title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 12.janvārī.#Domnica Petersen pret Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Dortmund - Vācija.#Direktīva 2000/78/EK - 2. panta 5. punkts un 6. panta 1. punkts - Diskriminācijas vecuma dēļ aizliegums - Valsts tiesību norma, kas nosaka 68 gadu maksimālā vecuma robežu darbam zobārsta, kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, profesijā - Izvirzītais mērķis - Veselības aizsardzībai nepieciešama pasākuma jēdziens - Konsekvence - Pasākuma atbilstība.#Lieta C-341/08.

text:
      Lieta C‑341/08
      Domnica Petersen
      pret
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe
      (Sozialgericht Dortmund lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2000/78/EK – 2. panta 5. punkts un 6. panta 1. punkts – Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ – Valsts tiesību norma, kurā noteikta 68 gadu maksimālā vecuma robeža tāda zobārsta profesijas veikšanai, kas ir noslēdzis
         līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm – Izvirzītais mērķis – “Veselības aizsardzībai nepieciešama pasākuma” jēdziens – Saskaņotība – Pasākuma piemērotība un atbilstība

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Aizliegums diskriminēt vecuma
            dēļ
      (Padomes Direktīvas 2000/78 2. panta 5. punkts un 6. panta 1. punkts)
      2.        Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Diskriminācija vecuma dēļ – Aizliegums – Valsts tiesu pienākums
      1.        Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 5. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts pasākumu, kāds ir pamata lietā, ar kuru tiek noteikta maksimālā vecuma
         robeža, šajā gadījumā 68 gadi, lai strādātu tāda zobārsta profesijā, kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm,
         ja šī pasākuma vienīgais mērķis ir aizsargāt pacientu veselību pret šo zobārstu darba kvalitātes samazināšanos pēc minētā
         vecuma sasniegšanas, ņemot vērā, ka tāda pati vecuma robeža netiek piemērota zobārstiem, kas nav noslēguši līgumus ar sociālās
         apdrošināšanas iestādēm.

      Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz tādu pasākumu, ja tā mērķis ir nodarbinātības
         iespēju sadale starp paaudzēm tādu zobārstu profesijā, kas ir noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, gadījumā,
         ja, ņemot vērā situāciju attiecīgajā nodarbinātības tirgū, šis pasākums ir atbilstošs un vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.

      Valsts tiesai ir jānosaka tāda pasākuma mērķis, ar kuru tiek noteikta minētā vecuma robeža, noskaidrojot šī pasākuma saglabāšanas
         iemeslu.

      (sal. ar 78. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Gadījumos, kad tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek noteikta maksimālā vecuma robeža, kas piemērojama ārstiem,
         kuri noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, ņemot vērā tā mērķi, ir pretrunā Direktīvai 2000/78, ar ko nosaka
         kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, valsts tiesai, kas izskata lietu starp privātpersonu
         un administratīvo iestādi, ir jāatstāj šis tiesiskais regulējums nepiemērots, pat ja tas ir pastāvējis pirms šīs direktīvas
         spēkā stāšanās un valsts tiesību aktos nav paredzēta minētā regulējuma atcelšana.

      (sal. ar 81. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 12. janvārī (*)

      Direktīva 2000/78/EK – 2. panta 5. punkts un 6. panta 1. punkts – Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ – Valsts tiesību norma, kurā noteikta 68 gadu maksimālā vecuma robeža tāda zobārsta profesijas veikšanai, kas ir noslēdzis
         līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm – Izvirzītais mērķis – “Veselības aizsardzībai nepieciešama pasākuma” jēdziens – Saskaņotība – Pasākuma piemērotība un atbilstība

      Lieta C‑341/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Sozialgericht Dortmund (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 25. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 24. jūlijā, tiesvedībā

      Domnica Petersen
      pret
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe,

      piedaloties
      AOK Westfalen‑Lippe,

      BKK‑Landesverband Nordrhein‑Westfalen,

      Vereinigte IKK,

      Deutsche Rentenversicherung Knappschaft‑Bahn‑See – Dezernat 0.63,

      Landwirtschaftliche Krankenkasse NRW,

      Verband der Angestellten‑Krankenkassen eV,

      AEV – Arbeiter‑Ersatzkassen‑Verband eV,

      Kassenzahnärtzliche Vereinigung Westfalen‑Lippe.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs, kas pilda priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātas priekšsēdētāji E. Levits, P. Linda [P. Lindh] (referente), tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], P. Kūris [P. Kūris], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 7. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Petersenas [Petersen] vārdā – H. J. Brinks [H.‑J. Brink], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un N. Grafs Victums [N. Graf Vitzthum], pārstāvji,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz P. Makgerijs [P. McGarry], BL,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz M. Ruso [M. Russo], avvocato dello Stato,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Kreišics [V. Kreuschitz], J. Enegrāns [J. Enegren] un B. Konte [B. Conte], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 3. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu
         vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV L 303, 16. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”), 6. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp D. Petersenu un Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe (Vestfālenes‑Lipes apgabala Zobārstu apelācijas padome) attiecībā uz to, ka šī Apelācijas padome atteicās atļaut attiecīgajai
         personai strādāt zobārsta, kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, profesijā pēc 68 gadu vecuma sasniegšanas.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīva tika pieņemta uz EKL 13. panta pamata. Šīs direktīvas preambulas devītajā, vienpadsmitajā un divdesmit piektajā
         apsvērumā ir noteikts:

      “(9)      Nodarbinātība un profesija ir galvenie elementi, kas garantē vienlīdzīgas iespējas visiem un būtiski veicina pilsoņu līdzdalību
         ekonomiskajā, kultūras un sociālajā dzīvē un viņu potenciāla izmantošanu.

      [..]
      (11)      Diskriminācija reliģijas vai uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ var apdraudēt EK līguma mērķu sasniegšanu,
         jo īpaši augsta līmeņa nodarbinātības un sociālās aizsardzības sasniegšanu, dzīves līmeņa un dzīves kvalitātes paaugstināšanu,
         ekonomisko un sociālo kohēziju un solidaritāti, un personu brīvu pārvietošanos.

      [..]
      (25)      Vecuma diskriminācijas aizliegums ir nozīmīgs solis, lai sasniegtu nodarbinātības pamatnostādnēs izvirzītos mērķus un veicinātu
         darbaspēka dažādību. Tomēr zināmos apstākļos atšķirīgu attieksmi saistībā ar vecumu var attaisnot, tādēļ ir vajadzīgi īpaši
         noteikumi, kas var mainīties atkarībā no situācijas dalībvalstīs. Tādēļ ir svarīgi nošķirt atšķirīgo attieksmi, kas ir attaisnota,
         konkrēti, ar likumīgu nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un diskrimināciju, kura jāaizliedz.”

      4        Saskaņā ar Direktīvas 1. pantu, “lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā
         uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai
         seksuālās orientācijas dēļ”.

      5        Direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “1.      Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir
         jebkurš 1. pantā minēts iemesls.

      2.      Šā panta 1. punktā:
      a)      uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos
         sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā [1. pantā] minēta iemesla dēļ;

      [..]
      5.      Šī direktīva neierobežo attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktos pasākumus, kuri demokrātiskā sabiedrībā vajadzīgi sabiedrības
         drošībai, sabiedriskās kārtības uzturēšanai un kriminālnoziegumu novēršanai, veselības aizsardzībai un citu personu tiesību
         un brīvību aizsardzībai.”

      6        Direktīvas 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā ir precizēts:

      “1.      Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs,
         attiecībā uz:

      a)      nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem,
         lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, ietverot paaugstināšanu amatā;

      [..]
      c)      nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu.”
      7        Direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme [atšķirīga attieksme], kuras pamatā ir vecums,
         neveido diskrimināciju, ja attiecīgās valsts tiesību kontekstā tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota ar likumīgu [leģitīmu]
         mērķi, tostarp likumīgu [leģitīmu] nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un ja šā mērķa
         sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi.

      Šāda dažāda attieksme [atšķirīga attieksme] cita starpā var ietvert:
      a)      to, ka nosaka īpašus nosacījumus darba un profesionālās izglītības iespējām, nodarbinātības un profesijas nosacījumus, tostarp
         atlaišanas un atalgošanas nosacījumus jauniešiem, vecākiem strādniekiem un personām, kuru apgādībā ir citas personas, lai
         veicinātu viņu profesionālo integrāciju vai nodrošinātu aizsardzību;

      b)      to, ka nosaka minimālos nosacījumus attiecībā uz vecumu, profesionālo pieredzi vai darba stāžu, lai iegūtu darbu vai konkrētas
         ar to saistītas priekšrocības;

      c)      to, ka nosaka maksimālo vecumu pieņemšanai darbā, pamatojoties uz izglītības prasībām attiecīgajam amatam vai uz vajadzību
         pēc saprātīga darba laikposma pirms pensijas.”

      8        Saskaņā ar Direktīvas 18. panta pirmo daļu tās transponēšana dalībvalstu tiesību sistēmās ir jāveic vēlākais līdz 2003. gada
         2. decembrim. Taču saskaņā ar šī panta otro daļu:

      “Lai ņemtu vērā konkrētos nosacījumus, dalībvalsts vajadzības gadījumā no 2003. gada 2. decembra var saņemt 3 gadu papildu
         laiku, proti, kopā 6 gadus, lai ieviestu šīs direktīvas noteikumus par diskrimināciju vecuma un darba nespējas dēļ. Tādā gadījumā
         dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju. [..]”

      9        Vācijas Federatīvā Republika izmantoja šo iespēju, kā rezultātā šai dalībvalstij bija jātransponē Direktīvas noteikumi par
         diskrimināciju vecuma un darba nespējas dēļ vēlākais līdz 2006. gada 2. decembrim.

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Direktīva tika transponēta ar 2006. gada 14. augusta Vispārējo likumu par vienlīdzīgu attieksmi (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. 2006 I, 1897. lpp.; turpmāk tekstā – “AGG”). Ar šo likumu netika ne atcelta, ne grozīta tālāk minētā vecuma robeža zobārstiem, kas ir noslēguši līgumu ar sociālās
         apdrošināšanas iestādēm.

      11      Ar 1992. gada 21. decembra Obligātās veselības apdrošināšanas nodrošināšanas un sistēmas uzlabošanas likumu (Gesetz zur Sicherung und Strukturverbesserung der gesetzlichen Krankenversicherung, BGBl. 1992 I, 2266. lpp.; turpmāk tekstā – “GSG 1993”) tika ieviesta maksimālā vecuma robeža, kas piemērojama ārstiem, kuri noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm,
         un kas kopš 2003. gada 14. novembra ir iekļauta Sociālā nodrošinājuma kodeksa (Sozialgesetzbuch, BGBl. 2003 I, 2190. lpp.; turpmāk tekstā – “SGB V”) V grāmatas 95. panta 7. punkta trešajā teikumā.

      12      Minētā 95. panta 7. punkta trešajā teikumā ir paredzēts, ka, sākot no 1999. gada 1. janvāra, atļauja strādāt par ārstu, kurš
         noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, beidzas tā ceturkšņa beigās, kurā ārsts, kas ir noslēdzis līgumu ar
         sociālās apdrošināšanas iestādēm, sasniedz pilnu 68 gadu vecumu.

      13      Saskaņā ar SGB V 72. panta 1. punkta otro teikumu šī tiesību norma pēc analoģijas ir piemērojama arī zobārstiem, kuri ir noslēguši līgumu
         ar sociālās apdrošināšanas iestādēm.

      14      Iesniedzējtiesa norāda, ka šī vecuma robeža tika noteikta SGB V 102. pantā, ar kuru tika ieviests ārstu (zobārstu) apstiprināšanas mehānisms atkarībā no reģionu vajadzībām, un arī tā bija
         piemērojama sākot no 1999. gada 1. janvāra.

      15      GSG 1993 pamatojums ir formulēts šādi:

      “Ārstu, kas ir slēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, skaita pieaugums ir viens no galvenajiem cēloņiem tam,
         ka obligātajā veselības apdrošināšanā ir pārāk liels izdevumu pieaugums. Ņemot vērā pastāvīgi pieaugošo ārstu, kas ir slēguši
         līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, skaitu, ir radusies vajadzība ārstu, kas ir slēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas
         iestādēm, skaitu ierobežot. Pārāk lielu piedāvājumu nevar samazināt, vienīgi ierobežojot izsniegtās atļaujas un līdz ar to
         uz jaunās ārstu paaudzes rēķina. Šajā nolūkā arī ārstiem, kas ir slēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, ir jānosaka
         obligātā vecuma robeža.”

      16      No iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka šī vecuma robeža ir piemērojama, ievērojot četrus šādus izņēmumus, no kuriem
         pirmie trīs ir iekļauti attiecīgajā tiesību aktā un pēdējais izriet no turpmākā:

      –        attiecīgā persona brīdī, kad tā sasniedza pilnu 68 gadu vecumu, par ārstu (zobārstu), kas noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas
         iestādēm, ir nostrādājusi mazāk nekā 20 gadus un atļauja veikt šo darbu tai bija jau pirms 1993. gada 1. janvāra; šādos gadījumos
         atļauja tiek pagarināta ilgākais līdz šā 20 gadu termiņa beigām;

      –        noteiktos iecirkņos reģionā, attiecībā uz kuru izdod atļaujas, pietrūkst vai drīz var pietrūkt ārstu (zobārstu), kas noslēguši
         līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm;

      –        ārsts (zobārsts), kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, ir slims, atrodas atvaļinājumā vai piedalās
         izglītības pasākumos,

      –        tā kā tiesiskais regulējums attiecas tikai uz tiem ārstiem (zobārstiem), kas savu darbību veic obligātās veselības apdrošināšanas
         sistēmas ietvaros, tad ārsti un zobārsti, kas darbojas ārpus šīs sistēmas, var strādāt savā profesijā bez vecuma ierobežojuma.

      17      Ar 2006. gada 22. decembra Likumu par ārstu, kuri noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, darbību regulējošo
         tiesību normu un citu likumu grozījumiem (Gesetz zur Änderung des Vertragsarztrechts und anderer Gesetze – Vertragsarztänderungsgesetz, BGBl. 2006, 3439. lpp.) likumdevējs no 2007. gada 1. janvāra atcēla SGB V 102. pantu, kas paredzēja ārstu (zobārstu) kvotas atkarībā no reģionu vajadzībām, taču saglabāja vecuma robežu, par kuru
         ir runa pamata lietā.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      18      D. Petersena, kas dzimusi 1939. gada 24. aprīlī, sasniedza 68 gadu vecumu 2007. gadā. Kopš 1974. gada 1. aprīļa viņai tika
         atļauts veikt zobārsta pakalpojumus, par kuru sniegšanu ir noslēgts līgums ar sociālās apdrošināšanas iestādēm.

      19      Ar 2007. gada 25. aprīļa lēmumu Zulassungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe (Vestfālenes‑Lipes apgabala Zobārstu darba atļauju izsniegšanas komisija) konstatēja, ka D. Petersenas atļaujas sniegt zobārsta
         pakalpojumus, par kuru sniegšanu ir noslēgts līgums ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, termiņš beidzas 2007. gada 30. jūnijā.

      20      D. Petersena par šo lēmumu iesniedza sūdzību, tostarp norādot, ka tas ir pretrunā Direktīvai un AGG.

      21      Tā kā viņas sūdzība ar Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe lēmumu tika noraidīta, D. Petersena iesniedza prasību par šo lēmumu Sozialgericht Dortmund [Dortmundes Sociālo lietu tiesā].

      22      Šī tiesa norāda, ka, ievērojot valsts tiesības, D. Petersenas sūdzība tika noraidīta likumīgi. Šajā sakarā tā min Bundessozialgericht [Federālās Sociālo lietu tiesas] un Bundesverfassungsgericht [Federālās Konstitucionālās tiesas] veiktās analīzes, saskaņā ar kurām vecuma robeža pamata lietā bija pamatota, tomēr šo
         tiesu pamatojumi bija atšķirīgi. Bundessozialgericht uzskatīja, ka šī vecuma robeža ļāva nodrošināt slodžu sadali starp paaudzēm un ka tā bija vajadzīga, lai saglabātu nodarbinātības
         iespējas jauniem zobārstiem, kuri noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka
         šis pamatojums vairs nebūtu spēkā, ja tiktu atceltas ārstu, kuri noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, kvotas
         un ja samazinātos veselības aprūpes pakalpojumu pārmērīgi lielais piedāvājums.

      23      Turpretim iesniedzējtiesa atbalsta mērķi, kuru izvirzīja Bundesverfassungsgericht 2007. gada 7. augusta spriedumā. Saskaņā ar šo spriedumu minētais vecuma ierobežojums bija pamatots ar nepieciešamību aizsargāt
         obligātajai veselības apdrošināšanas sistēmai piederošos pacientus pret risku, ko rada gados vecāki zobārsti, kuri ir noslēguši
         līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, sakarā ar to, ka to sniegums vairs nav optimāls. Bundesverfassungsgericht izmantoja analīzi, ko tā bija izstrādājusi iepriekš 1998. gada spriedumā, un atzina, ka likumdevējam, ņemot vērā tā rīcības
         brīvību, nebija jāparedz individuāla pārbaude, kas ļautu pārliecināties par katra ārsta, kurš noslēdzis līgumu ar sociālās
         apdrošināšanas iestādēm un sasniedzis 68 gadu vecumu, fiziskajām un garīgajām darba spējām. Tieši pretēji, likumdevējs varēja
         pieņemt vispārēju tiesisko regulējumu, kura pamatā ir pieredzes rezultātā iegūti dati. Bundesverfassungsgericht arī nosprieda, ka tam, ka apdrošināto personu veselības aizsardzības aspekts nav pieminēts attiecīgā likuma pamatojumā, nav
         nozīmes, un atgādināja, ka, pārbaudot tiesību normas atbilstību konstitūcijai, ir jāņem vērā visi aspekti, pat ja tie nav
         minēti likuma pamatojumā.

      24      Tomēr iesniedzējtiesa nav pārliecināta, ka šāda analīze būtu piemērojama arī attiecībā uz Direktīvu. Tā uzskata, ka vecuma
         ierobežojums pamata lietā nav pasākums Direktīvas 2. panta 5. punkta izpratnē, jo veselības aizsardzība, kā uzskatīja arī
         pats likumdevējs, nebija iemesls attiecīgās tiesību normas pieņemšanai. Tāpat šī vecuma robeža nebija uzskatāma arī par īstu
         un izšķirīgu prasību Direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, ņemot vērā noteiktos izņēmumus. Visbeidzot, šī tiesa apšauba
         minētās vecuma robežas atbilstību Direktīvas 6. panta 1. punktam.

      25      Minētā tiesa vēlas zināt, vai apdrošināto personu veselības aizsardzību, ko izvirzīja Bundesverfassungsgericht, var uzskatīt par likumīgu mērķi minētās tiesību normas izpratnē, zinot, ka šis mērķis patiesībā neatbilda likumdevēja nodomam.

      26      Visbeidzot iesniedzējtiesa uzsver, ka vecuma robeža pamata lietā ir ļoti neizdevīga zobārstiem, kuri ir noslēguši līgumu ar
         sociālās apdrošināšanas iestādēm un kuri vēlas savu darbību turpināt arī pēc šīs robežas sasniegšanas, jo 90 % iedzīvotāju
         ir apdrošināti obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, kuras pamatā ir sistēma, kas paredz vienošanos ar sociālās apdrošināšanas
         iestādēm. Tā vēlas zināt, vai būtu iespējams mazāk ierobežojošs pasākums, piemēram, individuālās situācijas izvērtējums katrā
         konkrētā gadījumā.

      27      Šādos apstākļos Sozialgericht Dortmund nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai tiesiskais regulējums par maksimālā vecuma robežas noteikšanu, lai varētu strādāt profesijā (šajā gadījumā par zobārstu,
         kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm), Direktīvas [..] 6. panta izpratnē var būt objektīvs un samērīgs
         leģitīmu interešu aizsardzības pasākums (šajā gadījumā pacientu, kas apdrošināti obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā,
         veselības aizsardzība) un šā mērķa sasniegšanai piemērots un vajadzīgs līdzeklis, ja tas noteikts, pamatojoties tikai uz pieņēmumu,
         kas balstās uz “vispārēju dzīves pieredzi”, ka, sasniedzot noteiktu vecumu, samazinās vispārējās darba spējas, nekādā veidā
         neņemot vērā attiecīgās personas individuālās darba spējas?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai arī tādā gadījumā var pieņemt, ka [likumam] ir leģitīms mērķis Direktīvas
         [..] 6. panta izpratnē (šajā gadījumā pacientu, kas apdrošināti obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, veselības aizsardzība),
         ja valsts likumdevējam, īstenojot savas likumdošanas pilnvaras, šis mērķis vispār nav bijis svarīgs?

      3)      Ja atbilde uz pirmo vai otro jautājumu ir noliedzoša: vai pirms Direktīvas [..] spēkā stāšanās pieņemtu likumu, kurš nav atbilstošs
         šai direktīvai, var nepiemērot, ņemot vērā Eiropas Kopienu tiesību pārākumu, ja valsts tiesību akts, ar kuru transponē direktīvu
         (šajā gadījumā – [AGG], diskriminācijas aizlieguma pārkāpuma gadījumā šādas juridiskas sekas neparedz?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      28      Vācijas valdība rakstveida apsvērumos apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, ņemot vērā paredzamos
         Vācijas tiesību aktu grozījumus, kuru rezultātā tiks atcelts aizliegums strādāt zobārsta, kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās
         apdrošināšanas iestādēm, profesijā pēc 68 gadu vecuma sasniegšanas.

      29      Šajā sakarā pietiek piebilst, kā norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 32. punktā, ka faktam, ka notiks šādas izmaiņas,
         nav nozīmes. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka D. Petersenai tika atņemta atļauja strādāt zobārsta, kas ir
         noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, profesijā un ka, sākot no 2007. gada 30. jūnija, viņai tika liegta iespēja
         strādāt šajā profesijā. No minētā izriet, ka Tiesas atbilde uz uzdotajiem jautājumiem noteiks strīda iznākumu pamata lietā
         un ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Par pirmo un otro jautājumu
      30      Ar savu pirmo un otro jautājumu, kas izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 6. panta 1. punkts
         pieļauj tādu valsts pasākumu, ar kuru tiek noteikta maksimālā vecuma robeža, kas šajā gadījumā ir 68 gadi, darbam zobārsta,
         kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, profesijā, lai aizsargātu pacientu, kas ir apdrošināti obligātās
         veselības apdrošināšanas sistēmā, veselību, pieņemot, ka šo zobārstu darba spējas mazinās pēc šī vecuma sasniegšanas. Tāpat
         tā jautā, vai ir nozīme tam, ka likumdevējs neņēma vērā šo mērķi.

      31      Lai atbildētu uz minētajiem jautājumiem, ir jānoskaidro, vai tiesiskais regulējums pamata lietā ietilpst Direktīvas piemērošanas
         jomā, vai tas paredz atšķirīgu attieksmi atkarībā no vecuma, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai Direktīva nepieļauj
         šādu atšķirīgu attieksmi.

      32      Attiecībā, pirmkārt, uz Direktīvas piemērošanas jomu ir jākonstatē, ka no Direktīvas 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkta
         izriet, ka to piemēro, ievērojot Kopienai piešķirtās pilnvaras, visām personām attiecībā uz nosacījumiem darba, pašnodarbinātības
         un profesijas iegūšanai, kā arī nodarbinātības un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu (skat. 2007. gada
         16. oktobra spriedumu lietā C‑411/05 Palacios de la Villa, Krājums, I‑8531. lpp., 43. punkts, un 2009. gada 5. marta spriedumu lietā C‑388/07 Age Concern England, Krājums, I‑1569. lpp., 24. punkts).

      33      Pasākums pamata lietā nosaka maksimālā vecuma robežu, lai strādātu zobārsta profesijā obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas
         ietvaros. Kā izriet no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas, 90 % pacientu ir apdrošināti šajā sistēmā. No tā izriet, ka
         fakts, ka zobārsts nevar strādāt obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros, var ierobežot pieprasījumu pēc viņa
         sniegtajiem pakalpojumiem. Tādējādi, nosakot vecumu, pēc kura sasniegšanas vairs nav iespējams strādāt par zobārstu, kas ir
         noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, SGB V 95. panta 7. punkta trešais teikums ietekmē nosacījumus darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai Direktīvas 3. panta
         1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, kā arī nodarbinātības un darba nosacījumus tās 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

      34      Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai attiecīgais tiesību akts pamata lietā rada atšķirīgu attieksmi atkarībā no vecuma,
         ciktāl runa ir par nodarbinātību un darbu, ir jākonstatē, ka saskaņā ar Direktīvas 2. panta 1. punktu šajā direktīvā “vienlīdzīgas
         attieksmes princips” nozīmē, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš šīs direktīvas 1. pantā
         minētais iemesls. Tās 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka, piemērojot tās 1. punktu, uzskata, ka tiešā diskriminācija
         notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas sliktāk nekā pret citu personu jebkura Direktīvas 1. pantā
         minētā iemesla dēļ (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Palacios de la Villa, 50. punkts, un lietā Age Concern England, 33. punkts).

      35      Tādas tiesību normas kā SGB V 95. panta 7. punkta trešā teikuma piemērošanas rezultātā attiecībā pret personām, šajā gadījumā zobārstiem, kuri noslēguši
         līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, tiek piemērota sliktāka attieksme nekā pret citām personām, kas strādā šajā pašā
         profesijā, jo pirmās minētās ir pārsniegušas 68 gadu vecumu. Šāda tiesību norma Direktīvas izpratnē rada atšķirīgu attieksmi
         vecuma dēļ.

      36      Treškārt, ir jānoskaidro, vai atšķirīgā attieksme, kas izriet no SGB V 95. panta 7. punkta trešā teikuma piemērošanas, ir vai nav pretrunā Direktīvai.

      37      Šajā sakarā ir jānoskaidro mērķis, kādu ir paredzēts sasniegt ar pasākumu pamata lietā, lai noskaidrotu tos Direktīvas noteikumus,
         saskaņā ar kuriem ir jāveic šī pasākuma pārbaude.

      38      Iesniedzējtiesa ir minējusi vairākus mērķus, proti, pirmkārt, pacientu, kas ir apdrošināti obligātās veselības apdrošināšanas
         sistēmā, veselības aizsardzību, pieņemot, ka zobārstu darba kvalitāte pazeminās pēc noteikta vecuma sasniegšanas, otrkārt,
         nodarbinātības iespēju sadali starp paaudzēm un, treškārt, Vācijas veselības aprūpes sistēmas finanšu līdzsvaru. Tomēr tā
         izvēlējās tikai vienu, proti, pirmo, vienlaikus uzsverot, ka šis mērķis neatbilda likumdevēja nodomam.

      39      Jāteic, ka iesniedzējtiesa neatsaucās uz sagatavošanas procesu, parlamentārajām debatēm vai likuma motīvu daļu, kas ļautu
         izprast iemeslus, kāpēc tika saglabāta tiesību norma, kas nosaka vecuma robežu pamata lietā, savukārt tiesību norma, kas to
         papildināja un kas paredzēja ārstu (zobārstu) kvotas atkarībā no reģionu vajadzībām, tika atcelta.

      40      Kā Tiesa jau ir atzinusi, ja attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā nav precizēts izvirzītais mērķis, ir svarīgi, ka citi
         attiecīgā pasākuma elementi, ņemot vērā tā vispārējo kontekstu, ļauj noteikt pasākuma mērķi, lai varētu īstenot tiesas kontroli
         pār tā tiesiskumu, kā arī šī mērķa īstenošanai izmantoto līdzekļu atbilstību un nepieciešamību (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā Palacios de la Villa, 57. punkts, un lietā Age Concern England, 45. punkts).

      41      Šajā sakarā Vācijas valdība savos apsvērumos, kurus tā iesniedza Tiesai tiesas sēdē, norādīja, ka likumdevējs vēlējās saglabāt
         pamata lietā minēto vecuma robežu uz noteiktu novērošanas laiku, lai pārbaudītu, ka problēmas saistībā ar veselības aprūpes
         pakalpojumu pārmērīgi lielo piedāvājumu no zobārstu, kas ir noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, puses patiešām
         vairs neeksistē, lai gan kvotas ir atceltas. Gaidot šīs pārbaudes rezultātus, likumdevējs uzskatīja, ka piesardzības labad
         būtu jāsaglabā pasākumi, kas paredz samazināt zobārstu, kuri ir noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, skaitu
         un līdz ar to arī izmaksas saistībā ar veselības aprūpi, nosakot, ka praktizējošie ārsti, kas ir sasnieguši 68 gadu vecumu,
         vairs nevar veikt savu darbu obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas ietvaros. Līdz ar to, saglabājot minēto vecuma robežu,
         pēc šīs valdības domām, tiktu turpināta GSG 1993 sākotnējā mērķa īstenošana, proti, galvenokārt kontrolēt ar sabiedrības veselības aprūpi saistītos izdevumus.

      42      Strīdā pamata lietā galu galā tieši valsts tiesai, kuras ekskluzīvā jurisdikcijā ir tajā ierosinātās lietas faktu vērtējums
         un piemērojamo valsts tiesību aktu interpretācija, ir jānoskaidro iemesls, kāpēc būtu jāsaglabā attiecīgais pasākums un līdz
         ar to jāidentificē tā mērķis.

      43      Lai valsts tiesai sniegtu lietderīgu atbildi, kas ļautu tai izskatīt pamata lietu, ir jānoskaidro, ņemot vērā katru no trīs
         izvirzītajiem mērķiem, vai Direktīva aizliedz atšķirīgu attieksmi vecuma dēļ, kāda ir pamata lietā.

       Par pirmo un trešo izvirzīto mērķi
      44      Pirmais un trešais mērķis ir jāizvērtē kopā. Pirmais, skatot to no ārstu un zobārstu kompetences aspekta, attiecas tieši uz
         pacientu veselības jomu. Arī trešais, lai gan tas attiecas uz obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas finanšu līdzsvaru,
         skar tieši šo jomu, taču skatot to no atšķirīga aspekta.

      45      No judikatūras izriet, ka sabiedrības veselības aizsardzības mērķis ietver ne tikai mērķi saglabāt kvalitatīvus medicīniskos
         pakalpojumus, bet arī mērķi novērst sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvara būtiska apdraudējuma risku, ciktāl tie
         abi sekmē sabiedrības veselības aizsardzības nodrošināšanu augstākā līmenī (šajā ziņā skat. 2006. gada 16. maija spriedumu
         lietā C‑372/04 Watts, Krājums, I‑4325. lpp., 103. un 104. punkts, kā arī 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C‑169/07 Hartlauer, Krājums, I‑1721. lpp., 46. un 47. punkts).

      46      Kā norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 53. punktā, ir jāuzskata, ka gadījumā, ja SGB V 95. panta 7. punkta trešajā teikumā noteiktā 68 gadu vecuma robeža ir instruments, kas pieder zobārstniecības pakalpojumu
         piedāvājuma plānošanas politikai, kuras mērķis ir nodrošināt obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas veselības aprūpes
         izmaksu pieauguma kontroli, tad šīs vecuma robežas mērķis ir sabiedrības veselības aizsardzība no obligātās veselības apdrošināšanas
         sistēmas finanšu līdzsvara saglabāšanas aspekta.

      47      Attiecībā uz atbilstošajām Direktīvas normām iesniedzējtiesa uzskata, ka pasākuma pamata lietā atbilstības Direktīvai pārbaude
         ir jāveic saskaņā ar tās 6. panta 1. punktu.

      48       Tomēr jāatgādina, ka fakts, ka valsts tiesa, formāli raugoties, prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties uz noteiktām
         Kopienu tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt
         noderīgi, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa, formulējot savus jautājumus, ir vai nav uz tiem atsaukusies.
         Šajā sakarā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu
         pamatojuma ir tiesības izdalīt tos Kopienu tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu
         (skat. 2009. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑115/08 ČEZ, Krājums, I‑0000. lpp., 81. punkts).

      49      Šajā sakarā ir jāteic, ka Direktīvas 2. panta 5. punktā ir skaidri minēta veselības aizsardzība. Saskaņā ar šo tiesību normu
         šī direktīva neierobežo valsts tiesību aktos noteiktos pasākumus, kuri demokrātiskā sabiedrībā vajadzīgi arī veselības aizsardzībai.

      50      Tāpēc pirmais un trešais mērķis ir jāizvērtē, ņemot vērā šo 2. panta 5. punktu.

      51      Attiecībā uz pasākumu, kas pieņemts veselības aizsardzības jomā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru un EKL 152. panta
         5. punktu dalībvalstis saglabā tiesības organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmu un it īpaši pieņemt noteikumus par ārstniecības
         pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un sniegšanu. Protams, dalībvalstīm šīs tiesības ir jāīsteno, ievērojot Kopienu
         tiesības, bet, novērtējot, vai šis pienākums ir ievērots, ir jāņem vērā fakts, ka dalībvalsts pati var izlemt, kādā apmērā
         tā vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību un veidu, kādā tas ir sasniedzams. Tā kā šis aizsardzības apmērs dažādās
         dalībvalstīs var būt atšķirīgs, dalībvalstīm ir jāpiešķir rīcības brīvība (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hartlauer, 29. un 30. punkts, kā arī 2009. gada 19. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑171/07 un C‑172/07 Apothekerkammer des Saarlandes u.c., Krājums, I‑4171. lpp., 18. un 19. punkts).

      52      Ņemot vērā minēto rīcības brīvību, ir jāatzīst, ka saskaņā ar Direktīvas 2. panta 5. punktu dalībvalsts var uzskatīt par nepieciešamu
         noteikt vecuma robežu darbam tādā ārsta profesijā kā, piemēram, zobārsts, lai aizsargātu pacientu veselību. Šo apsvērumu piemēro
         gan tad, kad veselības aizsardzība ir kā mērķis vai nu no zobārstu kompetences aspekta, vai no valsts veselības aprūpes sistēmas
         finanšu līdzsvara aspekta. Attiecībā uz pēdējo nevar izslēgt, ka sakarā ar zobārstu, kuri ir noslēguši līgumus ar sociālās
         apdrošināšanas iestādēm, skaita palielināšanos var rasties pārmērīgi liels veselības aprūpes pakalpojumu piedāvājums, kas
         savukārt nozīmētu pārāk lielas izmaksas valstij, un ka visvecāko zobārstu aiziešana no darba ļautu samazināt šīs izmaksas
         un izvairīties no būtiska apdraudējuma riska attiecībā uz sociālā nodrošinājuma sistēmas stabilitāti. Attiecībā uz 68 gadu
         vecuma robežas noteikšanu ir jāteic, ka šo vecumu var uzskatīt par pietiekami lielu, lai to izmantotu kā robežpunktu atļaujas
         strādāt par zobārstu, kas ir noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, piešķiršanai.

      53      Tāpat, lai novērtētu pasākuma nepieciešamību attiecībā uz izvirzīto mērķi, ir jāpārbauda arī, vai izņēmumi attiecībā uz vecuma
         ierobežojumu pamata lietā neapdraud attiecīgā tiesību akta konsekvenci, virzot uz šim mērķim pretēju rezultātu. Jāatgādina,
         ka valsts tiesiskais regulējums var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst vēlmei to
         sasniegt saskanīgā un sistemātiskā veidā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hartlauer, 55. punkts).

      54      Kā izriet no šī sprieduma 16. punkta, tiesību normai pamata lietā ir četri izņēmumi. Otrais un trešais izņēmums attiecas uz
         zobārstu, kas noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, trūkumu sakarā vai nu ar praktizējošo ārstu trūkumu noteiktos
         reģionos, vai nu šo ārstu slimības, atrašanās atvaļinājumā vai piedalīšanās izglītības pasākumos dēļ. Šādos gadījumos pacientus,
         kas ir apdrošināti obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, var ārstēt zobārsti, kas ir pārsnieguši 68 gadu vecumu.

      55      Ir skaidrs, ka šie izņēmumi nekavē ar veselības aizsardzību saistītā mērķa sasniegšanu. Tieši pretēji, to mērķis ir nodrošināt,
         ka attiecīgie pacienti tomēr tiek izārstēti. Turklāt, būdami izstrādāti situācijām, kad nav pietiekams zobārstniecības pakalpojumu
         piedāvājums, tie pēc savas būtības nekādi nevar izraisīt minēto pakalpojumu pārmērīgi lielu piedāvājumu, kas varētu apdraudēt
         valsts veselības aprūpes sistēmas finanšu līdzsvaru.

      56      Pirmais izņēmums attiecas uz zobārstiem, kuri ir noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm un kuriem piešķirta
         darba atļauja, sākot no 1993. gada 1. janvāra, bet kuri, sasniedzot 68 gadu vecumu, nav nostrādājuši 20 gadus obligātās veselības
         apdrošināšanas sistēmā. No Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka šī izņēmuma mērķis ir novērst nelabvēlīgāku attieksmi
         par zobārstiem, kuri attiecīgo tiesību aktu pamata lietā spēkā stāšanās brīdī un esot jau lielā vecumā nav nostrādājuši pietiekami
         ilgu laiku, lai būtu tiesīgi saņemt vecuma pensiju. Šis izņēmums it īpaši attiecas uz zobārstiem, kuri ir noslēguši līgumus
         ar sociālās apdrošināšanas iestādēm un ir no agrākās Vācijas Demokrātiskās Republikas. Saskaņā ar Vācijas valdības teikto,
         kurai šajā sakarā neviens neiebilda, zobārsti, uz kuriem attiecas minētais izņēmums, tomēr pārstāv tikai vienu konkrētu grupu,
         turklāt šis izņēmums ir spēkā tikai noteiktu laiku, jo tas zaudē spēku vēlākais pēc 20 gadiem.

      57      Ņemot vērā šos faktorus, kuri samazina šī pirmā izņēmuma piemērošanas jomu, ir jāuzskata, ka tas neapdraud tiesiskā regulējuma
         pamata lietā konsekvenci, ņemot vērā ar pacientu, kas ir apdrošināti obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, veselības
         aizsardzību saistīto mērķi, skatot to vai nu no zobārstu, kuri ir noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, kompetences
         aspekta, vai nu obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas finanšu līdzsvara aspekta.

      58      Ceturtais izņēmums pats par sevi tiesību aktā neparādās, bet izriet no tā piemērošanas jomas. SGB V 95. panta 7. punkta trešais teikums attiecas tikai uz tiem zobārstiem, kas veic savu darbību obligātās veselības apdrošināšanas
         sistēmas ietvaros. Tādējādi ārpus šīs sistēmas zobārsti var strādāt savā profesijā bez vecuma ierobežojuma, un līdz ar to
         pacienti var saņemt zobārstniecības pakalpojumus no zobārstiem, kas ir vecāki par 68 gadiem.

      59      Protams, Tiesa ir pieļāvusi arī dažus izņēmumus normām, kas pieņemtas veselības aizsardzības vārdā, taču tie ir ierobežoti
         laikā un arī piemērošanas jomā (skat. 2009. gada 19. maija spriedumu lietā C‑531/06 Komisija/Itālija, Krājums, I‑4103. lpp.,
         73. punkts).

      60      Turklāt, lai novērtētu šī ceturtā izņēmuma ietekmi uz tiesību akta pamata lietā konsekvenci saskaņā ar Direktīvas 2. panta
         5. punktu, ir jāņem vērā šīs tiesību normas būtība un formulējums. Tā kā runa ir par atkāpi no diskriminācijas aizlieguma
         principa, šī tiesību norma ir jāinterpretē šauri. Arī 2. panta 5. punktā izmantotais formulējums liecina par šādu pieeju.

      61      Tiesību akts, kas pieļauj tik plašu izņēmumu kā izņēmums attiecībā uz zobārstiem, kas strādā ārpus obligātās veselības apdrošināšanas
         sistēmas, nevar tikt uzskatīts par būtisku sabiedrības veselības aizsardzībai. Ja vecuma ierobežojuma pamata lietā mērķis
         ir pacientu veselības aizsardzība, skatot to no attiecīgo praktizējošo ārstu kompetences aspekta, ir jākonstatē, ka, piemērojot
         šo izņēmumu, pacienti netiek aizsargāti. Tādējādi šķiet, ka šis izņēmums ir vērsts pret izvirzīto mērķi. Turklāt tas nav ierobežots
         laikā un, kaut arī nav iesniegti nekādi skaitliski dati, to ir iespējams piemērot visiem zobārstiem, un šķiet, ka tas ietekmēs
         ievērojamu pacientu skaitu.

      62      Tāpēc ir jāuzskata, ka, ja ar tiesību aktu pamata lietā izvirzītais mērķis ir pacientu veselības aizsardzība, skatoties no
         ārstu un zobārstu kompetences aspekta, tad šis tiesību akts rada nekonsekvenci minētā ceturtā izņēmuma eksistences dēļ. Šajā
         gadījumā nav nepieciešams noteikt vecuma robežu zobārstiem, kuri ir noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm,
         lai aizsargātu veselību Direktīvas 2. panta 5. punkta izpratnē.

      63      Turpretim, ja minētā tiesību akta mērķis ir saglabāt sabiedrības veselības aprūpes sistēmas finanšu līdzsvaru, tad šis ceturtais
         izņēmums nekavē izvirzītā mērķa sasniegšanu. Šī sistēma pieder jomai, kuras finansēšanu veic valsts un pēc definīcijas neaptver
         privātās veselības aprūpes sistēmu. Līdz ar to vecuma robežas, kas ir piemērojama tikai tiem zobārstiem, kas noslēguši līgumu
         ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, noteikšana, lai kontrolētu sabiedrības veselības aprūpes jomas izmaksas, ir saderīga
         ar izvirzīto mērķi. Fakts, ka zobārsti, kas strādā ārpus obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas, netiek skarti, līdz
         ar to neapdraud attiecīgā tiesību akta konsekvenci.

      64      Tāpēc, ciktāl tiesību akta, kas paredz šo vecuma robežu, mērķis ir novērst sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvara
         būtiska apdraudējuma risku, lai nodrošinātu augstu sabiedrības veselības aizsardzības līmeni, kas ir jāvērtē valsts tiesai,
         šo tiesību aktu var uzskatīt par saderīgu ar Direktīvas 2. panta 5. punktu.

       Par otru izvirzīto mērķi
      65      No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka Bundessozialgericht uzskatīja, ka vecuma robeža pamata lietā bija pamatota ar otro mērķi, kas ir vērsts uz nodarbinātības iespēju sadali starp
         paaudzēm zobārstu, kas ir noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, profesijā. Uz šo mērķi pakārtoti atsaucās
         arī Vācijas valdība savos mutvārdu apsvērumos.

      66      Minētais mērķis Direktīvas 2. panta 5. punktā nav paredzēts. Taču ir jāpārbauda, vai to var uzskatīt par likumīgu mērķi Direktīvas
         6. panta 1. punkta izpratnē.

      67      Saskaņā ar Direktīvas 6. panta 1. punktu mērķi, kurus var uzskatīt par “likumīgiem” minētās tiesību normas izpratnē, ir tostarp
         nodarbinātības politikas, darba tirgus un profesionālās izglītības likumīgu mērķi.

      68      Šajā sakarā Tiesa jau ir atzinusi, ka nodarbinātības sekmēšana neapšaubāmi ir dalībvalstu sociālās vai nodarbinātības politikas
         likumīgs mērķis un šim atzinumam acīmredzami ir jāattiecas uz valsts darba tirgus politikas instrumentiem, kuru mērķis ir
         uzlabot atsevišķu kategoriju darba ņēmēju iespējas sākt strādāt (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Palacios de la Villa, 65. punkts). Tāpat pasākums, kas tiek veikts, lai atvieglotu pieeju jauniešiem strādāt zobārsta profesijā obligātās apdrošināšanas
         sistēmas ietvaros, var tikt uzskatīts par pasākumu, kas attiecas uz nodarbinātības politiku.

      69      Tāpat saskaņā ar Direktīvas 6. panta 1. punktu ir jāpārbauda, vai pasākumi, kas ieviesti, lai sasniegtu šo mērķi, ir “atbilstīgi
         un vajadzīgi”.

      70      Šajā sakarā, ņemot vērā nodarbinātības situācijas attīstību attiecīgajā nozarē, nešķiet, ka dalībvalsts iestādes nepamatoti
         uzskata, ka vecuma robežas, kuras mērķis ir panākt, lai no darba tirgus aiziet vecākie praktizējošie ārsti, piemērošana varētu
         veicināt jaunāku profesionāļu nodarbināšanu. Attiecībā uz 68 gadu vecuma robežas noteikšanu, kā tika norādīts šī sprieduma
         52. punktā, šis vecums šķiet pietiekami liels, lai to izmantotu kā robežpunktu atļaujas strādāt par zobārstu, kas ir noslēdzis
         līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, piešķiršanai.

      71      Tomēr rodas jautājums, vai vecuma robežas piemērošana ir atbilstoša un vajadzīga, lai sasniegtu izvirzīto mērķi. Jāteic, ka
         gadījumā, ja zobārstu, kas noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, skaits attiecīgajā darba tirgū nav pārmērīgi
         liels salīdzinājumā ar pacientu vajadzībām, jauniem profesionāļiem un it īpaši gados jauniem profesionāļiem iekļūšana tirgū
         parasti ir iespējama neatkarīgi no zobārstu, kas ir pārsnieguši noteiktu vecumu, šajā gadījumā 68 gadus, klātbūtnes. Šādā
         gadījumā vecuma robežas noteikšana nebūtu ne atbilstoša, ne vajadzīga izvirzītā mērķa sasniegšanai.

      72      Vācijas valdība tiesas sēdē norādīja, pret ko neviens neiebilda, ka vecuma robeža pamata lietā nav piemērojama reģionos, kuros
         ir konstatēts zobārstu, kuri noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, trūkums. Tāpat tā apgalvoja, ka veselības
         aizsardzības jomā ir svarīgi, ka valsts var izmantot savu rīcības brīvību, lai veiktu nepieciešamos pasākumus, un ne tikai
         gadījumā, kad tā saskaras ar tādu aktuālu problēmu kā pārāk liels ārstu skaits, bet arī gadījumā, kad pastāv slēpts šādas
         problēmas rašanās risks.

      73      Šajā sakarā, ņemot vērā dalībvalstu rīcības brīvību, kas minēta šī sprieduma 51. punktā, ir jāatzīst, ka tādas situācijas
         gadījumā, kad zobārstu, kuri noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, skaits ir pārāk liels vai kad pastāv slēpts
         šādas problēmas rašanās risks, dalībvalsts var uzskatīt par vajadzīgu noteikt vecuma robežu, kāda ir pamata lietā, lai atvieglotu
         piekļuvi nodarbinātībai jaunākiem zobārstiem.

      74      Tomēr valsts tiesa ir tā, kurai ir jāpārbauda šādas situācijas esamība.

      75      Šādā gadījumā būtu vēl jāpārbauda, vai pasākums pamata lietā ir konsekvents, ņemot vērā četrus izņēmumus, kas minēti šī sprieduma
         16. punktā.

      76      Šajā sakarā pirmie trīs no šiem izņēmumiem, kas ir paredzēti vai nu īpašām situācijām, kad trūkst zobārstu, kas noslēguši
         līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, vai arī ir ierobežoti laikā, nekavē mērķa – kas paredz atvieglot jaunu zobārstu,
         kuri noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, piekļuvi darba tirgum – sasniegšanu. Ceturtais izņēmums attiecas
         uz nozari ārpus obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas un nekādi neietekmē jaunu zobārstu, kas strādā obligātās veselības
         apdrošināšanas sistēmā, piekļuvi minētajam tirgum.

      77      No minētā izriet, ka, ja tāda pasākuma kā pamata lietā mērķis ir nodarbinātības iespēju sadale starp paaudzēm zobārstu, kas
         ir noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, profesijā, no tā izrietošo atšķirīgo attieksmi vecuma dēļ var uzskatīt
         par objektīvi un saprātīgi pamatotu ar šo mērķi un līdzekļus šī mērķa sasniegšanai – par atbilstošiem un vajadzīgiem, ciktāl
         pastāv tādas situācijas, kad zobārstu, kas noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, skaits ir pārāk liels, vai
         pastāv slēpts šādas situācijas rašanās risks.

      78      Līdz ar to uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka:

      –        Direktīvas 2. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts pasākumu, kāds ir pamata lietā, ar kuru
         tiek noteikta maksimālā vecuma robeža, šajā gadījumā 68 gadi, lai strādātu zobārsta, kas noslēdzis līgumu ar sociālās apdrošināšanas
         iestādēm, profesijā, ja šī pasākuma vienīgais mērķis ir aizsargāt pacientu veselību pret šo zobārstu darba kvalitātes samazināšanos
         pēc minētā vecuma sasniegšanas, ņemot vērā, ka šāda pati vecuma robeža netiek piemērota zobārstiem, kas nav noslēguši līgumus
         ar sociālās apdrošināšanas iestādēm;

      –        Direktīvas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz tādu pasākumu, ja tā mērķis ir nodarbinātības iespēju
         sadale starp paaudzēm tādu zobārstu profesijā, kas ir noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, gadījumā, ja,
         ņemot vērā situāciju attiecīgajā nodarbinātības tirgū, šis pasākums ir atbilstošs un vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai;

      –        valsts tiesai ir jānosaka tāda pasākuma mērķis, ar kuru tiek noteikta minētā vecuma robeža, noskaidrojot šī pasākuma saglabāšanas
         iemeslu.

       Par trešo jautājumu
      79      Trešais jautājums attiecas uz sekām, kādas ir jāizsecina no konstatējuma, ka valsts tiesību norma, kas bija spēkā pirms Direktīvas
         pieņemšanas, nav saderīga ar šo direktīvu, ja valsts tiesību akti neparedz tās atcelšanu.

      80      Tiesa ir atzinusi, ka pienākums ievērot Kopienu tiesību pārākumu attiecas uz visām administratīvajām iestādēm (skat. it īpaši
         1989. gada 22. jūnija spriedumu lietā 103/88 Costanzo, Recueil, 1839. lpp., 32. punkts, un 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑224/97 Ciola, Recueil, I‑2517. lpp., 30. punkts). Šis apsvērums ir piemērojams tādām administratīvajām iestādēm kā Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe. Fakts, ka valsts tiesību normas pamata lietā pastāvēja jau pirms Direktīvas spēkā stāšanās, nav būtisks. Tāpat nav nozīmes
         tam, ka šīs tiesību normas neparedzēja valsts tiesai iespēju novērst to piemērošanu gadījumā, ja tās nav saderīgas ar Kopienu
         tiesībām.

      81      Tādēļ uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka gadījumos, kad tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā, ņemot vērā tā mērķi, ir
         pretrunā Direktīvai, valsts tiesai, kas izskata lietu starp privātpersonu un tādu administratīvo iestādi kā Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe, ir jāizlemj par šī tiesiskā regulējuma nepiemērošanu, pat ja tas ir pastāvējis pirms Direktīvas spēkā stāšanās un valsts
         tiesību akti neparedz minētā regulējuma atcelšanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību
            un profesiju, 2. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts pasākumu, kāds ir pamata lietā, ar
            kuru tiek noteikta maksimālā vecuma robeža, šajā gadījumā 68 gadi, lai strādātu zobārsta, kas noslēdzis līgumu ar sociālās
            apdrošināšanas iestādēm, profesijā, ja šī pasākuma vienīgais mērķis ir aizsargāt pacientu veselību pret šo zobārstu darba
            kvalitātes samazināšanos pēc minētā vecuma sasniegšanas, ņemot vērā, ka šāda pati vecuma robeža netiek piemērota zobārstiem,
            kas nav noslēguši līgumus ar sociālās apdrošināšanas iestādēm.
      Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz tādu pasākumu, ja tā mērķis ir nodarbinātības
            iespēju sadale starp paaudzēm tādu zobārstu profesijā, kas ir noslēguši līgumu ar sociālās apdrošināšanas iestādēm, gadījumā,
            ja, ņemot vērā situāciju attiecīgajā nodarbinātības tirgū, šis pasākums ir atbilstošs un vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.
      Valsts tiesai ir jānosaka tāda pasākuma mērķis, ar kuru tiek noteikta minētā vecuma robeža, noskaidrojot šī pasākuma saglabāšanas
            iemeslu;
      2)      gadījumos, kad tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā, ņemot vērā tā mērķi, ir pretrunā Direktīvai 2000/78, valsts tiesai,
            kas izskata lietu starp privātpersonu un tādu administratīvo iestādi kā Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe, ir jāatstāj šis tiesiskais regulējums nepiemērots, pat ja tas ir pastāvējis pirms šīs direktīvas spēkā stāšanās un valsts
            tiesību aktos nav paredzēta minētā regulējuma atcelšana.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 7. jūlijs.#Genentech Inc. pret Hoechst GmbH un Sanofi-Aventis Deutschland GmbH.#Cour d'appel de Paris lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – LESD 101. pants – Neekskluzīvas licences līgums – Patents – Pārkāpuma neesamība – Pienākums samaksāt atlīdzību.#Lieta C-567/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2016. gada 7. jūlijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Konkurence — LESD 101. pants — Neekskluzīvas licences līgums — Patents — Pārkāpuma neesamība — Pienākums samaksāt atlīdzību”
      Lieta C‑567/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko cour d’appel de Paris [Parīzes Apelācijas tiesa] (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 23. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 9. decembrī, tiesvedībā

            Genentech Inc.

      pret

            Hoechst GmbH ,

            Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] (referents) un J. Regans [E. Regan],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs. V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 20. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Genentech Inc. vārdā – E. Kleiman, S. Saleh, C. Ritz, L. De Maria, E. Gaillard, J. Philippe, advokāti, kā arī P. Chrocziel un T. Lübbig, Rechtsanwälte,

               —

                  Hoechst GmbH un Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH vārdā – A. Wachsmann, A. van Hooft, M. Barbier, A. Fisselier un T. Elkins, avocats,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un D. Segoin, kā arī J. Bousin, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – A. Rubio González, pārstāvis,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman un M. de Ree, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Dawes un B. Mongin, kā arī F. Castilla Contreras, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 17. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 101. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts Genentech Inc. tiesvedībā pret Hoechst GmbH un Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH par šķīrējtiesas sprieduma atcelšanu attiecībā uz licences līguma, kas attiecas uz tiesībām, kuras izriet no patenta, izpildi.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               3

               1992. gada 6. augustāBehringwerke AG piešķīra Genentech neekskluzīvu pasaules mēroga licenci (turpmāk tekstā – “licences līgums”) izmantot no cilvēka citomegalovīrusa atvasinātu aktivatoru (turpmāk tekstā – “CMV aktivators”). Šai tehnoloģijai tika piešķirts 1992. gada 22. aprīlī izsniegts un 1999. gada 12. janvārī atcelts Eiropas patents Nr. EP 0173 177 53, kā arī divi, attiecīgi 1998. gada 15. decembrī un 2001. gada 17. aprīlī Amerikas Savienotajās Valstīs izsniegti, patenti US 522 un US 140.

               4

                  Genentech izmantoja CMV aktivatoru, lai sekmētu dezoksiribonukleīnskābes (DNS) sekvences transkripciju, kas nepieciešama, lai ražotu bioloģiskas izcelsmes zāles, kuru aktīvā viela ir rituximab. Šo medikamentu Genentech tirgo Amerikas Savienotajās Valstīs ar tirdzniecības nosaukumu “Rituxan”, bet Eiropas Savienībā – “MabThera”.

               5

               Licences līgumu regulēja Vācijas tiesības.

               6

               No šī līguma 3.1. panta izriet, ka Genentech par tiesībām izmantot CMV aktivatoru apņēmās samaksāt:

                        —

                        vienreizēju maksājumu 20000 vācu marku (DEM) (aptuveni EUR 10225 apmērā) apmērā;

                        —

                        ikgadēju maksājumu DEM 20000 apmērā;

                        —

                        regulāro maksājumu 0,5 % apmērā no licenciāta un tā meitasuzņēmumu un apakšuzņēmumu galaproduktu pārdošanas apjoma.

               7

               Licences līgumā “galaprodukti” ir definēti kā “tirgojamas preces, kas ietver licencētu produktu un kas tiek pārdotas tādā formā, ka tās var izsniegt pacientiem terapeitiskai lietošanai vai izmantot diagnostikas procedūrā, un kas nav nedz paredzētas, nedz tirgotas, lai pirms to lietošanas izstrādātu jaunu formulu vai lai tās apstrādātu, iesaiņotu vai atkārtoti marķētu”. Kas attiecas uz “licencētu produktu” jēdzienu, tad saskaņā ar līgumu tie ir “materiāli (tostarp organismi), kurus ražojot, lietojot vai pārdodot bez šī līguma, tiktu pārkāpta viena vai vairākas vēl spēkā esošas prasības, kas ietilpst ar licencēto patentu saistītajās tiesībās.”

               8

                  Genentech samaksāja vienreizējo maksājumu un ikgadējo maksājumu, bet nekad nesamaksāja regulāro maksājumu Hoechst, kas ir Behringwerke tiesību pārņēmēja.

               9

               2008. gada 30. jūnijāSanofi‑Aventis Deutschland, kas ir Hoechst meitasuzņēmums, vērsās pie Genentech ar jautājumiem par galaproduktiem, kurus Genentech tirgoja, nesamaksājusi regulāro maksājumu.

               10

               2008. gada 27. augustāGenentech paziņoja Sanofi‑Aventis Deutschland, ka tā ir nolēmusi no 2008. gada 28. oktobra izbeigt licences līgumu.

               11

               2008. gada 24. oktobrīHoechst, uzskatot, ka Genentech bija izmantojusi CMV aktivatoru, neveicot regulāro maksājumu, saskaņā ar licences līguma 11. punktā ietverto šķīrējklauzulu vērsās pret šo sabiedrību šķīrējtiesā.

               12

               2008. gada 27. oktobrīSanofi‑Aventis Deutschland vērsās United States District Court for the Eastern District of Texas (Amerikas Savienoto Valstu Teksasas Austrumu rajona Federālā tiesa, ASV) ar sūdzību par licencēto patentu pārkāpumu pret Genentech un Biogen Idec Inc. Pēdējās minētās tajā pašā dienā cēla prasību par šo patentu atzīšanu par spēkā neesošiem United States District Court for the Northern District of California (Amerikas Savienoto Valstu Kalifornijas Ziemeļu rajona Federālā tiesa, ASV). Šīs abas tiesvedības tika apvienotas šajā pēdējā tiesā, kas tās ar 2011. gada 11. marta nolēmumu noraidīja.

               13

               Ar 2012. gada 22. marta spriedumu United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Amerikas Savienoto Valstu Federālā apgabala Apelācijas tiesa, ASV) noraidīja Sanofi‑Aventis Deutschland apelācijas sūdzību par šo nolēmumu.

               14

               Ar 2012. gada 5. septembra trešo daļējo nolēmumu (turpmāk tekstā – “trešais daļējais nolēmums”) lietas dalībnieku izvēlētais vienīgais šķīrējtiesnesis atzina Genentech pienākumu samaksāt Hoechst regulāro maksājumu.

               15

               2012. gada 10. decembrīGenentech cēla cour d’appel de Paris [Parīzes Apelācijas tiesā] (Francija) prasību atcelt trešo daļējo nolēmumu.

               16

               2013. gada 25. februārī vienīgais šķīrējtiesnesis pasludināja galīgo nolēmumu un ceturto daļējo nolēmumu par zaudējumu apmēru un tiesāšanās izdevumiem, piespriežot Genentech samaksāt Hoechst papildus šķīrējtiesas izdevumiem un pārstāvības izdevumiem zaudējumus EUR 108322850 apmērā, kā arī vienkāršos procentus. Šis galīgais nolēmums tika papildināts ar 2013. gada 22. maijaaddendum.

               17

               Ar 2013. gada 3. oktobra rīkojumu cour d’appel de Paris piešķīra eksekvatūru trešajam daļējam nolēmumam un noraidīja Genentech prasības atcelt šo trešo daļējo nolēmumu, kā arī 2013. gada 25. februāra galīgo nolēmumu un tā 2013. gada 22. maijaaddendum.

               18

               Tiesvedībā par trešā daļējā nolēmuma atcelšanu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot jautājumu par licences līguma saderību ar LESD 101. pantu. Tā norāda, ka vienīgais šķīrējtiesnesis uzskatīja, ka līguma derīguma termiņa laikā licenciātam bija pienākums samaksāt līgumā noteiktos maksājumus, pat ja patentu atcelšana notika ar atpakaļejošu spēku. Tā jautā, vai šāds līgums nav pretrunā LESD 101. panta noteikumiem, jo tas uzliek pienākumu licenciātam samaksāt maksājumus, kuriem ir zudis mērķis tāpēc, ka ir atcelti patenti, kas saistīti ar piešķirtajām tiesībām, un tādējādi “tiek mazināta tā konkurētspēja”.

               19

               Šajos apstākļos cour d’appel de Paris nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai LESD 101. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka patentu atcelšanas gadījumā tie nepieļauj tāda licences līguma piemērošanu, kas licenciātam uzliek pienākumu veikt maksājumus tikai par to vien, ka tiek izmantotas ar licencēto patentu saistītās tiesības?”

         Par prejudiciālo jautājumu

         Par pieņemamību

               20

                  Hoechst un Sanofi–Aventis Deutschland (turpmāk tekstā kopā – “Hoechst”), kā arī Francijas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, bet Eiropas Komisija to apstrīd.

               21

               Pirmkārt, Hoechst būtībā apgalvo, ka valsts procesuālās tiesību normas iesniedzējtiesai neļauj uzdot šādu jautājumu, nepārkāpjot tās kompetenci. Hoechst apgalvo, ka līdz ar to tā ir vērsusies Cour de cassation [Kasācijas tiesā] (Francija) ar apelācijas sūdzību par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               22

               Tomēr jāatgādina, pirmkārt, ka atbilstoši LESD 267. pantam uzsāktajā tiesvedībā Tiesas piekritībā nav lemt nedz par valsts normatīvo un administratīvo aktu interpretāciju, nedz par šo aktu atbilstību Savienības tiesībām (spriedums, 2010. gada 11. marts, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, 16. punkts un tajā minētā judikatūra) un, otrkārt, ka Tiesas kompetencē nav pārbaudīt, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemts atbilstoši valsts tiesu iekārtas organizatoriskajiem un procesuālajiem noteikumiem (spriedumi, 1982. gada 14. janvāris, Reina, 65/81, EU:C:1982:6, 8. punkts, kā arī 2006. gada 23. novembris, Asnef‑Equifax un Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, 14. punkts).

               23

               Tiesai ir jāievēro lēmums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, ja šis lēmums nav atcelts saskaņā ar valsts tiesībās iespējami paredzētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem (spriedumi, 1974. gada 12. februāris, Rheinmühlen‑Düsseldorf, 146/73, EU:C:1974:12, 3. punkts, un 2005. gada 1. decembris, Burtscher, C‑213/04, EU:C:2005:731, 32. punkts). Šajā gadījumā no tiesvedībā norādītajiem apstākļiem izriet, ka ar 2015. gada 18. novembra rīkojumu Cour de cassation noraidīja Hoechst apelācijas sūdzību par lēmumu lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu, un tādējādi nevar uzskatīt, ka tas būtu ticis atcelts.

               24

               Otrkārt, Hoechst apgalvo, ka iesniedzējtiesai nevarētu tikt sniegta nekāda lietderīga atbilde. Tā apgalvo, ka saistībā ar prasību par starptautiskas šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanu valsts tiesas nav tiesīgas pārbaudīt veidu, kādā šķīrējtiesnesis ir lēmis par konkurences jautājumiem, galīgajā nolēmumā uzskatīdams, ka nepastāv LESD 101. panta pārkāpums.

               25

               Francijas valdība piebilst, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverti fakti vai tiesību elementi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu. It īpaši iesniedzējtiesa neesot precizējusi attiecīgā tirgus vai attiecīgo tirgu faktiskos darbības apstākļus un struktūru. Iesniedzējtiesa neesot minējusi noteiktus normatīvus instrumentus, kas attiecas uz Savienības konkurences tiesībām un kam ir nozīme lietā, kā arī nekādus datus par Vācijas tiesībām, kuras attiecas uz licences līgumu.

               26

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā noteiktās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, gan to, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu var tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav vajadzīgo ziņu par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, lai varētu sniegt lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedumi, 2001. gada 13. marts, PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 38. un 39. punkts, kā arī 2010. gada 22. jūnijs, Melki un Abdeli, no C‑188/10 līdz C‑189/10, EU:C:2010:363, 27. punkts).

               27

               Šajā lietā, tā kā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai LESD 101. pants pieļauj, ka licences līgums tiek īstenots atbilstoši vienīgā šķīrējtiesneša sniegtajai interpretācijai, nav acīmredzams, ka Tiesai uzdotajam jautājumam par šīs LESD tiesību normas direktīvas interpretāciju nebūtu nozīmes pamatlietas risinājumā. Lēmumā lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu īsi, bet precīzi izklāstīta šī strīda, kura iznākums, pēc tās domām, ir atkarīgs no LESD 101. panta interpretācijas, izcelsme un raksturs. No tā izriet, ka iesniedzējtiesa ir pietiekami definējusi faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas veido tās lūguma interpretēt Savienības tiesības kontekstu, lai Tiesa uz šo lūgumu varētu sniegt lietderīgu atbildi.

               28

               Treškārt, Hoechst un Francijas valdība apgalvo, ka iesniedzējtiesas uzdotais jautājums neatbilst pamatlietas faktiem, jo ASV patenti, kam vienīgajiem ir nozīme pamatlietā, nav tikuši atcelti.

               29

               Šajā ziņā jāatzīst, ka iesniedzējtiesa tiešām ir formulējusi savu jautājumu veidā, kas varētu tikt saprasts kā atsauce uz konkrētu situāciju, kurā licenciātam ir pienākums maksāt atlīdzību par ar patentiem saistīto tiesību izmantošanu, neraugoties uz šo patentu atcelšanu.

               30

               Tomēr, kā ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 36. punktā, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kāds tas ir aprakstīts šī sprieduma 12. un 13. punktā, skaidri izriet, ka iesniedzējtiesa pilnībā apzinās, ka 1998. gada 15. decembrī izsniegtais patents US 522 un 2001. gada 17. aprīlī izsniegtais patents US 140 – par kuriem nav strīda, ka tiem vienīgajiem ir nozīme pamatlietā – nav atcelti. Iesniedzējtiesas piezīmē par patentu atcelšanu ir tikai atkārtotas dažas trešā daļējā nolēmuma 193. un 194. punktā ietvertas norādes, kuru saturs ir acīmredzamā pretrunā gan šī nolēmuma pārējām daļām, īpaši tā 51.–53. punktam, gan Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem.

               31

               No tā izriet, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.

         Par lietas būtību

               32

               Vispirms jānorāda, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Genentech šķīrējtiesas procesā apgalvoja, ka tai nebija pienākuma maksāt regulāro maksājumu, jo saskaņā ar licences līgumu tā samaksa paredzēja, pirmkārt, ka CMV ir jābūt klātesošam rituximab galaproduktā un, otrkārt, ka, nepastāvot šim līgumam, ar šī aktivatora izmantošanu tiktu pārkāptas ar licencētajiem patentiem saistītās tiesības. Tomēr vienīgas šķīrējtiesnesis noraidīja šos argumentus, uzskatīdams tos par balstītiem uz gramatisku licences līguma interpretāciju, kas ir pretrunā pušu komerciālajam mērķim, proti, atļaut Genentech izmantot CMV aktivatoru proteīnu ražošanā bez riska, ka šīs tehnoloģijas tiesību īpašnieks to iesūdzēs par patenta pārkāpumu.

               33

               Tāpat no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā Genentech apgalvoja, ka, tai uzliekot pienākumu veikt regulāro maksājumu, nepastāvot nekādam pārkāpumam, lai arī saskaņā ar licences līguma nosacījumiem tas jāmaksā tikai par produktiem, kurus ražojot, izmantojot vai pārdodot bez šī līguma, tiktu pārkāpti licencēti patenti, ar trešo daļējo nolēmumu tai tiek uzlikti nepamatoti izdevumi, pārkāpjot konkurences tiesības.

               34

               Tādējādi, pat ja formāli šķiet, ka iesniedzējtiesa, kā jau atzīts šī sprieduma 29. punktā, savu prejudiciālo jautājumu ir attiecinājusi vienīgi uz gadījumu, kad patenti ir atcelti, šis jautājums jāsaprot kā tāds, kas attiecas arī uz licencētu patentu nepārkāpšanu.

               35

               Šādos apstākļos iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir jāsaprot kā tāds, ar kuru būtībā tiek vaicāts, vai LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka saskaņā ar tādu licences līgumu kā pamatlietā licenciātam tiek uzlikts pienākums veikt maksājumus par patentētas tehnoloģijas izmantošanu visā šī līguma darbības laikā gadījumā, ja šo tehnoloģiju aizsargājošie patenti tiek atcelti vai nav pārkāpti.

               36

                  Genentech un Spānijas valdība uzskata, ka uz šo jautājumu jāsniedz apstiprinoša atbilde. Hoechst, Francijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija tam nepiekrīt.

               37

                  Genentech pārmet, ka vienīgais šķīrējtiesnesis nav ņēmis vērā skaidros licences līguma un LESD 101. panta noteikumus, tai uzliekot pienākumu veikt maksājumus par tādas preces tirdzniecību, ar kuru netiek pārkāpta patentēta tehnoloģija. Šī sabiedrība apgalvo, ka tai ir radušās papildu izmaksas aptuveni EUR 169 miljonu apmērā salīdzinājumā ar tās konkurentiem, ko izraisa šis LESD 101. panta ierobežojums mērķa un seku dēļ.

               38

               Šajā ziņā jāuzsver, kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 75. punktā, ka Tiesai prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā nav jāpārskata ne vienīgā šķīrējtiesneša konstatētie fakti, ne arī licences līguma interpretācija, kas veikta, pamatojoties uz Vācijas tiesībām, saskaņā ar kurām licences līgums uzliek pienākumu Genentech veikt maksājumus, lai gan nav patentu pamatlietā atcelšanas vai pārkāpuma.

               39

               Turklāt jāatgādina, ka Tiesa ekskluzīvas licences līguma kontekstā jau ir norādījusi, ka pienākums maksāt atlīdzību, tostarp pēc licencēta patenta darbības termiņa beigām, var izrietēt no komerciāla rakstura sprieduma par licences līgumā noteikto izmantošanas iespēju pievienoto vērtību, it īpaši, ja šis pienākums ir ietverts licences līgumā, kas noslēgts pirms patenta piešķiršanas (spriedums, 1989. gada 12. maijs, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, 11. punkts). Šādos apstākļos, ja licenciāts var ar saprātīgu uzteikuma termiņu brīvi izbeigt līgumu, pienākums veikt maksājumus visā līguma darbības laikā nevar ietilpt LESD 101. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma darbības jomā (spriedums, 1989. gada 12. maijs, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, 13. punkts).

               40

               Tādējādi no 1989. gada 12. maija sprieduma Ottung (320/87, EU:C:1989:195) izriet, ka LESD 101. panta 1. punkts neaizliedz ar līgumu noteikt pienākumu maksāt atlīdzību par ekskluzīvu tādas tehnoloģijas izmantošanu, kuru vairs neaizsargā patents, ar nosacījumu, ka licenciāts var brīvi izbeigt šo līgumu. Šī vērtējuma pamatā ir konstatācija, ka maksājums ir cena, kas jāmaksā par licencētas tehnoloģijas komerciālu izmantošanu ar garantiju, ka licences piešķīrējs neizmantos savas rūpnieciskā īpašuma tiesības. Kamēr attiecīgais licences līgums ir spēkā un licenciāts to var brīvi izbeigt, maksājums ir jāveic, un arī tad, ja no ekskluzīvi piešķirtajiem patentiem izrietošās rūpnieciskā īpašuma tiesības nevar tikt īstenotas pret licenciātu to spēkā esamības termiņa beigšanās dēļ. Šāda veida apstākļi, it īpaši tas, ka licenciāts var brīvi izbeigt licences līgumu, ļauj izslēgt to, ka maksājuma veikšana pārkāpj konkurenci, ierobežojot licenciāta rīcības brīvību vai radot tirgus norobežošanas sekas.

               41

               Šis no 1989. gada 12. maija sprieduma Ottung (320/87, EU:C:1989:195) izrietošais risinājums vēl jo vairāk ir piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā. Ja licences līguma darbības laikā maksājums ir jāveic, tostarp arī pēc rūpnieciskā īpašuma tiesību izbeigšanās, tas pats vēl jo vairāk attiecas uz laiku pirms šo tiesību izbeigšanās.

               42

               Tas, ka attiecīgo patentu izsniegšanas valsts tiesas pēc licences līguma izbeigšanas ir nospriedušas, ka ar Genentech veikto piešķirtās tehnoloģijas izmantošanu netika pārkāptas no šiem patentiem izrietošās tiesības, atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm attiecībā uz šim līgumam piemērojamajām Vācijas tiesībām neietekmē tiesības pieprasīt maksājumu par laikposmu pirms šīs izbeigšanas. No tā izriet, ka, tā kā Genentech jebkurā brīdī varēja šo līgumu izbeigt, pienākums veikt maksājumus šī līguma darbības laikā, kamēr bija spēkā no piešķirtajiem patentiem izrietošās tiesības, nav konkurences ierobežojums LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.

               43

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz to, ka atbilstoši tādam licences līgumam kā pamatlietā licenciātam tiek uzlikts pienākums veikt maksājumus par patentētas tehnoloģijas izmantošanu visā šī līguma darbības laikā gadījumā, ja licencētais patents tiek atcelts vai nav pārkāpts, ja licenciāts brīvi varēja izbeigt šo līgumu, ievērojot saprātīgu uzteikuma termiņu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               44

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz to, ka atbilstoši tādam licences līgumam kā pamatlietā licenciātam tiek uzlikts pienākums veikt maksājumus par patentētas tehnoloģijas izmantošanu visā šī līguma darbības laikā gadījumā, ja licencētais patents tiek atcelts vai nav pārkāpts, ja licenciāts brīvi varēja izbeigt šo līgumu, ievērojot saprātīgu uzteikuma termiņu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 6.februārī. # Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) pret Nederlandse Omroep Stichting (NOS). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande. # Direktīva 92/100/EEK. # Lieta C-245/00.


Tiesas spriedums 1982. gada 25. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 96/81.


Tiesas spriedums 1982. gada 9. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 95/81.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 5.martā. # Hilmar Kulzer pret Freistaat Bayern. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundessozialgericht - Vācija. # Regula (EEK) Nr. 1408/71 - 73. pants - 77. pants. # Lieta C-194/96.


Tiesas spriedums 2002. gada 19. martā. # Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) pret Claude Hervein un Hervillier SA (C-393/99) un Guy Lorthiois un Comtexbel SA (C-394/99). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Tournai - Beļģija. # Sociālais nodrošinājums. # Apvienotās lietas C-393/99 un C-394/99.