title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 14. septembris.#Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements pret Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#First-tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiešie nodokļi – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Kapitāla brīva aprite – Trasts – Pilnvarotie – Citas juridiskas personas – Jēdziens – Kapitāla pieauguma nodoklis par trastam piederošu mantu pilnvaroto nodokļu rezidences vietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti dēļ – Nodokļa summas noteikšana šīs pārcelšanas brīdī – Nodokļa summas tūlītēja piedziņa – Pamatojums – Samērīgums.#Lieta C-646/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 14. septembrī (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiešie nodokļi – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Kapitāla brīva aprite – Trasts – Pilnvarotie – Citas juridiskas personas – Jēdziens – Kapitāla pieauguma nodoklis par trastam piederošu mantu pilnvaroto nodokļu rezidences vietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti dēļ – Nodokļa summas noteikšana šīs pārcelšanas brīdī – Nodokļa summas tūlītēja piedziņa – Pamatojums – Samērīgums
      Lieta C‑646/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa, Nodokļu palāta, Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 30. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 3. decembrī, tiesvedībā

            Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

      pret

            Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši J. Regans [E. Regan], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] (referents) un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs R. Skjāno [R. Schiano], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 20. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               –

                  Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements vārdā – M. Lemos, barrister, un P. Baker, QC,

               –

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – M. Holt un D. Robertson, kā arī S. Simmons, pārstāvji, kuriem palīdz R. Hill un J. Bremner, barristers,

               –

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               –

               Norvēģijas valdības vārdā – K. B. Moen, kā arī K. E. B. Kloster un J. T. Kaasin, pārstāvji,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Roels un J. Samnadda, pārstāvji,

               –

               EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – C. Zatschler un Ø. Bø, kā arī A. Steinarsdóttir, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2016. gada 21. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 49., 54., 56. un 63. pantu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements (turpmāk tekstā – “Panayi pilnvarotie”) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”) par nodokļa uzlikšanu nerealizētajam kapitāla pieaugumam saistībā ar trastam piederošu mantu tādēļ, ka tā pilnvarotie pārceļ savu dzīvesvietu uz dalībvalsti, kas nav izcelsmes dalībvalsts.

         Atbilstošās Apvienotās Karalistes tiesību normas
      Trasti

               3

               No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka anglosakšu tiesību sistēmas valstīs jēdziens trust principā attiecas uz trīspusēju darījumu, ar kuru trasta dibinātājs nodod mantu personai – pilnvarotajam (trustee) –, lai tas to pārvaldītu saskaņā ar trasta dibināšanas aktu par labu trešajai personai, labuma guvējam. Trasti, kas izveidoti par labu īpašām personām, dažkārt tiek saukti par settlements.

               4

               Trastu raksturo fakts, ka to veidojošās mantas īpašumtiesības ir sadalītas starp juridisko īpašumu un ekonomisko īpašumu, kas pieder, attiecīgi, pilnvarotajam un labuma guvējam.

               5

               Kaut arī trasts ir atzīts likumā un rada tiesiskas sekas, tas nav juridiska persona un darbojas ar sava pilnvarotā starpniecību. Tādējādi manta, kas veido trastu, neietilpst pilnvarotā īpašumā. Pēdējam minētajam ir jāpārvalda šis īpašums kā atsevišķs īpašums, nodalīti no viņa paša īpašuma. Pilnvarotā galvenais pienākums ir ievērot nosacījumus un pienākumus, kas ir noteikti trasta dibināšanas aktā, un tiesības vispār.

         Kapitāla pieauguma aplikšana ar nodokli

               6

                  Taxation of Chargeable Gains Act 1992 (1992. gada Likums par kapitāla pieauguma aplikšanu ar nodokli), redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu norises laikā (turpmāk tekstā – “TCGA”), 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka personai tiek uzlikts kapitāla pieauguma nodoklis par tās iegūto kapitāla pieaugumu finanšu gadā, kurā tā daļēji vai pastāvīgi dzīvo Apvienotajā Karalistē.

               7

               Saskaņā ar TCGA 69. pantu pilnvarotie tiek uzskatīti par “vienotu un pastāvīgu personu grupu”, kas ir atšķirīga no personām, kuras periodiski var būt pilnvarotie. Turklāt šajā pantā ir paredzēts, ka “tiek uzskatīts, ka šīs grupas dzīvesvieta un pastāvīgā dzīvesvieta ir Apvienotajā Karalistē, ja vien trastu vispārējā vadība parasti netiek veikta ārpus Apvienotās Karalistes un pilnvarotie vai to vairākums nedzīvo vai pastāvīgi nedzīvo šajā valstī”.

               8

                  TCGA 80. panta 1.–4. punktā ir noteikts:
               “Pilnvarotie, kas pārtrauc dzīvot Apvienotajā Karalistē
               1)   Šis pants tiek piemērots, ja trasta pilnvarotie jebkādā brīdī (“attiecīgais datums”) pārtrauc dzīvot vai pastāvīgi dzīvot Apvienotajā Karalistē.
               2)   Šī likuma nozīmē tiek uzskatīts, ka pilnvarotajiem

                        a)

                        ir jāpieder definētiem aktīviem tieši pirms attiecīgā datuma, un

                        b)

                        tie nekavējoties ir jāiegūst no jauna

                  par tirgus cenu šajā datumā.
               3)   Ņemot vērā iepriekš minētos 4. un 5. punkta noteikumus, definētie aktīvi ir visi aktīvi, kas veido trasta mantu tieši pirms attiecīgā datuma [..].
               4)   Ja tieši pēc attiecīgā datuma

                        a)

                        pilnvarotie veic komercdarbību Apvienotajā Karalistē ar filiāles vai aģentūras starpniecību un

                        b)

                        aktīvi atrodas Apvienotā Karalistē un tiek vai nu izmantoti saimnieciskajā darbībā vai tai, vai arī tos izmanto vai tur filiāle vai aģentūra,

                  aktīvi, uz kuriem attiecas šis b) punkts, nav definētie aktīvi.”

               9

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar TCGA 87. pantu pilnvaroto, kas nedzīvo vai pastāvīgi nedzīvo Apvienotajā Karalistē, gūtais kapitāla pieaugums tiek pieskaitīts labuma guvējiem, ciktāl pilnvarotie izdara kapitāla maksājumus labuma guvējiem. Šajā pantā ir paredzēts, ka pilnvaroto nerezidentu gūto kapitāla pieaugumu iegrāmato tā, it kā šie pilnvarotie būtu Apvienotās Karalistes rezidenti. Šis kopējais gūtais kapitāla pieaugums tad tiek piešķirts labuma guvējiem, kuri saņem kapitāla maksājumus no pilnvarotajiem. Kapitāla maksājumi tiek noteikti plaši, lai ietvertu lielāko daļu pakalpojumu, ko saņem trasts. Ja labuma guvējs ir Apvienotās Karalistes rezidents un tajā dzīvo, viņš var maksāt kapitāla pieauguma nodokli par kapitāla pieaugumu no kapitāla maksājumiem, kas tam tiek piešķirti.

               10

               Turklāt TCGA 91. pantā ir paredzēts nodokļa summas pieaugums, ja ir nobīde starp kapitāla pieauguma maksājumu, ko izdara pilnvarotie, un to, kad kapitāla maksājumus saņem labuma guvējs.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               11

               Četrus trastus, kas ir pamatlietas priekšmets, 1992. gadā dibināja Panico Panayi (turpmāk tekstā – “Panayi trasti”), Kipras valstspiederīgais, par labu saviem bērniem un citiem viņa ģimenes locekļiem. Viņš pārskaitīja šiem trastiem 40 % no Cambos Entreprises Limited, viņa dibināto uzņēmumu mātesuzņēmuma, akcijām.

               12

               No minēto trastu dibināšanas aktiem izriet, ka ne P. Panayi, ne Panayi k‑dze viņu dzīves laikā nav labuma guvēji. Tomēr P. Panay saglabā tiesības kā pārraudzītājs iecelt trastos jaunus vai papildu pilnvarotos. Savukārt šo pašu trastu labuma guvējiem nav šādu tiesību.

               13

               Tobrīd, kad P. Panayi izveidoja Panayi trastus, gan viņš, gan viņa laulātā sieva un viņu bērni bija Apvienotās Karalistes rezidenti. Sākotnējie Panayi trastu pilnvarotie bija P. Panayi un “trasta sabiedrība”KSL Trustees Limited, kas ir dibināta Apvienotajā Karalistē. 2003. gadā tika pievienota Panayi k‑dze kā papildu pilnvarotā.

               14

               2004. gada sākumā P. Panayi un Panayi k-dze nolēma aizbraukt no Apvienotās Karalistes un atgriezties uz pastāvīgu dzīvi Kiprā. Pirms savas pārcelšanās viņi abi 2004. gada 19. augustā atstāja savas pilnvaroto funkcijas. Lai viņus aizstātu, P. Panayi tajā pašā dienā iecēla trīs jaunus pilnvarotos, kas ir Kipras rezidenti. Savukārt KSL Trustees Limited, sabiedrība, kas ir Apvienotās Karalistes rezidente, saglabāja savas pilnvarotā funkcijas līdz 2005. gada 14. decembrim. Tādējādi 2004. gada 19. augustā lielākā daļa no Panayi trastu pilnvarotajiem pārtrauca būt Apvienotās Karalistes rezidenti.

               15

               2005. gada 19. decembrīPanayi pilnvarotie pārdeva Panayi trastos turētās akcijas un no jauna ieguldīja šīs pārdošanas rezultātā iegūto. 2006. gada 31. janvārī minētie pilnvarotie iesniedza savas nodokļu deklarācijas, kas ietvēra viņu pašnovērtējumu, attiecībā uz katru no Panayi trastiem par 2004./2005. finanšu gadu. Pavadvēstulē nodokļu administrācijai tika sniegti precizējumi par Panayi pilnvaroto izmaiņām un vēlāko šo pilnvaroto akciju cesijas aktu.

               16

               Tā kā šīs deklarācijas neietver atbilstošo pašnovērtējumu attiecībā uz parādu saskaņā ar TCGA 80. pantu, šī administrācija sāka izmeklēšanu. 2010. gada septembrī minētā administrācija attiecībā uz pilnvarotajiem pieņēma lēmumu par nodokļa pārvērtēšanu, jo saskaņā ar šo tiesību normu esot jāmaksā nodoklis. Tādējādi šī pati administrācija uzskatīja, ka fakts, kas radīja šī nodokļa maksāšanas pienākumu, bija jaunu pilnvaroto iecelšana 2004. gada 19. augustā, jo lielākā daļa no Panayi pilnvarotajiem šajā datumā vairs nebija Apvienotās Karalistes rezidenti un tātad tika uzskatīts, ka Panayi trastu administrācija tika pārcelta uz Kipru 2004./2005. finanšu gada laikā. Tādēļ minētā nodokļa termiņš tika noteikts 2006. gada 31. janvārī.

               17

                  Panayi pilnvarotie cēla prasību First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa, Nodokļu palāta, Apvienotā Karaliste), apstrīdot izceļošanas nodokļa uzlikšanas un tā tūlītējas piedziņas, kas paredzēta TCGA 80. pantā, atbilstību Savienības tiesībās noteiktajām brīvas pārvietošanās pamatbrīvībām.

               18

               Savukārt nodokļu administrācija uzskata, ka trasta juridiskā rakstura dēļ, ņemot vērā Anglijas un Velsas tiesības, šajā lietā nav piemērojama neviena no pārvietošanās brīvībām. Gadījumā, ja kāda no šīm brīvībām tiktu uzskatīta par piemērojamu, šī administrācija pieņem, ka izceļošanas nodokļa tūlītēja piedziņa būtu ierobežojums a priori, bet tas tomēr būtu pamatots un samērīgs.

               19

               Iesniedzējtiesa apgalvo, ka, ja pilnvarotie būtu saglabājuši savu Apvienotās Karalistes rezidentu statusu, viņu 2005. gada 19. decembrī īstenotā trastam piederošo akciju pārdošana būtu no tā gūtā kapitāla pieauguma iekasēšanas gadījums. Šis nodoklis būtu maksājams 2007. gada 31. janvārī.

               20

               Šī tiesa norāda, ka Tiesai lietās, kas saistītas ar izceļošanas maksājumiem, nav bijis jāpārbauda, vai trasts, tā dibinātājs, tā pilnvarotie vai labuma guvēji var atsaukties uz vienu vai citu pārvietošanās pamatbrīvību. Gadījumā, ja viena no šīm brīvībām būtu piemērojama, šī tiesa šaubās, vai šķērslis varētu tikt attaisnots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas ir saistīti ar nodokļu uzlikšanas pilnvaru līdzsvarotu sadali starp dalībvalstīm, un vajadzības gadījumā, vai šis šķērslis būtu samērīgs.

               21

               Šajos apstākļos First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa, Nodokļu palāta) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai ar brīvību veikt uzņēmējdarbību, kapitāla brīvu apriti un pakalpojumu sniegšanas brīvību ir saderīgi, ka dalībvalsts pieņem un uztur spēkā tādas tiesību normas kā TCGA 80. pants, saskaņā ar kuru nodoklis tiek iekasēts par negūto kapitāla pieaugumu no aktīviem, kas ir iekļauti trasta fondā, ja šī trasta pilnvarotie kādā brīdī šajā dalībvalstī vairs nedzīvo vai nedzīvo pastāvīgi?

                        2)

                        Ja var pieņemt, ka šāds nodoklis ierobežo attiecīgās brīvības īstenošanu, vai šis nodoklis var tikt attaisnots ar līdzsvarotu nodokļu piemērošanas pilnvaru sadalījumu un vai šāda iekasēšana ir samērīga, ja tiesību aktos pilnvarotajiem nav piešķirta iespēja atlikt nodokļa samaksu vai maksāt to pa daļām, kā arī netiek ņemta vērā nekāda turpmākā trasta aktīvu vērtības samazināšanās?

                  It īpaši tiek uzdoti šādi jautājumi:

                        3)

                        vai kāda no šīm pamatbrīvībām tiek pārkāpta, ja dalībvalsts paredz nodokli par nerealizēto kapitāla pieaugumu no trastiem piederošo aktīvu vērtības pieauguma laikā, kad lielākā daļa pilnvaroto pārtrauc būt šīs dalībvalsts rezidenti vai pastāvīgie rezidenti?

                        4)

                        Vai šīs brīvības ierobežojums, ko izraisa šis izceļošanas nodoklis, ir attaisnojams, lai nodrošinātu nodokļu piemērošanas pilnvaru līdzsvarotu sadalījumu apstākļos, kad ir iespējams, ka kapitāla pieauguma nodoklis vēl varētu tikt piemērots gūtajai peļņai, bet tikai tad, ja nākotnē rastos īpaši apstākļi?

                        5)

                        Vai samērīgums ir jānosaka, ievērojot konkrētās lietas faktus? It īpaši – vai ar šādu nodokli radīts ierobežojums ir samērīgs:

                                 a)

                                 apstākļos, kad tiesību aktos nav paredzēta ne iespēja atlikt nodokļa samaksu vai veikt samaksu pa daļām, ne iespēja ņemt vērā jebkādu trasta aktīvu vērtības samazināšanos pēc izceļošanas,

                                 b)

                                 taču īpašajos strīdīgā nodokļa aprēķina apstākļos aktīvi tikuši pārdoti, pirms nodoklis kļuva iekasējams, un laikposmā no trasta pārvietošanas dienas līdz pārdošanas dienai attiecīgo aktīvu vērtība nav samazinājusies?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               22

               Uzdodot savus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD normām par brīvību veikt uzņēmējdarbību tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, kad pilnvarotie saskaņā ar valsts tiesībām tiek aplūkoti kā vienota un pastāvīga personu grupa, kas ir atšķirīga no personām, kuras periodiski var būt pilnvarotie, ir pretrunā tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, kuros ir paredzēts uzlikt kapitāla pieauguma nodokli trastam piederošai mantai, ja lielākā daļa pilnvaroto pārceļ savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti, neļaujot vēlāk iekasēt tādējādi maksājamo nodokli.

               23

               Lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, vispirms ir jānosaka, vai uz tādiem trastiem, kādi ir pamatlietā, attiecas brīvība veikt uzņēmējdarbību un, attiecīgā gadījumā, vai šī brīvība ir piemērojama tādā situācijā, kāda ir pamatlietā.

         Par brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērošanu trastiem

               24

               LESD 49. pantā ir paredzēts likvidēt vienas dalībvalsts rezidentu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus citas dalībvalsts teritorijā. Saskaņā ar LESD 54. panta pirmo daļu sabiedrības, kuras izveidotas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Savienībā, LESD tiesību normu piemērošanai tiek pielīdzinātas fiziskajām personām, kuras ir dalībvalstu valstspiederīgie.

               25

               Atbilstoši LESD 54. panta otrajai daļai sabiedrības ir tādas sabiedrības, kas izveidotas saskaņā ar civiltiesībām vai komerctiesībām, tostarp kooperatīvi un citas juridiskas personas, kas ir publisko tiesību vai privāttiesību subjekti, izņemot bezpeļņas sabiedrības.

               26

               Šajā ziņā jākonstatē, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību – kura ir viens no Savienības tiesību pamatnoteikumiem (spriedums, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Beļģija, C‑47/08, EU:C:2011:334, 77. punkts un tajā minētā judikatūra), kas veicina iekšējā tirgus īstenošanas mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 13. decembris, SEVIC Systems, C‑411/03, EU:C:2005:762, 19. punkts), – ir piemērojama ļoti plaši.

               27

               Tādējādi no Tiesas judikatūras izriet, pirmkārt, ka atkāpes no šīs brīvības tiek interpretētas šauri (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1974. gada 21. jūnijs, Reyners, 2/74, EU:C:1974:68, 43.–55. punkts, kā arī 2017. gada 1. februāris, Komisija/Ungārija, C‑392/15, EU:C:2017:73, 106. punkts un tajā minētā judikatūra), otrkārt, ka, ja Līguma noteikumu par minēto brīvību mērķis ir uzņēmējā dalībvalstī nodrošināt tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts valstspiederīgajiem, tie arī nepieļauj, ka izcelsmes dalībvalsts kādam no saviem pilsoņiem vai sabiedrībai, kas dibināta atbilstoši tās tiesiskajam regulējumam, citā dalībvalstī radītu šķēršļus uzņēmējdarbībai (spriedumi, 1988. gada 27. septembris, Daily Mail and General Trust, 81/87, EU:C:1988:456, 16. punkts, kā arī 2015. gada 21. maijs, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 33. punkts un tajā minētā judikatūra), un, treškārt, ka uzņēmējdarbības jēdzienam līguma izpratnē ir ļoti plaša piemērojamība, kas paredz iespēju Savienības pilsonim stabili un turpināti piedalīties tādas dalībvalsts saimnieciskajā dzīvē, kas nav viņa izcelsmes valsts, un gūt no tā peļņu, tādējādi veicinot saimniecisko un sociālo saplūšanu Savienības iekšienē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 30. novembris, Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, 25. punkts).

               28

               Šajā gadījumā ir skaidrs, pirmkārt, ka pamatlietā aplūkotie trasti ir dibināti saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām un, otrkārt, ka tie, ievērojot šīs tiesības, netiek uzskatīti par saskaņā ar civiltiesībām vai komerctiesībām izveidotām sabiedrībām, tostarp kooperatīviem. Tādējādi ir jānosaka, vai šie trasti var ietilpt jēdzienā “citas juridiskās personas”, kas ir publisko vai privāto tiesību subjekti un kuru mērķis ir gūt peļņu LESD 54. panta otrās daļas izpratnē.

               29

               Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāte būtībā ir norādījusi savu secinājumu 33. un 34. punktā, ka šis jēdziens “citas juridiskas personas” ietver vienību, kam atbilstoši valsts tiesībām ir tiesības un pienākumi, kuri tai ļauj rīkoties šādā statusā attiecīgajā tiesību sistēmā, neraugoties uz to, ka tai nav īpašas juridiskas formas, un kam mērķis ir gūt peļņu.

               30

               Šajā gadījumā no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, pirmkārt, ka atbilstoši attiecīgajām valsts tiesībām trastam nodotā manta veido atsevišķu īpašumu, kas ir nodalīts no pilnvaroto personiskā īpašuma, un ka pēdējiem minētajiem ir tiesības un pienākums pārvaldīt šo mantu un rīkoties ar to saskaņā ar trasta dibināšanas aktā paredzētajiem nosacījumiem un valsts tiesībām.

               31

               Otrkārt, kā minēts šī sprieduma 7. un 8. punktā, pirmām kārtām, atbilstoši TCGA 69. pantam pilnvarotie valsts tiesībās tiek uzskatīti par vienotu un pastāvīgu personu grupu, kas ir atšķirīga no personām, kuras periodiski var būt pilnvarotie. Šajā pantā ir arī paredzēts, ka tiek uzskatīts, ka šīs grupas rezidence vai pastāvīgā rezidence ir Apvienotajā Karalistē, ja vien trasta vispārējā vadība parasti netiek veikta ārpus Apvienotās Karalistes un pilnvarotie vai to vairākums nedzīvo vai pastāvīgi nedzīvo šajā valstī. Otrām kārtām, atbilstoši TCGA 80. pantam, ja trasta pilnvarotie kādā brīdī pārtrauc dzīvot vai pastāvīgi dzīvot Apvienotajā Karalistē, tiek uzskatīts, ka tie tieši pirms šīs dienas ir atsavinājuši aktīvus, kas ir trasta manta, un tos ir nekavējoties iegādājušies no jauna par tirgus cenu.

               32

               Tādējādi šķiet, ka pamatlietā apskatītajos tiesību aktos saistībā ar šiem noteikumiem pilnvarotie tiek aplūkoti kopumā kā vienība, nevis individuāli un kā nerealizētā kapitāla pieauguma nodokļa maksātāji par trasta īpašumu, ja tas ir pārcēlis savu juridisko adresi uz citu dalībvalsti, kas nav Apvienotā Karaliste. Šāda pārcelšana notiek, ja pilnvaroto lielākā daļa pārtrauc dzīvot Apvienotajā Karalistē. Pilnvaroto darbība saistībā ar īpašumtiesībām un trasta mantas pārvaldīšanu tātad nesaraujami ir saistīta ar pašu trastu un tādējādi veido nedalāmu veselumu ar to. Šādos apstākļos šāds trasts ir jāuzskata par tādu vienību, kam atbilstoši valsts tiesībām ir tiesības un pienākumi, kuri tai ļauj darboties šajā statusā attiecīgajā tiesību sistēmā.

               33

               Attiecībā uz jautājumu, vai pamatlietā aplūkotajiem trastiem ir peļņas gūšanas mērķis, pietiek konstatēt, ka no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šiem trastiem nav labdarības vai sociāla mērķa un ka tie ir dibināti, lai labuma guvēji gūtu peļņu, ko rada minēto trastu manta.

               34

               No minētā izriet, ka tāda vienība, kāds ir trasts, kam atbilstoši valsts tiesībām ir tiesības un pienākumi, kas tam ļauj darboties šajā statusā un kas veic faktisku saimniecisko darbību, var atsaukties uz brīvību veikt uzņēmējdarbību.

               35

               Tātad rodas jautājums, vai šī brīvība ir piemērojama tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kurā pilnvaroto dzīvesvietas pārcelšana uz citu dalībvalsti, kas nav Apvienotā Karaliste, izraisa kapitāla pieauguma nodokļa iekasēšanu attiecībā uz trastam piederošo mantu.

         Par brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērojamību

               36

               Tiesa jau ir lēmusi, ka saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesībām dibināta sabiedrība, kas pārceļ savu faktisko vadības centru uz citu dalībvalsti, šādai juridiskās adreses pārcelšanai neietekmējot sabiedrības statusu pirmajā dalībvalstī, var atsaukties uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, lai apstrīdētu pirmās minētās dalībvalsts saistībā ar šo juridiskās adreses pārcelšanu uzliktā nodokļa likumību (spriedums, 2011. gada 29. novembris, National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 33. punkts).

               37

               Pamatlietā ir jākonstatē, pirmkārt, ka, tā kā pilnvarotajiem ir tiesības un pienākums pārvaldīt trastam piederošo mantu un kapitāla pieauguma nodokļa iekasēšanas gadījums attiecībā uz trasta mantu ir šo pilnvaroto dzīvesvietas pārcelšana ārpus Apvienotās Karalistes, šī dzīvesvietas pārcelšana, ievērojot valsts tiesības, nozīmē arī šī trasta juridiskās adreses pārcelšanu.

               38

               Otrkārt, no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotā juridiskās adreses pārcelšana, ņemot vērā attiecīgās valsts tiesības, šķiet, nav ietekmējusi pamatlietā aplūkoto trastu trasta statusu.

               39

               Šādos apstākļos Tiesas judikatūra par kapitāla pieauguma nodokli saistībā ar sabiedrības īpašumiem tās faktiskā vadības centra pārcelšanas uz citu dalībvalsti gadījumā ir piemērojama arī tad, ja dalībvalsts uzliek nodokli kapitāla pieaugumam saistībā ar trastam piederošo mantu tādēļ, ka trasta juridiskā adrese ir pārcelta uz citu dalībvalsti. No minētā izriet, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību ir piemērojama tādā situācijā kā pamatlietā.

               40

               Tādējādi ir jānosaka, vai dalībvalsts tiesību akti, kādi aplūkoti pamatlietā, kuros trasta juridiskās adreses pārcelšanas uz citu dalībvalsti gadījumā ir paredzēts, pirmkārt, uzlikt kapitāla pieauguma nodokli saistībā ar trastam piederošo mantu šīs pārcelšanas dēļ un, otrkārt, tūlīt piedzīt saistībā ar to maksājamo nodokli, ir šķērslis šai brīvībai.

         Par brīvības veikt uzņēmējdarbību šķēršļa pastāvēšanu

               41

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 49. pantā ir noteikts pienākums atcelt ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Attiecībā uz sabiedrībām, kuras ir izveidotas atbilstoši kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā administrācija vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Savienībā, šī brīvība ietver tiesības veikt darbību citās dalībvalstīs ar meitasuzņēmuma, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (spriedums, 2015. gada 21. maijs, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Kā jau ir atgādināts šī sprieduma 27. punktā, lai arī LESD noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis atbilstoši to formulējumam ir nodrošināt ārvalstu pilsoņiem un sabiedrībām uzņemošajā dalībvalstī tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts pilsoņiem un sabiedrībām, tajos arī ir aizliegts izcelsmes dalībvalstij radīt šķēršļus savam pilsonim vai sabiedrībai, kas dibināta saskaņā ar tās tiesību aktiem, veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī.

               43

               Par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (spriedums, 2015. gada 21. maijs, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               44

               Šajā gadījumā no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotajos tiesību aktos tikai gadījumā, kad trasta juridiskā adrese tiek pārcelta uz citu dalībvalsti, kas nav Apvienotā Karaliste, ir paredzēts, pirmkārt, uzlikt kapitāla pieauguma nodokli trastam piederošajai mantai šīs pārcelšanas gadījumā un, otrkārt, tūlīt piedzīt saistībā ar to maksājamo nodokli. Savukārt tas tā nav, ja līdzīga pārcelšana notiek valsts teritorijā.

               45

               No minētā izriet – kā atzīst Apvienotās Karalistes valdība –, ka Apvienotā Karaliste nevar uzlikt nodokli nerealizētajam kapitāla pieaugumam, kas ir aplūkots pamatlietā, ja no jauna ieceltie pilnvarotie ir bijuši šīs dalībvalsts rezidenti.

               46

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotie tiesību akti ietver atšķirīgu attieksmi pret trastu, kurš saglabā juridisko adresi Apvienotajā Karalistē, un trastu, kura juridiskā adrese tiek pārcelta uz citu dalībvalsti tādēļ, ka jauno pilnvaroto dzīvesvieta atrodas šajā citā dalībvalstī.

               47

               Šī atšķirīgā attieksme var, pirmkārt, atturēt pilnvarotos, trasta pārvaldniekus, pārcelt tā juridisko adresi uz citu dalībvalsti un, otrkārt, atturēt trasta dibinātāju, ciktāl to atļauj trasta dibināšanas akts, iecelt jaunus pilnvarotos nerezidentus. Tādējādi tā ir šķērslis brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

               48

               Šāds šķērslis ir pieļaujams tikai tad, ja tas attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai arī ja tas ir attaisnots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas ir atzīti Savienības tiesībās. Turklāt pēdējā minētā gadījumā šim šķērslim ir jābūt piemērotam sava mērķa sasniegšanai un tas nedrīkst pārsniegt šī mērķa sasniegšanai vajadzīgo (spriedums, 2015. gada 17. decembris, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, 26. un 29. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               49

               Vispirms attiecībā uz attiecīgo situāciju salīdzināmību pietiek konstatēt, ka, ievērojot dalībvalsts tiesību aktus par tās teritorijā gūtā kapitāla pieauguma aplikšanu ar nodokli, trasta, kas pārceļ savu juridisko adresi uz citu dalībvalsti, situācija attiecībā uz nodokļa uzlikšanu tādam kapitāla pieaugumam saistībā ar trastam piederošo mantu, kas ir gūts pirmajā dalībvalstī pirms šīs pārcelšanas, ir analoga trasta, kurš saglabā savu juridisko adresi šajā pirmajā dalībvalstī, situācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 29. novembris, National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 38. punkts).

               50

               Turpinājumā Apvienotā Karaliste uzskata, ka šādu šķērsli attaisno primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas ir saistīti ar līdzsvarotu nodokļu kompetences sadali starp dalībvalstīm.

               51

               Šādos apstākļos ir jāatgādina, pirmkārt, ka nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma dalībvalstu starpā saglabāšana ir Tiesas atzīts likumīgs mērķis. Otrkārt, tā kā Savienība nav noteikusi unifikācijas vai saskaņošanas pasākumus, dalībvalstis saglabā kompetenci līgumu ceļā vai vienpusēji definēt kritērijus savu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalei, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu (spriedums, 2015. gada 21. maijs, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               52

               Šajā gadījumā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka trasta juridiskās adreses pārcelšana uz citu dalībvalsti nevar nozīmēt, ka izcelsmes dalībvalstij būtu jāatsakās no savām tiesībām aplikt ar nodokli kapitāla pieaugumu, kas radies tās nodokļu kompetences ietvaros pirms minētās pārcelšanas. Šajā ziņā Tiesa ir nolēmusi, ka dalībvalstij saskaņā ar nodokļu teritorialitātes principu, kas ir saistīts ar laika elementu, proti, nodokļu maksātāja rezidenci nodokļu saistību ziņā valsts teritorijā laikposmā, kad ir radies nerealizētais kapitāla pieaugums, ir tiesības aplikt ar nodokļiem minēto kapitāla pieaugumu minētā nodokļu maksātāja emigrācijas brīdī. Šāda pasākuma mērķis ir novērst tādas situācijas, kas var apdraudēt izcelsmes dalībvalsts tiesības īstenot savu kompetenci nodokļu jomā saistībā ar tās teritorijā veikto darbību, un tas tātad var tikt attaisnots ar pamatojumu, kas saistīts ar nodokļu kompetenču sadalījuma saglabāšanu starp dalībvalstīm (spriedums, 2011. gada 29. novembris, National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

               53

               Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka mērķis saglabāt nodokļu kompetences sadalījumu starp dalībvalstīm var pamatot valsts pasākumu tikai tad, ja dalībvalstij, kuras teritorijā ienākumi ir radušies, tiešām faktiski tiek traucēts īstenot savu nodokļu kompetenci attiecībā uz minētajiem ienākumiem (spriedums, 2014. gada 23. janvāris, DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, 56. punkts).

               54

               Pamatlietā Panayi pilnvarotie apgalvo, ka, lai gan attiecīgais kapitāla pieaugums netiek tūlīt aplikts ar nodokli pamatlietā aplūkoto trastu juridiskās adreses pārcelšanas gadījumā, Apvienotajai Karalistei nebija šķēršļu uzlikt nodokli šim kapitāla pieaugumam saistībā ar Panayi trastiem piederošo mantu, jo atbilstoši TCGA 87. pantam kapitāla pieaugums, ko ir guvuši pilnvarotie nerezidenti un kas ir piešķirts labuma guvējiem rezidentiem kā kapitāla maksājums, var tikt attiecināts uz šiem labuma guvējiem.

               55

               Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 50. punktā, valsts tiesību akti, kādi ir pamatlietā, ciktāl tajos nodokļu kompetence, ko saglabā attiecīgā dalībvalsts, pilnībā ir nodota pilnvaroto un labuma guvēju rīcības brīvībā, nevar tikt uzskatīti par pietiekamiem, lai saglabātu šīs dalībvalsts nodokļu kompetenci attiecībā uz tās teritorijā gūto kapitāla pieaugumu.

               56

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka dalībvalsts tiesību akti, kuros tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, ir paredzēts uzlikt nodokli nerealizētajam kapitāla pieaugumam saistībā ar trastam piederošu mantu gadījumā, kad šī trasta juridiskā adrese tiek pārcelta uz citu dalībvalsti, neraugoties uz faktu, ka šai pirmajai dalībvalstij ir iespēja saglabāt varbūtēju nodokļu kompetenci attiecībā uz šo kapitāla pieaugumu, var garantēt nodokļu kompetences sadalījuma starp dalībvalstīm saglabāšanu, jo pēc šīs pārcelšanas šī pirmā dalībvalsts zaudē savas nodokļu uzlikšanas pilnvaras attiecībā uz kapitāla pieaugumu.

               57

               Attiecībā, visbeidzot, uz aplūkojamā pasākuma samērīgumu no Tiesas judikatūras izriet, pirmkārt, ka tas, ka izcelsmes dalībvalsts, lai turpinātu īstenot savu nodokļu kompetenci, nosaka nerealizētā kapitāla pieauguma, kas gūts tās teritorijā, nodokļa apmēru brīdī, kad tās nodokļu kompetence uz šo kapitāla pieaugumu beidz pastāvēt, šajā gadījumā – trasta juridiskās adreses pārcelšanas uz citu dalībvalsti brīdī, atbilst samērīguma principam (spriedums, 2011. gada 29. novembris, National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 52. punkts). Otrkārt, dalībvalsts tiesību akti, kuros ir paredzēts, ka trasts, kas pārceļ savu juridisko adresi uz citu dalībvalsti, var izvēlēties starp sava kapitāla pieauguma nodokļa summas tūlītēju piedziņu un vēlāku minētā nodokļa summas iekasēšanu, kam vajadzības gadījumā tiek pieskaitīti procenti atbilstoši piemērojamajiem valsts tiesību aktiem, ir pasākums, kas mazāk aizskar brīvību veikt uzņēmējdarbību nekā tūlītēja maksājamā nodokļa iekasēšana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 21. maijs, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).

               58

               Turklāt šādos apstākļos ir jāprecizē, ka vēlāka iekasēšana nevar radīt pienākumu izcelsmes dalībvalstij ņemt vērā iespējamos kapitāla samazinājumus, kas radušies pēc trasta juridiskās adreses pārcelšanas uz citu dalībvalsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 29. novembris, National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 61. punkts).

               59

               No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotajos tiesību aktos ir paredzēta vienīgi tūlītēja attiecīgā nodokļa iekasēšana. No minētā izriet, ka šādi tiesību akti pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi saglabāt nodokļu kompetences sadalījumu starp dalībvalstīm, un tātad tas ir nepamatots šķērslis brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

               60

               Šaubas par šo novērtējumu nerada tas, ka pamatlietas apstākļos kapitāla pieaugums ir gūts pēc nodokļa summas noteikšanas, bet pirms tas kļūst iekasējams, ja pamatlietā aplūkoto tiesību aktu nesamērīgums izriet no tā, ka šajos tiesību aktos nav paredzēta iespēja nodokļu maksātājam atlikt maksājamā nodokļa iekasēšanas brīdi.

               61

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD līguma normām par brīvību veikt uzņēmējdarbību tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, kad pilnvarotie saskaņā ar valsts tiesībām tiek aplūkoti kā vienota un pastāvīga personu grupa, kas ir atšķirīga no personām, kuras periodiski var būt pilnvarotie, ir pretrunā tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir aplūkoti pamatlietā, kuros ir paredzēts uzlikt kapitāla pieauguma nodokli trastam piederošai mantai, ja lielākā daļa pilnvaroto pārceļ savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti, neļaujot vēlāk iekasēt tādējādi maksājamo nodokli.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               62

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     LESD normām par brīvību veikt uzņēmējdarbību tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, kad pilnvarotie saskaņā ar valsts tiesībām tiek aplūkoti kā vienota un pastāvīga personu grupa, kas ir atšķirīga no personām, kuras periodiski var būt pilnvarotie, ir pretrunā tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi ir aplūkoti pamatlietā, kuros ir paredzēts uzlikt kapitāla pieauguma nodokli trastam piederošai mantai, ja lielākā daļa pilnvaroto pārceļ savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti, neļaujot vēlāk iekasēt tādējādi maksājamo nodokli.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2014. gada 25. jūnijā. # Ginny Maynard pret Eiropas Policijas birojs (Eiropols). # Lieta F-121/12.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta) 2014. gada 8. oktobrī. # Laboratoires Polive pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-77/13.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2015. gada 10. septembris.#EE Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Kopienas grafiskas preču zīmes, kurā balti punkti attēloti uz zila fona, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-94/14.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2017. gada 4. oktobris.#PP Gappol Marzena Porczyńska pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “GAPPOL” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “GAP” – Pretapelācija – Relatīvi atteikuma pamati – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Reputācija – Netaisnīgi gūts labums no atšķirtspējas vai reputācijas – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts (tagad – Regulas Nr. 2017/1001 8. panta 5. punkts) – Pienākums norādīt pamatojumu – Regulas Nr. 207/2009 75. pants (tagad – Regulas Nr. 2017/1001 94. pants).#Lieta T-411/15.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2013. gada 5. jūnijā. # Recombined Dairy System A/S pret Eiropas Komisiju. # Muitas savienība - Laktoglobulīna koncentrātu imports no Jaunzēlandes - Ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa - Pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu - Regulas (EEK) Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 236. pants. # Lieta T-65/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T-65/11
            Recombined Dairy System A/S , Horsensa [ Horsens ] (Dānija), ko pārstāv T. Kristjánsson  un T. Gønge , advokāti,
            prasītāja,
            pret
            Eiropas Komisiju , ko pārstāv A.-M. Caeiros , L. Keppenne  un B.-R. Killmann , pārstāvji, kuriem palīdz P. Dyrberg , advokāts,
            atbildētāja,
            par prasību daļēji atcelt Komisijas 2010. gada 12. novembra Lēmumu C(2010) 7692, galīgā redakcija, ar kuru konstatēts, ka atsevišķu ievedmuitas nodokļu vēlāka iegrāmatošana ir pamatota un ka šo nodokļu atlaišana nav pamatota (lieta REC 03/08).
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [ N. J. Forwood ], tiesneši F. Deuss [ F. Dehousse ] (referents) un J. Švarcs [ J. Schwarcz ],
            sekretāre K. Kristensena [ C. Kristensen ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 6. decembra tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            Tiesvedības priekšvēsture
            1. Prasītāja Recombined Dairy System A/S  Eiropas Savienībā importēja no Jaunzēlandes laktoglobulīna koncentrātus (turpmāk tekstā – “LGK”). Pastāv dažāda veida LGK atkarībā no sūkalu proteīnu satura.
            2. 1993. un 1994. gadā prasītāja Dānijas muitas iestādēs iesniedza pieteikumus, lai saņemtu saistošas izziņas par tarifu (turpmāk tekstā – “SIT”) attiecībā uz desmit LGK, tostarp LGK 312, 392 un 472. SIT attiecībā uz šiem trim produktiem prasītājai tika izdotas, pamatojoties uz saņemto informāciju un neveicot produktu analīzi. Prasītājas nosūtītajā informācijā, kas ir iekļauta SIT, tostarp bija konstatēts, ka sūkalu proteīnu saturs sausnā ir lielāks par 80 % un ka produkta sastāvā ir 75 % beta-laktoglobulīna un imonuglobulīna un 25 % citu sūkalu proteīnu. Konkrētie LGK tika klasificēti Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.), kurā izdarīti grozījumi, I pielikumā ietvertās kombinētās nomenklatūras (turpmāk tekstā – “nomenklatūra”) tarifu pozīcijā 3504. Nomenklatūras tarifu pozīcija 3504 tostarp attiecas uz “piena proteīnu koncentrātiem”. Šo trīs produktu SIT bija spēkā no 1994. gada 13. aprīļa līdz 2000. gada 12. aprīlim.
            3. 1995. gadā prasītāja Dānijas muitas iestādēs iesniedza pieteikumu, lai saņemtu SIT par LGK 450. Šīs iestādes prasītājai norādīja, ka jauna SIT nav nepieciešama, jo LGK 450 lielā mērā ir identisks LGK 472, par kuru jau tikusi izdota SIT. Prasītāja atsauca savu pieteikumu. Līdz ar to attiecībā uz LGK 450 tā nesaņēma SIT.
            4. Attiecībā uz pārējiem produktu veidiem, proti, LGK 131 un 8471, prasītāja nav iesniegusi pieteikumu, lai saņemtu SIT.
            5. Pēc tam, kad tika veikta kāda parauga analīze, kura uzrādīja mazāku sūkalu proteīnu koncentrāciju, nekā bija paziņots sākotnēji (proti, sūkalu proteīnu saturs, kas ir mazāks par 80 %), Dānijas muitas iestādes veica visu prasītājas importēto LGK analīzi. Pamatojoties uz šo analīzi, 2000. gada 27. novembrī tās nolēma LGK 131, 312, 392, 450 un 8471 klasificēt nomenklatūras tarifu pozīcijā 0404 un veikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu attiecībā uz šiem produktiem. Minētā tarifu pozīcija attiecās tostarp uz “sūkalām, arī iebiezinātām”. Tās šajā lēmumā arī norādīja, ka, ja sākotnēji prasītājas norādītā sūkalu proteīnu koncentrācija būtu bijusi pareiza (proti, sūkalu proteīnu saturs būtu lielāks par 80 %), tās konkrētos produktus būtu klasificējušas nomenklatūras tarifu pozīcijā 3502. Minētā tarifu pozīcija attiecās tostarp uz “divu vai vairāku sūkalu proteīnu koncentrātiem, kas sausnā satur [sūkalu proteīnus, kas veido] vairāk par 80 % no kopējās masas”. Tās tādējādi atteicās klasificēt konkrētos produktus nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504.
            6. Pēc tam, kad prasītāja bija apstrīdējusi tarifu klasifikāciju un izmantoto analīzes metodi, Dānijas muitas iestādes grozīja savu metodi un galu galā secināja, ka sākotnēji prasītājas norādītā LGK sūkalu proteīnu koncentrācija bija pareiza (proti, ka sūkalu proteīnu saturs sausnā bija lielāks par 80 %). Tās nolēma pārskatīt piemēroto tarifa klasifikāciju un grozīja savu lēmumu, LGK 131, 312, 392, 450 un 8471 klasificējot nomenklatūras tarifu pozīcijā 3502. Šīs tarifa klasifikācijas izmaiņas nav ietekmējušas to lēmumu veikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu attiecībā uz konkrētajiem produktiem.
            7. 2005. gada 13. jūnijā prasītāja Dānijas muitas iestādēs iesniedza pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu, pamatojoties, pirmkārt, uz Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar 236. pantu, un, otrkārt, uz tās 239. pantu. Tās pieteikums attiecās uz LGK importu laikposmā no 1997. gada 1. septembra līdz 2000. gada 2. augustam, attiecībā uz kuru vai nu nekad nav bijusi izsniegta SIT, vai arī iepriekš izsniegto SIT spēkā esamības termiņš jau bija beidzies importēšanas brīdī. Dānijas muitas iestādes ar 2005. gada 1. augusta lēmumu noraidīja šo pieteikumu.
            8. 2005. gada 22. septembrī prasītāja Landsskatteretten  (Dānijas Valsts nodokļu tiesa) cēla prasību par šo lēmumu.
            9. 2007. gada 13. septembrī Landsskatteretten uzdeva Dānijas muitas iestādēm nosūtīt prasītājas pieteikumu Eiropas Kopienu Komisijai lēmuma pieņemšanai. Landsskatteretten tostarp uzskatīja, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, nevar tikt izslēgts, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā vai 239. pantā paredzētie nosacījumi ir izpildīti.
            10. 2008. gada 6. oktobrī Dānijas muitas iestādes vērsās Komisijā, lūdzot to pieņemt lēmumu attiecībā uz to, vai saskaņā ar Muitas kodeksa 220. gada 2. punkta b) apakšpunktu ir pamatoti veikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu un, pakārtoti, vai saskaņā ar Muitas kodeksa 239. pantu minēto nodokļu atlaišana ir pamatota.
            11. 2010. gada 12. novembra Lēmumā C(2010) 7692, galīgā redakcija, ar kuru konstatēts, ka atsevišķu ievedmuitas nodokļu vēlāka iegrāmatošana ir pamatota un ka šo nodokļu atlaišana nav pamatota (lieta REC 03/08) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija, pirmkārt, uzskatīja, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir pamatoti neveikt vēlāku ievedmuitas nodokļu iegrāmatošanu attiecībā uz LGK 450 importu, kas veikts pirms 2000. gada 13. aprīļa. Attiecībā uz citu produktu, proti, LGK 131, 312, 392 un 8471, importu, kā arī LGK 450 importu kopš 2000. gada 13. aprīļa Komisija uzskatīja, ka ir pamatoti veikt vēlāku ievedmuitas nodokļu iegrāmatošanu. Otrkārt, tā uzskatīja, ka, pamatojoties uz Muitas kodeksa 239. pantu, ievedmuitas nodokļa atlaišana ir pamatota attiecībā uz LGK 312 un 392 importu, kā arī attiecībā uz LGK 450 importu, kas veikts kopš 2000. gada 13. aprīļa. Savukārt tā secināja, ka nekāda ievedmuitas nodokļa atlaišana nav pamatota attiecībā uz LGK 131 un 8471 importu. Tā šajā ziņā norādīja, ka Muitas kodeksa 239. panta izpratnē nepastāv nekādi īpaši apstākļi, jo prasītāja vispār nav lūgusi SIT attiecībā uz šiem produktiem.
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            12. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 28. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.
            13. Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.
            14. Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2012. gada 6. decembra tiesas sēdē.
            15. Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. un 4. punktu;
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            16. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – noraidīt prasību;
            – piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Juridiskais pamatojums
            17. Vispirms ir jānorāda, kā prasītāja to apstiprinājusi tiesas sēdē, ka šī prasība ir vērsta uz to, lai panāktu apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. un 4. punkta atcelšanu, ciktāl tie attiecas uz LGK 131 un 8471 importu.
            18. Prasītāja savas prasības pamatojumam izvirza divus pamatus. Pirmais pamats, kurš ir izvirzīts galvenokārt, ir par Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 236. panta pārkāpumu. Otrais pamats, kas izvirzīts pakārtoti, ir par Muitas kodeksa 239. panta pārkāpumu.
            19. Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms izvērtēt prasītājas izvirzīto pirmo pamatu.
            20. Prasītāja būtībā apgalvo, ka konkrētā LGK klasifikācija nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504 ir kļūda, ko pieļāvušas Dānijas muitas iestādes, neatkarīgi no tā, vai attiecībā uz minētajiem LGK ir vai nav tikušas izdotas SIT.
            21. Komisija apstrīd prasītājas argumentus. Tā it īpaši norāda, ka, runājot vispārīgi, visi LGK tarifu ziņā nav identiski. Tā arī norāda, ka neviena SIT nav izdota attiecībā uz šajā tiesvedībā aplūkojamajiem produktiem. Turklāt LGK 131 un 8471 importēšanas gadījumu skaits neesot nozīmīgs. Visbeidzot, neesot iesniegti dokumenti, kuri liecinātu par to, ka preču apraksts muitas deklarācijās atbilst nomenklatūras specifikācijām.
            22. Vispirms ir jāatgādina, ka Muitas kodeksa 220. un 239. pantā paredzētajām procedūrām ir viens un tas pats mērķis, proti, vēlāku ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa samaksu atļaut tikai gadījumos, kad šāds maksājums ir pamatots un saderīgs ar tādu pamatprincipu kā tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Turklāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksāšana vai atlaišana, kas var tikt piešķirta tikai ar noteiktiem nosacījumiem un konkrēti paredzētos gadījumos, ir izņēmums no parastā ievešanas un izvešanas režīma, un tādēļ noteikumi, kuros paredzēta šāda atmaksāšana vai atlaišana, ir jāinterpretē šauri (skat. Tiesas 2009. gada 1. oktobra rīkojumu lietā C-552/08 P Agrar-Invest-Tatschl /Komisija, Krājums, I-9265. lpp., 52. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra).
            23. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu kompetentās iestādes neizdara vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu, ja ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, nodoklis nav iekasēts pašu kompetento iestāžu kļūdas dēļ, otrkārt, kompetento iestāžu pieļautā kļūda ir tāda rakstura, ka nav iespējams saprātīgi sagaidīt, ka persona, kas ir atbildīga par samaksu un kas darbojas labā ticībā, to atklās, un, visbeidzot, persona, kas ir atbildīga par samaksu, ir ievērojusi visus spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā ietvertos noteikumus par muitas deklarāciju. Tiklīdz šie nosacījumi ir izpildīti, personai, kas ir atbildīga par samaksu, ir tiesības sagaidīt, ka netiks veikta nodokļu pēcmuitošanas piedziņa (skat. Tiesas 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā C-173/06 Agrover , Krājums, I-8783. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
            24. Runājot par pirmo no šiem nosacījumiem, ir jāatceras, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta mērķis ir aizsargāt personas, kas atbildīga par nodokļa samaksu, tiesisko paļāvību saistībā ar to, ka visi apstākļi un kritēriji, uz kuriem ir balstīts lēmums piedzīt vai nepiedzīt muitas nodokļus, ir pamatoti. Šāda tiesiskā paļāvība personai, kas atbildīga par nodokļa samaksu, var tikt aizsargāta tikai tad, ja kompetentās iestādes “pašas” ir radījušas šādai paļāvībai attiecīgu pamatu. Tādējādi vienīgi tādas kļūdas, ko var piedēvēt kompetento iestāžu aktīvai rīcībai, dod tiesības uz to, lai netiktu veikta muitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņa (skat. iepriekš 23. punktā minēto spriedumu lietā Agrover , 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
            25. Šis nosacījums principā nevar tikt uzskatīts par izpildītu, ja kompetentās iestādes tikušas maldinātas ar eksportētāja iesniegtām neprecīzām deklarācijām, kuru saturs vai spēkā esamība tām nav jāpārbauda. Līdzīgi uz nodokļu maksātāju gulstas risks, kas izriet no tirdzniecības dokumentiem, kuri vēlākā pārbaudē izrādījušies nepatiesi (skat. Tiesas 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C-251/00 Ilumitrónica , Recueil , I-10433. lpp., 43. un 44. punkts un tajos minētā judikatūra). Savukārt saskaņā ar judikatūru var tikt uzskatīts, ka kompetentās iestādes ir pieļāvušas kļūdu, ja tās nav izvirzījušas nevienu iebildumu attiecībā uz preču tarifu klasifikāciju, ko veicis uzņēmums savās muitas deklarācijās, un ja minētās deklarācijas ietvērušas visu faktisko informāciju, kas nepieciešama attiecīgā tiesiskā regulējuma piemērošanai, tādējādi, ka vēlākajā pārbaudē, kuru var veikt kompetentās iestādes, nevar tikt atklāts nekāds jauns elements. Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja visas uzņēmuma iesniegtās muitas deklarācijas ir bijušas pilnīgas, ciktāl tajās it īpaši ir norādīts preču apraksts saskaņā ar nomenklatūras specifikāciju blakus deklarētajai tarifa pozīcijai, un ja konkrētais imports ticis veikts samērā bieži un relatīvi ilgu laikposmu, bet tarifa pozīcija nav tikusi apstrīdēta (skat. Tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C-250/91 Hewlett Packard France , Recueil , I-1819. lpp., 19. un 20. punkts un tajos minētā judikatūra).
            26. Šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz LGK 131 un 8471 importu ir norādījusi, ka Dānijas muitas iestādes nav pieļāvušas nevienu kļūdu, jo neviena SIT prasītājai attiecībā uz šiem produktiem nav tikusi izdota (apstrīdētā lēmuma preambulas 31. apsvērums). Komisija turklāt ir secinājusi, ka prasītāja ir rīkojusies labā ticībā un ka tā ir ievērojusi visas spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz muitas deklarāciju (apstrīdētā lēmuma preambulas 39. apsvērums).
            27. Pirmkārt, vispirms ir jānoraida Komisijas argumenti, kuri ir ietverti apstrīdētajā lēmumā un atkārtoti izteikti Vispārējā tiesā būtībā ar mērķi, lai tiktu noteikts, ka SIT neizdošana liedz konstatēt muitas iestāžu kļūdu. Proti, tas, ka prasītāja nav lūgusi SIT par konkrētajām precēm, tomēr nenozīmē, ka muitas iestādes nav pieļāvušas kļūdu. Jebkura cita interpretācija Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktam atņemtu jēgu. Judikatūrā turklāt ir atzīts, ka muitas iestādes varētu būt pieļāvušas kļūdu situācijās, kad prasītājas rīcībā nav SIT vai tā to nav pieprasījusi (Tiesas 1987. gada 22. oktobra spriedums lietā 314/85 Foto-Frost , Recueil , 4199. lpp.).
            28. Otrkārt, ir jānorāda, ka Dānijas muitas iestādes, kā izriet no apstrīdētā lēmuma, SIT izdošanas laikā ir pieļāvušas kļūdu tarifu klasifikācijā (apstrīdētā lēmuma preambulas 24. un 33. apsvērums).
            29. Treškārt, Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 45. apsvērumā norāda, ka kopš 1999. gada novembra, proti, jau pirms strīdus LGK 131 un 8471 importēšanas laikposma, kas ilga no 1997. gada 1. septembra līdz 2000. gada 2. augustam, Dānijas muitas iestādes bija informētas, ka produktu, attiecībā uz kuriem ir izsniegtas SIT, tarifu pozīcijas ir kļūdainas, bet tās neatsauca minētās SIT. No apstrīdētā lēmuma izriet arī, ka Dānijas muitas iestāžu veiktās analīzes attiecās ne tikai uz produktiem, attiecībā uz kuriem tika izsniegtas SIT, bet arī uz LGK 131, attiecībā uz kuru SIT netika izsniegta (apstrīdēta lēmuma preambulas 9. un 10. apsvērums). Līdz ar to Dānijas muitas iestādes kopš 1999. gada novembra zināja, ka viena no diviem produktiem, uz kuriem attiecas šī tiesvedība, tarifu pozīcija ir kļūdaina. Tomēr tās uzsāka piedziņas procedūru tikai 2000. gada 27. novembrī (apstrīdētā lēmuma preambulas 13. apsvērums). Lai gan tām bija iespēja, tās neatsauca arī spēkā esošās SIT, kuru derīgums beidzās 2000. gada 12. aprīlī. Turklāt ir jānorāda, ka no 1999. gada novembra līdz 2000. gada novembrim prasītāja nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504 importēja aptuveni 240 t LGK 131, veicot 13 importa operācijas, un 40 t LGK 8471 divās importa operācijās, lai gan Dānijas muitas iestādes zināja, ka LGK plašā nozīmē un it īpaši LGC 131 tarifu klasifikācija bija kļūdaina. Visbeidzot, konkrētāk, attiecībā uz LGK 131 ir jānorāda, ka pretēji tam, ko norāda Komisija savos procesuālajos rakstos, prasītājas veiktais šī produkta imports apstrīdētajā importa laikposmā bija ievērojams, jo to veidoja vairāki simti tonnu un 45 importa operācijas. Ir jāpiebilst, ka lietas dalībnieki – kā tas arī tika apstiprināts tiesas sēdē – ir vienisprātis par to, ka konkrētie produkti, tā kā to sastāvā bija sūkalu proteīni, nevarēja tikt klasificēti nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504, kā tos tomēr muitas iestādes bija klasificējušas SIT. Dānijas muitas iestādes turklāt atzina šo faktu, jo savā 2000. gada 27. novembra lēmumā vēlāk iegrāmatot ievedmuitas nodokļus tās norādīja, ka “klasifikācija preču kodā 3504 ir izslēgta, ņemot vērā, ka runa nav par piena proteīniem, bet gan par sūkalu proteīniem”. No minētā izriet, ka, ņemot vērā konkrēto preču aprakstu ievedmuitas deklarācijās, kurš konkrēti attiecās uz sūkalu proteīniem, proti, “laktoglobulīnu”, muitas iestādēm bija jāspēj atklāt kļūdu tarifu klasifikācijā.
            30. Ceturtkārt, ir jānorāda, ka ne Dānijas muitas iestādes, ne – apstrīdētajā lēmumā – Komisija nav apstrīdējušas visu prasītājas iesniegto muitas deklarāciju pilnīgumu. It īpaši apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka “no pieteikuma izriet, ka ir jāuzskata, ka ieinteresētā persona ir rīkojusies labā ticībā un ka tā ir ievērojusi visas spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz muitas deklarāciju” (apstrīdētā lēmuma preambulas 39. apsvērums). Komisijas apgalvojumam tās procesuālajos rakstos, saskaņā ar kuru “preču apraksts deklarācijā nebija pilnīgs”, apstrīdētajā lēmumā nav pamatojuma. Turklāt Komisijai tiesas sēdē nav izdevies norādīt juridisku pamatojumu, kas ļautu uzskatīt, ka prasītājas iesniegtās muitas deklarācijas nebija pilnīgas. Turklāt attiecībā uz Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru prasītāja neesot iesniegusi nevienu tehnisku dokumentu attiecībā uz LGK 131 un 8471, kas ļautu noteikt to tarifu klasifikāciju, ir jāatgādina, ka LGK 131 bija iekļauts produktos, attiecībā uz kuriem 1999. gadā muitas iestādes veica tehnisku analīzi (apstrīdētā lēmuma preambulas 9. apsvērums). Turklāt nav apstrīdams, ka Dānijas muitas iestādes LGK 131 un 8471 pēc pārbaudes klasificēja tajā pašā tarifu pozīcijā kā pārējos LGK, tostarp LGK, attiecībā uz kuriem tika izdotas SIT. Visbeidzot, ir jāatgādina, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka konkrētie produkti, tā kā to sastāvā ir sūkalu proteīni, nevarēja tikt klasificēti nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504. Līdz ar to ir jāuzskata, ka preču apraksts prasītājas ievedmuitas deklarācijā, proti, “laktoglobulīns” jeb sūkalu proteīns, bija pietiekami precīzs, lai muitas iestādēm ļautu konstatēt vismaz to, ka konkrētie produkti nevarēja tikt klasificēti minētajā tarifu pozīcijā.
            31. Piektkārt, 1995. gada 2. novembrī telefona sarunas laikā ar prasītāju Dānijas muitas iestādes precizēja, ka nav jāsaņem SIT par produktu, kas konkrētajā gadījumā ir LGK 450 un kurš saskaņā ar prasītājas iesniegto pieteikumu ir “lielā mērā identisks” produktam, par kuru ir saņemta SIT, konkrēti – LGK 472. Šo telefona sarunu prasītāja apstiprināja ar Dānijas muitas iestādēm 1995. gada 3. novembrī adresētu vēstuli, un vēlāk, kā norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 35. apsvērumā, šīs vēstules saturs nav ticis apstrīdēts. Pašas muitas iestādes, šajā ziņā atkārtojot argumentus, kurus tām sniegusi prasītāja, savā Komisijai adresētajā lūgumā piemin šīs telefona sarunas esamību un saturu. Šī faktiskā situācija tostarp ļāva Komisijai tajā pašā apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumā secināt, ka Dānijas muitas iestādes ir pieļāvušas kļūdu attiecībā uz LGK 450 importu, kas veikts pirms 2000. gada 13. aprīļa.
            32. Attiecībā uz šajā tiesvedībā aplūkojamajiem produktiem Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 24. apsvērumā norāda, ka saskaņā ar Dānijas muitas iestāžu iesniegto lūgumu ievedmuitas nodokļa neiegrāmatošana un atlaišana ir pamatotas tiktāl, ciktāl “produkti, attiecībā uz kuriem SIT nav tikusi izdota, no tarifu klasifikācijas viedokļa ir identiski produktiem, attiecībā uz kuriem SIT tikusi izdota”. Šo faktisko konstatējumu Komisija apstrīdētajā lēmumā nav apstrīdējusi.
            33. Turklāt ir jāuzsver, ka, lai kāda arī būtu tarifu pozīcija, ko Dānijas muitas iestādes izvēlējušās savos paziņojumus par nodokļu piedziņu, visi konkrētie LGK vienmēr ir tikuši klasificēti vienā un tajā pašā tarifu pozīcijā. No minētā izriet, ka Dānijas muitas iestāžu ieskatā LGK 131 un 8471 tarifu ziņā ir produkti, kas ir identiski citiem importētajiem LGK, tostarp tiem, attiecībā uz kuriem tikusi izdota SIT. Šo secinājumu apstiprina arī Komisijai adresētais Dānijas muitas iestāžu lūgums, kurā precizēts, ka “visos paraugos kopējais proteīnu saturs sausnā pēc svara ir lielāks par 80 %” vai ka konkrētos produktus “veido vairāku sūkalu proteīnu koncentrāti, kuros sūkalu proteīnu saturs pēc svara ir lielāks par 80 %”. Šo faktu konstatējumu Landsskatteretten  atkārto arī savā 2007. gada 13. septembra lēmumā. Ņemot vērā lietas dalībnieku to procesuālajos rakstos sniegtos paskaidrojumus, konkrēto produktu tarifu klasifikācijas mērķiem ir nošķirti vienīgi produkti, kuros sūkalu proteīnu saturs ir lielāks par 80 %, un tie, kuros sūkalu proteīnu saturs ir mazāks par 80 %. No minētā izriet, ka saskaņā ar Dānijas muitas iestāžu sniegtajiem paskaidrojumiem no tarifu klasifikācijas viedokļa konkrētie produkti patiešām ir identiski, ko arī Komisija atzina tiesas sēdē. It īpaši Komisija tiesas sēdē nevarēja norādīt piemērotas pazīmes konkrēto LGK nošķiršanai, kas ļautu konstatēt, ka minētie LGK nav uzskatāmi par vienu preču tipu muitu reglamentējošo tiesību aktu izpratnē (Tiesas 2010. gada 2. decembra spriedums lietā C-199/09 Schenker , Krājums, I-12311. lpp., 24. punkts). Komisija tostarp nekad nav apstrīdējusi Dānijas muitas iestāžu apgalvojumu attiecībā uz konkrēto produktu identiskumu no tarifu viedokļa, kā arī nav iesniegusi papildu informācijas pieprasījumus. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka saskaņā ar Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka Muitas kodeksa īstenošanas noteikumus (OV L 253, 1. lpp.), 871. panta 5. punktu, ja Komisija konstatē, ka dalībvalsts sniegtās ziņas nav pietiekamas, lai attiecīgajā lietā varētu pieņemt lēmumu, pilnīgi pārzinot faktus, Komisija var pieprasīt šai dalībvalstij vai jebkurai citai dalībvalstij tai sniegt papildu ziņas. No iepriekš minētā izriet, ka šajā lietā prasītāja varēja secināt, ka, pat ja attiecībā uz tiem netika izdota SIT, LGK 131 un 8471 bija jāklasificē tajā pašā tarifu pozīcijā kā produkti, attiecībā uz kuriem SIT ir izdota.
            34. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka Dānijas muitas iestādes Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir pieļāvušas kļūdu attiecībā uz LGK 131 un 8471 tarifu klasifikāciju. Tātad apstrīdētais lēmums šajā ziņā ir prettiesisks, jo tas ir balstīts uz šādas kļūdas neesamību.
            35. Tādējādi, nepastāvot vajadzībai izvērtēt prasītājas pakārtoti izvirzīto otro pamatu, pirmais prasības pamats ir jāapmierina un līdz ar to ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. un 4. punkts, ciktāl tie attiecas uz LGK 131 un 8471 importu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            36. Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            nospriež:
            1) atcelt Komisijas 2010. gada 12. novembra Lēmuma C(2010) 7692, galīgā redakcija, ar kuru konstatēts, ka atsevišķu ievedmuitas nodokļu vēlāka iegrāmatošana ir pamatota un ka šo nodokļu atlaišana nav pamatota (lieta REC 03/08), 1. panta 2. un 4. punktu, ciktāl tie attiecas uz laktoglobulīna koncentrātu131 un 8471 importu;
            2) Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Recombined Dairy System A/S tiesāšanās izdevumus.

    ---documentbreak---

         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2013. gada 5. jūnijā (
            *1
         )
      “Muitas savienība — Laktoglobulīna koncentrātu imports no Jaunzēlandes — Ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa — Pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu — Regulas (EEK) Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 236. pants”
      Lieta T-65/11

            Recombined Dairy System A/S
          , Horsensa [Horsens] (Dānija), ko pārstāv T. Kristjánsson un T. Gønge, advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Komisiju, ko pārstāv A.-M. Caeiros, L. Keppenne un B.-R. Killmann, pārstāvji, kuriem palīdz P. Dyrberg, advokāts,
      atbildētāja,
      par prasību daļēji atcelt Komisijas 2010. gada 12. novembra Lēmumu C(2010) 7692, galīgā redakcija, ar kuru konstatēts, ka atsevišķu ievedmuitas nodokļu vēlāka iegrāmatošana ir pamatota un ka šo nodokļu atlaišana nav pamatota (lieta REC 03/08).
      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] (referents) un J. Švarcs [J. Schwarcz],
      sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 6. decembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               Prasītāja Recombined Dairy System A/S Eiropas Savienībā importēja no Jaunzēlandes laktoglobulīna koncentrātus (turpmāk tekstā – “LGK”). Pastāv dažāda veida LGK atkarībā no sūkalu proteīnu satura.

               2

               1993. un 1994. gadā prasītāja Dānijas muitas iestādēs iesniedza pieteikumus, lai saņemtu saistošas izziņas par tarifu (turpmāk tekstā – “SIT”) attiecībā uz desmit LGK, tostarp LGK 312, 392 un 472. SIT attiecībā uz šiem trim produktiem prasītājai tika izdotas, pamatojoties uz saņemto informāciju un neveicot produktu analīzi. Prasītājas nosūtītajā informācijā, kas ir iekļauta SIT, tostarp bija konstatēts, ka sūkalu proteīnu saturs sausnā ir lielāks par 80 % un ka produkta sastāvā ir 75 % beta-laktoglobulīna un imonuglobulīna un 25 % citu sūkalu proteīnu. Konkrētie LGK tika klasificēti Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.), kurā izdarīti grozījumi, I pielikumā ietvertās kombinētās nomenklatūras (turpmāk tekstā – “nomenklatūra”) tarifu pozīcijā 3504. Nomenklatūras tarifu pozīcija 3504 tostarp attiecas uz “piena proteīnu koncentrātiem”. Šo trīs produktu SIT bija spēkā no 1994. gada 13. aprīļa līdz 2000. gada 12. aprīlim.

               3

               1995. gadā prasītāja Dānijas muitas iestādēs iesniedza pieteikumu, lai saņemtu SIT par LGK 450. Šīs iestādes prasītājai norādīja, ka jauna SIT nav nepieciešama, jo LGK 450 lielā mērā ir identisks LGK 472, par kuru jau tikusi izdota SIT. Prasītāja atsauca savu pieteikumu. Līdz ar to attiecībā uz LGK 450 tā nesaņēma SIT.

               4

               Attiecībā uz pārējiem produktu veidiem, proti, LGK 131 un 8471, prasītāja nav iesniegusi pieteikumu, lai saņemtu SIT.

               5

               Pēc tam, kad tika veikta kāda parauga analīze, kura uzrādīja mazāku sūkalu proteīnu koncentrāciju, nekā bija paziņots sākotnēji (proti, sūkalu proteīnu saturs, kas ir mazāks par 80 %), Dānijas muitas iestādes veica visu prasītājas importēto LGK analīzi. Pamatojoties uz šo analīzi, 2000. gada 27. novembrī tās nolēma LGK 131, 312, 392, 450 un 8471 klasificēt nomenklatūras tarifu pozīcijā 0404 un veikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu attiecībā uz šiem produktiem. Minētā tarifu pozīcija attiecās tostarp uz “sūkalām, arī iebiezinātām”. Tās šajā lēmumā arī norādīja, ka, ja sākotnēji prasītājas norādītā sūkalu proteīnu koncentrācija būtu bijusi pareiza (proti, sūkalu proteīnu saturs būtu lielāks par 80 %), tās konkrētos produktus būtu klasificējušas nomenklatūras tarifu pozīcijā 3502. Minētā tarifu pozīcija attiecās tostarp uz “divu vai vairāku sūkalu proteīnu koncentrātiem, kas sausnā satur [sūkalu proteīnus, kas veido] vairāk par 80 % no kopējās masas”. Tās tādējādi atteicās klasificēt konkrētos produktus nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504.

               6

               Pēc tam, kad prasītāja bija apstrīdējusi tarifu klasifikāciju un izmantoto analīzes metodi, Dānijas muitas iestādes grozīja savu metodi un galu galā secināja, ka sākotnēji prasītājas norādītā LGK sūkalu proteīnu koncentrācija bija pareiza (proti, ka sūkalu proteīnu saturs sausnā bija lielāks par 80 %). Tās nolēma pārskatīt piemēroto tarifa klasifikāciju un grozīja savu lēmumu, LGK 131, 312, 392, 450 un 8471 klasificējot nomenklatūras tarifu pozīcijā 3502. Šīs tarifa klasifikācijas izmaiņas nav ietekmējušas to lēmumu veikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu attiecībā uz konkrētajiem produktiem.

               7

               2005. gada 13. jūnijā prasītāja Dānijas muitas iestādēs iesniedza pieteikumu par ievedmuitas nodokļa atlaišanu, pamatojoties, pirmkārt, uz Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar 236. pantu, un, otrkārt, uz tās 239. pantu. Tās pieteikums attiecās uz LGK importu laikposmā no 1997. gada 1. septembra līdz 2000. gada 2. augustam, attiecībā uz kuru vai nu nekad nav bijusi izsniegta SIT, vai arī iepriekš izsniegto SIT spēkā esamības termiņš jau bija beidzies importēšanas brīdī. Dānijas muitas iestādes ar 2005. gada 1. augusta lēmumu noraidīja šo pieteikumu.

               8

               2005. gada 22. septembrī prasītāja Landsskatteretten (Dānijas Valsts nodokļu tiesa) cēla prasību par šo lēmumu.

               9

               2007. gada 13. septembrīLandsskatteretten uzdeva Dānijas muitas iestādēm nosūtīt prasītājas pieteikumu Eiropas Kopienu Komisijai lēmuma pieņemšanai. Landsskatteretten tostarp uzskatīja, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, nevar tikt izslēgts, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā vai 239. pantā paredzētie nosacījumi ir izpildīti.

               10

               2008. gada 6. oktobrī Dānijas muitas iestādes vērsās Komisijā, lūdzot to pieņemt lēmumu attiecībā uz to, vai saskaņā ar Muitas kodeksa 220. gada 2. punkta b) apakšpunktu ir pamatoti veikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu un, pakārtoti, vai saskaņā ar Muitas kodeksa 239. pantu minēto nodokļu atlaišana ir pamatota.

               11

               2010. gada 12. novembra Lēmumā C(2010) 7692, galīgā redakcija, ar kuru konstatēts, ka atsevišķu ievedmuitas nodokļu vēlāka iegrāmatošana ir pamatota un ka šo nodokļu atlaišana nav pamatota (lieta REC 03/08) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija, pirmkārt, uzskatīja, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir pamatoti neveikt vēlāku ievedmuitas nodokļu iegrāmatošanu attiecībā uz LGK 450 importu, kas veikts pirms 2000. gada 13. aprīļa. Attiecībā uz citu produktu, proti, LGK 131, 312, 392 un 8471, importu, kā arī LGK 450 importu kopš 2000. gada 13. aprīļa Komisija uzskatīja, ka ir pamatoti veikt vēlāku ievedmuitas nodokļu iegrāmatošanu. Otrkārt, tā uzskatīja, ka, pamatojoties uz Muitas kodeksa 239. pantu, ievedmuitas nodokļa atlaišana ir pamatota attiecībā uz LGK 312 un 392 importu, kā arī attiecībā uz LGK 450 importu, kas veikts kopš 2000. gada 13. aprīļa. Savukārt tā secināja, ka nekāda ievedmuitas nodokļa atlaišana nav pamatota attiecībā uz LGK 131 un 8471 importu. Tā šajā ziņā norādīja, ka Muitas kodeksa 239. panta izpratnē nepastāv nekādi īpaši apstākļi, jo prasītāja vispār nav lūgusi SIT attiecībā uz šiem produktiem.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               12

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 28. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.

               13

               Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.

               14

               Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2012. gada 6. decembra tiesas sēdē.

               15

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. un 4. punktu;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               16

               Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               17

               Vispirms ir jānorāda, kā prasītāja to apstiprinājusi tiesas sēdē, ka šī prasība ir vērsta uz to, lai panāktu apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. un 4. punkta atcelšanu, ciktāl tie attiecas uz LGK 131 un 8471 importu.

               18

               Prasītāja savas prasības pamatojumam izvirza divus pamatus. Pirmais pamats, kurš ir izvirzīts galvenokārt, ir par Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 236. panta pārkāpumu. Otrais pamats, kas izvirzīts pakārtoti, ir par Muitas kodeksa 239. panta pārkāpumu.

               19

               Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms izvērtēt prasītājas izvirzīto pirmo pamatu.

               20

               Prasītāja būtībā apgalvo, ka konkrētā LGK klasifikācija nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504 ir kļūda, ko pieļāvušas Dānijas muitas iestādes, neatkarīgi no tā, vai attiecībā uz minētajiem LGK ir vai nav tikušas izdotas SIT.

               21

               Komisija apstrīd prasītājas argumentus. Tā it īpaši norāda, ka, runājot vispārīgi, visi LGK tarifu ziņā nav identiski. Tā arī norāda, ka neviena SIT nav izdota attiecībā uz šajā tiesvedībā aplūkojamajiem produktiem. Turklāt LGK 131 un 8471 importēšanas gadījumu skaits neesot nozīmīgs. Visbeidzot, neesot iesniegti dokumenti, kuri liecinātu par to, ka preču apraksts muitas deklarācijās atbilst nomenklatūras specifikācijām.

               22

               Vispirms ir jāatgādina, ka Muitas kodeksa 220. un 239. pantā paredzētajām procedūrām ir viens un tas pats mērķis, proti, vēlāku ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa samaksu atļaut tikai gadījumos, kad šāds maksājums ir pamatots un saderīgs ar tādu pamatprincipu kā tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Turklāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksāšana vai atlaišana, kas var tikt piešķirta tikai ar noteiktiem nosacījumiem un konkrēti paredzētos gadījumos, ir izņēmums no parastā ievešanas un izvešanas režīma, un tādēļ noteikumi, kuros paredzēta šāda atmaksāšana vai atlaišana, ir jāinterpretē šauri (skat. Tiesas 2009. gada 1. oktobra rīkojumu lietā C-552/08 P Agrar-Invest-Tatschl/Komisija, Krājums, I-9265. lpp., 52. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra).

               23

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu kompetentās iestādes neizdara vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatošanu, ja ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, nodoklis nav iekasēts pašu kompetento iestāžu kļūdas dēļ, otrkārt, kompetento iestāžu pieļautā kļūda ir tāda rakstura, ka nav iespējams saprātīgi sagaidīt, ka persona, kas ir atbildīga par samaksu un kas darbojas labā ticībā, to atklās, un, visbeidzot, persona, kas ir atbildīga par samaksu, ir ievērojusi visus spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā ietvertos noteikumus par muitas deklarāciju. Tiklīdz šie nosacījumi ir izpildīti, personai, kas ir atbildīga par samaksu, ir tiesības sagaidīt, ka netiks veikta nodokļu pēcmuitošanas piedziņa (skat. Tiesas 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā C-173/06 Agrover, Krājums, I-8783. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Runājot par pirmo no šiem nosacījumiem, ir jāatceras, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta mērķis ir aizsargāt personas, kas atbildīga par nodokļa samaksu, tiesisko paļāvību saistībā ar to, ka visi apstākļi un kritēriji, uz kuriem ir balstīts lēmums piedzīt vai nepiedzīt muitas nodokļus, ir pamatoti. Šāda tiesiskā paļāvība personai, kas atbildīga par nodokļa samaksu, var tikt aizsargāta tikai tad, ja kompetentās iestādes “pašas” ir radījušas šādai paļāvībai attiecīgu pamatu. Tādējādi vienīgi tādas kļūdas, ko var piedēvēt kompetento iestāžu aktīvai rīcībai, dod tiesības uz to, lai netiktu veikta muitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņa (skat. iepriekš 23. punktā minēto spriedumu lietā Agrover, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

               25

               Šis nosacījums principā nevar tikt uzskatīts par izpildītu, ja kompetentās iestādes tikušas maldinātas ar eksportētāja iesniegtām neprecīzām deklarācijām, kuru saturs vai spēkā esamība tām nav jāpārbauda. Līdzīgi uz nodokļu maksātāju gulstas risks, kas izriet no tirdzniecības dokumentiem, kuri vēlākā pārbaudē izrādījušies nepatiesi (skat. Tiesas 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C-251/00 Ilumitrónica, Recueil, I-10433. lpp., 43. un 44. punkts un tajos minētā judikatūra). Savukārt saskaņā ar judikatūru var tikt uzskatīts, ka kompetentās iestādes ir pieļāvušas kļūdu, ja tās nav izvirzījušas nevienu iebildumu attiecībā uz preču tarifu klasifikāciju, ko veicis uzņēmums savās muitas deklarācijās, un ja minētās deklarācijas ietvērušas visu faktisko informāciju, kas nepieciešama attiecīgā tiesiskā regulējuma piemērošanai, tādējādi, ka vēlākajā pārbaudē, kuru var veikt kompetentās iestādes, nevar tikt atklāts nekāds jauns elements. Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja visas uzņēmuma iesniegtās muitas deklarācijas ir bijušas pilnīgas, ciktāl tajās it īpaši ir norādīts preču apraksts saskaņā ar nomenklatūras specifikāciju blakus deklarētajai tarifa pozīcijai, un ja konkrētais imports ticis veikts samērā bieži un relatīvi ilgu laikposmu, bet tarifa pozīcija nav tikusi apstrīdēta (skat. Tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C-250/91 Hewlett Packard France, Recueil, I-1819. lpp., 19. un 20. punkts un tajos minētā judikatūra).

               26

               Šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz LGK 131 un 8471 importu ir norādījusi, ka Dānijas muitas iestādes nav pieļāvušas nevienu kļūdu, jo neviena SIT prasītājai attiecībā uz šiem produktiem nav tikusi izdota (apstrīdētā lēmuma preambulas 31. apsvērums). Komisija turklāt ir secinājusi, ka prasītāja ir rīkojusies labā ticībā un ka tā ir ievērojusi visas spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz muitas deklarāciju (apstrīdētā lēmuma preambulas 39. apsvērums).

               27

               Pirmkārt, vispirms ir jānoraida Komisijas argumenti, kuri ir ietverti apstrīdētajā lēmumā un atkārtoti izteikti Vispārējā tiesā būtībā ar mērķi, lai tiktu noteikts, ka SIT neizdošana liedz konstatēt muitas iestāžu kļūdu. Proti, tas, ka prasītāja nav lūgusi SIT par konkrētajām precēm, tomēr nenozīmē, ka muitas iestādes nav pieļāvušas kļūdu. Jebkura cita interpretācija Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktam atņemtu jēgu. Judikatūrā turklāt ir atzīts, ka muitas iestādes varētu būt pieļāvušas kļūdu situācijās, kad prasītājas rīcībā nav SIT vai tā to nav pieprasījusi (Tiesas 1987. gada 22. oktobra spriedums lietā 314/85 Foto-Frost, Recueil, 4199. lpp.).

               28

               Otrkārt, ir jānorāda, ka Dānijas muitas iestādes, kā izriet no apstrīdētā lēmuma, SIT izdošanas laikā ir pieļāvušas kļūdu tarifu klasifikācijā (apstrīdētā lēmuma preambulas 24. un 33. apsvērums).

               29

               Treškārt, Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 45. apsvērumā norāda, ka kopš 1999. gada novembra, proti, jau pirms strīdus LGK 131 un 8471 importēšanas laikposma, kas ilga no 1997. gada 1. septembra līdz 2000. gada 2. augustam, Dānijas muitas iestādes bija informētas, ka produktu, attiecībā uz kuriem ir izsniegtas SIT, tarifu pozīcijas ir kļūdainas, bet tās neatsauca minētās SIT. No apstrīdētā lēmuma izriet arī, ka Dānijas muitas iestāžu veiktās analīzes attiecās ne tikai uz produktiem, attiecībā uz kuriem tika izsniegtas SIT, bet arī uz LGK 131, attiecībā uz kuru SIT netika izsniegta (apstrīdēta lēmuma preambulas 9. un 10. apsvērums). Līdz ar to Dānijas muitas iestādes kopš 1999. gada novembra zināja, ka viena no diviem produktiem, uz kuriem attiecas šī tiesvedība, tarifu pozīcija ir kļūdaina. Tomēr tās uzsāka piedziņas procedūru tikai 2000. gada 27. novembrī (apstrīdētā lēmuma preambulas 13. apsvērums). Lai gan tām bija iespēja, tās neatsauca arī spēkā esošās SIT, kuru derīgums beidzās 2000. gada 12. aprīlī. Turklāt ir jānorāda, ka no 1999. gada novembra līdz 2000. gada novembrim prasītāja nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504 importēja aptuveni 240 t LGK 131, veicot 13 importa operācijas, un 40 t LGK 8471 divās importa operācijās, lai gan Dānijas muitas iestādes zināja, ka LGK plašā nozīmē un it īpaši LGC 131 tarifu klasifikācija bija kļūdaina. Visbeidzot, konkrētāk, attiecībā uz LGK 131 ir jānorāda, ka pretēji tam, ko norāda Komisija savos procesuālajos rakstos, prasītājas veiktais šī produkta imports apstrīdētajā importa laikposmā bija ievērojams, jo to veidoja vairāki simti tonnu un 45 importa operācijas. Ir jāpiebilst, ka lietas dalībnieki – kā tas arī tika apstiprināts tiesas sēdē – ir vienisprātis par to, ka konkrētie produkti, tā kā to sastāvā bija sūkalu proteīni, nevarēja tikt klasificēti nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504, kā tos tomēr muitas iestādes bija klasificējušas SIT. Dānijas muitas iestādes turklāt atzina šo faktu, jo savā 2000. gada 27. novembra lēmumā vēlāk iegrāmatot ievedmuitas nodokļus tās norādīja, ka “klasifikācija preču kodā 3504 ir izslēgta, ņemot vērā, ka runa nav par piena proteīniem, bet gan par sūkalu proteīniem”. No minētā izriet, ka, ņemot vērā konkrēto preču aprakstu ievedmuitas deklarācijās, kurš konkrēti attiecās uz sūkalu proteīniem, proti, “laktoglobulīnu”, muitas iestādēm bija jāspēj atklāt kļūdu tarifu klasifikācijā.

               30

               Ceturtkārt, ir jānorāda, ka ne Dānijas muitas iestādes, ne – apstrīdētajā lēmumā – Komisija nav apstrīdējušas visu prasītājas iesniegto muitas deklarāciju pilnīgumu. It īpaši apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka “no pieteikuma izriet, ka ir jāuzskata, ka ieinteresētā persona ir rīkojusies labā ticībā un ka tā ir ievērojusi visas spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz muitas deklarāciju” (apstrīdētā lēmuma preambulas 39. apsvērums). Komisijas apgalvojumam tās procesuālajos rakstos, saskaņā ar kuru “preču apraksts deklarācijā nebija pilnīgs”, apstrīdētajā lēmumā nav pamatojuma. Turklāt Komisijai tiesas sēdē nav izdevies norādīt juridisku pamatojumu, kas ļautu uzskatīt, ka prasītājas iesniegtās muitas deklarācijas nebija pilnīgas. Turklāt attiecībā uz Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru prasītāja neesot iesniegusi nevienu tehnisku dokumentu attiecībā uz LGK 131 un 8471, kas ļautu noteikt to tarifu klasifikāciju, ir jāatgādina, ka LGK 131 bija iekļauts produktos, attiecībā uz kuriem 1999. gadā muitas iestādes veica tehnisku analīzi (apstrīdētā lēmuma preambulas 9. apsvērums). Turklāt nav apstrīdams, ka Dānijas muitas iestādes LGK 131 un 8471 pēc pārbaudes klasificēja tajā pašā tarifu pozīcijā kā pārējos LGK, tostarp LGK, attiecībā uz kuriem tika izdotas SIT. Visbeidzot, ir jāatgādina, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka konkrētie produkti, tā kā to sastāvā ir sūkalu proteīni, nevarēja tikt klasificēti nomenklatūras tarifu pozīcijā 3504. Līdz ar to ir jāuzskata, ka preču apraksts prasītājas ievedmuitas deklarācijā, proti, “laktoglobulīns” jeb sūkalu proteīns, bija pietiekami precīzs, lai muitas iestādēm ļautu konstatēt vismaz to, ka konkrētie produkti nevarēja tikt klasificēti minētajā tarifu pozīcijā.

               31

               Piektkārt, 1995. gada 2. novembrī telefona sarunas laikā ar prasītāju Dānijas muitas iestādes precizēja, ka nav jāsaņem SIT par produktu, kas konkrētajā gadījumā ir LGK 450 un kurš saskaņā ar prasītājas iesniegto pieteikumu ir “lielā mērā identisks” produktam, par kuru ir saņemta SIT, konkrēti – LGK 472. Šo telefona sarunu prasītāja apstiprināja ar Dānijas muitas iestādēm 1995. gada 3. novembrī adresētu vēstuli, un vēlāk, kā norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 35. apsvērumā, šīs vēstules saturs nav ticis apstrīdēts. Pašas muitas iestādes, šajā ziņā atkārtojot argumentus, kurus tām sniegusi prasītāja, savā Komisijai adresētajā lūgumā piemin šīs telefona sarunas esamību un saturu. Šī faktiskā situācija tostarp ļāva Komisijai tajā pašā apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumā secināt, ka Dānijas muitas iestādes ir pieļāvušas kļūdu attiecībā uz LGK 450 importu, kas veikts pirms 2000. gada 13. aprīļa.

               32

               Attiecībā uz šajā tiesvedībā aplūkojamajiem produktiem Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 24. apsvērumā norāda, ka saskaņā ar Dānijas muitas iestāžu iesniegto lūgumu ievedmuitas nodokļa neiegrāmatošana un atlaišana ir pamatotas tiktāl, ciktāl “produkti, attiecībā uz kuriem SIT nav tikusi izdota, no tarifu klasifikācijas viedokļa ir identiski produktiem, attiecībā uz kuriem SIT tikusi izdota”. Šo faktisko konstatējumu Komisija apstrīdētajā lēmumā nav apstrīdējusi.

               33

               Turklāt ir jāuzsver, ka, lai kāda arī būtu tarifu pozīcija, ko Dānijas muitas iestādes izvēlējušās savos paziņojumus par nodokļu piedziņu, visi konkrētie LGK vienmēr ir tikuši klasificēti vienā un tajā pašā tarifu pozīcijā. No minētā izriet, ka Dānijas muitas iestāžu ieskatā LGK 131 un 8471 tarifu ziņā ir produkti, kas ir identiski citiem importētajiem LGK, tostarp tiem, attiecībā uz kuriem tikusi izdota SIT. Šo secinājumu apstiprina arī Komisijai adresētais Dānijas muitas iestāžu lūgums, kurā precizēts, ka “visos paraugos kopējais proteīnu saturs sausnā pēc svara ir lielāks par 80 %” vai ka konkrētos produktus “veido vairāku sūkalu proteīnu koncentrāti, kuros sūkalu proteīnu saturs pēc svara ir lielāks par 80 %”. Šo faktu konstatējumu Landsskatteretten atkārto arī savā 2007. gada 13. septembra lēmumā. Ņemot vērā lietas dalībnieku to procesuālajos rakstos sniegtos paskaidrojumus, konkrēto produktu tarifu klasifikācijas mērķiem ir nošķirti vienīgi produkti, kuros sūkalu proteīnu saturs ir lielāks par 80 %, un tie, kuros sūkalu proteīnu saturs ir mazāks par 80 %. No minētā izriet, ka saskaņā ar Dānijas muitas iestāžu sniegtajiem paskaidrojumiem no tarifu klasifikācijas viedokļa konkrētie produkti patiešām ir identiski, ko arī Komisija atzina tiesas sēdē. It īpaši Komisija tiesas sēdē nevarēja norādīt piemērotas pazīmes konkrēto LGK nošķiršanai, kas ļautu konstatēt, ka minētie LGK nav uzskatāmi par vienu preču tipu muitu reglamentējošo tiesību aktu izpratnē (Tiesas 2010. gada 2. decembra spriedums lietā C-199/09 Schenker, Krājums, I-12311. lpp., 24. punkts). Komisija tostarp nekad nav apstrīdējusi Dānijas muitas iestāžu apgalvojumu attiecībā uz konkrēto produktu identiskumu no tarifu viedokļa, kā arī nav iesniegusi papildu informācijas pieprasījumus. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka saskaņā ar Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka Muitas kodeksa īstenošanas noteikumus (OV L 253, 1. lpp.), 871. panta 5. punktu, ja Komisija konstatē, ka dalībvalsts sniegtās ziņas nav pietiekamas, lai attiecīgajā lietā varētu pieņemt lēmumu, pilnīgi pārzinot faktus, Komisija var pieprasīt šai dalībvalstij vai jebkurai citai dalībvalstij tai sniegt papildu ziņas. No iepriekš minētā izriet, ka šajā lietā prasītāja varēja secināt, ka, pat ja attiecībā uz tiem netika izdota SIT, LGK 131 un 8471 bija jāklasificē tajā pašā tarifu pozīcijā kā produkti, attiecībā uz kuriem SIT ir izdota.

               34

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka Dānijas muitas iestādes Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir pieļāvušas kļūdu attiecībā uz LGK 131 un 8471 tarifu klasifikāciju. Tātad apstrīdētais lēmums šajā ziņā ir prettiesisks, jo tas ir balstīts uz šādas kļūdas neesamību.

               35

               Tādējādi, nepastāvot vajadzībai izvērtēt prasītājas pakārtoti izvirzīto otro pamatu, pirmais prasības pamats ir jāapmierina un līdz ar to ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. un 4. punkts, ciktāl tie attiecas uz LGK 131 un 8471 importu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               36

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           atcelt Komisijas 2010. gada 12. novembra Lēmuma C(2010) 7692, galīgā redakcija, ar kuru konstatēts, ka atsevišķu ievedmuitas nodokļu vēlāka iegrāmatošana ir pamatota un ka šo nodokļu atlaišana nav pamatota (lieta REC 03/08), 1. panta 2. un 4. punktu, ciktāl tie attiecas uz laktoglobulīna koncentrātu131 un 8471 importu;

                           2)

                           Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Recombined Dairy System A/S tiesāšanās izdevumus.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2013. gada 5. jūnijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – dāņu.