tādējādi ir jānoraida kā nepamatota un līdz ar to – arī ar šī sprieduma 106. minēto
         iebildi – ir jānoraida viss pirmais pamats.

       Par trešo pamatu – Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta un būtiskas formas
            prasības pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      148    Saskaņā ar prasītāja teikto, kurš atsaucas uz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta
         3. punktu un principiem, ko Pirmās instances tiesa noteikusi spriedumā lietā OMPI, Padome nekādā veidā nav pārskatījusi, vai vajag joprojām to saglabāt strīdīgajā sarakstā. Padome tādējādi esot pārkāpusi
         būtisku formas prasību.

      149    Šajā ziņā prasītājs uzsver, ka pamatojuma izklāstā nekādā veidā nav norādīts, ka Padome patiešām būtu veikusi šādu iemeslu,
         kas pamatoja sākotnējo līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, pastāvēšanas pārskatīšanu, un vēl jo mazāk veids, kādā tā to ir darījusi.
         Viss drīzāk liek domāt, ka Padome apstrīdēto lēmumu ir balstījusi vienīgi uz spriedumu par pagaidu noregulējumu un uz Sanctieregeling. Taču šie akti nav pārliecinošs un neatkarīgs juridisks pamats, kas pamato turpmāko lēmumu par līdzekļu iesaldēšanas atstāšanu
         spēkā. Pēc prasītāja domām, katrā turpmākajā lēmumā par tā līdzekļu iesaldēšanu atsaukties uz tiem pašiem diviem valsts lēmumiem
         nav nopietna un faktiska prasītāja situācijas pārskatīšana tajā nozīmē, kādu Pirmās instances tiesa prasījusi spriedumā lietā
         OMPI.

      150    Prasītājs apgalvo arī, ka tam vairs nav nekādu iespēju likt Nīderlandes tiesai pārbaudīt AIVD 2003. gadā izvirzīto apsūdzību atbilstību vai neatbilstību faktiem, un vēl jo mazāk – organizāciju, kurām tas ir pārskaitījis
         līdzekļus, pašreizējo statusu.

      151    Tiesas sēdē prasītājs, atsaukdamies tostarp uz sprieduma lietā Sison II 116. punktu, apgalvoja arī, ka Sanctieregeling un spriedums par pagaidu noregulējumu līdz šim brīdim nav bijuši par pamatu nekādas izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas attiecībā
         uz prasītāju Nīderlandē uzsākšanai, savukārt Sanctieregeling tika atcelts tūlīt pēc pirmā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas. Prasītājs no tā secina, pirmkārt,
         ka valsts lēmumam, uz kuru pamatojoties Padome sākotnēji nolēma iesaldēt tā līdzekļus, nav sekojis nekāds turpinājums, un,
         otrkārt, ka Padome, neierobežoti atstājot spēkā šo pasākumu, pienācīgi neņem vērā šo apstākli.

      152    Padome noraida prasītāja apgalvojumus un apliecina, ka tā veica sīku pārskatīšanu pēc būtības, pirms tā izlēma [prasītāju]
         atstāt strīdīgajā sarakstā, lai nodrošinātu, ka šī atstāšana joprojām ir pamatota.

      153    Atgādinot, ka jautājums par to, vai ierobežojoši pasākumi, kas veikti pret teroristisku organizāciju, ir jāsaglabā, ir politiska
         rakstura jautājums, par kuru var lemt vienīgi likumdevējs, Padome uzskata, ka tā būtībā ir ņēmusi vērā visus atbilstošos apsvērumus.

      154    Arī procesuālā ziņā Padome esot rūpīgi ievērojusi spriedumos lietās OMPI un Sison I (141. un 184. punkts) noteiktos pienākumus attiecībā uz tiesībām uz aizstāvību un tiesībām tikt uzklausītam. Tā tādējādi
         esot šo pārskatīšanu veikusi, pilnībā iepazinusies ar prasītāja apsvērumiem.

      155    Šajā ziņā Padome, atsaukdamās uz apstrīdētā lēmuma preambulas piekto apsvērumu un savu 2007. gada 29. jūnija vēstuli, ar kuru
         prasītājam tika paziņots apstrīdētais lēmums, uzsver, ka tā 2007. gada 25. maijā ir rūpīgi izskatījusi tā sniegtos apsvērumus,
         pirms tā izlēma to paturēt strīdīgajā sarakstā.

      156    Padome uzskata, ka, lai gan tai atbilstoši spriedumiem lietās OMPI un Sison I ir pienākums sniegt ieinteresētajām personām iespēju sniegt to apsvērumus un tos ņemt vērā, tai savukārt nav pienākuma atbildēt
         uz šiem apsvērumiem. Tas, ka pamatojuma izklāsts nav mainīts salīdzinājumā ar 2007. gada 23. aprīlī paziņoto, vienīgi parāda,
         ka neviens no prasītāja apsvērumos izvirzītajiem argumentiem nav Padomi pārliecinājis un ka nebija nekādu jaunu faktu, ko
         piebilst.

      157    Savus apsvērumos, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem, Padome, Nīderlandes Karaliste un Komisija
         turklāt apgalvo, ka atbilstoši principiem, ko Pirmās instances tiesa noteica spriedumā lietā Sison II, Padomei bija tiesības ņemt vērā to, ka kompetentās valsts iestādes lēmumu, uz kuru tā balstīja savu lēmumu prasītājam piemērot
         ierobežojošus pasākumus, tas nav apstrīdējis.

      158    Tiesas sēdē Nīderlandes Karaliste uzsvēra, ka Sanctieregeling atcelšana pēc sākotnējā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas nenozīmē jaunas valsts iestāžu nostājas
         formulēšanu attiecībā uz prasītāju, bet gan izrietēja no Nīderlandes valdības vēlmes novērst valsts pasākuma un Kopienu pasākuma
         par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pārklāšanos.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      159    Kā norādīts šī sprieduma 106. un 146. punktā, šī pamata ietvaros jāpārbauda arī, pirmkārt, jautājums, vai spriedums par pagaidu
         noregulējumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā joprojām varēja būt tā pamatā, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus,
         it īpaši to, ka valsts tiesībās attiecībā uz Sanctieregeling nesekoja nekādi soļi, un, otrkārt, jautājums par to, vai, pamatodamās vienīgi uz šo spriedumu, Padome ir pārsniegusi savas
         rīcības brīvības robežas. Šajā kontekstā tiek uzdots arī jautājums, vai prasītājam bija un joprojām ir līdzekļi valsts tiesībās,
         lai vērstos pret spriedumu par pagaidu noregulējumu, kā arī jautājums par sekām, kādām būtu jābūt tām, ka tas atturējās no
         šo līdzekļu izmantošanas.

      160    Pirms pārbaudīt šos jautājumus, jāatgādina principi, kas ir pamatā Vispārējās tiesas judikatūrai par līdzekļu iesaldēšanas
         pasākumiem, lai cīnītos pret terorismu, konkrētāk – spriedumiem lietās OMPI, PMOI I un PMOI II un Sison I un Sison II (šajā ziņā skat. šī sprieduma 78.–83. punktu).

      161    Šie principi, no vienas puses, nostiprina plašo rīcības brīvību, kāda ir jāatzīst Padomei attiecībā uz faktoriem, kas jāņem
         vērā, paredzot vai atstājot spēkā līdzekļu iesaldēšanas pasākumu atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001. Šī rīcības brīvība it īpaši
         attiecas uz apsvērumiem par piemērotību, uz kuriem šādi lēmumi ir pamatoti (skat. šī sprieduma 82. un 83. punktu un tajos
         minēto judikatūru), un attiecas arī uz tādu draudu novērtējumu, kurus var turpināt radīt organizācija, kura pagātnē ir izdarījusi
         terora aktus, lai arī tās terorisma darbības ilgākā vai mazāk ilgā laika posmā ir apturētas vai pat šķietami izbeigtas (skat.
         šī sprieduma 142. punktu un tajā minēto judikatūru).

      162    Šie principi nostiprina, pirmkārt, izšķirošo nozīmi, kāda, īstenojot šo rīcības brīvību, piešķirama valsts procedūrai, kuras
         ietvaros ticis pieņemts Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā minētās kompetentās iestādes lēmums, kurš ir Kopienu
         pasākuma par līdzekļu iesaldēšanu pamatā.

      163    Vispārējā tiesa tādējādi vairākkārtīgi ir norādījusi, ka, ja tiek piemērots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts un
         Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts – tiesību normas, ar kurām terorisma apkarošanas ietvaros tiek ieviesta īpaša sadarbības
         forma starp Padomi un dalībvalstīm, – šis princips paredz Padomei pienākumu pēc iespējas paļauties uz kompetentās valsts iestādes
         vērtējumu, vismaz tad, ja runa ir par tiesu iestādi, tostarp jautājumā par to, vai pastāv “pierādījumi vai būtiskas un ticamas
         norādes”, uz kurām ir balstīts tās lēmums (skat. šī sprieduma 80. punktu un tajā minēto judikatūru).

      164    Vispārējā tiesa tomēr ir uzsvērusi arī, ka, ja Padome plāno pieņemt vai pēc pārskatīšanas saglabāt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu
         atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001, pamatojoties uz valsts lēmumu par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību” saistībā ar terora
         akta veikšanu, tā nevar neņemt vērā šīs izmeklēšanas vai apsūdzības turpmāko attīstību (skat. spriedumu lietā Sison II, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).

      165    Tā no sprieduma lietā PMOI I (146. punkts) izriet, ka, ja valsts kompetentās iestādes lēmumu, uz kuru balstīts Kopienu pasākums par līdzekļu iesaldēšanu,
         saskaņā ar valsts tiesībām var pārsūdzēt tiesā – vai nu tieši vēršot prasību pret to, vai netieši vēršot prasību pret jebkuru
         turpmāk šīs pašas valsts iestādes pieņemtu nolēmumu attiecībā uz atteikumu to atcelt – Padome, sniedzot savu vērtējumu, rīkojas
         saprātīgi, kā galveno apstākli ņemot vērā, ka šis lēmums joprojām bija spēkā. Tādējādi Pirmās instances tiesa šajā pašā spriedumā
         (147. punkts) attiecībā uz pierādījumu, kuri prasītājam ir par labu un kuri nav, izvērtēšanu uzskatīja, ka Padome rīkojas
         saprātīgi un uzmanīgi, ja situācijā, kad kompetentās valsts iestādes lēmums, uz kuru balstīts Kopienu lēmums par līdzekļu
         iesaldēšanu, var tikt pārsūdzēts vai tika pārsūdzēts tiesā saskaņā ar valsts tiesībām, šī iestāde principā atsakās ieņemt
         nostāju par attiecīgās personas šādas prasības atbalstam izvirzīto argumentu pēc būtības pamatotību, pirms ir zināms šīs prasības
         iznākums. Pretējā gadījumā Padomes kā politiskas un administratīvas iestādes vērtējums attiecībā uz faktiem un tiesībām varētu
         nesaderēt ar kompetentās valsts tiesas sniegto vērtējumu.

      166    Tāpat 2009. gada 2. septembra spriedumā apvienotajās lietās T‑37/07 un T‑323/07 El Morabit/Padome (Krājumā nav publicēts, 51. un 52. punkts) Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Padome ir rīkojusies atbilstoši Kopējās
         nostājas 2001/931 1. panta 4. punktam un Regulai Nr. 2580/2001, savu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu balstot uz notiesāšanu
         krimināltiesvedībā, ko pasludināja pirmās instances valsts tiesa, negaidot ieinteresētās personas par šo notiesāšanu iesniegtās
         apelācijas sūdzības iznākumu.

      167    Šajā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās El Morabit/Padome (53. punkts) Pirmās instances tiesa atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai tomēr piebilda, ka, lai gan vienkārša
         apelācijas sūdzības par notiesāšanu pirmajā instancē iesniegšana neietekmē Padomes tiesības, pamatojoties uz Regulu Nr. 2580/2001
         un Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, iekļaut notiesāto personu vai organizāciju strīdīgajā sarakstā, Padomei ir
         pienākums pēc apelācijas tiesvedības beigām pārbaudīt, vai pastāv pamati paturēt spēkā ieinteresētās personas līdzekļu iesaldēšanu.
         Šajā lietā Pirmās instances tiesa norādīja (54. punkts), ka Padome bija izdarījusi tieši secinājumu attiecīgās personas attaisnošanas
         apelācijas instancē, to svītrojot no strīdīgā saraksta. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas teikto Padome tādējādi bija izmantojusi
         racionālu savu tiesību interpretāciju, rīkodamās atbilstoši lēmuma attīstībai Nīderlandes tiesu sistēmā.

      168    Spriedumā lietā Sison II (116. punkts) Pirmās instances tiesa apsvēra arī iespēju, ka policijas vai drošības dienesta izmeklēšana var tikt izbeigta
         bez tiesvedības, ja netiek saņemta atļauja pietiekamu pierādījumu iegūšanai vai ja šo pašu iemeslu dēļ tiesvedība tiek izbeigta,
         vai arī ka pēc lēmuma par apsūdzības [izvirzīšanu] šī kriminālvajāšana var tikt izbeigta vai var notikt attaisnošana krimināllietā.
         Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka nebūtu pieļaujams, ka Padome neņem vērā šādus faktus, kas ir daļa no visiem būtiskajiem
         datiem, kuri būtu jāņem vērā situācijas izvērtēšanai (skat. šī sprieduma 83. punktu). Ja tiktu nospriests citādi, Padomei
         un dalībvalstīm tiktu piešķirtas pārmērīgas pilnvaras bezgalīgi iesaldēt personas līdzekļus bez jebkādas pārbaudes tiesā un
         neatkarīgi no tiesas procesa iespējamā iznākuma.

      169    Šie paši apsvērumi ir jāpiemēro, ja valsts administratīvo pasākumu par līdzekļu iesaldēšanu vai organizācijas kā teroristiskas
         organizācijas aizliegšanu atceļ tā izdevējs vai arī tas tiek atcelts ar tiesas lēmumu, kā tas bija gadījumā, par kuru pasludināts
         spriedums lietā PMOI I.

      170    Šajā lietā nav strīda, ka Sanctieregeling tika atcelts 2003. gada 3. augustā, proti, gandrīz tūlīt pēc sākotnējā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu
         stāšanās spēkā 2003. gada 28. jūnijā.

      171    Šajā ziņā ir taisnība, ka apstrīdēto lēmumu mēģināts pamatot nevis ar pašu Sanctieregeling, bet gan vienīgi ar spriedumu par pagaidu noregulējumu (skat. šī sprieduma 86. punktu). Tomēr šī sprieduma 87. punktā minēto
         iemeslu dēļ šajā lietā nav iespējams spriedumu par pagaidu noregulējumu ņemt vērā atrauti, tajā pašā laikā neņemot vērā arī
         Sanctieregeling.

      172    Tādējādi jāatzīst, ka kopš Sanctieregeling atcelšanas Nīderlandes tiesību sistēmā spriedums par pagaidu noregulējumu, kas, kā tikko atgādināts, ar to ir vienots veselais,
         vairs nevar būt pamats Kopienu pasākumam par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu.

      173    Ar šo spriedumu pagaidu noregulējuma tiesnesis gluži vienkārši bija atteicies pagaidām apturēt Sanctieregeling darbību. Taču tas galīgi beidza radīt jebkādas juridiskas sekas sakarā ar tā atcelšanu. Tam pašam katrā ziņā jāattiecas uz
         juridiskajām sekām, kādas ir spriedumam par pagaidu noregulējumu, jo vairāk tāpēc, ka tas ietvēra tikai pagaidu vērtējumu,
         kas neietekmē to, kas tiks izlemts procesa noslēgumā pēc būtības.

      174    Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata arī, ka spriedumam par pagaidu noregulējumu vienīgi Regulas Nr. 2580/2001 mērķiem nevar
         būt tiesiskas sekas, kas ir nodalāmas no Sanctieregeling tiesiskajām sekām un kas šajā gadījumā saglabātos par spīti tā atcelšanai Nīderlandes tiesībās. Turklāt tas nebūtu saderīgi
         ar šīs regulas vispārējo sistēmu, ko raksturo izšķirošā nozīme, kādai Padomes veiktajā novērtējumā jābūt valsts procedūras
         elementiem, ka Sanctieregeling, kas vairs nerada nekādas sekas Nīderlandes tiesību sistēmā, turpinātu tās radīt Kopienu tiesību sistēmā netieši un bez laika
         ierobežojumiem ar sprieduma par pagaidu noregulējumu starpniecību.

      175    Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka spriedums par pagaidu noregulējumu, kas pasludināts par prasītāja celtu prasību, ir atkarīgs
         no Sanctieregeling. No tā pamatojuma izklāsta izriet, ka tas bija ticis pieņemts, “nogaidot Kopienu lēmuma pieņemšanu”, un ka tas bija jāatceļ
         “šāda lēmuma spēkā stāšanās brīdi” (skat. arī spriedumu lietā Al‑Aqsa, 17. punkts). Saskaņā ar Nīderlandes Karalistes tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem šī atcelšana notika vienīgi tāpēc,
         ka Nīderlandes valdība vēlējās izvairīties no valsts pasākuma un Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pārklāšanās.
         No tā izriet, ka Sanctieregeling jebkurā gadījumā būtu ticis atcelts tūlīt pēc Kopienu sākotnējā pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas neatkarīgi
         no tā, vai prasītājs būtu vai nebūtu uzsācis pagaidu noregulējuma tiesvedību vai tiesvedību pēc būtības.

      176    Ar šādu mehānismu netiek ņemta vērā Regulas Nr. 2580/2001 vispārējā sistēma, ar kuru Kopienu pasākuma par līdzekļu iesaldēšanu
         pieņemšana ir paredzēta kā atkarīga vai nu no valsts procedūras, kas vērsta tieši vai galvenokārt uz to, lai pret attiecīgo
         personu noteiktu preventīvu vai represīvu pasākumu saistībā ar cīņu pret terorismu un sakarā ar tās dalību tajā, sākšanas
         un aktīvas turpināšanās (skat. spriedumu lietā Sison II, 111. punkts), vai arī no lēmuma, ar kuru attiecīgā persona par šādiem faktiem tiek notiesāta, pasludināšanu un īstenošanu.

      177    Šādā gadījumā līdzekļu iesaldēšanas pasākums, kas vispirms pieņemts valsts līmenī, ir pamatots, “nogaidot Kopienu lēmuma pieņemšanu”,
         un Kopienu lēmums savukārt ir pamatots ar valsts lēmuma, kurš tūlīt tiek atcelts, pieņemšanu. Šāds mehānisms neizbēgami ir
         riņķveida loģikas ietekmēts.

      178    Nebūt nevarot turpināt pamatoties uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, Padomei bija jāizdara loģisks secinājums no valsts
         pasākumu par līdzekļu iesaldēšanu atcelšanas, secinot, ja valsts tiesībās vairs nepastāv “substrāts”, kas juridiski pietiekami
         pamato atbilstošā Kopienu pasākuma atstāšanu spēkā, turklāt neatkarīgi no iespējamajām pret atcelto valsts pasākumu vērstajām
         pārsūdzībām tiesā.

      179    Šādos apstākļos tie abi apstākļi, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis noraidīja prasītāja pret Sanctieregeling vērsto prasību un ka attiecīgā personu spriedumu par pagaidu noregulējumu nepārsūdzēja, nedz arī cēla prasību pēc būtības,
         šķiet esam bez nozīmes attiecībā uz apstrīdētā lēmuma likumīguma vērtējumu.

      180    Šīs lietas apstākļos, ko pirmām kārtām raksturo Sanctieregeling atcelšana, gluži pretēji jāatzīst, ka Padome pārsniedz savas rīcības brīvības ietvarus, bez laika ierobežojuma atstādama
         prasītāju strīdīgajā sarakstā, periodiski pārskatot tā situāciju atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktam
         un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktam, tikai tāpēc vien, ka pagaidu noregulējuma tiesneša lēmumu Nīderlandes tiesībās
         nav apstrīdējusi pagaidu noregulējuma apelācijas tiesa vai tiesas instance, kas lietu izskata pēc būtības, lai gan administratīvo
         lēmumu, kura darbību šim tiesnesim bija ticis lūgts apturēt, tā izdevējs ir atcēlis.

      181    Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka, kā prasītājs apgalvoja tiesas sēdē – un ko citi lietas dalībnieki neapstrīdēja –, kopš
         Sanctieregeling atcelšanas un neskaitot apstrīdētā lēmuma īstenošanu valsts tiesībās kompetentās Nīderlandes iestādes – administratīvās un
         tiesu – vairs nav spērušas nekādus soļus, kas būtu vērsti uz krimināltiesisku vai finansiālu sankciju uzlikšanu prasītājam
         cīņas pret terorismu ietvaros un sakarā ar tā dalību tajā.

      182    No tā izriet, ka trešais pamats ir pamatots.

      183    Šajos apstākļos apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, neizskatot pārējos prasītāja izvirzītos pamatus un argumentus.

      184    Šādos apstākļos nav jālemj par prasību atbilstoši EKL 241. pantam atzīt par nelikumīgu Regulu Nr. 2580/2001 (šajā ziņā skat.
         spriedumu lietā Al‑Aqsa, 66 un 67. punkts; skat. arī Tiesas 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C‑91/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑3651. lpp.,
         111. punkts).

       Par tiesāšanās izdevumiem
      185    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam,
         ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa
         var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šīs lietas apstākļos,
         tā kā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs vairākās prasības atcelt tiesību aktu daļās, kuras ir strīda pamatpriekšmets, tai jāpiespriež
         papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt visus prasītāja tiesāšanās izdevumus atbilstoši tā prasījumiem.

      186    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
      nospriež:
      1)      Padomes 2007. gada 28. jūnija Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem
            ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ
            Lēmumus 2006/379/EK un 2006/1008/EK, Padomes 2007. gada 20. decembra Lēmumu 2007/868/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu
            Regulā (EK) Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/445, Padomes 2008. gada 15. jūlija Lēmumu 2008/583/EK, ar kuru īsteno
            2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/868/EK, Padomes 2009. gada 26. janvāra Lēmumu 2009/62/EK,
            ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2008/53, un Padomes 2009. gada 15. jūnija Regulu
            (EK) Nr. 501/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2009/62, atcelt tiktāl,
            ciktāl šie tiesību akti attiecas uz Stichting Al‑Aqsa;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Stichting Al‑Aqsa tiesāšanās izdevumus;
      4)      Nīderlandes Karaliste un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

               Forwood

               Papasavvas

               Moavero Milanesi

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 9. septembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.