title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 20. jūnija spriedums.#Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs pret Paul Newey.#Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts – Jēdziens “pakalpojumu sniegšana” – Reklāmas un starpniecības pakalpojumu sniegšana saistībā ar kredītiem – Atbrīvojumi no nodokļa – Darījumu ekonomiskā un komerciālā situācija – Ļaunprātīga rīcība – Darījumi, kuru vienīgais mērķis ir gūt nodokļu priekšrocības.#Lieta C‑653/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-653/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)  (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 13. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 19. decembrī, tiesvedībā
            Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs
            pret
            Paul Newey , kurš darbojas uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance ,
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [ M. Ilešič ], tiesneši E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ], A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ], K. Toadere [ C. Toader ] (referente) un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ],
            sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 20. marta tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – P. Newey , kurš darbojas uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance , vārdā – J. Ghosh, QC , kā arī E. Wilson  un J. Bremner , barristers ,
            – Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Ossowski  un L. Christie , pārstāvji, kuriem palīdz O. Thomas , barrister ,
            – Īrijas vārdā – E. Creedon , pārstāve, kurai palīdz A. Collins , SC ,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano , avvocato dello Stato ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – R. Lyal  un C. Soulay , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sesto direktīvu 77/388/EK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2000. gada 17. oktobra Direktīvu 2000/65/EK (OV L 269, 44. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “ Commissioners ”) un P. Newey , kurš darbojas uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance  (turpmāk tekstā – “ P. Newey ”), par pievienotās vērtības nodokli (PVN), kas piemērojams reklāmas pakalpojumiem.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Saskaņā ar EKL 299. panta 6. punktu EK līguma noteikumi attiecas uz Normandijas salām, tostarp Džērsijas salu, tikai, ciktāl ir nepieciešams nodrošināt šīm salām paredzētā režīma piemērošanu, kas ir noteikts tostarp Protokolā Nr. 3 attiecībā uz Normandijas salām un Menas salu (OV L 1972, L 73, 164. lpp.), kas ir pievienots Aktam par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem (OV 1972, L 73, 14. lpp.). Tā kā minētais protokols neietver noteikumus par PVN, Savienības tiesības par PVN nav piemērojamas attiecībā uz Džērsijas salu.
            4. Sestās direktīvas preambulas ceturtajā apsvērumā ir paredzēts, ka ir jāņem vērā mērķis atcelt nodokļu uzlikšanu importam un piemērot nodokļu atvieglojumus eksportam tirdzniecībā starp dalībvalstīm un ir jānodrošina, ka kopējā apgrozījuma nodokļu sistēma nav diskriminējoša attiecībā uz preču un pakalpojumu izcelsmi, lai varētu izveidot kopējo tirgu, kas pieļauj godīgu konkurenci un ir īsts iekšējais tirgus.
            5. Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu PVN jāmaksā par “preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.
            6. Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu “preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam, un saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu “pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde šīs pašas direktīvas 5. panta izpratnē.
            7. Sestās direktīvas 9. pantā ir noteikts:
            “1. Par pakalpojuma sniegšanas vietu uzskata vietu, kur piegādātājs ir dibinājis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde, no kuras sniedz pakalpojumu, vai, ja nav šāda uzņēmuma vai pastāvīgas iestādes, tā pastāvīgās adreses vietu vai vietu, kur tas parasti rezidē.
            2. Tomēr:
            [..]
            e) vieta, kur sniedz turpmāk norādītos pakalpojumus, ja to dara klientiem, kas reģistrēti ārpus Kopienas, vai nodokļa maksātājiem, kas reģistrēti Kopienā, bet citā valstī nekā pakalpojumu sniedzējs, ir vieta, kur klients ir reģistrējis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde, kurai sniedz šo pakalpojumu, vai, ja nav šādas vietas, tā pastāvīgā adrese vai vieta, kur tas parasti rezidē:
            [..]
            – reklāmas pakalpojumi,
            [..]
            – banku, finanšu un apdrošināšanas darījumi, ieskaitot pārapdrošināšanu, izņemot seifu īri,
            [..]
            – aģentu pakalpojumi, kuri darbojas kāda cita vārdā un uz cita rēķina, nodrošinot savam priekšniekam pakalpojumus, kas minēti šā punkta e) apakšpunktā.
            3. Lai izvairītos no dubultās nodokļu uzlikšanas, nodokļu neuzlikšanas vai konkurences traucējumiem, dalībvalstis attiecībā uz 2. punkta e) apakšpunktā minēto pakalpojumu sniegšanu un kustama materiālā īpašuma izīrēšanu var uzskatīt, ka:
            [..]
            b) pakalpojumu sniegšanas vieta, kura atbilstīgi šim pantam atrastos ārpus Kopienas, atrodas valsts teritorijā, ja pakalpojumus lieto un izmanto šīs valsts teritorijā.”
            8. Sestās direktīvas 13. pantā ar nosaukumu “Atbrīvojumi valsts teritorijā” ir paredzēts ar apakšnosaukumu “B. Citi atbrīvojumi ”:
            “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo turpmāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem, ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
            [..]
            d) šādus darījumus:
            1. Kredīta piešķiršanu un kredīta starpniecību, kā arī kredīta pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;
            2. Starpniecību vai jebkurus darījumus ar kredītu garantijām vai jebkuru citu naudas nodrošinājumu, kā arī kredīta garantiju pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;
            [..].”
            9. Saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 2. punktu:
            “Ja preces un pakalpojumus nodokļu maksātājs izmanto darījumiem, kuriem uzliek nodokļus, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa, kurš viņam jāmaksā:
            a) [PVN], kas ir jāmaksā vai ir samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, ko viņam piegādājis vai piegādās cits nodokļu maksātājs, kuram ir jāmaksā nodokļi valsts teritorijā;
            [..].”
            10. Saskaņā ar minētās direktīvas 21. pantu:
            “[..]
            1. Saskaņā ar iekšējo sistēmu [PVN] jāmaksā šādām personām:
            [..]
            b) nodokļu maksātājiem, kam sniedz 9. panta 2. punkta e) apakšpunktā paredzētos pakalpojumus, vai personām, kas ir identificētas pievienotās vērtības nodokļa maksājumiem valsts teritorijā, kurām sniedz pakalpojumus, kas paredzēti 28.b panta C, D, E un F daļā, ja pakalpojumus sniedz nodokļu maksātājs, kas nav reģistrēts valsts teritorijā;
            [..]”
            Apvienotās Karalistes tiesības
            11. Pamatlietas faktu rašanās brīdī 1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli ( Value Added Tax Act 1994 ) 4. panta 1. punktā bija noteikts:
            “PVN tiek iekasēts par katru preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu Apvienotajā Karalistē, ja runa ir par ar nodokli apliekamu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko nodokļa maksātājs īsteno savā ekonomiskajā darbībā.”
            12. Šī likuma 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts:
            “a) šajā likumā “preču piegāde” vai “pakalpojumu sniegšana” ietver visa veida preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, izņemot tās, kas netiek veiktas par atlīdzību;
            b) ikviens darījums, kas nav preču piegāde, bet kas tiek veikts par atlīdzību [..], ir pakalpojumu sniegšana.”
            13. Minētā likuma 7. panta 10. punktā paredzēts:
            “Pakalpojumu sniegšanas vieta ir:
            a) Apvienotajā Karalistē, ja pakalpojumu sniedzējs ir nodibināts Apvienotajā Karalistē, un
            b) citā valstī (un nevis Apvienotajā Karalistē), ja pakalpojumu sniedzējs ir nodibināts šajā citā valstī.”
            14. Šī paša likuma 8. panta 1. un 2. punktā, kuros ir paredzēts pienākums īstenot apgriezto PVN uzlikšanas mehānismu par pakalpojumiem, kas sniegti no vietas ārpus Apvienotās Karalistes robežām, ir noteikts:
            “1) Ievērojot zemāk minēto 3. punktu, gadījumos, kad atbilstošos pakalpojumus:
            a) sniedz persona, kas ir piederīga citai valstij, nevis Apvienotajai Karalistei, un
            b) saņem persona (“saņēmējs”), kas ir piederīga Apvienotajai Karalistei, jebkādas tās veiktās saimnieciskās darbības nolūkiem,
            saskaņā ar šo likumu iestājas tādas pašas sekas (un it īpaši ciktāl tiek iekasēts PVN par pakalpojuma sniegšanu un nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt priekšnodokli), kādas iestātos gadījumā, ja pats saņēmējs sniegtu pakalpojumus Apvienotajā Karalistē, veicot saimniecisko darbību, un šī sniegšana būtu sniegšana, kas apliekama ar nodokli.
            2) Šajā pantā “atbilstošie pakalpojumi” ir pakalpojumi, kuriem atbilst jebkurš 5. pielikumā ietvertais apraksts un uz kuriem neattiecas 9. pielikumā ietvertie apraksti.
            3) Pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tiek uzskatīts, ka tos sniedz saņēmējs atbilstoši iepriekš minētajam 1. punktam, nav jāņem vērā kā viņa sniegtie pakalpojumi, lai noteiktu viņa tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu, piemērojot 26. panta 1. punktu.”
            15. 1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli 9. pantā jēdziens “piederības vieta” (“place of belonging”) attiecībā uz pak alpojumu saņēmēju ir definēts šādi:
            “1) Zemāk minētais 2. punkts tiek piemērots, lai noteiktu attiecībā uz ikvienu pakalpojumu sniegšanu, vai pakalpojumu sniedzējs ir piederīgs vienai vai otrai valstij, un zemāk minētais 3. un 4. punkts tiek piemērots (ievērojot visus 8. panta 6. punkta noteikumus), lai noteiktu attiecībā uz ikvienu pakalpojumu sniegšanu, vai pakalpojumu saņēmējs ir piederīgs vienai vai otrai valstij.
            2) Pakalpojumu sniedzējs ir jāuzskata par piederīgu valstij, ja:
            a) viņam tajā ir uzņēmums vai kāda cita pastāvīga iestāde un nav šāda uzņēmuma [vai pastāvīgas iestādes] citur; vai
            b) viņam nav šāda uzņēmuma [vai pastāvīgas iestādes] (šajā valstī vai citur), taču tajā atrodas viņa ierastā dzīvesvieta;
            c) viņam šādi uzņēmumi ir gan šajā valstī, gan citur, un šajā valstī atrodas tas viņa uzņēmums, ar kuru vistiešāk saistīta pakalpojuma sniegšana.
            3) Ja pakalpojumi tiek sniegti indivīdam un viņš tos saņem vajadzībām, kas nav saistītas ar jebkādu viņa komercdarbību, tad ir jāuzskata, ka viņš ir piederīgs tai valstij, kurā atrodas viņa pastāvīgā dzīvesvieta.
            4) Gadījumā, ja iepriekš minētais 3. punkts nav piemērojams, tad persona, kas saņem pakalpojumu, ir jāuzskata par piederīgu valstij, ja:
            a) ir izpildīts kāds no iepriekš 2. punkta a) un b) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem;
            b) viņam ir tādi uzņēmumi, kādi minēti iepriekš 2. punktā, gan šajā valstī, gan citur, un šajā valstī ir tas viņa uzņēmums, kurā vai kura vajadzībām pakalpojumi tiek vai tiks vistiešāk izmantoti.
            5) Šī panta nozīmē (un nekādā citā nozīmē):
            a) persona, kas veic komercdarbību, izmantojot filiāli vai aģentūru kādā valstī, ir jāuzskata par tādu, kurai ir uzņēmums šajā valstī, un
            b) “pastāvīgā dzīvesvieta” juridiskai personai ir vieta, kurā tā ir juridiski nodibināta.”
            16. Ar 1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli 31. pantu un 9. pielikuma 5. grupu tiek ieviests Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkts un tiek paredzēts, ka no PVN ir atbrīvota arī “jebkāda avansa izmaksāšana vai jebkāda kredīta piešķiršana”, kā arī ar to saistītu starpniecības pakalpojumu sniegšana.
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            17. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietas faktu rašanās laikā P. Newey  bija kredītu brokeris ar dzīvesvietu Temvērtā [ Tamworth ] (Apvienotā Karaliste), un viņš darbojās uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance . Starpniecības pakalpojumi, kurus P. Newey  sniedza Apvienotajā Karalistē, saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punktu bija atbrīvoti no PVN. Turpretim reklāmas pakalpojumiem, kurus P. Newey  sniedza Apvienotajā Karalistē un kuru mērķis bija piesaistīt potenciālos aizņēmējus, tika piemērots PVN, kas nozīmē, ka nodoklis, ko P. Newey  samaksāja par reklāmas izdevumiem, nebija atgūstams.
            18. Lai izvairītos no neatgūstama nodokļu maksājuma, P. Newey  nodibināja sabiedrību Alabaster (CI) Ltd (turpmāk tekstā – “ Alabaster ”), kura ir reģistrēta Džērsijā – teritorijā, attiecībā uz kuru Sestā direktīva nav piemērojama, – un piešķīra šai sabiedrībai tiesības izmantot uzņēmuma nosaukumu Ocean Finance . P. Newey  bija tās vienīgais akcionārs.
            19. Alabaster bija vismaz viens pilna darba laika darbinieks un sava valde, kuras locekļi bija Džērsijas rezidenti, un nevienam no viņiem nebija nekādas tiešas pieredzes starpniecības pakalpojumu jomā, viņus ieteica vai darbā pieņēma P. Newey grāmatveži, un viņiem tika maksāts atkarībā no tā, cik laika viņi veltīja Alabaster  komercdarbībai.
            20. Saskaņā ar Alabaster statūtiem un Džērsijā spēkā esošajiem tiesību aktiem minētā valde bija atbildīga par šīs sabiedrības pārvaldīšanu un tai piešķirto pilnvaru īstenošanu, un P. Newey  nepiedalījās tās pārvaldībā.
            21. Līgumi par starpniecības pakalpojumu sniegšanu tika noslēgti tieši starp aizdevējiem un Alabaster , kas nozīmē, ka komisijas maksa par starpniecību tika maksāta nevis P. Newey , bet šai sabiedrībai.
            22. Tomēr Alabaster pati neizskatīja pieteikumus izsniegt aizdevumus, bet šim nolūkam izmantoja P. Newey  pakalpojumus, kurus saskaņā ar apakšlīgumu (turpmāk tekstā – “pakalpojumu līgums”) sniedza tās darbinieki, īstenojot komercdarbību Temvērtā. Šajā līgumā bija minēts pakalpojumu, kādi bija jāsniedz P. Newey , saraksts, kurš būtībā ietvēra visus uzdevumus, kas bija saistīti ar starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniegšanu. Saskaņā ar šo līgumu P. Newey  tāpat bija tiesības vienoties par noteikumiem līgumos, kuri tika noslēgti starp Alabaster  un aizdevējiem.
            23. Apmaiņā pret šiem pakalpojumiem P. Newey  saņēma atlīdzību, kas tika noteikta vispirms 50 % apmērā un vēlāk 60 % apmērā no tūlītēji iekasējamās bruto komisijas maksas par katru aizdevumu, ko piešķīra Alabaster , šai komisijas maksai pieskaitot izdevumu atmaksu.
            24. Praksē potenciālie aizņēmēji sazinājās tieši ar P. Newey  darbiniekiem Apvienotajā Karalistē, kuri izskatīja katru lietu un nosūtīja to uz Džērsiju, lai Alabaster valde apmierinātu pieteikumus, kuri atbilda kredīta piešķiršanas kritērijiem. Parasti apstiprināšanas process tika pabeigts stundas laikā un faktiski netika noraidīts neviens kredīta piešķiršanas pieteikums.
            25. Tā kā potenciālajiem aizņēmējiem paredzētā reklāma bija nepieciešama starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniegšanai, tā veidoja būtisku daļu izdevumu, kas bija jāsedz Alabaster .
            26. Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto reklāmas pakalpojumus sniedza Wallace Barnaby & Associates Ltd (turpmāk tekstā – “ Wallace Barnaby ”), ar Alabaster  nesaistīta sabiedrība, kura arī ir reģistrēta Džērsijā, atbilstoši līgumam, kas noslēgts ar pēdējo minēto. Pati Wallace Barnaby šos reklāmas pakalpojumus saņēma no Apvienotajā Karalistē reģistrētām reklāmas aģentūrām, tostarp no reklāmas aģentūras Ekay Advertising . Saskaņā ar Džersijā spēkā esošajiem tiesību aktiem maksājumi, kurus Alabaster pārskaitīja Wallace Barnaby par šiem pakalpojumiem, netika aplikti ar PVN.
            27. P. Newey nebija tiesīgs izmantot reklāmas pakalpojumus Alabaster vārdā un neuzņēmās nekādu atbildību par samaksu par pakalpojumiem, kurus Wallace Barnaby sniedza šai sabiedrībai. Taču viņš bija pilnvarots apstiprināt reklāmu saturu un šajā nolūkā tikās ar Ekay Advertising  darbinieku, kurš strādā Apvienotajā Karalistē. Pēc katras šīs tikšanās šis darbinieks sniedza rekomendācijas Wallace Barnaby .
            28. Wallace Barnaby savukārt sniedza rekomendācijas Alabaster  valdei, kura pēc to saņemšanas tikās katru nedēļu, lai lemtu par plānotajiem reklāmas izdevumiem. Praksē neviena no šīm rekomendācijām netika noraidīta.
            29. Commissioners uzskata, ka, runājot par PVN, pirmkārt, attiecīgie reklāmas pakalpojumi P. Newey  tika sniegti Apvienotajā Karalistē un tāpēc tur arī bija apliekami ar nodokli un, otrkārt, starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem Apvienotajā Karalistē sniedza P. Newey .
            30. Pakārtoti Commissioners  uzskata, ka, ja Alabaster ir jāuzskata par Džērsijā esošu sabiedrību, par reklāmas pakalpojumu saņēmēju, kā arī par starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniedzēju, tad līgumi, kas noslēgti šajā nolūkā, ir pretrunā tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma principam, kā to ir noformulējusi Tiesa 2006. gada 21. februāra spriedumā lietā C-255/02 Halifax  u.c. (Krājums, I-1609. lpp.), un ir jākvalificē citādi.
            31. Tāpēc 2005. gada 27. septembrī Commissioners nosūtīja P. Newey  paziņojumu par PVN aprēķinu par laika periodu no 2002. gada 1. jūlija līdz 2004. gada 31. decembrim 10 707 075 sterliņu mārciņu (GBP) apmērā, lai iekasētu no viņa PVN par reklāmas pakalpojumiem, kas viņam tika sniegti minētajā laika periodā.
            32. P. Newey  apgalvo, ka pamatlietā apskatāmos starpniecības pakalpojumus no Džērsijas sniedza Alabaster  un ka pēdējā minētā bija reklāmas pakalpojumu saņēmēja. Viņš piebilst, ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips nav piemērojams, ja persona, kas reģistrēta ārpus Eiropas Savienības, sniedz pakalpojumus citai personai, kas reģistrēta ārpus Eiropas Savienības.
            33. Līdz ar to P. Newey  pārsūdzēja nodokļa aprēķinu First-tier Tribunal (Tax Chamber)  [Pirmās instances tiesas Nodokļu palātā], kura apmierināja šo prasību ar 2010. gada 23. aprīļa spriedumu.
            34. Šī tiesa uzskatīja, ka Alabaster  sniedza starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem, izmantojot pakalpojumus, ko sniedza P. Newey  saskaņā ar pakalpojumu līgumu. Līdz ar to Alabaster nevarēja tikt kvalificēta par “pastkastītes” sabiedrību.
            35. First-tier Tribunal (Tax Chamber) tāpat norādīja, ka Alabaster sniedza attiecīgos starpniecības pakalpojumus kredītu jomā aizdevējiem un ka tā bija arī reklāmas pakalpojumu saņēmēja. Starp P. Newey  un aizdevējiem vai P. Newey  un Wallace Barnaby  netika veikts neviens tiešs darījums. Kaut arī Alabaster galvenais mērķis bija iegūt nodokļu priekšrocības, šī tiesa uzskatīja, ka nevarēja runāt par ļaunprātīgu rīcību, jo vienošanās, kurā bija iesaistīta Alabaster , nebija pretrunā Sestās direktīvas mērķim.
            36. Commissioner s pārsūdzēja šo nolēmumu Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) .
            37. Šādos apstākļos Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Kādu nozīmi tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā valsts tiesai būtu jāpiešķir līgumiem, lemjot par jautājumu, kura persona ir sniegusi pakalpojumus no PVN maksāšanas viedokļa? Konkrētāk, vai līgumiskā situācija ir izšķiroša, nosakot, kas ir sniedzis pakalpojumus PVN maksāšanas mērķiem?
            2) Tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, ja līgumiskajai situācijai nav izšķirošas nozīmes, kādos apstākļos valsts tiesai būtu jāatkāpjas no līgumiskās situācijas?
            3) Tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, kāda nozīme ir tam,
            a) vai persona, kas saskaņā ar līgumu sniedz pakalpojumus, ir vispārējā citas personas kontrolē;
            b) vai zināšanas par uzņēmējdarbību, uzņēmējdarbības attiecības un pieredze ir citai personai, nevis personai, kas slēdz līgumu;
            c) vai visus vai vairumu izšķirošo pakalpojumu sniegšanas elementu nodrošina cita persona, nevis persona, kas slēdz līgumu;
            d) vai uzņēmējdarbības risku, ka pakalpojumu sniegšanas rezultātā radīsies finansiāli zaudējumi un tiks zaudēta reputācija, uzņemas kāda cita persona, nevis persona, kas slēdz līgumu;
            e) vai persona, kas sniedz pakalpojumus, saskaņā ar līgumu noslēdz apakšlīgumu par izšķirošiem elementiem, kas nepieciešami šādu pakalpojumus sniegšanai, ar personu, kas kontrolē šo pirmo minēto personu, un šādiem apakšlīgumiem trūkst noteiktas komerciālas iezīmes?
            4) Tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, vai valsts tiesai būtu jāatkāpjas no līguma vērtējuma?
            5) Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir noraidoša, vai iznākums nodokļu ziņā tādai norunai kā izskatāmajā lietā ir uzskatāms par nodokļu priekšrocību, kuras piešķiršana būtu pretrunā Sestās direktīvas mērķim, [iepriekš minētā sprieduma lietā Halifax  u.c.] no 74. līdz 86. punkta izpratnē?
            6) Ja atbilde uz piekto jautājumu ir [apstiprinoša], kā būtu jāpārkvalificē tādas norunas kā izskatāmajā lietā?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo līdz ceturto jautājumu
            38. Ar pirmo līdz ceturto jautājumu, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai līguma noteikumi ir izšķiroši, lai identificētu sniedzēju un saņēmēju “pakalpojuma sniegšanas” darījumā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, un noliedzošas atbildes gadījumā, kādos apstākļos minētie līguma noteikumi var tikt raksturoti citādi?
            39. Vispirms ir jāatgādina, ka ar Sesto direktīvu ir izveidota kopējā PVN sistēma, kas balstīta arī uz vienotu ar nodokli apliekamo darbību definīciju (iepriekš minētais spriedums lietā Halifax  u.c., 48. punkts).
            40. Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu PVN ir jāmaksā “par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”. Runājot konkrētāk par pakalpojumu sniegšanas jēdzienu, Tiesa jau vairākkārt ir atzinusi, ka pakalpojumi tiek sniegti “par atlīdzību” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē un līdz ar to ir apliekami ar nodokli tikai tad, ja starp šī pakalpojuma sniedzēju un saņēmēju pastāv juridiskas attiecības, kurās notiek abpusēja pakalpojumu sniegšana, un atlīdzība, ko saņem minētā pakalpojuma sniedzējs, ir uzskatāma par saņēmējam sniegtā pakalpojuma faktisko vērtību (2010. gada 16. decembra spriedums lietā C-270/09 MacDonald Resorts , Krājums, I-13179. lpp., 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
            41. Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka pakalpojumu sniegšanas jēdziens līdz ar to ir objektīvs un piemērojams neatkarīgi no attiecīgo darījumu mērķiem un rezultātiem un nodokļu administrācijai nav pienākuma veikt izmeklēšanu, lai noteiktu nodokļa maksātāja nolūku (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax  u.c., 56. un 57. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
            42. Runājot konkrētāk par līguma noteikumu nozīmi, kvalificējot darījumu kā ar nodokli apliekamu darījumu, ir jāatgādina Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru faktiskās ekonomiskās un komerciālās situācijas ņemšana vērā ir uzskatāma par pamatkritēriju kopējās PVN sistēmas piemērošanai (šajā ziņā skat. 2010. gada 7. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-53/09 un C-55/09 Loyalty Management UK un Baxi Group , Krājums, I-9187. lpp., 39. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
            43. Ņemot vērā, ka līgumiskā situācija parasti atspoguļo darījumu ekonomisko un komerciālo realitāti, lai izpildītu tiesiskās noteiktības prasības, atbilstošie līguma noteikumi ir uzskatāmi par elementu, kas jāņem vērā gadījumā, kad jāidentificē sniedzējs un saņēmējs “pakalpojumu sniegšanas” darījumā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē.
            44. Taču var izrādīties, ka dažkārt noteikti līguma noteikumi pilnībā neatspoguļo darījumu ekonomisko un komerciālo realitāti.
            45. Tā tas it īpaši būtu gadījumā, ja izrādītos, ka minētie līguma noteikumi ir vienīgi fiktīvs darījums, kas neatbilst darījumu ekonomiskai un komerciālai realitātei.
            46. Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka krāpšanas apkarošana, cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un iespējamu ļaunprātīgu rīcību ir mērķis, kas ir atzīts un tiek veicināts ar Sesto direktīvu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax  u.c., 71. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma principa mērķis ir aizliegt pilnībā fiktīvus darījumus, kuri neatbilst ekonomiskajai realitātei un tiek īstenoti ar vienu vienīgu mērķi – iegūt nodokļu priekšrocības (skat. 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C-162/07 Ampliscientifica un Amplifin , Krājums, I-4019. lpp., 28. punkts; 2011. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-504/10 Tanoarch , Krājums, I-10853. lpp., 51. punkts, un 2012. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-326/11 J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard , 35. punkts).
            47. Pamatlietā netiek apstrīdēts, ka formāli saskaņā ar līguma noteikumiem Alabaster sniedza aizdevējiem starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem un ka tā bija reklāmas pakalpojumu, kurus sniedza Wallace Barnaby , saņēmēja.
            48. Tomēr, ņemot vērā uzņēmējdarbības attiecību, kādas pastāvēja starp, pirmkārt, P. Newey , Alabaster  un aizdevējiem, kā arī, otrkārt, starp P. Newey , Alabaster  un Wallace Barnaby , ekonomisko realitāti, kāda izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, un it īpaši faktus, kurus Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) minēja trešajā jautājumā, nevar izslēgt, ka pamatlietā apskatāmos pakalpojumus Apvienotajā Karalistē izmantoja P. Newey .
            49. Iesniedzējtiesai, izvērtējot visus pamatlietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai līguma noteikumi patiesi atspoguļo ekonomisko realitāti un vai P. Newey , nevis Alabaster  ir attiecīgo starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem faktiskais sniedzējs un Wallace Barnaby sniegto reklāmas pakalpojumu faktiskais saņēmējs.
            50. Ja tas tā bija, tad šie līguma noteikumi ir jādefinē no jauna tā, lai atjaunotu situāciju, kāda pastāvētu, ja nebūtu tikuši veikti šie ļaunprātīgo rīcību raksturojošie darījumi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax  u.c., 98. punkts).
            51. Šajā gadījumā tādas situācijas atjaunošana, kāda būtu pastāvējusi attiecīgo darījumu neesamības gadījumā, ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka šie darījumi ir ļaunprātīga rīcība, padarītu tostarp pakalpojumu līgumu un līgumus par reklāmu, kas bija noslēgti starp Alabaster un Wallace Barnaby , par tādiem, ar kuriem nevarētu iebilst pret Commissioners , jo pēdējie minētie varētu pamatoti uzskatīt P. Newey  par pamatlietā apskatāmo starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniedzēju un reklāmas pakalpojumu saņēmēju.
            52. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo līdz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka līguma noteikumi, pat ja tie ir uzskatāmi par vērā ņemamu elementu, nav noteicošie, lai identificētu sniedzēju un saņēmēju “pakalpojumu sniegšanas” darījumā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē. It īpaši tie var netikt ņemti vērā gadījumā, ja izrādās, ka tie neatspoguļo ekonomisko un komerciālo situāciju, bet ir vienīgi fiktīvs darījums bez jebkādas ekonomiskās realitātes, kurš veikts ar vienu vienīgu mērķi – iegūt nodokļu priekšrocības, un tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.
            Par piekto un sesto jautājumu
            53. Ņemot vērā atbildi uz pirmo līdz ceturto jautājumu, nav vajadzības atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto piekto un sesto jautājumu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            54. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            Līguma noteikumi, pat ja tie ir uzskatāmi par vērā ņemamu elementu, nav noteicošie, lai identificētu sniedzēju un saņēmēju “pakalpojumu sniegšanas” darījumā Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 2000. gada 17. oktobra Direktīvu 2000/65/EK, 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē. It īpaši tie var netikt ņemti vērā gadījumā, ja izrādās, ka tie neatspoguļo ekonomisko un komerciālo situāciju, bet ir vienīgi fiktīvs darījums bez jebkādas ekonomiskās realitātes, kurš veikts ar vienu vienīgu mērķi – iegūt nodokļu priekšrocības, un tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

    ---documentbreak---

         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2013. gada 20. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sestā PVN direktīva — 2. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts — Jēdziens “pakalpojumu sniegšana” — Reklāmas un starpniecības pakalpojumu sniegšana saistībā ar kredītiem — Atbrīvojumi no nodokļa — Darījumu ekonomiskā un komerciālā situācija — Ļaunprātīga rīcība — Darījumi, kuru vienīgais mērķis ir gūt nodokļu priekšrocības”
      Lieta C-653/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 13. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 19. decembrī, tiesvedībā

            Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

      pret

            Paul Newey
          , kurš darbojas uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance,
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši E. Jarašūns [E. Jarašiūnas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader] (referente) un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 20. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  P. Newey, kurš darbojas uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance, vārdā – J. Ghosh, QC, kā arī E. Wilson un J. Bremner, barristers,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Ossowski un L. Christie, pārstāvji, kuriem palīdz O. Thomas, barrister,

               —

               Īrijas vārdā – E. Creedon, pārstāve, kurai palīdz A. Collins, SC,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Lyal un C. Soulay, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sesto direktīvu 77/388/EK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2000. gada 17. oktobra Direktīvu 2000/65/EK (OV L 269, 44. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “Commissioners”) un P. Newey, kurš darbojas uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance (turpmāk tekstā – “P. Newey”), par pievienotās vērtības nodokli (PVN), kas piemērojams reklāmas pakalpojumiem.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Saskaņā ar EKL 299. panta 6. punktu EK līguma noteikumi attiecas uz Normandijas salām, tostarp Džērsijas salu, tikai, ciktāl ir nepieciešams nodrošināt šīm salām paredzētā režīma piemērošanu, kas ir noteikts tostarp Protokolā Nr. 3 attiecībā uz Normandijas salām un Menas salu (OV L 1972, L 73, 164. lpp.), kas ir pievienots Aktam par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem (OV 1972, L 73, 14. lpp.). Tā kā minētais protokols neietver noteikumus par PVN, Savienības tiesības par PVN nav piemērojamas attiecībā uz Džērsijas salu.

               4

               Sestās direktīvas preambulas ceturtajā apsvērumā ir paredzēts, ka ir jāņem vērā mērķis atcelt nodokļu uzlikšanu importam un piemērot nodokļu atvieglojumus eksportam tirdzniecībā starp dalībvalstīm un ir jānodrošina, ka kopējā apgrozījuma nodokļu sistēma nav diskriminējoša attiecībā uz preču un pakalpojumu izcelsmi, lai varētu izveidot kopējo tirgu, kas pieļauj godīgu konkurenci un ir īsts iekšējais tirgus.

               5

               Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu PVN jāmaksā par “preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

               6

               Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu “preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam, un saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu “pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde šīs pašas direktīvas 5. panta izpratnē.

               7

               Sestās direktīvas 9. pantā ir noteikts:
               “1.   Par pakalpojuma sniegšanas vietu uzskata vietu, kur piegādātājs ir dibinājis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde, no kuras sniedz pakalpojumu, vai, ja nav šāda uzņēmuma vai pastāvīgas iestādes, tā pastāvīgās adreses vietu vai vietu, kur tas parasti rezidē.
               2.   Tomēr:
               [..]

                        e)

                        vieta, kur sniedz turpmāk norādītos pakalpojumus, ja to dara klientiem, kas reģistrēti ārpus Kopienas, vai nodokļa maksātājiem, kas reģistrēti Kopienā, bet citā valstī nekā pakalpojumu sniedzējs, ir vieta, kur klients ir reģistrējis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde, kurai sniedz šo pakalpojumu, vai, ja nav šādas vietas, tā pastāvīgā adrese vai vieta, kur tas parasti rezidē:
                        [..]

                                 —

                                 reklāmas pakalpojumi,

                           [..]

                                 —

                                 banku, finanšu un apdrošināšanas darījumi, ieskaitot pārapdrošināšanu, izņemot seifu īri,

                           [..]

                                 —

                                 aģentu pakalpojumi, kuri darbojas kāda cita vārdā un uz cita rēķina, nodrošinot savam priekšniekam pakalpojumus, kas minēti šā punkta e) apakšpunktā.

                  3.   Lai izvairītos no dubultās nodokļu uzlikšanas, nodokļu neuzlikšanas vai konkurences traucējumiem, dalībvalstis attiecībā uz 2. punkta e) apakšpunktā minēto pakalpojumu sniegšanu un kustama materiālā īpašuma izīrēšanu var uzskatīt, ka:
               [..]

                        b)

                        pakalpojumu sniegšanas vieta, kura atbilstīgi šim pantam atrastos ārpus Kopienas, atrodas valsts teritorijā, ja pakalpojumus lieto un izmanto šīs valsts teritorijā.”

               8

               Sestās direktīvas 13. pantā ar nosaukumu “Atbrīvojumi valsts teritorijā” ir paredzēts ar apakšnosaukumu “B. Citi atbrīvojumi”:
               “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo turpmāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem, ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
               [..]

                        d)

                        šādus darījumus:

                                 1.

                                 Kredīta piešķiršanu un kredīta starpniecību, kā arī kredīta pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;

                                 2.

                                 Starpniecību vai jebkurus darījumus ar kredītu garantijām vai jebkuru citu naudas nodrošinājumu, kā arī kredīta garantiju pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;

                           [..].”

               9

               Saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 2. punktu:
               “Ja preces un pakalpojumus nodokļu maksātājs izmanto darījumiem, kuriem uzliek nodokļus, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa, kurš viņam jāmaksā:

                        a)

                        [PVN], kas ir jāmaksā vai ir samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, ko viņam piegādājis vai piegādās cits nodokļu maksātājs, kuram ir jāmaksā nodokļi valsts teritorijā;

                  [..].”

               10

               Saskaņā ar minētās direktīvas 21. pantu:
               “[..]
               1.   Saskaņā ar iekšējo sistēmu [PVN] jāmaksā šādām personām:
               [..]

                        b)

                        nodokļu maksātājiem, kam sniedz 9. panta 2. punkta e) apakšpunktā paredzētos pakalpojumus, vai personām, kas ir identificētas pievienotās vērtības nodokļa maksājumiem valsts teritorijā, kurām sniedz pakalpojumus, kas paredzēti 28.b panta C, D, E un F daļā, ja pakalpojumus sniedz nodokļu maksātājs, kas nav reģistrēts valsts teritorijā;

                  [..]”

         Apvienotās Karalistes tiesības

               11

               Pamatlietas faktu rašanās brīdī 1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli (Value Added Tax Act 1994) 4. panta 1. punktā bija noteikts:
               “PVN tiek iekasēts par katru preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu Apvienotajā Karalistē, ja runa ir par ar nodokli apliekamu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko nodokļa maksātājs īsteno savā ekonomiskajā darbībā.”

               12

               Šī likuma 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts:

                        “a)

                        šajā likumā “preču piegāde” vai “pakalpojumu sniegšana” ietver visa veida preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, izņemot tās, kas netiek veiktas par atlīdzību;

                        b)

                        ikviens darījums, kas nav preču piegāde, bet kas tiek veikts par atlīdzību [..], ir pakalpojumu sniegšana.”

               13

               Minētā likuma 7. panta 10. punktā paredzēts:
               “Pakalpojumu sniegšanas vieta ir:

                        a)

                        Apvienotajā Karalistē, ja pakalpojumu sniedzējs ir nodibināts Apvienotajā Karalistē, un

                        b)

                        citā valstī (un nevis Apvienotajā Karalistē), ja pakalpojumu sniedzējs ir nodibināts šajā citā valstī.”

               14

               Šī paša likuma 8. panta 1. un 2. punktā, kuros ir paredzēts pienākums īstenot apgriezto PVN uzlikšanas mehānismu par pakalpojumiem, kas sniegti no vietas ārpus Apvienotās Karalistes robežām, ir noteikts:
               “1)   Ievērojot zemāk minēto 3. punktu, gadījumos, kad atbilstošos pakalpojumus:

                        a)

                        sniedz persona, kas ir piederīga citai valstij, nevis Apvienotajai Karalistei, un

                        b)

                        saņem persona (“saņēmējs”), kas ir piederīga Apvienotajai Karalistei, jebkādas tās veiktās saimnieciskās darbības nolūkiem,

                  saskaņā ar šo likumu iestājas tādas pašas sekas (un it īpaši ciktāl tiek iekasēts PVN par pakalpojuma sniegšanu un nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt priekšnodokli), kādas iestātos gadījumā, ja pats saņēmējs sniegtu pakalpojumus Apvienotajā Karalistē, veicot saimniecisko darbību, un šī sniegšana būtu sniegšana, kas apliekama ar nodokli.
               2)   Šajā pantā “atbilstošie pakalpojumi” ir pakalpojumi, kuriem atbilst jebkurš 5. pielikumā ietvertais apraksts un uz kuriem neattiecas 9. pielikumā ietvertie apraksti.
               3)   Pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tiek uzskatīts, ka tos sniedz saņēmējs atbilstoši iepriekš minētajam 1. punktam, nav jāņem vērā kā viņa sniegtie pakalpojumi, lai noteiktu viņa tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu, piemērojot 26. panta 1. punktu.”

               15

               1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli 9. pantā jēdziens “piederības vieta” (“place of belonging”) attiecībā uz pakalpojumu saņēmēju ir definēts šādi:
               “1)   Zemāk minētais 2. punkts tiek piemērots, lai noteiktu attiecībā uz ikvienu pakalpojumu sniegšanu, vai pakalpojumu sniedzējs ir piederīgs vienai vai otrai valstij, un zemāk minētais 3. un 4. punkts tiek piemērots (ievērojot visus 8. panta 6. punkta noteikumus), lai noteiktu attiecībā uz ikvienu pakalpojumu sniegšanu, vai pakalpojumu saņēmējs ir piederīgs vienai vai otrai valstij.
               2)   Pakalpojumu sniedzējs ir jāuzskata par piederīgu valstij, ja:

                        a)

                        viņam tajā ir uzņēmums vai kāda cita pastāvīga iestāde un nav šāda uzņēmuma [vai pastāvīgas iestādes] citur; vai

                        b)

                        viņam nav šāda uzņēmuma [vai pastāvīgas iestādes] (šajā valstī vai citur), taču tajā atrodas viņa ierastā dzīvesvieta;

                        c)

                        viņam šādi uzņēmumi ir gan šajā valstī, gan citur, un šajā valstī atrodas tas viņa uzņēmums, ar kuru vistiešāk saistīta pakalpojuma sniegšana.

                  3)   Ja pakalpojumi tiek sniegti indivīdam un viņš tos saņem vajadzībām, kas nav saistītas ar jebkādu viņa komercdarbību, tad ir jāuzskata, ka viņš ir piederīgs tai valstij, kurā atrodas viņa pastāvīgā dzīvesvieta.
               4)   Gadījumā, ja iepriekš minētais 3. punkts nav piemērojams, tad persona, kas saņem pakalpojumu, ir jāuzskata par piederīgu valstij, ja:

                        a)

                        ir izpildīts kāds no iepriekš 2. punkta a) un b) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem;

                        b)

                        viņam ir tādi uzņēmumi, kādi minēti iepriekš 2. punktā, gan šajā valstī, gan citur, un šajā valstī ir tas viņa uzņēmums, kurā vai kura vajadzībām pakalpojumi tiek vai tiks vistiešāk izmantoti.

                  5)   Šī panta nozīmē (un nekādā citā nozīmē):

                        a)

                        persona, kas veic komercdarbību, izmantojot filiāli vai aģentūru kādā valstī, ir jāuzskata par tādu, kurai ir uzņēmums šajā valstī, un

                        b)

                        “pastāvīgā dzīvesvieta” juridiskai personai ir vieta, kurā tā ir juridiski nodibināta.”

               16

               Ar 1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli 31. pantu un 9. pielikuma 5. grupu tiek ieviests Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkts un tiek paredzēts, ka no PVN ir atbrīvota arī “jebkāda avansa izmaksāšana vai jebkāda kredīta piešķiršana”, kā arī ar to saistītu starpniecības pakalpojumu sniegšana.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               17

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietas faktu rašanās laikā P. Newey bija kredītu brokeris ar dzīvesvietu Temvērtā [Tamworth] (Apvienotā Karaliste), un viņš darbojās uzņēmumā ar nosaukumu Ocean Finance. Starpniecības pakalpojumi, kurus P. Newey sniedza Apvienotajā Karalistē, saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punktu bija atbrīvoti no PVN. Turpretim reklāmas pakalpojumiem, kurus P. Newey sniedza Apvienotajā Karalistē un kuru mērķis bija piesaistīt potenciālos aizņēmējus, tika piemērots PVN, kas nozīmē, ka nodoklis, ko P. Newey samaksāja par reklāmas izdevumiem, nebija atgūstams.

               18

               Lai izvairītos no neatgūstama nodokļu maksājuma, P. Newey nodibināja sabiedrību Alabaster (CI) Ltd (turpmāk tekstā – “Alabaster”), kura ir reģistrēta Džērsijā – teritorijā, attiecībā uz kuru Sestā direktīva nav piemērojama, – un piešķīra šai sabiedrībai tiesības izmantot uzņēmuma nosaukumu Ocean Finance. P. Newey bija tās vienīgais akcionārs.

               19

                  Alabaster bija vismaz viens pilna darba laika darbinieks un sava valde, kuras locekļi bija Džērsijas rezidenti, un nevienam no viņiem nebija nekādas tiešas pieredzes starpniecības pakalpojumu jomā, viņus ieteica vai darbā pieņēma P. Newey grāmatveži, un viņiem tika maksāts atkarībā no tā, cik laika viņi veltīja Alabaster komercdarbībai.

               20

               Saskaņā ar Alabaster statūtiem un Džērsijā spēkā esošajiem tiesību aktiem minētā valde bija atbildīga par šīs sabiedrības pārvaldīšanu un tai piešķirto pilnvaru īstenošanu, un P. Newey nepiedalījās tās pārvaldībā.

               21

               Līgumi par starpniecības pakalpojumu sniegšanu tika noslēgti tieši starp aizdevējiem un Alabaster, kas nozīmē, ka komisijas maksa par starpniecību tika maksāta nevis P. Newey, bet šai sabiedrībai.

               22

               Tomēr Alabaster pati neizskatīja pieteikumus izsniegt aizdevumus, bet šim nolūkam izmantoja P. Newey pakalpojumus, kurus saskaņā ar apakšlīgumu (turpmāk tekstā – “pakalpojumu līgums”) sniedza tās darbinieki, īstenojot komercdarbību Temvērtā. Šajā līgumā bija minēts pakalpojumu, kādi bija jāsniedz P. Newey, saraksts, kurš būtībā ietvēra visus uzdevumus, kas bija saistīti ar starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniegšanu. Saskaņā ar šo līgumu P. Newey tāpat bija tiesības vienoties par noteikumiem līgumos, kuri tika noslēgti starp Alabaster un aizdevējiem.

               23

               Apmaiņā pret šiem pakalpojumiem P. Newey saņēma atlīdzību, kas tika noteikta vispirms 50 % apmērā un vēlāk 60 % apmērā no tūlītēji iekasējamās bruto komisijas maksas par katru aizdevumu, ko piešķīra Alabaster, šai komisijas maksai pieskaitot izdevumu atmaksu.

               24

               Praksē potenciālie aizņēmēji sazinājās tieši ar P. Newey darbiniekiem Apvienotajā Karalistē, kuri izskatīja katru lietu un nosūtīja to uz Džērsiju, lai Alabaster valde apmierinātu pieteikumus, kuri atbilda kredīta piešķiršanas kritērijiem. Parasti apstiprināšanas process tika pabeigts stundas laikā un faktiski netika noraidīts neviens kredīta piešķiršanas pieteikums.

               25

               Tā kā potenciālajiem aizņēmējiem paredzētā reklāma bija nepieciešama starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniegšanai, tā veidoja būtisku daļu izdevumu, kas bija jāsedz Alabaster.

               26

               Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto reklāmas pakalpojumus sniedza Wallace Barnaby & Associates Ltd (turpmāk tekstā – “Wallace Barnaby”), ar Alabaster nesaistīta sabiedrība, kura arī ir reģistrēta Džērsijā, atbilstoši līgumam, kas noslēgts ar pēdējo minēto. Pati Wallace Barnaby šos reklāmas pakalpojumus saņēma no Apvienotajā Karalistē reģistrētām reklāmas aģentūrām, tostarp no reklāmas aģentūras Ekay Advertising. Saskaņā ar Džersijā spēkā esošajiem tiesību aktiem maksājumi, kurus Alabaster pārskaitīja Wallace Barnaby par šiem pakalpojumiem, netika aplikti ar PVN.

               27

                  P. Newey nebija tiesīgs izmantot reklāmas pakalpojumus Alabaster vārdā un neuzņēmās nekādu atbildību par samaksu par pakalpojumiem, kurus Wallace Barnaby sniedza šai sabiedrībai. Taču viņš bija pilnvarots apstiprināt reklāmu saturu un šajā nolūkā tikās ar Ekay Advertising darbinieku, kurš strādā Apvienotajā Karalistē. Pēc katras šīs tikšanās šis darbinieks sniedza rekomendācijas Wallace Barnaby.

               28

                  Wallace Barnaby savukārt sniedza rekomendācijas Alabaster valdei, kura pēc to saņemšanas tikās katru nedēļu, lai lemtu par plānotajiem reklāmas izdevumiem. Praksē neviena no šīm rekomendācijām netika noraidīta.

               29

                  Commissioners uzskata, ka, runājot par PVN, pirmkārt, attiecīgie reklāmas pakalpojumi P. Newey tika sniegti Apvienotajā Karalistē un tāpēc tur arī bija apliekami ar nodokli un, otrkārt, starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem Apvienotajā Karalistē sniedza P. Newey.

               30

               Pakārtoti Commissioners uzskata, ka, ja Alabaster ir jāuzskata par Džērsijā esošu sabiedrību, par reklāmas pakalpojumu saņēmēju, kā arī par starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniedzēju, tad līgumi, kas noslēgti šajā nolūkā, ir pretrunā tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma principam, kā to ir noformulējusi Tiesa 2006. gada 21. februāra spriedumā lietā C-255/02 Halifax u.c. (Krājums, I-1609. lpp.), un ir jākvalificē citādi.

               31

               Tāpēc 2005. gada 27. septembrīCommissioners nosūtīja P. Newey paziņojumu par PVN aprēķinu par laika periodu no 2002. gada 1. jūlija līdz 2004. gada 31. decembrim10707075 sterliņu mārciņu (GBP) apmērā, lai iekasētu no viņa PVN par reklāmas pakalpojumiem, kas viņam tika sniegti minētajā laika periodā.

               32

                  P. Newey apgalvo, ka pamatlietā apskatāmos starpniecības pakalpojumus no Džērsijas sniedza Alabaster un ka pēdējā minētā bija reklāmas pakalpojumu saņēmēja. Viņš piebilst, ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips nav piemērojams, ja persona, kas reģistrēta ārpus Eiropas Savienības, sniedz pakalpojumus citai personai, kas reģistrēta ārpus Eiropas Savienības.

               33

               Līdz ar to P. Newey pārsūdzēja nodokļa aprēķinu First-tier Tribunal (Tax Chamber) [Pirmās instances tiesas Nodokļu palātā], kura apmierināja šo prasību ar 2010. gada 23. aprīļa spriedumu.

               34

               Šī tiesa uzskatīja, ka Alabaster sniedza starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem, izmantojot pakalpojumus, ko sniedza P. Newey saskaņā ar pakalpojumu līgumu. Līdz ar to Alabaster nevarēja tikt kvalificēta par “pastkastītes” sabiedrību.

               35

                  First-tier Tribunal (Tax Chamber) tāpat norādīja, ka Alabaster sniedza attiecīgos starpniecības pakalpojumus kredītu jomā aizdevējiem un ka tā bija arī reklāmas pakalpojumu saņēmēja. Starp P. Newey un aizdevējiem vai P. Newey un Wallace Barnaby netika veikts neviens tiešs darījums. Kaut arī Alabaster galvenais mērķis bija iegūt nodokļu priekšrocības, šī tiesa uzskatīja, ka nevarēja runāt par ļaunprātīgu rīcību, jo vienošanās, kurā bija iesaistīta Alabaster, nebija pretrunā Sestās direktīvas mērķim.

               36

                  Commissioners pārsūdzēja šo nolēmumu Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               37

               Šādos apstākļos Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Kādu nozīmi tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā valsts tiesai būtu jāpiešķir līgumiem, lemjot par jautājumu, kura persona ir sniegusi pakalpojumus no PVN maksāšanas viedokļa? Konkrētāk, vai līgumiskā situācija ir izšķiroša, nosakot, kas ir sniedzis pakalpojumus PVN maksāšanas mērķiem?

                        2)

                        Tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, ja līgumiskajai situācijai nav izšķirošas nozīmes, kādos apstākļos valsts tiesai būtu jāatkāpjas no līgumiskās situācijas?

                        3)

                        Tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, kāda nozīme ir tam,

                                 a)

                                 vai persona, kas saskaņā ar līgumu sniedz pakalpojumus, ir vispārējā citas personas kontrolē;

                                 b)

                                 vai zināšanas par uzņēmējdarbību, uzņēmējdarbības attiecības un pieredze ir citai personai, nevis personai, kas slēdz līgumu;

                                 c)

                                 vai visus vai vairumu izšķirošo pakalpojumu sniegšanas elementu nodrošina cita persona, nevis persona, kas slēdz līgumu;

                                 d)

                                 vai uzņēmējdarbības risku, ka pakalpojumu sniegšanas rezultātā radīsies finansiāli zaudējumi un tiks zaudēta reputācija, uzņemas kāda cita persona, nevis persona, kas slēdz līgumu;

                                 e)

                                 vai persona, kas sniedz pakalpojumus, saskaņā ar līgumu noslēdz apakšlīgumu par izšķirošiem elementiem, kas nepieciešami šādu pakalpojumus sniegšanai, ar personu, kas kontrolē šo pirmo minēto personu, un šādiem apakšlīgumiem trūkst noteiktas komerciālas iezīmes?

                        4)

                        Tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, vai valsts tiesai būtu jāatkāpjas no līguma vērtējuma?

                        5)

                        Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir noraidoša, vai iznākums nodokļu ziņā tādai norunai kā izskatāmajā lietā ir uzskatāms par nodokļu priekšrocību, kuras piešķiršana būtu pretrunā Sestās direktīvas mērķim, [iepriekš minētā sprieduma lietā Halifax u.c.] no 74. līdz 86. punkta izpratnē?

                        6)

                        Ja atbilde uz piekto jautājumu ir [apstiprinoša], kā būtu jāpārkvalificē tādas norunas kā izskatāmajā lietā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo līdz ceturto jautājumu

               38

               Ar pirmo līdz ceturto jautājumu, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai līguma noteikumi ir izšķiroši, lai identificētu sniedzēju un saņēmēju “pakalpojuma sniegšanas” darījumā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, un noliedzošas atbildes gadījumā, kādos apstākļos minētie līguma noteikumi var tikt raksturoti citādi?

               39

               Vispirms ir jāatgādina, ka ar Sesto direktīvu ir izveidota kopējā PVN sistēma, kas balstīta arī uz vienotu ar nodokli apliekamo darbību definīciju (iepriekš minētais spriedums lietā Halifax u.c., 48. punkts).

               40

               Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu PVN ir jāmaksā “par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”. Runājot konkrētāk par pakalpojumu sniegšanas jēdzienu, Tiesa jau vairākkārt ir atzinusi, ka pakalpojumi tiek sniegti “par atlīdzību” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē un līdz ar to ir apliekami ar nodokli tikai tad, ja starp šī pakalpojuma sniedzēju un saņēmēju pastāv juridiskas attiecības, kurās notiek abpusēja pakalpojumu sniegšana, un atlīdzība, ko saņem minētā pakalpojuma sniedzējs, ir uzskatāma par saņēmējam sniegtā pakalpojuma faktisko vērtību (2010. gada 16. decembra spriedums lietā C-270/09 MacDonald Resorts, Krājums, I-13179. lpp., 16. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka pakalpojumu sniegšanas jēdziens līdz ar to ir objektīvs un piemērojams neatkarīgi no attiecīgo darījumu mērķiem un rezultātiem un nodokļu administrācijai nav pienākuma veikt izmeklēšanu, lai noteiktu nodokļa maksātāja nolūku (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 56. un 57. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               42

               Runājot konkrētāk par līguma noteikumu nozīmi, kvalificējot darījumu kā ar nodokli apliekamu darījumu, ir jāatgādina Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru faktiskās ekonomiskās un komerciālās situācijas ņemšana vērā ir uzskatāma par pamatkritēriju kopējās PVN sistēmas piemērošanai (šajā ziņā skat. 2010. gada 7. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-53/09 un C-55/09 Loyalty Management UK un Baxi Group, Krājums, I-9187. lpp., 39. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               43

               Ņemot vērā, ka līgumiskā situācija parasti atspoguļo darījumu ekonomisko un komerciālo realitāti, lai izpildītu tiesiskās noteiktības prasības, atbilstošie līguma noteikumi ir uzskatāmi par elementu, kas jāņem vērā gadījumā, kad jāidentificē sniedzējs un saņēmējs “pakalpojumu sniegšanas” darījumā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē.

               44

               Taču var izrādīties, ka dažkārt noteikti līguma noteikumi pilnībā neatspoguļo darījumu ekonomisko un komerciālo realitāti.

               45

               Tā tas it īpaši būtu gadījumā, ja izrādītos, ka minētie līguma noteikumi ir vienīgi fiktīvs darījums, kas neatbilst darījumu ekonomiskai un komerciālai realitātei.

               46

               Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka krāpšanas apkarošana, cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un iespējamu ļaunprātīgu rīcību ir mērķis, kas ir atzīts un tiek veicināts ar Sesto direktīvu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 71. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma principa mērķis ir aizliegt pilnībā fiktīvus darījumus, kuri neatbilst ekonomiskajai realitātei un tiek īstenoti ar vienu vienīgu mērķi – iegūt nodokļu priekšrocības (skat. 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C-162/07 Ampliscientifica un Amplifin, Krājums, I-4019. lpp., 28. punkts; 2011. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-504/10 Tanoarch, Krājums, I-10853. lpp., 51. punkts, un 2012. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-326/11 J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, 35. punkts).

               47

               Pamatlietā netiek apstrīdēts, ka formāli saskaņā ar līguma noteikumiem Alabaster sniedza aizdevējiem starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem un ka tā bija reklāmas pakalpojumu, kurus sniedza Wallace Barnaby, saņēmēja.

               48

               Tomēr, ņemot vērā uzņēmējdarbības attiecību, kādas pastāvēja starp, pirmkārt, P. Newey, Alabaster un aizdevējiem, kā arī, otrkārt, starp P. Newey, Alabaster un Wallace Barnaby, ekonomisko realitāti, kāda izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, un it īpaši faktus, kurus Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) minēja trešajā jautājumā, nevar izslēgt, ka pamatlietā apskatāmos pakalpojumus Apvienotajā Karalistē izmantoja P. Newey.

               49

               Iesniedzējtiesai, izvērtējot visus pamatlietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai līguma noteikumi patiesi atspoguļo ekonomisko realitāti un vai P. Newey, nevis Alabaster ir attiecīgo starpniecības pakalpojumus saistībā ar kredītiem faktiskais sniedzējs un Wallace Barnaby sniegto reklāmas pakalpojumu faktiskais saņēmējs.

               50

               Ja tas tā bija, tad šie līguma noteikumi ir jādefinē no jauna tā, lai atjaunotu situāciju, kāda pastāvētu, ja nebūtu tikuši veikti šie ļaunprātīgo rīcību raksturojošie darījumi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 98. punkts).

               51

               Šajā gadījumā tādas situācijas atjaunošana, kāda būtu pastāvējusi attiecīgo darījumu neesamības gadījumā, ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka šie darījumi ir ļaunprātīga rīcība, padarītu tostarp pakalpojumu līgumu un līgumus par reklāmu, kas bija noslēgti starp Alabaster un Wallace Barnaby, par tādiem, ar kuriem nevarētu iebilst pret Commissioners, jo pēdējie minētie varētu pamatoti uzskatīt P. Newey par pamatlietā apskatāmo starpniecības pakalpojumu saistībā ar kredītiem sniedzēju un reklāmas pakalpojumu saņēmēju.

               52

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo līdz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka līguma noteikumi, pat ja tie ir uzskatāmi par vērā ņemamu elementu, nav noteicošie, lai identificētu sniedzēju un saņēmēju “pakalpojumu sniegšanas” darījumā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē. It īpaši tie var netikt ņemti vērā gadījumā, ja izrādās, ka tie neatspoguļo ekonomisko un komerciālo situāciju, bet ir vienīgi fiktīvs darījums bez jebkādas ekonomiskās realitātes, kurš veikts ar vienu vienīgu mērķi – iegūt nodokļu priekšrocības, un tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

         Par piekto un sesto jautājumu

               53

               Ņemot vērā atbildi uz pirmo līdz ceturto jautājumu, nav vajadzības atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto piekto un sesto jautājumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               54

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Līguma noteikumi, pat ja tie ir uzskatāmi par vērā ņemamu elementu, nav noteicošie, lai identificētu sniedzēju un saņēmēju “pakalpojumu sniegšanas” darījumā Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 2000. gada 17. oktobra Direktīvu 2000/65/EK, 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē. It īpaši tie var netikt ņemti vērā gadījumā, ja izrādās, ka tie neatspoguļo ekonomisko un komerciālo situāciju, bet ir vienīgi fiktīvs darījums bez jebkādas ekonomiskās realitātes, kurš veikts ar vienu vienīgu mērķi – iegūt nodokļu priekšrocības, un tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 30.aprīlī.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt pret Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Fővárosi Bíróság - Ungārija.#Preču brīva aprite - Radioiekārtas un telekomunikāciju termināla iekārtas - Atbilstības savstarpēja atzīšana - Citā dalībvalstī reģistrēta ražotāja izdotas atbilstības deklarācijas neatzīšana.#Lieta C-132/08.

text:
      Lieta C‑132/08
      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      pret
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa
      (Fővárosi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču brīva aprite – Radioiekārtas un telekomunikāciju termināla iekārtas – Atbilstības savstarpēja atzīšana – Citā dalībvalstī reģistrēta ražotāja izdotas atbilstības deklarācijas neatzīšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Radioiekārtas un telekomunikāciju termināla iekārtas un to atbilstības savstarpēja atzīšana – Direktīva 1999/5
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 1999/5)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Produktu vispārēja drošība – Direktīva 2001/95
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/95)
      3.        Preču brīva aprite – Atkāpes – Tuvināšanas direktīvu pastāvēšana – Sekas
      (EKL 28. un 30. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/5 5. pants)
      1.        Dalībvalstis saskaņā ar Direktīvu 1999/5 par radioiekārtām un telekomunikāciju termināla iekārtām un to atbilstības savstarpējo
         atzīšanu nedrīkst izvirzīt prasību, lai persona, kura radioiekārtas laiž tirgū, iesniegtu atbilstības deklarāciju, kaut arī
         šīs ierīces ražotājs, kura juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, uz ierīces ir uzlicis “CE” marķējumu un par šo ierīci
         izdevis atbilstības deklarāciju. Faktiski ar Direktīvu 1999/5 tiek prezumēta ar “CE” marķējumu marķētu ierīču atbilstība.
         Šis marķējums norāda, ka ierīces atbilst visām šīs direktīvas prasībām, tostarp šajā direktīvā paredzētajām atbilstības novērtējuma
         procedūrām. Tādējādi ar “CE” marķējumu marķētos izstrādājumus var laist tirgū, nepiemērojot tiem iepriekšējas atļaujas saņemšanas
         procedūras vai jebkādu citu procedūru, kuras mērķis būtu paplašināt to personu loku, kurām ir jāuzliek atbilstības marķējums.

      (sal. ar 26., 28. un 33. punktu un rezolutīvas daļas 1) punktu)
      2.        Direktīva 2001/95 par produktu vispārēju drošību ir piemērojama tikai tad, ja runa ir par jautājumu izvērtēšanu sakarā ar
         to, kurai personai ir pienākums iesniegt radioiekārtas atbilstības deklarāciju. Attiecībā uz dalībvalstu pilnvarām saskaņā
         ar minēto direktīvu paredzēt papildu pienākumus atbilstības deklarācijas izdošanai, tirgojot radioiekārtas, persona, kura
         tirgo izstrādājumu, pirmkārt, par tās ražotāju ir uzskatāma tikai šīs direktīvas 2. panta e) apakšpunktā noteiktajos apstākļos
         un, otrkārt, par tās izplatītāju – tikai minētā 2. panta f) apakšpunktā. Ražotājam un izplatītājam ir tikai Direktīvā 2001/95
         katram atsevišķi paredzētie pienākumi.

      (sal. ar 40. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Ja jautājums ir saskaņoti regulēts Kopienu tiesību aktos, ikviens ar to saistīts valsts pasākums ir jāizvērtē, ņemot vērā
         saskaņošanas tiesību akta normas, nevis EKL 28. vai 30. pantu. Sfērās, kuras ietilpst Direktīvas 1999/5 par radioiekārtām
         un telekomunikāciju termināla iekārtām un to atbilstības savstarpējo atzīšanu piemērošanas jomā, dalībvalstīm tā ir jāizpilda
         pilnībā un tās nedrīkst paturēt spēkā valsts tiesību normas, kas ir pretrunā tai. Ja dalībvalsts uzskata, ka atbilstība saskaņotajiem
         standartiem negarantē Direktīvā 1999/5 paredzēto pamatprasību, kuras šim standartam būtu jāietver, izpildi, šai dalībvalstij
         ir jāievēro šīs direktīvas 5. pantā paredzētā procedūra. Turpretim dalībvalsts ierobežojumu var pamatot, ņemot vērā apstākļus,
         kuri neietilpst ar Direktīvu 1999/5 saskaņotajā jomā. Šādā gadījumā tā var pamatoties tikai uz EKL 30. pantā paredzētajiem
         iemesliem vai vispārīgo interešu obligātajām prasībām.

      (sal. ar 46. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2009. gada 30. aprīlī (*)

      Preču brīva aprite – Radioiekārtas un telekomunikāciju termināla iekārtas – Atbilstības savstarpēja atzīšana – Citā dalībvalstī reģistrēta ražotāja iesniegtas atbilstības deklarācijas neatzīšana
      Lieta C‑132/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Fővárosi Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 11. martā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 2. aprīlī, tiesvedībā

      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      pret
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Lidl Magyarország Kereskedelmi bt vārdā – R. Kolčejs‑Ridens [R. Kölcsey‑Rieden], ügyvéd,

      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], R. Šomšiča [R. Somssich] un K. Sijarto [K. Szíjjártó], pārstāves,

      –        Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [T. Materne], pārstāvis,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un A. Siposs [A. Sipos], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 9. marta Direktīvu 1999/5/EK
         par radioiekārtām un telekomunikāciju termināla iekārtām un to atbilstības savstarpējo atzīšanu (OV L 91, 10. lpp.) un Eiropas
         Parlamenta un Padomes 2001. gada 3. decembra Direktīvu 2001/95/EK par produktu vispārēju drošību (OV 2002, L 11, 4. lpp.),
         kā arī EKL 30. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Lidl Magyarország Kereskedelmi bt (turpmāk tekstā – “Lidl”) un Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa (Ungārijas Komunikāciju valsts pārvaldes padome; turpmāk tekstā – “Hatóság”) par tās atteikumu ļaut Lidl Ungārijā tirgot radioiekārtas, kuras ražojusi sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Beļģijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
       Direktīva 1999/5
      3        Direktīvas 1999/5 1. panta 1. punktā tās piemērošanas joma ir definēta šādi:

      “Šī direktīva izveido regulējošo sistēmu radioiekārtu un telekomunikāciju termināla iekārtu laišanai tirgū, brīvai apritei
         un nodošanai ekspluatācijā.”

      4        Saskaņā ar Direktīvas 1999/5 2. pantu:

      “Šajā direktīvā lieto šādas definīcijas:
      a)      “ierīce” ir jebkura iekārta, kas ir radioiekārta, telekomunikāciju termināla iekārta vai abas;
      [..]
      c)      “radioiekārta” ir ražojums vai attiecīga tā sastāvdaļa, kas var nodrošināt komunikāciju, izmantojot radioviļņu izstarošanu
         un/vai saņemšanu, lietojot zemes/visuma radio komunikāciju spektru;

      d)      “radioviļņi” ir elektromagnētiskie viļņi no 9 kHz līdz 3000 GHz frekvencē, kas izplatās visumā bez mākslīgas vadības iekārtas;
      [..].”
      5        Attiecībā uz drošības prasībām, kurām jāatbilst ierīcēm, šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka:

      “Visām ierīcēm jāatbilst šādām pamatprasībām:
      a)      lietotāja vai jebkuras citas personas veselības un drošības aizsardzība, ietverot mērķus, kas attiecas uz Direktīvā 73/23/EEK
         ietvertajām drošības prasībām, taču nepiemērojot sprieguma limitu;

      b)      drošības prasībām, kas attiecas uz elektromagnētisko saderību, kas noteikta Direktīvā 89/336/EEK.”
      6        Direktīvas 1999/5 5. pantā ir paredzēts šādi:

      “1.      Ja ierīce atbilst attiecīgajiem saskaņotajiem standartiem vai to daļām, [..], dalībvalstis pieņem, ka ir nodrošināta atbilstība
         tām 3. pantā minētajām pamatprasībām, kas ietvertas attiecīgajos saskaņotajos standartos vai to daļās.

      2.      Ja dalībvalsts vai Komisija uzskata, ka atbilstība saskaņotajiem standartiem nenodrošina atbilstību 3. pantā minētajām pamatprasībām,
         kuras šiem standartiem jāietver, Komisija vai attiecīgā dalībvalsts griežas ar šo jautājumu komitejā [telekomunikāciju atbilstības
         novērtēšanas un tirgus uzraudzības komitejā].

      3.      [..] Pēc apspriešanās ar komiteju [..], Komisija var atsaukt saskaņotos standartus, publicējot paziņojumu Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.”

      7        Direktīvas 1999/5 6. panta 1. un 4. punkts ir šādi:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina, ka ierīci laiž tirgū tikai tad, ja tā atbilst 3. pantā noteiktajām attiecīgajām pamatprasībām un pārējiem
         šīs direktīvas noteikumiem, to pienācīgi uzstādot, uzturot, un izmantojot paredzētajam mērķim. Uz to neattiecas valstu papildu
         noteikumi attiecībā uz laišanu tirgū.

      [..]
      4.      Gadījumā, ja radioiekārta izmanto frekvenču joslas, kuru izmantošana nav saskaņota visā Kopienā, izgatavotājs vai tā Kopienā
         reģistrēts pilnvarots pārstāvis, vai persona, kas atbildīga par iekārtas laišanu tirgū, paziņo valsts iestādei, kas atbild
         par spektra vadību attiecīgajā dalībvalstī, par nodomu laist šādu iekārtu valsts tirgū.

      Šo paziņojumu iesniedz ne mazāk kā četras nedēļas pirms laišanas tirgū, un tajā sniedz informāciju par iekārtas radio īpašībām
         [..], kā arī IV vai V pielikumā minētās pilnvarotās iestādes identifikācijas numuru.”

      8        Atbilstoši Direktīvas 1999/5 8. panta 1. punktam:

      “Dalībvalstis neaizliedz, neierobežo un netraucē to ierīču laišanu tirgū un nodošanu ekspluatācijā savā teritorijā, kurām
         ir VII pielikumā minētais CE marķējums, kas norāda ierīces atbilstību visiem šīs direktīvas noteikumiem, [..]. Tas neierobežo 6. panta 4. punktu, 7. panta
         2. punktu un 9. panta 5. punktu.”

      9        Attiecībā uz “CE” atbilstības marķējumu Direktīvas 1999/5 12. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts šādi:

      “Ierīcēm, kas atbilst visām attiecīgajām pamatprasībām, jābūt apzīmētām ar VII pielikumā minēto CE atbilstības marķējumu. Izgatavotājs, tā pilnvarotais pārstāvis Kopienā vai persona, kas atbild par ierīces laišanu tirgū,
         ir atbildīgi par marķējuma uzlikšanu.”

       Direktīva 2001/95
      10      Direktīvas 2001/95 1. pantā tās mērķis un piemērošanas joma ir definēti šādi:

      “1.      Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt, ka tirgū laistie produkti ir droši.
      2.      Šī direktīva attiecas uz visām 2. panta a) punktā definētajiem produktiem. Šīs direktīvas noteikumi ir spēkā, ciktāl Kopienas
         tiesību aktos, kas reglamentē attiecīgo produktu drošību, nav paredzēti konkrēti noteikumi ar tādu pat mērķi.

      Ja uz produktiem attiecas konkrētas drošības prasības, kas paredzētas Kopienas tiesību aktos, tad šī direktīva ir spēkā tikai
         attiecībā uz tiem aspektiem un riskiem vai risku kategorijām, ko minētās prasības neaptver. [..].”

      11      Direktīvas 2001/95 2. panta a), e) un f) punktā ir noteikts, ka:

      “Šajā direktīvā:
      a)      “produkts” ir jebkurš produkts – arī pakalpojuma sniegšanas sakarā –, kas paredzēts patērētājiem vai ko loģiski paredzamos
         apstākļos varētu lietot patērētāji pat tad, ja tas nav viņiem paredzēts; kuru vērtēšanas vai citā nolūkā piegādā vai dara
         pieejamu tirdzniecības gaitā, un kas var būt jauns, lietots vai atjaunots.

      [..]
      e)      “ražotājs” ir:
      i)      produkta izgatavotājs, ja tas ir reģistrēts Kopienā, un jebkura cita juridiska persona, kas uzdodas par izgatavotāju, saistot
         produktu ar sava uzņēmuma nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi, vai arī persona, kas produktu atjauno;

      ii)      izgatavotāja pārstāvis, ja izgatavotājs nav reģistrēts Kopienā, vai – ja Kopienā nav izveidota pārstāvniecība – produkta importētājs;
      iii)      citi profesionāli piegādes ķēdes dalībnieki, ciktāl viņu darbība var ietekmēt produkta īpašības, kas ir sakarā ar tās drošību;
      f)      “izplatītājs” ir jebkurš profesionāls piegādes ķēdes dalībnieks, kura darbība neietekmē produkta īpašības, kas ir sakarā ar
         tā drošību.”

      12      Atbilstoši Direktīvas 2001/95 6. panta 1. punktam:

      “Dalībvalstis nodrošina, ka ražotāji un izplatītāji pilda savus pienākumus saskaņā ar šo direktīvu tā, lai tirgū laistie produkti
         būtu droši.”

      13      Šīs direktīvas 8. panta 2. punkta pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts:

      “Ja dalībvalstu kompetentās iestādes veic tādus pasākumus, kā paredzēts 1. punktā, un jo īpaši tos, kas minēti d) līdz f) apakšpunktā,
         tad tās rīkojas saskaņā ar Līgumu, un jo īpaši tā 28. un 30. pantu, lai minētos pasākumus veiktu riska nopietnībai atbilstošā
         veidā, kā arī pienācīgi ievērojot piesardzības principu.

      Šajā sakarā tās veicina un sekmē ražotāju un izplatītāju brīvprātīgu darbību saskaņā ar pienākumiem, ko uzliek šī direktīva
         un jo īpaši tās III nodaļa, un attiecīgā gadījumā tas var ietvert labas prakses kodeksu izstrādi.”

       Valsts tiesības
      14      Saskaņā ar 2003. gada likuma Nr. C par elektroniskajām telekomunikācijām (2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről) 188. panta 32. punktu:

      “Šajā likumā:
      [..]
      32.      “ražotājs” ir: ekonomiska vienība, kas atbild par iekārtas projektēšanu, izgatavošanu, iepakošanu, marķējumu un tirdzniecību,
         neatkarīgi no tā, vai šīs darbības tā veic savās interesēs vai trešās personas uzdevumā. Par ražotāju ir uzskatāms arī ikviens,
         kas nolūkā veikt esošu iekārtu tirdzniecību tajās izdara tādus būtiskus pārveidojumus vai papildinājumus, kas atbilst tām
         izvirzītajām pamatprasībām, vai arī izgatavo jaunas iekārtas, izmantojot esošās. Ja ražotāja juridiskā adrese neatrodas Ungārijas
         teritorijā, tad par ražotāju ir uzskatāms ierīču importētājs.”

      15      Saskaņā ar 1. panta 2. punktu Informātikas un komunikāciju ministrijas Dekrētā Nr. 5/2004 (IV 13.) IHM par radioiekārtām un telekomunikāciju termināla iekārtām, kā arī to atbilstības savstarpējo atzīšanu (5/2004. (IV. 13.) IHM rendelet a rádióberendezésekről és az elektronikus hírközlő végberendezésekről, valamint megfelelőségük
            kölcsönös elismeréséről), “šis dekrēts, papildus Ungārijas Komunikāciju iestādei, ir piemērojams ikvienai fiziskai vai juridiskai personai, ikvienai
         ar juridiskas personas tiesībspēju neapveltītai organizācijai, kā arī ikvienai sabiedrībai, kuru juridiskā adrese atrodas
         ārvalstīs, Ungārijā esošai filiālei vai pārstāvniecībai, kas izgatavo, importē, tirgo (turpmāk tekstā – kopā saukti “ražotāji”),
         izplata, sertificē, laiž ekspluatācijā un lieto 1. punkta piemērošanas jomā ietilpstošās ierīces”.

      16      Atbilstoši šī dekrēta 4. panta 4. punktam ražotājam atbilstoši īpašam tiesiskajam regulējumam ir kompetentajai iestādei jāpaziņo
         par savu nodomu Ungārijā tirgot radioiekārtas, kas darbojas Eiropas Savienībā nesaskaņotās frekvencēs vai frekvenču joslās.

      17      Saskaņā ar šī dekrēta 10. panta 6. punktu ražotājam ir “jāizdod deklarācija par ierīču atbilstību pamatprasībām. Lai laistu
         tirdzniecībā Ungārijā ražotas iekārtas, ir jāizdod atbilstības deklarācija ungāru valodā vai arī citās valodās, ieskaitot
         ungāru. Ja ierīces nav ražotas Ungārijā, atbilstības deklarācija var būt jebkuras Eiropas Savienības dalībvalsts oficiālajā
         valodā. Pamatprasības atbilstības deklarācijai ir ietvertas 6. pielikumā”.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      18      Lidl Ungārijā tirgo radioiekārtas “UC Babytalker 500”, kuras ražojusi Beļģijas sabiedrība, kas tās apzīmējusi ar “CE” marķējumu
         un šīm produktam izdevusi atbilstības deklarāciju. Šī ierīce tiek lietota nesaskaņotā frekvencē.

      19      Pēc inspekcijas Lidl tirdzniecības vietā 2007. gadā Hatóság konstatēja, ka minētā ierīce neatbilst Ungārijas tiesību aktos paredzētajai prasībai par atbilstības deklarāciju. Tādēļ tā
         aizliedza Lidl tirgot attiecīgo ierīci, līdz tiks iesniegta atbilstības deklarācija atbilstoši Ungārijas tiesību aktiem. Iestāde uzskatīja,
         ka Lidl esot uzskatāma par ierīces ražotāju, jo tā šīs ierīces laiž tirgū Ungārijā.

      20      Tā kā Hatóság nepieņēma Beļģijas ražotāja iesniegto atbilstības deklarāciju, Lidl pret tirdzniecības aizlieguma lēmumu cēla prasību tiesā, lūdzot to atcelt.

      21      Fővárosi Bíróság, uzskatot, ka attiecīgo ierīci – atbilstoši piemērojamajām Kopienu direktīvām – var tirgot visās dalībvalstīs, ņemot vērā
         atbildētājas pamata lietā pretējo nostāju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas [1999/5] 8. pantu, kurš attiecas uz radioiekārtu un telekomunikāciju termināla iekārtu (turpmāk tekstā – “ierīces”)
         brīvu apriti, var interpretēt tādējādi, ka nedrīkst noteikt citus pienākumus attiecībā uz tādu ierīču tirdzniecību, uz kurām
         attiecas iepriekš minētā direktīva un kuras ar “CE” marķējumu ir marķējis izgatavotājs, kura juridiskā adrese atrodas citā
         dalībvalstī?

      2)      Vai Direktīvas [2001/95] 2. panta e) un f) apakšpunktā noteikto ar tirdzniecību saistīto pienākumu kontekstā var interpretēt
         tādējādi, ka par ražotāju var uzskatīt arī organizāciju, kas tirgo ierīces kādā dalībvalstī (nepiedaloties to izgatavošanā)
         un kuras juridiskā adrese neatrodas tajā pašā dalībvalstī, kur atrodas ražotāja juridiskā adrese?

      3)      Vai Direktīvas [2001/95] 2. panta e) apakšpunkta i), ii) un iii) ievilkumā un f) apakšpunktā noteikto var interpretēt tādējādi,
         ka citā dalībvalstī izgatavotu ierīču izplatītājam (kurš nav to ražotājs) var tikt paredzēts pienākums iesniegt atbilstības
         deklarāciju, kas ietver šo ierīču tehniskos datus?

      4)      Vai Direktīvas [2001/95] 2. panta e) apakšpunkta i), ii) un iii) ievilkumā un f) apakšpunktā noteikto var interpretēt tādējādi,
         ka organizācija, kas nodarbojas tikai ar noteiktu ierīču tirdzniecību kādā dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas tās juridiskā
         adrese, var vienlaikus tikt uzskatīta arī par šo ierīču ražotāju, ja tās izplatītāja darbība neietekmē ierīču drošuma īpašības?

      5)      Vai Direktīvas [2001/95] 2. panta f) apakšpunktu var interpretēt tādējādi, ka minētajā tiesību normā definētajam izplatītājam
         drīkst izvirzīt prasības, kas saskaņā ar minēto direktīvu var tikt izvirzītas tikai tās 2. panta e) apakšpunktā definētajam
         ražotājam, piemēram, lai tas izdod atbilstības deklarāciju attiecībā uz tehniskajiem datiem?

      6)      Vai [EKL] 30. pants un/vai primārie vispārējo interešu apsvērumi var pamatot izņēmumu no [1974. gada 11. jūlija] sprieduma
         lietā Dassonville [8/74, Recueil, 837. lpp.] judikatūras piemērošanas, ņemot vērā arī ar to saistītos līdzvērtības un savstarpējās atzīšanas principu?

      7)      Vai [EKL] 30. pantu var interpretēt tādējādi, ka tranzītā esošu preču tirdzniecību un importu nedrīkst ierobežot neviena cita
         apsvēruma dēļ, izņemot minētajā tiesību normā norādītos?

      8)      Vai “CE” marķējums atbilst līdzvērtības un/vai savstarpējās atzīšanas principu prasībām, kā arī [EKL] 30. pantā izvirzītajām
         prasībām?

      9)      Vai “CE” marķējumu var interpretēt tādējādi, ka dalībvalstis nekādos apstākļos nedrīkst piemērot citas tehniskās vai kvalitātes
         prasības attiecībā uz ierīcēm, kas apzīmētas ar šo marķējumu?

      10)      Vai Direktīvas [2001/95] 6. panta 1. punktā un 8. panta 2. punkta otrajā teikumā noteikto var interpretēt tādējādi, ka preču
         tirdzniecības kontekstā var uzskatīt, ka ražotājam un, gadījumā ja ražotājs netirgo preces, to izplatītājam ir vienādi pienākumi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par Direktīvas 1999/5 interpretāciju
      22      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai dalībvalsts saskaņā ar Direktīvu 1999/5 var tirgus dalībniekam, kurš
         tirgo radioiekārtas valsts tirgū, pieprasīt iesniegt atbilstības deklarāciju pat tad, ja minētās ierīces ražotājs, kura juridiskā
         adrese ir citā dalībvalstī, ierīci ir marķējis ar “CE” marķējumu un izdevis atbilstības deklarāciju par to.

      23      Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Direktīvas 1999/5, ar ko paredz pamatregulējumu radioiekārtu laišanai tirgū, brīvā apritē un nodošanai
         ekspluatācijai Kopienā, 6., 8. un 12. pantā ir ietvertas normas, kas nepieciešamas pamata prāvā apskatāmā strīda izšķiršanai.

      24      Ar šīs direktīvas 6. un 8. pantu tiek nodrošināta minētajai direktīvai atbilstošu ierīču brīva aprite (2003. gada 8. maija
         spriedums lietā C‑14/02 ATRAL, Recueil, I‑4431. lpp., 50. punkts).

      25      Ja dalībvalstis atbilstoši Direktīvas 1999/5 6. panta 1. punkta pirmajam teikumam nodrošina, ka ierīci laiž tirgū tikai tad,
         ja tā atbilst direktīvā paredzētajām pamatprasībām, tad šīm ierīcēm atbilstoši šīs pašas normas otrajam teikumam nevar piemērot
         valstu papildu noteikumus attiecībā uz laišanu tirgū. Turklāt atbilstoši šīs pašas direktīvas 8. panta 1. punktam, tās neierobežo
         un netraucē to ierīču laišanu tirgū savā teritorijā, kurām ir “CE” marķējums.

      26      Faktiski ar Direktīvu 1999/5 tiek prezumēta ar “CE” marķējumu marķētu ierīču atbilstība. Šis marķējums norāda, ka ierīces
         atbilst visām šīs direktīvas prasībām, tostarp šajā direktīvā paredzētajām atbilstības novērtējuma procedūrām (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā ATRAL, 51. punkts).

      27      Saskaņā ar šo regulējumu atbilstoši Direktīvas 1999/5 12. panta 1. punkta pirmās daļas otrajam teikumam par “CE” marķējuma
         uzlikšanu atbildīgs ir izgatavotājs, tā pilnvarotais pārstāvis Kopienā vai persona, kas atbild par ierīces laišanu tirgū.

      28      Tādējādi ar “CE” marķējumu marķētos izstrādājumus var laist tirgū, nepiemērojot tiem iepriekšējas atļaujas saņemšanas procedūras
         (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā ATRAL 52. punktu) vai jebkādu citu procedūru, kuras mērķis paplašināt to personu loku, kurām ir jāuzliek atbilstības marķējums.

      29      Tādēļ dalībvalstīm, neņemot vērā Direktīvas 1999/5 6. panta 4. punktu, 7. panta 2. punktu un 9. panta 5. punktu, ir jāatzīst
         kādas no šīs direktīvas 12. panta 1. punktā uzskaitītajām personām uzliktais “CE” marķējums. Pieprasot kādai no šīm personām
         iesniegt atbilstības deklarāciju ierīcei, uz kuras jau kāda no Direktīvas 1999/5 12. panta 1. punktā uzskaitītajām personām
         ir uzlikusi “CE” marķējumu, kavētu šī izstrādājuma laišanu tirgū, piemērojot tai papildu prasības Direktīvā 1999/5 jau minētajām.

      30      No tā izriet, ka ar Direktīvu 1999/5 ir pretrunā tādas valsts tiesību normas, kurās ar šo direktīvu saskaņotajā jomā ir noteikts
         pienākums iesniegt vēl vienu atbildības deklarāciju personām, kuras ir atbildīgas par izstrādājuma, uz kura ir “CE” marķējums
         un par kuru ir iesniegta atbilstības deklarācija, laišanu tirgū.

      31      Tas, ka ražotājs, kurš ir uzlicis “CE” marķējumu, atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā kurā ierīce tiek laista tirgū, šādu
         vērtējumu neietekmē. Tieši pretēji, paredzot radioiekārtu brīvu apriti un to atbilstības savstarpēju atzīšanu, Direktīva 1999/5
         attiecas uz tieši šādu situāciju.

      32      Turklāt apstāklis, ka pamata prāvā apskatītā ierīce darbojas nesaskaņotā frekvencē, ņemot vērā Direktīvas 1999/5 6. panta
         4. punktu, arī nemaina šo vērtējumu. Ar šajā normā ietverto procesuālo noteikumu ražotājam, tā pārstāvim Kopienā vai personai,
         kas atbildīga par laišanu tirgū, tiek paredzēts vienīgi pienākums paziņot kompetentajai iestādei, kas atbild par spektra vadību
         attiecīgajā dalībvalstī, par nodomu laist šādu iekārtu valsts tirgū. Kaut arī tā mērķis ir pavadīt Direktīvā 1999/5 paredzēto
         mehānismu ieviešanu valsts tiesībās, šis procesuālais noteikums nekādā veidā nedod dalībvalstīm iespēju piemērot nosacījumus
         vai paplašināt Direktīvas 1999/5 6. panta 1. punkta otrajā teikumā paredzēto aizliegumu (skat. 2002. gada 20. jūnija spriedumu
         apvienotajās lietās C‑388/00 un C‑429/00 Radiosistemi, Recueil, I‑5845. lpp., 53. punkts).

      33      Tādēļ uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalstis saskaņā ar Direktīvu 1999/5 nedrīkst izvirzīt prasību, lai persona,
         kura radioiekārtas laiž tirgū, iesniegtu atbilstības deklarāciju, kaut arī šīs ierīces ražotājs, kura juridiskā adrese atrodas
         citā dalībvalstī, uz ierīces ir uzlicis “CE” marķējumu un par šo ierīci izdevis atbilstības deklarāciju.

       Par Direktīvas 2001/95 interpretāciju
      34      Ar otro līdz piekto un desmito jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vaicā, vai radioiekārtas izplatītājs atbilstoši
         Direktīvai 2001/95 ir uzskatāms par šī izstrādājuma ražotāju arī tad, ja viņš nav piedalījies tā ražošanā un tā darbības neietekmē
         šī izstrādājuma drošības īpašības, un vai viņam var noteikt pienākumu iesniegt atbilstības deklarāciju, kurā ietverti attiecīgo
         radioiekārtu tehniskie dati, un vai tam var noteikt tādus pašus pienākumus kā ražotājam, ja tas attiecīgos izstrādājumus netirgo.

      35      Vispirms ir jāatgādina, ka Direktīva 2001/95 atbilstoši tās 1. panta 2. punktam nav piemērojama, ja Kopienas tiesību aktos,
         kas reglamentē attiecīgo produktu drošību, ir paredzēti konkrēti noteikumi ar tādu pašu mērķi.

      36      Kā to būtībā norādījušas it īpaši Beļģijas valdība un Komisija, šāds konkrēts tiesību akts attiecībā uz radioiekārtu atbilstības
         deklarāciju ir Direktīva 1999/5.

      37      Tādēļ Direktīva 2001/95 un tās 2. panta e) un f) apakšpunktā paredzētie jēdzieni “ražotājs” un “izplatītājs” nav piemērojami,
         ja vien runa nav par vērtējumu saistībā ar personu, kurai ir jāizdod radioiekārtas atbilstības deklarācija.

      38      Tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts šādam izplatītājam var paredzēt pienākumus, kuri parasti
         ir jāuzņemas ražotājam un kuri izriet no Direktīvas 2001/95, ir jāatzīst, ka Tiesai iesniegtajos lietas materiālos nav norāžu
         par citiem pienākumiem, kā vien radioiekārtu izplatītāju Ungārijā pienākumu iesniegt atbilstības deklarāciju.

      39      Katrā ziņā, lai noteiktu īpašos, no Direktīvas 2001/95 izrietošos pienākumus, ir jāatzīst, ka persona, kura pārdod izstrādājumu,
         ir uzskatāma par tās ražotāju tikai šīs direktīvas 2. panta e) apakšpunktā paredzētajos apstākļos un par izplatītāju – tikai
         minēta 2. panta f) apakšpunktā noteiktajos apstākļos. Ražotājam un izplatītājam ir tikai Direktīvā 2001/95 katram atsevišķi
         paredzētie pienākumi.

      40      Tādējādi uz otro līdz piekto un desmito jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2001/95 ir piemērojama tikai tad, ja runa ir par
         jautājumu izvērtēšanu sakarā ar to, kurai personai ir pienākums iesniegt radioiekārtas atbilstības deklarāciju. Attiecībā
         uz dalībvalstu pilnvarām saskaņā ar Direktīvu 2001/95 paredzēt papildu pienākumus atbilstības deklarācijas izdošanai, tirgojot
         radioiekārtas, – persona, kura tirgo izstrādājumu, pirmkārt, par tās ražotāju ir uzskatāma tikai šīs direktīvas 2. panta e) apakšpunktā
         noteiktajos apstākļos un, otrkārt, par tās izplatītāju – tikai minētā 2. panta f) apakšpunktā. Ražotājam un izplatītājam ir
         tikai Direktīvā 2001/95 katram atsevišķi paredzētie pienākumi.

       Par EKL 30. panta interpretāciju
      41      Sestais līdz devītais jautājums, kuri jāizskata kopā, ir par iespējamajiem pamatojumiem, kurus dalībvalsts var izvirzīt ar
         “CE” marķējumu marķētu radioiekārtu brīvas aprites šķēršļiem un par EKL 30. panta interpretāciju.

      42      Šajā sakarā jāatgādina, kā to īpaši norāda Komisija, ja jautājums ir saskaņoti regulēts Kopienu tiesību aktos, ikviens ar
         to saistīts valsts pasākums ir jāizvērtē, ņemot vērā saskaņošanas tiesību akta normas, nevis EKL 28. vai 30. pantu (skat.
         2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑324/99 DaimlerChrysler, Recueil I‑9897. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

      43      Attiecībā uz pienākumu iesniegt atbilstības deklarāciju radioiekārtai Direktīvā 1999/5 ir speciālais regulējums. No šīs direktīvas
         teksta un mērķa izriet, ka tā paredz pilnīgu saskaņošanu tās piemērošanas jomā. No tā izriet, ka šīs direktīvas piemērošanas
         jomā ietilpstošajās sfērās dalībvalstīm tā ir jāizpilda pilnībā un tās nedrīkst paturēt spēkā valsts tiesību normas, kas ir
         pretrunā tai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ATRAL, 44. punkts).

      44      Direktīvas 1999/5 piemērošanas jomā ietilpstošo ierīču, kuras prezumējot atbilst tajā paredzētajām pamatprasībām un drošības
         normām, brīvai apritei šķēršļi var tikt radīti tikai šajā direktīvā noteiktajos apstākļos. Ja dalībvalsts uzskata, ka atbilstība
         saskaņotajiem standartiem negarantē minētajā direktīvā paredzēto pamatprasību, kuras šim standartam būtu jāietver, izpildi,
         šī dalībvalsts atbilstoši direktīvas 5. pantam var vērsties komitejā. Ja saskaņotajos standartos ir trūkumi attiecībā uz pamatprasībām,
         šos standartus var atsaukt tikai Direktīvas 1999/5 5. pantā paredzētajā kārtībā. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka ar Direktīvu 1999/5
         izveidotais režīms nodrošina minētajā direktīvā paredzēto pamatprasību izpildi.

      45      Turklāt, kā norāda Komisija, gadījumā, kad dalībvalsts ierobežojumu pamato ar apstākļiem, kuri neietilpst ar Direktīvu 1999/5
         saskaņotajā jomā, var pamatoties uz EKL 30. pantu. Šādā gadījumā dalībvalsts var pamatoties tikai uz kādu no EKL 30. pantā
         paredzētajiem vispārīgo interešu iemesliem vai kādu no Tiesas judikatūrā noteiktajām obligātajām prasībām (skat. it īpaši
         1979. gada 20. februāra spriedumu lietā 120/78 Rewe‑Zentral, sauktu “Cassis de Dijon”, Recueil, 649. lpp., 8. punkts). Vienā otrā gadījumā ierobežojums var būt piemērots, lai nodrošinātu mērķa sasniegšanu un nepārsniegtu
         tā īstenošanai nepieciešamā robežas (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Radiosistemi, 42. punkts, un ATRAL, 64. punkts).

      46      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz sesto līdz devīto jautājumu ir jāatbild, ka, ja jautājums ir saskaņoti regulēts Kopienu tiesību
         aktos, ikviens ar to saistīts valsts pasākums ir jāizvērtē, ņemot vērā saskaņošanas tiesību akta normas, nevis EKL 28. vai
         30. pantu. Sfērās, kuras ietilpst Direktīvas 1999/5 piemērošanas jomā, dalībvalstīm tā ir jāizpilda pilnībā un tās nedrīkst
         paturēt spēkā valsts tiesību normas, kas ir pretrunā tai. Ja dalībvalsts uzskata, ka atbilstība saskaņotajiem standartiem
         negarantē Direktīvā 1999/5 paredzēto pamatprasību, kuras šim standartam būtu jāietver, izpildi, šai dalībvalstij ir jāievēro
         šīs direktīvas 5. pantā paredzētā procedūra. Turpretim dalībvalsts ierobežojumu var pamatot, ņemot vērā  apstākļus, kuri neietilpst
         ar Direktīvu 1999/5 saskaņotajā jomā. Šādā gadījumā tā var pamatoties tikai uz EKL 30. pantā paredzētajiem iemesliem vai vispārīgo
         interešu obligātajām prasībām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
      1)      dalībvalstis saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 9. marta Direktīvas 1999/5/EK par radioiekārtām un telekomunikāciju
            termināla iekārtām un to atbilstības savstarpējo atzīšanu nedrīkst izvirzīt prasību, lai persona, kura radioiekārtas laiž
            tirgū, iesniegtu atbilstības deklarāciju, kaut arī šīs ierīces ražotājs, kura juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, uz
            ierīces ir uzlicis “CE” marķējumu un par šo ierīci izdevis atbilstības deklarāciju;
      2)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 3. decembra Direktīva 2001/95/EK par produktu vispārēju drošību ir piemērojama tikai
            tad, ja runa ir par jautājumu izvērtēšanu sakarā ar to, kurai personai ir pienākums iesniegt radioiekārtas atbilstības deklarāciju.
            Attiecībā uz dalībvalstu pilnvarām saskaņā ar Direktīvu 2001/95 paredzēt papildu pienākumus atbilstības deklarācijas izdošanai,
            tirgojot radioiekārtas, – persona, kura tirgo izstrādājumu, pirmkārt, par tās ražotāju ir uzskatāma tikai šīs direktīvas 2. panta
            e) apakšpunktā noteiktajos apstākļos un, otrkārt, par tās izplatītāju – tikai minētā 2. panta f) apakšpunktā. Ražotājam un
            izplatītājam ir tikai Direktīvā 2001/95 katram atsevišķi paredzētie pienākumi;
      3)      ja jautājums ir saskaņoti regulēts Kopienu tiesību aktos, ikviens ar to saistīts valsts pasākums ir jāizvērtē, ņemot vērā
            saskaņošanas tiesību akta normas, nevis EKL 28. vai 30. pantu. Sfērās, kuras ietilpst Direktīvas 1999/5/EK piemērošanas jomā,
            dalībvalstīm tā ir jāizpilda pilnībā un tās nedrīkst paturēt spēkā valsts tiesību normas, kas ir pretrunā tai. Ja dalībvalsts
            uzskata, ka atbilstība saskaņotajiem standartiem negarantē Direktīva 1999/5 paredzēto pamatprasību, kuras šim standartam būtu
            jāietver, izpildi, šai dalībvalstij ir jāievēro šīs direktīvas 5. pantā paredzētā procedūra. Turpretim dalībvalsts ierobežojumu
            var pamatot, ņemot vērā apstākļus, kuri neietilpst ar Direktīvu 1999/5 saskaņotajā jomā. Šādā gadījumā tā var pamatoties tikai
            uz EKL 30. pantā paredzētajiem iemesliem vai vispārīgo interešu obligātajām prasībām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 27.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 23. un 25. pants. # Lieta C-389/00.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 13. maijā. # Agata Alaimo pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi: # Lieta 16/81.


title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2017. gada 12. septembris.#Alexios Anagnostakis pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Institucionālās tiesības – Pilsoņu iniciatīva, ar kuru Eiropas Komisija tiek aicināta iesniegt likumdošanas priekšlikumu par dalībvalstu, kuras atrodas nepieciešamības stāvoklī, valsts parāda norakstīšanu – Reģistrācijas pieteikums – Komisijas atteikums – Komisijas kompetences acīmredzama neesamība – Regula (ES) Nr. 211/2011 – 4. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Pienākums norādīt pamatojumu – LESD 122. pants – LESD 136. pants – Pārkāpums.#Lieta C-589/15 P.

text: unsupported format