title: Lieta C-50/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārī Sigma Alimentos Exterior, S.L. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-239/11 Sigma Alimentos Exterior/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/29

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīSigma Alimentos Exterior, S.L. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-239/11 Sigma Alimentos Exterior/Komisija
      (Lieta C-50/19 P)
      (2019/C 112/35)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Sigma Alimentos Exterior, S.L. (pārstāvis: M. Muñoz Pérez, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  Apmierināt šo apelācijas sūdzību.

                  —

                  Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-239/11 (1);

                  —

                  Atcelt Komisijas 2011. gada 12. janvāra Lēmuma 2011/282/ES (2) 1. panta 1. punktu.

                  —

                  Pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 4. pantu.

                  —

                  Piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Šī apelācijas sūdzība ir balstīta uz diviem pamatiem, otrais no kuriem ir iedalāms trīs daļās:

                  —

                  Kļūdaina interpretācija spriedumam World Duty Free (3), kurā esot noteikti kļūdaini salīdzināšanas kritēriji, kā dēļ savukārt esot kļūdaini konstatēta selektivitātes esamība un līdz ar to – nelikumīga atbalsta esamība, šādi pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus.

                  —

                  Pamatojoties uz kļūdainu trīspakāpju metodes vērtējumu, ko izmantojusi Komisija, lai noteiktu nelikumīga atbalsta pastāvēšanu, izveidots kļūdains uzskats, ka iespējamais vērtējums par tiesiskiem šķēršļiem pārrobežu kombinācijām neatspēko secinājumu, ka strīdīgais pasākums ir selektīvs. Līdz ar to spriedumā esot pieļautas kļūdas šādos aspektos:

                              —

                              Kļūda, identificējot valsts vispārējo nodokļu režīmu, šādi pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus par valsts atbalsta kvalificēšanu par prettiesisku.

                              —

                              Kļūda, neuzskatot analizēto pasākumu par vispārēja rakstura pasākumu, arī šādi pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus.

                              —

                              Kļūda vērtējumā par izņēmuma no valsts vispārējā režīma kā atsauces ietvara pastāvēšanu, pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus.

            Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākus LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumus un nav ievērojusi nodokļu neitralitātes principu, kā arī dažādos aspektos ir būtiski papildinājusi vai pat aizstājusi ar savu viedokli Komisijas argumentāciju apstrīdētajā lēmumā, kas pats par sevi jau esot pamatots iemesls atcelt pārsūdzēto spriedumu.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Sigma Alimentos Exterior/Komisija (T-239/11, nav publicēts, EU:T:2018:781).

         (2)  Komisijas Lēmums 2011/282/ES (2011. gada 12. janvāris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 135, 1. lpp.).

         (3)  Spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c. (C-20/15 P un C-21/15 P, EU:C:2016:981).


title: Lieta C-51/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārī World Duty Free Group, S.A., iepriekš – Autogrill España, S.A., iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/30

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīWorld Duty Free Group, S.A., iepriekš – Autogrill España, S.A., iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Komisija
      (Lieta C-51/19 P)
      (2019/C 112/36)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: World Duty Free Group, S.A., iepriekš – Autogrill España, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

         Personas, kas iestājušās lietā prasītājas prasījumu atbalstam pirmajā instancē: Spānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika un Īrija

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

                  —

                  apmierināt šo prasību par atcelšanu un atcelt apstrīdēto lēmumu galīgi; un

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-219/10 RENV World Duty Free Group, S.A./Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar šo spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība, kas vērsta pret Eiropas Komisijas 2009. gada 28. oktobra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kura ir reglamentēta Spānijas likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 12.5. pantā.
      Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā saistībā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punktā ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretāciju.
      Apelācijas sūdzībā tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas, it īpaši:

                  —

                  attiecībā uz selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

                  —

                  attiecībā uz tā mērķa noteikšanu, kurš ir pamatā dažādo faktisko un tiesisko situāciju salīdzinājumam selektivitātes analīzes otrajā posmā;

                  —

                  rezultātā, spriedumā ir arī pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākumu un samērīguma principa piemērošanu;

                  —

                  pakārtoti, tajā veiktajā analīzē saistībā ar to, ka neesot pierādījumi par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un līdzdalību ieguvi ārvalstīs; un

                  —

                  pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

                  —

                  Papildus juridiski nepareizai argumentācijai, spriedumā vairākos no minētājiem punktiem esot aizstāta lēmumā minētā argumentācija ar atšķirīgu Vispārējās tiesas argumentāciju, tādējādi spriedumā esot pieļautas arī papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, World Duty Free Group/Komisija (T-219/10 RENV, EU:T:2018:784).

         (2)  Komisijas Lēmums 2011/5/EK (2009. gada 28. oktobris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 7, 48. lpp.).


title: Lieta C-52/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārī Banco Santander, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-227/10 Banco Santander, S.A./Eiropas Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/31

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīBanco Santander, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-227/10 Banco Santander, S.A./Eiropas Komisija
      (Lieta C-52/19 P)
      (2019/C 112/37)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Banco Santander, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

                  —

                  Apmierināt šo prasību par atcelšanu un galīgi atcelt apstrīdēto lēmumu; un

                  —

                  Piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-227/10, Banco Santander, S.A./Eiropas Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar minēto spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība, kas bija vērsta pret Eiropas Komisijas 2009. gada 28. oktobra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kas reglamentēta Spānijas Ley de Impuesto sobre Sociedades [likuma par uzņēmuma ienākuma nodokli] 12.5. pantā.
      Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretācijā.
      Apelācijas sūdzībā norādīts, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas attiecībā uz:

                  —

                  selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

                  —

                  tā mērķa noteikšanu, kurš ir dažādu faktisko un tiesisko situācijas salīdzināšanas pamatā selektivitātes analīzes otrajā posmā;

                  —

                  tā rezultātā spriedumā arī tika pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākuma uzlikšanu un samērīguma principa piemērošanu;

                  —

                  pakārtoti, Vispārējās tiesas analīzi saistībā ar iespējamo pierādījuma neesamību par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un kapitāldaļu ieguvi ārvalstīs; un

                  —

                  pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

            Papildus juridiski nepareizai argumentācijai spriedumā vairākos no minētājiem punktiem Vispārējā tiesa esot aizstājusi lēmumā minēto argumentāciju ar atšķirīgu savu argumentāciju, tādējādi pieļaujot papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Banco Santander/Komisija (T-227/10, nav publicēts, EU:T:2018:785).

         (2)  Komisijas Lēmums 2011/5/EK (2009. gada 28. oktobris) par finanšu nemateriālās vērtības norakstīšanu nodokļu vajadzībām saistībā ar kapitāla daļu iegādi ārvalstīs C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 7, 48. lpp.).


title: Lieta C-53/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārī Banco Santander, S.A. un Santusa Holding, S.L. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-399/11 RENV, Banco Santander un Santusa/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/32

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīBanco Santander, S.A. un Santusa Holding, S.L. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-399/11 RENV, Banco Santander un Santusa/Komisija
      (Lieta C-53/19 P)
      (2019/C 112/38)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Banco Santander, S.A. un Santusa Holding, S.L. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

         Personas, kas iestājušās lietā prasītāju prasījumu atbalstam pirmajā instancē: Spānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika un Īrija

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

                  —

                  apmierināt šo prasību par atcelšanu un atcelt apstrīdēto lēmumu galīgi; un

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-399/11 RENV, Banco Santander, S.A. y Santusa Holding, S.L./ Eiropas Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar šo spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība pret Eiropas Komisijas 2011. gada 12. janvāra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kura ir reglamentēta Spānijas likumā par uzņēmumu ienākuma nodokli 12.5. pantā.
      Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā saistībā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punktā ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretāciju.
      Apelācijas sūdzībā tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas, it īpaši:

                  —

                  attiecībā uz selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

                  —

                  attiecībā uz tā mērķa, kurš ir pamatā dažādo faktisko un tiesisko situāciju salīdzinājumam selektivitātes analīzes otrajā posmā;

                  —

                  rezultātā, spriedumā ir arī pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākumu un samērīguma principa piemērošanu;

                  —

                  pakārtoti, tajā veiktajā analīzē saistībā ar to, ka neesot pierādījumi par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un līdzdalību ieguvi ārvalstīs; un

                  —

                  pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

                  —

                  Papildus juridiski nepareizai argumentācijai, spriedumā vairākos no minētājiem punktiem esot aizstāta lēmumā minētā argumentācija ar atšķirīgu Vispārējās tiesas argumentāciju, tādējādi spriedumā esot pieļautas arī papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Banco Santander un Santusa/Komisija (T-399/11 RENV, EU:T:2018:787).

         (2)  Komisijas Lēmums 2011/282/ES (2011. gada 12. janvāris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 135, 1. lpp.).


title: Lieta C-54/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārī Axa Mediterranean Holding, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-405/11 Axa Mediterranean/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/33

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīAxa Mediterranean Holding, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-405/11 Axa Mediterranean/Komisija
      (Lieta C-54/19 P)
      (2019/C 112/39)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Axa Mediterranean Holding, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

                  —

                  Apmierināt šo prasību par atcelšanu un galīgi atcelt apstrīdēto lēmumu; un

                  —

                  Piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-405/11 Axa Mediterranean Holding, S.A./Eiropas Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar minēto spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība par Eiropas Komisijas 2011. gada 12. janvāra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kas paredzēta Ley española de Impuesto sobre Sociedades [Spānijas likuma par uzņēmuma ienākuma nodokli] 12.5. pantā.
      Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretācijā.
      Apelācijas sūdzībā norādīts, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas attiecībā uz:

                  —

                  selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

                  —

                  tā mērķa noteikšanu, kurš ir dažādu faktisko un tiesisko situācijas salīdzināšanas pamatā selektivitātes analīzes otrajā posmā;

                  —

                  tā rezultātā spriedumā arī tika pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākuma uzlikšanu un samērīguma principa piemērošanu;

                  —

                  pakārtoti, Vispārējās tiesas analīzi saistībā ar iespējamo pierādījuma neesamību par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un kapitāldaļu ieguvi ārvalstīs; un

                  —

                  pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

            Papildus juridiski nepareizai argumentācijai spriedumā vairākos no minētājiem punktiem Vispārējā tiesa esot aizstājusi lēmumā minēto argumentāciju ar atšķirīgu savu argumentāciju, tādējādi pieļaujot papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Axa Mediterranean/Komisija (T-405/11, nav publicēts, EU:T:2018:780).

         (2)  Komisijas Lēmums 2011/282/ES, 2011. gada 12. janvāris, par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 135, 1. lpp.).


title: Lieta C-55/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārī Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-406/11 Prosegur Compañía de Seguridad/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/34

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīProsegur Compañía de Seguridad, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-406/11 Prosegur Compañía de Seguridad/Komisija
      (Lieta C-55/19 P)
      (2019/C 112/40)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

                  —

                  Apmierināt šo prasību par atcelšanu un galīgi atcelt apstrīdēto lēmumu; un

                  —

                  Piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-406/11 Prosegur Compañía de Seguridad, S.A./Eiropas Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar minēto spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība par Eiropas Komisijas 2011. gada 12. janvāra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kas paredzēta Ley española de Impuesto sobre Sociedades [Spānijas likuma par uzņēmuma ienākuma nodokli] 12.5. pantā.
      Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretācijā.
      Apelācijas sūdzībā norādīts, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas attiecībā uz:

                  —

                  selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

                  —

                  tā mērķa noteikšanu, kurš ir dažādu faktisko un tiesisko situācijas salīdzināšanas pamatā selektivitātes analīzes otrajā posmā;

                  —

                  tā rezultātā spriedumā arī tika pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākuma uzlikšanu un samērīguma principa piemērošanu;

                  —

                  pakārtoti, Vispārējās tiesas analīzi saistībā ar iespējamo pierādījuma neesamību par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un kapitāldaļu ieguvi ārvalstīs; un

                  —

                  pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

            Papildus juridiski nepareizai argumentācijai spriedumā vairākos no minētājiem punktiem Vispārējā tiesa esot aizstājusi lēmumā minēto argumentāciju ar atšķirīgu savu argumentāciju, tādējādi pieļaujot papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Prosegur Compañía de Seguridad/Komisija (T-406/11, nav publicēts, EU:T:2018:793).

         (2)  Komisijas Lēmums 2011/282/ES (2011. gada 12. janvāris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 135, 1. lpp.).


title: Lieta C-63/19: Prasība, kas celta 2019. gada 29. janvārī – Eiropas Komisija/Itālijas Republika

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/35

      Prasība, kas celta 2019. gada 29. janvārī – Eiropas Komisija/Itālijas Republika
      (Lieta C-63/19)
      (2019/C 112/41)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: R. Lyal, F. Tomat)

         Atbildētāja: Itālijas Republika

         Prasījumi

                  —

                  atzīt, ka, piemērojot akcīzes nodokļa likmju samazinājumus saskaņā ar reģionālajiem tiesību aktiem, ko pieņēmis Friuli-Venēcijas Džūlijas reģions un kuros ir paredzēta sistēma iemaksām par dzinēju degvielai izmantoto benzīnu un dīzeļdegvielu saistībā ar šo produktu pārdošanu Friuli-Venēcijas Džūlijas reģiona iedzīvotājiem, Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (1) 4. un 19. pantā noteiktos pienākumus;

                  —

                  piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Ar Friuli-Venēcijas Džūlijas reģiona pieņemtajiem reģionālajiem tiesību aktiem ir ieviesta sistēma iemaksām par dzinēju degvielai izmantoto benzīnu un dīzeļdegvielu saistībā ar šo produktu pārdošanu Friuli-Venēcijas Džūlijas reģiona iedzīvotājiem. Būtībā sistēma paredz, ka, iegādājoties degvielu no sūkņa, degvielas uzpildes staciju apsaimniekotāji maksā fiksēta apmēra summu (par litru), tādējādi samazinot par degvielu maksājamo cenu. Reģiona administrācija atmaksā degvielas uzpildes staciju apsaimniekotājiem summu, kas izmaksāta saistībā ar labuma guvēju veikto degvielas iegādi.
      Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai pārkārtojušās Direktīvas 2003/96/EK shēmā ir paredzēts, ka katrs produkts un katrs lietojums visā katras dalībvalsts teritorijā ar nodokļiem ir jāapliek vienādā līmenī. Šāds princips izriet gan no direktīvas loģiskā pamata un konkrēti no tās 5. un 15. apsvēruma, kā arī tās tiesību normu formulējuma, gan no šā normu kopuma sistēmiskās interpretācijas. No principa, ka katrai dalībvalstij ir jāparedz, ka katrs produkts un katrs lietojums ar nodokļiem tiek aplikts vienādā līmenī, var atkāpties tikai minētajā direktīvā skaidri noteiktos gadījumos. Direktīvā 2003/96 ir virkne normu, kas ļauj dalībvalstīm attiecībā uz noteiktiem produktiem un lietojumiem piemērot atlaides, atbrīvojumus vai apliekamības līmeņa diferencēšanu. Tas sakāms konkrēti par direktīvas 5., 7., 15., 16. un 17. pantu, kā arī tās 18. un 19. panta noteikumiem. Šādus samazinājumus, atbrīvojumus vai diferencēšanu dalībvalstis drīkst ieviest direktīvas 6. pantā paredzētajā kārtībā. Šajā nupat minētajā pantā ir noteikts, ka dalībvalstis var piemērot šajā direktīvā noteiktos atbrīvojumus vai nodokļu samazinājumus vai nu tieši, vai izmantojot diferencētu likmi, vai atmaksājot visu nodokļu summu vai to daļu.
      Komisija uzskata, ka šajā lietā aplūkotajā gadījumā akcīzes nodokļa likmju samazinājums attiecībā uz dzinējiem izmantoto degvielu Direktīvā 2003/96/EK par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem nav atļauts.
      Tādējādi Komisija uzskata, ka aplūkojamajā gadījumā Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 4. un 19. pantā noteiktos pienākumus.

         (1)  OV 2003, L 283, 51. lpp.


title: Lieta C-64/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 29. janvārī Spānijas Karaliste iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-219/10 RENV World Duty Free Group/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/36

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 29. janvārī Spānijas Karaliste iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-219/10 RENV World Duty Free Group/Komisija
      (Lieta C-64/19 P)
      (2019/C 112/42)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Spānijas Karaliste (pārstāvis: A. Sampol Pucurull)

         Pārējie lietas dalībnieki: World Duty Free Group, S.A., iepriekš – Autogrill España, S.A., un Eiropas Komisija

         Personas, kas iestājušās lietā prasītājas prasījumu atbalstam pirmajā instancē: Vācijas Federatīvā Republika un Īrija

         Prasījumi

                  —

                  Apmierināt šo apelācijas sūdzību un atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-219/10 RENV World Duty Free Group, S.A./Eiropas Komisija (1);

                  —

                  Atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu, ciktāl ar Komisijas Lēmumu 2011/5/EK (2009. gada 28. oktobris) par finanšu nemateriālās vērtības norakstīšanu nodokļu vajadzībām saistībā ar kapitāla daļu iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex. NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (2), tika uzskatīts, ka strīdīgais nodokļu pasākums ir valsts atbalsts, un

                  —

                  Piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzība ir pamatota ar vienu vienīgu apelācijas pamatu pārsūdzētā sprieduma atcelšanai. Spānija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu Savienības tiesību piemērošanā Tiesas statūtu 58. panta izpratnē, kļūdaini interpretējot Līguma 107. panta 1. punktu un, it īpaši, šajā pantā ietverto valsts atbalsta selektivitātes jēdzienu. Šo vienīgo pamatu var sadalīt četrās daļās:

                  —

                  Pirmkārt, Spānija norāda, ka Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, nosakot nodokļu pasākumu atsauces ietvarus, kas nesakrītot ar apstrīdētajā lēmumā ietverto;

                  —

                  Otrkārt, Spānija uzskata, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, nenorādot, ka finanšu nemateriālās vērtības piemērojamais nodokļu režīms veido vispārēja rakstura pasākumu vai savu vai autonomu atsauces ievaru;

                  —

                  Treškārt, Spānija aizstāv nostāju, ka spriedumā arī esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, pareizi nenorādot atsauces ietvaru mērķi un nepareizi veicot salīdzinājuma pārbaudi atbilstoši apelācijas kārtībā pieņemtā sprieduma World Duty Free (3) (lietas C-20/15 P un C-21/15 P) prasībām;

                  —

                  Ceturtkārt, kļūda atskaites ietvaru veidojošajā elementa identifikācijā ietverot kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pierādīšanas pienākuma sadali.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, World Duty Free Group/Komisija (T-219/10 RENV, EU:T:2018:784).

         (2)  OV 2011, L 7, 48. lpp.

         (3)  Spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c. (C-20/15 P un C-21/15 P, EU:C:2016:981).


title: Lieta C-65/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 29. janvārī Spānijas Karaliste iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-399/11 RENV, Banco Santander un Santusa/Komisija

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/37

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 29. janvārī Spānijas Karaliste iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-399/11 RENV, Banco Santander un Santusa/Komisija
      (Lieta C-65/19 P)
      (2019/C 112/43)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Spānijas Karaliste (pārstāvis: A. Sampol Pucurull)

         Pārējie lietas dalībnieki: Banco Santander, S.A., Santusa Holding, S.L. un Eiropas Komisija

         Personas, kas iestājušās lietā prasītāju prasījumu atbalstam pirmajā instancē: Vācijas Federatīvā Republika un Īrija

         Prasījumi

                  —

                  Pieņemt šo apelācijas sūdzību un atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-399/11 RENV Banco Santander un Santusa/Eiropas Komisija (1);

                  —

                  Atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu tiktāl, ciktāl ar Komisijas Lēmumu 2011/282/ES (2011. gada 12. janvāris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (2), tika noteikts, ka strīdīgais nodokļu pasākums veido valsts atbalstu, un

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzība ir pamatota ar vienu apelācijas pamatu, kā rezultātā būtu jāatceļ pārsūdzētais spriedums. Spānija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu Savienības tiesību piemērošanā Tiesas Statūtu 58. panta nozīmē, kļūdaini interpretējot Līguma 107. panta 1. punktu, it īpaši šajā pantā ietverto jēdzienu “valsts atbalsta selektivitāte”. Šo vienīgo pamatu var sadalīt četrās daļās:

                  —

                  pirmkārt, Spānija norāda, ka Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, nosakot nodokļu pasākuma atsauces sistēmu, kas nesakrīt ar apstrīdētajā lēmumā ietverto;

                  —

                  otrkārt, Spānija uzskata, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo nav nenorādīts, ka finanšu nemateriālajai vērtībai piemērojamais nodokļu režīms veido vispārīgā rakstura pasākumu vai īpašu vai autonomu atsauces punktu;

                  —

                  treškārt, Spānija pauž nostāju, ka spriedumā esot arī pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, pareizi nenorādot atsauces punkta mērķi un nepareizi veicot salīdzinājuma pārbaudi, kas ir prasīta apelācijas kārtībā pieņemtajā spriedumā World Duty Free (3) (lieta C-20/15 P un C-21/15 P);

                  —

                  ceturtkārt, kļūda atsauces sistēmu veidojošā elementa identifikācijā ietver kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pierādīšanas pienākuma noteikšanu.

         (1)  Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Banco Santander un Santusa/Komisija (T-399/11 RENV, EU:T:2018:787).

         (2)  OV 2011, L 135, 1. lpp.

         (3)  Spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c. (C-20/15 P un C-21/15 P, EU:C:2016:981).


title: Lieta C-106/19: Prasība, kas celta 2019. gada 11. februārī – Itālijas Republika/Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/38

      Prasība, kas celta 2019. gada 11. februārī – Itālijas Republika/Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments
      (Lieta C-106/19)
      (2019/C 112/44)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Itālijas Republika (pārstāvji: G. Palmieri, S. Fiorentino, C. Colelli)

         Atbildētāji: Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments

         Prasījumi

                  —

                  atcelt 2018. gada 16. novembrī Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī Nr. L 291 publicēto Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2018/1718, ar ko attiecībā uz Eiropas Zāļu aģentūras mītnesvietu groza Regulu (EK) Nr. 726/2004 (1);

                  —

                  piespriest Padomei un Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus šādus prasības pamatus:

                  —

                  Līguma par Eiropas Savienību 10., 13. un 14. panta pārkāpums [un] Līguma par Eiropas Savienības darbību 114. panta, 168. panta 4. punkta c) apakšpunkta, 289. un 294. panta pārkāpums: apstrīdētajā regulā, izraugoties Amsterdamu par EMA mītnesvietu, ir vienīgi pārņemta izvēle, kas izdarīta Padomes 2017. gada 20. novembra sanāksmē un kuras izdarīšanā Eiropas Parlaments nepiedalījās. No tā izriet, ka regulas pieņemšanā Parlamentam – kurš nekādi nespēja ietekmēt pieņemtā lēmuma saturu – tika būtībā liegtas tam piekrītošās prerogatīvas, kuras saskaņā ar izvēlēto leģislatīvo procedūru reglamentējošajās Līgumu normās noteikto tomēr bija pilnībā jāievēro;

                  —

                  apstrīdētās regulas atvasinātais prettiesiskums, kas izriet no 2017. gada 20. novembra Lēmuma 14559/17 prettiesiskuma. Pilnvaru nepareiza izmantošana, neveicot izmeklēšanu un sagrozot faktus: ja tiks konstatēts, ka regulā noteikti bija jāpārņem 2017. gada 20. novembrī pieņemtais lēmums un ka līdz ar to nav tikušas pārkāptas Parlamenta prerogatīvas, tad būtu arī jāatzīst, ka uz pašu regulu ir atvasināšanas ceļā attiecināmi tie paši trūkumi, kas piemīt minētajam lēmumam un kurus Itālijas Republika jau ir norādījusi prasībā lietā C-59/18.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/1718 (2018. gada 14. novembris), ar ko attiecībā uz Eiropas Zāļu aģentūras mītnesvietu groza Regulu (EK) Nr. 726/2004 (OV 2018, L 291, 3. lpp.).


title: Lieta C-313/18: Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 11. janvāra rīkojums (Svea hovrätt (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Dacom Limited/IPM Informed Portfolio Management AB

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/40

      Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 11. janvāra rīkojums (Svea hovrätt (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Dacom Limited/IPM Informed Portfolio Management AB

      (Lieta C-313/18) (1)

      (2019/C 112/46)
      Tiesvedības valoda – zviedru
      Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

         (1)  OV C 268, 30.7.2018.


title: Lieta C-566/18: Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 11. janvāra rīkojums (Handelsgericht Wien (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Austrian Airlines AG/MG, NF

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/40

      Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 11. janvāra rīkojums (Handelsgericht Wien (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Austrian Airlines AG/MG, NF
      (Lieta C-566/18) (1)

      (2019/C 112/47)
      Tiesvedības valoda – vācu
      Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

         (1)  OV C 455, 17.12.2018.


title: Lieta C-617/18: Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 16. janvāra rīkojums (Juzgado de Primera Instancia de Albacete (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Los prestatarios/Globalcaja S.A.

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/40

      Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 16. janvāra rīkojums (Juzgado de Primera Instancia de Albacete (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Los prestatarios/Globalcaja S.A.

      (Lieta C-617/18) (1)

      (2019/C 112/48)
      Tiesvedības valoda – spāņu
      Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

         (1)  OV C 455, 17.12.2018.


title: Lieta T-647/17: Vispārējās tiesas 2019. gada 8. februāra spriedums – Serendipity u.c./EUIPO – CKL Holdings (“CHIARA FERRAGNI”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “CHIARA FERRAGNI” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Beniluksa vārdiska preču zīme “Chiara” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts))

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/41

      Vispārējās tiesas 2019. gada 8. februāra spriedums – Serendipity u.c./EUIPO – CKL Holdings (“CHIARA FERRAGNI”)
      (Lieta T-647/17) (1)

      ((Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “CHIARA FERRAGNI” reģistrācijas pieteikums - Agrāka Beniluksa vārdiska preču zīme “Chiara” - Relatīvs atteikuma pamats - Sajaukšanas iespējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)))
      (2019/C 112/49)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Serendipity Srl (Milāna, Itālija), Giuseppe Morgese (Barleta, Itālija), Pasquale Morgese (Barleta) (pārstāvji: C. Volpi, L. Aliotta un F. Garbagnati Lo Iacono, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis: L. Rampini)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: CKL Holdings NV (Bussum, Nīderlande)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2017. gada 17. jūlija lēmumu lietā R 2444/2016-4 attiecībā uz iebildumu procesu starp CKL Holdings, no vienas puses, un Serendipity un Morgese k-giem, no otras puses.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas ceturtās padomes 2017. gada 17. jūlija lēmumu lietā R 2444/2016-4.

                  2)

                  EUIPO sedz savus, kā arī atlīdzina Serendipity Srl, Giuseppe Morgese un Pasquale Morgese tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 392, 20.11.2017.


title: Lieta T-34/19: Prasība, kas celta 2019. gada 16. janvārī – Orkla Foods Danmark/EUIPO (“PRODUCED WITHOUT BOILING SCANDINAVIAN DELIGHTS ESTABLISHED 1834 FRUIT SPREAD”)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/41

      Prasība, kas celta 2019. gada 16. janvārī – Orkla Foods Danmark/EUIPO (“PRODUCED WITHOUT BOILING SCANDINAVIAN DELIGHTS ESTABLISHED 1834 FRUIT SPREAD”)
      (Lieta T-34/19)
      (2019/C 112/50)
      Tiesvedības valoda – dāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Orkla Foods Danmark (Taastrup, Dānija) (pārstāvis: S. Hansen, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Informācija par procesu EUIPO

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiska preču zīme, kas ietver vārdiskus elementus “PRODUCED WITHOUT BOILING SCANDINAVIAN DELIGHTS ESTABLISHED 1834 FRUIT SPREAD” – reģistrācijas pieteikums Nr. 16 930 241

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 1. oktobra lēmums lietā R 309/2018-2

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītais pamats

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 3. punkta pārkāpums.


title: Lieta T-41/19: Prasība, kas celta 2019. gada 23. janvārī – MSI Svetovanje/EUIPO – Industrial Farmaceutica Cantabria (“nume”)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/42

      Prasība, kas celta 2019. gada 23. janvārī – MSI Svetovanje/EUIPO – Industrial Farmaceutica Cantabria (“nume”)
      (Lieta T-41/19)
      (2019/C 112/51)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: MSI Svetovanje, marketing, d.o.o (Vrhnika, Slovēnija) (pārstāvis: M. Maček,, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Industrial Farmaceutica Cantabria, SA (Madride, Spānija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “nume” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 15 120 355

         Process EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas piektās padomes 2018. gada 8. novembra lēmums lietā R 722/2018-5

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                     EUIPO sedz savus, kā arī atlīdzina MSI Svetovanje d.o.o. tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 95. panta 1. punkta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 94. panta, kā arī Līguma par Eiropas Savienības darbību 296. panta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 8. panta 5. punkta pārkāpums.


title: Lieta T-54/19: Prasība, kas celta 2019. gada 29. janvārī – Nosio/EUIPO (“BIANCOFINO”)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/44

      Prasība, kas celta 2019. gada 29. janvārī – Nosio/EUIPO (“BIANCOFINO”)
      (Lieta T-54/19)
      (2019/C 112/53)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Nosio SpA (Mezzocorona, Itālija) (pārstāvji: J. Graffer un A. Ottolini, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Informācija par procesu EUIPO

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “BIANCOFINO” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 16 376 758

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2018. gada 22. novembra lēmums lietā R 2434/2017-1

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.

         Izvirzītais pamats:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-60/19: Prasība, kas celta 2019. gada 31. janvārī – Kipra/EUIPO – Filotas Bellas & Yios (“Halloumi Vermion grill cheese M BELAS PREMIUM GREEK DAIRY SINCE 1927”)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/44

      Prasība, kas celta 2019. gada 31. janvārī – Kipra/EUIPO – Filotas Bellas & Yios (“Halloumi Vermion grill cheese M BELAS PREMIUM GREEK DAIRY SINCE 1927”)
      (Lieta T-60/19)
      (2019/C 112/54)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Kipras Republika (pārstāvis: S. Malynicz, QC, V. Marsland, Solicitor)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Filotas Bellas & Yios AE (Alexandreia Imathias, Grieķija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiska preču zīme “Halloumi χαλλούμι Vermion grill cheese/grill est/grill kase M BELAS PREMIUM GREEK DAIRY SINCE 1927” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 12 172 276

         Process EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2018. gada 20. novembra lēmums lietā R 2296/2017-4

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO un personai, kas iestājusies lietā, segt savus un atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Apelācijas padomei ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā par preču līdzību;

                  —

                  Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka ir bijis pareizi transponēt argumentāciju no Vispārējās tiesas iepriekšējās judikatūras;

                  —

                  Apelācijas padome ir kļūdaini konstatējusi, ka agrākajai valsts preču zīmei pilnībā nav atšķirtspējas, lai nošķirtu sertificētās preces no nesertificētajām precēm;

                  —

                  Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu preču zīmju salīdzinājumā un sajaukšanas iespējas vērtējumā;

                  —

                  Apelācijas padome nav ņēmusi vērā valsts tiesību normas un judikatūru, kas attiecas uz valsts sertifikācijas zīmju tvērumu un iedarbību.


title: Lieta T-64/19: Prasība, kas celta 2019. gada 4. februārī – ECSEL Joint Undertaking/Personal Health Institute International

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/45

      Prasība, kas celta 2019. gada 4. februārī – ECSEL Joint Undertaking/Personal Health Institute International

      (Lieta T-64/19)
      (2019/C 112/55)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: ECSEL Joint Undertaking (pārstāvji: G. Kuyper un P. Brochier, advokāti)

         Atbildētājs: Personal Health Institute International (Amsterdama, Nīderlande)

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  piespriest atbildētājam samaksāt ECSEL summu 25 513,84 EUR apmērā kopā ar līgumiskajiem procentiem 3,5 % apmērā no 2014. gada 15. decembra līdz pilnai summas samaksai.

         Pamati un galvenie argumenti

      Savas prasības pamatojumam prasītājs norāda vienu pamatu, ar kuru tiek apgalvots tas, ka atbildētājs esot pārkāpis līgumu un atbildētājs, atbilstoši prasītāja apgalvotajam, nav sniedzis nekādas detalizētas norādes vai informāciju par tā projektu atbilstošajai valsts finansējuma piešķiršanas iestādei un nav izpildījis savas līgumsaistības, tādējādi attaisnojot līguma laušanu, ciktāl tas attiecas uz atbildētāju, saskaņā ar atbilstošajiem Finansējuma līguma II pielikuma II.20.1. panta noteikumiem.


title: Lieta T-69/19: Prasība, kas celta 2019. gada 6. februārī – Südwestdeutsche Salzwerke/EUIPO (“Bad Reichenhaller Alpensaline”)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/47

      Prasība, kas celta 2019. gada 6. februārī – Südwestdeutsche Salzwerke/EUIPO (“Bad Reichenhaller Alpensaline”)
      (Lieta T-69/19)
      (2019/C 112/57)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Südwestdeutsche Salzwerke AG (Heilbronn, Vācija) (pārstāvis: M. Douglas, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Informācija par procesu EUIPO

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Bad Reichenhaller Alpensaline” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 17 126 517

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2018. gada 4. decembra lēmums lietā R 412/2018-1

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu un atļaut pieteiktās Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes Nr. 17 126 517 reģistrāciju, ciktāl tā tika atteikta;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-74/19: Prasība, kas celta 2019. gada 7. februārī – DK Company/EUIPO – Hunter Boot (“DENIM HUNTER”)

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/47

      Prasība, kas celta 2019. gada 7. februārī – DK Company/EUIPO – Hunter Boot (“DENIM HUNTER”)
      (Lieta T-74/19)
      (2019/C 112/58)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: DK Company A/S (Ikast, Dānija) (pārstāvis: S. Hansen, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Hunter Boot Limited (Edinburga, Apvienotā Karaliste)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “DENIM HUNTER” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 14 649 891

         Informācija par procesu EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 16. novembra lēmums lietā R 849/2018-2

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  grozīt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO segt savus, kā arī atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītais pamats

                  —

                  Apelācijas padome esot kļūdaini konstatējusi sajaukšanas iespējas pastāvēšanu starp attiecīgām preču zīmēm.


title: Lieta T-75/19: Prasība, kas celta 2019. gada 8. februārī – Comune di Milano/Parlaments un Padome

text:
               25.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 112/48

      Prasība, kas celta 2019. gada 8. februārī – Comune di Milano/Parlaments un Padome
      (Lieta T-75/19)
      (2019/C 112/59)
      Tiesvedības valoda: itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Comune di Milano (pārstāvji: F. Sciaudone, M. Condinanzi un A. Neri, advokāti)

         Atbildētāji: Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome.

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 2018/1718 (2018. gada 14. novembris), ar ko attiecībā uz Eiropas Zāļu aģentūras (“EMA”) mītnesvietu groza Regulu (EK) Nr. 726/2004;

                  —

                  atzīt Padomes 2017. gada 20. novembra lēmumu par spēkā neesošu 2016. gada 22. jūnija Reglamenta 6. punkta izpratnē;

                  —

                  piespriest Padomei un Eiropas Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatojumā prasītāja izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots reprezentatīvās demokrātijas principa (LES 10. pants), institucionālā līdzsvara un lojālās sadarbības (LES 13. pants), kā arī būtisku procesuālo prasību un LES 14. panta pārkāpums.

                              —

                              Prasītāja apgalvo, ka attiecīgie principi ir pārkāpti, jo: i) EMA galveno mītni izvēlējās viena iestāde – Padome, pēc lēmuma pieņemšanas procesa, kas noslēdzies ar 2017. gada 20. novembra lēmumu, ar kuru tika noteikts apstrīdētās regulas saturs (un tātad EMA mītnes atrašanās vieta Amsterdamā), ārpus parastās likumdošanas procedūras un pirms tās uzsākšanas; ii) EMA mītnes vietas izvēles procedūras laikā, ar kuru arī esot vājināts lēmumu pieņemšanas process, Padome un Komisija –vienīgās divas izvēles procesā iesaistītās iestādes – nekonsultējās ar Parlamentu; iii) parastajā likumdošanas procedūrā Padome un Komisija ir nostādījušas Parlamentu fakta priekšā attiecībā uz (jau izdarīto) izvēli par labu Amsterdamai); iv) Padome un Komisija neatstāja Parlamentam nekādas iespējas iejaukties, lai novērtētu vai apspriestu šo lēmumu, bet gan tā vietā apņēmās pabeigt likumdošanas procedūru pēc iespējas ātrāk; v) Parlaments neesot varējis pildīt savas Līgumos noteiktās funkcijas, un likumdošanas procedūras gaitā tas bija spiests “ratificēt” pret savu gribu Padomes pieņemto lēmumu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvota pilnvaru nepareiza izmantošana, kā arī pārredzamības, labas pārvaldības un taisnīguma principa pārkāpums.

                              —

                              Pēc prasītājas domām, izvēles procedūras mērķis bija noteikt labāko piedāvājumu EMA mītnes vietas maiņai, ņemot vērā atlases kritērijus, kas noteikti uzaicinājumā piedalīties konkursā. Tomēr šajā gadījumā mītnes vietas noteikšana, lozējot bez iepriekšējas pārbaudes veikšanas, neļāva pārbaudīt abu – Milānas un Amsterdamas – kandidatūru līdzvērtības trūkumu un neļāva izvēlēties labāko piedāvājumu. Turklāt balsošanas rezultāts 2017. gada 20. novembrī par labu Amsterdamai tika panākts, jo Komisija neesot veikusi faktisku izmeklēšanu un nepareizi atspoguļojusi Nīderlandes piedāvājumu (turklāt vairākos būtiskos aspektos). Prasītāja apgalvo, ka rezultātā dalībvalstis esot balsojušas par Amsterdamas kandidatūru, kļūdaini uzskatot, ka tā atbilst konkursa uzaicinājuma kritērijiem un Aģentūras īpašajām vajadzībām. Turklāt Nīderlandes piedāvājums esot ticis grozīts ex post (nelabvēlīgā veidā) pēc 2017. gada 20. novembra balsošanas, un piedāvājuma grozījumi esot apspriesti slepeni un divpusēji. Prasītājas ieskatā, 2017. gada 20. novembra lēmuma trūkumi attiecīgi izraisa apstrīdētās Regulas prettiesiskumu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts labas pārvaldības princips.

                              —

                              Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka lēmuma pieņemšanas procesam, kura rezultātā tika noteikta jauna EMA mītnes vieta, ir raksturīgs formas un kārtības trūkums, kas nepieciešamas pārredzamības nodrošināšanai. Trūkumi izmeklēšanā un tas apstāklis, ka esot veiktas attiecīgās turpmākās divpusējās un slepenās sarunas par dažiem Nīderlandes piedāvājuma pamatnosacījumiem, esot padarījuši pārredzamības principa pārkāpumu smagāku. Tāpat neesot ņemti vērā daudzi lēmuma pieņemšanai būtiski elementi. Prasītājas ieskatā, nespēja pienācīgi novērtēt piedāvājumus un Nīderlandes piedāvājuma sagrozīšana trijos būtiskos aspektos (pagaidu mītnes vietas platība, finanšu apstākļi, nespēja nodrošināt Aģentūras darbības nepārtrauktību) esot padarījuši labas pārvaldības principa pārkāpumu smagāku.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots Padomes 2009 lēmuma (2009. gada 11. septembris), ar ko pieņem Padomes reglamentu, un Padomes 2016. gada 31. oktobra Reglamenta pārkāpums.

                              —

                              Šajā sakarā tiek apgalvots, ka balsošanas forma un tās iznākums ir kļūdaini, jo ir pārkāpti īpaši noteikumi, kas Padomei bija jāievēro, un tas izraisījis 2017. gada 20. novembra lēmuma un apstrīdētās Regulas prettiesiskumu.


title: Lieta C-665/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 23. oktobrī iesniedza Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) — Pólus Vegas Kft./Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

text:
               1.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 122/3

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 23. oktobrī iesniedza Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) — Pólus Vegas Kft./Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága
      (Lieta C-665/18)
      (2019/C 122/03)
      Tiesvedības valoda — ungāru

         Iesniedzējtiesa

      Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Pólus Vegas Kft.

         Atbildētāja: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Savienības Tiesas lietā C-98/14 pasludinātā sprieduma 39.–42. punkts ir interpretējami tādējādi, ka valsts tiesiskajā regulējumā bez pārejas noteikumiem pieckāršojot ar fiksētu likmi piemērojamā azartspēļu nodokļa apmēru un vienlaikus ieviešot ar proporcionālu likmi piemērojamu azartspēļu nodokli, tiek ierobežota LESD 56. pantā nostiprinātā pakalpojumu sniegšanas brīvība?

                  2)

                  Vai lietā C-98/14 pasludinātajā spriedumā minētās vārdkopas “traucētu” vai “padarītu mazāk pievilcīgu” — ievērojot un piemērojot Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECPAK) Pirmo papildprotokolu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. pantu — ir interpretējamas tādējādi, ka azartspēļu nodokļa nepamatota un pārmērīga palielināšana dalībvalstī atņem spēļu zālēs rīkoto azartspēļu organizētājiem peļņu nesamērīgā un diskriminējošā veidā, kropļojot konkurenci par labu kazino un pārkāpjot minēto ECPAK papildprotokolu un Pamattiesību hartas 17. pantu?

                  3)

                  Vai lietā C-98/14 pasludinātajā spriedumā nospriestais ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, ja azartspēļu nodokļa nepamatotas un diskriminējošas palielināšanas rezultātā spēļu automātu ekspluatācija kļūst nerentabla un var tikt veikta tikai ar zaudējumiem, ir iespējams konstatēt, ka tā tiek “traucēta” vai “padarīta mazāk pievilcīga”?

                  4)

                  Vai, dalībvalstī piemērojot lietā C-98/14 pasludināto spriedumu, pakalpojumu sniegšanas brīvība ir interpretējama tādējādi, ka dalībvalstī ekspluatēto spēļu zāļu un kazino gadījumā principā ir jāprezumē Savienības pārrobežu elementa esamība, proti, tas, ka attiecīgo azartspēļu iespēju izmantošanā var būt ieinteresēti arī Savienības pilsoņi no citām dalībvalstīm?


title: Lieta T-278/19: Prasība, kas celta 2019. gada 26. aprīlī — Aurora/CPVO — SESVanderhave (M 02205)

text:
               24.6.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 213/71

      Prasība, kas celta 2019. gada 26. aprīlī — Aurora/CPVO — SESVanderhave (M 02205)
      (Lieta T-278/19)
      (2019/C 213/69)
      Tiesvedības valoda — angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Aurora Srl (Padova, Itālija) (pārstāvji: L.-B. Buchman, advokāts)

         Atbildētāja: Kopienas Augu šķirņu birojs (CPVO)

         Otrais procesa Apelācijas padomē dalībnieks: SESVanderhave NV (Tienen, Beļģija)

         Informācija par procesu CPVO

         Strīdīgās Kopienas augu šķirnes aizsardzības tiesību īpašnieks: otrs procesa Apelācijas padomē dalībnieks

         Strīdīgās Kopienas augu šķirnes aizsardzības tiesības: Kopienas Augu šķirņu aizsardzības tiesības Nr. EU 15118, cukurbiešu šķirne M 02205

         Process CPVO: spēkā neesamības atzīšanas process

         Apstrīdētais lēmums: CPVO Apelācijas padomes 2019. gada 27. februāra lēmums lietā R A010/2013-RENV

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka apstrīdētajā lēmumā ir nepareizi piemērots Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2017. gada 23. novembra spriedums lietā T-140/15;

                  —

                  grozīt apstrīdēto lēmumu, atcelt CPVO2013. gada 23. septembra lēmumu NN010 un atzīt par spēkā neesošām Kopienas Augu šķirņu aizsardzības tiesības Nr. EU 15118, kuru spēkā esamību prasītāja apstrīdēja ar 2012. gada 28. augusta sūdzību;

            un tādējādi:

                  —

                  atzīt Kopienas Augu šķirņu aizsardzības tiesības Nr. 15118 par spēkā neesošām ab initio;

                  —

                  uzdot atbildētājai atlīdzināt prasītājas izdevumus atbilstoši Vispārējas tiesas Reglamenta 87. pantam, tostarp izdevumus, kas radušies personām, kas iestājušās lietā.

         Izvirzītie pamati

                  —

                  Tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpums.

                  —

                  Nolaidība pienākumu pildīšanā un taisnīguma noliegšana.


title: Atzinums 1/17: Tiesas (plēnums) 2019. gada 30. aprīļa atzinums — Beļģijas Karaliste (Atzinums, kas sniegts saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu — Visaptverošs ekonomikas un tirdzniecības nolīgums (CETA) starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses — Ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršana (ISDS) — Šķīrējtiesas un apelācijas tiesas izveide — Saderība ar Savienības primārajām tiesībām — Savienības tiesību sistēmas autonomijas ievērošanas prasība — Sabiedrības interešu aizsardzības līmenis, kuru atbilstoši Savienības konstitucionālajam ietvaram ir noteikušas tās iestādes — Vienlīdzīga attieksme pret Kanādas ieguldītājiem un Savienības ieguldītājiem — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 20. pants — Piekļuve minētajām tiesām un to neatkarība — Hartas 47. pants — Finansiālā pieejamība — Apņemšanās to nodrošināt fiziskajām personām un maziem un vidējiem uzņēmumiem — Neatkarības prasības ārējais un iekšējais aspekts — Locekļu iecelšana amatā, atalgojums un ētikas noteikumi — CETA Apvienotās komitejas loma — Šīs komitejas noteikta saistoša CETA interpretācija)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/2

      Tiesas (plēnums) 2019. gada 30. aprīļa atzinums — Beļģijas Karaliste
      (Atzinums 1/17) OV C 369, 30.10.2017.

      (Atzinums, kas sniegts saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu - Visaptverošs ekonomikas un tirdzniecības nolīgums (CETA) starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses - Ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršana (ISDS) - Šķīrējtiesas un apelācijas tiesas izveide - Saderība ar Savienības primārajām tiesībām - Savienības tiesību sistēmas autonomijas ievērošanas prasība - Sabiedrības interešu aizsardzības līmenis, kuru atbilstoši Savienības konstitucionālajam ietvaram ir noteikušas tās iestādes - Vienlīdzīga attieksme pret Kanādas ieguldītājiem un Savienības ieguldītājiem - Eiropas Savienības Pamattiesību harta - 20. pants - Piekļuve minētajām tiesām un to neatkarība - Hartas 47. pants - Finansiālā pieejamība - Apņemšanās to nodrošināt fiziskajām personām un maziem un vidējiem uzņēmumiem - Neatkarības prasības ārējais un iekšējais aspekts - Locekļu iecelšana amatā, atalgojums un ētikas noteikumi - CETA Apvienotās komitejas loma - Šīs komitejas noteikta saistoša CETA interpretācija)
      (2019/C 220/02)
      Tiesvedības valoda — visas ES oficiālās valodas

         Lūguma iesniedzēja

      Beļģijas Karaliste (pārstāvji: C. Pochet, L. Van den Broeck, M. Jacobs un J.-C. Halleux)

         Rezolutīvā daļa

      Briselē 2016. gada 30. oktobrī parakstītā Visaptverošā ekonomikas un tirdzniecības nolīguma starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses, astotās nodaļas F iedaļa ir saderīga ar Eiropas Savienības primārajām tiesībām.


title: Lieta C-598/17: Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 2.maija spriedums (Gerechtshof 's-Hertogenbosch (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — A-Fonds/Inspecteur van de Belastingdienst (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pastāvošs un jauns atbalsts — Jauna atbalsta jēdziens — Nodokļa par dividendēm atmaksāšana — Režīms, kas paplašināts arī attiecībā uz uzņēmumiem, kuri reģistrēti ārpus attiecīgās dalībvalsts teritorijas — Kapitāla brīva aprite — Valsts tiesu pienākumi)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/2

      Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 2.maija spriedums (Gerechtshof 's-Hertogenbosch (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — A-Fonds/Inspecteur van de Belastingdienst
      (Lieta C-598/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Pastāvošs un jauns atbalsts - Jauna atbalsta jēdziens - Nodokļa par dividendēm atmaksāšana - Režīms, kas paplašināts arī attiecībā uz uzņēmumiem, kuri reģistrēti ārpus attiecīgās dalībvalsts teritorijas - Kapitāla brīva aprite - Valsts tiesu pienākumi)
      (2019/C 220/03)
      Tiesvedības valoda — holandiešu

         Iesniedzējtiesa

      Gerechtshof 's-Hertogenbosch

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: A-Fonds

         Atbildētājs: Inspecteur van de Belastingdienst

         Rezolutīvā daļa

      LESD 107. un 108. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai nav jāizvērtē tāda rezidences nosacījuma kā pamatlietā aplūkojamais atbilstība EKL 56. panta 1. punktam — tagad LESD 63. panta 1. punkts — gadījumā, kad dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīms veido atbalsta shēmu.

         (1)  OV C 22, 22.1.2018.


title: Lieta C-611/17: Tiesas (virspalāta) 2019. gada 30. aprīļa spriedums — Itālijas Republika/Eiropas Savienības Padome (Prasība atcelt tiesību aktu — Kopējā zivsaimniecības politika — Resursu saglabāšana — Starptautiskā konvencija par Atlantijas tunzivju saglabāšanu — Kopējā pieļaujamā nozveja (KPN) Vidusjūras zobenzivij — Regula (ES) 2017/1398 — Zvejas iespēju noteikšana 2017. gadam — Savienības ekskluzīvā kompetence — Atsauces laikposma noteikšana — Datubāzes uzticamība — Pārbaudes tiesā apjoms — LESD 17. pants — Savienības interešu pārvaldība starptautiskās organizācijās — Relatīvas stabilitātes princips — Piemērošanas nosacījumi — Atpakaļejoša spēka aizlieguma, tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības un nediskriminācijas principi)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/3

      Tiesas (virspalāta) 2019. gada 30. aprīļa spriedums — Itālijas Republika/Eiropas Savienības Padome
      (Lieta C-611/17) (1)

      (Prasība atcelt tiesību aktu - Kopējā zivsaimniecības politika - Resursu saglabāšana - Starptautiskā konvencija par Atlantijas tunzivju saglabāšanu - Kopējā pieļaujamā nozveja (KPN) Vidusjūras zobenzivij - Regula (ES) 2017/1398 - Zvejas iespēju noteikšana 2017. gadam - Savienības ekskluzīvā kompetence - Atsauces laikposma noteikšana - Datubāzes uzticamība - Pārbaudes tiesā apjoms - LESD 17. pants - Savienības interešu pārvaldība starptautiskās organizācijās - Relatīvas stabilitātes princips - Piemērošanas nosacījumi - Atpakaļejoša spēka aizlieguma, tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības un nediskriminācijas principi)
      (2019/C 220/04)
      Tiesvedības valoda — itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Itālijas Republika (pārstāvji: G. Palmieri, piedaloties P. Gentili, avvocato dello Stato)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: F. Naert un E. Moro)

         Personas, kas iestājušās lietā atbildētājas prasījumu atbalstam: Spānijas Karaliste (pārstāvji: sākotnēji V. Ester Casas, vēlāk M. J. García-Valdecasas Dorrego), Eiropas Komisija (pārstāvji: F. Moro un A. Stobiecka-Kuik)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Itālijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

                  3)

                  Spānijas Karaliste, kā arī Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

         (1)  OV C 424, 11.12.2017.


title: Lieta C-614/17: Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Tribunal Supremo (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego/Industrial Quesera Cuquerella SL, Juan Ramón Cuquerella Montagud (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Lauksaimniecība — Regula (EK) Nr. 510/2006 — 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts — Lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzība — Mančego siers (“queso manchego”) — Tādu apzīmējumu izmantošana, kas var izraisīt asociācijas ar reģionu, ar kuru ir saistīts aizsargāts cilmes vietas nosaukums (ACVN) — Jēdziens “samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs” — Eiropas patērētāji vai tās dalībvalsts patērētāji, kur produkts, uz kuru attiecas ACVN, tiek ražots un galvenokārt patērēts)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/4

      Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Tribunal Supremo (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego/Industrial Quesera Cuquerella SL, Juan Ramón Cuquerella Montagud
      (Lieta C-614/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Lauksaimniecība - Regula (EK) Nr. 510/2006 - 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzība - Mančego siers (“queso manchego”) - Tādu apzīmējumu izmantošana, kas var izraisīt asociācijas ar reģionu, ar kuru ir saistīts aizsargāts cilmes vietas nosaukums (ACVN) - Jēdziens “samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs” - Eiropas patērētāji vai tās dalībvalsts patērētāji, kur produkts, uz kuru attiecas ACVN, tiek ražots un galvenokārt patērēts)
      (2019/C 220/05)
      Tiesvedības valoda — spāņu

         Iesniedzējtiesa

      Tribunal Supremo

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego

         Atbildētāji: Industrial Quesera Cuquerella SL, Juan Ramón Cuquerella Montagud

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Regulas (EK) Nr. 510/2006 (2006. gada 20. marts) par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka grafisku apzīmējumu izmantošana var izraisīt asociācijas ar reģistrētu nosaukumu.

                  2)

                  Regulas Nr. 510/2006 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu grafisku apzīmējumu izmantošana, kas izraisa asociācijas ar ģeogrāfisko apgabalu, ar kuru ir saistīts cilmes vietas nosaukums, kas minēts šīs regulas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, var izraisīt asociācijas ar šo nosaukumu, tostarp tad, ja šos grafiskos apzīmējumus izmanto ražotājs, kurš ir iedibinājies šajā reģionā, bet kura produkti — kas ir līdzīgi vai salīdzināmi ar tiem, kuri ir aizsargāti ar šo cilmes vietas nosaukumu, — nav ar to aizsargāti.

                  3)

                  Jēdziens “samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs patērētājs”, kura uztvere valsts tiesai ir jāņem vērā, lai noskaidrotu, vai notiek “asociāciju izraisīšana” Regulas Nr. 510/2006 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ir jāsaprot kā tāds, ar ko tiek izdarīta atsauce uz Eiropas patērētājiem, tostarp uz tās dalībvalsts patērētājiem, kurā tiek ražots asociācijas ar aizsargātu nosaukumu izraisošais produkts vai ar kuru ir ģeogrāfiski saistīts šis nosaukums, un kurā tas galvenokārt tiek patērēts.

         (1)  OV C 42, 5.2.2018.


title: Lieta C-694/17: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Luksemburga) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Pillar Securitisation Sàrl/Hildur Arnadottir (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās — Lugāno II konvencija — 15. pants — Patērētāju līgumi — Saistība ar Direktīvu 2008/48/EK — Patēriņa kredīta līgums — 2. un 3. pants — Jēdzieni “patērētājs” un “darījumi, kuriem piemērojama direktīva” — Kredīta maksimālais apmērs — Nenozīmīgums Lugāno II konvencijas 15. panta kontekstā)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/5

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Luksemburga) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Pillar Securitisation Sàrl/Hildur Arnadottir
      (Lieta C-694/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās - Lugāno II konvencija - 15. pants - Patērētāju līgumi - Saistība ar Direktīvu 2008/48/EK - Patēriņa kredīta līgums - 2. un 3. pants - Jēdzieni “patērētājs” un “darījumi, kuriem piemērojama direktīva” - Kredīta maksimālais apmērs - Nenozīmīgums Lugāno II konvencijas 15. panta kontekstā)
      (2019/C 220/06)
      Tiesvedības valoda — franču

         Iesniedzējtiesa

      Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Pillar Securitisation Sàrl

         Atbildētāja: Hildur Arnadottir

         Rezolutīvā daļa

      Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kura parakstīta 2007. gada 30. oktobrī un kura Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2008. gada 27. novembra Lēmumu 2009/430/EK, 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noskaidrotu, vai kredīta līgums ir kredīta līgums, ko noslēdzis “patērētājs” šā 15. panta izpratnē, nav jāpārbauda, vai tas ietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 87/102/EEK piemērošanas jomā — tādā aspektā, ka attiecīgā kredīta kopsumma nepārsniedz šīs direktīvas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteikto maksimālo apmēru, un ka šajā ziņā nav nozīmīgi tas, ka valsts tiesību aktos, ar kuriem transponēta minētā direktīva, nav paredzēts lielāks maksimālais apmērs.

         (1)  OV C 63, 19.2.2018.


title: Lieta C-133/18: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Tribunal administratif de Montreuil (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Sea Chefs Cruise Services GmbH/Ministre de l'Action et des Comptes publics (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) — PVN atmaksāšana — Direktīva 2008/9/EK — 20. pants — Atmaksas dalībvalsts lūgums sniegt papildinformāciju — Informācija, kuru ir pienākums sniegt viena mēneša laikā no dienas, kad pieprasījums ir sasniedzis tā adresātu — Šī termiņa juridiskā būtība un tā neievērošanas sekas)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/6

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Tribunal administratif de Montreuil (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Sea Chefs Cruise Services GmbH/Ministre de l'Action et des Comptes publics
      (Lieta C-133/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) - PVN atmaksāšana - Direktīva 2008/9/EK - 20. pants - Atmaksas dalībvalsts lūgums sniegt papildinformāciju - Informācija, kuru ir pienākums sniegt viena mēneša laikā no dienas, kad pieprasījums ir sasniedzis tā adresātu - Šī termiņa juridiskā būtība un tā neievērošanas sekas)
      (2019/C 220/08)
      Tiesvedības valoda — franču

         Iesniedzējtiesa

      Tribunal administratif de Montreuil

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Sea Chefs Cruise Services GmbH

         Atbildētājs: Ministre de l'Action et des Comptes publics

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 2008/9/EK (2008. gada 12. februāris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Direktīvā 2006/112/EK paredzētajai pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību attiecīgās valsts teritorijā, bet veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, 20. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka viena mēneša termiņš, kas šajā noteikumā ir paredzēts, lai atmaksas dalībvalstij tiktu sniegta tās prasītā papildinformācija, nav uzskatāms par noilguma termiņu, kuru pārsniedzot vai tajā nesniedzot atbildi, nodokļa maksātājs zaudē tiesības novērst trūkumus savā atmaksas pieteikumā, iesniedzot tieši valsts tiesā papildinformāciju, lai pierādītu savas tiesības uz pievienotās vērtības nodokļa atmaksu.

         (1)  OV C 166, 14.5.2018.


title: Lieta C-225/18: Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Grupa Lotos S.A./Minister Finansów (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) — Priekšnodokļa atskaitīšana — Sestā direktīva 77/388/EEK — 17. panta 2. un 6. punkts — Direktīva 2006/112/EK — 168. un 176. pants — Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu — Izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumu iegāde — “Atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula — Pievienošanās Eiropas Savienībai)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/8

      Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums (Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Grupa Lotos S.A./Minister Finansów
      (Lieta C-225/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Nodokļi - Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) - Priekšnodokļa atskaitīšana - Sestā direktīva 77/388/EEK - 17. panta 2. un 6. punkts - Direktīva 2006/112/EK - 168. un 176. pants - Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu - Izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumu iegāde - “Atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula - Pievienošanās Eiropas Savienībai)
      (2019/C 220/10)
      Tiesvedības valoda — poļu

         Iesniedzējtiesa

      Naczelny Sąd Administracyjny

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Grupa Lotos S.A.

         Atbildētājs: Minister Finansów

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. panta a) punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas:

                  —

                  nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā aplūkotie, kuros ir paredzēts paplašināt izņēmuma no tiesībām uz pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atskaitīšanu piemērošanas jomu pēc attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, kas nozīmē, ka nodokļa maksātājam, kurš ir tūrisma pakalpojumu sniedzējs, no šīs paplašināšanas stāšanās spēkā ir liegtas tiesības atskaitīt PVN, kas ir samaksāts par izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumu iegādi, par kuru šis nodokļa maksātājs izraksta jaunu rēķinu citiem nodokļa maksātājiem saistībā ar tūrisma pakalpojumu sniegšanu, un

                  —

                  pieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā aplūkotie, kuros ir paredzēts izņēmums no tiesībām uz tā PVN atskaitīšanu, kas ir samaksāts par izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumu iegādi, kurš ir ieviests pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Savienībai un kurš ir saglabāts pēc šīs pievienošanās saskaņā ar PVN direktīvas 176. panta otro daļu, kas nozīmē, ka nodokļa maksātājam, kurš nesniedz tūrisma pakalpojumus, ir liegtas tiesības atskaitīt PVN, kas ir samaksāts par šādu izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumu iegādi, par kuru šis nodokļa maksātājs izraksta jaunu rēķinu citiem nodokļa maksātājiem.

         (1)  OV C 231, 2.7.2018.


title: Lieta C-250/18: Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums — Eiropas Komisija/Horvātijas Republika (Valsts pienākumu neizpilde — Direktīva 2008/98/EK — Atkritumu apstrāde — 5. panta 1. punkts — Akmens granulāts kas neatbilst jēdzienam “blakusprodukts” — 13. pants — Dalībvalstu pienākums rūpēties par cilvēku veselības un vides aizsardzību — 15. panta 1. punkts — Pienākums likt atkritumus apstrādāt to īpašniekam vai citām nozīmētajām personām)

text:
               1.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 220/9

      Tiesas (astotā palāta) 2019. gada 2. maija spriedums — Eiropas Komisija/Horvātijas Republika
      (Lieta C-250/18) (1)

      (Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2008/98/EK - Atkritumu apstrāde - 5. panta 1. punkts - Akmens granulāts kas neatbilst jēdzienam “blakusprodukts” - 13. pants - Dalībvalstu pienākums rūpēties par cilvēku veselības un vides aizsardzību - 15. panta 1. punkts - Pienākums likt atkritumus apstrādāt to īpašniekam vai citām nozīmētajām personām)
      (2019/C 220/11)
      Tiesvedības valoda — horvātu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: M. Mataija, F. Thiran un E. Sanfrutos Cano)

         Atbildētāja: Horvātijas Republika (pārstāvji: T. Galli un M. Vidović)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Nekonstatējusi, ka Biljane Donje (Horvātija) poligonā noglabātais akmens granulāts ir atkritumi, nevis blakusprodukts, un ka tas ir jāapsaimnieko kā atkritumi, Horvātijas Republika nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu 5. panta 1. punktā paredzētos pienākumus.
                  Neveikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka Biljane Donje noglabāto atkritumu apsaimniekošana norit, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi, Horvātijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2008/98 13. pantā paredzētos pienākumus.
                  Neveikusi vajadzīgos pasākumus, lai pārliecinātos, ka Biljane Donje poligonā noglabāto atkritumu īpašnieks atkritumu apstrādi veic pats vai uztic to starpniekam vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apstrādi, vai arī privātam vai valsts atkritumu savācējam, Horvātijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punktā paredzētos pienākumus.

                  2)

                  Horvātijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 200, 11.6.2018.


title: Lieta C-25/18: Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Okrazhen sad — Blagoevgrad (Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Brian Andrew Kerr/Pavlo Postnov, Natalia Postnova (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās — Regula (ES) Nr. 1215/2012 — 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Īpašā jurisdikcija lietās, kas attiecas uz līgumiem — Jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem” — Nekustamā īpašuma kopīpašnieku kopsapulces lēmums — Kopīpašnieku pienākums maksāt šajā lēmumā noteiktās gada finanšu iemaksas kopīpašuma budžetā — Tiesvedība, lai panāktu šī pienākuma izpildi — Tiesību akti, kas piemērojami līgumiskām saistībām — Regula (EK) Nr. 593/2008 — 4. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts — Jēdzieni “pakalpojumu sniegšanas līgums” un “līgums, kura priekšmets ir lietu tiesības uz nekustamo īpašumu” — Nekustamā īpašuma kopīpašnieku kopsapulces lēmums par šī īpašuma koplietošanas daļu uzturēšanas izdevumiem)

text:
               8.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 230/11

      Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Okrazhen sad — Blagoevgrad (Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Brian Andrew Kerr/Pavlo Postnov, Natalia Postnova
      (Lieta C-25/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās - Regula (ES) Nr. 1215/2012 - 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Īpašā jurisdikcija lietās, kas attiecas uz līgumiem - Jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem” - Nekustamā īpašuma kopīpašnieku kopsapulces lēmums - Kopīpašnieku pienākums maksāt šajā lēmumā noteiktās gada finanšu iemaksas kopīpašuma budžetā - Tiesvedība, lai panāktu šī pienākuma izpildi - Tiesību akti, kas piemērojami līgumiskām saistībām - Regula (EK) Nr. 593/2008 - 4. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts - Jēdzieni “pakalpojumu sniegšanas līgums” un “līgums, kura priekšmets ir lietu tiesības uz nekustamo īpašumu” - Nekustamā īpašuma kopīpašnieku kopsapulces lēmums par šī īpašuma koplietošanas daļu uzturēšanas izdevumiem)
      (2019/C 230/12)
      Tiesvedības valoda — bulgāru

         Iesniedzējtiesa

         Okrazhen sad — Blagoevgrad

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Brian Andrew Kerr

         Atbildētāji Pavlo Postnov, Natalia Postnova

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka strīds attiecībā uz pienākumu veikt maksājumu, kas izriet no tāda dzīvokļu nekustamā īpašuma kopīpašnieku kopsapulces lēmuma, kurai nav juridiskas personas statusa un kura ir īpaši izveidota ar likumu, lai īstenotu noteiktas tiesības, kas ir pieņemts ar tās biedru vairākumu, taču ir saistošs visiem tās biedriem, ir uzskatāms par tādu, kuram ir piemērojams jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem” šīs tiesību normas izpratnē.

                  2)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I), 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds strīds kā tas, kas tiek izskatīts pamatlietā un kas attiecas uz pienākumu veikt maksājumu, kurš izriet no dzīvokļu nekustamā īpašuma kopīpašnieku kopsapulces lēmuma attiecībā uz šī nekustamā īpašuma koplietošanas daļu uzturēšanas izdevumiem, ir jāuzskata par tādu, kas ir saistīts ar pakalpojumu sniegšanas līgumu šīs tiesību normas izpratnē.

         (1)  OV C 112, 26.3.2018.


title: Lieta C-53/18: Tiesas (otrās palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Antonio Pasquale Mastromartino/Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Finanšu instrumentu tirgi — Direktīva 2004/39/EK — 8., 23., 50. un 51. pants — Piemērošanas joma — Finanšu konsultants, kas pilnvarots ārpus sabiedrības telpām piedāvāt pakalpojumus — Aģents ar apsūdzētā statusu kriminālprocesā — Valsts tiesību aktos paredzēta iespēja noteikt darbības pagaidu aizliegumu — Pamatbrīvības — Pilnībā iekšēja situācija — Nepiemērojamība)

text:
               8.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 230/12

      Tiesas (otrās palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Antonio Pasquale Mastromartino/Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)
      (Lieta C-53/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Finanšu instrumentu tirgi - Direktīva 2004/39/EK - 8., 23., 50. un 51. pants - Piemērošanas joma - Finanšu konsultants, kas pilnvarots ārpus sabiedrības telpām piedāvāt pakalpojumus - Aģents ar apsūdzētā statusu kriminālprocesā - Valsts tiesību aktos paredzēta iespēja noteikt darbības pagaidu aizliegumu - Pamatbrīvības - Pilnībā iekšēja situācija - Nepiemērojamība)
      (2019/C 230/13)
      Tiesvedības valoda — itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Antonio Pasquale Mastromartino

         Atbildētāja: Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/39/EK (2004. gada 21. aprīlis), kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/78/ES (2010. gada 24. novembris), it īpaši tās 8., 23., 50. un 51. pants, LESD 49. un 56. pants, kā arī nediskriminācijas un samērīguma principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie pagaidu aizliegums veikt finanšu konsultanta, kas pilnvarots ārpus sabiedrības telpām piedāvāt pakalpojumus, darbību neietilpst nedz šīs direktīvas, nedz LESD 49. un 56. panta, nedz arī nediskriminācijas un samērīguma principu piemērošanas jomā. Šādos apstākļos nedz šīs direktīvas 8., 23., 50. un 51. pants, nedz LESD 49. un 56. pants, nedz arī nediskriminācijas un samērīguma principi neliedz piemērot šādu aizliegumu.

         (1)  OV C 142, 23.4.2018.


title: Lieta C-127/18: Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Nejvyšší správní soud (Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — A-PACK CZ s.r.o./Odvolací finanční ředitelství (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopējā pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma — Direktīva 2006/112/EK — 90. un 273. pants — Parādnieka pilnīga vai daļēja tādas summas nesamaksāšana, kas ir jāmaksā nodokļa maksātājam par darījumu, par kuru ir maksājams PVN — Nodokļa bāze — Samazinājums — Nodokļu neitralitātes un samērīguma principi)

text:
               8.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 230/12

      Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Nejvyšší správní soud (Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — A-PACK CZ s.r.o./Odvolací finanční ředitelství
      (Lieta C-127/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Kopējā pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma - Direktīva 2006/112/EK - 90. un 273. pants - Parādnieka pilnīga vai daļēja tādas summas nesamaksāšana, kas ir jāmaksā nodokļa maksātājam par darījumu, par kuru ir maksājams PVN - Nodokļa bāze - Samazinājums - Nodokļu neitralitātes un samērīguma principi)
      (2019/C 230/14)
      Tiesvedības valoda — čehu

         Iesniedzējtiesa

         Nejvyšší správní soud

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: A-PACK CZ s.r.o.

         Atbildētāja: Odvolací finanční ředitelství

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 90. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā aplūkotie, kuros ir paredzēts, ka nodokļa maksātājs nevar koriģēt pievienotās vērtības nodokļa (PVN) bāzi gadījumā, ja tā parādnieks pilnībā vai daļēji nav samaksājis summu, kas ir jāmaksā par darījumu, par kuru ir jāmaksā šis nodoklis, ja minētais parādnieks vairs nav PVN maksātājs.

         (1)  OV C 152, 30.4.2018.


title: Lieta C-161/18: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Violeta Villar Láiz/Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS), Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS) (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jomā — Direktīva 79/7/EEK — 4. pants — Jebkādas diskriminācijas dzimuma dēļ aizliegums — Netieša diskriminācija — Nepilns darba laiks — Vecuma pensijas aprēķins)

text:
               8.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 230/13

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Violeta Villar Láiz/Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS), Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)
      (Lieta C-161/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jomā - Direktīva 79/7/EEK - 4. pants - Jebkādas diskriminācijas dzimuma dēļ aizliegums - Netieša diskriminācija - Nepilns darba laiks - Vecuma pensijas aprēķins)
      (2019/C 230/15)
      Tiesvedības valoda — spāņu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Violeta Villar Láiz

         Atbildētājas: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS), Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 79/7 (1978. gada 19. decembris) par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru uz iemaksām balstītas vecuma pensijas summa nepilna darba laika darba ņēmējam tiek aprēķināta, pamatsummu, kas noteikta, balstoties uz faktiski saņemto atalgojumu un faktiski veiktajām iemaksām, reizinot ar procentuālo daļu, kas ir saistīta ar iemaksu laikposma ilgumu, šim laikposmam tiek piemērots samazinošais koeficients, ko veido attiecība starp faktiski nostrādāto nepilna darba laika ilgumu un darba laiku, ko nostrādājis salīdzināms pilna darba laika darba ņēmējs, un tas tiek palielināts, piemērojot koeficientu 1,5, ciktāl minētais tiesiskais regulējums ir īpaši nelabvēlīgs darba ņēmējām sievietēm salīdzinājumā ar darba ņēmējiem vīriešiem.

         (1)  OV C 190, 4.6.2018.


title: Lieta C-194/18: Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Jadran Dodič/Banka Koper, Alta Invest (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālā politika — Uzņēmumu pāreja — Direktīva 2001/23/EK — 1. panta 1. punkts — Piemērošanas joma — Pārejas konstatēšanas kritēriji — Klientu kopuma pāreja — Bankas visu finanšu pakalpojumu kopuma pāreja biržas brokeru sabiedrībai, nepārņemot personālu)

text:
               8.7.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 230/14

      Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 8. maija spriedums (Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Jadran Dodič/Banka Koper, Alta Invest
      (Lieta C-194/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Sociālā politika - Uzņēmumu pāreja - Direktīva 2001/23/EK - 1. panta 1. punkts - Piemērošanas joma - Pārejas konstatēšanas kritēriji - Klientu kopuma pāreja - Bankas visu finanšu pakalpojumu kopuma pāreja biržas brokeru sabiedrībai, nepārņemot personālu)
      (2019/C 230/16)
      Tiesvedības valoda — slovēņu

         Iesniedzējtiesa

         Vrhovno sodišče Republike Slovenije

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Jadran Dodič

         Atbildētājas: Banka Koper, Alta Invest

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 2001/23/EK (2001. gada 12. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka viena uzņēmuma klientu finanšu instrumentu un citu aktīvu pārņemšana, ko sakarā ar šā uzņēmuma darbības izbeigšanu veic otrs uzņēmums atbilstoši saskaņā ar valsts tiesību aktiem obligāti slēdzamam līgumam — pat tad, ja pirmā uzņēmuma klienti var brīvi izvēlēties neuzticēt savu vērtspapīru pārvaldību biržā otrajam uzņēmumam, — var būt uzņēmuma vai tā daļas pāreja, ja ir konstatēta klientu kopuma pārejas esamība; taču to izvērtēt ir iesniedzējtiesas ziņā. Šajā kontekstā ir tā, ka faktiski pārņemtais klientu skaits, pat ja tas ir ļoti liels, pats par sevi nav izšķirošs jautājumā par to, vai darījums ir kvalificējams par “īpašumtiesību pāreju”, un šo kvalificējamību principā neietekmē arī apstāklis, ka pirmais uzņēmums turpina sadarboties ar otro uzņēmumu kā pakļautībā esoša biržas brokeru sabiedrība.

         (1)  OV C 190, 4.6.2018.