title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 15.aprīlī. # Société internationale de diffusion et d'édition SA (SIDE) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Eksporta atbalsts grāmatu nozarē - Iepriekšēja paziņojuma nesniegšana - EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts - Kopienu tiesību piemērojamība laikā - Atbalsta apmēra aprēķināšanas metode. # Lieta T-348/04.

text:
      Lieta T‑348/04
      Société internationale de diffusion et d’édition SA (SIDE)
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Eksporta atbalsts grāmatu nozarē – Iepriekšēja paziņojuma nesniegšana – EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts – Kopienu tiesību piemērojamība laikā – Atbalsta apmēra aprēķināšanas metode
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Valstu piešķirtie atbalsti – Aizliegums – Atkāpes – Komisijas pienākums novērtēt atbalsta saderību atkarībā no materiālajām
            tiesību normām, kas bija spēkā tā izmaksāšanas laikā
      (EKL 87. panta 1. punkts un 3. punkta d) apakšpunkts)
      2.      Valstu piešķirtie atbalsti – Aizliegums – Atkāpes – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Robežas
      (EKL 87. panta 3. punkts)
      3.      Valstu piešķirtie atbalsti – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsti, ko var uzskatīt par saderīgiem ar kopējo tirgu – Eksporta atbalsts
            grāmatu nozarē
      (EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts)
      1.      Ikviens jauns valsts atbalsts, kas nav paziņots un kas jau ir izmaksāts, noteikti ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, ja tas var
         izkropļot konkurenci, radot priekšrocības dažiem uzņēmumiem vai dažiem produktiem laika posmā, kurā tas tika izmaksāts, un
         ja uz to neattiecas neviena atkāpe no EKL 87. panta 1. punktā paredzētā vispārējā valsts atbalsta aizlieguma. Tiklīdz attiecīgais
         atbalsts ir radījis sekas, tā saderīgums vai nesaderīgums ar kopējo tirgu kļūst galīgs.

      Izmaksāta un nepaziņota atbalsta saderīguma ar kopējo tirgu analīze liek novērtēt ne tikai to, vai atbilstošā lēmuma pieņemšanas
         brīdī Kopienas interesēs ir atbalstu atgūt vai neatgūt. Komisijai ir jāpārbauda arī tas, vai laika posmā, kurā attiecīgais
         atbalsts tika izmaksāts, minētais atbalsts varēja izkropļot konkurenci.

      Kaut arī Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai atļautu piešķirt atbalstu atbilstoši atkāpēm no EKL 87. panta 1. punktā paredzētā
         vispārējā aizlieguma, šo rīcības brīvību nevar izmantot, abstrahējoties no tā, ka laika posmā, kurā attiecīgais atbalsts tika
         prettiesiski izmaksāts, tas varēja izkropļot konkurenci tādā veidā, kas ir pretējs Kopienas interesēm, kuras ir noteiktas
         spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā. No tā izriet, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu
         piemērojot attiecībā uz laika posmu pirms 1993. gada 1. novembra, tā vietā, lai piemērotu materiālās tiesību normas, kas bija
         spēkā attiecīgajā laika posmā.

      Kopienu tiesību akti valsts atbalsta jomā nebūtu ne skaidri, ne paredzami attiecīgajām personām, ja atbalstu, ko nevarētu
         uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu kādā konkrētā laika posmā, nepastāvot šajā laika posmā spēkā esošai atkāpei no EKL 87. panta
         1. punktā paredzētā vispārēja valsts atbalsta aizlieguma, varētu atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu vēlāk, kad minētā atkāpe
         tiktu ieviesta. Turklāt, ja uzskata, ka nepaziņotu atbalstu var atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu atbilstoši atkāpei, kas
         nebija spēkā minētā atbalsta izmaksāšanas laikā, dalībvalsts, kura to ir piešķīrusi, tiek nostādīta labvēlīgākā situācijā
         salīdzinājumā ar iespējamām dalībvalstīm, kas būtu vēlējušās piešķirt līdzīgu atbalstu un kas no tā ir atteikušās, jo nebija
         atkāpes, kura to ļautu darīt. Šāda situācija veicinātu to, ka dalībvalstis nepaziņotu par atbalstiem, ko tās uzskata par nesaderīgiem
         ar kopējo tirgu, nepastāvot atkāpei, kura tiem būtu piemērojama, cerot, ka šādu atkāpi varētu pieņemt vēlāk.

      (sal. ar 58.–61., 66. un 67. punktu)
      2.      Komisijai saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu ir plaša rīcības brīvība, kuras īstenošana ir saistīta ar sarežģītiem vērtējumiem,
         kas attiecas uz ekonomisko un sociālo sistēmu un kas jāveic Kopienas kontekstā. Pārbaude tiesā, kas tiek veikta attiecībā
         uz šīs rīcības brīvības īstenošanu, attiecas tikai uz to, vai ir ievērotas procesuālās normas un normas par pamatojumu, kā
         arī tas, vai vērā ņemtie fakti ir pareizi un vai nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, acīmredzama kļūda faktu vērtējumā,
         kā arī vai nav notikusi pilnvaru ļaunprātīga izmantošana. Pirmās instances tiesai ar savu ekonomisko vērtējumu nav jāaizstāj
         lēmuma autora vērtējums.

      (sal. ar 96. punktu)
      3.      Pārbaudot eksporta atbalstu grāmatu nozarē, kas piešķirts kādam grāmatu piegādātājam un ar ko paredzēts kompensēt pārmērīgās
         izmaksas, kuras saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, savā sākotnējā
         izmaksu aprēķinā piemērojot palielinājuma koeficientus, kuri pamatoti ar papildu tehniskām apstrādes grūtībām, ko varēja atrisināt,
         pasūtījumus veicot ar sakaru līdzekļu palīdzību. Šajā sakarā ir acīmredzami neatbilstoši apgalvot, ka sakaru līdzekļu neizmantošana
         ir pārmērīgu izmaksu rašanās avots, un tajā pašā laikā piemērot identisku palielinājuma koeficientu pasūtījumiem, kas veikti
         ar sakaru līdzekļu palīdzību, un pasūtījumiem, kas veikti, neizmantojot sakaru līdzekļus. Palielinājuma koeficientu izmaksām,
         kas radušās, apstrādājot nelielos pasūtījumus, ņemot vērā, ka netiek izmantoti sakaru līdzekļi, var piemērot tikai tad, ja
         sakaru līdzekļu izmantošana noteikti bija mazāk izplatīta nelielo pasūtījumu starpā nekā citu pasūtījumu starpā.

      (sal. ar 101., 124., 125. un 130. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 15. aprīlī (*)

      Valsts atbalsts – Eksporta atbalsts grāmatu nozarē – Iepriekšēja paziņojuma nesniegšana – EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts – Kopienu tiesību piemērojamība laikā – Atbalsta apmēra aprēķināšanas metode
      Lieta T‑348/04
      Société      internationale      de      diffusion      et      d’édition      SA (SIDE), Vitrīsīrsēna [Vitry‑sur‑Seine] (Francija), ko pārstāv N. Kutreliss [N. Coutrelis] un V. Džakobo [V. Giacobbo], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv Ž. P. Kepenns [J.‑P. Keppenne], pārstāvis,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja Ž. de Bergess [G. de Bergues] un S. Ramē [S. Ramet], pēc tam Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. L. Vendrolini [A.‑L. Vendrolini], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā,
      par lūgumu atcelt Komisijas 2004. gada 20. aprīļa Lēmuma 2005/262/EK par Francijas sniegto palīdzību franču grāmatu eksportēšanas
         kooperatīvam (CELF) (OV 2005, L 85, 27. lpp.) 1. panta pēdējo teikumu.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta),
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un T. Čipevs [T. Tchipev],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 23. maija tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas rašanās fakti
      1        Prasītāja, Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE), ir Francijā dibināts brokeris, kura uzņēmējdarbība ir saistīta ar grāmatu franču valodā eksportu uz citām Eiropas Savienības
         dalībvalstīm un trešām valstīm.

      2        Brokeri ir vieni no daudzajiem uzņēmējiem, kas nodarbojas ar grāmatu tirdzniecību. Tie vēršas pie mazumtirgotājiem vai organizācijām,
         nevis pie gala patērētājiem. Tie sniedz iespēju apmierināt pasūtījumus, kuru apstrāde būtu pārāk dārga izdevējiem vai to izplatītājiem.
         Brokeri savāc individuāli mazsvarīgus dažādu klientu pasūtījumus un vēršas pie izdevēja vai izplatītāja, kuram tādējādi ir
         jānodrošina tikai viens piegādes punkts. Tāpat arī tas apkopo grāmatnīcu vai institūciju, kas ir to klienti, pasūtījumus,
         kuri attiecas uz dažādu izdevēju darbiem, tādējādi atbrīvojot savus klientus no pienākuma vērsties pie liela skaita uzņēmēju,
         lai veiktu daudzus pasūtījumus.

      3        Franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvs, kas uzņēmējdarbību veic ar nosaukumu “Franču grāmatu eksportēšanas centrs” (CELF), ir kooperatīva sabiedrība, kura veic arī brokera darbību. CELF uzņēmējdarbības priekšmets saskaņā ar pēdējo tās Statūtu versiju ir “tieši izpildīt grāmatu, brošūru un dažādu saziņas palīglīdzekļu
         pasūtījumus uz ārzemēm, kā arī Francijas aizjūras zemēm un teritorijām un vispārīgāk – veikt visas darbības, kuru mērķis ir
         it īpaši veicināt franču kultūras izplatību visā pasaulē, izmantojot minētos palīglīdzekļus”.

      4        Lielākā daļa CELF locekļu ir Francijā dibināti izdevēji. Tomēr par CELF dalībnieku var kļūt ikviens uzņēmējs, kas darbojas nozarē, kura ir saistīta ar franču grāmatu izdošanu vai izplatīšanu, neatkarīgi
         no tā dibināšanas vietas.

      5        CELF un prasītājas uzņēmējdarbība ir vērsta galvenokārt uz franču valodā nerunājošām valstīm un teritorijām. Franču valodā runājošās
         teritorijās, it īpaši Beļģijā, Kanādā un Šveicē, grāmatu tirdzniecību nodrošina izdevēju izplatīšanas tīkli.

      6        1979. gadā, kaut arī CELF bija radušās finansiālas grūtības, Francijas iestādes nolēma tai piešķirt dažas subsīdijas.

      7        Attiecīgo subsīdiju mērķis bija eksporta brokeriem sniegt iespēju izpildīt visus franciski nerunājošās teritorijās izveidoto
         grāmatnīcu veiktos pasūtījumus neatkarīgi no to summas, rentabilitātes un galamērķa, lai veicinātu literatūras franču valodā
         izplatību visā pasaulē.

      8        Vienīgā subsīdija, kas tiek aplūkota šajā lietā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais atbalsts”), tika piešķirta ik gadu, sākot
         no 1980. gada, pat ja tās apmērs katru gadu atšķīrās. Apstrīdēto atbalstu veidoja ikgadēju subsīdiju kopums, kuru mērķis konkrēti
         bija kompensēt pārmērīgās izmaksas, kas katru gadu radās, apstrādājot pasūtījumus, kurus bija veikušas ārzemēs dibinātas grāmatnīcas
         un kuru summa bija mazāka par vai vienāda ar 500 Francijas frankiem (FRF) (EUR 76,22), atskaitot transporta izdevumus (turpmāk
         tekstā – “nelielie pasūtījumi”), un kuri tika atzīti par tādiem, kas nav rentabli.

      9        Kopš 1981. gada viena ceturtdaļa no iepriekšējā gadā piešķirtās subsīdijas summas tika pārskaitīta gada sākumā un atlikums
         tika piešķirts rudenī pēc tam, kad valsts iestādes bija pārbaudījušas CELF darbības prognozes un tās izmaiņas, kas konstatētas finanšu gada pirmajā pusē. Trīs mēnešos pēc finanšu gada beigām Kultūras
         un franču valodā runājošās kopienas ministrijai bija jāiesniedz ziņojums, kurā bija sīki aprakstīts veids, kādā subsīdija
         bija izmantota, kā arī attaisnojošo dokumentu saraksts.

      10      Ar 1992. gada 20. marta vēstuli prasītāja vērsa Komisijas uzmanību uz atsevišķiem atbalstiem franču grāmatu reklamēšanai,
         pārvadāšanai un tirdzniecībai, ko Francijas iestādes bija piešķīrušas CELF. Tā arī jautāja Komisijai, vai šie atbalsti tika paziņoti atbilstoši EK līguma 93. panta 3. punkta (jaunajā redakcijā – EKL
         88. panta 3. punkts) noteikumiem.

      11      Ar 1992. gada 7. augusta vēstuli Komisija prasītājai apstiprināja, ka CELF ir piešķirti atsevišķi nepaziņoti atbalsti, to skaitā apstrīdētais atbalsts.

      12      1993. gada 18. maijā Komisija pieņēma lēmumu, ar kuru atļāva minētos atbalstus, ar nosaukumu “Atbalsti grāmatu franču valodā
         eksportētājiem” (Lēmums NN 127/92 (OV C 174, 6. lpp.)).

      13      Ar 1995. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑49/93 SIDE/Komisija (Recueil, II‑2501. lpp.) Pirmās instances tiesa atcēla iepriekš minēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz apstrīdēto atbalstu.
         Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisija nebija izpildījusi pienākumu uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā
         – EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru, kas balstīta uz sacīkstes principu.

      14      1996. gada 30. jūlijā Komisija nolēma uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto
         procedūru.

      15      1998. gada 10. jūnijā Komisija pieņēma jaunu lēmumu, ar kuru apstrīdēto atbalstu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu (Lēmums
         1999/133/EK par valsts atbalstu CELF (OV 1999, L 44, 37. lpp.)).

      16      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1998. gada 29. septembrī, prasītāja vērsās Pirmās
         instances tiesā, lai panāktu, ka tiek atcelts minētais lēmums.

      17      Francijas Republika iesniedza arī prasību atcelt Lēmumu 1999/133, 1998. gada 8. septembrī Tiesas kancelejā iesniedzot prasības
         pieteikumu. Francijas Republika ir apšaubījusi šo lēmumu, jo Komisija nav piemērojusi EK līguma 90. panta 2. punktu (jaunajā
         redakcijā – EKL 86. panta 2. punkts).

      18      Tā kā abas prasības attiecās uz viena un tā paša tiesību akta spēkā esamību, Pirmās instances tiesa ar ceturtās palātas paplašinātā
         sastāvā priekšsēdētāja 1999. gada 25. marta rīkojumu saskaņā ar Tiesas Statūtu 47. panta trešo daļu (jaunajā redakcijā – Tiesas
         Statūtu 54. panta trešā daļa) apturēja tiesvedību līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai.

      19      Tiesa Francijas Republikas prasību noraidīja ar 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑332/98 Francija/Komisija (Recueil, I‑4833. lpp.). Tiesvedība Pirmās instances tiesā tika atsākta.

      20      Apstrīdēto atbalstu Francijas iestādes 2002. gadā atcēla.

      21      Ar Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā T‑155/98 SIDE/Komisija (Recueil, II‑1179. lpp.) Lēmums 1999/133 tika atcelts. Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisija bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu
         vērtējumā attiecībā uz konkrētā tirgus definīciju.

      22      2004. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu 2005/262/EK par Francijas sniegto palīdzību CELF (OV 2005, L 85, 27. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

      23      Apstrīdētajā lēmumā Komisija secināja, ka apstrīdētais atbalsts bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (127. apsvērums).
         Pēc tam tā pārbaudīja, vai bija piemērojama viena no atkāpēm no minētajā pantā paredzētā vispārējā valsts atbalstu aizlieguma.
         Komisija tieši izslēdza EKL 87. panta 2. punktā, kā arī šī paša panta 3. punkta a), b) un c) apakšpunktā paredzēto atkāpju
         piemērošanu šajā gadījumā (132. apsvērums). Visbeidzot tā uzskatīja, ka apstrīdētā atbalsta mērķis bija saistīts ar kultūru
         EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta nozīmē, saskaņā ar kuru par saderīgu ar kopējo tirgu var uzskatīt atbalstu, kas veicina
         kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu, ja tāds atbalsts neiespaido tirdzniecības apstākļus un konkurenci Kopienā tiktāl,
         ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm (134. un139. apsvērums).

      24      Līdz ar to Komisija pārbaudīja tikai apstrīdētā atbalsta saderību eksporta brokeru tirgū, ņemot vērā EKL 87. panta 3. punkta
         d) apakšpunktu (186. apsvērums). Šajā sakarā tā, pirmkārt, konstatēja, ka kritērijs par nelieliem pasūtījumiem ir atbilstošs
         kritērijs, lai pamatotu apstrīdētā atbalsta piešķiršanu (187.–197. apsvērums). Otrkārt, tā pārbaudīja, vai apstrīdētais atbalsts
         ir pamatots, proti, vai pastāv pārmērīgas izmaksas, kas tieši saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi. Tādējādi Komisija
         novērtēja izmaksas, ko 1994. gadā CELF sedza, jo tai bija jāapstrādā nelielie pasūtījumi, pamatojoties uz Francijas Republikas iesniegtajiem grāmatvedības datiem
         (203.–206. apsvērums). Tā uzskatīja, ka dati, kas attiecas uz minēto gadu, ir atbilstoši, lai novērtētu nelielo pasūtījumu
         apstrādes izmaksas, jo Francijas Republikas sniegtie dokumenti un paskaidrojumi attiecībā uz citiem finanšu gadiem pierāda,
         ka nelielo pasūtījumu struktūra saglabā savu stabilitāti no gada uz gadu (208. apsvērums). Visbeidzot, Komisija ir pierādījusi,
         ka ar apstrīdēto atbalstu nevarēja pārmērīgi kompensēt izmaksas, kas radušās, apstrādājot nelielos pasūtījumus.

      25      Iepriekš minēto iemeslu dēļ Komisija Apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir konstatējusi:

      “Palīdzība [CELF] nelielu franču valodas grāmatu pasūtījumu apstrādei, ko Francija īstenoja [no] 1980. [līdz] 2001. gad[am], veido [atbalstu],
         kas pakļauts [EKL] 87. panta 1. punktam. Ņemot vērā, ka Francija aizmirsa par šo [atbalstu] paziņot Komisijai, tā piešķirta
         nelikumīgi. Tomēr saskaņā ar [EKL] 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu palīdzība ir saderīga ar kopējo tirgu.”

       Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
      26      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 20. augustā, prasītāja cēla šo prasību.

      27      Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2004. gada 2. decembrī, Francijas Republika lūdza Pirmās instances
         tiesai atļauju iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam, kas tai tika dota ar Pirmās instances tiesas trešās palātas
         priekšsēdētāja 2005. gada 20. janvāra rīkojumu.

      28      2007. gada 22. martā Pirmās instances tiesa lūdza Komisijai rakstveidā atbildēt uz dažiem jautājumiem un iesniegt dažus dokumentus.
         Komisija šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

      29      Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.

      30      Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2007. gada
         23. maija tiesas sēdē.

      31      Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu;
      –        pakārtoti – atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu, jo Komisija apstrīdēto atbalstu ir atzinusi par saderīgu līdz
         1999. gadam vai arī līdz 1997. vai 1994. gadam;

      –        pakārtoti tam – atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu, jo tajā apstrīdētais atbalsts ir atzīts par saderīgu līdz
         1993. gada 1. novembrim;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      32      Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      33      Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      34      Prasītāja savas prasības pamatojumam norāda trīs pamatus, no kuriem trešais ir sadalīts divās daļās. Pirmais pamats ir pamatots
         ar to, ka nepastāv tiesisks pamats, lai apstrīdēto atbalstu atzītu par saderīgu ar kopējo tirgu līdz 1993. gada 1. novembrim.
         Otrais pamats ir pamatots ar to, ka Apstrīdētais lēmums nav saskaņots ar EKL 88. panta 3. punktu. Trešais pamats ir pamatots
         ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta pārkāpumu. Trešā pamata pirmā daļa ir pamatota ar to, ka apstrīdētais atbalsts ir
         diskriminējošs, bet otrā daļa ir pamatota ar acīmredzamām kļūdām vērtējumā.

      35      Vispirms ir jāizskata pirmais pamats un pēc tam trešā pamata otrā daļa.

       Par pirmo pamatu, kas ir pamatots ar to, ka līdz 1993. gada 1. novembrim nepastāv tiesisks pamats
       Lietas dalībnieku argumenti
      36      Prasītāja norāda, ka, Apstrīdētā lēmuma 1. panta pirmajā teikumā atzīstot, ka apstrīdētais atbalsts ir saderīgs ar kopējo
         tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, Komisija ir izmantojusi nepareizu juridisko pamatu. Prasītāja uzskata,
         ka, tā kā šī tiesību norma tika ieviesta ar Līgumu par ES, kas stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī, apstrīdēto atbalstu par
         saderīgu ar kopējo tirgu varēja atzīt, tikai sākot no šīs dienas.

      37      Prasītāja apgalvo, ka atpakaļejoša spēka aizlieguma princips aizliedz Kopienu tiesību aktu piemērot pirms tā spēkā stāšanās
         dienas. Atkāpes no šī principa ir pieļaujamas tikai ļoti retos gadījumos, ja ir tieši paredzēti pārejas noteikumi vai ja tas
         skaidri izriet no attiecīgā tiesību akta mērķa vai struktūras. Prasītāja uzsver, ka Līgums par ES neparedz nevienu pārejas
         noteikumu un ka nekas nenorāda, ka Līguma parakstītāji būtu vēlējušies piešķirt EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktam atpakaļejošu
         spēku.

      38      Prasītāja atsaucas uz Komisijas 2002. gada 22. maija paziņojumu par to tiesību normu noteikšanu, kas ir piemērojamas, novērtējot
         prettiesiskus valsts atbalstus (OV 2002, C 119, 22. lpp.), kas apstiprina, ka prettiesiski izmaksātu atbalstu saderība ar
         kopējo tirgu parasti ir jāizvērtē “atbilstoši būtiskiem kritērijiem, kas ir noteikti ikvienā tiesību aktā, kas ir spēkā to
         piešķiršanas dienā”.

      39      Prasītāja uzskata, ka tad, ja nepaziņoti atbalsti tiktu novērtēti, ņemot vērā noteikumus, kas ir spēkā Komisijas lēmuma pieņemšanas
         dienā, nevis to piešķiršanas dienā, tiktu vecināta prettiesiska rīcība, jo atbalsts ar lēmumu tiktu atzīts par saderīgu ar
         kopējo tirgu ar atpakaļejošu spēku, kas varētu notikt tikai tad, ja attiecīgā dalībvalsts būtu ievērojusi EKL 88. pantu un
         paziņojusi Komisijai par atbalstu pirms tā piešķiršanas.

      40      Turklāt prasītājs apgalvo, ka nevar uzskatīt, ka uz EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzēto atkāpi attiecas tā paša
         punkta c) apakšpunkts. Tā atgādina, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir izvairījusies no EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta
         piemērošanas šajā gadījumā. Turklāt prasītāja uzsver, ka šādas interpretācijas rezultātā ar Līgumu par ES ieviestā 3. punkta
         d) apakšpunktā paredzētā atkāpe kļūtu pilnībā nepiemērojama.

      41      Savai aizstāvībai Komisija apgalvo, ka tiesisko situāciju reglamentē tiesību akti, kas ir spēkā brīdī, kad minētā situācija
         ir kļuvusi galīga. Šajā gadījumā būtu jāatsaucas uz brīdi, kad tika pieņemts lēmums, ar kuru Apstrīdētais lēmums tika atzīts
         par saderīgu ar kopējo tirgu.

      42      Komisija norāda, ka no vispārējiem tiesību principiem izriet, ka parasti jauni likumi, to skaitā Līgumu noteikumi, ir piemērojami
         attiecībā uz sekām, ko nākotnē rada situācijas, kuras radušās atbilstoši iepriekšējam likumam.

      43      Katrā ziņā EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts ir jāpiemēro nekavējoties, ņemot vērā šīs tiesību normas mērķi un struktūru.
         Komisija uzsver, ka lēmums par valsts atbalsta saderību ar kopējo tirgu nav tikai formāls lēmums un tam ir nepieciešams precīzs
         juridiskais pamats. Komisijai būtu jānovērtē, pirmkārt, tas, kādā tieši veidā attiecīgais atbalsts sekmē ar vispārējām interesēm
         saistīta mērķa sasniegšanu, un, otrkārt, tā negatīvā ietekme uz konkurenci. Veicot šo analīzi, tai ir jānovērtē tikai tas,
         vai pārbaudes veikšanas brīdī Kopienas interesēs ir tas, lai atbalsts tiktu vai netiktu atmaksāts, jo no ekonomiskā viedokļa
         prettiesisks atbalsts savas sekas nebeidz radīt tā piešķiršanas dienā, bet turpina tās radīt tikmēr, kamēr uzņēmējs turpina
         darboties tirgū.

      44      Komisija precizē, ka tad, ja tā nekavējoties nepiemērotu jauno kritēriju par saderīgumu, tās lēmums būtu pretrunā mērķim,
         kas kopš tā brīža ir atzīts Līgumā. Tā uzskata, ka nevar prasīt atgūt atbalstu tikai tāpēc vien, ka tas tika piešķirts pārāk
         agri.

      45      Komisija norāda, ka tās nostāju apstiprināja Pirmās instances tiesa savā 2004. gada 18. novembra spriedumā lietā T‑176/01
         FerriereNord/Komisija (Krājums, II‑3931. lpp.).

      46      Komisija uzskata, ka jaunas tiesību normas piemērošana, analizējot nepaziņotu atbalstu, nebūt “neveicina prettiesisku rīcību”.
         Šāda tūlītēja piemērošana varētu būt nelabvēlīga dalībvalstij gadījumā, ja kritēriji par saderīgumu tiek padarīti stingrāki.

      47      Visbeidzot, Komisija norāda, ka nepastāv neviens imperatīvs ar tiesisko drošību saistīts iemesls, kas pamato to, ka šajā gadījumā
         ir jāierobežo EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta piemērojamība laikā.

      48      Pakārtoti, Komisija apgalvo, ka atkāpe, kas attiecas uz mērķi, kurš saistīts ar kultūru, un kas kopš 1993. gada ir iekļauta
         EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā, agrāk bija paredzēta šī paša punkta c) apakšpunktā un tikai tika konkrētāk identificēta,
         pievienojot 3. panta d) apakšpunktu.

      49      Francijas Republika piekrīt Komisijas argumentiem.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      50      No Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējā teikuma izriet, ka apstrīdētais atbalsts tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu saskaņā
         ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu. Pēdējā minētā tiesību norma ir atkāpe no vispārējā valsts atbalstu aizlieguma,
         kas ir paredzēts EKL 87. panta 1. punktā, kura tika ieviesta ar Līgumu par ES, kas stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī.

      51      Prasītāja norāda, ka šādu juridisko pamatu nevar izmantot, lai atbalstu atzītu par saderīgu ar kopējo tirgu attiecībā uz laika
         posmu no 1980. gada līdz 1993. gada 31. oktobrim.

      52      Šajā sakarā ir jānorāda, ka parasti tiesiskās drošības princips nepieļauj, ka brīdis, no kura sāk piemērot Kopienu tiesību
         aktu, tiek noteikts dienā pirms tā publicēšanas dienas, izņemot ārkārtas gadījumus, kad sasniedzamais mērķis to prasa un attiecīgi
         ir ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība (Tiesas 1979. gada 25. janvāra spriedums lietā 98/78 Racke, Recueil, 69. lpp., 20. punkts).

      53      Tādējādi, kaut arī procesuālās tiesību normas parasti tiek uzskatītas par piemērojamām visos strīdos, kas tiek izskatīti brīdī,
         kad tās stājas spēkā, to pašu nevar teikt attiecībā uz materiālajām tiesību normām (Tiesas 1981. gada 12. novembra spriedums
         apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80 Meridionaleindustriasalumi, Recueil, 2735. lpp., 9. punkts).

      54      Lai nodrošinātu tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu, Kopienu materiālās tiesību normas
         ir jāinterpretē tā, ka tās attiecas uz situācijām, kas radušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tad, ja no to noteikumiem, mērķiem
         vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jāpiešķir šāds spēks (skat. Tiesas 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās
         lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck un AcciaieriediBolzano/Komisija, Recueil, I‑7869. lpp., 119. punkts un minētā judikatūra). Šāds secinājums ir jāizdara neatkarīgi no labvēlīgajām vai nelabvēlīgajām
         sekām, kādas minētā norma varētu radīt ieinteresētajai personai (šajā sakarā skat. Tiesas 1985. gada 29. janvāra spriedumu
         lietā 234/83 GesamthochschuleDuisburg, Recueil, 327. lpp., 20. punkts, un 2002. gada 7. februāra spriedumu lietā C‑28/00 Kauer, Recueil, I‑1343. lpp., 20. punkts).

      55      Savukārt Kopienu tiesību akti nekavējoties ir piemērojami sekām, kādas nākotnē rada situācija, kas radusies atbilstoši iepriekšējam
         likumam (Tiesas 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 270/84 Licata/ESK, Recueil, 2305. lpp., 31. punkts, un 2002. gada 29. janvāra spriedums lietā C‑162/00 Pokrzeptowicz‑Meyer, Recueil, I‑1049. lpp., 50. punkts).

      56      Ņemot vērā šos apgalvojumus, ir svarīgi konstatēt, ka Līgums par ES neparedz pārejas noteikumus par EKL 87. panta 3. punkta
         d) apakšpunkta piemērošanu. Turklāt nekas šajā tiesību normā neļauj secināt, ka ar to ir paredzēts reglamentēt situācijas,
         kas ir radušās pirms tās spēkā stāšanās dienas. Turklāt Komisija Apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi, ka šajā gadījumā EKL
         87. panta 3. punkta d) apakšpunkts bija jāpiemēro ar atpakaļejošu spēku, ņemot vērā minētās tiesību normas mērķi vai struktūru,
         ne arī ka tas būtu nepieciešams Komisijas veiktās dalībvalstu piešķirto atbalstu kontroles sistēmas darbībai. Tā šajā sakarā
         savai aizstāvībai arī nav paudusi argumentus.

      57      Līdz ar to ir jāpārbauda tikai tas, vai apstrīdēto atbalstu saderība vai nesaderība ar kopējo tirgu bija galīga, pieņemot
         Apstrīdēto lēmumu.

      58      Ikviens jauns atbalsts, kas nav paziņots un kas jau ir izmaksāts, noteikti ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, ja tas var izkropļot
         konkurenci, radot priekšrocības dažiem uzņēmumiem vai dažiem produktiem laika posmā, kurā tas tika izmaksāts, un ja uz to
         neattiecas neviena atkāpe no EKL 87. panta 1. punktā paredzētā vispārējā valsts atbalstu aizlieguma. Katrā ziņā, tiklīdz attiecīgais
         atbalsts ir radījis sekas, tā saderīgums vai nesaderīgums ar kopējo tirgu kļūst galīgs. Tas īpaši attiecas uz šo gadījumu,
         jo Francijas Republika apstrīdēto atbalstu piešķīra un izmaksāja un CELF to izmantoja, lai kompensētu pārmērīgās izmaksas, kādas radīja ikgadējā nelielo pasūtījumu apstrāde.

      59      Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Komisija, izmaksāta un nepaziņota atbalsta saderīguma ar kopējo tirgu analīze šajā gadījumā
         liek novērtēt ne tikai to, vai atbilstošā lēmuma pieņemšanas brīdī Kopienas interesēs ir atbalstu atgūt vai neatgūt. Komisijai
         ir jāpārbauda arī tas, vai laika posmā, kurā attiecīgais atbalsts tika izmaksāts, minētais atbalsts varēja izkropļot konkurenci.

      60      Komisijai, protams, ir plaša rīcības brīvība, lai atļautu piešķirt atbalstu atbilstoši atkāpēm no EKL 87. panta 1. punktā
         paredzētā vispārējā aizlieguma. Valsts atbalsta saderības vai nesaderības ar kopējo tirgu novērtējums šajos gadījumos rada
         problēmas, kas saistītas ar faktu un sarežģītu ekonomisku apstākļu, kas var ātri mainīties, ņemšanu vērā un novērtēšanu (Tiesas
         1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija, Recueil, I‑307. lpp., 15. punkts). Tomēr šo rīcības brīvību nevar izmantot, abstrahējoties no tā, ka laika posmā, kurā attiecīgais
         atbalsts tika prettiesiski izmaksāts, tas varēja izkropļot konkurenci tādā veidā, kas ir pretējs Kopienas interesēm, kuras
         ir noteiktas spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā.

      61      No tā izriet, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu piemērojot attiecībā
         uz laika posmu pirms 1993. gada 1. novembra, tā vietā, lai piemērotu materiālās tiesību normas, kas bija spēkā attiecīgajā
         laika posmā.

      62      Šāds secinājums ir jāizdara vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atkāpes no vispārējā principa par valsts
         atbalstu nesaderību ar kopējo tirgu, kas ir paredzēts EKL 87. panta 1. punktā, ir interpretējamas šauri (Tiesas 2001. gada
         21. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑280/99 P līdz C‑282/99 P MocciaIrme u.c./Komisija, Recueil, I‑4717. lpp., 40. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 25. septembra spriedums lietā T‑150/95 UK SteelAssociation/Komisija, Recueil, II‑1433. lpp., 114. punkts). Arī šī šaurā interpretācija liek atkāpi valsts atbalstu jomā piemērot tikai laika posmā pēc
         tās stāšanās spēkā, vismaz tad, ja attiecīgie atbalsti jau ir izmaksāti.

      63      Šajā pašā kontekstā, runājot par atbalstiem, uz kuriem attiecas EOTK līgums un kas izmaksāti bez iepriekšējas paziņošanas,
         Tiesa ir atzinusi, ka tad, ja tiek piemērotas kodeksa normas, kas ir spēkā dienā, kurā Komisija pieņem lēmumu par tādu atbalstu
         saderību ar kopējo tirgu, kas ir izmaksāti atbilstoši iepriekšējam kodeksam, Kopienu tiesiskais regulējums ir jāpiemēro ar
         atpakaļejošu spēku (iepriekš minētais spriedums lietā Falck un AcciaieriediBolzano/Komisija, 18. punkts). Tiesa uzskatīja, ka neviens kodeksa noteikums, kas bija spēkā dienā, kad tika pieņemts Komisijas lēmums,
         nenoteica, ka šis kodekss varētu tikt piemērots ar atpakaļejošu spēku. Turklāt Tiesa uzskatīja, ka no turpmāko kodeksu, kas
         reglamentē attiecīgos atbalstus, struktūras un mērķiem izriet, ka šie kodeksi tika pieņemti atkarībā no vajadzībām, kuras
         pastāvēja konkrētā laika posmā. Tādējādi konkrētā laika posmā pieņemtu tiesību normu piemērošana atbalstiem, kas izmaksāti
         iepriekšējā laika posmā, atkarībā no situācijas konkrētā laika posmā neatbilda šāda veida tiesiskā regulējuma struktūrai un
         mērķiem (iepriekš minētais spriedums lietā Falck un AcciaieriediBolzano/Komisija, 120. punkts).

      64      Savukārt situācija šajā gadījumā nav salīdzināma ar to, attiecībā uz kuru tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā FerriereNord/Komisija. Minētais spriedums attiecās uz atbalstu, kas netika izpildīts pirms Komisijas lēmuma par tā saderību ar kopējo
         tirgu. Tādējādi tas nevarēja apdraudēt konkurenci laika posmā pirms minētā lēmuma pieņemšanas. Savukārt atbalsts, kas izmaksāts
         pirms Komisijas lēmuma par tā saderību ar kopējo tirgu, var apdraudēt un pat izkropļot konkurenci laika posmā pirms šī lēmuma
         pieņemšanas.

      65      Secinājumu, ka EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts šajā gadījumā nav piemērojams, nevar atspēkot ar Komisijas papildu argumentiem.

      66      Runājot par argumentu, ka neviens imperatīvs tiesiskās drošības iemesls nepamato to, ka šajā gadījumā tiek ierobežota iepriekš
         minētā noteikuma piemērojamība laikā, ir jāatgādina, ka Kopienu tiesībām ir jānodrošina tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības
         principu ievērošana, saskaņā ar kuriem Kopienu tiesību aktiem ir jābūt skaidriem un paredzamiem attiecīgajām personām (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Meridionaleindustriasalumi, 10. punkts). Kopienu tiesību akti valsts atbalstu jomā nebūtu ne skaidri, ne paredzami attiecīgajām personām, ja atbalstu,
         ko nevarētu uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu laikā no 1980. līdz 1993. gadam, nepastāvot šajā laika posmā spēkā esošai
         atkāpei no EKL 87. panta 1. punktā paredzētā vispārēja valsts atbalsta aizlieguma, varētu atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu
         vēlāk, kad minētā atkāpe tiktu ieviesta. Līdz ar to Komisijas arguments šajā sakarā ir jānoraida.

      67      Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka jaunas tiesību normas piemērošana nepaziņota atbalsta analīzei neveicina prettiesisku
         rīcību, ir svarīgi konstatēt, ka tad, ja uzskata, ka nepaziņotu atbalstu var atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu atbilstoši
         atkāpei, kas nebija spēkā minētā atbalsta izmaksāšanas laikā, dalībvalsts, kura to ir piešķīrusi, tiek nostādīta labvēlīgākā
         situācijā salīdzinājumā ar iespējamām dalībvalstīm, kas būtu vēlējušās piešķirt līdzīgu atbalstu un kas no tā ir atteikušās,
         jo nebija atkāpes, kura to ļautu darīt. Tāpat arī attiecīgā dalībvalsts tiktu nostādīta labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā
         ar jebkuru citu dalībvalsti, kas, vēloties piešķirt atbalstu attiecībā uz to pašu laika posmu, to būtu paziņojusi pirms attiecīgās
         atkāpes stāšanās spēkā, un līdz ar to Komisija attiecībā uz to būtu pieņēmusi lēmumu par to, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo
         tirgu. Šāda situācija veicinātu to, ka dalībvalstis nepaziņotu par atbalstiem, ko tās uzskata par nesaderīgiem ar kopējo tirgu,
         nepastāvot atkāpei, kura tiem būtu piemērojama, cerot, ka šādu atkāpi varētu pieņemt vēlāk. Komisijas argumentam nevar piekrist.

      68      Visbeidzot ir jānoraida Komisijas pakārtotais arguments, ka uz atbalstiem, kas izmaksāti līdz 1993. gada 1. novembrim, katrā
         ziņā attiecas EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā atkāpe.

      69      Tā kā nav jānoskaidro, vai EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā atkāpe pirms Līguma par ES stāšanās spēkā varēja
         būt pietiekams juridiskais pamats, lai atzītu, ka ar kopējo tirgu ir saderīgs valsts atbalsts, kas piešķirts, lai veicinātu
         kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu, pietiek konstatēt, ka, tā kā Komisija ir izvēlējusies juridisko pamatu, ko tā uzskatīja
         par vispiemērotāko šajā gadījumā, proti, EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, ņemot vērā tikai šo tiesību normu, ir jāpārbauda
         Apstrīdētā lēmuma atbilstība Kopienu tiesībām. Turklāt, tā kā pati Komisija Apstrīdētajā lēmumā (186. apsvērums) ir norādījusi,
         ka tā ir apņēmusies pārbaudīt atbalsta eksporta brokeru tirgū saderību ar kopējo tirgu, ņemot vērā EKL 87. panta 3. punkta
         d) apakšpunktu, tā nevar Pirmās instances tiesā atsaukties uz citas tiesību normas piemērošanu.

      70      No iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētais atbalsts bija
         saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu tiktāl, ciktāl runa ir par to atbalsta daļu, kas
         izmaksāta CELF pirms Līguma par ES stāšanās spēkā. Līdz ar to ir jāatceļ Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējais teikums tiktāl, ciktāl tas
         attiecas uz laika posmu līdz 1993. gada 1. novembrim.

       Par trešā pamata otro daļu, kas ir pamatota ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā esamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      71      Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajam atbalstam nav nekāda sakara ar nelieliem pasūtījumiem un ka tas ir tikai atbalsts darbības
         veicināšanai, kas piešķirts CELF bez laika ierobežojuma.

      72      Prasītāja uzskata, ka, piešķirot apstrīdēto atbalstu, nelielie pasūtījumi netika definēti. Šāda definīcija, kurā bija precizēts,
         ka nelieli pasūtījumi ir tādi, kuru vērtība ir mazāka nekā FRF 500, tika ieviesta, tikai izskatot lietu T‑49/93. Tā vietā,
         lai robeža tiktu noteikta, pamatojoties uz ekonomisku analīzi, FRF 500 robeža tika noteikta empīriskā ceļā.

      73      Attiecībā uz iepriekš minētās definīcijas atbilstību prasītāja norāda, ka 1994. gads kā references gads tika izvēlēts ar nodomu,
         lai pamatotu to, ka rentabilitātes robeža būtu FRF 500.

      74      Katrā ziņā prasītāja uzsver, ka tikai ar viena gada analītiskās uzskaites analīzi, pat ja to apstiprina trīs citi gadi, nepietiek,
         lai par saderīgu ar kopējo tirgu atzītu atbalstu, kas izmaksāts vairāk nekā divdesmit gadus. Tā norāda, ka Komisija nav ne
         pamatojusi to, kāpēc ir izvēlējusies tikai vienu gadu par references gadu tik ilgā laika posmā, ne arī paskaidrojusi, kāpēc
         1994. gadā izmantotā metode netika piemērota attiecībā uz citiem gadiem. Tā kā nav piemērota neviena pastāvīga aprēķināšanas
         metode, apstrīdētais atbalsts būtu jāuzskata par subsīdiju darbībai, kas piešķirta neatkarīgi no pārmērīgajām izmaksām, kuras
         radušās, apstrādājot nelielos pasūtījumus.

      75      Attiecībā uz 1994. gadu prasītāja apgalvo, ka CELF analītiskā uzskaite tika izveidota, lai mākslīgi pierādītu, ka izmaksātais atbalsts tika izmantots, tikai lai apstrādātu
         nelielos pasūtījumus. Izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, palielinājās, ņemot vērā vairākus grāmatvedības
         uzskaites faktorus, proti: “nepamatotus palielinājuma koeficientus”, “to, ka netika ņemti vērā konkrēti pasūtījumu izpildes
         noteikumi,” un “atšķirīgas sadales formulas”.

      76      Pirmkārt, prasītāja norāda, ka CELF izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, tika aprēķinātas, piemērojot palielinājuma koeficientus, kas atšķīrās
         katrā atsevišķā gadījumā, jo nelielo pasūtījumu apstrāde bija dārgāka nekā citu pasūtījumu apstrāde. Prasītāja uzskata, ka
         piemēroto koeficientu esamībai un vērtībai nav nekāda objektīva pamatojuma. Līdz ar to vismaz 9,12 % no izmaksām, kas saistītas
         ar citām CELF darbībām, tika mākslīgi attiecinātas uz nelielajiem pasūtījumiem.

      77      Otrkārt, prasītāja uzskata, ka pat tad, ja palielinājuma koeficienta piemērošana bija pamatota, tas bija jāpiemēro tikai attiecībā
         uz pasūtījumiem, kas nav veikti, izmantojot sakaru līdzekļus. Pasūtījumu veikšana ar sakaru līdzekļiem būtiski samazināja
         pasūtījumu izpildes un pieņemšanas izmaksas un visbiežāk atbrīvoja no nepieciešamības izmantot kurjera pakalpojumus, jo lielākā
         daļa piegādātāju paši piegādā pasūtījumus, kas veikti, izmantojot sakaru līdzekļus.

      78      Pat tad, ja vairāk nekā divas trešdaļas CELF nelielo pasūtījumu 1994. gadā tika apstrādāti ar sakaru līdzekļu palīdzību, Komisija Apstrīdētajā lēmumā nav nošķīrusi pasūtījumus,
         kas veikti, izmantojot sakaru līdzekļus, un pasūtījumus, kuri veikti papīra formā. Līdz ar to izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem
         pasūtījumiem, palielinājās par FRF 40 421 (EUR 6162,14) saistībā ar kurjera izdevumiem; par FRF 143 703 (EUR 21 907,38) saistībā
         ar saņemšanas izmaksām; par FRF 235 567 (EUR 35 911,96) saistībā ar izmaksām, kuras attiecas uz komerciālu darbību.

      79      Turklāt prasītāja norāda, ka ar sakaru līdzekļu palīdzību veikto pasūtījumu skaitu un papīra formā veikto pasūtījumu skaitu
         Francijas iestādes samainīja un nodeva Komisijai šādā veidā. Pretēji Komisijas vērtējumam, ka šo izmaiņu ietekme bija ļoti
         neliela, prasītāja uzskata, ka sekas bija būtiskas.

      80      Treškārt, prasītāja kritizē Apstrīdētajā lēmumā izvēlētās “sadales formulas”, proti, kritērijus, pēc kuriem izmaksas tiek
         attiecinātas uz nelielo pasūtījumu apstrādi un uz citām darbībām. Grāmatvedības uzskaites izmaksas un piegādes izmaksas, kas
         saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, tika aprēķinātas, pamatojoties uz izrakstīto rēķinu skaitu (47 %), nevis uz piegādāto
         grāmatu skaitu (5 %). Tādējādi citas administrācijas personāla izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, tika aprēķinātas,
         par atskaites punktu ņemot piegādāto grāmatu skaitu. Grāmatvedības uzskaites pakalpojums nav tikai rēķinu izrakstīšana.

      81      Prasītāja no visa iepriekš izklāstītā secina, ka izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu ievērojami mazākas
         par tām, kuras ir norādījusi CELF. Kopumā visas izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, tika palielinātas vismaz par FRF 1 384 222 (EUR 211 023,28)
         attiecībā uz 1994. references gadu.

      82      Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka visiem apsvērumiem par iespējamo CELF vispārējo interešu uzdevumu nevar piekrist. Pirmkārt, atbalsta kvalifikācija nav šīs prasības priekšmets. Otrkārt, ne EKL
         86. panta 2. punktu, ne judikatūru lietā Altmark (Tiesas 2003. gada 24. jūlija spriedums lietā C‑280/00 AltmarkTrans un RegierungspräsidiumMagdeburg, Recueil, I‑7747. lpp.), kurā ir atsauce uz vispārējo interešu uzdevuma jēdzienu, nevar piemērot šajā gadījumā.

      83      Komisija atgādina, ka Apstrīdētais lēmums ir pamatots ar sarežģītiem apsvērumiem, kas ir saistīti ar ekonomisko sistēmu. Šajos
         apstākļos, veicot pārbaudi tiesā, ir jāpārbauda tikai tas, vai ir ievērotas procesuālās normas un normas par pamatojumu, vai
         fakti, kas ņemti vērā, lai izdarītu apstrīdēto izvēli, ir pareizi, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo faktu vērtējumā,
         kā arī vai nav notikusi ļaunprātīga pilnvaru izmantošana. Apstrīdētais lēmums nav matemātiskas pierādīšanas, bet gan vispārējas
         pārbaudes rezultāts, lai noskaidrotu, vai izmaksātie atbalsti nebija nesamērīgi un vai tie neradīja konkurences izkropļojumu.

      84      Attiecībā uz iespējamām acīmredzamām kļūdām vērtējumā Komisija atsaucas uz plašajām pilnvarām, kas tai piešķirtas, lai novērtētu
         atbalsta saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa 2003. gada 6. marta
         spriedumā apvienotajās lietās T‑228/99 un T‑233/99 WestdeutscheLandesbankGirozentrale un LandNordrhein‑Westfalen/Komisija (Recueil, II‑435. lpp.) attiecībā uz Komisija vērtējumu par grūtībās nonākuša uzņēmuma pārstrukturēšanas plānu ir secinājusi, ka “tikai
         tad, ja pastāv īpaši acīmredzama un būtiska Komisijas kļūda šāda plāna vērtējumā, Pirmās instances tiesa var aizliegt piešķirt
         valsts atbalstu, lai finansētu šādu pārstrukturēšanu”. Tādējādi Kopienu tiesa nedrīkst ar savu ekonomisko vērtējumu aizstāt
         Komisijas vērtējumu.

      85      Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Komisija uzskata, ka prasītājai uzliktais pierādīšanas pienākums ir īpaši smags. Tai būs
         jāatspēko likumības prezumpcija, kas attiecas uz Apstrīdēto lēmumu, iesniedzot pierādījumus, kuri var likt apšaubīt Apstrīdētajā
         lēmumā iekļauto vērtējumu.

      86      Šajā sakarā Komisija norāda, pirmkārt, ka apstrīdētā atbalsta ar kultūru saistīto mērķi prasītāja nav apšaubījusi un, otrkārt,
         ka ar apstrīdētajiem atbalstiem netiek pārmērīgi kompensētas izmaksas, kas saistītas ar attiecīgo darbību, pat tad, ja Francijas
         iestāžu nodotajos lietas materiālos ir trūkumi un tie negarantē visu summu precīzu izlietojumu.

      87      Komisija uzskata, ka tad, ja Francijas iestādes tai iepriekš būtu darījušas zināmus visus lietas materiālus, kas absolūti
         garantē, ka no izmaksātajām summām tiek kompensētas tikai tās pārmērīgās izmaksas, kuras saistītas ar sabiedrisko pakalpojumu
         uzdevumiem, ko uzņēmusies CELF, tā, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā AltmarkTrans un RegierungspräsidiumMagdeburg, būtu varējusi secināt, ka valsts atbalsts nepastāv.

      88      Komisija norāda, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi, lai apstrīdētu to, ka pastāv pietiekama saikne starp izmaksāto atbalstu
         un nelielajiem pasūtījumiem, ir ļoti vispārīgi. Šie pierādījumi bija vērsti uz to, lai atspēkotu to, ka nelielo pasūtījumu
         apstrāde ir dārgāka nekā lielo pasūtījumu apstrāde. Šajā sakarā Komisija atsaucas uz dokumentu ar nosaukumu “CELF – CELF rentabilitāte”, kurā sīki ir aprakstīti iemesli, kuru dēļ ir radušās pārmērīgas izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu
         apstrādi, jo pēdējie minētie veido gandrīz pusi no CELF pasūtījumiem.

      89      Pirmkārt, runājot par iespējamiem grāmatvedības uzskaites faktoriem, Komisija apgalvo, ka palielinājuma koeficientu izmantošana
         ir pamatota, jo apstrādes izmaksas uz vienu grāmatu, kā uzskata Francijas iestādes, ir augstākas vidēji apmēram par 50 % nelielajiem
         pasūtījumiem salīdzinājumā ar citiem pasūtījumiem. Palielinājuma koeficientu izmantošana tika sīki izskaidrota Francijas valdības
         1998. gada 5. marta vēstulē.

      90      Otrkārt, runājot par to, ka tiek ņemta vērā pasūtījumu veikšana ar sakaru līdzekļu palīdzību, Komisija atgādina, ka Apstrīdētais
         lēmums ir pamatots ar informāciju, ko Francijas iestādes nodeva 1998. gadā un kas 2003. gadā tika labota. Labotās nelielo
         pasūtījumu izmaksas bija EUR 27,20 par vienu grāmatu, nevis vairs EUR 27,44 par vienu grāmatu. Salīdzinājumā ar parastajiem
         pasūtījumiem saistītās izmaksas bija EUR 18,44 par vienu grāmatu.

      91      Komisija norāda, ka katrs nelielais pasūtījums, kas veikts ar sakaru līdzekļu palīdzību vai bez tiem, rada papildu izmaksas.
         Piemēram, kad grāmatas tiek uzglabātas, nelielais pasūtījums aizņem tādu pašu vietu kā lielāks pasūtījums, ko prasītāja nav
         apstrīdējusi.

      92      Turklāt vidējais grāmatu skaits uz līniju ir gandrīz divas reizes mazāks nelielo pasūtījumu gadījumā, kas vēl jo vairāk palielina
         izmaksas.

      93      Treškārt, runājot par sadales formulām, Komisija uzskata, ka rēķinu skaits ir labāks kritērijs nekā grāmatu skaits, lai aprēķinātu
         grāmatvedības uzskaites izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem. Savukārt grāmatu skaits ir piemērotāks kritērijs
         attiecībā uz citiem pakalpojumiem. Komisija turklāt norāda, ka prasītājas argumentācija attiecībā uz CELF grāmatvedības uzskaites faktoriem galvenokārt (gandrīz divas trešdaļas no šādā veidā mainītajām izmaksām) ir pamatota ar
         šo nepamatoto sadales formulu kritiku.

      94      Francijas Republika norāda, ka CELF ir saņēmusi apstrīdēto atbalstu, ņemot vērā tās vispārējo interešu uzdevumu izpildīt nerentablos pasūtījumus, ko veikušas
         ārzemju grāmatnīcas.

      95      Francijas Republika uzskata, ka iespējamās prasītājas norādītās kļūdas neļauj apšaubīt to faktu pareizību, ko Komisija ir
         iekļāvusi Apstrīdētajā lēmumā. Būtu nesaprātīgi apgalvot, ka nelielo pasūtījumu izmaksas nav daudz lielākas par citu pasūtījumu
         izmaksām. Francijas Republika visbeidzot norāda, ka starp nelielajiem pasūtījumiem un mazajiem izdevējiem nebūt nepastāv saikne.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      96      Jāatgādina, ka Komisijai saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu ir plaša rīcības brīvība, kuras īstenošana ir saistīta ar sarežģītiem
         vērtējumiem, kas attiecas uz ekonomisko un sociālo sistēmu un kas jāveic Kopienas kontekstā. Tiesu kontroles ietvaros, kas
         tiek veikta attiecībā uz šīs rīcības brīvības īstenošanu, tiek pārbaudīts tikai tas, vai ir ievērotas procesuālās normas un
         normas par pamatojumu, kā arī tas, vai vērā ņemtie fakti ir pareizi un vai nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, acīmredzama
         kļūda faktu vērtējumā, kā arī vai nav notikusi pilnvaru ļaunprātīga izmantošana (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā
         C‑372/97 Itālija/Komisija, Recueil, I‑3679. lpp., 83. punkts). Kopienu tiesai ar savu ekonomisko vērtējumu nav jāaizstāj lēmuma autora vērtējums (Tiesas 1997. gada
         14. janvāra spriedums lietā C‑169/95 Spānija/Komisija, Recueil, I‑135. lpp., 34. punkts).

      97      Lai pierādītu, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā, un varētu pamatot Apstrīdētā lēmuma atcelšanu,
         prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem ir jābūt pietiekamiem, lai atspēkotu attiecīgajā lēmumā veiktā faktu vērtējuma ticamību
         (Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums lietā T‑380/94 AIUFFASS un AKT/Komisija, Recueil, II‑2169. lpp., 59. punkts, un 2004. gada 1. jūlija spriedums lietā T‑380/00 Salzgitter/Komisija, Krājums, II‑1933. lpp., 138. punkts).

      98      Īstenojot savu rīcības brīvību, Komisijai ir jāsaskaņo mērķi, kas saistīti ar brīvu konkurenci, un mērķi, ar kādiem ir noteikta
         atkāpe, ievērojot samērīguma principu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AIUFFASS un AKT/Komisija, 54. punkts). Tādējādi dalībvalstis nedrīkst veikt pārskaitījumus, kas uzlabo uzņēmuma, kurš saņem atbalstu, situāciju,
         bet kas nav nepieciešami, lai sasniegtu EKL 87. panta 3. punktā paredzētos mērķus (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 17. septembra
         spriedumu lietā 730/79 PhilipMorris/Komisija, Recueil, 2671. lpp., 17. punkts).

      99      Atbalsti darbībai, proti, atbalsti, kuru mērķis ir atbrīvot uzņēmumu no izmaksām, ko tam parasti būtu jāsedz pašam savas pārvaldības
         ietvaros vai veicot savas parastās darbības, principā neietilpst EKL 87. panta 3. punkta piemērošanas jomā. Šie atbalsti principā
         izkropļo konkurences apstākļus nozarēs, kurās tie tiek piešķirti, kaut arī tie paši par sevi nevar sasniegt vienu no mērķiem,
         kas ir noteikti iepriekš minētajos noteikumos, kuri paredz atkāpes (šajā sakarā skat. iepriekš minēto Tiesas 1990. gada 14. februāra
         spriedumu lietā Francija/Komisija, 50. punkts; 1990. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑86/89 Itālija/Komisija, Recueil, I‑3891. lpp., 18. punkts, un 1997. gada 15. maija spriedumu lietā C‑278/95 P Siemens/Komisija, Recueil, I‑2507. lpp., 37. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā T‑459/93 Siemens/Komisija, Recueil, II‑1675. lpp., 48. punkts).

      100    Ņemot vērā šos principus, ir jāpārbauda, vai prasītājai ir izdevies pierādīt, ka Apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama
         kļūda vērtējumā saistībā ar apstrīdētā atbalsta saderības ar kopējo tirgu pārbaudi.

      101    Šajā gadījumā apstrīdētā atbalsta mērķis bija franču valodas un literatūras popularizēšana, izmantojot ar nelielo pasūtījumu
         apstrādi saistīto pārmērīgo izmaksu kompensēšanas mehānismu (Apstrīdētā lēmuma 44. un 45. apsvērums).

      102    Tādējādi Komisija apstrīdēto atbalstu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu pēc tam, kad bija savstarpēji izvērtējusi, pirmkārt,
         mērķi popularizēt franču kultūru un, otrkārt, mērķi aizsargāt brīvu konkurenci. Tā šajā sakarā ņēma vērā, ka no Francijas
         piešķirtajiem atbalstiem netika pārmērīgi kompensētas izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi.

      103    Līdz ar to ir svarīgi noskaidrot, vai Komisija, kā to apgalvo prasītāja, ir pārāk augstu novērtējusi minētās izmaksas, kā
         rezultātā izmaksāto atbalstu summa ir acīmredzami lielāka par izmaksām, kas ir saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi un
         līdz ar to vēlēšanos sasniegt vienīgo ar kultūru saistīto mērķi, uz kuru attiecas EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētā
         atkāpe, ko Komisija bija norādījusi Apstrīdētajā lēmumā.

      104    Šajā sakarā prasītāja būtībā min divus galvenos argumentus. Pirmkārt, tā uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, izmaksas,
         kas tieši saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem visā laika posmā, kurā tika izmaksāti apstrīdētie atbalsti, aprēķinot, pamatojoties
         uz datu, kas attiecas tikai uz 1994. gadu, ekstrapolāciju. Otrkārt, prasītāja norāda, ka izmaksu aprēķins 1994. gadam katrā
         ziņā ir nepareizs.

      105    Ja prasītājas otrais arguments būtu pamatots, nebūtu jāpārbauda pirmais arguments. To secinājumu pareizība, pie kuriem ir
         nonākusi Komisija attiecībā uz visu strīdīgo laika posmu, izmantojot datu, kas attiecas uz 1994. gadu, ekstrapolāciju, ir
         atkarīga no tā, vai secinājumi, kas attiecas uz pēdējo minēto gadu, ir pareizi. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai Apstrīdētajā
         lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā saistībā ar to atbalstu analīzi, ko CELF saņēma 1994. gadā.

      106    Šajā sakarā prasītāja būtībā apgalvo, ka izmaksas, kas ir tieši saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, Komisija ir patvaļīgi
         novērtējusi pārāk augstu, izmantojot trīs mehānismus, proti, izmantojot nepamatotus palielinājuma koeficientus, nepareizi
         ņemot vērā konkrētus pasūtījumu izpildes noteikumus un izmantojot nepareizas sadales formulas. Prasītāja uzskata, ka šī iemesla
         dēļ būtiska daļa izmaksu, kas ir saistītas ar citām CELF darbībām, tika attiecinātas uz nelielo pasūtījumu apstrādi. Prasītāja no tā secina, ka apstrīdētais atbalsts faktiski ir
         ticis izmantots, lai finansētu CELF vispārējo darbību.

      107    Jāprecizē, ka izmaksas, kas ir tieši saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, Komisija ir aprēķinājusi, pamatojoties uz paskaidrojumiem,
         kurus tai sniedza Francijas Republika apstrīdētā atbalsta pārbaudes procedūras ietvaros. Pamatojoties uz šiem paskaidrojumiem,
         tā Apstrīdētā lēmuma 206. apsvērumā atzina, ka nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas 1994. gadā bija FRF 4 446 706 (EUR 677 895,96),
         bet ar šo darbību saistītais apgrozījums bija FRF 2 419 006 (EUR 368 775,09). Līdz ar to, ņemot vērā, ka kopējā CELF izmaksāto atbalstu summa 1994. gadā bija FRF 2 000 000 (EUR 304 898,03), Komisija secināja, ka ar nelielajiem pasūtījumiem
         saistītā darbība radīja FRF 27 700 lielu deficītu minētajā gadā un ka tādējādi no saņemtajiem atbalstiem nebija iespējams
         pārmērīgi kompensēt izmaksas, ko radīja šī darbība (Apstrīdētā lēmuma 206. un 207. apsvērums).

      108    Komisija turpmāk Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā ir paskaidrojusi veidu, kādā tā aprēķināja izmaksas, kas tieši saistītas ar
         nelielo pasūtījumu apstrādi. Pirmkārt, šo pielikumu veido tabula, kurā ir iekļautas dažādu kategoriju izmaksas, kas ir saistītas
         ar CELF eksporta brokeru darbību – piemēram, grāmatu pirkšanas izmaksas, ar personālu saistītie izdevumi, vispārējās izmaksas utt.
         –, kā arī izmaksas, ko katrā no šīm kategorijām, kā uzskata Komisija, būtu jāsedz CELF nelielo pasūtījumu apstrādes dēļ. Otrkārt, attiecīgajā pielikumā ir iekļauti komentāri un paskaidrojumi par veidu, kādā atsevišķas
         šīs izmaksas tika attiecinātas uz nelielo pasūtījumu apstrādi, nevis uz citām CELF darbībām.

      109    No attiecīgā pielikuma izriet, ka Komisija nav ņēmusi vērā faktiskās nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas. Komisija tieši
         pretēji šīs izmaksas ir novērtējusi, ņemot vērā CELF segtās kopējās izmaksas katrā kategorijā. Šādā nolūkā Komisija daļu no kopējām izmaksām attiecināja uz nelielo pasūtījumu
         apstrādi atkarībā no sadales formulas, kas bija iepriekš noteikta un, kā to norāda prasītāja, kas nebūt nebija identiska katrā
         kategorijā. Tādējādi, piemēram, lai aprēķinātu ar nelielajiem pasūtījumiem saistīto grāmatu pirkšanas izmaksas, Komisija kopējās
         CELF pirkto grāmatu izmaksas ir dalījusi ar grāmatu skaitu. Pēc tam tā šo skaitli atbilstoši vidējām izmaksām par grāmatu ir reizinājusi
         ar to grāmatu skaitu, uz kurām attiecas nelielie pasūtījumi.

      110    Ir svarīgi uzsvērt, ka Komisija ir rīkojusies citādāk, aprēķinot CELF apgrozījumu, kas attiecas uz darbību, kura saistīta ar nelielajiem pasūtījumiem. Šajā gadījumā tā aprēķināja ne tikai vidējo
         apgrozījumu uz vienu grāmatu un pareizināja ar to grāmatu skaitu, uz kurām attiecas konkrētā darbība, bet arī ņēma vērā reālo
         apgrozījumu.

      111    Jānorāda, ka, kaut arī Komisija ir aprēķinājusi ar nelielajiem pasūtījumiem saistītās darbības apgrozījumu atbilstoši metodei,
         ko tā izmantoja, lai aprēķinātu ar šo darbību saistīto grāmatu pirkšanas izmaksas, iegūtais apgrozījums bija daudz lielāks
         nekā tas, kurš aprēķināts Apstrīdētajā lēmumā, kas varēja ietekmēt to, ka apstrīdētais atbalsta tika atzīts par pārmērīgu
         vai netika atzīts par tādu salīdzinājumā ar mērķi, kas saistīts ar kultūru, uz kuru attiecas EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā
         paredzētā atkāpe, ko Komisija ir identificējusi Apstrīdētajā lēmumā. No Apstrīdētā lēmuma, it īpaši no tā 3.a, 3.b un 3.c tabulas,
         kā arī 4. tabulas, izriet, ka reālā vidējā to grāmatu cena, kas tika pārdotas, izpildot nelielos pasūtījumus, ir daudz zemāka
         nekā reālā vidējā CELF pārdoto grāmatu cena.

      112    Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka Apstrīdētā lēmuma analīze jāturpina, abstrahējoties no iepriekšējā apsvēruma.

      113    No Apstrīdētā lēmuma IV pielikuma arī izriet, ka dažās izmaksu kategorijās atbilstoši 110. punktā aprakstītajai metodei aprēķināto
         skaitli Komisija ir reizinājusi ar konkrētu koeficientu, lai noteiktu galīgās uz nelielajiem pasūtījumiem attiecinātās izmaksas.
         Tādējādi izmaksas, kas apkopotas sadaļā “Pieņemšana (grāmatu). Gabaldarba atalgojums” un “Tirdzniecības nodaļa. Gabaldarba
         atalgojums”, tika aprēķinātas, ņemot vērā vidējās izmaksas uz grāmatu katrā šajā sadaļā. Šīs vidējās izmaksas uz grāmatu tika
         reizinātas ar to grāmatu skaitu, kas bija iekļautas nelielajos pasūtījumos. Pēc tam šis skaitlis vēlreiz tika reizināts ar
         trīs, lai aprēķinātu galīgās izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi attiecīgajā sadaļā.

      114    Komisija uzskata, ka palielinājuma koeficienta “trīs” piemērošana ir pamatota ar papildu grūtībām, ko rada nelielo pasūtījumu
         apstrāde salīdzinājumā ar citām CELF darbībām.

      115    Komisija uzskatīja, ka šīs izmaksas būtu jāpalielina nelielajiem pasūtījumiem, jo neatkarīgi no pasūtījuma summas operatoram,
         kas to apstrādā, attiecībā uz katru pasūtījumu noteikti ir atkārtoti jāveic zināms skaits darbību. Komisija uzskata, ka palielinājuma
         koeficienti ļauj ņemt vērā papildu izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem.

      116    Attiecībā uz sadaļu “Pieņemšana (grāmatu). Gabaldarba atalgojums” Komisija Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā palielinājuma koeficienta
         “trīs” piemērošanu ir pamatojusi ar to, ka lielo izdevēju vai piegādātāju grāmatu pieņemšana ir automatizēta, pateicoties
         EAN kodam, kas ļauj atpazīt grāmatu ar optisko lasītāju. Tā ir uzsvērusi, ka tieši pretēji ļoti bieži mazo izdevēju publicētajām
         grāmatām nav svītru koda, tādēļ atpazīšana ir jāveic manuāli. Turklāt tā ir norādījusi, ka lielie izdevēji apgādā Parīzes
         klientus, palīdzot segt transporta izdevumus, ko ir noteikušas profesionālās apvienības un kas bija 0,75 FRF/kg (0,11 EUR/kg),
         bet kurjeriem maksātā cena ir 6,5 FRF/kg (0,99 EUR/kg) par pakām, kuras izmanto mazo izplatītāju grāmatām. Pēdējā norāde var
         attiekties tikai uz pirkšanas un kurjera transporta izdevumu kategoriju, kurai, kā tas tiks norādīts vēlāk (128. punkts),
         nekāds palielinājuma koeficients nebija jāpiemēro, vismaz daļēji, kā tas izriet no Francijas iestāžu 2003. gada 11. marta
         vēstules Komisijai.

      117    Attiecībā uz izmaksām, kas iekļautas sadaļā “Tirdzniecības nodaļa. Gabaldarba atalgojums”, Komisija Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā
         palielinājuma koeficienta “trīs” piemērošanu ir pamatojusi ar nelielo pasūtījumu grūtāku apstrādi pārdošanas daļā. Komisija
         šo izvēli ir paskaidrojusi, uzsverot, ka, piemēram, gadījumā, kad pastāv grūtības, kas ir saistītas ar pasūtījumu kodēšanu,
         ir nepieciešams veikt papildu darbus. Tāpat arī Komisija ir norādījusi, ka pasūtījuma ievadīšana ir saistīta ar iepriekšējiem
         pētījumiem, proti, ISBN, izdevēju katalogiem, dažādu datu bankām, grāmatas pieejamības (vai nepieejamības) pārbaudi, pasūtījuma/izdevēja
         atbilstības apstiprināšanu. Tā šajā sakarā ir paskaidrojusi, ka grūtību gadījumā, kas saistītas ar pasūtījuma kvalitāti, rodas
         papildu izmaksas. Tā piebilda, ka bieži šīs grūtības parādās nelielu pasūtījumu gadījumā, ņemot vērā, ka lielas grāmatnīcas,
         kuru apgrozījums, kas realizēts ar CELF starpniecību, ir ievērojams, parasti izmanto augstražīgas iekārtas, kas tām ļauj racionalizēt vadību un konkrēti veikt pasūtījumus,
         kas satur skaidras identifikācijas norādes. Komisija uzskata, ka, savukārt, mazas grāmatnīcas ne vienmēr izmanto modernus
         starptautiskās tirdzniecības līdzekļus un to pasūtījumi ir grūti atšifrējami, un tie satur tikai daļu informācijas, kas rada
         papildu apstrādes izmaksas.

      118    Attiecībā uz vispārējo izmaksu kategoriju, ieskaitot izdevumus par telefonu un faksu, iekasēšanas izdevumus u.c., Apstrīdētā
         lēmuma IV pielikums neļauj noteikt, vai uz nelielajiem pasūtījumiem attiecinātās izmaksas tika aprēķinātas, pamatojoties uz
         vidējām izmaksām par vienu pārdoto grāmatu, kā tas ir gadījumā ar personāla izdevumiem, pamatojoties uz apgrozījumu, kas realizēts
         no nelielajiem pasūtījumiem, kā tas ir gadījumā ar atsevišķām netiešajām nemainīgajām izmaksām, vai arī pamatojoties uz vidējām
         izmaksām, kuras paredzētas izrakstītajā rēķinā, kā tas ir vispārējo izmaksu gadījumā, kurās ir iekļautas administratīvās piegādes
         izmaksas. No minētā pielikuma skaidri izriet, ka šī darījuma rezultāts neatkarīgi no tā noteikumiem tika reizināts ar koeficientu 2,5.

      119    Komisija Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā iepriekš minētā koeficienta piemērošanu ir pamatojusi ar to, ka ar telefonu saistītās
         izmaksas atšķiras atkarībā no daudziem faktoriem, it īpaši no “klientu atbildēm” un “izdevēju pētījumiem”. Tā ir piebildusi,
         ka šīs izmaksas ir saistītas ar vairākām darbībām, to skaitā grāmatnīcas pasūtījuma pieņemšanu, pasūtījuma kodēšanu, pasūtījuma
         ievadīšanu un grāmatvedības uzskaiti, lai reģistrētu visas ar minētajām darbībām saistītās plūsmas.

      120    Līdz ar to ir jānoskaidro, vai, kā to uzsver prasītāja, – ja pieņem, ka sadales formulas, veicot sadalījumu starp nelielajiem
         pasūtījumiem un pārējām CELF darbībām dažādās CELF segto izmaksu kategorijās, ir pareizas, – minēto palielinājuma koeficientu izvēle ir patvaļīga un vai Komisijai katrā ziņā
         vajadzēja atturēties piemērot šos palielinājuma koeficientus pasūtījumiem, kas veikti ar sakaru līdzekļu palīdzību.

      121    Saskaņā ar Komisijas un prasītājas procesuālajos rakstos un tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem pasūtījums, kas veikts
         ar sakaru līdzekļu palīdzību, ir tāds, kurš saņemts elektroniskā formā, kas atvieglo tā vēlāku apstrādi salīdzinājumā ar pasūtījumu
         papīra formātā, jo pēdējais minētais ir atkārtoti jāapstrādā kādam darbiniekam, lai to pielāgotu administratīvajai sistēmai,
         kas šobrīd ir datorizēta.

      122    Pasūtījumu veikšanas ar sakaru līdzekļu palīdzību nozīme tika uzsvērta apstrīdētā atbalsta pārbaudes procedūras laikā. Tādējādi
         Francijas Republikas 1998. gada 5. marta vēstules Komisijai pielikumā ar nosaukumu “Subsīdijas samērīguma pamatojums” Francijas
         iestādes norādīja, ka sakaru līdzekļu neizmantošana nenoliedzami rada pārmērīgas izmaksas pasūtījumu apstrādē. Līdz ar to
         Francijas iestādes ir norādījušas, ka viens no apstākļiem, kas pamato to, ka nelielo pasūtījumu apstrāde ir saistīta ar pārmērīgām
         izmaksām salīdzinājumā ar citu pasūtījumu apstrādi, ir tas, ka bieži vien tie ir adresēti maziem izdevējiem, ar kuriem nav
         iespējams izmantot automātiskās procedūras ar sakaru līdzekļu palīdzību. Francijas iestādes visbeidzot ir norādījušas, ka
         sakaru līdzekļu izmantošana ļauj atpazīt katru grāmatu ar optisko lasītāju.

      123    Tāpat arī, kā tas ir norādīts (skat. šī sprieduma 114.–119. punktu) Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā un it īpaši komentāru un
         paskaidrojumu 2., 4. un 9. punktā, Komisija palielinājuma koeficientu izmantošanu vairākkārt ir pamatojusi ar to, ka bieži
         vien nelielie pasūtījumi ir jāapstrādā manuāli, jo grāmatu saņemšana nav automatizēta vai ir jāveic iepriekšēji pētījumi,
         kas ir saistīti ar kodu neesamību. Tāpat arī, lai pamatotu koeficienta izmantošanu vispārējām izmaksām – telefons, fakss un
         iekasēšanas izmaksas –, Komisija ir atsaukusies uz to, ka bija nepieciešams veikt papildu darbības to kodificēšanai.

      124    Ir acīmredzami neatbilstoši apgalvot, ka sakaru līdzekļu neizmantošana ir pārmērīgu izmaksu rašanās avots, un tajā pašā laikā
         piemērot identisku palielinājuma koeficientu pasūtījumiem, kas veikti ar sakaru līdzekļu palīdzību, un pasūtījumiem, kas veikti,
         neizmantojot sakaru līdzekļus.

      125    Palielinājuma koeficientu izmaksām, kas radušās, apstrādājot nelielos pasūtījumus, ņemot vērā, ka netiek izmantoti sakaru
         līdzekļi, var piemērot tikai tad, ja sakaru līdzekļu izmantošana noteikti bija mazāk izplatīta nelielo pasūtījumu starpā nekā
         citu pasūtījumu starpā. Šāds pieņēmums izriet no Francijas Republikas 1998. gada 5. marta vēstules Komisijai pielikuma ar
         nosaukumu “Subsīdijas samērīguma pamatojums”. Francijas iestādes informēja Komisiju, ka tikai viena trešdaļa no nelielajiem
         pasūtījumiem bija veikta ar sakaru līdzekļu palīdzību, kurpretim citi CELF pasūtījumi ar sakaru līdzekļu palīdzību bija veikti 58 % gadījumu. Šie skaitļi bija pamats nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksu
         analīzei, ko veica Komisija.

      126    Kā Komisija to ir atzinusi Apstrīdētajā lēmumā (212. apsvērums), Francijas iestādes iepriekš minētajā 1998. gada 5. marta
         vēstulē samainīja ar sakaru līdzekļu veikto pasūtījumu procentuālo daudzumu un bez sakaru līdzekļiem veikto pasūtījumu procentuālo
         daudzumu. Reālais nelielo pasūtījumu skaits bija divas trešdaļas no pasūtījumiem, kas veikti ar sakaru līdzekļu palīdzību,
         un viena trešdaļa no pasūtījumiem, kas veikti bez sakaru līdzekļu palīdzības. Jāsecina, ka 1994. gadā pasūtījumu veikšana
         ar sakaru līdzekļu palīdzību noteikti bija izplatītāka nelielo pasūtījumu apstrādes gadījumā nekā citu CELF darbību gadījumā, kā Francijas iestādes to ir atzinušas un darījušas zināmu Komisijai 2003. gada 11. marta vēstulē.

      127    Komisija tomēr Apstrīdētajā lēmumā (212. apsvērums) uzskatīja, ka Francijas iestāžu kļūdai tās veiktajos aprēķinos nebija
         tādu seku, ka varētu apšaubīt apstrīdētā atbalsta samērīgumu, jo finansiālās sekas, ko radīja ar sakaru līdzekļiem veikto
         pasūtījumu un bez sakaru līdzekļiem veikto pasūtījumu samainīšana, bija niecīga summa EUR 0,24 apmērā par vienu grāmatu. Uz
         šo secinājumu attiecas paskaidrojumi, ko Francijas iestādes sniegušas 2003. gada 11. marta vēstules Komisijai 1. pielikumā.
         Saskaņā ar šiem paskaidrojumiem tikai vienu izmaksu kategoriju, proti, kurjeru izmaksas bija skārusi minētā datu samainīšana,
         jo palielinājuma koeficients nepamatoti tika piemērots izmaksām, kas attiecinātas uz nelielajiem pasūtījumiem.

      128    Kā prasītāja norādīja tiesas sēdē, Komisijas nostāja, pirmkārt, pārņemt kā savējos Francijas iestāžu 1998. gada 5. marta vēstulē
         sniegtos aprēķinus – kas būtībā ir pamatoti ar pieņēmumu, ka ļoti mazais ar sakaru līdzekļiem veikto nelielo pasūtījumu skaits
         lielā mērā bija iemesls to apstrādes pārmērīgajām izmaksām, – un, otrkārt, atzīt un pieņemt kā savējo Francijas iestāžu 2003. gada
         11. marta vēstulē pausto nostāju, saskaņā ar kuru tas, ka divas trešdaļas, nevis viena trešdaļa nelielo pasūtījumu bija veiktas
         ar sakaru līdzekļu palīdzību, tikai nebūtiski ietekmēja apstrīdētā atbalsta samērīgumu, ir acīmredzami neatbilstoša.

      129    Komisijas nostāja ir arī acīmredzami nepareiza. Kā tas skaidri izriet no Apstrīdētā lēmuma IV pielikuma, gan iespējamais mazais
         ar sakaru līdzekļu palīdzību veikto nelielo pasūtījumu skaits, gan to apstrādes grūtības, kas principā lielā mērā tika atrisinātas
         sakaru līdzekļu izmantošanas dēļ, tika izmantoti kā apstākļi, lai pamatotu dažādu palielinājuma koeficientu piemērošanu. Arguments,
         ka nelielo pasūtījumu veikšanas ar sakaru līdzekļu palīdzību procentuālā skaita samainīšanai bija nozīme tikai saistībā ar
         kurjera izdevumiem, ir faktiski nepamatots.

      130    Jāsecina, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, savā sākotnējā ar nelielo pasūtījumu apstrādi saistīto izmaksu
         aprēķinā piemērojot palielinājuma koeficientus, kuri pamatoti ar papildu tehniskām apstrādes grūtībām, ko varēja atrisināt,
         pasūtījumus veicot ar sakaru līdzekļu palīdzību. Tā tas acīmredzami bija gadījumā, kas attiecas uz grāmatu saņemšanas izmaksām,
         tirdzniecības nodaļas gabaldarba izmaksām, telefona un faksa izmaksām un iekasēšanas izmaksām. Ņemot vērā Komisijas atbildes
         uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem, tā tas bija kurjera izmaksu gadījumā.

      131    Lai noskaidrotu, kā šī kļūda ietekmēja Apstrīdētajā lēmumā Komisijas veikto vērtējumu attiecībā uz apstrīdētā atbalsta samērīgumu,
         Pirmās instances tiesa to lūdza iesniegt to izmaksu aprēķinu, kas saistītas ar mazajiem pasūtījumiem palielinājuma koeficientu
         nepiemērošanas gadījumā.

      132    Komisija uz šo jautājumu neatbildēja, norādot konkrētu skaitli. Tomēr no tās atbildes acīmredzami izriet, ka minēto koeficientu
         nepiemērošanas gadījumā izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu samazinājušās vēl par FRF 635 000 (EUR 96 805,13),
         pat neņemot vērā to izmaksu kategorijas, kas nav tās, attiecībā uz kurām tika piemērots koeficients “trīs”.

      133    Tādējādi palielinājuma koeficientu nepiemērošanas gadījumā Komisija nebūtu varējusi, pamatojoties uz skaitļiem, ko tā ir izmantojusi
         Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā, pierādīt, ka CELF saņemtais atbalsts nebija tāds, no kā varēja pārmērīgi kompensēt nelielo pasūtījumu apstrādes radītās izmaksas. Nepiemērojot
         palielinājuma koeficientus, šīs darbības veikšanas rezultāts būtu bijis lielāks par vairāk nekā FRF 600 000.

      134    Katrā ziņā ir jāsecina, ka pat tad, ja Komisija varēja piemērot palielinājuma koeficientu šī sprieduma 130. punktā minētajām
         izmaksu kategorijām, tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, minētos palielinājuma koeficientus piemērojot arī ar sakaru
         līdzekļu palīdzību veiktiem pasūtījumiem, ņemot vērā, ka tos acīmredzami neskar grūtības, kas tika norādītas kā galvenais
         minēto palielinājuma koeficientu pamatojums.

      135    Līdz ar to ir jāsecina, ka katrā ziņā divas trešdaļas no izmaksu palielinājuma, kas tika veikts palielinājuma koeficientu
         piemērošanas rezultātā, ir notikušas acīmredzami kļūdaina novērtējuma dēļ.

      136    Tādējādi prasītājai ir pamats apgalvot, ka Komisija ir pārāk augstu novērtējusi ar nelielo pasūtījumu apstrādi saistītās izmaksas,
         ko CELF faktiski sedza un kas tika atzītas par tādām, kuras tiek konkrēti un samērīgi kompensētas ar apstrīdēto atbalstu.

      137    Saskaņā ar iepriekš izklāstīto trešā pamata otrā daļa, kas ir pamatota ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pārbaudot apstrīdētā
         atbalsta saderību ar kopējo tirgu, ir jāatzīst par pieņemamu.

      138    Līdz ar to, nepastāvot nepieciešamībai izskatīt pārējos prasītājas argumentus un pamatus, Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējais
         teikums ir jāatceļ.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      139    Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums
         nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

      140    Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmo daļu.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Komisijas 2004. gada 20. aprīļa lēmuma par Francijas sniegto palīdzību franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvam (CELF) 1. panta pēdējo teikumu;
      2)      Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Société internationale de diffusion et d’édition SA (SIDE) tiesāšanās izdevumus;
      3)      Francijas Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

               Jaeger

               Tiili

               Tchipev

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 15. aprīlī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     M. Jaeger

         * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 12.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2006/22/EK - Tiesību aktu tuvināšana - Sociālās jomas tiesību akti attiecībā uz darbībām autotransporta jomā - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-298/08.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2009. gada 12. marta spriedums – Komisija/Grieķija
      (lieta C‑298/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2006/22/EK – Tiesību aktu tuvināšana – Sociālās jomas tiesību akti attiecībā uz darbībām autotransporta jomā – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 7. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tiesību aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta
                  Direktīvas 2006/22/EK par minimālajiem nosacījumiem Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 un Nr. 3821/85 īstenošanai saistībā ar
                  sociālās jomas tiesību aktiem attiecībā uz darbībām autotransporta jomā un par Padomes Direktīvas 88/599/EEK atcelšanu (OV
                  L 102, 35. lpp.) prasības, nepieņemšana paredzētajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta
                     Direktīvas 2006/22/EK par minimālajiem nosacījumiem Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 un Nr. 3821/85 īstenošanai saistībā ar
                     sociālās jomas tiesību aktiem attiecībā uz darbībām autotransporta jomā un par Padomes Direktīvas 88/599/EEK atcelšanu prasības,
                     Grieķijas Republika nav izpildījusi Direktīvā 2006/22 paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.