title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 2.decembrī.#Eiropas Komisija pret Īriju un citi.#Apelācija - Valsts atbalsts - Atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām - Regula (EK) Nr. 659/1999 - 1. panta b) punkta v) apakšpunkts - Pamatojuma nesniegšana - Tiesas ierosme - Absolūts pamats, kuru Kopienu tiesa ir izvirzījusi pēc savas ierosmes - Sacīkstes principa pārkāpums - Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms.#Lieta C-89/08 P.

text:
      Lieta C‑89/08 P
      Eiropas Komisija
      pret
      Īriju u.c.
      Apelācija – Valsts atbalsts – Atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 1. panta b) punkta v) apakšpunkts – Pamatojuma nesniegšana – Tiesas ierosme – Absolūts pamats, kuru Kopienu tiesa ir izvirzījusi pēc savas ierosmes – Sacīkstes principa pārkāpums – Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Būtisku formas prasību pārkāpums – Pārbaude pēc tiesas ierosmes
      (EKL 230. pants)
      2.        Kopienu tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Sacīkstes princips – Ievērošana tiesvedībā
      (Vispārējās Tiesas Reglamenta 62. pants)
      3.        Valsts atbalsts – Pastāvošs un jauns atbalsts – Kopējā tirgus attīstība
      (EKL 253. pants)
      1.        Pamatojuma neesamība vai nepietiekamība ir uzskatāma par būtisku formas prasību pārkāpumu EKL 230. panta izpratnē un ir absolūts
         pamats, ko Kopienu tiesa var izvirzīt vai kas tai pat ir jāizvirza pēc savas ierosmes. Pēc savas ierosmes izvirzot šādu pamatu,
         Kopienu tiesa nepārsniedz strīda, kuru tā izskata, robežas un nekādā veidā nepārkāpj procesuālos noteikumus attiecībā uz pienākumu
         prasības pieteikumā norādīt strīda priekšmetu un pamatus.

      (sal. ar 34. un 35. punktu)
      2.        Sacīkstes princips, kas ir tiesību pamatprincips, ir daļa no tiesībām uz aizstāvību. Tas ir piemērojams ikvienā tiesvedībā,
         kuras rezultātā Kopienu iestāde var pieņemt lēmumu, kas var būtiski ietekmēt personas intereses. Kopienu tiesas nodrošina,
         lai sacīkstes princips tiktu ievērots gan tajās notiekošajās tiesvedībās, gan arī lai tās pašas to ievērotu.

      Ikvienam Kopienu tiesā izskatāmas lietas dalībniekam, lai kāds arī būtu tā juridiskais statuss, ir jābūt iespējai izmantot
         sacīkstes principu savā labā. Tādējādi arī Kopienu iestādes, ja tās ir lietas dalībnieki, var uz to atsaukties.

      Arī tiesai pašai ir jāievēro sacīkstes princips, it īpaši gadījumā, kad tā izskata lietu pēc pamata, kuru tā ir izvirzījusi
         pēc savas ierosmes.

      Sacīkstes princips parasti nenozīmē tikai to, ka katram procesa dalībniekam tiek piešķirtas tiesības iepazīties ar pierādījumiem
         un apsvērumiem, kurus tiesā iesniedzis otrs procesa dalībnieks, un tos apspriest, un aizliedz ne tikai to, ka Kopienu tiesa
         pamato savu nolēmumu ar faktiem un dokumentiem, ar kuriem lietas dalībnieki nav varējuši iepazīties un tādējādi attiecībā
         uz tiem nav varējuši sagatavot savu nostāju. Tas parasti nozīmē arī lietas dalībnieku tiesības iepazīties ar tādiem tiesību
         pamatiem, kurus tiesa ir izvirzījusi pēc savas ierosmes un ar kuriem tā vēlas pamatot savu lēmumu, un tos apspriest.

      Diskrecionārā vara, kāda Pirmās instances tiesai saskaņā ar tās Reglamenta 62. pantu ir attiecībā uz mutvārdu procesa atkārtotu
         sākšanu, nevar tikt izmantota, neņemot vērā pienākumu ievērot sacīkstes principu.

      Sacīkstes princips nav ievērots, pieņemot spriedumu, ar kuru tika atcelts Komisijas strīdīgais lēmums, balstoties uz pamatu,
         kuru Pirmās instances tiesa bija izvirzījusi pēc savas ierosmes un kas izriet no EKL 253. panta pārkāpuma, pirms tam neuzaicinot
         lietas dalībniekus mutvārdu vai rakstveida procesā iesniegt savus apsvērumus par minēto pamatu. Kaut arī pamatojuma neesamība
         ir uzskatāma par kļūdu, kas principā nevar tikt labota, šādas kļūdas konstatēšana tomēr izriet no vērtējuma, kuru veicot,
         ir jāņem vērā noteikti elementi. Šādu vērtējumu var nodot apspriešanai, it īpaši, ja tas attiecas nevis uz pamatojuma pilnīgu
         neesamību, bet gan uz pamatojumu konkrētam ar faktiem saistītam vai tiesību jautājumam.

      (sal. ar 50.–57. un 59.–61. punktu)
      3.        Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 par EKL 88. panta piemērošanu 1. panta b) punkta v) apakšpunktu valsts atbalsts tiek uzskatīts
         par pastāvošu atbalstu, ja tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij
         neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu. Jēdzienu “kopējā tirgus attīstība” var saprast kā ekonomiska un juridiska rakstura
         izmaiņas attiecīgajā nozarē īstenotā pasākuma rezultātā, un tas neattiecas, piemēram, uz gadījumu, kad Komisija maina savu
         vērtējumu, pamatojoties uz noteikumu valsts atbalsta jomā stingrāku piemērošanu. Vispārīgāk runājot, valsts atbalsta, pastāvoša
         vai jauna, jēdziens atbilst objektīvajai situācijai. Šis jēdziens nav atkarīgs no iestāžu rīcības vai paziņojumiem.

      Tādējādi, kaut arī EKL 253. pantā prasītajam Kopienu akta pamatojumam ir jāatbilst šī akta būtībai, Komisijai nevar noteikt
         pienākumu norādīt iemeslus, kāpēc tā iepriekšējos lēmumos ir atšķirīgi novērtējusi attiecīgo režīmu.

      Tādējādi apstākļi, kas attiecas galvenokārt uz faktu, pirmkārt, ka laikā, kad Padome pieņēma lēmumus, ar kuriem tika atļauts
         piešķirt strīdīgos atbrīvojumus, Komisija uzskatīja, ka šie atbrīvojumi neizkropļo konkurenci un nerada šķēršļus kopējā tirgus
         efektīvai darbībai, un, otrkārt, ka minētie lēmumi ļāva domāt, ka šos atbrīvojumus nevar kvalificēt kā valsts atbalstu, nav
         tādi, kas principā noteiktu Komisijai pienākumu pamatot strīdīgo lēmumu attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta
         v) apakšpunkta nepiemērojamību.

      (sal. ar 70.–73. un 75. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 2. decembrī (*)

      Apelācija – Valsts atbalsts – Atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 1. panta b) punkta v) apakšpunkts – Pamatojuma nesniegšana – Tiesas ierosme – Absolūts pamats, kuru Kopienu tiesa ir izvirzījusi pēc savas ierosmes – Sacīkstes principa pārkāpums – Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms
      Lieta C‑89/08 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2008. gada 26. februārī iesniedza
      Eiropas Komisija, ko pārstāv V. di Buči [V. Di Bucci] un N. Kāns [N. Khan], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pārējie lietas dalībnieki:
      Īrija, ko pārstāv D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz P. Makgerijs [P. McGarry], BL, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Francijas Republika, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. L. Vendrolīni [A.‑L. Vendrolini], pārstāvji,

      Itālijas Republika, ko pārstāv R. Adams [R. Adam], pārstāvis, kam palīdz Dž. Ajello [G. Aiello], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Eurallumina SpA, Portoskūzo [Portoscuso] (Itālija), ko pārstāv R. Dentons [R. Denton], solicitor,

      Aughinish Alumina Ltd, Eskītona [Askeaton] (Īrija), ko pārstāv Dž. Hendols [J. Handoll] un K. Votersons [C. Waterson], solicitors,

      prasītājas pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un E. Levits, tiesneši A. Ross [A. Rosas], P. Kūris [P. Kūris] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. O’Kīfs [A. O’Caoimh] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 24. marta tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 12. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu
         apvienotajās lietās T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 un T‑69/06 Īrija u.c./Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”),
         ar kuru Pirmās instances tiesa atcēla Komisijas 2005. gada 7. decembra Lēmumu 2006/323/EK saistībā ar Francijas, Īrijas un
         Itālijas īstenoto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa minerāleļļām, ko attiecīgi Gardānas reģionā, Šenonas reģionā un Sardīnijā
         izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā (OV 2006, L 119, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Direktīvas attiecībā uz akcīzes nodokli minerāleļļām
      2        Attiecībā uz akcīzes nodokli minerāleļļām ir pieņemtas vairākas direktīvas, proti, Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/81/EEK
         par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām (OV L 316, 12. lpp.), Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/82/EEK
         par minerāleļļām uzlikto akcīzes nodokļu likmju tuvināšanu (OV L 316, 19. lpp.) un Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīva 2003/96/EK,
         kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV L 283, 51. lpp.), ar kuru
         no 2003. gada 31. decembra tika atceltas Direktīvas 92/81 un 92/82.

      3        Direktīvas 92/81 8. panta 4. punktā Eiropas Savienības Padomei ir paredzētas tiesības atļaut dalībvalstij pēc Komisijas priekšlikuma
         ieviest atbrīvojumus no akcīzes nodokļa vai pazeminātās akcīzes nodokļa likmes, kas nav paredzēti šajā direktīvā.

      4        Direktīvas 2003/96 2. panta 4. punkta b) apakšpunkta otrajā ievilkumā ir paredzēts, ka tā neattiecas uz energoproduktu divējādu
         izmantošanu, proti, ja tos izmanto gan par kurināmo, gan citiem nolūkiem, kas nav izmantošana par degvielu vai kurināmo. Tādējādi
         kopš 2004. gada 1. janvāra – dienas, kad šo direktīvu varēja sākt piemērot, – vairs nepastāv minimālā akcīzes nodokļa likme
         mazutam, kas tiek izmantots alumīnija oksīda ražošanā. Turklāt Direktīvas 2003/96 18. panta 1. punktā dalībvalstīm ir dotas
         tiesības pēc Padomes iepriekšējas pārbaudes līdz 2006. gada 31. decembrim turpināt piemērot šīs direktīvas II pielikumā –
         kurā ir minēti atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem mazutam, kas tiek izmantots par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā Gardānas
         reģionā, Šenonas reģionā un Sardīnijā, – noteikto nodokļu likmju samazināšanu vai atbrīvojumus.

       Regula (EK) Nr. 659/1999
      5        Atbilstoši Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88. panta]
         piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 1. panta b) punktam, “pastāvošais atbalsts” ir:

      “[..]
      v)      atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu, jo ir iespējams konstatēt, ka tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet
         pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu. Ja daži pasākumi kļūst
         par atbalstu tādēļ, ka Kopienas tiesību akti nosaka kādas darbības liberalizāciju, tad pēc datuma, kas noteikts liberalizācijai,
         šādus [pasākumus neuzskata] par pastāvošu atbalstu”.

       Prāvas priekšvēsture
      6        Īrijā, Itālijas Republikā un Francijas Republikā atbrīvojums no akcīzes nodokļa tiek piemērots minerāleļļām, kas tiek izmantotas
         alumīnija oksīda ražošanā attiecīgi Šenonas reģionā kopš 1983. gada, Sardīnijā kopš 1993. gada un Gardānas reģionā kopš 1997. gada
         (turpmāk tekstā – “strīdīgie atbrīvojumi”).

      7        Strīdīgie atbrīvojumi tika atļauti attiecīgi ar Padomes 1992. gada 19. oktobra Lēmumu 92/510/EEK, ar kuru dalībvalstīm saskaņā
         ar Direktīvas 92/81/EEK 8. panta 4. punktā paredzēto procedūru arī turpmāk ir atļauts piemērot pastāvošās pazeminātās akcīzes
         nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 316, 16. lpp.),
         Padomes 1993. gada 13. decembra Lēmumu 93/697/EK, ar kuru dažām dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 92/81/EEK 8. panta 4. punktā
         paredzēto procedūru ir atļauts piemērot vai turpināt piemērot pazeminātas akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes
         nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 321, 29. lpp.), un Padomes 1997. gada 30. jūnija Lēmumu 97/425/EK,
         ar kuru dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvā 92/81/EEK paredzēto procedūru ir atļauts piemērot vai turpināt piemērot pastāvošās
         pazeminātās akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem
         (OV L 182, 22. lpp.). Atļauju piemērot strīdīgos atbrīvojumus Padome pagarināja vairākas reizes, pēdējo reizi ar Padomes 2001. gada
         12. marta Lēmumu 2001/224/EK par akcīzes nodokļa likmju samazināšanu un par šā nodokļa atbrīvojumiem dažām īpašiem mērķiem
         lietojamām minerāleļļām (OV L 84, 23. lpp.) – līdz 2006. gada 31. decembrim.

      8        Lēmuma 2001/224 pamatojuma piektajā punktā tika norādīts, ka šis lēmums neattiecas uz to procedūru iznākumu, kas var tikt
         uzsāktas attiecībā uz vienotā tirgus darbības traucējumiem, it īpaši saskaņā ar EKL 87. un EKL 88. pantu, un ka tas neatbrīvo
         dalībvalstis no pienākuma saskaņā ar EKL 88. pantu paziņot Komisijai par potenciālajiem valsts atbalsta gadījumiem.

      9        Ar trīs 2001. gada 30. oktobra lēmumiem Komisija uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā uz katru no
         strīdīgajiem atbrīvojumiem. Šīs procedūras beigās Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, saskaņā ar kuru:

      –        līdz 2003. gada 31. decembrim piešķirtie Francijas Republikas, Īrijas un Itālijas Republikas atbrīvojumi no akcīzes nodokļa
         smagajai dīzeļdegvielai, ko izmanto alumīnija oksīda ražošanā, ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē;

      –        laikposmā no 1990. gada 17. jūlija līdz 2002. gada 2. februārim piešķirtais atbalsts tiktāl, ciktāl tas nav saderīgs ar kopējo
         tirgu, nav jāatgūst, jo tā atgūšana būtu pretrunā Kopienu tiesību vispārīgajiem principiem;

      –        atbalsts, kas ir piešķirts laikposmā no 2002. gada 3. februāra līdz 2003. gada 31. decembrim, nav saderīgs ar kopējo tirgu
         EKL 87. panta 3. punkta izpratnē tiktāl, ciktāl saņēmēji nav maksājuši nodokļa likmi EUR 13,01 par smagās dīzeļdegvielas 1000 kg,
         un

      –        šis pēdējais minētais atbalsts ir jāatgūst.
      10      Strīdīgajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka strīdīgie atbrīvojumi bija jāuzskata par jaunu, nevis jau pastāvošu atbalstu Regulas
         Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē. Šādu vērtējumu tā pamatoja it īpaši ar to, ka strīdīgie atbrīvojumi nepastāvēja
         pirms EK līguma spēkā stāšanās attiecīgajās dalībvalstīs, ka tie nekad nav tikuši izvērtēti vai atļauti, pamatojoties uz noteikumiem
         par valsts atbalstu, un ka par tiem nekad nav ticis paziņots.

      11      Turklāt strīdīgā lēmuma pamatojuma 69. punktā Komisija ir apstiprinājusi, ka Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkts
         šajā gadījumā nav piemērojams.

      12      Paskaidrojusi, kādā mērā attiecīgie atbalsti nav saderīgi ar kopējo tirgu, Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā lēmumus par
         atbrīvojumiem un to, ka šie lēmumi tika pieņemti pēc pašas Komisijas priekšlikuma, nesaderīgo atbalstu – kas tika piešķirti
         pirms 2002. gada 2. februāra, proti, datuma, kad Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī tika publicēti lēmumi par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu – atgūšana būtu pretrunā tiesiskās paļāvības
         aizsardzības un tiesiskās drošības principiem.

       Pirmās instances tiesā celtā prasība un pārsūdzētais spriedums
      13      Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2006. gada 16., 17. un 23. februārī, Itālijas
         Republika, Īrija, Francijas Republika, Eurallumina SpA un Aughinish Alumina Ltd cēla prasības pilnībā vai daļēji atcelt strīdīgo lēmumu. Dažādās lietas tika apvienotas mutvārdu procesa un sprieduma taisīšanas
         nolūkā.

      14      Saskaņā ar pārsūdzēto spriedumu prasītājas savu prasību pamatošanai būtībā bija izvirzījušas pavisam 23 pamatus, kas it īpaši
         izriet no strīdīgo atbrīvojumu kļūdainas kvalifikācijas par jauniem atbalstiem, kaut arī tie bija jau pastāvoši atbalsti,
         kā arī tiesiskās paļāvības aizsardzības, tiesiskās drošības, saprātīga termiņa ievērošanas, spēkā esamības prezumpcijas, lex specialis derogat legi generali, lietderīgas iedarbības un labas pārvaldības principu pārkāpuma. Tāpat tika izvirzīti arī EKL 87. panta, kā arī pienākuma
         norādīt pamatojumu attiecībā uz šī panta piemērošanu pārkāpumi.

      15      Tomēr pārsūdzētā sprieduma 46. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka, neraugoties uz to, ka tikuši izvirzīti šie
         pamati, tā šajā gadījumā uzskata par atbilstošu pēc savas ierosmes izvirzīt pamatu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību strīdīgajā
         lēmumā attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērošanu.

      16      Šajā sakarā, pārsūdzētā sprieduma 47. punktā atgādinājusi, ka pamatojuma trūkums vai tā nepietiekamība ir absolūts pamats,
         kurš Kopienu tiesai ir jāizvirza pēc savas ierosmes, un šī sprieduma 48. un 49. punktā minējusi judikatūru attiecībā uz pienākuma
         norādīt pamatojumu Kopienu aktam apjomu, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 52. un 53. punktā ir norādījusi, ka Komisija
         strīdīgajā lēmumā ir izvērtējusi, vai attiecīgie atbrīvojumi ir uzskatāmi par jaunu vai jau pastāvošu atbalstu, bet attiecībā
         uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunktu, nepaskaidrojot iemeslus, norādījusi tikai, ka šajā gadījumā tas
         nav piemērojams.

      17      Pārsūdzētā sprieduma 56.–63. punktā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka šīs lietas īpašie apstākļi tomēr uzliek par pienākumu
         izvērtēt jautājumu par to, vai strīdīgos atbrīvojumus var uzskatīt par pastāvošu atbalstu tāpēc, ka tie nebija uzskatāmi par
         atbalstu to spēkā stāšanās brīdī, bet kļuva par tādu vēlāk sakarā ar kopējā tirgus attīstību un attiecīgās dalībvalstis attiecībā
         uz tiem nebija izdarījušas nekādus grozījumus. Tādējādi tā ir uzskatījusi, ka Komisijai strīdīgajā lēmumā bija jāsniedz pietiekams
         juridiskais pamatojums Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta piemērojamībai.

      18      Šīs lietas īpašie apstākļi būtībā ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 56.–62. punktā, un tie ir šādi.

      19      Pirmkārt, vairākos lēmumos, ar kuriem tika atļauti strīdīgie atbrīvojumi, ir norādīts, ka Komisija atzīst, ka šie atbrīvojumi
         neizkropļo konkurenci un nerada šķēršļus iekšējā tirgus efektīvai darbībai. Tomēr nekas strīdīgajā lēmumā neliek domāt, ka
         jēdzienam “konkurences izkropļošana” nodokļu jomā ir cita nozīme nekā valsts atbalsta nozarē. Tāpat daudzos no šiem lēmumiem
         ir minēts, ka Komisija regulāri pārbaudīs attiecīgos atbrīvojumus, lai nodrošinātu to saderību ar iekšējā tirgus darbību un
         citiem Līguma mērķiem.

      20      Otrkārt, strīdīgā lēmuma pamatojuma 97. punktā Komisija vismaz ir atzinusi, ka šie lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu, kas tika
         pieņemti pēc pašas Komisijas priekšlikuma, varēja ļaut domāt, ka strīdīgos atbrīvojumus to spēkā stāšanās brīdī nevarēja kvalificēt
         kā valsts atbalstu. Tas, ka šis pamatojuma punkts ir iekļauts daļā, kas attiecas uz atbalsta atgūšanu, nevar mazināt tā piemērojamību.

      21      Treškārt, Padome strīdīgos atbrīvojumus atļāva un to termiņus secīgi pagarināja pēc Komisijas priekšlikuma un nevienā lēmumā,
         izņemot Lēmumu 2001/224, nav minētas iespējamās pretrunas ar noteikumiem valsts atbalsta jomā. Turklāt strīdīgā lēmuma pamatojuma
         96. punktā Komisija pati ir uzsvērusi, ka ieinteresētās personas nevar iedomāties, ka Komisija varētu iesniegt Padomei ar
         Līguma noteikumiem nesaderīgus priekšlikumus.

      22      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 64. punktā ir secinājusi, ka Komisija nav izpildījusi ar EKL 253. pantu tai uzlikto
         pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērošanu šajā lietā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      23      Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai jaunai izskatīšanai un atlikt
         lēmuma par tiesāšanās izdevumiem abās instancēs pieņemšanu.

      24      Francijas Republika, Īrija, Itālijas Republika, EuralluminaSpA un Aughinish Alumina Ltd lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      25      Pakārtoti EuralluminaSpA lūdz Tiesu gadījumā, ja tā atbalstīs apelācijas sūdzības sesto pamatu – saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa nebija tiesīga
         atcelt strīdīgo lēmumu daļā, kurā formālās pārbaudes procedūra tika paplašināta attiecībā uz strīdīgajiem atbrīvojumiem, kas
         tika piešķirti pēc 2003. gada 31. decembra – atcelt pārsūdzēto spriedumu vien daļā, kas attiecas uz šo jautājumu.

       Par apelācijas sūdzību
      26      Savas prasības atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai pamatošanai Komisija izvirza sešus
         pamatus.

      27      Pirmais pamats būtībā izriet no tā, ka Pirmās instances tiesa ir pārsniegusi savas pilnvaras, pēc savas ierosmes izvirzot
         pamatu par pamatojuma neesamību strīdīgajā lēmumā. Otrais pamats izriet no sacīkstes principa un tiesību uz aizstāvību pārkāpuma.
         Trešais pamats attiecas uz EKL 230. un 253. panta, skatītu kopā ar EKL 88. pantu un noteikumiem, kas regulē tiesvedības norisi
         lietās par valsts atbalstu, pārkāpumu. Ceturtais un piektais pamats būtībā izriet no tā, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi
         EKL 253. pantu tiktāl, ciktāl tā kļūdaini ir uzskatījusi, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā
         uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta piemērojamību. Sestā pamata mērķis ir panākt, lai tiktu atzīts,
         ka Pirmās instances tiesa nevarēja atcelt strīdīgo lēmumu daļā, kurā formālās pārbaudes procedūra tika paplašināta attiecībā
         uz strīdīgajiem atbrīvojumiem, kas tika piešķirti pēc 2003. gada 31. decembra.

       Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu, kas izriet no tā, ka Pirmās instances tiesa ir pārsniegusi savas pilnvaras, pēc savas
            ierosmes izvirzot pamatu par pamatojuma neesamību strīdīgajā lēmumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      28      Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir sadalīts divās daļās. Pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka, pēc savas ierosmes izvirzot
         pamatu, kas izriet no pamatojuma neesamības strīdīgajā lēmumā, Pirmās instances tiesa ir pārsniegusi lietas dalībnieku noteiktās
         strīda robežas, pārkāpusi dispozitivitātes principu, lēmusi ultra petita un tādējādi pārsniegusi savu kompetenci un pieļāvusi procesuālu pārkāpumu, negatīvi ietekmējot Komisijas intereses.

      29      Šo iebildumu pamatošanai Komisija apgalvo, ka pamats, ko Pirmās instances tiesa izvirzījusi pēc savas ierosmes, ir pilnīgi
         nesaistīts ar 23 pamatiem, kurus atbildētājas izvirzīja pirmajā instancē, kā arī ar faktiem, kas izriet no piecu apvienoto
         lietu materiāliem, kuros nav minēts neviens apstāklis, kas ļautu domāt, ka strīdīgie atbrīvojumi to piešķiršanas brīdī nebija
         uzskatāmi par atbalstu, bet kļuva par tādu vēlāk sakarā ar kopējā tirgus attīstību.

      30      Pirmā pamata otrajā daļā Komisija apgalvo, ka pēc Pirmās instances tiesas ierosmes izvirzītais pamats patiesībā attiecas uz
         strīdīgā lēmuma tiesiskumu pēc būtības, nevis uz šī lēmuma pamatojumu, jo pamatojums, kādu prasīja Pirmās instances tiesa,
         nebija nepieciešams ne ieinteresētajām personām, ne arī tiesai. Tādējādi Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā judikatūrā
         atzīto atšķirību starp pamatu, kas attiecas uz pamatojumu, un pamatu, kas attiecas uz lietas būtību, un uzņēmusies atbildētāju
         pirmajā instancē uzdevumu, izvirzot pamatu, kuru tikai tās varēja izvirzīt. Tā rīkojoties, tā ir pārkāpusi, pirmkārt, EKL
         230. un 253. panta kombinētos noteikumus, kā arī, otrkārt, Tiesas Statūtu 21. pantā un Pirmās instances tiesas Reglamenta
         44. panta 1. punktā un 48. panta 2. punktā ietvertos noteikumus attiecībā uz pienākumu izklāstīt pamatus prasības pieteikumā,
         liedzot šiem noteikumiem jebkādu praktisku piemērojamību. Šie pārkāpumi ir uzskatāmi arī par procesuāliem pārkāpumiem, kas
         negatīvi ietekmējuši Komisijas intereses.

      31      Atbildētājas, lai iebilstu pret šo pamatu, būtībā atgādina, ka pamatojuma neesamība, kas ir uzskatāma par būtisku formas prasību
         pārkāpumu, ir absolūts pamats, kas Kopienu tiesai ir jāizvirza pēc savas ierosmes. Tāpēc Pirmās instances tiesai nevar pārmest,
         ka tā ir lēmusi ultra petita, kā arī pārkāpusi Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktā ietverto noteikumu, kas ir jāievēro nevis tiesai,
         bet gan prasītājam.

      32      Turklāt, pēc atbildētāju domām, pamats, kas izriet no pamatojuma neesamības strīdīgajā lēmumā, nebija pilnīgi nesaistīts ar
         pamatiem, kurus bija izvirzījušas prasītājas pirmajā instancē, un lietas faktiem. Īpašie apstākļi, kurus Pirmās instances
         tiesa ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 56.–62. punktā, it īpaši tika izklāstīti un apspriesti tiesvedībā Pirmās instances
         tiesā.

      33      Pamats, kuru tiesa izvirzījusi pēc savas ierosmes, attiecas nevis uz materiālajām tiesībām, bet tikai uz pamatojuma neesamību.
         Turklāt pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir apšaubījusi nevis Komisijas kvalifikāciju par jaunu atbalstu, bet
         tikai jebkāda paskaidrojuma attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērošanu neesamību. Tāpēc
         nevar uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā atšķirību starp pamatojumu un būtību, un tā bija tiesīga atzīt,
         ka strīdīgajā lēmumā ir jānorāda pamatojums attiecībā uz šīs tiesību normas piemērojamību, ņemot vērā, ka Komisijai šīs lietas
         sakarā bija jānorāda iemesli, kāpēc tā strīdīgos atbrīvojumus bija nolēmusi kvalificēt drīzāk par jaunu, nevis pastāvošu atbalstu.

       Tiesas vērtējums
      34      Lai lemtu par pamata pirmo daļu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa ir pārsniegusi lietas dalībnieku noteiktās strīda
         robežas, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojuma neesamība vai nepietiekamība ir uzskatāma par būtisku
         formas prasību pārkāpumu EKL 230. panta izpratnē un ir absolūts pamats, ko Kopienu tiesa var izvirzīt vai kas tai pat ir jāizvirza
         pēc savas ierosmes (skat. it īpaši 1997. gada 20. februāra spriedumu lietā C‑166/95 P Komisija/Daffix, Recueil, I‑983. lpp., 24. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 67. punkts; 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C‑265/97 P VBA/Florimex u.c., Recueil, I‑2061. lpp., 114. punkts, kā arī 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, Krājums, I‑4951. lpp., 174. punkts).

      35      Pēc savas ierosmes izvirzot šādu pamatu, kuru lietas dalībnieki principā nav izvirzījuši, Kopienu tiesa nepārsniedz strīda,
         kuru tā izskata, robežas un nekādā veidā nepārkāpj procesuālos noteikumus attiecībā uz pienākumu prasības pieteikumā norādīt
         strīda priekšmetu un pamatus.

      36      Līdz ar to Pirmās instances tiesa šajā gadījumā nav pārsniegusi savu kompetenci, pēc savas ierosmes izvirzot pamatu par pamatojuma
         neesamību strīdīgajā lēmumā.

      37      No iepriekš minētā izriet, ka pamata pirmā daļa nav pamatota.

      38      Attiecībā uz pamata otro daļu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa patiesībā pēc savas ierosmes izvirzījusi pamatu par
         strīdīgā lēmuma likumību pēc būtības, ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa – kā izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 63. punktā –
         atcēla šo lēmumu tāpēc, ka Komisijai, ņemot vērā minētā sprieduma 56.–62. punktā uzskaitītos īpašos apstākļus, šajā lietā
         bija jāizvērtē jautājums par Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta piemērojamību un šajā sakarā no tiesību
         viedokļa pietiekami jāpamato strīdīgais lēmums, nevis tikai jāapstiprina, ka šī tiesību norma šajā gadījumā nav piemērojama.

      39      Tādējādi jākonstatē, ka pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa nekādā ziņā nav lēmusi ne par minētās tiesību normas
         piemērojamību pēc būtības, ne arī, vispārīgāk vērtējot, par lietas dalībnieku apspriesto jautājumu, proti, vai strīdīgie atbrīvojumi
         ir uzskatāmi par pastāvošu vai jaunu atbalstu.

      40      Tāpēc Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā nav ņēmusi vērā ar judikatūru atzīto atšķirību starp izvirzīto pamatu par
         pamatojuma neesamību vai nepietiekamību, kuru izvirzījusi Kopienu tiesa pēc savas ierosmes, un pamatu, kas attiecas uz likumību
         pēc būtības, kuru var izvērtēt tikai tad, ja to ir izvirzījis prasītājs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 67. punkts).

      41      Tāpēc arī pamata otrā daļa nav pamatota.

      42      No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.

       Par otro apelācijas sūdzības pamatu, kas izriet no tā, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi sacīkstes principu un tiesības
            uz aizstāvību
       Lietas dalībnieku argumenti
      43      Ņemot vērā, ka pamats, kuru Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir izvirzījusi pēc savas ierosmes, rakstveida un
         mutvārdu procesā šajā tiesā ne vien nav ticis apspriests, bet par to pat nav tikusi uzsākta diskusija, Komisija pārmet tiesai,
         ka tā ir pārkāpusi sacīkstes un tiesību uz aizstāvību ievērošanas vispārējos principus.

      44      Šajā sakarā Komisija atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru par Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
         konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. pantu, saskaņā ar kuru tiesai pašai
         ir jāievēro sacīkstes princips, it īpaši gadījumos, kad tā noraida apelācijas sūdzību vai izlemj strīdu, balstoties uz pamatu,
         kas izvirzīts pēc pašas ierosmes.

      45      Turklāt Komisija apgalvo, ka sacīkstes princips ir Kopienu tiesu vispārējs procesuāls princips, kuru Tiesa ir atzinusi par
         pamattiesībām, un ka Pirmās instances tiesai bija iespēja izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, lai uzaicinātu
         lietas dalībniekus apspriest pamatu, kuru tā vēlējās izvirzīt pēc savas ierosmes.

      46      Atbildētājas būtībā apgalvo, ka saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 62. pantu šī tiesa var izmantot savu diskrecionāro
         varu, izdodot rīkojumu atsākt debates, un ka no šī panta un šī paša reglamenta 113. panta izriet, ka pienākums uzklausīt lietas
         dalībniekus pirms pamata izvirzīšanas pēc savas ierosmes attiecas tikai uz pamatiem par prasības nepieņemamību vai tiesvedības
         izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas. Turklāt tās atzīmē, ka gadījumā, ja Tiesa pēc savas ierosmes vēlas izvirzīt absolūtu
         pamatu, tai nav obligāti jāatsāk mutvārdu process.

      47      Tāpat tās apgalvo, kā to atzīst arī Komisija, ka ECPAK nav piemērojama attiecībā uz publisko tiesību juridiskām personām un
         ka, pat ja sacīkstes princips ir uzskatāms par pamattiesībām, tā piemērojamība ir jānosaka, ņemot vērā lietas dalībnieku statusu
         un lietas konkrētos apstākļus.

      48      Šajā gadījumā saskaņā ar atbildētāju teikto sacīkstes princips ticis ievērots, jo pārsūdzētais spriedums nav pamatots ar dokumentiem
         vai faktiem, kuri Komisijai nebija zināmi. Turklāt pamats, kuru tiesa izvirzījusi pēc savas ierosmes, attiecas nevis uz lietas
         būtību, bet gan uz būtiskas formas prasības pārkāpumu.

      49      Turklāt Eiropas Kopienas intereses nav ietekmētas, jo nav pārkāptas Kopienu tiesības, tāpēc ka, pirmkārt, Komisijai netika
         noteikta ne civiltiesiskā, ne krimināltiesiskā atbildība, ne arī piemērots sods un, otrkārt, debašu atsākšana neļautu Komisijai
         izvirzīt argumentus, kas pārliecinātu Pirmās instances tiesu pēc savas ierosmes neizvirzīt pamatu par pamatojuma neesamību,
         jo šādu neesamību vēlāk vairs nevarētu labot.

       Tiesas vērtējums
      50      Sacīkstes princips ir daļa no tiesībām uz aizstāvību. Tas ir piemērojams ikvienā tiesvedībā, kuras rezultātā Kopienu iestāde
         var pieņemt lēmumu, kas var būtiski ietekmēt personas intereses (skat. it īpaši 2001. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑315/99 P
         Ismeri Europa/Revīzijas palāta, Recueil, I‑5281. lpp., 28. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, 61. punkts).

      51      Kopienu tiesas nodrošina, lai sacīkstes princips tiktu ievērots gan tajās notiekošajās tiesvedībās, gan arī, lai tās pašas
         to ievērotu.

      52      Tā Tiesa jau ir atzinusi, pirmkārt, ka sacīkstes princips parasti nozīmē, ka procesa dalībniekiem ir tiesības iepazīties ar
         tiesā iesniegtajiem pierādījumiem un apsvērumiem un diskutēt par tiem (2008. gada 14. februāra spriedums lietā C‑450/06 Varec, Krājums, I‑581. lpp., 47. punkts), un, otrkārt, ka tiktu pārkāpts tiesību pamatprincips, ja tiesas nolēmums tiktu pamatots
         ar faktiem un dokumentiem, ar kuriem nav varējuši iepazīties paši lietas dalībnieki vai viens no viņiem un attiecībā uz kuriem
         lietas dalībnieki līdz ar to nav varējuši paust savu nostāju (1961. gada 22. marta spriedums apvienotajās lietās 42/59 un
         49/59 Snupat/Augstā iestāde, Recueil, 101. un 156. lpp.; 2002. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑480/99 P Plant u.c./Komisija un South Wales Small Mines, Recueil, I‑265. lpp., 24. punkts, kā arī 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑199/99 P Corus UK/Komisija, Recueil, I‑11177. lpp., 19. punkts).

      53      Ikvienam Kopienu tiesā izskatāmas lietas dalībniekam, lai kāds arī būtu tā juridiskais statuss, ir jābūt iespējai izmantot
         sacīkstes principu savā labā. Tādējādi arī Kopienu iestādes, ja tās ir lietas dalībnieki, var uz to atsaukties.

      54      Arī tiesai pašai ir jāievēro sacīkstes princips, it īpaši gadījumā, kad tā izskata lietu pēc pamata, kuru tā ir izvirzījusi
         pēc savas ierosmes (pēc analoģijas cilvēktiesību jomā skat. ECT 2003. gada 18. decembra spriedumu lietā Skondrianos pret Grieķiju, 29. un 30. punkts; 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā Clinique des Acacias u.c. pret Franciju, 38. punkts, kā arī 2006. gada 16. februāra spriedumu lietā Prikyan un Angelova pret Bulgāriju, 42. punkts).

      55      Kā būtībā apgalvojis ģenerāladvokāts savu secinājumu 93.–107. punktā, sacīkstes princips parasti nenozīmē tikai to, ka katram
         procesa dalībniekam tiek piešķirtas tiesības iepazīties ar pierādījumiem un apsvērumiem, kurus tiesā iesniedzis otrs procesa
         dalībnieks, un tos apspriest, un aizliedz ne tikai to, ka Kopienu tiesa pamato savu nolēmumu ar faktiem un dokumentiem, ar
         kuriem lietas dalībnieki nav varējuši iepazīties un tādējādi attiecībā uz tiem nav varējuši sagatavot savu nostāju. Tas parasti
         nozīmē arī lietas dalībnieku tiesības iepazīties ar tādiem tiesību pamatiem, kurus tiesa ir izvirzījusi pēc savas ierosmes
         un ar kuriem tā vēlas pamatot savu lēmumu, un tos apspriest.

      56      Lai izpildītu prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir svarīgi, lai lietas dalībnieki būtu iepazinušies
         un varētu diskutēt par tiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas noteiks tiesvedības iznākumu.

      57      Tādējādi, izņemot īpašus gadījumus, it īpaši tos, kas paredzēti Kopienu tiesu reglamentos, Kopienu tiesa nevar balstīt savu
         lēmumu uz tiesību pamatu, ko tā izvirzījusi pēc savas ierosmes, pat ja tas ir absolūts pamats un izriet, kā tas ir šajā gadījumā,
         no pamatojuma neesamības strīdīgajā lēmumā, iepriekš neuzaicinot lietas dalībniekus iesniegt savus apsvērumus par minēto pamatu.

      58      Turklāt līdzīgā kontekstā, kas ir saistīts ar ECPAK 6. pantu, Tiesa ir atzinusi, ka, tieši ņemot vērā šo pantu un ikvienas
         ieinteresētās personas tiesību uz tiesvedību, kas balstīta uz sacīkstes principu, un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu
         šīs tiesību normas izpratnē mērķi, Tiesa var pēc savas ierosmes vai pēc ģenerāladvokāta priekšlikuma, vai arī pēc lietas dalībnieku
         lūguma izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā ar Reglamenta 61. pantu, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekamas
         informācijas vai ka lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. 2000. gada
         4. februāra rīkojumu lietā C‑17/98 Emesa Sugar, Recueil, I‑665. lpp., 8., 9. un 18. punkts, kā arī 2000. gada 10. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑270/97 un C‑271/97 Deutsche Post, Recueil, I‑929. lpp., 30. punkts).

      59      Diskrecionārā vara, kāda šajā sakarā ir Pirmās instances tiesai saskaņā ar tās Reglamenta 62. pantu, nevar tikt izmantota,
         neņemot vērā pienākumu ievērot sacīkstes principu.

      60      Šajā gadījumā no lietas materiāliem un tiesas sēdes Tiesā izriet, ka Pirmās instances tiesa ar pārsūdzēto spriedumu ir atcēlusi
         strīdīgo lēmumu, balstoties uz pamatu, kuru tā bija izvirzījusi pēc savas ierosmes un kas izriet no EKL 253. panta pārkāpuma,
         pirms tam neuzaicinot lietas dalībniekus mutvārdu vai rakstveida procesā iesniegt savus apsvērumus par minēto pamatu. Tādējādi
         Pirmās instances tiesa nav ievērojusi sacīkstes principu.

      61      Pretēji tam, ko apgalvo atbildētājas, sacīkstes principa neievērošana negatīvi ietekmēja Komisijas intereses Tiesas Statūtu
         58. panta izpratnē. Kā atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 114.–118. punktā, kaut arī pamatojuma neesamība patiešām
         ir uzskatāma par kļūdu, kas principā nevar tikt labota, šādas kļūdas konstatēšana tomēr izriet no vērtējuma, kuru veicot,
         kā noteikts pastāvīgajā judikatūrā, ir jāņem vērā noteikti elementi, kā to turklāt ir atgādinājusi arī Pirmās instances tiesa
         pārsūdzētā sprieduma 48. un 49. punktā. Šādu vērtējumu var nodot apspriešanai, it īpaši, ja tas attiecas nevis uz pamatojuma
         pilnīgu neesamību, bet gan uz pamatojumu konkrētam ar faktiem saistītam vai tiesību jautājumam. Šajā gadījumā Komisija, ja
         tai būtu bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus, būtu varējusi cita starpā izvirzīt tos pašus argumentus, kādi tika izvirzīti
         šīs apelācijas sūdzības ceturtajā un piektajā pamatā, kas minēti šī sprieduma 64.–67. punktā.

      62      Ņemot vērā visus šos iemeslus, Komisijas izvirzītais otrais pamats ir jāatbalsta.

      63      Turklāt Tiesa šajā gadījumā uzskata par atbilstošu pareizas tiesvedības interesēs kopā izvērtēt arī ceturto un piekto apelācijas
         sūdzības pamatu, ar kuriem Komisija būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 253. pantu tiktāl, ciktāl tā
         ir uzskatījusi, ka Komisija nav izpildījusi šajā pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999
         1. panta b) punkta v) apakšpunkta piemērojamību.

       Par ceturto un piekto apelācijas sūdzības pamatu, kas izriet no EKL 253. panta pārkāpuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      64      Ar savu ceturto pamatu Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārkāpusi EKL 253. pantu, skatītu kopā ar EKL 87. panta
         1. punktu, kā arī EKL 88. panta 1. punktu un noteikumiem par tiesvedības norisi valsts atbalsta jomā.

      65      Attiecībā uz šo pamatu Komisija cita starpā apgalvo, ka strīdīgā lēmuma pamatojums pierāda, ka strīdīgie atbrīvojumi vienmēr
         bijuši uzskatāmi par atbalstu kopš to ieviešanas brīža, jo minētais lēmums gan atbilstošā juridiskā līmenī, gan saskaņā ar
         judikatūras prasībām pierāda, ka minētie atbrīvojumi varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot konkurenci.
         Šādos apstākļos, pēc Komisijas domām, nebija sīkāk jāpaskaidro iemesli, kuru dēļ nebija piemērojams Regulas Nr. 659/1999 1. panta
         b) punkta v) apakšpunkts. Turklāt, pat pieņemot, ka strīdīgie atbrīvojumi nebija uzskatāmi par atbalstu to ieviešanas brīdī,
         no minētā izrietētu, ka tie nav uzskatāmi par atbalstu arī tagad, kā to kļūdaini apgalvoja dažas prasītājas pirmajā instancē,
         nevis ka tie ir uzskatāmi par pastāvošu atbalstu, kā to norādījusi Pirmās instances tiesa.

      66      Sava piektā pamata ietvaros Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi arī EKL 253. pantu, skatītu kopā ar EKL
         87. panta 1. punktu un 88. panta 1. punktu un Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunktu, kā arī pienākumu pamatot
         savus spriedumus.

      67      Attiecībā uz šo pamatu Komisija cita starpā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot,
         ka īpašie apstākļi, kas visi attiecas uz Padomes vai Komisijas rīcību, prasīja, lai strīdīgais lēmums ietvertu īpašu pamatojumu
         attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta piemērojamību, kaut arī valsts atbalsta, pastāvoša vai
         jauna, jēdziens, kuram ir objektīvs raksturs, nevar būt atkarīgs no iestāžu rīcības vai paziņojumiem, it īpaši, ja šī rīcība
         vai paziņojumi nav saistīti ar valsts atbalsta pārbaudes procedūru. Turklāt šāds vērtējums būtu pretrunā ar to, ko Tiesa atzinusi
         2006. gada 22. jūnija spriedumā apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un Forum 187/Komisija (Krājums, I‑5479. lpp.).

      68      Atbildot uz ceturto pamatu, atbildētājas it īpaši apgalvo, ka Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērošanas
         iemesli skaidri neizriet no strīdīgā lēmuma, kas tādējādi ir pretrunā prasībai par skaidru un nepārprotamu pamatojumu. Turklāt
         Pirmās instances tiesa esot pārmetusi Komisijai, ka tā nav izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka strīdīgie atbrīvojumi
         izkropļo konkurenci kopējā tirgū, kaut arī iepriekš šķitis, ka Komisijai ir cits vērtējums. Šajā kontekstā Pirmās instances
         tiesa, ņemot vērā judikatūru, pamatoti ir atzinusi, ka Komisijai bija jānorāda iemesli, kas liecinātu par to, ka tā ir veikusi
         analīzi, kura pamato šādu secinājumu. Ar šo pamatu Komisija faktiski esot vēlējusies kompensēt pamatojuma neesamību strīdīgajā
         lēmumā un panākt, ka Tiesa lemj par jautājumiem pēc būtības, kas nav saistīti ar šo pamatojuma neesamību.

      69      Atbildot uz piekto pamatu, atbildētājas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav noliegusi valsts atbalsta jēdziena objektīvo
         raksturu, bet tikai uzskatījusi, ka, ņemot vērā Padomes agrākos lēmumus un tiesisko paļāvību, kāda tām bija attiecībā uz strīdīgo
         atbrīvojumu likumību, Komisijai savā lēmumā bija jāpaskaidro iemesli, kas tai lika objektīvi secināt, ka Regulas Nr. 659/1999
         1. panta b) punkta v) apakšpunkts nav piemērojams. Tā kā lēmuma pamatojumam ir jābūt šī lēmuma pamata daļā, Komisijas sniegtie
         paskaidrojumi nevarēja kompensēt pamatojuma neesamību.

       Tiesas vērtējums
      70      Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunktu atbalsts tiek uzskatīts par pastāvošu atbalstu, ja tā ieviešanas
         laikā tas nav bijis atbalsts, bet pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par
         atbalstu.

      71      Jēdzienu “kopējā tirgus attīstība” var saprast kā ekonomiska un juridiska rakstura izmaiņas attiecīgajā nozarē īstenotā pasākuma
         rezultātā, un tas neattiecas, piemēram, uz gadījumu, kad Komisija maina savu vērtējumu, pamatojoties uz noteikumu valsts atbalsta
         jomā stingrāku piemērošanu (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Beļģija un Forum 187/Komisija, 71. punkts).

      72      Vispārīgāk runājot, valsts atbalsta, pastāvoša vai jauna, jēdziens atbilst objektīvajai situācijai. Kā apgalvo Komisija, šis
         jēdziens nav atkarīgs no iestāžu rīcības vai paziņojumiem.

      73      Tieši tāpēc Tiesa, atgādinājusi, ka EKL 253. pantā paredzētajam pienākumam norādīt pamatojumu Kopienu aktā ir jāatbilst konkrētā
         tiesību akta raksturam, iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Beļģija un Forum 187/Komisija 137. punktā ir atzinusi, ka Komisijai nevar uzlikt pienākumu norādīt iemeslus, kāpēc tā iepriekšējos lēmumos atšķirīgi
         novērtējusi attiecīgo režīmu.

      74      It īpaši tā tas ir gadījumā, kad, iespējams, atšķirīgu vērtējumu attiecīgajam valsts pasākumam Komisija iepriekš ir veikusi,
         kā tas ir šajā gadījumā, procedūras, kas nav valsts atbalsta pārbaudes procedūra, ietvaros.

      75      Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 56.–62. punktā izklāstītie apstākļi – kas attiecas galvenokārt uz faktu, pirmkārt, ka laikā,
         kad Padome pieņēma lēmumus, ar kuriem tika atļauts piešķirt strīdīgos atbrīvojumus, Komisija uzskatīja, ka šie atbrīvojumi
         neizkropļo konkurenci un nerada šķēršļus kopējā tirgus efektīvai darbībai, un, otrkārt, ka minētie lēmumi ļāva domāt, ka šos
         atbrīvojumus nevar kvalificēt kā valsts atbalstu – nav tādi, kas principā uzliktu Komisijai pienākumu pamatot strīdīgo lēmumu
         attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērojamību.

      76      Rezultātā juridiski kļūdainu iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa ir atcēlusi strīdīgo lēmumu, uzskatot, ka, ņemot vērā šos
         apstākļus, Komisijai šajā gadījumā bija jāizskata jautājums par šīs tiesību normas piemērojamību un minētajā lēmumā jāsniedz
         konkrēts pamatojums šajā sakarā un ka, to neizdarījusi, Komisija ir pārkāpusi EKL 253. pantu.

      77      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un
         tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot
         pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā
         gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši
         un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie
         faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot
         vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. it
         īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 63. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī lietā Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, 166. punkts un tajā minētā judikatūra).

      78      Šajā lietā strīdīgā lēmuma 58.–64. punktā Komisija vispirms ir izklāstījusi iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka strīdīgie atbrīvojumi
         ir ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, konstatējot, ka tie piešķir priekšrocības noteiktiem
         uzņēmumiem, ka šīs priekšrocības tiek piešķirtas ar valsts līdzekļu starpniecību, ka tās ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm
         un ka tās izkropļo vai draud izkropļot konkurenci.

      79      It īpaši strīdīgā lēmuma pamatojuma 60. punktā Komisija ir atzīmējusi, ka strīdīgie atbrīvojumi samazina viena ieguldījuma
         izmaksas, tādējādi piešķirot priekšrocības saņēmējiem, kas atrodas labvēlīgākā situācijā nekā citi uzņēmumi, kas izmanto minerāleļļas
         citās nozarēs vai reģionos. Minētā lēmuma 61. un 62. punktā tā ir norādījusi, pirmkārt, ka saņēmēju un Francijas Republikas
         apsvērumi apstiprina, ka akcīzes nodoklis ticis pazemināts ar skaidru mērķi, proti, ar samazinātām izmaksām celt saņēmēju
         konkurētspēju attiecībā pret to konkurentiem, un, otrkārt, ka dalībvalstu starpā notiek tirdzniecība ar alumīnija oksīdu,
         tai skaitā Grieķijā, Spānijā, Vācijā un Ungārijā ražoto, un ka tāpēc var pieņemt, ka strīdīgie atbrīvojumi ietekmē Kopienas
         iekšējo tirdzniecību un izkropļo vai draud izkropļot konkurenci.

      80      Strīdīgā lēmuma 65.–70. punktā Komisija turpinājumā ir izklāstījusi iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka strīdīgie atbrīvojumi ir
         uzskatāmi par jaunu, nevis pastāvošu atbalstu Regulas Nr. 659/1999 1. panta noteikumu izpratnē. Tādējādi tā ir paskaidrojusi,
         ka minētie atbrīvojumi nepastāvēja, pirms Līgums bija stājies spēkā trijās attiecīgajās dalībvalstīs, ka tie nekad nav tikuši
         analizēti vai atļauti saskaņā ar noteikumiem, kas regulē valsts atbalstu, ka tie nekad nav tikuši paziņoti un, visbeidzot,
         ka minētās regulas 1. panta b) punkta v) apakšpunkts šajā gadījumā nav piemērojams.

      81      Kaut arī strīdīgajā lēmumā Komisija šo pēdējo jautājumu nav apskatījusi sīkāk, no visiem minētajiem apsvērumiem tomēr skaidri
         izriet, ka, pēc tās domām, strīdīgie atbrīvojumi nav kļuvuši par valsts atbalstu kopējā tirgus attīstības rezultātā, bet tie
         tādi ir bijuši jau no to ieviešanas brīža, kā rezultātā Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkts šajā gadījumā
         nav piemērojams.

      82      Turklāt ir skaidrs, ka prasītājas pirmajā instancē nav iesniegušas apsvērumus, kas norādītu uz jebkādu kopējā tirgus attīstību
         kopš strīdīgo atbrīvojumu ieviešanas, kam vajadzēja būt par iemeslu, lai Komisija savā atbildē izklāstītu iemeslus, kāpēc
         tā uzskata, ka Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkts šajā gadījumā nav piemērojams.

      83      Turklāt no strīdīgā lēmuma apsvērumiem skaidri izriet, ka, kaut arī laikā, kad Padome pieņēma lēmumus, ar kuriem tika atļauts
         piešķirt strīdīgos atbrīvojumus, Komisija uzskatīja, ka tie neizkropļo konkurenci un nerada šķēršļus iekšējā tirgus efektīvai
         darbībai, tomēr minētie atbrīvojumi nekad nav tikuši analizēti vai atļauti saskaņā ar noteikumiem, kas regulē valsts atbalstu,
         uz kuru pamata Komisija nonāca pie pretēja secinājuma. Tāpat šajā sakarā ir jākonstatē, ka fakts, ka minētie lēmumi tika pieņemti
         pēc Komisijas priekšlikuma un ka tajos nekas netika pieminēts attiecībā uz iespējamo nesaderību ar šiem noteikumiem, bija
         pamats tam, ka strīdīgā lēmuma pamatojuma 95.–100. punktā tika norādīts īpašs pamatojums, saskaņā ar kuru Komisija secināja,
         ka atbalsta, kas izrietēja no atbrīvojumiem, kuri tika piešķirti līdz 2002. gada 2. februārim, atgūšana no saņēmējiem būtu
         pretrunā tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principiem.

      84      Tādējādi, ņemot vērā it īpaši strīdīgā lēmuma raksturu un saturu, noteikumus, kas regulē valsts atbalstu, un interesi saņemt
         paskaidrojumus, kāda var būt adresātiem un personām, kuras minētais lēmums skar tieši un individuāli, šķiet, ka minētā lēmuma
         pamatojums atbilst prasībām, kas paredzētas šī sprieduma 77. punktā minētajā judikatūrā un, kā apgalvo Komisija, ka tajā nebija
         obligāti jāietver īpaši paskaidrojumi attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērojamību
         šajā lietā.

      85      No minētā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka Komisija nav izpildījusi
         EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta
         nepiemērojamību šajā lietā.

      86      Tādējādi ir jāatbalsta arī apelācijas sūdzības ceturtais un piektais pamats.

      87      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus un neesot nepieciešamībai izvērtēt pārējos lietas dalībnieku argumentus un pamatus,
         pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ daļā, kurā ticis atcelts strīdīgais lēmums, pamatojoties uz to, ka attiecībā uz šo lēmumu
         Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta
         nepiemērojamību, un daļā, kurā Komisijai ticis piespriests pašai segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt prasītājām
         radušos tiesāšanās izdevumus, tai skaitā tos, kas ir saistīti ar pagaidu noregulējuma tiesvedību lietā T‑69/06 R.

       Par lietas nodošanu atpakaļ Pirmās instances tiesai
      88      Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja tiek atcelts Pirmās instances tiesas spriedums, Tiesa var pati pieņemt
         galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā
         tiesā.

      89      Šajā gadījumā, tā kā Pirmās instances tiesa nevienu no lietas dalībnieku izvirzītajiem pamatiem nav izskatījusi pēc būtības,
         Tiesa uzskata, ka šis strīds nevar tikt izskatīts. Tādējādi apvienotās lietas ir jānodod atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā
         tiesā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      90      Tā kā lietas tiek nodotas atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem apelācijas tiesvedībā
         pieņemšana tiek atlikta.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06,
            T‑62/06 un T‑69/06 Īrija u.c./Komisija daļā, kurā:
      –        ticis atcelts Komisijas 2005. gada 7. decembra Lēmums 2006/323/EK saistībā ar Francijas, Īrijas un Itālijas īstenoto atbrīvojumu
            no akcīzes nodokļa minerāleļļām, ko attiecīgi Gardānas reģionā, Šenonas reģionā un Sardīnijā izmanto par kurināmo alumīnija
            oksīda ražošanā, pamatojoties uz to, ka saistībā ar šo lēmumu Eiropas Kopienu Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu
            attiecībā uz Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88. panta]
            piemērošanai, 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērojamību, un
      –        Eiropas Kopienu Komisijai ticis piespriests segt savus, kā arī atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus, tai skaitā tos,
            kas ir saistīti ar pagaidu noregulējuma tiesvedību lietā T‑69/06 R;
      2)      apvienotās lietas T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 un T‑69/06 nodot atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;
      3)      lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču, angļu un itāļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 6.jūlijā. # Agricola Tabacchi Bonavicina Snc di Mercati Federica (ATB) u.c. pret Ministero per le Politiche Agricole, Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) un Mario Pittaro. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Itālija. # Lieta C-402/98.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1998. gada 14.maijā. # Mayr-Melnhof Kartongesellschaft mbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sods - Pamatojums. # Lieta T-347/94.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2013. gada 30. aprīlī. # Boehringer Ingelheim International GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu - Vārdiska preču zīme "RELY-ABLE" - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Pakārtots arguments. # Lieta T-640/11.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 6. oktobris.#Ino Karelia pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “KARELIA” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Aprakstošs raksturs – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts (tagad – Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts).#Lieta T-878/16.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1994. gada 24. februārī. # M. A. Roks, laulātā uzvārdā De Weerd un citi pret Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums - Direktīva 79/7/EEK. # Lieta C-343/92.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1989. gada 26. janvārī. # Jean Koutchoumoff pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis. # Lieta 224/87.


Tiesas spriedums 1972. gada 21. martā. # Pubblico Ministero della Repubblica italiana pret Società agricola industria latte (SAIL). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Bari - Itālija. # Lieta 82-71.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 6.aprīlī. # Birgitte Jørgensen pret Foreningen af Speciallæger un Sygesikringens Forhandlingsudvalg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Østre Landsret - Dānija. # Direktīvas 76/207/EEK un 86/613/EEK. # Lieta C-226/98.


Tiesas spriedums 2002. gada 12. decembrī. # Distillerie Fratelli Cipriani SpA pret Ministero delle Finanze. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Trento - Itālija. # Direktīva 92/12/EEK - 20. pants. # Lieta C-395/00.