title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 13.oktobrī.#Aurora Sousa Rodríguez un citi pret Air France SA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra - Spānija.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Gaisa transports - Regula (EK) Nr. 261/2004 - 2. panta l) apakšpunkts - Kompensācija pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā - Jēdziens "atcelšana" - 12. pants - Jēdziens "turpmāka kompensācija" - Kompensācija saskaņā ar valsts tiesību aktiem.#Lieta C-83/10.

text:
      Lieta C‑83/10
      Aurora Sousa Rodríguez u.c.
      pret
      Air France SA
      (Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Gaisa transports – Regula (EK) Nr. 261/2004 – 2. panta l) punkts – Kompensācija pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā – Jēdziens “atcelšana” – 12. pants – Jēdziens “turpmāka kompensācija” – Kompensācija saskaņā ar valsts tiesību aktiem
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Transports – Gaisa transports – Regula Nr. 261/2004 – Kopīgi noteikumi par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar
            iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos – Atcelšana – Jēdziens
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 261/2004 2. panta l) punkts un 5. panta 3. punkts)
      2.        Transports – Gaisa transports – Regula Nr. 261/2004 – Kopīgi noteikumi par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar
            iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos – Turpmāka kompensācija – Apjoms – Morālā kaitējuma atlīdzināšana
            – Iekļaušana
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 261/2004 8., 9. un 12. pants, 1999. gada Monreālas konvencija)
      1.        Regulas Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu
         un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu Nr. 295/91, 2. panta l) punktā ietvertais jēdziens “atcelšana”
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas tikai uz iespējamību, ka attiecīgā lidmašīna vispār neveic izlidošanu, bet attiecas
         arī uz situāciju, kad šī lidmašīna ir izlidojusi, bet kāda iemesla dēļ vēlāk ir bijusi spiesta atgriezties izlidošanas lidostā
         un kad minētās lidmašīnas pasažieri tikuši pārcelti uz citiem lidojumiem.

      Iemeslam, kāpēc lidmašīnai bija jāatgriežas izlidošanas lidostā, tādējādi nesasniedzot tās galamērķi, nav būtiskas nozīmes.
         Šis iemesls ir būtisks tikai tam, lai noteiktu, vai konkrētajā situācijā minēto atcelšanu ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi,
         no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi, Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punkta
         izpratnē, kad nav jāmaksā nekāda kompensācija.

      (sal. ar 34. un 35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Regulas Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu
         un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu Nr. 295/91, 12. pantā minētais jēdziens “turpmāka kompensācija”
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj valsts tiesai piespriest maksāt kompensāciju apstākļos, kas noteikti Konvencijā par
         dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju vai valsts tiesību aktos, par zaudējumiem, tai skaitā morālo kaitējumu,
         kas radušies gaisa transporta līguma neizpildes rezultātā. Savukārt šis jēdziens “turpmāka kompensācija” nevar būt juridiskais
         pamats, lai valsts tiesa piespriestu gaisa pārvadātājam atlīdzināt pasažieriem, kuru lidojums kavējies vai ticis atcelts,
         izdevumus, kas viņiem radušies tādēļ, ka minētais pārvadātājs nav pildījis šīs regulas 8. un 9. pantā paredzētos pienākumus
         attiecībā uz atbalsta sniegšanu un aprūpi.

      (sal. ar 46. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 13. oktobrī (*)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Gaisa transports – Regula (EK) Nr. 261/2004 – 2. panta l) punkts – Kompensācija pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā – Jēdziens “atcelšana” – 12. pants – Jēdziens “turpmāka kompensācija” – Kompensācija saskaņā ar valsts tiesību aktiem
      Lieta C‑83/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 1. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 11. februārī, tiesvedībā

      Aurora Sousa Rodríguez,

      Yago López Sousa,

      Rodrigo Manuel Puga Lueiro,

      Luis Ángel Rodríguez González,

      María del Mar Pato Barreiro,

      Manuel López Alonso,

      Yaiza Pato Rodríguez
      pret
      Air France SA.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        A. Sousas Rodrigesas [Sousa Rodrígues], J. Lopesa Sousas [López Sousa], R. M. Pugas Lueiro [Puga Lueiro], L. A. Rodrigesa Gonsalesa [Rodríguez González], M. del M. Pato Barreiro [Pato Barreiro], M. Lopesa Alonso [López Alonso] un J. Pato Rodrigesas [Pato Rodríguez] vārdā – H. Portela Leiross [J. Portela Leiros], Procurador de los Tribunales, kam palīdz H. Gonsaless Peress [J. González Pérez], abogado,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un M. Perro [M. Perrot], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz M. Ruso [M. Russo], avvocato dello Stato,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Špunars [M. Szpunar], pārstāvis,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Hetavejs [S. Hathaway], pārstāvis, kam palīdz D. Bērds [D. Beard], barrister,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – L. Losano Palasiosa [L. Lozano Palacios] un K. Simonsons [K. Simonsson], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 28. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas
         (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu
         un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV L 46, 1. lpp.), 2. panta l) punktu un
         12. pantu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp septiņiem pasažieriem un Air France SA (turpmāk tekstā – “Air France”) par tāda kaitējuma atlīdzību, kas, kā viņi uzskata, tiem radies būtiskas kavēšanās dēļ un saistībā ar neērtībām, ko izraisīja
         šīs aviokompānijas lidmašīnas tehniskās problēmas lidojuma no Parīzes (Francija) uz Vigo (Spānija) laikā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskās tiesības
      3        Eiropas Kopiena piedalījās Starptautiskajā diplomātiskajā konferencē par gaisa satiksmes tiesībām, kura notika Monreālā no
         1999. gada 10. līdz 28. maijam un kurā 1999. gada 28. maijā tika pieņemta Konvencija par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu
         noteikumu unifikāciju (turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”), un minēto konvenciju parakstīja 1999. gada 10. decembrī.

      4        2001. gada 5. aprīlī Eiropas Savienības Padome pieņēma Lēmumu 2001/539/EK par to, kā Eiropas Kopiena noslēdz Konvenciju par
         dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (Monreālas Konvenciju) (OV L 194, 38. lpp.). Attiecībā uz Eiropas
         Savienību šī konvencija stājās spēkā 2004. gada 28. jūnijā.

      5        Monreālas konvencijas 19. pantā, kas saucas “Aizkavēšanās” un kas ietverts tās III nodaļā ar nosaukumu “Pārvadātāja atbildība
         un zaudējumu kompensācijas apjoms”, ir paredzēts:

      “Pārvadātājs ir atbildīgs par zaudējumiem, kas radušies pasažieru, bagāžas vai kravas gaisa pārvadājuma aizkavēšanās dēļ.
         Tomēr pārvadātājs nav atbildīgs par zaudējumiem, kas radušies dēļ aizkavēšanās, ja viņš pierāda, ka viņš, viņa darbinieki
         un aģenti veikuši visus pamatoti nepieciešamos pasākumus, lai izvairītos no zaudējumiem, vai arī viņam vai viņiem nebija iespējams
         veikt šādus pasākumus.”

      6        Šīs konvencijas 22. panta, kas saucas “Atbildības limiti attiecībā uz aizkavēšanos, bagāžu un kravu” un kas ietverts minētajā
         III nodaļā, 1. punktā ir paredzēts:

      “Gadījumā, ja zaudējumus izraisījusi aizkavēšanās, kā norādīts 19. pantā, personu pārvadājumos [ja zaudējumus pasažieriem
         izraisījusi aizkavēšanās, kā norādīts 19. pantā], tad pārvadātāja atbildība pret katru pasažieri ir ierobežota līdz 4150 SDR.”

      7        Monreālas konvencijas 29. pantā ar nosaukumu “Prasību pamats” ir paredzēts:

      “Pasažieru, bagāžas un kravas pārvadājumos visu veidu prasības kompensēt zaudējumus, lai arī kā tās tiktu pamatotas – vai
         nu saskaņā ar šo Konvenciju, vai ar līgumu, vai ar civiltiesību pārkāpumu, vai citādi –, var tikt celtas tikai saskaņā ar
         tiem noteikumiem un tādiem atbildības limitiem, kādi noteikti šajā Konvencijā [..].”

       Savienības tiesības
       Regula (EK) Nr. 2027/97
      8        Padomes 1997. gada 9. oktobra Regulas (EK) Nr. 2027/97 par gaisa pārvadātāju atbildību, veicot pasažieru un viņu bagāžas gaisa
         pārvadājumus (OV L 285, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 13. maija Regulu (EK) Nr. 889/2002
         (OV L 140, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2027/97”), 1. pantā ir noteikts:

      “Šī regula īsteno attiecīgos [Monreālas konvencijas noteikumus] [..].”
      9        Regulas Nr. 2027/97 3. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Kopienas gaisa pārvadātāju atbildību par pasažieriem un viņu bagāžu reglamentē visi Monreālas konvencijas noteikumi, kas
         attiecas uz šo atbildību.”

       Regula Nr. 261/2004
      10      Regulas Nr. 261/2004 preambulas 10. un 17. apsvērumā ir paredzēts:

      “(10) Pasažieriem, kam pret to gribu ir atteikta iekāpšana, ir jābūt iespējai vai nu atcelt savu lidojumu, saņemot biļešu cenas
         atmaksu, vai to turpināt apmierinošos apstākļos, un par šiem pasažieriem, kamēr viņi gaida vēlāku lidojumu, ir attiecīgi jārūpējas.

      [..]
      (17)      Par pasažieriem, kuru lidojumi uz noteiktu laiku aizkavējas, ir atbilstoši jārūpējas, un viņiem ir jābūt iespējai atcelt lidojumu,
         saņemot biļešu cenas atmaksu, vai turpināt ceļojumu apmierinošos apstākļos.”

      11      Šīs regulas 1. panta ar nosaukumu “Priekšmets” 1. punktā ir paredzēts:

      “Šī regula saskaņā ar tajā precizētajiem nosacījumiem paredz pasažieru tiesību minimumu gadījumos, kad:
      a)      pasažieriem pret to gribu atsaka iekāpšanu gaisa kuģī;
      b)      lidojums ir atcelts;
      c)      lidojums kavējas.”
      12      Minētās regulas 2. panta ar nosaukumu “Definīcijas” l) punktā ir paredzēts:

      “Šajā regulā lieto šādas definīcijas:
      [..]
      l)      “atcelšana” ir tāda lidojuma neveikšana, kurš ir bijis iepriekš plānots un uz kuru ir rezervēta vismaz viena vieta.”
      13      Šīs pašas regulas 5. panta ar nosaukumu “Atcelšana” 1.–3. punktā ir paredzēts:

      “1.      Ja atceļ lidojumu, attiecīgajiem pasažieriem:
      a)      apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 8. pantu un;
      b)      apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punktu, kā arī maršruta
         maiņas gadījumā, ja plānojamais jaunā reisa izlidošanas laiks ir vismaz dienu pēc atceltā reisa izlidošanas laika, atbalstu,
         kas paredzēts 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, un;

      c)      ir tiesības saskaņā ar 7. pantu no apkalpojošā gaisa pārvadātāja saņemt kompensāciju, ja vien:
      i)      pasažieri nav informēti par atcelšanu vismaz divas nedēļas pirms paredzētā izlidošanas laika vai;
      ii)      pasažieri nav informēti par atcelšanu laika posmā no divām nedēļām līdz septiņām dienām pirms paredzētā izlidošanas laika
         un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā divas stundas pirms paredzētā izlidošanas
         laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā četras stundas pēc iepriekš paredzētā ielidošanas laika, vai arī;

      iii)      pasažieri nav informēti par atcelšanu mazāk nekā septiņas dienas pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta
         maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas laika un sasniegt
         savu galamērķi mazāk nekā divas stundas pēc paredzētā ielidošanas laika.

      2.      Informējot pasažierus par lidojuma atcelšanu, sniedz paskaidrojumu par iespējamo alternatīvo transportu.
      3.      Apkalpojošajam gaisa pārvadātājam nav jāmaksā kompensācija saskaņā ar 7. pantu, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu
         ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi.”

      14      Regulas Nr. 261/2004 6. panta ar nosaukumu “Kavēšanās” 1. punktā ir paredzēts:

      “Ja apkalpojošais gaisa pārvadātājs atbilstīgi paredzētajam izlidošanas laikam paredz lidojuma kavēšanos:
      a)      divas stundas vai ilgāk attiecībā uz 1500 kilometru vai mazāka attāluma lidojumiem, vai;
      b)      trīs stundas vai ilgāk attiecībā uz lidojumiem Kopienas iekšienē vairāk nekā 1500 kilometru attālumā un visiem citiem lidojumiem
         1500 līdz 3500 kilometru attālumā, vai arī;

      c)      četras stundas vai ilgāk attiecībā uz visiem lidojumiem, uz ko neattiecas a) vai b) apakšpunkts,
      apkalpojošajam gaisa pārvadātājam ir jāsniedz pasažieriem:
      i)      9. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 2. punktā minētais atbalsts un
      ii)      ja paredzams, ka izlidošanas laiks ir vismaz nākamajā dienā pēc iepriekš paredzētā izlidošanas laika, 9. panta 1. punkta b) un
         c) apakšpunktā minētais atbalsts, un

      iii)      ja lidojums kavējas vismaz piecas stundas, 8. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais atbalsts.”
      15      Šīs regulas 7. panta ar nosaukumu “Tiesības saņemt kompensāciju” 1. punktā ir paredzēts:

      “1.      Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieri saņem kompensāciju šādā apmērā:
      a)      EUR 250 par visiem lidojumiem 1500 kilometru vai mazākā attālumā;
      [..].”
      16      Minētās regulas 8. pantā ar nosaukumu “Tiesības saņemt atlīdzinājumu vai mainīt maršrutu” ir paredzēts:

      “1.      Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieriem dod iespēju izvēlēties:
      a)      – vai septiņās dienās saskaņā ar 7. panta 3. punktu saņemt biļetes pilnas cenas atlīdzinājumu tās summas apmērā, par kuru
         tā ir pirkta, attiecībā uz to ceļojuma daļu vai daļām, kas nav veiktas, un attiecībā uz jau veikto daļu vai daļām, ja lidojumam
         vairs nav jēgas, ņemot vērā pasažiera sākotnējo ceļojuma plānu, attiecīgā gadījumā kopā ar;

      –      atpakaļceļa lidojumu uz sākotnējo izlidošanas vietu pēc iespējas agrāk;
      b)      vai arī mainīt maršrutu, izmantojot pielīdzināmu apstākļu pārvadājumus, līdz to galamērķim pēc iespējas agrāk; vai arī
      c)      mainīt maršrutu, izmantojot pielīdzināmu apstākļu pārvadājumus, līdz to galamērķim vēlākā dienā atbilstīgi pasažiera vēlmēm,
         ja ir pieejamas brīvas vietas.

      [..]
      3.      Ja pilsētā vai reģionā ir vairākas lidostas un apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā pasažierim lidojumu uz citu lidostu,
         nevis to, uz kuru pasažieris bija rezervējis biļeti, minētais gaisa pārvadātājs sedz izmaksas, kas rodas, pasažierim pārvietojoties
         no šīs alternatīvās lidostas uz lidostu, uz kuru bija rezervēta biļete, vai uz citu tuvumā esošu vietu, par ko vienojas ar
         pasažieri.”

      17      Regulas Nr. 261/2004 9. panta ar nosaukumu “Tiesības uz aprūpi” 1. un 2. punktā ir paredzēts:

      “1.      Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieriem bez maksas piedāvā:
      a)      ēdināšanu un atspirdzinājumus samērīgā attiecībā pret gaidīšanas laiku;
      b)      izmitināšanu viesnīcā:
      –        ja kādā vietā ir jāuzturas vienu vai vairākas naktis vai
      –        ja kādā vietā ir jāuzturas ilgāk, nekā pasažieris bija plānojis;
      c)      transportu no lidostas uz izmitināšanas vietu (viesnīcu vai citu vietu).
      2.      Turklāt pasažieriem piedāvā bez maksas veikt divus telefona zvanus, nosūtīt divas teleksa vai faksa ziņas vai arī divas elektroniskās
         vēstules.”

      18      Šīs regulas 12. panta ar nosaukumu “Turpmāka kompensācija” 1. punktā ir paredzēts:

      “Šīs regulas piemērošana neierobežo pasažiera tiesības saņemt turpmāku kompensāciju. Kompensāciju, kas piešķirta saskaņā ar
         šo regulu, var atskaitīt no šādas kompensācijas.”

       Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
      19      Prasītāji pamatlietā noslēdza gaisa pārvadājumu līgumu ar Air France par [viņu] nogādāšanu no Parīzes (Francija) uz Vigo (Spānija) ar minētās aviosabiedrības reisu Nr. 5578. Šo reisu bija paredzēts
         veikt 2008. gada 25. septembrī, ar izlidošanas laiku plkst. 19.40 no Parīzes Charles de Gaulle lidostas.

      20      Dažas minūtes pēc lidmašīnas pacelšanās paredzētajā laikā lidmašīnas tehniskas problēmas dēļ pilots nolēma atgriezties tā
         izlidošanas vietā, Parīzes Charles de Gaulle lidostā. Pēc atgriešanās izlidošanas lidostā saskaņā ar pamatlietā iesniegtajiem dokumentiem nekas neliecināja par to, ka
         lidmašīna būtu atkal pacēlusies un ar nokavēšanos sasniegusi savu galamērķi.

      21      Trīs no attiecīgā reisa pasažieriem tika uzaicināti lidot ar reisu nākamajā dienā, 2008. gada 26. septembrī, plkst. 7.05 no
         Parīzes Orly lidostas uz Porto (Portugāle), no kurienes viņi sasniedza Vigo, izmantojot taksometra pakalpojumus. Kādam citam pasažierim
         tika piedāvāts lidot tajā pašā dienā ar reisu no Parīzes uz Vigo caur Bilbao. Pārējos pasažierus Air France izvietoja reisā Parīze–Vigo, tāpat ar izlidošanas laiku 2008. gada 26. septembrī, tajā pašā laikā kā lidojums, kura laikā
         bija radušies bojājumi (plkst. 19.40). Neviens no iepriekšējā vakara reisa pasažieriem, izņemot vienu, netika izmitināts par
         Air France līdzekļiem un nesaņēma nekāda veida palīdzību no šīs aviosabiedrības.

      22      Septiņi no reisa Nr. 5578 pasažieriem, proti, prasītāji pamatlietā, Juzgado de lo Mercantil No 1 de Pontevedra (Pontevedras Komerctiesa) cēla prasību pret Air France par zaudējumu atlīdzību sakarā ar gaisa transporta līguma neizpildi.

      23      Prasītāji pamatlietā pieprasa Regulas Nr. 261/2004 7. pantā paredzēto kompensāciju EUR 250 apmērā katram, kā noteikts šajā
         tiesību normā. Viens no prasītājiem turklāt pieprasa atlīdzināt izmaksas, kas viņam radušās, veicot braucienu ar taksometru
         no Porto lidostas uz Vigo. Cits prasītājs lūdz atlīdzināt maltīšu izmaksas Parīzes lidostā un izdevumus, kas radušies par
         suņa atrašanos aprūpē vienu dienu ilgāk, nekā sākotnēji plānots. Visbeidzot, visi prasītāji lūdz piespriest Air France samaksāt viņiem papildu summu kā atlīdzību par viņiem varbūtēji nodarīto morālo kaitējumu.

      24      Šajos apstākļos Juzgado de lo Mercantil No 1 de Pontevedra nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [Regulas Nr. 261/2004] 2. panta l) punktā definētais jēdziens “atcelšana” jāinterpretē tikai un vienīgi kā reisa neizlidošana
         paredzētajā kārtībā vai arī kā jebkādi apstākļi, kuru dēļ minētais reiss ar rezervāciju, lai arī izlidojis, tomēr nenonāk
         savā galamērķī, tostarp piespiedu atgriešanās izlidošanas lidostā tehnisku iemeslu dēļ?

      2)      Vai šīs regulas 12. pantā ietvertais jēdziens “turpmāka kompensācija” ir jāinterpretē tādējādi, ka atcelšanas gadījumā valsts
         tiesa var piespriest zaudējumu un kaitējuma atlīdzību gaisa pārvadājuma līguma neizpildes dēļ atbilstoši kritērijiem, kas
         ir noteikti līgumu neizpildi reglamentējošajās valsts tiesību normās un judikatūrā, vai arī, gluži pretēji, šī kompensācija
         ir attiecināma tikai uz pasažieru veiktajām izmaksām, kuras ir pienācīgi pierādītas un kuras gaisa pārvadātājs nav pietiekami
         atlīdzinājis atbilstoši [Regulas Nr. 261/2004] 8. un 9. pantā noteiktajām prasībām, pat ja uz šīm tiesību normām nav izdarīta
         tieša atsauce, vai arī, visbeidzot, vai šie abi papildu atlīdzības jēdzieni ir savstarpēji saderīgi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      25      Lai pasažieriem piemērotu kompensāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 261/2004 5. un 7. panta apvienotajiem noteikumiem, iesniedzējtiesa,
         kurai ir jānoskaidro, vai konkrēto reisu var uzskatīt par “atceltu” šīs regulas 2. panta l) punkta izpratnē, būtībā jautā,
         vai jēdziens “atcelšana” attiecas tikai uz gadījumu, kad attiecīgā lidmašīna vispār neizlido, vai arī tas attiecas arī uz
         gadījumu, kad šī lidmašīna, lai arī ir izlidojusi, ir spiesta atgriezties izlidošanas lidostā tehnisku lidaparāta problēmu
         dēļ.

      26      Vispirms ir jāatgādina, ka minētās regulas 2. panta l) punktā “atcelšana” ir definēta kā “tāda lidojuma neveikšana, kurš ir
         bijis iepriekš plānots un uz kuru ir rezervēta vismaz viena vieta”. Tātad, lai varētu formulēt jēdziena “atcelšana” nozīmi,
         vispirms ir jānosaka jēdziena “lidojums” nozīme šī panta izpratnē.

      27      Šai ziņā Tiesa jau ir lēmusi, ka “lidojums” būtībā ir gaisa transporta ietvaros veikta darbība, kas savā veidā ir šī transporta
         “daļa”, kuru veic gaisa pārvadātājs, kas nosaka savu maršrutu (2008. gada 10. jūlija spriedums lietā C‑173/07 Emirates Airlines, Krājums, I‑5237. lpp., 40. punkts). Turklāt tā ir precizējusi, ka maršruts ir būtiska lidojuma sastāvdaļa, kad lidojums
         tiek veikts saskaņā ar gaisa pārvadātāja iepriekš noteiktu plānu (2009. gada 19. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑402/07
         un C‑432/07 Sturgeon u.c., Krājums, I‑10923. lpp., 30. punkts).

      28      Jēdziens “maršruts” apzīmē ceļu, kuru lidmašīna veic no izlidošanas lidostas uz ielidošanas lidostu noteiktā kārtībā, un no
         tā izriet, ka, lai varētu uzskatīt, ka lidojums ir noticis, nepietiek tikai ar to, ka lidmašīna ir izlidojusi atbilstoši paredzētajam
         plānam, bet tai ir jāsasniedz arī minētajā plānā paredzētais galamērķis. No apstākļa, ka izlidošana tika nodrošināta, bet
         lidmašīna vēlāk atgriezās izlidošanas lidostā, nesasniedzot plānā paredzēto galamērķi, izriet, ka sākotnēji plānotais lidojums
         nevar tikt uzskatīts par notikušu.

      29      Turklāt no Regulas Nr. 261/2004 2. panta l) punktā ietvertās definīcijas nekādi neizriet, ka papildus tam, ka sākotnēji plānotais
         lidojums nav veikts, lai šo lidojumu varētu uzskatīt par “atceltu” šī panta nozīmē, ir jāpieņem tiešs lēmums par tā atcelšanu.

      30      Šajā saistībā Tiesa ir precizējusi, ka konstatēt, ka lidojums ir atcelts, faktiski ir iespējams, ja iepriekš paredzētais un
         kavētais lidojums tiek pārcelts uz citu lidojumu, t.i., kad sākotnējais lidojuma plānojums tiek atcelts un lidmašīnas pasažieri
         pievienojas kādam citam plānotam lidojumam neatkarīgi no tā lidojuma, uz kuru minētie pasažieri bija veikuši rezervāciju (iepriekš
         minētais spriedums apvienotajās lietās Sturgeon u.c., 36. punkts).

      31      Šādā situācijā nav nepieciešams, lai visi pasažieri, kuri bija rezervējuši vietu sākotnēji plānotajā lidojumā, tiktu pārcelti
         uz citu lidojumu. Šajā ziņā nozīme ir tikai katra šādi pārceltā pasažiera personīgajai situācijai, t.i., tam, ka attiecībā
         uz konkrēto pasažieri sākotnējais lidojuma plāns ticis atcelts.

      32      Kā Regulas Nr. 261/2004 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā, tā tās preambulas 10. un 17. apsvērumā dažādās šīs regulas valodu
         versijās ir ietverta atsauce par “sava” lidojuma atcelšanu.

      33      Turklāt nav šaubu, ka visi prasītāji pamatlietā tika pārcelti uz citiem lidojumiem, kuri bija ieplānoti nākamajā dienā pēc
         plānotā izlidošanas datuma, tādējādi sniedzot viņiem iespēju nokļūt viņu galamērķī Vigo, bet dažiem no viņiem tika izmantoti
         saistīti lidojumi. Tādējādi “viņu” sākotnēji plānotais lidojums ir jāuzskata par “atceltu”.

      34      Visbeidzot, jānorāda, ka iemeslam, kāpēc lidmašīnai bija jāatgriežas izlidošanas lidostā, tādējādi nesasniedzot tās galamērķi,
         nav būtiskas nozīmes, kvalificējot “atcelšanu” iepriekš minētās, Regulas Nr. 261/2004 2. panta l) punktā ietvertās definīcijas
         izpratnē. Šis iemesls ir būtisks tikai tam, lai attiecībā uz pasažieriem nodarītā kaitējuma, kas radies viņu lidojuma atcelšanas
         rezultātā, atlīdzināšanu noteiktu, vai konkrētajā situācijā minēto atcelšanu “ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi, no kuriem
         nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi”, Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punkta izpratnē,
         kad nav jāmaksā nekāda kompensācija.

      35      Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 261/2004 2. panta l) punktā ietvertais
         jēdziens “atcelšana” pamatlietā izskatāmajā situācijā ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas tikai uz iespējamību, ka
         attiecīgā lidmašīna vispār neveic izlidošanu, bet attiecas arī uz situāciju, kad šī lidmašīna ir izlidojusi, bet kāda iemesla
         dēļ ir bijusi spiesta atgriezties izlidošanas lidostā un kad minētās lidmašīnas pasažieri tikuši pārcelti uz citiem lidojumiem.

       Par otro jautājumu
      36      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pamatojoties uz Regulas Nr. 261/2004 12. pantā paredzēto turpmāko kompensāciju,
         valsts tiesa atbilstoši valsts tiesību normām var piespriest gaisa pārvadātājam atlīdzināt visa veida kaitējumu, tai skaitā
         morālo kaitējumu, gaisa pārvadājuma līguma neizpildes dēļ. Tā it īpaši vaicā, vai šī turpmākā kompensācija var attiekties
         uz izdevumiem, kas pasažieriem radušies tāpēc, ka gaisa pārvadātājs nav pildījis viņam Regulas Nr. 261/2004 8. un 9. pantā
         paredzēto pienākumu sniegt palīdzību un uzņemties aprūpi.

      37      Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 261/2004 1. pantā ir uzsvērts, ka tajā noteiktās tiesības gaisa pasažieriem gadījumā,
         ja tiem pret to gribu atsaka iekāpšanu [lidmašīnā], to lidojums ir atcelts vai kavējas, ir minimālās tiesības. Turklāt šīs
         regulas 12. pantā ar nosaukumu “Turpmāka kompensācija” ir paredzēts, ka šīs regulas piemērošana neierobežo pasažiera tiesības
         saņemt turpmāku kompensāciju. Šajā pantā ir arī precizēts, ka kompensāciju, kas tiek piešķirta saskaņā ar šo regulu, var atskaitīt
         no šādas kompensācijas.

      38      No šiem noteikumiem izriet, ka kompensācija, kas gaisa pasažieriem piešķirta, pamatojoties uz Regulas Nr. 261/2004 12. pantu,
         var papildināt minētajā regulā paredzēto pasākumu piemērošanu tādējādi, ka pasažieriem tiek kompensēts kopējais to zaudējumu
         apmērs, kas tiem radušies tāpēc, ka gaisa pārvadātājs nav pildījis savas līgumsaistības. Šis nosacījums tādējādi valsts tiesai
         ļauj piespriest gaisa pārvadātājam atlīdzināt zaudējumus, kas pasažieriem radušies gaisa pārvadājumu līguma neizpildes rezultātā,
         balstoties uz citu juridisko pamatu, nevis Regulu Nr. 261/2004, t.i., tostarp apstākļos, kas ir paredzēti Monreālas konvencijā
         vai valsts tiesību aktos.

      39      Šai ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir lēmusi, ka standartizētie un tūlītējie pasākumi, kas tiek veikti saskaņā ar Regulu
         Nr. 261/2004, paši par sevi nav šķērslis, lai attiecīgie pasažieri gadījumā, kad šī pati gaisa pārvadātāja līgumsaistību neizpilde
         tiem turklāt ir radījusi zaudējumus, par kuriem ir tiesības saņemt kompensāciju, varētu arī celt prasības par minēto zaudējumu
         atlīdzināšanu atbilstoši Monreālas konvencijā paredzētajiem nosacījumiem (šajā ziņā skat. 2006. gada 10. janvāra spriedumu
         lietā C‑344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I‑403. lpp., 47. punkts).

      40      Īpaši Monreālas konvencijas 19., 22. un 29. pantā, kas ir piemērojami saskaņā ar Regulas Nr. 2027/97 3. panta 1. punktu un
         attiecas uz kādā dalībvalstī nodibināta gaisa pārvadātāja atbildību, ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem pēc tam, kad notikusi
         lidojuma kavēšanās vai atcelšana, attiecīgie pasažieri var veikt darbības, lai individuālā kārtā saņemtu zaudējumu atlīdzību
         no pārvadātājiem, kuri ir atbildīgi par šiem zaudējumiem, kas radušies gaisa transporta līguma neizpildes dēļ.

      41      Šai ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa savā 2010. gada 6. maija spriedumā lietā C‑63/09 Walz (Krājumā vēl nav publicēts, 29. punkts) ir nospriedusi, ka Monreālas konvencijas III nodaļā ietvertie termini “préjudice”
         [kaitējums] un “dommage” [zaudējums] ir jāsaprot tā, ka tie attiecas gan uz mantiska rakstura zaudējumiem, gan uz morālo kaitējumu.
         No tā izriet, ka zaudējums, par kuru pienākas kompensācija, piemērojot Regulas Nr. 261/2004 12. pantu, var būt ne tikai mantiska
         rakstura, bet arī morālais kaitējums.

      42      Turpretī attiecībā uz turpmāku kompensāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 261/2004 12. pantu, valsts tiesa nevar piespriest
         gaisa pārvadātājam atlīdzināt tiem pasažieriem, kuru lidojums kavējies vai ticis atcelts, izdevumus, kas šiem pasažieriem
         radušies tādēļ, ka šis gaisa pārvadātājs nav pildījis tam saskaņā ar šīs regulas 8. un 9. pantu noteiktos pienākumus attiecībā
         uz palīdzību (biļetes vērtības atmaksāšana vai novirzīšana uz galamērķi, ietverot izdevumus par nokļūšanu no ielidošanas lidostas
         uz sākotnēji paredzēto lidostu) un aprūpi (izdevumi par uzturu, izmitināšanu un saziņu.

      43      Gaisa pasažieru prasības, kuras balstītas uz tiesībām, kas tiem piešķirtas ar minēto regulu, tādas kā tās 8. un 9. pantā minētās,
         nevar uzskatīt par tādām, kas attiecas uz “turpmāku” kompensāciju tādā nozīmē, kādā tā ir definēta šī sprieduma 38. punktā.

      44      Tomēr, ja pārvadātājs nepilda pienākumus, kas tam paredzēti Regulas Nr. 261/2004 8. un 9. pantā, gaisa pasažieriem ir tiesības
         uz kompensāciju, pamatojoties uz minētajos pantos izklāstītajiem nosacījumiem.

      45      Visbeidzot, tā kā valsts tiesa ir uzdevusi jautājumu, lai noskaidrotu, vai gaisa pasažieru tiesības, kas ietvertas minētās
         regulas 8. un 9. pantā, ir atkarīgas no tā, vai gaisa pasažieri atsaucas uz minētajām tiesību normām, ir svarīgi uzsvērt,
         ka Regulā Nr. 261/2004, kā ģenerāladvokāte jau ir norādījusi savu secinājumu 61. punktā, nav nekā tāda, kas liegtu piešķirt
         kompensāciju, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti minētās regulas 8. un 9. pantā paredzētie pienākumi, lai arī gaisa pasažieri
         nav atsaukušies uz šīm tiesību normām.

      46      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 261/2004 12. pantā minētais jēdziens
         “turpmāka kompensācija” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj valsts tiesai piespriest maksāt kompensāciju apstākļos, kas
         noteikti Monreālas konvencijā vai valsts tiesību aktos, par zaudējumiem, tai skaitā morālo kaitējumu, kas radušies gaisa transporta
         līguma neizpildes rezultātā. Savukārt šis jēdziens “turpmāka kompensācija” nevar būt juridiskais pamats, lai valsts tiesa
         piespriestu gaisa pārvadātājam atlīdzināt pasažieriem, kuru lidojums kavējies vai ticis atcelts, izdevumus, kas viņiem radušies
         tādēļ, ka minētais pārvadātājs nav pildījis šīs regulas 8. un 9. pantā paredzētos pienākumus attiecībā uz atbalsta sniegšanu
         un aprūpi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47      Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju
            un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK)
            Nr. 295/91, 2. panta l) punktā ietvertais jēdziens “atcelšana” pamatlietā izskatāmajā situācijā ir jāinterpretē tādējādi,
            ka tas neattiecas tikai uz iespējamību, ka attiecīgā lidmašīna vispār neveic izlidošanu, bet attiecas arī uz situāciju, kad
            šī lidmašīna ir izlidojusi, bet kāda iemesla dēļ vēlāk ir bijusi spiesta atgriezties izlidošanas lidostā un kad minētās lidmašīnas
            pasažieri tikuši pārcelti uz citiem lidojumiem;
      2)      Regulas Nr. 261/2004 12. pantā minētais jēdziens “turpmāka kompensācija” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj valsts tiesai
            piespriest maksāt kompensāciju apstākļos, kas noteikti Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju
            vai valsts tiesību aktos, par zaudējumiem, tai skaitā morālo kaitējumu, kas radušies gaisa transporta līguma neizpildes rezultātā.
            Savukārt šis jēdziens “turpmāka kompensācija” nevar būt juridiskais pamats, lai valsts tiesa piespriestu gaisa pārvadātājam
            atlīdzināt pasažieriem, kuru lidojums kavējies vai ticis atcelts, izdevumus, kas viņiem radušies tādēļ, ka minētais pārvadātājs
            nav pildījis šīs regulas 8. un 9. pantā paredzētos pienākumus attiecībā uz atbalsta sniegšanu un aprūpi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2000. gada 6.aprīlī. # The Polo/Lauren Company LP pret PT. Dwidua Langgeng Pratama International Freight Forwarders. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Kopējā tirdzniecības politika. # Lieta C-383/98.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2016. gada 17. februāris.#Sanoma Media Finland Oy - Nelonen Media pret Viestintävirasto.#Korkein hallinto-oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2010/13/ES – 19. panta 1. punkts – Televīzijas reklāmu un programmu atdalīšana – Sadalīts ekrāns – 23. panta 1. un 2. punkts – Televīzijas reklāmas laika ierobežojums ar 20 % vienā stundā – Sponsoru paziņojumi – Citas atsauces uz sponsoru – “Melnās sekundes”.#Lieta C-314/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2016. gada 17. februārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 2010/13/ES — 19. panta 1. punkts — Televīzijas reklāmu un programmu atdalīšana — Sadalīts ekrāns — 23. panta 1. un 2. punkts — Televīzijas reklāmas laika ierobežojums ar 20 % vienā stundā — Sponsoru paziņojumi — Citas atsauces uz sponsoru — “Melnās sekundes”
      Lieta C‑314/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa, Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 27. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 1. jūlijā, tiesvedībā

            Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media

      pret

            Viestintävirasto .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), M. Safjans [M. Safjan], A. Prehala [A. Prechal] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],
      ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Somijas valdības vārdā – J. Heliskoski, pārstāvis,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – N. Dafniou un L. Kotroni, pārstāves,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – I. Koskinen un A. Marcoulli, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 6. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 10. marta Direktīvas 2010/13/ES par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (OV L 95, 1. lpp., un labojums OV 2010, L 263, 23. lpp.), 19. panta 1. punkta un 23. panta 1. un 2. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir ticis izteikts tiesvedībā starp Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media (turpmāk tekstā – “Sanoma”) un Viestintävirasto (Telekomunikāciju regulatīvā iestāde, turpmāk tekstā – “Regulatīvā iestāde”) par šīs iestādes lēmuma, ar ko tā konstatējusi, ka Sanoma ir pārkāpusi Somijas tiesisko regulējumu par televīzijas reklāmu un uzdevusi tai šo situāciju izlabot, likumību.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Ar “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvu tika kodificēta un atcelta Eiropas Parlamenta un Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanas noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (OV L 298, 23. lpp.).

               4

               “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas preambulas 79., 81., 83., 85. un 87. apsvērumā ir noteikts, ka:

                        “(79)

                        [..] Tomēr visiem audiovizuāliem komercpaziņojumiem būtu jāatbilst ne tikai identifikācijas noteikumiem, bet arī kvalitatīvo noteikumu pamatnosacījumiem, lai skaidri atbilstu sabiedriskās kārtības mērķiem.

                  [..]

                        (81)

                        Komerciālā un tehnoloģiju attīstība sniedz lietotājiem lielāku izvēli un atbildību, izmantojot audiovizuālo mediju pakalpojumus. Lai saglabātu samērību ar vispārējas nozīmes mērķiem, regulējumā būtu jāpieļauj noteikta elastības pakāpe attiecībā uz televīzijas apraidi. Atdalīšanas princips būtu jāattiecina tikai uz televīzijas reklāmu un televeikalu, un produktu izvietošana būtu jāatļauj noteiktos apstākļos, ja vien dalībvalsts nav nolēmusi citādi. Tomēr, ja produkti tiek izvietoti slēptā veidā, to izvietošana būtu jāaizliedz. Atdalīšanas princips nedrīkstētu liegt izmantot jaunus reklāmas paņēmienus.

                  [..]

                        (83)

                        Lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, ir būtiski televīzijas reklāmu pakļaut noteikumu un standartu minimumam; un [..] dalībvalstīm ir jāsaglabā tiesības noteikt sīkāk izstrādātas vai stingrākas normas un atsevišķos gadījumos izvirzīt atšķirīgus nosacījumus televīzijas raidorganizācijām, kas atrodas to jurisdikcijā.

                  [..]

                        (85)

                        Ņemot vērā to, ka arvien palielinās skatītāju iespējas izvairīties no reklāmas, izmantojot jaunas tehnoloģijas, piemēram, ciparu videoierakstu iekārtas, kā arī pieaugošo izvēli kanālu ziņā, nav pamatoti ieviest sīki izstrādātu regulējumu attiecībā uz reklāmas ievietošanu nolūkā aizsargāt skatītājus. Lai gan pieļaujamais reklāmas daudzums stundā nebūtu jāpalielina, raidorganizācijām ar šo direktīvu būtu jādod rīcības elastība attiecībā uz reklāmas ievietošanu, ja tas pārmērīgi neietekmē raidījumu viengabalainību.

                  [..]

                        (87)

                        Būtu jānosaka 20 % televīzijas reklāmas laika un televeikala apjoma vienā stundā ierobežojums, ko piemēro arī visizdevīgākajā raidīšanas laikā. Televīzijas reklāmas laika jēdziens būtu jāsaprot kā televīzijas reklāma 1. panta 1. punkta i) apakšpunkta nozīmē, kas nepārsniedz divpadsmit minūtes.”

               5

               Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā definēto jēdzienu starpā ietilpst arī šādi jēdzieni:

                        “a)

                        “audiovizuālo mediju pakalpojums” ir:

                                 i)

                                 pakalpojums, kā definēts Līguma par Eiropas Savienības darbību 56. un 57. pantā, uz kuru attiecināma mediju pakalpojumu sniedzēja redakcionāla atbildība un kura galvenais nolūks ir nodrošināt plašākai sabiedrībai raidījumus, lai to informētu, izklaidētu vai izglītotu, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus [..]. Šādi audiovizuālo mediju pakalpojumi ir vai nu televīzijas apraide, kā definēts šā punkta e) apakšpunktā, vai arī audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma, kā definēts šā punkta g) apakšpunktā;

                                 ii)

                                 audiovizuāls komercpaziņojums;

                        b)

                        “raidījums” ir kustīgu attēlu kopums ar skaņu vai bez tās, kas veido atsevišķu vienību programmā vai katalogā, kuru izveido mediju pakalpojumu sniedzējs un kura forma un saturs ir pielīdzināmi televīzijas apraides formai un saturam. Raidījumi ir, piemēram, pilnmetrāžas filmas, sporta pasākumi, situāciju komēdijas, dokumentālās filmas, bērniem paredzēti raidījumi un oriģinālfilmas;

                  [..]

                        h)

                        “audiovizuāls komercpaziņojums” ir attēli ar skaņu vai bez tās, kas ir paredzēti, lai tieši vai netieši reklamētu fizisku vai juridisku personu, kas veic saimniecisko darbību, preces, pakalpojumus vai tēlu. Šādi attēli pavada raidījumu vai ir iekļauti raidījumā par samaksu vai līdzīgu atlīdzību vai pašreklāmas nolūkā. Audiovizuālu komercpaziņojumu veidi ir, cita starpā, televīzijas reklāma, sponsorēšana, televeikals un produktu izvietošana;

                        i)

                        “televīzijas reklāma” ir jebkura veida paziņojuma apraide vai nu par samaksu, vai līdzīgu atlīdzību vai apraide, ko valsts vai privāts uzņēmums vai fiziska persona veic pašreklāmas nolūkā sakarā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatu vai profesiju, lai veicinātu preču vai pakalpojumu, tostarp nekustamā īpašuma, tiesību un pienākumu, piedāvājumu par samaksu;

                  [..]

                        k)

                        “sponsorēšana” ir jebkurš tāda valsts vai privāta uzņēmuma vai fiziskas personas, kas nav iesaistīta audiovizuālu pakalpojumu sniegšanā vai audiovizuālu darbu veidošanā, ieguldījums audiovizuālo mediju pakalpojumu vai raidījumu finansēšanā nolūkā popularizēt savu nosaukumu, preču zīmi, tēlu, darbību vai ražojumus;

                  [..].”

               6

               Minētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis patur tiesības pieprasīt, lai to jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji ievērotu sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus jomās, kuras koordinē šī direktīva, ja šādi noteikumi ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem.”

               7

               Šīs direktīvas 10. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Audiovizuālo mediju pakalpojumi vai raidījumi, kas tiek sponsorēti, atbilst šādām prasībām:
               [..]

                        c)

                        skatītāji ir skaidri informēti par sponsorēšanas līguma eksistenci. Sponsorētos raidījumus skaidri identificē, norādot sponsora nosaukumu, logotipu un/vai citu sponsora simbolu, piemēram, atsauci uz produktu(‑iem) vai pakalpojumu(‑iem) vai tā (to) atšķirības zīmi raidījumiem piemērotā veidā raidījuma sākumā, laikā un/vai beigās.”

               8

               “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Televīzijas reklāma un televeikals ir skaidri atpazīstams un atšķirams no redakcionālā satura. Neskarot jaunu reklāmas paņēmienu lietojumu, televīzijas reklāmu un televeikalu pilnīgi nošķir no citām raidījumu daļām ar optiskiem un/vai akustiskiem, un/vai telpiskiem līdzekļiem.”

               9

               Šīs direktīvas 23. pantā ir paredzēts:
               “1.   Televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nepārsniedz 20 %.
               2.   Šā panta 1. punktu nepiemēro attiecībā uz raidorganizācijas paziņojumiem saistībā ar saviem raidījumiem un citiem produktiem, kas tieši atvasināti no šiem raidījumiem, sponsoru paziņojumiem un produktu izvietošanas.”

               10

               Tās pašas direktīvas 26. pantā ir noteikts:
               “Neskarot 4. pantu, dalībvalstis, ņemot vērā Savienības tiesību aktus, var paredzēt citādus nosacījumus nekā tie, kuri noteikti 20. panta 2. punktā un 23. pantā attiecībā uz televīzijas apraidi, kas domāta tikai savas valsts teritorijai un ko sabiedrība nevar tieši vai netieši uztvert vienā vai vairākās citās dalībvalstīs.”

         Somijas tiesības

               11

               Direktīva 89/552 tika transponēta Somijas tiesībās ar Likumu 744/1998 par radio un televīziju (televisio‑ ja radiotoiminnasta annettu laki, turpmāk tekstā – “Likums 744/1998”).

               12

               Atbilstoši Likuma 744/1998 2. panta 16. punktam par “komercpaziņojumu” cita starpā uzskata reklāmu un sponsorēšanu. Reklāma un sponsorēšana pašas ir definētas attiecīgi šī panta 13. un 14. punktā. No pēdējā minētā punkta cita starpā izriet, ka par “reklāmu” ir uzskatāma informācija, paziņojums vai cita veida paziņojums, kas tiek pārraidīts televīzijā vai radio pret atlīdzību vai jebkādu citu pretizpildījumu, tomēr kas nav sponsorēšana vai produktu ievietošana un kura mērķis ir veicināt paziņojuma devēja preču noietu vai paziņojuma devēja, kas veic komercdarbību, atpazīstamību.

               13

               Atbilstoši šī likuma 22. panta 1. punktam, ar ko tiek īstenota Direktīva 89/552 un kurš atbilst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktam, televīzijas reklāma un televeikals ir pilnīgi jānošķir no citām raidījumu daļām ar skaņas signālu vai ekrāna sadalīšanu.

               14

               Atbilstoši minētā likuma 26. panta 2. punktam, ar ko tiek īstenota Direktīva 89/552 un kurš atbilst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktam, sponsora nosaukums vai logotips ir jānorāda sponsorēto televīzijas vai radio raidījumu sākumā vai beigās.

               15

               Atbilstoši šī paša likuma 29. panta 1. punktam, ar ko tiek īstenota Direktīva 89/552 un kurš atbilst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. pantam, televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nedrīkst pārsnigt 12 minūtes. No šī paša panta 2. punkta izriet, ka šī norma nav piemērojama tostarp sponsorēšanas paziņojumiem.

               16

               No Likuma 744/1998 35. panta 1. punkta un 36. panta 1. punkta kombinācijas izriet, ka, ja Regulatīvā iestāde konstatē, ka televīzijas vai radio raidsabiedrība ir pārkāpusi šī likuma noteikumus, šī iestāde cita starpā var šai sabiedrībai uzlikt par pienākumu šo situāciju izlabot.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               17

                  Sanoma ir Somijā reģistrēta audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzēja. Tās sniegto pakalpojumu klāstā ietilpst televīzijas programmu pārraidīšana, kurās tā ietver, pirmkārt, reklāmu un, otrkārt, sponsorētas programmas.

               18

               Lai nošķirtu starp divām televīzijas pārraidēm iestarpinātu reklāmu virkni, Sanoma izmanto tehnisku līdzekli, sauktu par “ekrāna sadalīšanu” vai “sadalītu ekrānu”, kas izpaužas tādējādi, ka ekrāns pēc raidījuma beigu titru sākuma tiek sadalīts divās daļās, šos titrus rādot vienā paralēlā kolonnā un tās turpinājumā pieejamo raidījumu izvēlni otrā paralēlajā kolonnā. Turklāt Sanoma pirms un pēc katras reklāmu virknē pārraidītās reklāmas ievieto 0,4–1 sekundi ilgus melnus kadrus, sauktus par “melnajām sekundēm”.

               19

               Savukārt, kad Sanoma pārraidītais raidījums ir sponsorēts, tā apzīmējumi ar atsauci uz fizisku vai juridisku personu, kas šo raidījumu sponsorē, var tikt ievietoti ne tikai pašā sponsorētajā raidījumā, bet arī, pirmkārt, šī raidījuma pašreklāmā un, otrkārt, citos raidījumos.

               20

               Ar 2012. gada 9. marta lēmumu Regulatīvā iestāde nolēma, ka šīs dažādās Sanoma darbības ir pretrunā noteiktām Likuma 744/1998 normām, un uzdeva tai šo situāciju izlabot.

               21

               Minētā ietvaros tā atzina, ka, pirmkārt, Sanoma nav izpildījusi šī likuma 22. panta 1. punktā paredzēto prasību par reklāmas un pārraižu nošķiršanu. Šajā ziņā tā uzskatīja, ka tehniskais risinājums, paredzēto raidījumu izklāstu rādot sadalītā ekrānā paralēli attiecīgās pārraides beigu titriem, nenodrošina pietiekamu minētās pārraides un starp šo un nākamo programmu ievietotās reklāmu virknes nošķiršanu.

               22

               Otrkārt, Regulatīvā iestāde secināja, ka Sanoma reklāmu ir pārraidījusi 12 minūtes un 7 sekundes stundas laikā un tādējādi pārsniegusi Likuma 744/1998 29. panta 1. punktā noteikto maksimālo 12 minūšu limitu. Šī secinājuma pamatojumā tā norādīja, pirmkārt, ka norādes ar atsauci uz raidījuma sponsoru ārpus paša raidījuma ir uzskatāmas par reklāmas laiku. Otrkārt, tā uzskatīja, ka “melnās sekundes”, kuras Sanoma iestarpināja starp reklāmu virkni un raidījumu pirms tās, ir uzskatāmas par raidījuma daļu, taču tās melnās sekundes, kuras bija iestarpinātas reklāmu virknē starp reklāmām, un tās, kas bija iestarpinātas starp reklāmu virkni un nākamo raidījumu, ir uzskatāmas par reklāmas laiku.

               23

               Treškārt un visbeidzot, Regulatīvā iestāde uzdeva Sanoma mainīt veidu televīzijas pārraižu nošķiršanai no reklāmu virknēm šo pārraižu starpā. Turklāt tā uzdeva Sanoma, aprēķinot televīzijas reklāmas laiku, ņemt vērā, pirmkārt, sponsorēšanas norādes ārpus sponsorētajiem raidījumiem un, otrkārt, “melnās sekundes”, kas iestarpinātas reklāmu virknē starp katru reklāmu, kā arī starp šo reklāmu virkni un nākamo raidījumu.

               24

                  Sanoma par šo Regulatīvās iestādes lēmumu cēla prasību atcelt tiesību aktu Helsingin hallinto-oikeus (Helsinku administratīvā tiesa), kas to ar 2013. gada 9. aprīļa spriedumu noraidīja. Šī tiesa vispirms norādīja, ka divu dažādu televīzijas pārraižu rādīšana sadalītā ekrānā (vienas, kas beidzas, un otras, kura sākas) neatbilst Likuma 744/1998 22. panta 1. punktā paredzētajai pārraižu un reklāmas nošķiršanas prasībai. Turpinājumā tā uzskatīja, ka ar sponsorēšanas apzīmējumu pārraidīšanu ārpus paša sponsorētā raidījuma tiek apiets šī likuma 29. panta 1. punktā noteiktais maksimālais reklāmas laiks, ja tā netiek ņemta vērā, aprēķinot audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzēju pārraidītās reklāmas laiku. Visbeidzot, minētā tiesa atzina, ka pēc reklāmu virknes iestarpinātās “melnās sekundes” uzskatīt par reklāmas laiku nav pretrunā Likumam 744/1998.

               25

                  Sanoma par šo spriedumu cēla apelācijas sūdzību Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa), kurai ir radušās šaubas par interpretāciju, kāda būtu jāpiešķir “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktam un 23. panta 1. un 2. punktam tādā situācijā kā pamatlietā, lai tā pati varētu noteikt to Likuma 744/1998 normu nozīmi un tvērumu, kuras, kā atzinušas Regulatīvā iestāde un Helsingin hallinto-oikeus (Helsinku administratīvā tiesa), Sanoma ir pārkāpusi.

               26

               Šādos apstākļos Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkts tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, ir interpretējams tādējādi, ka tam pretrunā ir tāda valsts tiesību normu interpretācija, atbilstoši kurai ekrāna sadalīšana nav uzskatāma par reklāmas iespraudumu, ar ko audiovizuālā programma tiek nošķirta no televīzijas reklāmas, ja viena daļa ekrāna tiek izmantota pārraides beigu titriem un citā ekrāna daļā “saraksta” veidā tiek prezentēti raidorganizācijas kanālā paredzētie nākamie raidījumi, un nedz sadalītajā ekrānā, nedz arī pēc tam netiek pārraidīts nekāds akustisks vai vizuāls signāls, kas skaidri norāda uz reklāmas pauzes sākumu?

                        2)

                        Vai, ņemot vērā apstākli, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvā ir ietvertas minimālās prasības, tās 23. panta 2. punkts pamatlietas apstākļos ir interpretējams tādējādi, ka ar to nav saderīgi sponsora apzīmējumus, kas tiek pārraidīti saistībā ar citām, nevis sponsorētajām pārraidēm, kvalificēt kā “reklāmu” direktīvas 23. panta 1. punkta izpratnē, kas ierēķināma maksimāli pieļaujamajā reklāmas laikā?

                        3)

                        Vai, ņemot vērā faktu, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvā ir ietvertas minimālās prasības, tās 23. panta 1. punktā lietotais jēdziens “reklāma” saistībā ar maksimāli pieļaujamā reklāmas ilguma definīciju “kopapjoms vienā stundā nepārsniedz 20 %” pamatlietas apstākļos ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā starp atsevišķajiem reklāmas klipiem un reklāmas pauzes beigām esošās “melnās sekundes” ierēķināt reklāmas laikā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               27

               Vispirms ir jānorāda, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka, pirmkārt, atbilstoši pamatlietā aplūkojamajam tiesiskajam regulējumam nevar tikt prasīts, lai papildus sadalītam ekrānam raidījums, kurš beidzas, no tam sekojošas reklāmu virknes būtu nodalīts vēl ar akustisku un/vai optisku signālu, un, otrkārt, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka šādas papildprasības varētu tikt izvirzītas vienīgi tad, ja tās būtu paredzētas “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktā.

               28

               Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram sadalīts ekrāns, kurā pārraides beigu titri tiek rādīti vienā kolonnā un tai sekojošo programmu saraksts – otrā kolonnā, nav obligāti jākombinē ar akustisku vai optisku signālu vai šis signāls jāpārraida pēc tam, lai pārraidi, kas beidzas, nošķirtu no tai sekojošās televīzijas reklāmu virknes.

               29

               “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka televīzijas reklāmai un televeikalam ir jābūt skaidri atpazīstamiem un atšķiramiem no redakcionālā satura. Atbilstoši 19. panta 1. punkta otrajam teikumam, neskarot jaunu reklāmas paņēmienu lietojumu, televīzijas reklāma un televeikals ir pilnīgi jānošķir no raidījumiem ar optiskiem un/vai akustiskiem, un/vai telpiskiem līdzekļiem.

               30

               Tādējādi šīs normas pirmajā daļā ir ietvertas divas principiālas prasības, proti, pirmkārt, ka televīzijas reklāmai un televeikalam ir jābūt skaidri atpazīstamiem un, otrkārt, ka tiem ir jābūt atšķiramiem no redakcionālā satura, tātad – televīzijas pārraidēm.

               31

               Šīs prasības ir jāinterpretē, ņemot vērā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas preambulas 83. apsvērumā ietverto mērķi.

               32

               Tajā it īpaši ir noteikts, ka, lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, ir būtiski televīzijas reklāmai piemērot noteikumu un standartu minimumu.

               33

               Turklāt “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm skaidri ir paredzēta iespēja noteikt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus nekā šajā direktīvā, ja šādi noteikumi ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem.

               34

               Ņemot vērā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas preambulas 83. apsvērumu, tās 19. panta 1. punkta pirmais teikums ir saprotams tādējādi, ka tajā ir pausta likumdevēja griba nodrošināt televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību (šajā ziņā skat. spriedumus Österreichischer Rundfunk, C‑195/06, EU:C:2007:613, 26. un 27. punkts, kā arī Komisija/SpānijaC‑281/09, EU:C:2011:767, 46. punkts).

               35

               Savukārt “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta otrajā teikumā ir precizēta šī punkta pirmajā teikumā ietvertā norma, uzskaitot dažādus līdzekļus, kuru izmantošanu dalībvalstis var paredzēt šīs normas prasību izpildei.

               36

               Kā cita starpā izriet no vārdu “un/vai” lietojuma divās vietās, ar šo otro teikumu dalībvalstīm tiek piešķirta iespēja izvēlēties vienus vai otrus līdzekļus.

               37

               No tā izriet, ka, lai arī televīzijas reklāma un televeikals no raidījumiem ir konkrēti jānošķir, izmantojot dažādos “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta otrajā teikumā norādītos līdzekļus, atbilstoši šai normai šie līdzekļi tomēr nav jāizmanto kumulatīvi. Tātad, ja ar vienu no tiem – akustisku, optisku vai telpisku līdzekli – ir pietiekami, lai nodrošinātu šīs direktīvas 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasību ievērošanu, dalībvalstis var neprasīt, lai minētie līdzekļi tiktu izmantoti kombinēti.

               38

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā izmantotais paņēmiens izpaužas kā pārraides, kura beidzas, nošķiršana no televīzijas reklāmu virknes ar sadalītu ekrānu, šo nošķīrumu būtībā nodrošinot ar telpiskiem līdzekļiem.

               39

               Tā kā šī līdzekļa izmantošana kā tāda atbilst abām “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasībām, šis līdzeklis nav jākombinē ar citiem vai pēc tā jāpārraida citi nošķiršanas līdzekļi, tostarp akustiski vai optiski. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir šajā gadījumā.

               40

               No tā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram sadalīts ekrāns, kurā pārraides beigu titri tiek rādīti vienā kolonnā un tai sekojošo programmu saraksts – otrā kolonnā, nav obligāti jākombinē ar akustisku vai optisku signālu vai šis signāls jāpārraida pēc tam, lai pārraidi, kas beidzas, nošķirtu no tai sekojošās televīzijas reklāmu virknes, ar nosacījumu, ka ar šādu nošķiršanas līdzekli vien pietiek, lai izpildītu minētā 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasības, bet tas savukārt ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par otro jautājumu

               41

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka sponsoru apzīmējumu rādīšana arī citos raidījumos papildus sponsorētajam, kā tas ir pamatlietā, ir jāietver šīs direktīvas 23. panta 1. punktā paredzētajā maksimālajā reklāmas laikā vienas stundas ietvaros.

               42

               “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā ir noteikts, ka televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nedrīkst pārsniegt 20 %.

               43

               Šī paša panta 2. punktā savukārt ir precizēts, ka šī panta 1. punktu cita starpā nepiemēro sponsoru paziņojumiem.

               44

               Tā kā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punktā nav precizēta jēdziena “sponsoru paziņojumi” nozīme un tvērums, šī frāze ir jāinterpretē, ņemot vērā tās kontekstu un šīs direktīvas mērķi.

               45

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 1. panta 1. punkta h) un k) apakšpunktu sponsorēšana ir viens no audiovizuālu komercpaziņojumu veidiem, ar kuru fiziska vai juridiska persona, kas nav mediju pakalpojumu sniedzējs vai audiovizuālu darbu veidotājs, sniedz ieguldījumu audiovizuālo mediju pakalpojumu vai raidījumu finansēšanā nolūkā popularizēt savu nosaukumu, preču zīmi, tēlu, darbību vai ražojumus.

               46

               Turpinājumā minētās direktīvas 10. panta 1. punkta, kurā ir ietverti sponsorēšanas nosacījumi, c) apakšpunktā ir noteikts, ka televīzijas skatītājiem ir jābūt skaidri informētiem par sponsorēšanas līguma eksistenci un ka sponsorētie raidījumi ir skaidri jāidentificē, norādot sponsora simbolu, atsauci uz tā produktiem vai pakalpojumiem vai citas atšķirības zīmes.

               47

               No šo normu kombinācijas var secināt, ka, tā kā sponsorēšanas izmantošana ietver vienīgi finansiālu ieguldījumu pakalpojumā vai raidījumā, ar sponsorēšanu saistītie simboli, atsauces vai citas atšķirības zīmes drīkst saistīt vienīgi ar to pakalpojumu vai raidījumu, kuru šis sponsors ir finansējis vai līdzfinansējis.

               48

               Šī iemesla dēļ attiecībā uz sponsorētiem raidījumiem, un kā izriet no “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkta beigu daļas, šie simboli, atsauces vai citi sponsora apzīmējumi ir jāizvieto vai nu sponsorētā raidījuma sākumā, vai beigās, vai tā laikā un līdz ar to – ne ārpus šī raidījuma laika.

               49

               Šī pienākuma izpilde cita starpā ir svarīga televīzijas skatītāju kā patērētāju interesēm. Šajās interesēs, pirmkārt, ir, lai tie varētu skaidri saprast, ka uz konkrēto pārraidi, atšķirībā no citām, attiecas sponsorēšanas līgums, un varētu skaidri identificēt šo sponsoru. Otrkārt, šajās interesēs ir neļaut apiet “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā reklāmām stundas ietvaros paredzēto maksimālo laiku.

               50

               Tādēļ, ja sponsorēšanas apzīmējumi vai atsauces neatbilst prasībai, ka tie ir jāizvieto sponsorētā raidījuma sākumā, beigās vai tā laikā, šīs atsauces vai apzīmējumi neietilpst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punkta piemērošanas jomā, jo tas attiecas vienīgi uz sponsorēšanas paziņojumiem, kas ievietoti sponsorētajā raidījumā.

               51

               Līdz ar to iepriekšējā punktā minētajā situācijā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkts minētajiem apzīmējumiem vai atsaucēm ir piemērojams.

               52

               No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka sponsoru apzīmējumu rādīšana arī citos raidījumos papildus sponsorētajam, kā tas ir pamatlietā, ir jāietver šīs direktīvas 23. panta 1. punktā paredzētajā maksimālajā reklāmas laikā vienas stundas ietvaros.

         Par trešo jautājumu

               53

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, ņemot vērā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvā ietvertās minimālās prasības, tās 23. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka “melnās sekundes”, kas iestarpinātas starp reklāmām televīzijas reklāmu virknē vai starp šo reklāmu virkni un tai sekojošo televīzijas pārraidi, tiek ietvertas minētajā pantā noteiktajā maksimālajā reklāmas kopapjomā, kas ir 20 % no stundas.

               54

               Ir jāatgādina, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā ir noteikts, ka televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nedrīkst pārsniegt 20 %.

               55

               No šīs tiesību normas formulējuma skaidri izriet, ka tajā ir noteikts vienīgi maksimālais laiks, proti, robežvērtība, cik ilgi vienas stundas laikā drīkst pārraidīt televīzijas reklāmu un televeikalu, ņemot vērā, ka dalībvalstīm, kā norādīts šī sprieduma 33. punktā, ir dota iespēja pieņemt stingrāku regulējumu un līdz ar to noteikt maksimālo reklāmu pārraidīšanas laiku, kas ir mazāks par šo robežvērtību.

               56

               Katrā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkojamajā valsts tiesiskajā regulējumā, kā norādīts arī šī sprieduma 15. punktā, ir paredzēts, ka televīzijas reklāmu un televeikala laika īpatsvars nedrīkst pārsniegt tādu pašu robežvērtību, kāda ir norādīta “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā, un tādējādi tajā nav izmantota šī sprieduma 33. punktā norādītā iespēja.

               57

               Šajā ziņā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkts pats, interpretējot šo normu, tādējādi neļauj noteikt, vai tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, tajā ir vai nav paredzēta pamatlietā aplūkoto “melno sekunžu” iekļaušana minētajā 20 % robežvērtībā.

               58

               Tādēļ šādu “melno sekunžu” statuss ir jānosaka atbilstoši “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkta mērķim.

               59

               Tā kā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā ir paredzēts ierobežot televīzijas reklāmu un televeikala laiku vienā stundā, no šīs normas netieši, bet noteikti izriet Savienības likumdevēja nodoms nodrošināt šīs direktīvas būtiskā mērķa – patērētāju kā televīzijas skatītāju aizsardzības pret pārmērīgu reklāmas daudzumu – pareizu īstenošanu (šajā ziņā skat. spriedumu Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, 17. punkts).

               60

               Tādēļ šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši tai dalībvalstīm nav tiesību par labu reklāmas elementiem samazināt minimālo ētera laiku, kas paredzēts raidījumiem vai citam redakcionālam saturam, zem 80 % no attiecīgās stundas, kas ir šajā pantā netieši noteikta robežvērtība.

               61

               Ja dalībvalsts, kā tas ir šajā lietā, televīzijas reklāmas laiku nav ierobežojusi stingrāk, nekā noteikts “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā, Savienības likumdevēja griba netiktu izpildīta, ja tādas “melnās sekundes” kā pamatlietā, kuras nošķir vai nu atsevišķas reklāmas televīzijas reklāmu virknē, vai pēdējo no šīs reklāmu virknes reklāmām un raidījumu, kas tai seko, netiktu uzskatītas par televīzijas reklāmas laiku šīs normas nozīmē. Tā televīzijas raidījumiem un citam redakcionālajam saturam atvēlētais laiks stundas ietvaros tiktu samazināts zem šajā normā netieši garantētās robežvērtības par ilgumu, kas atbilst šādām “melnajām sekundēm”.

               62

               No tā izriet, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkts gadījumā, kad dalībvalsts nav izmantojusi iespēju pieņemt stingrāku normu par šajā pantā paredzēto, ir interpretējams tādējādi, ka tam ne tikai nav pretrunā, ka “melnās sekundes”, kas ir iestarpinātas starp atsevišķām reklāmām reklāmu virknē vai starp šo reklāmu virkni un tai sekojošo televīzijas pārraidi, tiek ietvertas šajā pantā noteiktajā maksimālajā televīzijas reklāmas laikā, kas ir 20 % no stundas, bet arī, ka tajā šāda ietveršana ir paredzēta.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               63

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 10. marta Direktīvas 2010/13/ES par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (“Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva”), 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram sadalīts ekrāns, kurā pārraides beigu titri tiek rādīti vienā kolonnā un tai sekojošo programmu saraksts otrā kolonnā, nav obligāti jākombinē ar akustisku vai optisku signālu vai šis signāls jāpārraida pēc tam, lai pārraidi, kas beidzas, nošķirtu no tai sekojošās televīzijas reklāmu virknes, ar nosacījumu, ka ar šādu nošķiršanas līdzekli vien pietiek, lai izpildītu minētā 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasības, bet tas savukārt ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

                           2)

                           Direktīvas 2010/13 23. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka sponsoru apzīmējumu rādīšana arī citos raidījumos papildus sponsorētajam, kā tas ir pamatlietā, ir jāietver šīs direktīvas 23. panta 1. punktā paredzētajā maksimālajā reklāmas laikā vienas stundas ietvaros;

                           3)

                           Direktīvas 2010/13 23. panta 1. punkts gadījumā, kad dalībvalsts nav izmantojusi iespēju pieņemt stingrāku normu par šajā pantā paredzēto, ir interpretējams tādējādi, ka tam ne tikai nav pretrunā, ka “melnās sekundes”, kas ir iestarpinātas starp atsevišķām reklāmām reklāmu virknē vai starp šo reklāmu virkni un tai sekojošo televīzijas pārraidi, tiek ietvertas šajā pantā noteiktajā maksimālajā televīzijas reklāmas laikā, kas ir 20 % no stundas, bet arī, ka tajā šāda ietveršana ir paredzēta.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )   Tiesvedības valoda – somu.