title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 21. februārī. # Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd un County Wide Property Investments Ltd pret Commissioners of Customs & Excise. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: VAT and Duties Tribunal, London - Apvienotā Karaliste. # Sestā PVN direktīva - 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts - Saimnieciska darbība - Preču piegāde - Pakalpojumu sniegšana - Ļaunprātīga rīcība - Darījumi, kuru vienīgais mērķis ir panākt fiskālas priekšrocības. # Lieta C-255/02.

text:
      Lieta C‑255/02
      Halifax plc u.c.
      pret
      Commissioners of Customs & Excise
      (VAT and Duties Tribunal, London lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts – Saimnieciskā darbība – Preču piegāde – Pakalpojumu sniegšana – Ļaunprātīga rīcība – Darījumi, kuru vienīgais mērķis ir panākt fiskālas priekšrocības
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 7. aprīlī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 21. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Preču
            piegāde – Pakalpojumu sniegšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts)
      2.     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. pants)
      1.     Darījumi ir uzskatāmi par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu un saimniecisku darbību Sestās direktīvas 77/388 par to,
         kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas grozīta ar Direktīvu 95/7, 2. panta 1. punkta, 4. panta
         1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, ja tie atbilst objektīvajiem kritērijiem, uz kuriem ir
         balstīti šie jēdzieni, pat ja tie ir veikti tikai, lai iegūtu fiskālas priekšrocības, nepastāvot citam saimnieciskam mērķim.

      Jēdzieniem “nodokļa maksātājs” un “saimnieciskā darbība”, kā arī “preču piegāde” un “pakalpojumu sniegšana”, kas definē darījumus,
         kas apliekami ar nodokli saskaņā ar Sesto direktīvu, ir objektīvs raksturs, un tie ir piemērojami neatkarīgi no attiecīgo
         darījumu mērķiem un rezultātiem. Šajā sakarā nodokļu administrācijas pienākums veikt pārbaudi, lai noteiktu nodokļa maksātāja
         nodomu, būtu pretrunā pievienotās vērtības nodokļa kopējās sistēmas mērķiem nodrošināt tiesisko drošību un atvieglot ar pievienotās
         vērtības nodokļa piemērošanu saistītās darbības, ņemot vērā attiecīgā darījuma objektīvo raksturu, izņemot atsevišķus izņēmuma
         gadījumus.

      Kaut arī, protams, šie kritēriji netiek ievēroti nodokļu izkrāpšanas gadījumā, piemēram, viltus deklarāciju veidā vai sastādot
         nepareizus rēķinus, tomēr jautājumam, vai attiecīgā darījuma vienīgais mērķis ir iegūt fiskālu priekšrocību, nav nekādas nozīmes,
         lai noteiktu, vai tā ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana un saimnieciska darbība.

      (sal. ar 55.–57., 59. un 60. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.     Sestā direktīva 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas grozīta ar Direktīvu
         95/7, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas pret nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt priekšnodokli, ja darījumi, kas piešķir
         šādas tiesības, ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību.

      Lai konstatētu ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanu, nepieciešams, pirmkārt, lai par spīti attiecīgo Sestās direktīvas normu un
         šīs direktīvas transponēšanas valsts tiesību aktu nosacījumu formālai piemērošanai attiecīgo darījumu rezultātā tiktu iegūtas
         fiskālas priekšrocības, kuru piešķiršana būtu pretēja šo normu mērķim. Otrkārt, no objektīvo elementu kopuma ir jāizriet,
         ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir fiskālu priekšrocību iegūšana.

      Ļaut nodokļa maksātājiem atskaitīt visu priekšnodokli, kaut arī to parasto komercdarījumu ietvaros neviens darījums, kas atbilst
         Sestās direktīvas nodokļa atskaitīšanas sistēmas normām vai Direktīvu transponējošo valsts tiesību aktiem, neļautu tiem atskaitīt
         minēto pievienotās vērtības nodokli vai arī ļautu atskaitīt tikai kādu tā daļu, būtu pretēji nodokļa neitralitātes principam
         un līdz ar to arī minētās sistēmas mērķim.

      Attiecībā uz otro elementu, ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir fiskālu priekšrocību iegūšana, ir jāatgādina, ka valsts
         tiesai ir jānosaka attiecīgo darījumu saturs un īstā nozīme. To veicot, šī tiesa var ņemt vērā šo darījumu pilnībā mākslīgo
         raksturu, kā arī juridisku, ekonomisku un/vai personisku saistību starp uzņēmējiem, kuri ir iesaistīti nodokļu samazināšanas
         plānā.

      Ja ir konstatēta ļaunprātīga rīcība, tad darījumi, kas to veido, ir jāpārveido tādā veidā, lai atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu,
         ja nebūtu darījumu, kas ir uzskatāmi par ļaunprātīgo rīcību.

      Šajā sakarā nodokļu administrācijai ir tiesības ar atpakaļejošu spēku pieprasīt atmaksāt atskaitītās summas par katru darījumu,
         attiecībā uz kuru tā konstatē, ka atskaitīšanas tiesības ir tikušas ļaunprātīgi izmantotas. Tomēr tai no šīs summas ir arī
         jāatskaita nodokļi, kas bija aprēķināti par veiktajiem darījumiem un ko nodokļa maksātājam ir mākslīgi jāmaksā nodokļu samazināšanas
         plāna ietvaros, un, vajadzības gadījumā, tai ir jāatmaksā pārpalikums. Līdzīgā veidā tai ir jāļauj nodokļa maksātājam, kas,
         nepastāvot darījumiem, kas ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību, būtu pirmās darbības, kas nav uzskatāma par ļaunprātīgu rīcību,
         saņēmējs, atskaitīt priekšnodokli par šo darbību atbilstoši Sestās direktīvas normām, kas attiecas uz atskaitīšanas sistēmu.

      (sal. ar 74., 75., 80., 81., 85., 86., 94.–98. punktu un rezolutīvās daļas 2. un 3. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 21. februārī (*)

      Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts – Saimnieciska darbība – Preču piegāde – Pakalpojumu sniegšana – Ļaunprātīga rīcība – Darījumi, kuru vienīgais mērķis ir panākt fiskālas priekšrocības
      Lieta C‑255/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko VAT and Duties Tribunal, London (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 27. jūnijā un Tiesā reģistrēts 2002. gada 11. jūlijā,
         tiesvedībā

      Halifax plc,

      Leeds Permanent Development Services Ltd,

      County Wide Property Investments Ltd
      pret
      Commissioners of Customs & Excise.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 23. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd un County Wide Property Investments Ltd vārdā – K. P. E. Leisoks [K. P. E. Lasok], QC, un M. Pačets‑Džoiss [M. Patchett‑Joyce], barrister, ko pilnvarojusi S. Gareta [S. Garrett], solicitor,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Dž. Kolinss [J. Collins] un R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāvji, kam palīdz Dž. Pīkoks [J. Peacock], QC, un K. Vajda [C. Vajda], QC, kā arī M. Andžolīni [M. Angiolini], barrister,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un K. Jurgensena‑Mersjē [C. Jurgensen‑Mercier], pārstāvji,

      –       Īrijas vārdā – D. Dž. O’Hagans [D. J. O’Hagan], pārstāvis, kuram palīdz E. M. Kolinss [A. M. Collins], SC,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 7. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
         dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145,
         1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”),
         interpretāciju.

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Halifax plc (turpmāk tekstā – “Halifax”), Leeds Permanent Development Services Ltd (turpmāk tekstā – “Leeds Development”), County Wide Property Investments Ltd (turpmāk tekstā – “County”) un Commissioners of Customs & Excise (turpmāk tekstā – “Commissioners”) par lūgumiem atmaksāt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”) vai atbrīvot no tā, ko Halifax plc Group nodokļu samazināšanas plāna ietvaros iesniedza Leeds Development un County un ko noraidīja Commissioners.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Sestās direktīvas 2. panta 1. punkts nosaka, ka PVN ir jāmaksā par preču piegādi, kā arī pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.

      4       Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu par nodokļu maksātāju uzskata visas personas, kas patstāvīgi veic jebkuru šī
         panta 2. punktā norādītu saimniecisku darbību. “Saimnieciskās darbības” jēdziens minētajā 2. punktā ir definēts kā tāda darbība,
         kas aptver visas ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbības un jo īpaši darbības, kuras ir saistītas ar pastāvīgu
         ķermenisku vai bezķermenisku lietu izmantošanu, lai gūtu no tā ienākumus.

      5       Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu ““[p]reču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu [ķermenisku
         lietu] kā īpašniekam”.

      6       Atbilstoši Sestās direktīvas 6. panta 1. punktam ““Pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde 5. panta
         izpratnē”.

      7       No Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunkta izriet, ka, izņemot dažus tajā minētos izņēmumus, dalībvalstis atbrīvo
         no nodokļa nekustamā īpašuma iznomāšanu vai izīrēšanu. Tomēr no minētās direktīvas 13. panta C daļas a) apakšpunkta izriet,
         ka dalībvalstis var dot nodokļa maksātājiem tiesības izvēlēties maksāt nodokli šādos gadījumos.

      8       Minētās direktīvas 13. panta B daļas d) apakšpunkts paredz, ka dalībvalstis atbrīvo no PVN dažas darbības finanšu pakalpojumu
         jomā.

      9       Šīs direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts paredz, ka:
      “Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas valsts teritorijā maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau
         piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs.”

      10     Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis
         ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta
         pirmā daļa precizē, ka “atskaitāma ir tikai tā pievienotās vērtības nodokļa daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem”.

      11     Atbilstoši šīs normas otrajai daļai “šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs”.
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12     Halifax ir banka. Lielākā daļa no tās sniegtajiem pakalpojumiem ir atbrīvota no PVN. Pamata lietā aplūkoto notikumu laikā tā varēja
         atgūt mazāk par 5 % no priekšnodokļa.

      13     Atbilstoši Halifax iesniegtajiem apsvērumiem, Leeds Development ir nekustamā īpašuma sabiedrība un County ir nekustamā īpašuma un ieguldījumu sabiedrība.

      14     No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Leeds Development un County, kā arī viena cita Halifax plc Group sabiedrība – Halifax Property Investments Ltd (turpmāk tekstā – “Property”), kas bija iesaistīta attiecīgajos darījumos, visas pilnībā ir Halifax meitas uzņēmumi. Leeds Development un County attiecībā uz PVN katra ir reģistrējusies atsevišķi, bet Property  nav reģistrējusies.

      15     Komercdarbības nolūkā Halifax vajadzēja uzbūvēt klientu apkalpošanas pa telefonu centrus (“call centres”) četrās dažādās vietās, proti – Kromakvudā (Cromac Wood) un Dundonaldā (Dundonald) Ziemeļīrijā, Livingstonā (Livingston) Skotijā un Vestbankā (West Bank) Līdsā, Anglijas Ziemeļaustrumos; attiecībā uz šīm vietām Halifax bija noslēgusi nomas līgumu uz aptuveni 125 gadiem, vai arī tai bija pilnīgas īpašumtiesības vai arī pilnīgas lietojuma tiesības.

      16     Vispirms tā 1999. gada 17. decembrī noslēdza līgumu ar Cusp Ltd, neatkarīgu nekustamā īpašuma un būvniecības sabiedrību, par objekta Kromakvudā sakārtošanu. Vēlāk tā izstājās no šī līguma
         ar 2000. gada 28. februāra vienošanos, un tās tiesības un pienākumus pārņēma County.

      17     Laikā no 2000. gada 29. februāra līdz 6. aprīlim Halifax, Leeds Development, County  un Property noslēdza noteiktu skaitu vienošanos par dažādiem objektiem. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šīs darbības notika identiskā
         veidā attiecībā uz visiem objektiem.

      18     Attiecībā uz objektiem Kromakvudā, Dundonaldā un Livingstonā 2000. gada 29. februārī Halifax noslēdza aizdevuma līgumus ar Leeds Development par kopējo summu GBP 59 000 000 apmērā, saskaņā ar kuriem tā piekrita aizdot pietiekami lielas summas, lai Leeds Development varētu iegūt tiesības uz šiem objektiem un tos sakārtot.

      19     Halifax un Leeds Development noslēdza arī līgumu par noteiktu būvdarbu veikšanu minētajos objektos. Šiem būvdarbiem Leeds Development saņēma samaksu no Halifax, kas bija nedaudz lielāka par GBP 120 000, no kuriem gandrīz GBP 20 000 bija PVN. Leeds Development nosūtīja Halifax trīs apmaksātā PVN rēķinus. Turklāt Halifax noslēdza vienu līgumu ar Leeds Development par trīs objektu nomas tiesību piešķiršanu pret samaksu uz 20 gadiem ar iespēju nomniekam pagarināt šo ilgumu līdz 99 gadiem.

      20     2000. gada 29. februārī Leeds Development arī noslēdza līgumu ar County  par objektu sakārtošanu un finansēšanu, saskaņā ar kuru County vajadzēja izpildīt būvdarbus vai organizēt to izpildi Kromakvudā, Dundonaldā un Livingstonā, iekļaujot tos darbus, ko Leeds Development savā vienošanās ar Halifax  bija piekritis izpildīt vai organizēt to izpildi.

      21     Tajā pašā dienā Halifax  izmaksāja Leeds Development pirmo avansa maksājumu no aizdevuma, kā arī samaksu par minētajiem darbiem, kuru kopsumma bija GBP 44 815 000. Šī summa tika
         iemaksāta bankas kontā, kurš tika pārvaldīts atbilstoši Leeds Development norādījumiem. Leeds Development pieprasīja izmaksāt County identisku summu, kurā kā PVN ietilpa vairāk nekā GBP 6 600 000, kā avansa maksājumu par tās vai pēc tās iniciatīvas veiktajiem
         darbiem. Šo darbību attiecīgā banka konstatēja tajā pašā dienā, pēc tam naudas līdzekļi tika uz nakti ielikti depozītā. Tajā
         pašā dienā County izsniedza Leeds Development apmaksātā PVN rēķinu.

      22     2000. gada 29. februāris bija arī pēdējā Leeds Development 2000. gada februāra deklarācijas diena. Tā iesniedza deklarāciju, kurā tā lūdza atmaksāt PVN gandrīz GBP 6 700 000 apmērā.

      23     2000. gada 1. martā pēc Leeds Development rīkojuma uz County vārda atvērtu kontu citā bankā tika pārskaitīti GBP 44 815 000, kā arī uzkrātie procenti.

      24     Saskaņā ar 2000. gada 29. februāra līgumu 2000. gada 6. aprīlī Halifax piešķīra Leeds Development nomas tiesības uz zemes gabaliem Kromakvudā, Dundonaldā un Livingstonā pret kopējo samaksu aptuveni GBP 7 400 000 apmērā,
         katru nomu uzskatot par pakalpojumu, kurš ir atbrīvots no PVN. Šo samaksu veidoja papildu atskaitījumi no summas, kas tika
         piešķirta atbilstoši sākotnējiem aizdevuma līgumiem.

      25     Tajā pašā dienā Leeds Development arī apņēmās pret samaksu nodot visas nomas tiesības Property; šai tiesību nodošanai vajadzēja stāties spēkā pirmajā darba dienā pēc darbu pabeigšanas objektā, un to uzskatīja par darījumu,
         kurš ir atbrīvots no PVN. Samaksa tika aprēķināta pēc formulas, kurai bija jānodrošina Leeds Development kopējā peļņa GBP 180 000 apmērā. Property savukārt apņēmās nodot Halifax  apakšnomā telpas Kromakvudā, Dundonaldā un Livingstonā pret samaksu, kas katrā gadījumā bija jāaprēķina atkarība no cenas,
         ko Property maksāja Leeds Development par nomas tiesību nodošanu, kam pieskaitīja tīro ienākumu. Property no apakšnomas bija jāgūst kopējā peļņa GBP 85 000 apmērā.

      26     Attiecībā uz objektu Vestbankā, Līdsā, 2000. gada 13. martā Halifax  un Leeds Development noslēdza aizdevuma līgumu, kā arī nomas līgumu un noslēdza līgumu par būvdarbiem. Par pirmajiem veiktajiem darbiem Halifax samaksāja summu GBP 41 900 apmērā, no kuras GBP 6 000 bija PVN, un Leeds Development izdeva rēķinu par samaksāto PVN, kas atbilda šai kopējai summai. Saskaņā ar aizdevuma līgumu Halifax veica pirmo avansa maksājumu Leeds Development aptuveni GBP 3 000 000 apmērā.

      27     Tajā pašā dienā Leeds Development  un County noslēdza līgumu par darbu veikšanu un finansēšanu. Leeds Development veica sākotnējo maksājumu County, kas izsniedza rēķinus sakarā ar veiktajiem darbiem par vairāk kā GBP 3 000 000, norādot apmaksāto PVN GBP 455 000 apmērā.
         Savā deklarācijā par 2000. gada martu Leeds Development lūdza atmaksāt priekšnodokli gandrīz GBP 455 000 apmērā.

      28     2000. gada 6. aprīlī Halifax piešķīra Leeds Development nomas tiesības uz zemes gabalu Vestbankā, un starp Leeds Development un Property tika noslēgta vienošanās par minēto tiesību nodošanu pret samaksu. Citā vienošanās Property apņēmās piešķirt apakšnomu Halifax.

      29     Lai izpildītu darbus, kas norādīti dažādās vienošanās ar Leeds Development, County nolīga neatkarīgus uzņēmējus un brīvo profesiju pārstāvjus (turpmāk tekstā – “neatkarīgi būvuzņēmēji”). Iesniedzējtiesa norāda,
         ka vienošanās ar neatkarīgiem būvuzņēmējiem tika noslēgtas dažādos etapos un ka tās zināšanai iesniegtajās vienošanās bija
         pievienotas citas atsevišķas vienošanās, kurās viena no pusēm bija Halifax. Šajās vienošanās Halifax tika garantēta pienākumu izpilde no attiecīgo neatkarīgo būvuzņēmēju puses.

      30     Iesniedzējtiesa norāda, ka fiskālās sekas, kādas bija mēģināts panākt, izmantojot iepriekš minētās vienošanās, bija šādas:
      –       Halifax varētu atskaitīt priekšnodokļa atskaitāmo daļu par darbiem, kas bija paredzēti ar Leeds Development noslēgtajās vienošanās.

      –       Leeds Development varētu par 2000. gada februāra deklarācijas laika posmu atskaitīt PVN, kas bija norādīts County 2000. gada 29. februāra rēķinā, proti – vairāk nekā GBP 6 600 000, un par 2000. gada marta deklarācijas laika posmu atskaitīt
         PVN, kas bija norādīts 2000. gada 13. marta rēķinā, proti – aptuveni GBP 455 000.

      –       County varētu deklarēt visu maksājamo PVN, kas ir norādīts minētajos rēķinos, un atskaitīt priekšnodokli par darbiem, ko veikuši
         neatkarīgie būvuzņēmēji.

      –       Leeds Development 2000. gada 6. aprīļa vienošanās par četru objektu nomas tiesību nodošanu Property būtu darījumi, kas ir atbrīvoti no nodokļa. Tā kā tie attiektos uz citu fiskālo gadu, šie pakalpojumi negrozītu Leeds Development tiesības atgūt priekšnodokli par 2000. gada februāra un marta deklarāciju laika posmu, kurš ietilpst fiskālajā gadā, kas
         noslēdzas 2000. gada 31. martā.

      31     Pēc iesniedzējtiesas domām, lai šāds risinājums darbotos, vajag, lai:
      –       Halifax, Leeds Development  un County attiecībā uz PVN būtu reģistrētas atsevišķi,

      –       visa pirmā fiskālā gada laikā tām Leeds Development darbībām, kurām ir piemērota parastā nodokļa likme, vajadzētu veidot pēc iespējas lielāku daļu no visām Leeds Development darbībām. Tādēļ tādi Leeds Development pakalpojumi kā tiesību uz objektiem nodošana Property, kas ir atbrīvoti no nodokļa, ir jāatliek līdz nākošajam fiskālajam gadam, un

      –       Leeds Development īpašuma tiesības uz objektiem būtu noteiktas tādā veidā, lai neskaitītos kā ražošanas līdzeklis. Pretējā gadījumā šo tiesību
         nodošana Property ietekmētu atskaitīšanas tiesības.

      32     2000. gada 4. un 7. jūlija lēmumos Commissioners noraidīja Leeds Development lūgumu atskaitīt PVN, kā arī County lūgumu atskaitīt PVN, ko tai iesniegtajos rēķinos bija norādījuši neatkarīgie būvuzņēmēji.

      33     Kā to norāda iesniedzējtiesa, Commissioners uzskatīja, ka:

      –       tā kā Leeds Development nav nodevis darbus Halifax, ne arī saņēmis būvniecības pakalpojumus no County, tad šie darījumi nav ņemami vērā PVN sakarā;

      –       kopējā kontekstā analizētas vienošanās norāda, ka Halifax ir saņēmusi būvniecības pakalpojumus no neatkarīgiem būvuzņēmējiem, nevis no Leeds Development. Līdz ar to Halifax varētu atskaitīt PVN par minētajiem darbiem, piemērojot savu parasto atgūšanas likmi.

      34     Halifax, Leeds Development  un County apstrīdēja Commissioners lēmumus VAT and Duties Tribunal, London [Londonas PVN un citu nodokļu tiesa]. Halifax norādīja, ka šo lēmumu rezultātā tika uzskatīts, ka tā ir saņēmusi ar nodokli apliekamus būvniecības pakalpojumus, bet bija
         jāuzskata, ka šie pakalpojumi bija sniegti County. Leeds Development  un County norādīja, ka šie lēmumi bija līdzvērtīgi to lūgumu atgūt vai atskaitīt priekšnodokli noraidījumam.

      35     Halifax, Leeds Development  un County norādīja, ka darbības, kas tika veiktas prasībā minēto vienošanos ietvaros, bija reālas. Ne tikai neatkarīgo būvuzņēmēju
         piegādes vai sniegtie pakalpojumi, bet arī County veiktie būvniecības pakalpojumi un Leeds Development sniegtie būvniecības pakalpojumi un zemes gabalu nodošana atbilda komercinteresēm. Šīm abām sabiedrībām, kā arī Property vajadzēja gūt ienākumus no to dalības attiecīgajās vienošanās. Kaut arī vienošanās tika panāktas, lai iegūtu labvēlīgu fiskālo
         rezultātu, PVN sistēma pieprasīja izrakstīt nodokļa rēķinu katrā darījumā.

      36     Commissioners norādīja, ka, pirmkārt, darījums, kas veikts tikai tādēļ, lai izvairītos no PVN, pats par sevi nav ne “piegāde” vai “pakalpojumu
         sniegšana”, ne arī pasākums “saimnieciskās darbības” ietvaros tādā izpratnē, kādu paredz Sestā direktīva. Šāda interpretācijas
         principa piemērošana nozīmētu, ka Leeds Development saistības pret Halifax nav uzskatāmas par “piegādēm” vai “pakalpojumu sniegšanu”, un tas pats attiecas arī uz County saistībām pret Leeds Development.

      37     Otrkārt, Commissioners apgalvoja, ka atbilstoši vispārējam Kopienu tiesību principam, kas pieprasa novērst tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, nav
         jāņem vērā darījumi, kas veikti ar vienīgo mērķi izvairīties no PVN, bet ir jāpiemēro Sestās direktīvas noteikumi patiesajai
         darījumu nozīmei. Aplūkojot attiecīgos darījumus no jebkura viedokļa, izrādās, ka vienīgi neatkarīgie būvuzņēmēji ir patiešām
         snieguši būvniecības pakalpojumus un tas ir veikts tieši Halifax labā.

      38     2001. gada 5. jūlija lēmumā VAT and Duties Tribunal noraidīja prasības.

      39     Halifax, Leeds Development  un County iesniedza apelācijas sūdzības High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, kas atcēla minēto lēmumu un atkārtoti nosūtīja lietu izskatīšanai VAT and Duties Tribunal.

      40     VAT and Duties Tribunal norāda, ka savā pirmajā 2001. gada 5. jūlija lēmumā tā bija balstījusies uz Sestās direktīvas 4. panta 2. punkta interpretāciju,
         saskaņā ar kuru vajag balstīties uz darījumu objektīvajām pazīmēm, lai secinātu, ka attiecīgie darījumi nav piegādes vai pakalpojumu
         sniegšana PVN sakarā. Šajā reizē tā uzskata, ka ir jālūdz Tiesu sniegt minētās normas interpretāciju.

      41     Turklāt iesniedzējtiesa pirmajā lēmumā bija iztiesājusi pamatprāvu, nepārbaudot, vai attiecīgo darījumu dalībnieki ir pieļāvuši
         “tiesību ļaunprātīgu izmantošanu”. Tā kā šis lēmums bija atcelts, tad bija nepieciešams lūgt arī minētā principa interpretāciju.

      42     Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka no Halifax, Leeds Development  un County vadītāju liecībām izriet, ka pēdējo divu sabiedrību vienīgais mērķis, slēdzot attiecīgos darījumus, bija izvairīties no PVN.
         Citiem vārdiem sakot, Halifax, Leeds Development  un County vēlējās panākt fiskālas priekšrocības, īstenojot mākslīgu izvairīšanās no nodokļu maksāšanas plānu. Šajā sakarā iesniedzējtiesa
         atsaucas uz 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑110/99 Emsland‑Stärke (Recueil, I‑11569. lpp., 53. punkts).

      43     Pastāvot šādiem apstākļiem, VAT and Duties Tribunal, London nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      a)     Vai attiecīgajos apstākļos darījumi,
      i)      ko veikuši dalībnieki, kuru katra vienīgais nolūks ir panākt fiskālas priekšrocības un
      ii)      kuriem nav atsevišķa saimnieciska mērķa,
      PVN sakarā ir piegādes vai pakalpojumi, ko veikuši dalībnieki vai kas ir veikti to labā to saimnieciskās darbības ietvaros?
      b)      Attiecīgajos apstākļos kādi ir elementi, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu piegāžu vai pakalpojumu, ko snieguši neatkarīgie
         būvuzņēmēji, saņēmējus?

      2)      Vai tiesību ļaunprātīgas izmantošanas teorija, kā to ir formulējusi Tiesa, liek noraidīt prasītāju lūgumus atgūt vai atskaitīt
         priekšnodokli, kas izriet no attiecīgo darījumu īstenošanas?”

       Par pirmā jautājuma a) daļu
      44     Pirmā jautājuma a) daļā iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai tādi darījumi kā pamata lietā esošie ir uzskatāmi par preču
         piegādi vai pakalpojumu sniegšanu un saimniecisku darbību Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta,
         5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, ja tie ir veikti tikai, lai iegūtu fiskālas priekšrocības, nepastāvot citam
         saimnieciskam mērķim.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      45     Halifax, Leeds Development  un County norāda, ka atbilstoši Sestās direktīvas sistēmai darījumi, kas ir realizēti, bet kuru vienīgais mērķis ir panākt fiskālas
         priekšrocības un kuriem nav atsevišķa saimnieciska mērķa, PVN sakarā ir piegādes vai pakalpojumi, ko veikuši dalībnieki vai
         kas ir veikti to labā to saimnieciskās darbības ietvaros.

      46     Apvienotās Karalistes un Īrijas valdības apgalvo, ka darījumi, kurus, pirmkārt, ir veikuši dalībnieki, kuru katra vienīgais
         nolūks ir panākt fiskālas priekšrocības un, otrkārt, kuriem nav atsevišķa saimnieciska mērķa, nav piegādes vai pakalpojumi,
         ko veikuši dalībnieki to saimnieciskās darbības ietvaros.

      47     Komisija uzskata, ka darījuma realizācijas mērķim nav nozīmes Sestās direktīvas 2. panta sakarā.
       Tiesas vērtējums
      48     Vispirms ir jāatgādina, ka Sestā direktīva izveido kopējo PVN sistēmu, kas balstīta uz vienotu ar nodokli apliekamo darbību
         definīciju (skat. it īpaši 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑305/01 MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, Recueil, I‑6729. lpp., 38. punkts).

      49     Šajā sakarā Sestā direktīva nosaka ļoti plašu PVN piemērošanas jomu, 2. pantā, kas attiecas uz ar nodokli apliekamiem darījumiem,
         papildus preču importēšanai paredzot preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā
         veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.

      50     Pirmkārt, runājot par jēdzienu “preču piegāde”, Sestās direktīvas 5. panta 1. punktā ir precizēts, ka preču piegāde nozīmē
         tiesību nodošanu rīkoties ar ķermenisku lietu kā īpašniekam.

      51     No Tiesas judikatūras izriet, ka šis jēdziens ietver visus darījumus, ar kuriem viena persona nodod ķermenisku lietu otrai
         personai, dodot tai tiesības to faktiski izmantot tā, it kā šī pēdējā minētā persona būtu šīs lietas īpašnieks (skat. it īpaši
         1990. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑320/88 Shipping and Forwarding Enterprise Safe, Recueil, I‑285. lpp., 7. punkts, un 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑25/03 HE, Krājums, I‑3123. lpp., 64. punkts).

      52     Attiecībā uz jēdzienu “pakalpojumu sniegšana” no Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta izriet, ka tajā ietilpst jebkurš darījums,
         kas nav preču piegāde 5. panta izpratnē.

      53     Saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 1. punktu nodokļa maksātāji ir visas personas, kas patstāvīgi veic saimniecisku darbību,
         neatkarīgi no šīs darbības mērķiem un rezultātiem.

      54     Jēdziens “saimnieciskā darbība” Sestās direktīvas 4. panta 2. punktā ir definēts kā tāds, kas aptver “visas” ražotāju, tirgotāju
         vai pakalpojumu sniedzēju darbības, un saskaņā ar judikatūru tas aptver visus ražošanas, izplatīšanas un pakalpojumu sniegšanas
         posmus (skat. it īpaši 1990. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑186/89 Van Tiem, Recueil, I‑4363. lpp., 17. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, 42. punkts).

      55     Kā Tiesa konstatējusi 2000. gada 12. septembra sprieduma lietā C‑260/98 Komisija/Grieķija (Recueil, I‑6537. lpp.) 26. punktā, jēdzienu “nodokļa maksātājs” un “saimnieciskā darbība” definīciju analīze atklāj, ka jēdziena
         “saimnieciskā darbība” piemērošanas joma ir ļoti plaša un tam ir objektīvs raksturs tādējādi, ka darbība tiek izskatīta pati
         par sevi, neatkarīgi no tās mērķiem vai rezultātiem (skat. arī 1987. gada 26. marta spriedumu lietā 235/85 Komisija/Nīderlande,
         Recueil, 1471. lpp., 8. punkts; kā arī šajā sakarā 1985. gada 14. februāra spriedumu lietā 268/83 Rompelman, Recueil, 655. lpp., 19. punkts, un 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑497/01 Zita Modes, Recueil, I‑14393. lpp., 38. punkts).

      56     Faktiski no minētās analīzes, kā arī no jēdzienu “preču piegāde” un “pakalpojumu sniegšana” analīzes izriet, ka šiem jēdzieniem,
         kas definē darījumus, kas apliekami ar nodokli saskaņā ar Sesto direktīvu, ir objektīvs raksturs un ka tie ir piemērojami
         neatkarīgi no attiecīgo darījumu mērķiem un rezultātiem (skat. šajā sakarā 2006. gada 12. janvāra spriedumu apvienotajās lietās
         C‑354/03, C‑355/03 un C‑484/03 Optigen  u.c., Krājums, I‑483. lpp., 44. punkts).

      57     Kā Tiesa ir konstatējusi 1995. gada 6. aprīļa sprieduma lietā C‑4/94 BLP Group (Recueil, I‑983. lpp.) 24. punktā, nodokļu administrācijas pienākums veikt pārbaudi, lai noteiktu nodokļa maksātāja nodomu, būtu pretrunā
         PVN kopējās sistēmas mērķiem nodrošināt tiesisko drošību un atvieglot ar PVN piemērošanu saistītās darbības, ņemot vērā attiecīgā
         darījuma objektīvo raksturu, izņemot atsevišķus izņēmuma gadījumus.

      58     No tā izriet, ka tādi darījumi kā pamata lietā esošie ir preču piegādes vai pakalpojumu sniegšana un saimnieciska darbība
         Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, ja tie
         atbilst objektīvajiem kritērijiem, uz kuriem ir balstīti šie jēdzieni.

      59     Protams, šie kritēriji netiek ievēroti nodokļu izkrāpšanas gadījumā, piemēram, viltus deklarāciju veidā vai sastādot nepareizus
         rēķinus. Tomēr jautājumam, vai attiecīgā darījuma vienīgais mērķis ir iegūt fiskālu priekšrocību, nav nekādas nozīmes, lai
         noteiktu, vai tā ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana un saimnieciska darbība.

      60     Līdz ar to uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu ir jāatbild, ka tādi darījumi kā pamata lietā esošie ir uzskatāmi par preču piegādi
         vai pakalpojumu sniegšanu un saimniecisku darbību Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta
         1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, ja tie atbilst objektīvajiem kritērijiem, uz kuriem ir balstīti šie jēdzieni, pat
         ja tie ir veikti tikai, lai iegūtu fiskālas priekšrocības, nepastāvot citam saimnieciskam mērķim.

       Par otro jautājumu
      61     Otrajā jautājumā, kas ir jāizskata pirms pirmā jautājuma b) daļas, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Sestā direktīva
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas pret nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt priekšnodokli, ja darījumi, kas piešķir
         šādas tiesības, ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      62     Halifax, Leeds Development  un County uzskata, ka PVN sistēmas kontekstā Kopienu tiesībās nepastāv tiesību ļaunprātīgas izmantošanas teorija, ko dalībvalstu nodokļu
         iestādes varētu izmantot pret privātpersonām, lai noraidītu to lūgumus atmaksāt vai atskaitīt priekšnodokli.

      63     Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas princips ir Kopienu tiesību vispārējs princips
         un tas aizliedz nodokļa maksātājam atskaitīt PVN saskaņā ar Sestās direktīvas 17. pantu un visa veida piemērojamiem valstu
         tiesību aktiem, kas transponē šo pantu, ja no atskaitīšanas lūguma izriet, ka Sestajā direktīvā noteiktie PVN mērķi nav sasniegti
         un ka nodokļa maksātājs mākslīgi rada apstākļus, kas pamato atskaitīšanas lūgumu.

      64     Francijas valdība norāda, ka Kopienu tiesības, ļaujot dalībvalstij veikt pasākumus, lai novērstu to, ka, izmantojot EK līgumā
         radītās priekšrocības, daži tās pilsoņi varētu ļaunprātīgi vai krāpnieciski izmantot Kopienu normas, neiestājas pret to, ka
         dalībvalsts nepiešķir atskaitījuma tiesības nodokļa maksātājam vai savstarpēji saistītu nodokļa maksātāju grupai, kas ir veikuši
         pilnība mākslīgus darījumus, lai tikai panāktu PVN atmaksāšanu, kas tiem nepienākas.

      65     Īrija apgalvo, ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas teorija, kā to ir formulējusi Tiesa, ļauj nodokļu iestādēm noraidīt prasītāju
         lūgumus atgūt vai atskaitīt priekšnodokli, kas izriet no tādu darījumu īstenošanas kā pamata lietā esošie.

      66     Komisija uzskata – ja nodokļu maksātājs vai savstarpēji saistītu nodokļu maksātāju grupa iesaistās vairākos darījumos, kas
         kopumā rada mākslīgu situāciju, kuras vienīgais mērķis ir radīt vajadzīgos apstākļus priekšnodokļa atgūšanai, šie darījumi
         nav jāņem vērā.

       Tiesas vērtējums
      67     Ievadā ir jākonstatē, ka faktiski problēmas, kas minētas VAT and Duties Tribunal uzdotajos jautājumos, vismaz daļēji ir saistītas ar valsts tiesisko regulējumu, kas ļauj nodokļa maksātājam, kas veic gan
         ar nodokli apliekamus, gan neapliekamus darījumus, vai arī tikai ar nodokli neapliekamus darījumus, nodot nekustamā īpašuma
         nomas tiesības citai vienībai, ko tā kontrolē un kurai ir tiesības izvēlēties maksāt nodokli par šī īpašuma iznomāšanu, un
         tādējādi tā var atskaitīt visu priekšnodokli par būvniecības vai remonta izmaksām.

      68     Neatkarīgi no šī konstatējuma ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lietas dalībnieki nevar balstīties uz Kopienu
         tiesību normām krāpnieciska vai ļaunprātīgā nolūkā (skat. it īpaši 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C‑367/96 Kefalas  u.c., Recueil, I‑2843. lpp., 20. punkts; 2000. gada 23. marta spriedumu lietā C‑373/97 Diamantis, Recueil, I‑1705. lpp., 33. punkts, un 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑32/03 Fini H, Krājums, I‑1599. lpp., 32. punkts).

      69     Kopienu tiesiskā regulējuma piemērošana nav paplašināma tiktāl, lai iekļautu uzņēmēju ļaunprātīgu rīcību, t.i. darījumus,
         kas netiek veikti parastu komercdarījumu ietvaros, bet gan tikai, lai ļaunprātīgi baudītu Kopienu tiesību sniegtās priekšrocības
         (šajā sakarā skat. it īpaši 1977. gada 11. oktobra spriedumu lietā 125/76 Cremer, Recueil, 1593. lpp., 21. punkts; 1993. gada 3. marta spriedumu lietā C‑8/92 General Milk Products, Recueil, I‑779. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Emsland‑Stärke, 51. punkts).

      70     Šis ļaunprātīgas rīcības aizlieguma princips ir piemērojams arī PVN jomā.
      71     Cīņa pret krāpšanu, nodokļu nemaksāšanu un iespējami ļaunprātīgu rīcību ir mērķis, ko atzīst un veicina Sestā direktīva (skat.
         2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑487/01 un C‑7/02 Gemeente Leusden  un Holin Groep, Recueil, I‑5337. lpp., 76. punkts).

      72     Tomēr, kā to Tiesa ir atgādinājusi vairākas reizes, Kopienu tiesību aktiem ir jābūt arī precīziem un to piemērošanai ir jābūt
         paredzamai lietas dalībniekiem (skat. it īpaši 2001. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑301/97 Nīderlande/Padome, Recueil, I‑8853. lpp., 43. punkts). Šī tiesiskās drošības prasība ir īpaši stingri jāievēro, kad iet runa par tiesisko regulējumu,
         kas var paredzēt finansiālas saistības, lai ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tiem uzlikto saistību apjomu (skat.
         it īpaši 1987. gada 15. decembra spriedumu lietā 326/85 Nīderlande/Komisija, Recueil, 5091. lpp., 24. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑17/01 Sudholz, Recueil, I‑4243. lpp., 34. punkts).

      73     Turklāt no judikatūras izriet, ka uzņēmēja izvēle starp ar nodokli neapliekamiem un apliekamiem darījumiem var balstīties
         uz elementu kopumu, tostarp uz fiskāliem apsvērumiem, kas saistīti ar PVN objektīvo režīmu (skat. it īpaši iepriekš minēto
         spriedumu lietā BLP Group, 22. punkts, un 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑108/99 Cantor Fitzgerald International, Recueil, I‑7257. lpp., 33. punkts). Kad nodokļa maksātājam ir izvēle starp diviem darījumiem, Sestā direktīva tam nepieprasa izvēlēties
         to, kurš paredz augstākas PVN summas samaksu. Gluži pretēji, kā to norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 85. punktā, nodokļa
         maksātājam ir tiesības izvēlēties tādu savas darbības struktūru, kas tam ļauj samazināt savu nodokļu parādu.

      74     Ņemot vērā šos apsvērumus, lai PVN jomā konstatētu ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanu, nepieciešams, pirmkārt, lai, par spīti
         attiecīgo Sestās direktīvas normu un šīs direktīvas transponēšanas valsts tiesību aktu nosacījumu formālai piemērošanai, attiecīgo
         darījumu rezultātā tiktu iegūtas fiskālas priekšrocības, kuru piešķiršana būtu pretēja šīm normām.

      75     No otras puses, no objektīvo elementu kopuma ir jāizriet, ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir fiskālu priekšrocību iegūšana.
         Kā to ir precizējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 89. punktā, ļaunprātīgas rīcības aizliegumam nav nozīmes, ja attiecīgajiem
         darījumiem var būt cits izskaidrojums nekā tikai fiskālu priekšrocību iegūšana.

      76     Iesniedzējtiesai piekrīt pārbaudīt, vai atbilstoši valsts tiesību noteikumiem par pierādījumiem – ciktāl ar to netiek ietekmēta
         Kopienu tiesību efektivitāte – pamata prāvā ir iestājušies faktiskie šādas ļaunprātīgas darbības priekšnosacījumi (skat. 2005. gada
         21. jūlija spriedumu lietā C‑515/03 Eichsfelder Schalchtbetrieb, Krājums, I‑7355. lpp., 40. punkts).

      77     Tomēr Tiesa, lemjot sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var vajadzības gadījumā sniegt precizējumus, lai palīdzētu
         valsts tiesai vadīties tās interpretācijā (skat. it īpaši 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑79/01 Payroll u.c., Recueil, I‑8923. lpp., 29. punkts).

      78     Šajā sakarā attiecībā uz Sestajā direktīvā noteikto atskaitījumu sistēmu ir jāatgādina, ka tās mērķis ir pilnībā atvieglot
         uzņēmējam visas saimnieciskās darbības laikā maksājamā vai samaksātā PVN uzlikto nastu. Līdz ar to kopējā PVN sistēma nodrošina
         neitralitāti visas saimnieciskās darbības aplikšanā ar nodokli, neatkarīgi no šīs darbības mērķiem vai rezultātiem, ar nosacījumu,
         ka minētā saimnieciskā darbība kā tāda ir principā apliekama ar PVN (skat. šajā sakarā 2001. gada 22. februāra spriedumu lietā
         C‑408/98 Abbey National, Recueil, I‑1361. lpp., 24. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Zita Modes, 38. punkts).

      79     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru 2. pants Padomes 1967. gada 11. aprīļa Pirmajā direktīvā 67/227/EEK par dalībvalstu tiesību
         aktu par apgrozījuma nodokļiem saskaņošanu (OV 1967, 71, 1301. lpp., turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”) un Sestās direktīvas
         17. panta 2., 3. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka principā, lai nodokļa maksātājam atzītu tiesības uz priekšnodokļa
         atskaitīšanu un noteiktu šo tiesību apjomu, ir nepieciešama tiešas un tūlītējas saistības esamība starp konkrētu sākotnēji
         veiktu darījumu un vienu vai vairākiem vēlāk veiktiem darījumiem, kas piešķir atskaitīšanas tiesības (2000. gada 8. jūnija
         spriedums lietā C‑98/98 Midland Bank, Recueil, I‑4177. lpp., 24. punkts, iepriekš minētais spriedums lietā Abbey National, 26. punkts, un 2001. gada 27. septembra spriedums lietā C‑16/00 Cibo Participations, Recueil, I‑6663. lpp., 29. punkts).

      80     Ļaut nodokļa maksātājiem atskaitīt visu priekšnodokli, kaut arī to parasto komercdarījumu ietvaros neviens darījums, kas atbilst
         Sestās direktīvas nodokļa atskaitīšanas sistēmas normām vai Direktīvu transponējošo valsts tiesību aktiem, neļautu tiem atskaitīt
         minēto PVN vai arī ļautu atskaitīt tikai kādu tā daļu, būtu pretēji nodokļa neitralitātes principam un līdz ar to arī minētās
         sistēmas mērķim.

      81     Attiecībā uz otro elementu, ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir fiskālu priekšrocību iegūšana, ir jāatgādina, ka valsts
         tiesai ir jānosaka attiecīgo darījumu saturs un īstā nozīme. To veicot, šī tiesa var ņemt vērā šo darījumu pilnībā mākslīgo
         raksturu, kā arī juridisku, ekonomisku un/vai personisku saistību starp uzņēmējiem, kuri ir iesaistīti nodokļu samazināšanas
         plānā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Emsland‑Stärke, 58. punkts).

      82     Katrā ziņā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka VAT and Duties Tribunal uzskata, ka attiecīgo darījumu vienīgais mērķis bija fiskālu priekšrocību iegūšana.

      83     Visbeidzot ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 17. un turpmākajos pantos paredzētās tiesības uz atskaitījumu ir neatņemama
         PVN sistēmas sastāvdaļa, ko principā nevar ierobežot. Šī sistēma iedarbojas nekavējoties attiecībā uz visu par iepriekš veiktajiem
         darījumiem samaksāto nodokli (skat. it īpaši 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑62/93 BP Soupergaz, Recueil, I‑1883. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 43. punkts).

      84     Tomēr, kā Tiesa jau to ir norādījusi, radušās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu saglabājas tikai tad, ja nepastāv krāpnieciska
         vai ļaunprātīga rīcība, kā arī ievērojot iespējamu koriģēšanu atbilstoši Sestās direktīvas 20. pantā paredzētajiem nosacījumiem
         (skat. it īpaši 2000. gada 8. jūnija spriedumus lietā C‑400/98 Breitsohl, Recueil, I‑4321. lpp., 41. punkts, un lietā C‑396/98 Schlossstraße, Recueil, I‑4279. lpp., 42. punkts).

      85     Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Sestā direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas pret nodokļa maksātāja
         tiesībām atskaitīt priekšnodokli, ja darījumi, kas piešķir šādas tiesības, ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību.

      86     Lai konstatētu ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanu, nepieciešams, pirmkārt, lai, par spīti attiecīgo Sestās direktīvas normu
         un šīs direktīvas transponēšanas valsts tiesību aktu nosacījumu formālai piemērošanai, attiecīgo darījumu rezultātā tiktu
         iegūtas fiskālas priekšrocības, kuru piešķiršana būtu pretēja šo normu mērķim. Otrkārt, no objektīvo elementu kopuma ir jāizriet,
         ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir fiskālu priekšrocību iegūšana.

       Par pirmā jautājuma b) daļu
      87     Ievērojot atbildes, kas ir sniegtas uz pirmā jautājuma a) daļu un otro jautājumu, pirmā jautājuma b) daļa ir jāsaprot tādējādi,
         ka iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, kādos apstākļos PVN var tikt atgūts, ja ir konstatēta ļaunprātīga rīcība.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      88     Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka ir jāizskata apstākļi, kas norāda uz patieso ekonomisko pamatojumu un nosaka, vai
         Sestās direktīvas mērķi ir sasniegti.

      89     Pamata lietā šos apstākļus ir konstatējusi VAT and Duties Tribunal savā pirmajā lēmumā, proti:

      a)      Halifax šajos darījumos bija pasūtītājs;

      b)      Halifax apņēmās finansēt šos darījumus bez procentiem;

      c)      Halifax vienmēr ir saglabājis šo objektu valdījuma tiesības, līdz ar to tas tieši gūst priekšrocības, kas izriet no būvdarbiem;

      d)      Halifax bija tiešas līgumiskas saiknes ar neatkarīgajiem būvuzņēmējiem garantiju veidā; un

      e)      ne County,  ne Leeds Development nav būtisku īpašumtiesību.

      Šie apstākļi liek secināt, ka Halifax ir neatkarīgo būvuzņēmēju sniegto pakalpojumu saņēmējs un tas noved pie rezultāta, kas atbilst Sestās direktīvas mērķiem.

       Tiesas vērtējums
      90     Ievadā ir jākonstatē, ka neviena Sestās direktīvas norma neattiecas uz PVN iekasēšanu. Minētā direktīva tikai tās 20. pantā
         paredz nosacījumus, kas jāievēro, lai priekšnodokļa koriģēšanu varētu veikt preču piegāžu vai pakalpojumu saņēmēja līmenī
         (skat. 2004. gada 3. marta rīkojumu lietā C‑395/02 Transport Service, Recueil, I‑1991. lpp., 27. punkts).

      91     Līdz ar to principā dalībvalstīm ir jānosaka nosacījumi, kad nodokļu iestādes a posteriori var iekasēt PVN, tomēr nepārsniedzot Kopienu tiesībās noteiktos ierobežojumus (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Transport Service, 28. punkts).

      92     Tomēr šajā sakarā ir jāatgādina, ka pasākumi, ko dalībvalstis var pieņemt atbilstoši Sestās direktīvas 22. panta 8. punktam,
         lai pareizi iekasētu nodokļus un novērstu krāpšanu, nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Gabalfrisa  u.c., 52. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Transport Service, 29. punkts). Tātad tos nedrīkst izmantot tādā veidā, ka tie ietekmētu PVN neitralitāti, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips,
         ko ievieš Kopienas tiesību akti šajā jomā (skat. 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑454/98 Schmeink & Cofreth un Strobel, Recueil, I‑6973. lpp., 59. punkts).

      93     Turklāt ir jāatgādina, ka ļaunprātīgas rīcības konstatēšana nedrīkst izraisīt sankcijas piemērošanu, attiecībā uz kuru ir
         nepieciešams skaidrs un viennozīmīgs juridiskais pamats, bet gan rada pienākumu veikt atmaksāšanu, jo šāda konstatējuma vienkāršās
         sekas ir tādas, ka pilnībā vai daļēji tiek padarīti nepamatoti priekšnodokļa atskaitījumi (skat. šajā sakarā iepriekš minēto
         spriedumu lietā  Emsland Stärke, 56. punkts).

      94     No tā izriet, ka darījumi, kas veido ļaunprātīgu rīcību, ir jāpārveido tādā veidā, lai atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu,
         ja nebūtu darījumu, kas ir uzskatāmi par minēto ļaunprātīgo rīcību.

      95     Šajā sakarā nodokļu administrācijai ir tiesības ar atpakaļejošu spēku pieprasīt atmaksāt atskaitītās summas par katru darījumu,
         attiecībā uz kuru tā konstatē, ka atskaitīšanas tiesības ir tikušas ļaunprātīgi izmantotas (iepriekš minētais spriedums lietā
         Fini H, 33. punkts).

      96     Tomēr tai no šīs summas ir arī jāatskaita nodokļi, kas bija aprēķināti par veiktajiem darījumiem un kas nodokļa maksātājam
         ir mākslīgi jāmaksā nodokļu samazināšanas plāna ietvaros, un, vajadzības gadījumā, tai ir jāatmaksā pārpalikums.

      97     Līdzīgā veidā tai ir jāļauj nodokļa maksātājam, kas, nepastāvot darījumiem, kas ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību, būtu
         pirmās darbības, kas nav uzskatāma par ļaunprātīgu rīcību, saņēmējs, atskaitīt priekšnodokli par šo darbību atbilstoši Sestās
         direktīvas normām, kas attiecas uz atskaitīšanas sistēmu.

      98     No tā izriet, ka uz pirmā jautājuma b) daļu ir jāatbild, ka, ja ir konstatēta ļaunprātīga rīcība, tad darījumi, kas to veido,
         ir jāpārveido tādā veidā, lai atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu, ja nebūtu darījumu, kas ir uzskatāmi par ļaunprātīgo rīcību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      99     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      tādi darījumi kā pamata lietā esošie ir uzskatāmi par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu un saimniecisku darbību Padomes
            1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
            – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu
            95/7/EK, 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, ja tie atbilst objektīvajiem
            kritērijiem, uz kuriem ir balstīti šie jēdzieni, pat ja tie ir veikti tikai, lai iegūtu fiskālas priekšrocības, nepastāvot
            citam saimnieciskam mērķim;
      2)      Sestā direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas pret nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt priekšnodokli, ja darījumi,
            kas piešķir šādas tiesības, ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību.
      Lai konstatētu ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanu, nepieciešams, pirmkārt, lai, par spīti attiecīgo Sestās direktīvas normu
            un šīs direktīvas transponēšanas valsts tiesību aktu nosacījumu formālai piemērošanai, attiecīgo darījumu rezultātā tiktu
            iegūtas fiskālas priekšrocības, kuru piešķiršana būtu pretēja šo normu mērķim. Otrkārt, no objektīvo elementu kopuma ir jāizriet,
            ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir fiskālu priekšrocību iegūšana;
      3)      ja ir konstatēta ļaunprātīga rīcība, tad darījumi, kas to veido, ir jāpārveido tādā veidā, lai atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu,
            ja nebūtu darījumu, kas ir uzskatāmi par ļaunprātīgo rīcību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1980. gada 10. jūlijā. # Amministrazione delle finanze dello Stato pret Ariete SpA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte d'appello di Torino - Itālija. # Nepamatotu maksājumu atgūšana. # Lieta 811/79.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1994. gada 14.jūlijā. # Rustica Semences SA pret Finanzamt Kehl. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vācija. # Regula (EEK) Nr. 855/84. # Lieta C-438/92.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2002. gada 4.jūlijā. # Arne Mathisen AS pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-340/99.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 6. oktobrī.#Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – 1. panta 2. punkts un 3. panta 1. punkta pirmā daļa – Eksporta kompensācijas atgūšana – Noilguma termiņš – Termiņa sākums (dies a quo) – Saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība – Kaitējuma rašanās – Turpināts pārkāpums – Vienreizējs pārkāpums.#Lieta C-59/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 6. oktobrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 — Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība — 1. panta 2. punkts un 3. panta 1. punkta pirmā daļa — Eksporta kompensācijas atgūšana — Noilguma termiņš — Termiņa sākums (dies a quo) — Saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība — Kaitējuma rašanās — Turpināts pārkāpums — Vienreizējs pārkāpums”
      Lieta C‑59/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Hamburg (Finanšu tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 13. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 7. februārī, tiesvedībā

            Firma Ernst Kollmer Fleischimport und ‑export

      pret

            Hauptzollamt Hamburg-Jonas.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Firma Ernst Kollmer Fleischimport und ‑export vārdā – D. Ehle, Rechtsanwalt,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. Chalkias un E. Leftheriotou, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Baquero Cruz un P. Rossi, kā arī B. Eggers, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 11. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 1. panta 2. punkta un 3. panta 1. punkta pirmās daļas interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā starp Firma Ernst Kollmer Fleischimport und ‑export un Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hamburgas–Jonas galvenā muitas iestāde, turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par eksporta kompensāciju atlīdzināšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula Nr. 2988/95

               3

               Regulas Nr. 2988/95 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
               2.   “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

               4

               Šīs regulas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
               Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. [..]
               [..]”

               5

               Minētās regulas 4. pants attiecas uz administratīvajiem pasākumiem nepamatoti gūtā labuma atgūšanai. Regulas 5. pantā ir paredzēta iespēja piemērot administratīvos sodus saistībā ar tīšiem pārkāpumiem vai pārkāpumiem neuzmanības dēļ.

         Regula (EEK) Nr. 565/80

               6

               Padomes 1980. gada 4. marta Regulas (EEK) Nr. 565/80 par lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju avansa maksājumiem (OV L 62, 5. lpp.) 5. panta 1. punktā – pirms šī regula tika atcelta ar Komisijas 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1713/2006, ar ko atceļ lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju iepriekšēju finansējumu (OV L 321, 11. lpp.), – bija noteikts, ka “summa, kas vienāda ar eksporta kompensāciju, pēc ieinteresētās puses lūguma tiek izmaksāta, tiklīdz produkti vai preces ir bijuši pakļauti muitas noliktavu vai brīvās zonas procedūrai nolūkā tos izvest noteiktā termiņā”.

               7

               Šīs regulas 6. pantā bija paredzēts:
               “Lai varētu gūt labumu no šajā regulā paredzētajiem noteikumiem, iesniedz nodrošinājumu, kas garantē samaksātajai summai vienlīdzīgas summas, kā arī papildu summas atmaksāšanu.
               Neierobežojot force majeure gadījumus, šis nodrošinājums tiek atsavināts pilnībā vai daļēji, ja:

                        —

                        atmaksāšana nav izdarīta, jo eksports nav veikts 4. panta 1. punktā vai 5. panta 1. punktā minētajā termiņā,
                        vai

                        —

                        neapstiprinās tiesības uz eksporta kompensāciju vai ir bijušas tiesības uz mazāku kompensāciju.”

         Regula (EEK) Nr. 3665/87

               8

               Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3665/87, ar kuru paredz kopīgus sīki izstrādātus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu lauksaimniecības produktiem (OV L 351, 1. lpp.), 17. panta 1. punktā – pirms minētā regula tika atcelta ar Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulu (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.), – bija noteikts:
               “Produktam divpadsmit mēnešu laikā pēc eksporta deklarācijas pieņemšanas ir nemainītā stāvoklī jābūt importētam uz trešo valsti vai vienu no trešajām valstīm, attiecībā uz kurām kompensācija ir paredzēta [..].” [neoficiāls tulkojums]

               9

               Šīs regulas 18. panta 1. punktā bija noteikts:
               “Izlaišanai patēriņam vajadzīgo muitas formalitāšu nokārtošana apliecināma:

                        a)

                        uzrādot muitas dokumentu vai tā kopiju vai fotokopiju, kuru atbilstību oriģinālam apliecina vai nu oriģināldokumentu apstiprinājusī iestāde, vai ieinteresētās trešās valsts oficiālie dienesti, vai kādas dalībvalsts oficiālie dienesti,
                        vai

                        b)

                        uzrādot muitošanas sertifikātu, kas sagatavots II pielikumā esošajam paraugam atbilstošā veidlapā; šī veidlapa ir aizpildāma vienā vai vairākās Kopienas oficiālajās valodās un valodā, ko lieto attiecīgajā trešajā valstī

                  [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               10

               Ar lēmumiem, kas pieņemti 1992. un 1993. gadā, Hauptzollamt avansa veidā prasītājai pamatlietā piešķīra eksporta kompensācijas pret nodrošinājumu saskaņā ar Regulas Nr. 565/80 5. panta 1. punktu un 6. pantu. Šie avansi attiecās uz vairākām liellopu gaļas kravām, kas tika glabātas noliktavās eksportēšanas nolūkos.

               11

               Ar 1993. gada 10. augusta vēstuli prasītāja pamatlietā Hauptzollamt pārsūtīja muitas deklarāciju Nr. 79/239, kuru 1993. gada 9. martā bija izsnieguši Jordānijas muitas dienesti. Ar šo deklarāciju tika apliecināts, ka Jordānijā ir izlaista patēriņam liellopu gaļas krava, kuru ir eksportējusi prasītāja pamatlietā. Hauptzollamt1996. gada 30. aprīlī un 1998. gada 4. martā atbrīvoja nodrošinājumu, kuru bija sniegusi prasītāja pamatlietā.

               12

               Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) no 1998. gada 28. februāra līdz 14. martam veica pārbaudi, kurā tika konstatēts, ka Jordānijas muitas dienestu izsniegtā muitas deklarācija ir tikusi anulēta pirms ievedmuitas nodokļa iekasēšanas un attiecīgā liellopu gaļas krava patiesībā ir tikusi reeksportēta uz Irāku.

               13

               Ar 1999. gada 23. septembra lēmumu Hauptzollamt uzdeva atgūt summu EUR 103289,89 apmērā. Prasītāja pamatlietā apstrīdēja šo lēmumu par atgūšanu, un rezultātā šī summa ar 2011. gada 26. septembra lēmumu tika samazināta līdz EUR 59545,70. Pārējā daļā šī sūdzība ar 2012. gada 23. janvāra lēmumu tika noraidīta.

               14

               Prasītāja pamatlietā 2012. gada 5. februārī cēla prasību Finanzgericht Hamburg, kurā tā lūdz atcelt trīs iepriekš minētos lēmumus. Tā apgalvo, ka atgūšanas tiesībām ir iestājies noilgums. Tā uzskata, ka, pamatojoties uz Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktu, noilguma termiņš sākas nevis no nodrošinājuma atbrīvošanas, bet no pārkāpuma izdarīšanas brīža. Proti, šīs regulas 1. panta 2. punktā “pārkāpuma” jēdziens esot piesaistīts saimnieciskās darbības subjekta rīcībai vai nolaidībai. Tādējādi, lai noskaidrotu, vai nepamatotu maksājumu atgūšanas prasījumam ir iestājies noilgums, par pamatu esot jāņem datums, kurā tika uzrādīta Jordānijas muitas dienestu izsniegtā muitas deklarācija, proti, 1993. gada 10. augusts.

               15

               Iesniedzējtiesa sliecas uzskatīt, ka noilguma termiņš – neatkarīgi no kaitējuma rašanās brīža – sākas, kad ir notikusi saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kura ir uzskatāma par Savienības tiesību normas pārkāpumu. Šāda interpretācija izrietot no Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta un 3. panta 1. punkta formulējuma. Proti, pirmkārt, šīs regulas 1. panta 2. punkta formulējums liecinot, ka Savienības likumdevējs, kurš šīs tiesību normas redakcijā ir izmantojis vēlējuma izteiksmi, nesaista “pārkāpuma” jēdzienu ar kaitējuma rašanos, jo saimnieciskās darbības subjekta rīcība var būt uzskatāma par pārkāpumu arī tad, ja tā “varētu” kaitēt Savienības budžetam. Otrkārt, no minētās regulas 3. panta 1. punkta pirmās daļas formulējuma, kurā ir norāde uz “pārkāpuma izdarīšanu”, izrietot, ka Savienības likumdevējs ir centies noilguma termiņa sākumu sasaistīt nevis ar pārkāpuma “rašanos”, bet “izdarīšanu”, proti, saimnieciskās darbības subjekta izturēšanos, kura ir uzskatāma par Savienības tiesību normas pārkāpumu.

               16

               Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka gadījumos, kuros Savienības tiesību normas pārkāpums ir atklāts tikai pēc kaitējuma rašanās, jautājums par noilguma termiņa sākumu varētu tikt vērtēts atšķirīgi. Proti, varētu tikt uzskatīts, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktā minētais “pārkāpuma” jēdziens nozīmē divu nosacījumu izpildi, proti, pirmkārt, saimnieciskas darbības subjekta izturēšanos un, otrkārt, tās rezultātā nodarīto kaitējumu.

               17

               Gadījumā, ja Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš sāktos tikai no kaitējuma rašanās datuma, iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai “kaitējums” Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē rodas no brīža, kad tiek samaksāta eksporta kompensācijai atbilstošā avansa summa, vai tikai no datuma, kad eksporta kompensācija tiek piešķirta galīgi, atbrīvojot nodrošinājumu.

               18

               Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai gadījumā, ja Savienības tiesību normas pārkāpums ir atklāts tikai pēc kaitējuma rašanās, priekšnosacījums tam, lai tiktu konstatēts pārkāpums, – kas vajadzīgs, lai sāktos noilguma termiņš saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmo daļu, un kas ir definēts šīs regulas 1. panta 2. punktā, – ir ne tikai saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, bet arī kaitējums Savienības vispārējam budžetam vai tās pārvaldītiem budžetiem un tādējādi noilguma termiņš sākas tikai līdz ar kaitējuma rašanos, vai tomēr šis noilguma termiņš – neatkarīgi no kaitējuma rašanās brīža – sākas jau ar tādu saimnieciskās darbības subjekta rīcību vai nolaidību, kas ir Savienības tiesību normas pārkāpums?

                        2)

                        Vai gadījumā, ja uz pirmo jautājumu atbildams, ka noilguma termiņš nesākas, kamēr nav radies kaitējums:
                        šis “kaitējums” – saistībā ar galīgi piešķirtas eksporta kompensācijas atprasīšanu – Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē rodas jau tad, kad eksportētājam tiek samaksāta eksporta kompensācijai atbilstošā summa Regulas Nr. 565/80 5. panta 1. punkta izpratnē, lai arī vēl nav atbrīvots Regulas Nr. 565/80 6. pantā paredzētais nodrošinājums, vai tomēr kaitējums rodas tikai nodrošinājuma atbrīvošanas vai attiecīgi eksporta kompensācijas galīgās piešķiršanas brīdī?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               19

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos kā pamatlietā, kuros Savienības tiesību normas pārkāpums ir ticis atklāts tikai pēc kaitējuma rašanās, Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkts un 3. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka noilguma termiņš sākas no datuma, kurā Savienības budžetam vai tās pārvaldītajiem budžetiem ticis radīts kaitējums, vai arī, ka šis termiņš – neatkarīgi no minētā datuma – sākas, kad notiek saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas ir uzskatāma par Savienības tiesību pārkāpumu.

               20

               Sākumā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noteikums par četru gadu noilguma termiņu, nepastāvot Savienības nozaru regulējumam vai valsts tiesību aktiem, kuros paredzēts īpašs noilguma regulējums, ir piemērojams pārkāpumiem, ar kuriem tiek apdraudētas Savienības finansiālās intereses (šajā ziņā skat. spriedumu Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, 39. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               21

               Otrkārt, ir jānorāda, ka šajā lietā ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts, kaut arī pamatlieta attiecas uz faktiem, kas ir notikuši 1992. un 1993. gadā. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka šajā tiesību normā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams pārkāpumiem, kas izdarīti pirms šīs regulas stāšanās spēkā (šajā ziņā skat. spriedumu Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., no C‑278/07 līdz C‑280/07, EU:C:2009:38, 34. punkts).

               22

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai noskaidrotu Savienības tiesību normu – šajā gadījumā Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta un 3. panta 1. punkta pirmās daļas – tvērumu, ir jāņem vērā gan to formulējums, gan to konteksts, gan arī to mērķi (spriedums Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir burtiski noteikts, ka lietas noilguma termiņš ir četri gadi no pārkāpuma izdarīšanas brīža. Šīs regulas 1. panta 2. punktā jēdziens “pārkāpums” ir definēts kā Savienības tiesību normas pārkāpums, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības vispārējam budžetam vai tās pārvaldītiem budžetiem.

               24

               Tādējādi pārkāpuma izdarīšanas brīdis, no kura sākas noilguma termiņš, ir tad, kad ir izpildīti divi nosacījumi, proti, saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas ir uzskatāma par Savienības tiesību pārkāpumu, kā arī kaitējums vai iespējams kaitējums Savienības budžetam.

               25

               Tādos apstākļos kā pamatlietā, kuros Savienības tiesību pārkāpums ir ticis atklāts pēc kaitējuma rašanās, noilguma termiņš sākas no pārkāpuma izdarīšanas brīža, proti, no brīža, kad gan notikusi saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas ir uzskatāma par Savienības tiesību pārkāpumu, gan radies kaitējums Savienības budžetam vai tās pārvaldītajiem budžetiem.

               26

               Šāds secinājums atbilst mērķim, kuram paredzēta Regula Nr. 2988/95, ar kuru – kā teikts tās 1. panta 1. punktā – ir domāts aizsargāt Savienības finansiālās intereses. Tādējādi dies a quo ir tā notikuma datumā, kas ir pēdējais, proti, vai nu kaitējuma rašanās datumā, ja kaitējums rodas pēc rīcības vai nolaidības, kura ir uzskatāma par Savienības tiesību pārkāpumu, vai šīs rīcības vai nolaidības datumā, ja attiecīgais labums ir ticis piešķirts pirms minētās rīcības vai nolaidības. Šādi tiek veicināta Savienības finansiālo interešu aizsardzības mērķa sasniegšana.

               27

               Šo secinājumu neliek apšaubīt arī Grieķijas valdības arguments, ka dies a quo ir dienā, kad kompetentās iestādes atklāj pārkāpumu. Proti, šis arguments ir pretrunā Tiesas judikatūrai, kurā noteikts, ka datums, kad valsts iestādes ir uzzinājušas par pārkāpumu, neietekmē noilguma termiņa sākuma brīdi (spriedums Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, 67. punkts).

               28

               Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru administrācijai ir vispārīgs rūpības pienākums, pārbaudot to pašas veikto maksājumu pareizību, ar kuriem tiek apgrūtināts Savienības budžets (spriedums Ze Fu Fleischhandel GmbH un Vion Trading, C‑201/10 un C‑202/10, EU:C:2011:282, 44. punkts). Secināt, ka dies a quo ir dienā, kad tiek atklāts attiecīgais pārkāpums, būtu pretrunā šim rūpības pienākumam.

               29

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkts un 3. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā, kuros Savienības tiesību normas pārkāpums ir ticis atklāts tikai pēc kaitējuma rašanās, noilguma termiņš sākas no brīža, kad gan notikusi saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas ir uzskatāma par Savienības tiesību pārkāpumu, gan radies kaitējums Savienības budžetam vai tās pārvaldītajiem budžetiem.

         Par otro jautājumu

               30

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, kurā brīdī tādos apstākļos kā pamatlietā rodas “kaitējums” Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē.

               31

               Pirms sniegt atbildi uz šo jautājumu, ir jāatgādina pamatlietas faktu hronoloģiskā secība. Vispirms prasītājai pamatlietā 1992. un 1993. gadā saskaņā ar Regulas Nr. 565/80 5. panta 1. punktu avansa veidā tika piešķirta eksporta kompensācijai atbilstoša summa. Pēc tam, 1993. gada 10. augustā, prasītāja pamatlietā uzrādīja Jordānijas muitas dienestu izsniegtu muitas deklarāciju, lai pierādītu, ka ir izpildītas muitas formalitātes saistībā ar izlaišanu patēriņam Jordānijā atbilstoši Regulas Nr. 3665/87 17. panta 3. punktam un 18. panta 1. punktam. Visbeidzot, 1996. gada 30. aprīlī un 1998. gada 4. martā, tika atbrīvots avansa piešķiršanas brīdī atbilstoši Regulas Nr. 565/80 6. pantam sniegtais nodrošinājums.

               32

               Šajos apstākļos “kaitējums” Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē rodas datumā, kurā ir pieņemts lēmums galīgi piešķirt attiecīgo labumu, šajā gadījumā – eksporta kompensācijas. Proti, Savienības budžetam nodarītais kaitējums eksistē tieši no šā brīža. Nevar tikt uzskatīts, ka šis kaitējums pastāvēja pirms datuma, kurā labums tika galīgi piešķirts, jo citādi tiktu atzīts, ka noilguma termiņš, kas piemērojams šā labuma atgūšanai, var sākties jau brīdī, kad šis labums vēl nav piešķirts.

               33

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā kaitējums ir radies, līdzko ir ticis pieņemts lēmums piešķirt eksporta kompensāciju attiecīgajam eksportētājam.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               34

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 1. panta 2. punkts un 3. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā, kuros Savienības tiesību normas pārkāpums ir ticis atklāts tikai pēc kaitējuma rašanās, noilguma termiņš sākas no brīža, kad gan notikusi saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas ir uzskatāma par Savienības tiesību pārkāpumu, gan radies kaitējums Savienības budžetam vai tās pārvaldītajiem budžetiem;

                           2)

                           Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā kaitējums ir radies, kad ir ticis pieņemts lēmums piešķirt eksporta kompensāciju attiecīgajam eksportētājam.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1988. gada 19. janvārī. # Erich Biedermann pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Ierēdnis. # Lieta 2/87.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 5.jūlijā. # Deutsche Lufthansa AG pret ANA - Aeroportos de Portugal SA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto - Portugāle. # Gaisa transports - Lidostas - Lidlauka sniegtie pakalpojumi - Nodevas noteikšana par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību. # Lieta C-181/06.

text:
      Lieta C‑181/06
      Deutsche Lufthansa AG
      pret
      ANA – Aeroportos de Portugal SA
      (Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Gaisa pārvadājumi – Lidostas – Lidlauka sniegtie pakalpojumi – Nodevas noteikšana par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību
      Ģenerāladvokāta Jana Mazaka [Ján Mazák] secinājumi, sniegti 2007. gada 19. aprīlī

      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 5. jūlija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Transports – Gaisa pārvadājumi – Pieeja lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās
      (Padomes Direktīvas 96/67 16. panta 3. punkts un pielikuma 1. punkts)
      Kopienu tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz, ka lidlauka pakalpojumu sniedzējiem lidlauka vadības
         dienestam jāmaksā nodeva par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību, izņemot, ja šajos tiesību aktos paredzētā nodeva
         par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību ir jāmaksā kā atlīdzība par visiem vai daļu no Direktīvas 96/67 par pieeju
         lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās pielikuma 1. punktā noteiktajiem pakalpojumiem un tā nav otrreizēja
         tādu pakalpojumu aplikšana ar nodokli, par kuriem jau atlīdzināts ar citas nodevas vai nodokļa palīdzību. Gadījumā, ja iesniedzējtiesas
         veiktās pārbaudes rezultātā izrādītos, ka nodeva, par kuru ir runa pamata prāvā, ir nodeva par pieeju lidostas objektiem,
         šai tiesai jāpārliecinās, vai attiecīgā nodeva atbilst atbilstības, objektivitātes, atklātuma un nediskriminācijas kritērijiem,
         kā tie ir definēti Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā.

      (sal. ar 29. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 5. jūlijā (*)

      Gaisa pārvadājumi – Lidostas – Lidlauka sniegtie pakalpojumi – Nodevas noteikšana par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību
      Lieta C‑181/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 7. martā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 7. aprīlī, tiesvedībā

      Deutsche Lufthansa AG
      pret
      ANA – Aeroportos de Portugal SA,

      piedaloties
      Ministério Público.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši P. Kūris [P. Kūris] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2007. gada 8. februārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Deutsche Lufthansa AG vārdā – A. Mora Portugals [A. Moura Portugal], advogado,

      –       Portugāles valdības vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes] un M. Ž. Vjegaša [M. J. Viegas], pārstāvji,

      –       Grieķijas valdības vārdā – K. Georgiadis [K. Georgiadis] un Z. Hadzipavlu [Z. Chatzipavlou], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – J. R. Vidāls Puī [J. R. Vidal Puig], S. Noī [S. Noe] un P. Gerra e Andrade [P. Guerra e Andrade], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 19. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1996. gada 15. oktobra Direktīvas 96/67/EK par pieeju
         lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās (OV L 272, 36. lpp.) 6. pantu un 16. panta 3. punktu.

      2       Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp Deutsche Lufthansa AG (turpmāk tekstā – “Lufthansa”) un ANA – Aeroportos de Portugal SA (turpmāk tekstā – “ANA”) par ANA izdoto rīkojumu, ar kuru tiek aprēķinātas un uzliktas nodevas par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Direktīvas 96/67 6. panta 1. punkts noteic:
      “Dalībvalstis saskaņā ar 1. panta noteikumiem veic visus vajadzīgos pasākumus, nodrošinot lidlauka pakalpojumu sniedzējiem
         brīvu pieeju tirgum, lai tie varētu sniegt lidlauka pakalpojumus trešām pusēm.

      Dalībvalstīm ir tiesības pieprasīt to, lai lidlauka pakalpojumu sniedzēji būtu reģistrēti Kopienā.”
      4       Šīs direktīvas 16. panta 3. punktā noteikts:
      “Ja par pieeju lidostas objektiem ir jāmaksā, šo maksu nosaka saskaņā ar atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem
         kritērijiem.”

      5       Šīs direktīvas pielikumā noteikts:
      “1.      Administratīvie pakalpojumi un uzraudzība [administrācija uz zemes un pārraudzība] ietver:
      1.1.      pārstāvību un sakaru pakalpojumus ar vietējām iestādēm vai citām struktūrām, norēķinus lidostas lietotāja vārdā un biroja
         telpu nodrošināšanu tā pārstāvjiem;

      1.2.      kravas kontroli, saziņu un telekomunikācijas;
      1.3.      iekraušanas ierīču apstrādi, uzglabāšanu un pārvaldību;
      1.4.      citus uzraudzīšanas pakalpojumus pirms lidojuma, lidojuma laikā un pēc tā, kā arī citus administratīvus pakalpojumus, ko lūdz
         lidostas lietotājs.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6       1990. gada 21. marta dekrēts‑likums Nr. 102/90 ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1999. gada 26. jūlija dekrētu‑likumu Nr. 280/99
         (Diário da República I, 26.7.1999., A sērija, Nr. 172, 4678. lpp., turpmāk tekstā – “dekrēts‑likums Nr. 280/99”), nosaka nodevas, kādas var tikt
         noteiktas darbībām lidlauku teritorijā, un 18. panta 2. punktā paredz, ka attiecībā uz ANA apsaimniekotajiem publiskajiem lidlaukiem ANA nosaka nodevu par lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem apmēru, iepriekš saņemot Nacionālā civilās aviācijas institūta piekrišanu.

      7       1999. gada 30. jūlija reglamentējošā dekrēta Nr. 12/99 (Diário da República I, 30.7.1999., B sērija, Nr. 176, 4922. lpp.) 3. pantā noteikts:

      “Saskaņā ar 1990. gada 21. marta dekrēta‑likuma Nr. 102/90 17. pantu šī dekrēta‑likuma 18. panta piemērošanai tajā paredzētās
         nodevas atkarībā no veicamo pakalpojumu un darbību rakstura tiek iedalītas šādi:

      a)      transporta nodevas;
      b)      lidlauka sniegto pakalpojumu (“handling”) nodevas;
      c)      telpu izmantošanas nodevas;
      d)      citas komerciāla rakstura nodevas.”
      8       Reglamentējošā dekrēta Nr. 12/999 10. un turpmākajos pantos paredzētas kopskaitā vienpadsmit nodevas par lidlauka sniegtajiem
         pakalpojumiem.

      9       Šī dekrēta 10. pantā noteikts:
      “Nodevas par lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem ir jāmaksā par jebkuru darbību, kas ir daļa no 1999. gada 23. jūlija dekrēta‑likuma
         Nr. 275/99 I pielikuma sarakstā uzskaitītajiem pakalpojumiem, atbilstoši šādiem noteikumiem:

      1)      nodeva par administratīvajiem pakalpojumiem jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem un tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma, piemērojot
         tam noteiktu likmi;

      2)      “pasažieru” nodeva jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem un lidostas vai aerodroma lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus; to nosaka
         attiecībā uz laika periodu vai dienas vai mēneša daļu un pasažieru reģistrācijas sektoru (“check‑in”);

      3)      “bagāžas apstrādes” nodeva jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem un lidostas vai aerodroma lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus;
         to nosaka attiecībā uz laika periodu vai dienas vai mēneša daļu un pasažieru reģistrācijas sektoru (“check‑in”), vai par vienu
         apstrādātās bagāžas vienību;

      4)      “kravas un pasta apstrādes” nodeva jāmaksā:
      a)      lidostas vai aerodroma lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus; to nosaka attiecībā uz pārvadājuma vienību;
      b)      pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma, piemērojot tam noteiktu likmi;
      5)      “perona dienestu” nodeva jāmaksā:
      a)      lidostas vai aerodroma lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus; to nosaka attiecībā uz pārvadājuma vienību;
      b)      pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma, piemērojot tam noteiktu likmi;
      6)      “gaisa kuģa apkopes un tīrīšanas” nodeva jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma, piemērojot
         tam noteiktu likmi;

      7)      “degvielas uzpildes dienesta” nodeva jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma, piemērojot
         tam noteiktu likmi, vai attiecībā uz piegādātās degvielas vai eļļas hektolitru, nepilnus skaitļus noapaļojot uz augšu;

      8)      “gaisa kuģa tehniskās apkopes” nodeva jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma, piemērojot
         tam noteiktu likmi;

      9)      “reisu vadības un gaisa kuģu apkalpes vadības” nodeva jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma,
         piemērojot tam noteiktu likmi;

      10)      nodeva par “transportu uz zemes” jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma, piemērojot tam
         noteiktu likmi;

      11)      “produktu piegādes pakalpojumu” (“catering”) nodeva jāmaksā pakalpojumu sniedzējiem; tā tiek noteikta atkarībā no apgrozījuma,
         piemērojot tam noteiktu likmi.”

      10     Šī dekrēta 11. pantā paredzēts:
      “Atkarībā no izmantošanas perioda, pakalpojumu vienības vai apstrādātās fiziskās vienības no centralizētu lidlauku vai aerodromu
         objektu izmantotājiem par lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem var tikt iekasētas dažāda [lieluma] nodevas.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11     Lufthansa, sabiedrība, kas izveidota saskaņā ar Vācijas likumdošanu un kurai ir filiāle, kas atrodas Lisabonas lidostā Portugālē, ir
         vērsusies tiesā ar prasības pieteikumu, apstrīdot ANA izdoto rīkojumu, ar kuru tiek aprēķinātas un uzliktas nodevas par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību.

      12     ANA piešķīra Lufthansa atļauju sniegt lidlauka pakalpojumus Porto Francisco Sá Carneiro lidostā. Par to Lufthansa bija jāmaksā nodeva PTE 22 164 (vai EUR 110,55) apmērā, ieskaitot pievienotās vērtības nodokli.

      13     Lufthansa valsts tiesā apgalvo, ka ar valsts tiesību normām, proti, reglamentējošā dekrēta Nr. 12/99 10. panta 1. punktu un dekrēta‑likuma
         Nr. 280/99 18. panta 2. punktu, tiek pārkāpta Direktīva 96/67.

      14     Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto [Porto Administratīvā un nodokļu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai naudas summa, kas saskaņā ar reglamentējošā dekrēta Nr. 12/99 10. panta 1. punktu tiek pieprasīta kā nodeva par administratīvajiem
         pakalpojumiem un uzraudzību, ir uzskatāma par maksu, kas noteikta “saskaņā ar atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem
         kritērijiem”, kā to pieprasa Direktīvas 96/67 16. panta 3. punkts?

      2)      Vai prasība samaksāt naudas summu kā nodevu par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību saskaņā ar reglamentējošā dekrēta
         Nr. 12/99 10. panta 1. punktu, dekrēta‑likuma Nr. 280/99 18. panta 2. punktu un citiem noteikumiem, ar kuriem noteikts šīs
         nodevas lielums, ir pretrunā vai nesaderīga ar trešo personu brīvu pieeju lidlauka pakalpojumu sniegšanas tirgum, kas noteikta
         Direktīvas 96/67 6. pantā?

      3)      Vai prasība samaksāt naudas summu kā nodevu par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību saskaņā ar reglamentējošā dekrēta
         Nr. 12/99 10. panta 1. punktu, dekrēta‑likuma Nr. 280/99 18. panta 2. punktu un citiem noteikumiem, ar kuriem noteikts šīs
         nodevas lielums, ir pretrunā vai nesaderīga ar iekšējā tirgus īstenošanu un EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā un 4. pantā
         nostiprinātajiem principiem?

      4)      Vai prasība samaksāt naudas summu kā nodevu par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību saskaņā ar reglamentējošā dekrēta
         Nr. 12/99 10. panta 1. punktu, dekrēta‑likuma Nr. 280/99 18. panta 2. punktu un citiem noteikumiem, ar kuriem noteikts šīs
         nodevas lielums, var tikt uzskatīta par stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta izpratnē?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      15     Ievadā jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 96/67 1. panta 1. punkta c) apakšpunktam un 2. punktam, šo direktīvu, sākot ar
         1999. gada 1. janvāri, piemēro tikai lidostām, kuru gada apgrozījums nav mazāks kā 3 000 000 pasažieru vai 75 000 tonnu kravas
         pārvadājumu vai kuru apgrozījums nav bijis mazāks par diviem miljoniem pasažieru vai 50 000 tonnu kravas pārvadājumu sešu
         mēnešu laikā no iepriekšējā gada 1. aprīļa līdz 1. oktobrim. Sākot ar 2001. gada 1. janvāri, šī direktīva ir piemērojama visām
         lidostām, kuras atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, ir atvērtas komerciālajiem pārvadājumiem un kuru gada apgrozījums nav
         mazāks par diviem miljoniem pasažieru vai 50 000 tonnu kravas pārvadājumu.

      16     Tomēr no iesniedzējtiesas minētajiem faktiem skaidri neizriet, ka Porto lidosta bija sasniegusi iepriekš minētos sliekšņus
         pirms 2005. gada. Ja tas tā nebūtu, šī lidosta ietilptu Direktīvas 96/67 piemērošanas jomā tikai, sākot ar 2006. gada 1. janvāri.
         Savukārt Lufthansa apstrīdētais rīkojums, ar kuru tiek aprēķinātas nodevas, šķiet, attiecas uz 2000. gadu.

      17     Tādējādi iesniedzējtiesai sākumā jāpārliecinās, vai Direktīva 96/67 ir piemērojama pamata prāvas faktiem.
       Par pirmo un otro jautājumu
      18     Ar savu pirmo un otro jautājumu, kas izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 96/67 6. pants
         un 16. panta 3. punkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, kas paredz, ka lidlauka pakalpojumu sniedzējiem
         lidlauka vadības dienestam jāmaksā nodeva par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību.

      19     Tiesa ir secinājusi, ka gan no Direktīvas 96/67 piecpadsmitā apsvēruma, gan no 16. panta 1. un 3. punkta izriet, ka lidostas
         vadības dienestam ir tiesības saņemt samaksu kā atlīdzību par pieeju lidostas objektiem. Ar tiem jāsaprot iekārtas un aprīkojums,
         ko lidosta nodevusi [citu lietotāju] rīcībā. Savukārt Tiesa ir atzinusi, ka šis dienests nevar noteikt nodevu par pieeju lidlauka
         sniegto pakalpojumu tirgum papildus nodevai par lidostas objektu izmantošanu (šajā sakarā skat. 2003. gada 16. oktobra spriedumu
         lietā C‑363/01 Flughafen Hannover-Langenhagen, Recueil, I‑11893. lpp., 37.–40., kā arī 44. un 60. punkts).

      20     Pirmkārt, jāpārbauda, vai tāda nodeva par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību, par kādu ir runa pamata prāvā, ir
         uzskatāma par samaksu kā atlīdzību par pieeju lidostas objektiem.

      21     Portugāles valdība apgalvo, ka apskatāmā nodeva tiek prasīta kā atlīdzība par sabiedriska lidostas, kura atbalsta civilo aviāciju,
         pakalpojuma sniegšanu un par sabiedriskā īpašuma izmantošanu, attiecībā uz kuru ANA jānodrošina, ka tas ir izmantošanai piemērotā stāvoklī.

      22     Tiesas sēdē Portugāles iestādes, pirmkārt, precizēja, ka ar reglamentējošo dekrētu Nr. 12/99 noteiktās nodevas par administratīvajiem
         pakalpojumiem un uzraudzību saturs neatšķiras no Direktīvas 96/67 pielikumā minētās nodevas un katrā ziņā nav otrreizēja tādu
         pakalpojumu aplikšana ar nodokli, kuriem jau piemērota šajā pašā reglamentējošajā dekrētā noteiktā nodeva.

      23     Otrkārt, šīs iestādes pirmo reizi minēja, ka ar sabiedriskā īpašuma izmantošanu jāsaprot ūdens un elektroenerģijas patēriņš,
         kā arī uzkopšanas un drošības dienestu izmaksas.

      24     Šajā sakarā iesniedzējtiesai ir jānovērtē par nodevu, par kuru ir runa pamata prāvā, pretī saņemtie pakalpojumi, ņemot vērā
         Direktīvas 96/67 pielikuma 1. punktā ietverto administratīvo pakalpojumu un uzraudzības definīciju. Tādējādi, ja šī nodeva
         ir jāmaksā par visiem šiem pakalpojumiem vai to daļu un tā nav otrreizēja tādu pakalpojumu aplikšana ar nodokli, par kuriem
         jau atlīdzināts ar citas nodevas vai nodokļa palīdzību, tā var tikt uzskatīta par nodevu par pieeju lidostas objektiem, nevis
         par nodevu par pieeju lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem.

      25     Jebkurā gadījumā, otrkārt, jāpārliecinās, vai nodeva, par kuru ir runa pamata prāvā, atbilst Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā
         noteiktajiem kritērijiem.

      26     Kas attiecas uz atbilstības un objektivitātes kritērijiem, iesniedzējtiesai jāpārliecinās par saiknes pastāvēšanu starp darbības
         izmaksām, kuras rodas ANA, un nodevas apjomu, kas noteikts procentuāli no Lufthansa apgrozījuma Porto Francisco Sá Carneiro lidostā.

      27     Kas attiecas uz atklātuma kritēriju, tas var tikt uzskatīts par izpildītu tikai tad, ja valsts tiesību normās ietverts skaidrs
         ANA sniegto pakalpojumu uzskaitījums un precīzi definēta minētās nodevas aprēķināšanas metode.

      28     Visbeidzot, kas attiecas uz nediskriminācijas principu, tā kā nav strīda, ka nodeva, par kuru ir runa pamata prāvā, jāmaksā
         tikai lidlauka pakalpojumu sniedzējiem, kamēr gan šie pakalpojumu sniedzēji, gan lidlauka lietotāji, kas veic pašpakalpojumus,
         izmanto tos pašus lidostas objektus, ir pilnīgi skaidrs, ka, ja vienīgais šādas atšķirīgās attieksmes pamatojums ir, ka tikai
         šie pakalpojumu sniedzēji gūst peļņu, šī atšķirība ir uzskatāma par diskriminējošu.

      29     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka Kopienu tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko
         regulējumu kā reglamentējošā dekrēta Nr. 12/99 10. panta 1. punktā un dekrēta‑likuma Nr. 280/99 18. panta 2. punktā noteiktais,
         izņemot, ja šajos tiesību aktos paredzētā nodeva par administratīvajiem pakalpojumiem un uzraudzību ir jāmaksā kā atlīdzība
         par visiem vai daļu no Direktīvas 96/67 pielikuma 1. punktā noteiktajiem pakalpojumiem un tā nav otrreizēja tādu pakalpojumu
         aplikšana ar nodokli, par kuriem jau atlīdzināts ar citas nodevas vai nodokļa palīdzību. Gadījumā, ja iesniedzējtiesas veiktās
         pārbaudes rezultātā izrādītos, ka nodeva, par kuru ir runa pamata prāvā, ir nodeva par pieeju lidostas objektiem, šai tiesai
         jāpārliecinās, vai ar attiecīgo nodevu tiek ievēroti atbilstības, objektivitātes, atklātuma un nediskriminācijas kritēriji,
         kā tie definēti Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā.

       Par trešo jautājumu
      30     Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai nodevas, par kuru ir runa pamata prāvā, maksājums ir
         pretrunā EKL 3. un 4. pantam.

      31     Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, ka EKL 3. un 4. pants nosaka jomas un mērķus, uz kuriem attiecas Eiropas Kopienas darbība,
         un neparedz pienākumus dalībvalstīm vai publiskām vai privātām personām (šajā sakarā skat. 2000. gada 3. oktobra spriedumu
         lietā C‑9/99 Échirolles Distribution, Recueil, I‑8207. lpp., 22. punkts). Tā kā šīs darbības ir detalizētas citās EK līguma daļās un Kopienu īstenošanas aktos, tādos kā
         Direktīva 96/67, iesniedzējtiesai jāatbild vienīgi attiecībā uz šo direktīvu.

       Par ceturto jautājumu
      32     Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai prasība samaksāt nodevu, par kuru ir runa pamata prāvā,
         var tikt uzskatīta par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta izpratnē.

      33     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iesniedzējtiesai lēmumā par vēršanos Tiesā ir jānorāda precīzi iemesli, kuru dēļ tā interesējas
         par Kopienu tiesību interpretāciju un uzskata, ka ir jāuzdod Tiesai prejudiciāli jautājumi (skat. 2000. gada 28. jūnija rīkojumu
         lietā C‑116/00 Laguillaumie, Recueil, I‑4979. lpp., 16. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑36/99 Idéal tourisme, Recueil, I‑6049. lpp., 20. punkts). Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesai ir jāsniedz minimāls skaidrojums par to, kāpēc
         tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju, kā arī par saikni, ko tā saskata starp
         šīm normām un prāvā piemērojamām valsts tiesību normām (1995. gada 7. aprīļa rīkojums lietā C‑167/94 Grau Gomis u.c., Recueil, I‑1023. lpp., 9. punkts).

      34     Jāatzīst, ka lēmums lūgt prejudiciālu nolēmumu neatbilst šīm prasībām.
      35     Nav iespējams definēt konkrēto interpretācijas problēmu, ko varētu apskatīt attiecībā uz EKL 82. pantu. Tomēr precizējuma
         nepieciešamība attiecībā uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem it īpaši skar konkurences jomu, ko raksturo faktiski un
         tiesiski sarežģītas situācijas (iepriekš minētais rīkojums lietā Laguillaumie, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

      36     No tā izriet, ka ceturtais Tiesai uzdotais jautājums ir nepieņemams.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      37     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Kopienu tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā 1999. gada 30. jūlija reglamentējošā dekrēta Nr. 12/99 10. panta
            1. punktā un 1990. gada 21. marta dekrēta‑likuma Nr. 102/90 ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1999. gada 26. jūlija dekrētu‑likumu
            Nr. 280/99, 18. panta 2. punktā noteiktais, izņemot, ja šajos tiesību aktos paredzētā nodeva par administratīvajiem pakalpojumiem
            un uzraudzību ir jāmaksā kā atlīdzība par visiem vai daļu no Padomes 1996. gada 15. oktobra Direktīvas 96/67/EK par pieeju
            lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās pielikuma 1. punktā noteiktajiem pakalpojumiem un tā nav otrreizēja
            tādu pakalpojumu aplikšana ar nodokli, par kuriem jau atlīdzināts ar citas nodevas vai nodokļa palīdzību. Gadījumā, ja iesniedzējtiesas
            veiktās pārbaudes rezultātā izrādītos, ka nodeva, par kuru ir runa pamata prāvā, ir nodeva par pieeju lidostas objektiem,
            šai tiesai jāpārliecinās, vai attiecīgā nodeva atbilst atbilstības, objektivitātes, atklātuma un nediskriminācijas kritērijiem,
            kā tie ir definēti Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 28. martā. # Kriminālprocess pret Rafael Ruiz Bernáldez. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Audiencia Provincial de Sevilla - Spānija. # Lieta C-129/94.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1998. gada 29. janvārī. # Willy de Corte pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-62/96.


Tiesas spriedums 1990. gada 20. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta C-62/89.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2014. gada 23. janvārī. # The Sunrider Corporation pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-221/12.