Tiesas spriedums 1987. gada 15. decembrī. # Francijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF finansējums. # Lieta 336/85.


title: Tiesas (virspalāta) 2013. gada 23. aprīļa spriedums.#Laurent Gbagbo (C‑478/11 P), Katinan Justin Koné (C‑479/11 P), Akissi Danièle Boni-Claverie (C‑480/11 P), Alcide Djédjé (C‑481/11 P) un Affi Pascal N’Guessan (C‑482/11 P) pret Eiropas Savienības Padomi.#Apelācija – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām – LESD 263. panta sestā daļa – Termiņš prasības celšanai – Nepārvarama vara – Bruņots konflikts.#Apvienotās lietas no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2013. gada 23. aprīlī (
            *1
         )
      “Apelācija — Kopējā ārpolitika un drošības politika — Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām — LESD 263. panta sestā daļa — Termiņš prasības celšanai — Nepārvarama vara — Bruņots konflikts”
      Apvienotās lietas no C-478/11 P līdz C-482/11 P
      par piecām apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2011. gada 21. septembrī iesniedza

            Laurent Gbagbo
          (C-478/11 P),

            Katinan Justin Koné
          (C-479/11 P),

            Akissi Danièle Boni-Claverie
          (C-480/11 P),

            Alcide Djédjé
          (C-481/11 P),

            Affi Pascal N’Guessan
          (C-482/11 P),
      ko pārstāv L. Bourthoumieux, avocate,
      apelācijas sūdzību iesniedzēji,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā –

         Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv B. Driessen un M.-M. Joséphidès, pārstāvji,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], K. Toadere [C. Toader], Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel], M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 19. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savām apelācijas sūdzībām Gbagbo k-gs un Koné k-gs, Boni-Claverie k-dze, kā arī Djédjé k-gs un N’Guessan k-gs lūdz attiecīgi atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 13. jūlija rīkojumus lietās T-348/11 Gbagbo/Padome, T-349/11 Koné/Padome, T-350/11 Boni-Claverie/Padome, T-351/11 Djédjé/Padome un T-352/11 N’Guessan/Padome (turpmāk tekstā - “pārsūdzētie rīkojumi”), ar kuriem Vispārējā tiesa ir noraidījusi kā acīmredzami nepamatotas viņu prasības atcelt, pirmkārt, Padomes 2011. gada 11. janvāra Lēmumu 2011/17/KĀDP (OV L 11, 31. lpp.), Padomes 2011. gada 14. janvāra Lēmumu 2011/18/KĀDP (OV L 11, 36. lpp.) un Padomes 2011. gada 6. aprīļa Lēmumu 2011/221/KĀDP (OV L 93, 20. lpp.), ar kuru groza Lēmumu 2010/656/KĀDP, ar ko atjauno ierobežojošus pasākumus pret Kotdivuāru, un, otrkārt, Padomes 2011. gada 14. janvāra Regulu (ES) Nr. 25/2011 (OV L 11, 1. lpp.) un Padomes 2011. gada 6. aprīļa Regulu (ES) Nr. 330/2011 (OV L 93, 10. lpp.), ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 560/2005, ar ko nosaka dažus īpašus ierobežojošus pasākumus, kuri vērsti pret konkrētām personām un vienībām saistībā ar situāciju Kotdivuārā (turpmāk tekstā visi kopā – “apstrīdētie tiesību akti”), ciktāl tie viņus skar.

         Atbilstošās tiesību normas un tiesvedības priekšvēsture

               2

               2004. gada 15. novembrī Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1572 (2004), kurā tā tostarp apgalvoja, ka situācija Kotdivuārā joprojām apdraud mieru un starptautisko drošību reģionā, un nolēma noteikt īpašus ierobežojošus pasākumus pret šo valsti.

               3

               Ar Rezolūcijas 1572 (2004) 14. pantu tika izveidota komiteja (turpmāk tekstā – “Sankciju komiteja”), kuras uzdevums ir nozīmēt personas un organizācijas, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi saistībā ar ceļošanas ierobežošanu un līdzekļu, finanšu aktīvu un saimniecisko resursu iesaldēšanu, kuri ir noteikti minētās rezolūcijas tās 9. un 11. pantā, un atjaunināt šo sarakstu.

               4

               2004. gada 13. decembrī, uzskatot, ka ir nepieciešama Eiropas Kopienas rīcība, lai īstenotu Rezolūciju 1572 (2004), Eiropas Savienības Padome pieņēma Kopējo nostāju 2004/852/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Kotdivuāru (OV L 368, 50. lpp.).

               5

               2005. gada 12. aprīlī, uzskatīdama, ka ir vajadzīgs tiesiskais regulējums, lai Kopienu līmenī īstenotu Kopējā nostājā 2004/852 aprakstītos pasākumus, Padome pieņēma 2005. gada 12. aprīļa Regulu (EK) Nr. 560/2005, ar ko nosaka dažus īpašus ierobežojošus pasākumus, kuri vērsti pret konkrētām personām un vienībām saistībā ar situāciju Kotdivuārā (OV L 95, 1. lpp.).

               6

               Kopējā nostāja 2004/852 tika atjaunota un vairākkārt grozīta, beidzot atcelta un aizstāta ar Padomes 2010. gada 29. oktobra Lēmumu 2010/656/KĀDP, ar ko atjauno ierobežojošus pasākumus pret Kotdivuāru (OV L 285, 28. lpp.).

               7

               2010. gada 31. oktobrī un 28. novembrī notika Kotdivuāras Republikas prezidenta vēlēšanas.

               8

               2010. gada 3. decembrī Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāra īpašais pārstāvis Kotdivuārā apliecināja prezidenta vēlēšanu otrās kārtas galīgo rezultātu, ko 2010. gada 2. decembrī bija paziņojis Neatkarīgās vēlēšanu komisijas priekšsēdētājs, apstiprinot, ka prezidenta vēlēšanās ir uzvarējis Alasans Uatara [Alassane Ouattara].

               9

               2010. gada 13. decembrī Padome uzsvēra 2010. gada 31. oktobrī un 28. novembrī notikušo prezidenta vēlēšanu lielo nozīmi miera un stabilitātes atjaunošanai Kotdivuārā un apstiprināja, ka ir absolūti nepieciešams respektēt Kotdivuāras tautas suverēni pausto gribu. Tāpat arī tā pieņēma zināšanai Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāra īpašā pārstāvja Kotdivuārā secinājumus viņa apstiprināšanas pilnvaru ietvaros un apsveica A. Uataru ar viņa ievēlēšanu par Kotdivuāras Republikas prezidentu.

               10

               2010. gada 17. decembrī Eiropadome aicināja visus Kotdivuāras vadītājus – gan civilos, gan militāros –, kuri vēl nebija atzinuši demokrātiski ievēlētā prezidenta A. Uataras varu, to darīt. Tā apstiprināja, ka Eiropas Savienība ir apņēmusies noteikt sodus, vērstus pret tiem, kuri turpinātu likt šķēršļus Kotdivuāras tautas suverēni paustās gribas ievērošanai.

               11

               Lai noteiktu ierobežojošus pasākumus ceļošanai pret konkrētām personām, kuras nav noteikusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome vai Sankciju komiteja, bet kuras traucē miera procesu un izlīgumu Kotdivuārā, un jo īpaši pret tām, kuras apdraud vēlēšanu procesa iznākumu, Padome 2010. gada 22. decembrī pieņēma Lēmumu 2010/801/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/656 (OV L 341, 45. lpp.). Šo personu saraksts ir norādīts Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, II pielikumā.

               12

               Lēmuma 2010/656, kurš grozīts ar Lēmumu 2010/801, 4. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “1.   Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nepieļautu, ka to teritorijā ieceļo vai to šķērso:

                        a)

                        lēmuma I pielikumā minētās personas, ko norādījusi Sankciju komiteja [..];

                        b)

                        lēmuma II pielikumā minētās personas, kas nav iekļautas I pielikuma sarakstā un kas liek šķēršļus miera un nacionālā izlīguma procesam un cita starpā apdraud vēlēšanu procesa pienācīgu noslēgumu.”

               13

               Ar Lēmumu 2010/801 Gbagbo k-ga un N’Guessan k-ga uzvārdi tika iekļauti Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar minēto lēmumu, II pielikumā esošajā sarakstā.

               14

               Ņemot vērā situācijas nopietnību Kotdivuārā, lai Lēmuma 2010/656 II pielikumā iekļautajam sarakstam pievienotu arī citas personas, 2011. gada 11. janvārī Padome pieņēma Lēmumu 2011/17, [ar kuru groza Lēmumu 2010/656], kas grozīts ar Lēmumu 2010/801.

               15

               Tādējādi arī Koné k-ga un Boni-Claverie k-dzes uzvārdi ar Lēmumu 2011/17 tika iekļauti Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, II pielikumā esošajā sarakstā.

               16

               Lai noteiktu papildu ierobežojošus pasākumus, it īpaši līdzekļu iesaldēšanu, 2011. gada 14. janvārī Padome pieņēma Lēmumu 2011/18.

               17

               Saskaņā ar Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2011/18, 5. panta 1. un 2. punktu:
               “1.   Visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kuri tieši vai netieši pieder vai kurus tieši vai netieši kontrolē:

                        a)

                        lēmuma I pielikumā minētās personas, ko norādījusi Sankciju komiteja [..], vai kuri ir tādu vienību rīcībā, kas tieši vai netieši pieder minētajām personām vai vienībām vai jebkurām personām, kuras rīkojas to vārdā vai uzdevumā, vai ko tās tieši vai netieši kontrolē, kā norādījusi Sankciju komiteja;

                        b)

                        lēmuma II pielikumā minētās personas vai vienības, kas nav iekļautas I pielikuma sarakstā un kas kavē miera un nacionālā izlīguma procesu, un jo īpaši tās, kas apdraud vēlēšanu procesa pienācīgu noslēgumu, vai kuri ir tādu vienību rīcībā, kas tieši vai netieši pieder minētajām personām vai vienībām vai jebkurām personām, kuras rīkojas to vārdā vai uzdevumā, vai ko tās tieši vai netieši kontrolē,

                  iesaldē.
               2.   Nekādus līdzekļus, finanšu aktīvus vai saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus 1. punktā minētajām personām un vienībām vai to interesēs.”

               18

               Lai nodrošinātu atbilstību procesam, ar ko groza un pārskata Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2011/18, I un II pielikumu, Padome 2011. gada 14. janvārī pieņēma Regulu Nr. 25/2011.

               19

               Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, 2. pantā ir noteikts:
               “1.   Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kuri ir to fizisku vai juridisku personu, vienību un struktūru īpašumā, valdījumā vai turējumā, kuras uzskaitītas I pielikumā vai IA pielikumā.
               2.   Nekādi līdzekļi vai saimnieciskie resursi nav tieši vai netieši pieejami I pielikumā vai IA pielikumā uzskaitītajām fiziskām vai juridiskām personām, vienībām vai struktūrām vai šo personu interesēs.
               3.   Ir aizliegta apzināta un tīša līdzdalība darbībās, kuru mērķis vai sekas ir tieši vai netieši apiet 1. un 2. punktā minētos pasākumus.
               4.   Regulas I pielikumā iekļautas fiziskas vai juridiskas personas, vienības un struktūras, kas minētas grozītā Lēmuma [2010/656] 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
               5.   Regulas IA pielikumā iekļautas fiziskas vai juridiskas personas, vienības un struktūras, kas minētas grozītā Lēmuma [2010/656] 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā.”

               20

               Ar Lēmumu 2011/18 un Regulu Nr. 25/2011 Padome atstāja Gbagbo k-ga, Koné k-ga un N’Guessan k-ga, kā arī Boni-Claverie k-dzes uzvārdus Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2011/17, II pielikumā esošajā sarakstā un iekļāva tos Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, IA pielikumā esošajā sarakstā.

               21

               Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome 2011. gada 30. martā pieņēma rezolūciju 1975 (2011), kuras I pielikumā ir uzskaitīta virkne personu, kas ir likušas šķēršļus mieram un samierināšanai Kotdivuārā un Apvienoto Nāciju Organizācijas operācijām Kotdivuārā (ANOOK) un citu starptautisko organizāciju darbībām Kotdivuārā un kas ir izdarījušas smagus cilvēktiesību un starptautisko humanitāro tiesību pārkāpumus. Gbagbo k-ga, Djédjé k-ga un N’Guessan k-ga uzvārdi ir šajā I pielikumā.

               22

               2011. gada 6. aprīlī Padome pieņēma Lēmumu 2011/221, kā arī Regulu Nr. 330/2011, ar kuriem tā noteica papildu ierobežojošus pasākumus un grozīja to personu un vienību sarakstus, kuras minētas Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2011/18, I un II pielikumā un Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, I un IA pielikumā.

               23

               Ar Lēmumu 2011/221 tostarp tika svītroti Gbagbo k-ga un N’Guessan k-ga uzvārdi no Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2011/18, II pielikuma, un ar tiem tika papildināts šī paša lēmuma, kurā izdarīti grozījumi, I pielikumā esošais saraksts.

               24

               Turklāt ar Lēmumu 2011/221 tika papildināts Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2011/18, I pielikumā esošais saraksts ar Djédjé k-ga uzvārdu.

               25

               Ar Regulu Nr. 330/2011 savukārt Gbagbo k-ga un N’Guessan k-ga uzvārdi tika svītroti no Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, IA pielikumā esošā saraksta un tie tika pievienoti šīs pašas regulas, kurā izdarīti grozījumi, I pielikumā esošajam sarakstam.

               26

               Turklāt ar Regulu Nr. 330/2011 tika papildināts Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, I pielikumā esošais saraksts ar Djédjé k-ga uzvārdu.

               27

               Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, 7. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja Drošības padome vai Sankciju komiteja norāda kādu personu vai vienību, Padome šādu personu vai vienību iekļauj I pielikuma sarakstā.
               2.   Ja Padome nolemj kādai personai vai vienībai piemērot pasākumus, kas minēti 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, tā attiecīgi groza II pielikumu.
               3.   Padome savu lēmumu, tostarp pamatojumu iekļaušanai sarakstā, paziņo attiecīgajai personai vai vienībai tieši, ja adrese ir zināma, vai publicējot paziņojumu, dodot šādai personai vai vienībai iespēju paust savus apsvērumus.
               4.   Ja ir iesniegti apsvērumi vai ja ir iesniegti jauni būtiski pierādījumi, Padome pārskata savu lēmumu un attiecīgi informē šo personu vai vienību.”

               28

               Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, 11.a panta 3. punktā ir noteikts:
               “Padome savu lēmumu, tostarp pamatojumu iekļaušanai sarakstā, paziņo attiecīgajai 1. un 2. punktā minētajai fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai tieši, ja adrese ir zināma, vai publicējot paziņojumu, dodot šādai fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai iespēju paust savus komentārus.”

               29

               2011. gada 7. aprīlī Padome Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja paziņojumu to personu ievērībai, kurām piemēro ierobežojošos pasākumus, kuri paredzēti apstrīdētajos tiesību aktos (OV C 14, 8. lpp., un OV C 108, 2. un 4. lpp.). Šajā paziņojumā Padome atgādina par šo pasākumu esamību, atsaucas uz atbilstīgajiem tiesību aktiem, kas attiecas uz katras iekļaušanas motīviem un pievērš uzmanību tam, ka ir iespējams attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm iesniegt lūgumu, lai saņemtu atļauju izmantot iesaldētos līdzekļus galveno vajadzību nodrošināšanai vai konkrētiem maksājumiem. Turklāt tā precizēja, ka attiecīgās personas un vienības var tai nosūtīt lūgumu par pārskatīšanu. Visbeidzot tā atgādina par iespēju apstrīdēt tās lēmumu Vispārējā tiesā LESD 275. panta otrajā daļā un 263. panta ceturtajā un sestajā daļā paredzētajā kārtībā.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie rīkojumi

               30

               Ar prasībām, kuras Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtas 2011. gada 7. jūlijā, prasītāji lūdza atcelt apstrīdētos tiesību aktus, ciktāl tie viņus skar. Savu prasību atbalstam viņi atsaucās, pirmkārt, uz tiesību uz aizstāvību un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu un, otrkārt, uz īpašuma tiesību un pārvietošanās brīvības pārkāpumu.

               31

               Prasītāji turklāt norāda, ka to prasības Vispārējai tiesai ir jāatzīst par pieņemamām, jo LESD 263. pantā paredzētais divu mēnešu termiņš prasības celšanai tiem nav piemērojams, ņemot vērā to, ka apstrīdētie tiesību akti nav tikuši paziņoti.

               32

               Ar pārsūdzētajiem rīkojumiem Vispārējā tiesa noraidīja prasības kā acīmredzami nepieņemamas.

               33

               Vispārējā tiesa vispirms atgādināja pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru LESD 263. panta sestajā daļā paredzētais termiņš ir absolūts, jo tas ir noteikts, lai nodrošinātu juridisko situāciju skaidrību un noteiktību un izvairītos no jebkādas diskriminācijas vai patvarīgas rīcības tiesu darbā, un ka šajā ziņā Savienības tiesai ir jāpārbauda pēc savas ierosmes, vai tas ir ievērots.

               34

               Vispārējā tiesa turklāt konstatēja, ka apstrīdētie tiesību akti tika publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī:

                        —

                        2011. gada 15. janvārī – Lēmums 2011/17 un 2011/18, kā arī Regula Nr. 25/2011 un

                        —

                        2011. gada 7. aprīlī – Lēmums 2011/221 un Regula Nr. 330/2011.

               35

               Tādējādi divu mēnešu termiņam prasības celšanai būtu bijis jāsākas saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktu četrpadsmit dienas pēc šīm publikācijām un jābeidzas, piemērojot šī reglamenta 102. panta 2. punktu:

                        —

                        2011. gada 8. aprīļa pusnaktī attiecībā uz Lēmumu 2011/17 un 2011/18, kā arī Regulu Nr. 25/2011 un

                        —

                        2011. gada 1. jūlija pusnaktī attiecībā uz Lēmumu 2011/221 un Regulu Nr. 330/2011.

               36

               Ņemot vērā to, ka prasības pieteikumi tika iesniegti Vispārējās tiesas kancelejā 2011. gada 7. jūlijā, Vispārējā tiesa secināja, ka tie ir iesniegti novēloti.

               37

               Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju argumentāciju, saskaņā ar kuru prasības [celšanas] divu mēnešu termiņš tām nebija piemērojams, jo apstrīdētie tiesību akti neesot tikuši paziņoti. Šajā ziņā tā nosprieda šādi:
               “Ņemot vērā to, ka prasību [celšanas] termiņu mērķis ir nodrošināt tiesisko noteiktību, izvairoties no tā, ka Savienības tiesību akti, kas rada tiesiskas sekas, tiek apstrīdēti bezgalīgi, publikācijas, ja tāda ir, datums ir izšķirošais kritērijs prasības [celšanas] termiņa sākuma noteikšanai (Tiesas 2008. gada 25. novembra rīkojums lietā C-500/07 P TEA/Komisija, [..], 23. punkts, un lietā C-501/07 P S.A.BA.R./Komisija, [..], 22. punkts; 2009. gada 9. jūlija rīkojums lietā C-498/08 P Fornaci Laterizi Danesi/Komisija, [..], 22. punkts; Tiesas 2010. gada 11. novembra spriedums lietā C-36/09 P Transportes Evaristo Molina/Komisija, [..], 37. punkts). Prasītājs nevar atsaukties uz to, ka uzzinājis par apstrīdēto tiesību aktu pēc tā publikācijas, lai paildzinātu šo sākumpunktu (iepriekš minētie spriedumi lietā TEA/Komisija, 23. punkts; lietā S.A.BA.R./Komisija, 22. punkts, un lietā Fornaci Laterizi Danesi/Komisija, 22. punkts). No tā izriet, ka, tā kā [apstrīdētie] tiesību akti tika publicēti, prasības [celšanas] termiņš ir jāaprēķina, sākot no to publikācijas (skat. attiecībā uz prasības [celšanas] par lēmumu, ar kuru nosaka ierobežojošus pasākumus, termiņa aprēķinu no tā publikācijas brīža, Vispārējās tiesas 2005. gada 18. novembra rīkojumu lietā T-299/04 Selmani/Padome un Komisija, [..], 61. punkts), pat ja tie netika paziņoti [prasītājiem]. Šajā ziņā turklāt ir jānorāda, ka Padome publicēja [..] paziņojumus to personu ievērībai, uz kurām attiecas [apstrīdētajos tiesību aktos] paredzētie ierobežojošie pasākumi, ar kuriem tā tostarp vērsa attiecīgo personu uzmanību uz iespēju apstrīdēt tās lēmumu Vispārējā tiesā LESD 275. panta otrajā daļā un 263. panta ceturtajā un sestajā daļā paredzētajā kārtībā.”

               38

               Visbeidzot Vispārējā tiesa norādīja, ka prasītāji nav ne pierādījuši, ne pat atsaukušies uz nejaušu gadījumu vai nepārvaramu varu, kas ļautu atkāpties no attiecīgā termiņa, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. panta otro daļu.

         Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

               39

               Apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzētos rīkojumus un atzīt to prasības pirmajā instancē par pieņemamām;

                        —

                        nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemj pēc būtības, un

                        —

                        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               40

               Padome lūdz Tiesu:

                        —

                        noraidīt apelācijas sūdzības un

                        —

                        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               41

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 14. decembra rīkojumu lietas no C-478/11 P līdz C-482/11 P tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam un galīgā sprieduma taisīšanai.

               42

               Ar 2012. gada 11. maija vēstuli, kas nosūtīta ar telefaksu un ierakstītu vēstuli, Tiesas kanceleja informēja lietas dalībniekus par tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai 2012. gada 26. jūnijā, aicinot tos sniegt atbildi rakstveidā vēlākais līdz 2012. gada 15. jūnijam uz vēstules par uzaicinājumu uz tiesas sēdi pielikumā esošajiem Tiesas jautājumiem.

               43

               Padomes atbilde uz uzdoto jautājumu nonāca Tiesas kancelejā 2012. gada 14. jūnijā. Termiņš atbildei rakstveidā beidzās 2012. gada 15. jūnijā, Tiesai nesaņemot atbildi uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem uzdoto jautājumu, ne arī atbildi par to ieceri piedalīties tiesas sēdē.

               44

               Apelācijas sūdzības iesniedzējiem tika noteikts pēdējais termiņš paziņot par savu iespējamo klātbūtni tiesas sēdē. Tā kā šis termiņš beidzās 2012. gada 21. jūnijā bez to atbildes, tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai tika atcelta.

         Par apelācijas sūdzībām

               45

               Savu apelācijas sūdzību pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza divus pamatus. Ar pirmo pamatu tie norāda, ka Vispārēja tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neatzīstot nepārvaramas varas gadījuma esamību. Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā tiem ir noteikusi prasības [celšanas] termiņu un tam pamatā esošo tiesiskās noteiktības principu, lai gan izskatāmajos gadījumos, pirmkārt, apstrīdētie tiesību akti netika paziņoti un, otrkārt, Vispārējās tiesas Reglamentā paredzētais termiņš, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, nav piemērojams.

               46

               Vispirms ir jāpārbauda otrais pamats.

         Par otro pamatu

      Lietas dalībnieku argumenti

               47

               Apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu un tādējādi ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka, tā kā apstrīdētie tiesību akti tika publicēti, prasības [celšanas] termiņš ir jāsāk aprēķināt no to publicēšanas datuma. Kā uzskata apelācijas sūdzību iesniedzēji, Vispārējai tiesai esot bijis jāņem vērā fakts, ka apstrīdētie tiesību akti pretēji tam, kas ir paredzēts Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, 7. panta 3. punktā, netika paziņoti, proti, individuāli paziņoti, ļaujot attiecīgajām personām par tiem uzzināt.

               48

               Apelācijas sūdzību iesniedzēji uzskata, pirmkārt, ka Vispārējai tiesai neesot bijis jāpiemēro tās reglamenta 102. panta 2. punktā paredzētais termiņš, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, apelācijas sūdzību iesniedzējiem no Āfrikas valsts, turklāt no tādas valsts, kurā noris bruņots konflikts.

               49

               Padome norāda, ka šo lietu procesuālais konteksts atšķiras no konteksta, kuru Tiesa aplūkoja 2011. gada 16. novembra spriedumā lietā C-548/09 P Bank Melli Iran/Padome (Krājums, I-11381. lpp.). Šajā spriedumā Tiesa esot pamatojusi pienākumu individuāli paziņot iemeslus, kuru dēļ ir pieņemti ierobežojošie pasākumi, ar Padomes 2007. gada 19. aprīļa Regulas (EK) Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV L 103, 1. lpp.) 15. panta 3. punktu. Atšķirībā no Regulas Nr. 423/2007 Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, 7. panta 3. punktā esot paredzēta paziņošanas iespēja ar paziņojuma publicēšanu, kad attiecīgās personas adrese Padomei nav zināma.

               50

               Šajā lietā Padome esot paziņojusi apelācijas sūdzību iesniedzējiem par apstrīdētajiem tiesību aktiem ar paziņojumu, kas publicēts atbilstīgi Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, 7. panta 3. punktam. Par tiem neesot varēts tikt paziņots citādi, jo apelācijas sūdzību iesniedzēju adreses nebija zināmas.

               51

               Katrā ziņā apstrīdēto tiesību aktu publicēšanas datums esot sākumpunkts LESD 263. pantā noteiktā termiņa aprēķinam. Šāda interpretācija izrietot no tiesiskās noteiktības prasībām, kas papildina tiesisko regulējumu par procesuālajiem termiņiem.

               52

               Padome visbeidzot norāda, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju argumentācija par termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, ir acīmredzami nepamatota un būtībā atgriežas pie Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 2. punkta spēkā esamības apstrīdēšanas. Šī norma esot tikai LESD 263. panta sestajā daļā paredzētā termiņa turpinājums.

         Tiesas vērtējums

               53

               Vispirms, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa ir tiesiski pamatoti konstatējusi, ka tā ir tiesīga pēc savas ierosmes pārbaudīt prasības celšanas termiņu, kurš ir absolūts (it īpaši skat. 1971. gada 7. jūlija spriedumu lietā 79/70 Müllers/EESK, Recueil, 689. lpp., 6. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Transportes Evaristo Molina/Komisija, 33. punkts).

               54

               Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu “tiesvedību, ko paredz šis pants, atkarībā no apstākļiem jāuzsāk divos mēnešos pēc tam, kad vai nu tiesību akts publicēts, vai darīts zināms attiecīgajai personai, vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms”.

               55

               Šajā lietā apstrīdētie tiesību akti tika publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī L sērijā, bet par tiem saskaņā ar Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, 7. panta 3. punktu un Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, 11a. panta 3. punktu bija jāpaziņo attiecīgajām personām un vienībām vai nu tieši, ja to adreses ir zināmas, vai pretējā gadījumā, publicējot paziņojumu.

               56

               Šī situācija izriet no apstrīdēto tiesību aktu dabas, kuri vienlaikus ir vispārēji piemērojami tiesību akti, ciktāl ar tiem aizliedz vispārīgi un abstrakti noteiktu saņēmēju kategorijai nodrošināt līdzekļus un saimnieciskos resursus to personu un vienību rīcībā, kuru vārdi ir to pielikumos esošajos sarakstos, un tie ir individuālu lēmumu virkne attiecībā pret šīm personām un vienībām (šajā ziņā skat. 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-402/05 P un C-415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, Krājums, I-6351. lpp., 241.–244. punkts).

               57

               Turklāt ir jāatgādina, kas attiecas uz tādiem tiesību aktiem, kuri pieņemti, pamatojoties uz noteikumiem par ārlietu un kopējās drošības politiku, kādi ir apstrīdētie tiesību akti, tieši šo tiesību aktu individuālais raksturs atbilstīgi LESD 275. panta otrajai daļai un 263. panta ceturtajai daļai dod piekļuvi Savienības tiesai.

               58

               Ņemot vērā šīs īpatnības un no tām izrietošo publikācijas un paziņošanas režīmu, LESD 263. panta sestā daļa netiktu piemērota saskanīgi, ja attiecībā uz personām un vienībām, kuru vārdi ir sarakstos, kas atrodas šo aktu pielikumos, prasības atcelt tiesību aktu celšanas termiņa aprēķina sākumpunkts būtu attiecīgā tiesību akta publikācijas datums, nevis datums, kad tas tām tika paziņots. Šīs paziņošanas mērķis tieši ir ļaut adresātiem pēc iespējas labāk aizstāvēt savas tiesības un, zinot visus apstākļus, nolemt, vai ir derīgi vērsties Savienības tiesā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, 337. punkts).

               59

               No tā izriet, ka, protams, tā kā šādu tiesību aktu spēkā stāšanās notika saskaņā ar to publikāciju, termiņš prasības atcelt tiesību aktu celšanai par šiem tiesību aktiem saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu sākās katrai no šīm personām un vienībām no paziņošanas datuma.

               60

               Šajā gadījumā pretēji tam, ko norāda prasītāji, apstrīdētie tiesību akti viņiem tika paziņoti.

               61

               Protams, šie tiesību akti netika viņiem paziņoti tieši pēc adreses. Padome, konstatējusi, ka nebija iespējams tieši paziņot Gbagbo k-gam un Koné k-gam, Boni-Claverie k-dzei un Djédjé k-gam un N’Guessan k-gam, izvēlējās Lēmuma 2010/656, kas grozīts ar Lēmumu 2010/801, 7. panta 3. punktā un Regulas Nr. 560/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 25/2011, 11a. panta 3. punktā paredzēto paziņojuma publicēšanu. Tā 2011. gada 18. janvāra un 2011. gada 7. aprīļaEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī C sērijā tā publicēja šī sprieduma 29. punktā minētos paziņojumus.

               62

               Ņemot vērā to, ka šādi paziņojumi ļauj attiecīgajām personām identificēt tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir to rīcībā, lai apstrīdētu savu iekļaušanu attiecīgajos sarakstos, kā arī prasības celšanas termiņa beigas (2012. gada 15. novembra spriedums lietā C-417/11 P Padome/Bamba, 81. punkts), ir būtiski, ka prasītājas nevar nokavēt prasības celšanas termiņa sākumu, atsaucoties uz to, ka nav notikusi tieša paziņošana vai ka par apstrīdētajiem tiesību aktiem faktiski uzzināts vēlāk. Ja prasītājiem šāda iespēja būtu, nepastāvot nepārvaramas varas apstākļiem, tas kaitētu pašam prasības celšanas termiņa mērķim, kas ir nodrošināt tiesisko noteiktību, novēršot bezgalīgu Savienības tiesību aktu, kas rada tiesiskas sekas, apstrīdēšanu (it īpaši skat. 1997. gada 30. janvāra spriedumu lietā C-178/95 Wiljo, Recueil, I-585. lpp., 19. punkts; 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā C-241/01 National Farmers’ Union, Recueil, I-9079. lpp., 34. punkts, un 2012. gada 15. novembra rīkojumu lietā C-102/12 P Städter/ECB, 12. punkts).

               63

               Kas attiecas, pirmkārt, uz apelācijas sūdzību iesniedzēju argumentu, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 2. punktā paredzētais desmit dienu termiņš, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, nevar tiem tikt piemērots, jo viņi dzīvo trešajā valstī, ir tikai jānorāda, ka šis arguments nav spēkā šī termiņa absolūtuma dēļ. No tā izriet, ka apstāklis, ka prasītāji prasības celšanas termiņā ir trešajā valstī, nerada viņiem objektīvi atšķirīgu situāciju attiecībā uz šī termiņa piemērošanu salīdzinājumā ar Savienībā esošām personām un vienībām, kurām piemēro tāda paša rakstura ierobežojošus pasākumus.

               64

               No visa iepriekš minētā izriet, ka, pat ja Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka prasības celšanas termiņš sākās, skaitot no apstrīdēto aktu publicēšanas datuma, šie termiņi, kas ir jāaprēķina no šī sprieduma 61. punktā minētajiem datumiem, bija beigušies 2011. gada 7. jūlijā, prasības celšanas datumā. Šajos apstākļos otrais pamats ir jānoraida (pēc analoģijas skat. 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C-282/05 P Holcim (Deutschland)/Komisija, Krājums, I-2941. lpp., 33. punkts).

         Par pirmo pamatu

      Lietas dalībnieku argumenti

               65

               Apelācijas sūdzību iesniedzēji uzskata, ka Vispārējā tiesa, nekonstatējot nepārvaramas varas gadījumu Tiesas statūtu 45. panta izpratnē, ir pieļāvusi šī panta pārkāpumu.

               66

               Kotdivuārā notiekošais konflikts esot jāuzskata par nepārvaramas varas gadījumu, jo šajā laikposmā viņiem nebija nekādu saziņas līdzekļu, lai uzzinātu par apstrīdētajiem tiesību aktiem, un tādējādi viņi neesot varējuši izmantot savas tiesības celt prasību.

               67

               Padome atgādina, ka viena no nepārvaramas varas jēdziena sastāvdaļām ir tāda, ka notiek kaut kas, ko persona, kura uz to vēlas atsaukties, nevar kontrolēt, proti, notiek kaut kas, ko šī persona nevar ietekmēt (2010. gada 8. jūlija spriedums lietā C-334/08 Komisija/Itālija, Krājums, I-6869. lpp., 47. punkts). Pirmsvēlēšanu krīzi Kotdivuārā un ar to saistīto vardarbību bija izraisījusi Gbagbo k-ga un viņam līdzdarbojošos personu atteikšanās nodot varu ievēlētajam prezidentam. Šie apstākļi tādējādi nav tādi, ko prasītāji nevar kontrolēt.

         Tiesas vērtējums

               68

               Saskaņā ar Tiesas statūtu 45. panta otro daļu, “termiņam beidzoties, attiecīgā persona nezaudē savas tiesības, ja pierāda, ka pastāvējuši neparedzēti apstākļi vai force majeure”.

               69

               Ir jākonstatē, kā Vispārējā tiesa to norāda pārsūdzētajos rīkojumos, ka apelācijas sūdzību iesniedzēji nav atsaukušies Vispārējā tiesā uz šādu gadījumu.

               70

               Tiesa tomēr ir uzskatījusi, ka prasītājam nevar pārmest, ka nepārvaramas varas gadījuma esamību viņš apelācijas instancē norāda pirmo reizi, ja Vispārējā tiesa, izdodot rīkojumu uz tās Reglamenta 111. panta pamata, nav paziņojusi prasītājam par savu nodomu noraidīt prasību kā novēloti iesniegtu un nav aicinājusi pamatot nokavējumu, ar kādu prasības pieteikumu oriģināli ir saņemti kancelejā (2005. gada 18. janvāra rīkojums lietā C-325/03 P Zuazaga Meabe/ITSB, Krājums, I-403. lpp., 24. punkts). Tādējādi ir jāpārbauda prasītāju pirmais pamats par nepārvaramas varas gadījuma esamību.

               71

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka stingra procesuālo tiesību normu piemērošana ir jānodrošina saskaņā ar tiesiskās noteiktības prasību un nepieciešamību novērst jebkādu diskrimināciju vai patvarīgas rīcības tiesu darbā (2011. gada 22. septembra spriedums lietā C-426/10 P Bell & Ross/ITSB, Krājums, I-8849. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

               72

               Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu un Tiesas statūtu 45. pantu attiecīgajai personai ir jāpierāda, pirmkārt, ka neparastu, neparedzamu un ārpus ieinteresētās personas ietekmes esošu apstākļu rezultātā tā nevarēja ievērot LESD 263. panta sestajā daļā paredzēto prasības celšanas termiņu un ka, otrkārt, tā nevarēja nodrošināties pret šīm sekām, veicot bez pārmērīgām pūlēm atbilstošus pasākumus (šajā ziņā skat. 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-314/06 Société Pipeline Méditerranée et Rhône, Krājums, I-12273. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

               73

               Šajā lietā apelācijas sūdzību iesniedzēji vispārīgi norāda uz bruņotā konflikta situāciju Kotdivuārā, kura, viņuprāt, sākās 2010. gada novembrī un turpinājās vismaz līdz 2011. gada aprīlim.

               74

               Tomēr neviens no apelācijas sūdzību iesniedzējiem savā apelācijas sūdzībā Tiesai nenorādīja faktus, kas ļautu tai zināt, kā un precīzi kurā laikposmā vispārējā bruņotā konflikta situācija Kotdivuārā un apelācijas sūdzību iesniedzēju norādītie personiskie apstākļi kavējuši viņus celt prasību laicīgi.

               75

               Ievērojot visu iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida.

               76

               Tā kā neviens no apelācijas sūdzību iesniedzēju izvirzītajiem pamatiem nav pamatots, apelācijas sūdzības ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               77

               Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā apelācijas sūdzību iesniedzējiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           apelācijas sūdzības noraidīt;

                           2)

                              Laurent Gbagbo un Katinan Justin Koné, Akissi Danièle Boni-Claverie, kā arī Alcide Djédjé un Affi Pascal N’Guessan atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (sestā palāta) 2008. gada 18.decembrī. # Miguel Torres, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "TORRE DE GAZATE" reģistrācijas pieteikums - Valsts un starptautiskas agrākas vārdiskas preču zīmes "TORRES" un "LAS TORRES" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespējas neesamība. # Lieta T-286/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (sestā palāta) 2008. gada 18. decembra spriedums – Torres/ITSB – Vinícola de Tomelloso (“TORRE DE GAZATE”)
      (lieta T‑286/06)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “TORRE DE GAZATE” reģistrācijas pieteikums – Valsts un starptautiskas agrākas vārdiskas preču zīmes “TORRES” un “LAS TORRES” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas iespēja ar agrāku preču zīmi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 42. un 69. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju otrās padomes 2006. gada 27. jūlija
                  lēmumu lietā R 421/2004‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Miguel Torres, SA
                un
               Vinícola de Tomelloso, SCL
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Vinícola de Tomelloso, SCL

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “TORRE DE GAZATE” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 1632017

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Miguel Torres, SA

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               valsts un starptautiskas vārdiskas preču zīmes “TORRES” un starptautiska vārdiska preču zīme “LAS TORRES” attiecībā uz precēm,
                  kas ietilpst 33. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Miguel Torres, SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums 2003. gada 25.februārī. # Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) pret Vasileios Ioannidis. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Grieķija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-326/00.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2003. gada 25. februārī (*)

      Sociālais nodrošinājums – Pensionāra hospitalizācija, kamēr viņš uzturas citā dalībvalstī, nevis tajā, kur viņš dzīvo – Finansēšanas noteikumi – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 31. un 36. pants – Regulas (EEK) Nr. 574/72 31. un 93. pants
      Lieta C‑326/00
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 234. pantam
      iesniedza Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Grieķija) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)
      un
      Vasileios Ioannidis
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 31. un 36. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā
         nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kurā izdarīti grozījumi un kura ir
         atjaunota ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83 (OV L 230, 6. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Padomes
         1995. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3096/95 (OV L 335, 10. lpp.), un 31. un 93. pantu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā
         (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kura ir atjaunota
         ar Regulu Nr. 2001/83, kurā izdarīti grozījumi ar Regulu Nr. 3096/95, kā arī EK līguma 56. un 59. pantu (jaunajā redakcijā
         pēc grozījumiem – EKL 46. un 49. pants) un EK līguma 60. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 50. pants), un Eiropas Cilvēktiesību
         un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas papildprotokola 1. pantu.

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji M. Vatelē [M. Wathelet], R. Šintgens [R. Schintgen] un K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], A. La Pergola [A. La Pergola] (referents), P. Janns [P. Jann], V. Skouris [V. Skouris], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) vārdā – D. G. Anastasopuls [D. G. Anastassopoulos], pārstāvis,

      –        Grieķijas valdības vārdā – S. Spiropuls [S. Spyropoulos], I. Bakopuls [I. Bakopoulos] un I. Galani‑Marangudaki [I. Galani‑Marangoudaki], pārstāvji,

      –        Beļģijas valdības vārdā – A. Snūksa [A. Snoecx], pārstāve,

      –        Spānijas valdības vārdā – N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve,

      –        Īrijas valdības vārdā – D. Dž. O’Hagans [D. J. O'Hagan], pārstāvis, kam palīdz A. M. Kolinss [A. M. Collins], BL,

      –        Austrijas valdības vārdā – H. Dosi [H. Dossi], pārstāvis,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Megrila [R. Magrill], pārstāve, un S. Mūrs [S. Moore], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Mišāra [H. Michard] un M. Panaiotopuls [M. Panayotopoulos], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko 2002. gada 10. septembra tiesas sēdē sniedza Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), ko pārstāvēja D. G. Anastasopuls, Grieķijas valdība, ko pārstāvēja S. Spiropuls un I. Bakopuls, Spānijas valdība, ko pārstāvēja
         N. Diasa Abada, Īrijas valdība, ko pārstāvēja A. M. Kolinss, Nīderlandes valdība, ko pārstāvēja H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve, Somijas valdība, ko pārstāvēja T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve, Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāvēja D. Loids‑Džounss [D. Lloyd‑Jones], QC, un Komisija, ko pārstāvēja H. Mišāra un M. Patakja [M. Patakia], pārstāves,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2002. gada 15. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2000. gada 31. janvāra rīkojumu, kas Tiesas kancelejā saņemts šī paša gada 4. septembrī Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis [Saloniku Pirmās instances administratīvā tiesa] atbilstoši EKL 234. pantam ir iesniegusi piecus prejudiciālus jautājumus
         par to, kā interpretēt 31. un 36. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu
         piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kurā izdarīti grozījumi un kura atjaunota ar Padomes 1983. gada
         2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83 (OV L 230, 6. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 22. decembra Regulu
         (EK) Nr. 3096/95 (OV L 335, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), un 31. un 93. pantu Padomes 1972. gada 21. marta
         Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kura ir
         atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, kurā izdarīti grozījumi ar Regulu Nr. 3096/95 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), kā
         arī EK līguma 56. un 59. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 46. un 49. pants) un EK līguma 60. pantu (jaunajā
         redakcijā – EKL 50. pants), kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada
         4. novembrī, papildprotokola 1. pantu.

      2        Šie jautājumi radušies prāvā starp Joanidi [Ioannidis] un Idryma Koinonikon Asfaliseon (Grieķijas Sociālās apdrošināšanas aģentūra, turpmāk tekstā – “IKA”) par IKA atteikšanos samaksāt izmaksas par Joanida hospitalizāciju, kas notikusi, kamēr viņš atradās Vācijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        31. pantā ar nosaukumu “Pensionārs un/vai viņa ģimenes locekļi, kas uzturas valstī, kura nav viņu dzīvesvietas valsts”, kas
         ietverts Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 1. nodaļas 5. iedaļā ar nosaukumu “Pensionāri un viņu ģimenes locekļi”, ir noteikts:

      “Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram
         ir arī tiesības saņemt pabalstus natūrā saskaņā ar vienas vai vairāku šo valstu tiesību aktiem, kopā ar saviem ģimenes locekļiem
         saņem šādus pabalstus, uzturoties dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts:

      a)      materiālas izteiksmes pabalstus [pabalstus natūrā], ko nodrošina uzturēšanās vietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem,
         ko tā piemēro, un par tiem jāmaksā pensionāra dzīvesvietas institūcijai;

      [..].”
      4        Minētās regulas 22. panta 1. punktā ar nosaukumu “Darbinieki un viņu ģimenes locekļi”, kas ietverts tās pašas nodaļas 2. iedaļā,
         ir paredzēts:

      “Darba ņēmējs [vai pašnodarbināta persona], kurš atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem
         [..] un:

      a)      kura stāvoklī vajadzīgi tūlītēji pabalsti uzturēšanās laikā citā dalībvalstī
      vai
      b)      [..]
      vai
      c)      kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,
      ir tiesības:
      i)      uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību
         aktiem, ko tā piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; tomēr kompetentās valsts tiesību akti reglamentē laikposma ilgumu,
         kurā tiek nodrošināti šie pabalsti;

      [..].”
      5        Regulas Nr. 1408/71 22.a pantā ar nosaukumu “Speciāli noteikumi noteiktu kategoriju personām” ir noteikts:

      “Neskatoties uz šīs regulas 2. pantu, 22. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkti attiecas arī uz personām, kas ir dalībvalsts
         pilsoņi un ir apdrošināti saskaņā ar šīs valsts likumiem, kā arī viņu ģimenes locekļiem, kas uzturas kopā ar viņiem.”

      6        Regulas Nr. 574/72 31. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:

      “1.      Lai saņemtu pabalstus natūrā saskaņā ar regulas [Nr. 1408/71] 31. pantu, pensionārs iesniedz institūcijai [uzturēšanās vietā]
         izziņu, kas apliecina, ka viņam ir tiesības saņemt minētos pabalstus. Vajadzības gadījumā šajā izziņā, kuru izsniedz institūcija
         pensionāra dzīvesvietā, ja iespējams, pirms viņš ir atstājis savas dzīvesvietas dalībvalsti, cita starpā norāda maksimālo
         laikposmu, kurā drīkst piešķirt pabalstus natūrā saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem. Ja pensionārs nav iesniedzis minēto
         izziņu, institūcija pēc uzturēšanās vietas saņem to tieši no dzīvesvietas institūcijas.

      2.      Līdzīgi piemēro īstenošanas regulas 17. panta 6., 7. un 9. punktu. Šajā gadījumā institūcija pēc pensionāra dzīvesvietas ir
         uzskatāma par kompetento institūciju.”

      7        Saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 17. panta 6., 7. un 9. punktu:

      “6.      Hospitalizācijas gadījumā dzīvesvietas institūcija trīs dienu laikā no dienas, kad tā ir uzzinājusi par hospitalizāciju, paziņo
         kompetentajai institūcijai par slimnieka uzņemšanas datumu, hospitalizācijas iespējamo ilgumu un slimnieka izrakstīšanas datumu.
         Tomēr paziņojumam nav nozīmes, ja izdevumus saistībā ar pabalstiem natūrā atmaksā, veicot [kopsummas] maksājumu dzīvesvietas
         institūcijai.

      7.      Dzīvesvietas institūcija informē kompetento institūciju, iekams tiek pieņemts jebkurš lēmums piešķirt pabalstus natūrā, kas
         ietverti regulas 24. panta 2. punktā minētajā sarakstā. Kompetentās institūcijas rīcībā ir piecpadsmit dienas no dienas, kurā
         šī informācija ir izsūtīta, lai celtu iebildumus un pamatotu šo iebildumu iemeslus; ja, beidzoties šim termiņam, nekādi iebildumi
         nav celti, dzīvesvietas institūcija piešķir pabalstus natūrā. Ja šie pabalsti jāpiešķir īpašas steidzamības gadījumā, dzīvesvietas
         institūcija nekavējoties dara to zināmu kompetentajai institūcijai. Paziņot par iebildumiem, pamatojot savu iebildumu iemeslus,
         tomēr nav vajadzības, ja izdevumus saistībā ar pabalstiem natūrā atmaksā, veicot [kopsummas] maksājumu dzīvesvietas institūcijai.

      [..]
      9.      Divas vai vairākas dalībvalstis vai šo dalībvalstu kompetentās iestādes pēc Administratīvās komisijas atzinuma saņemšanas
         var vienoties par īstenošanas noteikumiem.”

      8        Kā izriet no Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas 1993. gada 7. oktobra
         Lēmuma 94/604/EK Nr. 153 par veidlapu paraugiem, kas vajadzīgi Regulu Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 (E 001, no E 103 līdz E 127)
         (OV 1994, L 244, 22. lpp.) piemērošanai, veidlapa E 111 atbilst Regulas Nr. 574/72 31. panta 1. punktā minētajai “izziņai”.
         Saskaņā ar šo lēmumu šī veidlapa ir jāizmanto situācijā, uz ko attiecas Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         i) daļa, bet veidlapa E 112 – situācijā, uz ko attiecas šīs regulas 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļa.

      9        Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 1. nodaļas 7. iedaļā ar nosaukumu “Institūciju savstarpējie norēķini” ir ietverts 36. pants,
         kurš ir formulēts šādi:

      “1.      Pabalsti natūrā, ko saskaņā ar šo nodaļu nodrošinājusi kādas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas
         vārdā, ir jākompensē pilnībā.

      2.      Šā panta 1. punktā minētās kompensācijas nosaka un veic saskaņā ar 98. pantā minētajā īstenošanas regulā paredzēto kārtību,
         ņemot par pamatu vai nu iesniegtos faktisko izdevumu pierādījumus, vai kopsummas maksājumus.

      Ja izmanto kopsummas maksājumus, tie ir tādi, kas nodrošina, lai kompensācija pēc iespējas precīzāk atbilstu faktiskajiem
         izdevumiem.

      3.      Divas vai vairāk dalībvalstis vai šo valstu kompetentās iestādes var noteikt citu kompensācijas kārtību, kā arī var atteikties
         no jebkādiem kompensācijas norēķiniem to jurisdikcijā atrodošos institūciju starpā.”

      10      Saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 93. pantu:

      “1.      Pabalstu natūrā faktisko summu, ko piešķir saskaņā ar Regulas [Nr. 1408/71] [..] 31. pantu, institūcijai, kura piešķīrusi
         minētos pabalstus, kā tas norādīts tās grāmatvedības rēķinos, atmaksā kompetentā institūcija.

      2.      Regulas [Nr. 1408/71] [..] 31. pantā minētajos gadījumos, kā arī, piemērojot šā panta 1. punktu, institūcija pensionāra dzīvesvietā
         ir uzskatāma par kompetento institūciju.

      3.      Ja 1. punktā minēto pabalstu faktiskā summa nav uzrādīta tās institūcijas grāmatvedības dokumentos, kas tos ir piešķīrusi,
         un nav panākta vienošanās saskaņā ar 6. punktu, atmaksājamo summu nosaka, pamatojoties uz [kopsummas] maksājumiem, aprēķinot
         tos pēc visām attiecīgajām norādēm un izmantojot visus pieejamos datus. Administratīvā komisija izvērtē, kas būtu jāņem par
         pamatu, aprēķinot vienreizējos maksājumus, un lemj par to summu.

      [..]
      6.      Divas vai vairākas dalībvalstis vai šo dalībvalstu kompetentās iestādes pēc Administratīvas komisijas atzinuma saņemšanas
         var vienoties par citiem atmaksājamo summu novērtēšanas paņēmieniem, piemēram, ņemot par pamatu [kopsummas] maksājumus.”

      11      Regulas Nr. 574/72 34. pantā ir paredzēts:

      “1.      Ja, darba ņēmējam [vai pašnodarbinātai personai] uzturoties dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, nav iespējams nokārtot
         Īstenošanas regulas [..] 31. pantā paredzētās formalitātes, viņa izdevumus pēc pieteikuma iesniegšanas atmaksā kompetentā
         institūcija saskaņā ar tarifiem, ko piemēro uzturēšanās vietas institūcija.

      2.      Pēc kompetentās institūcijas pieprasījuma uzturēšanās vietas institūcija nodod tai vajadzīgo informāciju par šiem tarifiem.
      Ja starp uzturēšanās vietas institūciju un kompetento institūciju ir noslēgts līgums, kas paredz, ka par piešķirtajiem pabalstiem
         natūrā netiek veikta kompensācija vai tiek veikts [kopsummas] maksājums, piemērojot regulas 31. pantu, uzturēšanās vietas
         institūcijai papildus kompetentajai institūcijai ir jāpaziņo apmērs, kas ieinteresētajai personai pienākas saskaņā ar 1. punkta
         nosacījumiem.

      3.      Liela apmēra izdevumu gadījumā kompetentā institūcija ieinteresētajai personai var izmaksāt atbilstošu avansu, tiklīdz šī
         persona minētajai institūcijai ir iesniegusi kompensācijas pieteikumu.

      4.      Neskatoties uz 1., 2. un 3. punkta nosacījumiem, kompetentā institūcija radušos izdevumus var kompensēt saskaņā ar tarifiem,
         ja saskaņā ar šiem tarifiem ir iespējams veikt kompensāciju tā, ka kompensējamās izmaksas nepārsniedz Administratīvās komisijas
         noteikto līmeni un darba ņēmējs vai pašnodarbinātā persona, vai pensionārs piekrīt šī noteikuma piemērošanai. Jebkurā gadījumā
         kompensācijas apmērs nedrīkst pārsniegt faktiski radušos izdevumu apmēru.

      5.      Ja uzturēšanās valsts tiesību akti neparedz kompensācijas tarifus, kompetentā institūcija var veikt kompensāciju saskaņā ar
         4. punktā minētajiem noteikumiem bez ieinteresētās personas piekrišanas.”

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      12      Darba ministra 1956. gada 2. jūnija Lēmumā Nr. 33651/E. 1089 par IKA Slimnīcu aprūpes noteikumiem (FEK B' 126/3.7.1956), kuros vēlāk vairākas reizes ir izdarīti grozījumi (turpmāk tekstā – “IKA noteikumi”), ir ietverts 3.a pants, no kura it īpaši izriet, ka, ja nav iespējams diagnosticēt slimību vai arī personai,
         kas apdrošināta IKA, nav iespējams nodrošināt ārstēšanu Grieķijā sakarā ar nepieciešamās specializācijas ārstu vai piemērotu zinātnisko līdzekļu
         trūkumu, IKA pilnībā sedz diagnosticēšanas un ārstēšanās izmaksas, kas apdrošinātajai personai radušās ārzemēs. Šādas ārstēšanās slimnīcā
         ārzemēs izmaksu kompensēšana ir pakļauta iepriekšējās atļaujas sistēmai, kas IKA ļauj pārliecināties, ka ir izpildīti iepriekš minētie nosacījumi.

      13      Tomēr kā izņēmums IKA noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunktā ir noteikts:

      “Ārkārtējos izņēmuma gadījumos kompetentas reģionālās nodaļas direktors pēc kompetentas medicīniskās komisijas atzinuma saņemšanas
         var apstiprināt jau notikušu ārstēšanos ārvalsts slimnīcā, ja laikā, kad apdrošinātā persona īslaicīgi atradusies ārzemēs,
         slimības pēkšņas izpausmes dēļ vai tāpēc, ka reāls risks tās dzīvībai lika to nekavējoties nogādāt slimnīcā ārvalstī, nebija
         iespējams saņemt iepriekšēju atļauju. Tādos gadījumos otrā medicīniskā komisija sniedz atzinumu, pamatojoties uz pieejamo
         informāciju par Grieķijā pieejamu ārstēšanos slimnīcā un terapiju un par ārstēšanos slimnīcā un terapiju, kas veikta ārvalstī.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      Joanidis dzīvo Grieķijā un tur saņem vecuma pensiju, ko viņam maksā IKA. Kamēr viņš atradās Vācijā, no 1996. gada 26. novembra līdz 2. decembrim viņš bija ievietots Minhenes Tehniskās universitātes
         klīnikā, kur viņam tika veikta katetrizācija ar sirds katetru. No šajā sakarā izdotajām medicīniskajam izziņām izriet, ka
         viņš slimnīcā tika uzņemts neatliekamā kārtā sakarā ar atkārtotām sāpēm krūškurvī, ko radīja angina pectoris.

      15      1996. gada 6. decembrī Joanidis lūdza uzņēmuma Karstadt Slimokasi, kas atrodas Esenē (Vācija) (turpmāk tekstā – “Vācijas Slimokase”), kā uzturēšanās vietas institūciju samaksāt
         IKA vārdā minētās hospitalizācijas izmaksas.

      16      Vācijas Slimokase tāpēc nosūtīja IKA veidlapu E 107, lai tā kā kompetentā institūcija izdotu veidlapu E 112 vai vismaz apstiprinājumu, ka šādu veidlapu nav iespējams
         izdot.

      17      Lai gan IKA dienestiem bija zināms, ka tās kompetentā reģionālā nodaļa 1996. gada 15. novembrī Joanidim bija izdevusi veidlapu E 111,
         kas bija derīga no 1996. gada 16. novembra līdz 31. decembrim, tie pieprasīja Otrās medicīniskās komisijas (turpmāk tekstā
         – “OMK”) atzinumu par to, vai bija iespējams a posteriori atļaut ieinteresētās personas hospitalizāciju.

      18      OMK sniedza negatīvu atzinumu, jo Joanida slimība viņa atrašanās laikā Vācijā nebija izpaudusies pietiekami pēkšņi, lai attaisnotu
         neatliekamu ievietošanu slimnīcā, un to būtu bijis iespējams atbilstoši izārstēt Grieķijā. OMK it īpaši uzsvēra, ka Joanida
         slimība bija hroniska, par ko liecināja dažādas 1996. gada jūnijā veiktās pārbaudes, viņa veselības stāvokļa pasliktināšanās
         nebija pēkšņa, jo 1996. gada 11. novembrī Grieķijā veiktā koronārā angiogrāfija uzrādīja tādus pašus rezultātus kā tā, kas
         tika veikta Vācijas slimnīcā, un, visbeidzot, minētā hospitalizācija esot bijusi iepriekš plānota.

      19      Uzskatot, ka nebija izpildīti IKA noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, IKA 1997. gada 18. aprīlī nolēma neatļaut a posteriori Joanida ārstēšanu. IKA turklāt nosūtīja Vācijas Slimokasei atpakaļ veidlapu E 107, paziņojot, ka šajā gadījumā tā nevar izdot veidlapu E 112.

      20      Joanidis par šo atteikšanos sniegt atļauju iesniedza sūdzību kompetentajā IKA administratīvajā komisijā. Viņš it īpaši uzsvēra, ka viņš Vācijā uzturējās, lai apciemotu dēlu, kurš tur dzīvo kopā ar savu
         māti.

      21      Uzskatot, ka Joanida slimība tomēr bija izpaudusies pēkšņi viņa uzturēšanās laikā un ka viņa hospitalizācija bija vajadzīga,
         lai novērstu reālu risku viņa dzīvībai, komisija 1997. gada 14. jūlijā nolēma, ka apstrīdētā ārstēšana ir jāatļauj a posteriori saskaņā ar IKA noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunktu un ka IKA ir jāatlīdzina tās izmaksas.

      22      IKA cēla prasību Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, lūdzot atcelt šo lēmumu, apgalvojot, ka šajā lietā nebija izpildīti minētajā tiesību normā ietvertie nosacījumi.

      23      Šādos apstākļos minētā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai IKA (Grieķijas Sociālās apdrošināšanas aģentūra) Slimnīcu aprūpes noteikumu 3.a panta 4. punkta g) apakšpunkta redakcijā, kas
         bija spēkā atbildētāja hospitalizācijas laikā, tiktāl, ciktāl tajā kā papildu nosacījums tam, lai aģentūra samaksātu jau notikušas
         hospitalizācijas ārvalsts slimnīcā izmaksas, ir noteikts, ka kompetentas IKA reģionālās nodaļas direktoram pēc IKA Otrās medicīniskās komitejas atzinuma saņemšanas ir jāizsniedz atbilstoša atļauja, kas tiek izdota tikai ārkārtējos izņēmuma
         gadījumos, proti, ja aģentūras izmaksātas pensijas saņēmējam, kas lūdz atlīdzināt šīs izmaksas, konkrētā slimība ir izpaudusies
         pēkšņi īslaicīgas uzturēšanās laikā ārvalstīs vai ja viņš ir slimnīcā ir nogādāts steidzami, lai novērstu reālu risku dzīvībai,
         ir saderīgs ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantu un Padomes 1972. gada 21. marta Regulas
         Nr. 574/72 31. un 93. pantu, ja, pat pieņemot, ka šīs tiesību normas dalībvalstīm principā dod rīcības brīvību pieņemt tādas
         tiesību normas attiecībā uz cita starpā pensionāra, kas īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts,
         slimības pabalstiem natūrā, kuros ir jāietver arī ārstēšana slimnīcā, kurās kā papildu nosacījums izmaksu kompensācijai ir
         paredzēta atļaujas izsniegšana, pat ja tas notiek a posteriori, nav pilnīgi skaidrs un neapšaubāms, vai minētās Kopienu tiesību normas ļauj dalībvalstīm pieņemt tiesību normas, kurās šādas
         atļaujas izdošanai obligāti tiek prasīts, lai būtu izpildīti tādi nosacījumi, kādi paredzēti iepriekš minētajā aģentūras noteikumu
         tiesību normā, proti, apstākļus, kas ir saistīti ar neatliekamu ārstēšanos slimnīcā?

      2)      Tā kā slimnīcā sniegtās aprūpes pakalpojumi ir pakalpojumi EK līguma 60. panta izpratnē, vai minētā aģentūras noteikumu tiesību
         norma iepriekš minētajos aspektos ir saderīga ar EK līguma 59. un 60. pantu, pat ja tā nav pretrunā iepriekš minētajām Eiropas
         Kopienu Padomes regulu tiesību normām?

      3)      Ja uz otro jautājumu tiek sniegta negatīva atbilde, vai aģentūras attiecīgajā tiesību normā ietvertais regulējums ir attaisnojams,
         pamatojoties uz veselības aizsardzības apsvērumiem šajā gadījumā – sabalansētu un pieejamu slimnīcu pakalpojumu nodrošināšanu
         visiem Grieķijas iedzīvotājiem, un vai uz to šajā sakarā attiecas EK līguma 56. pantā paredzētie izņēmumi?

      4)      Pieņemot, ka tiesības uz slimības pabalstiem natūrā un ar tām saistītās tiesības uz attiecīgo izmaksu atlīdzību ir “īpašums”
         Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Parīzē 1952. gada 20. martā parakstītā papildprotokola 1. panta
         izpratnē, vai attiecīgā aģentūras regulējuma tiesību norma, pat ja tiek uzskatīts, ka iepriekš minētajos aspektos tā nav pretrunā
         minēto regulu pantiem un EK līgumam, vai arī ja šī tiesību norma, ja ar to tie tiktu pārkāpti, būtu attaisnojama, ņemot vērā
         iepriekš minētos iemeslus, šajā ziņā ir saderīga ar papildprotokola 1. panta pirmo daļu?

      5)      Ja uz ceturto jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde, vai attiecīgā aģentūras regulējuma tiesību norma ir attaisnojama,
         pamatojoties uz vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar sociālās drošības sistēmas finansiālo stabilitāti, un vai
         uz to šajā sakarā attiecas papildprotokola 1. panta otrajā daļā minētie izņēmumi?”

       Par pirmo jautājumu
      24      Uzdodot pirmo jautājumu, valsts tiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantā un Regulas Nr. 574/72 31. un
         93. pantā ir aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā pensionāra dzīvesvietas institūcijas izmaksāta kompensācija
         par viņa ārstēšanos slimnīcā, atrodoties citā dalībvalstī, ir pakļauta a posteriori izsniegtas atļaujas saņemšanai, kas tiek izdota tikai tad, ja minētajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto parasti prasīto
         iepriekšējo atļauju nav bijis iespējams saņemt tāpēc, ka slimība ir izpaudusies pēkšņi, personai uzturoties ārzemēs, radot
         steidzamu vajadzību pēc ārstēšanas.

       Par jautājuma nozīmi
      25      IKA un vairākas valdības, kas Tiesai iesniegušas rakstveida apsvērumus, ir izteikušas šaubas par Regulas Nr. 1408/71 31. panta
         piemērojamību pamata prāvas faktiskajos apstākļos. IKA un Grieķijas valdība it īpaši apgalvoja, ka Joanidis bija devies uz Vāciju, lai tur saņemtu viņam sniegto ārstēšanu, tāpēc
         atbilstoši to teiktajam fakti būtu jāizvērtē Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta, nevis 31. panta aspektā.

      26      Šajā sakarā no Tiesas judikatūras noteikti izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā regulētas tiesības
         uz pabalstiem natūrā pensionāriem, kas dzīvo kādā dalībvalstī un lūdz kompetentām iestādēm atļauju, lai varētu doties uz citas
         dalībvalsts teritoriju saņemt savam veselības stāvoklim atbilstošu ārstēšanu, bet šīs regulas 31. pantā regulētas tiesības
         uz tādiem šai sociāli apdrošināto personu kategorijai paredzētiem pabalstiem natūrā, kuri kļūst nepieciešami, kamēr persona
         uzturas citā dalībvalstī, nevis tajā, kur tā dzīvo (skat. 1979. gada 31. maija spriedumu lietā 182/78 Pierik, Recueil, 1977. lpp., 6. un 8. punkts).

      27      Tomēr ir jāatgādina, ka EKL 234. pantā norādītajā procesā, kas ir balstīts uz skaidru funkciju sadalījumu starp valsts tiesām
         un Eiropas Kopienu Tiesu, lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē (skat. it īpaši 1979. gada 15. novembra spriedumu
         lietā 36/79 Denkavit Futtermittel, Recueil, 3439. lpp., 12. punkts, un 1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑235/95 Dumon un Froment, Recueil, I‑4531. lpp., 25. punkts). Tāpat tikai valsts tiesa, kurā ierosināta lieta un kas atbild par taisāmo spriedumu, pamatojoties
         uz lietas apstākļiem, var novērtēt gan vajadzību saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai varētu taisīt spriedumu, gan Tiesai uzdoto
         jautājumu nozīmi. Tādējādi, ja valsts tiesas uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā
         ir pienākums sniegt nolēmumu (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts).

      28      No tā izriet, ka vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē ir novērtēt, vai Joanida ārstēšanās Vācijā faktiski bija ieinteresētās
         personas ieplānota un vai viņa uzturēšanās bija plānota medicīniskos nolūkos, kad, kā norādīts iepriekš 26. punktā, ir jāpiemēro
         tikai Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 2. punkts, izslēdzot šīs regulas 31. pantu.

      29      Šajā gadījumā tomēr nešķiet, ka iesniedzējtiesa uzskatītu, ka Joanidis pamata prāvā apstrīdēto ārstēšanos slimnīcā būtu iepriekš
         ieplānojis un ka viņa uzturēšanās Vācijā būtu plānota medicīniskos nolūkos. Šī tiesa faktu izklāstā it īpaši atsaucas uz medicīniskajām
         izziņām, kas liecina, ka Joanidis slimnīcā tika uzņemts neatliekamā kārtā sakarā ar atkārtotām sāpēm krūškurvī, ko radīja
         angina pectoris. Šādos apstākļos pirmā jautājuma, kas attiecas uz Regulas Nr. 1408/71 31. panta interpretāciju, pieņemamību nevar apšaubīt,
         un tas nav jāpārformulē, lai attiektos uz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

       Par Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērojamību
      30      Lai atbildētu uz prejudiciālo jautājumu, vispirms ir jādefinē Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērojamība.

      31      Šajā sakarā, pirmkārt, jāatzīmē, ka pretēji Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktam, kurā paredzētas tiesības
         uz pabalstiem natūrā daba ņēmējiem un pašnodarbinātām personām, “kuru stāvoklī vajadzīgi tūlītēji pabalsti uzturēšanās laikā
         citā dalībvalstī”, šīs regulas 31. pantā, kurā paredzētas līdzīgas tiesības pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem, kas uzturas
         citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā viņi dzīvo, nav ietverts atbilstošs precizējums par ieinteresēto personu veselības stāvokli.

      32      Otrkārt, jāatgādina, ka Tiesa noteikti ir atzinusi, ka, lai gan pensionāri neveic profesionālu darbību, uz viņiem sakarā ar
         viņu saistību ar sociālā nodrošinājuma sistēmu attiecas Regulas Nr. 1408/71 noteikumi par “darba ņēmējiem”, un tā ir piebildusi,
         ka tas tā ir, ja attiecībā uz viņiem šajā sakarā nav pieņemtas īpašas tiesību normas (iepriekš minētais spriedums lietā Pierik, 4. punkts).

      33      Šajā sakarā norādījusi, ka Regulas Nr. 1408/71 27.–33. pantā ir noteiktas speciālas tiesību normas, kas attiecināmas tikai
         uz pensionāriem, Tiesa ir it īpaši atzīmējusi, ka šīs tiesību normas 31. pantā regulētas šo apdrošināto personu tiesības uz
         pabalstiem natūrā, ja vajadzība pēc tiem rodas, personai uzturoties dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts (iepriekš
         minētais spriedums lietā Pierik, 5. un 6. punkts).

      34      Šādos apstākļos pretēji vairāku dalībvalstu valdību ieteikumiem nav iespējams apgalvot, ka uz pensionāriem, kas uzturas dalībvalstī,
         kas nav viņu dzīvesvietas valsts, attiektos Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkts vai ka šī panta noteikumi
         varētu ietekmēt minētās regulas 31. panta interpretāciju.

      35      Kā ir atzīmējušas Beļģijas un Somijas valdības, kā arī Komisija, interpretācija, kas tuvinātu ar iepriekš minētajiem diviem
         pantiem izveidotās sistēmas, būtu pretrunā gan šī sprieduma 31. punktā minētajai pantu tekstu atšķirībai, gan tam, ka Kopienas
         likumdevējs ir uzskatījis par noderīgu pieņemt īpašu tiesību normu sociāli apdrošināto personu kategorijai, kurā ietilpst
         pensionāri un viņu ģimenes locekļi.

      36      Tādu pašu iemeslu dēļ pretēji Īrijas un Nīderlandes valdību apgalvotajam nevar uzskatīt, ka Regulas Nr. 1408/71 22.a pants
         uz pensionāriem attiecinātu šīs regulas 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto sistēmu. Šādai interpretācijai turklāt
         nav pamata ne 22.a panta tekstā, kurā atbilstoši tā virsrakstam ir paredzēti “speciāli noteikumi noteiktu kategoriju personām”,
         ne arī, kā ir norādījusi Somijas valdība, apsvērumos Padomes 1995. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 3095/95, ar kuru izdarīti
         grozījumi Regulā Nr. 1408/71, Regulā Nr. 574/72, Regulā (EEK) Nr. 1247/92, ar kuru izdarīti grozījumi Regulā Nr. 1408/71,
         un Regulā (EEK) 1945/93, ar kuru izdarīti grozījumi Regulā (EEK) Nr. 1247/92 (OV L 335, 1. lpp.), ar kuru Regulā Nr. 1408/71
         ir ieviests 22. pants.

      37      Nevar piekrist arī Īrijas un Nīderlandes valdību argumentam, ka nepieciešamo apdrošināto personu vienlīdzību varot nodrošināt
         tikai Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktam analoģiska piemērošana.

      38      Kā norādījusi Grieķijas valdība rakstveida apsvērumos un ģenerāladvokāts secinājumu 32. punktā, to, ka Kopienas likumdevējs
         nav vēlējies izveidot tādu pašu nestrādājošiem pensionāriem piemērojamu sistēmu kā darba ņēmējiem vai pašnodarbinātām personām,
         var izskaidrot ar vēlēšanos veicināt faktisku šīs kategorijas sociāli apdrošināto personu mobilitāti, ņemot vērā noteiktas
         šīm personām raksturīgas īpašības, piemēram, potenciāli lielāku vārīgumu un atkarību veselības jomā, kā arī lielāku brīvību,
         kas ļauj biežāk uzturēties citās dalībvalstīs.

      39      No iepriekš minētā izriet, ka ar Regulas Nr. 1408/71 31. pantu izveidotā sistēma atšķiras no tās, kas izveidota ar šīs regulas
         22. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      40      Regulas Nr. 1408/71 31. pantu it īpaši nevar interpretēt tā, ka tajā nodrošinātās tiesības uz pabalstiem natūrā būtu tikai
         tiem pensionāriem, kuru stāvoklis pieprasa neatliekamus pabalstus viņu uzturēšanās laikā citā dalībvalstī, t.i., tās nevar
         attiekties tikai uz ārstēšanos, kas ir atzīta par medicīniski neatliekamu (1996. gada 2. maija spriedums lietā C‑206/94 Paletta, Recueil, I‑2357. lpp., 20. punkts) un ko nevar atlikt līdz brīdim, kad apdrošinātā persona atgriezīsies valstī, kurā tā dzīvo.

      41      Šo tiesību normu nevar interpretēt arī tā, ka pabalsti būtu paredzēti tikai gadījumos, kad sniegtā ārstēšana ir vajadzīga
         pēkšņas slimības dēļ. It sevišķi ar to, ka ārstēšanās, kas kļuvusi vajadzīga apdrošinātās personas veselības stāvokļa pasliktināšanās
         dēļ, kamēr tā īslaicīgi uzturas citā dalībvalstī, var tikt saistīta ar iepriekš pastāvošu un apdrošinātajai personai zināmu
         pataloģiju, piemēram, hronisku slimību, nevar pietikt, lai ieinteresētajai personai liegtu izmantot Regulas Nr. 1408/71 31. pantā
         paredzētās tiesības.

      42      Turklāt jāatzīmē, ka pretēji it īpaši Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktam šīs regulas 31. pantā attiecībā
         uz pabalstiem natūrā, kas tajā nodrošināti pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem, kamēr viņi atrodas citā dalībvalstī, kas
         nav viņu dzīvesvietas valsts, nav paredzēta atļaujas izdošanas sistēma.

      43      No visa iepriekš minētā izriet, ka dalībvalsts nevar Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzēto pabalstu natūrā piešķiršanu pensionāriem,
         kas uzturas citā dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts, padarīt atkarīgu no jebkāda veida atļaujas izdošanas sistēmas
         vai nosacījuma, ka slimība, kurai nepieciešama konkrētā ārstēšana, ir izpaudusies pēkšņi laikā, kad persona ir uzturējusies
         citā dalībvalstī, tādējādi ārstēšanu padarot nepieciešamu nekavējoties.

       Par Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošanu praksē
      44      No pirmā prejudiciālā jautājuma teksta izriet, ka valsts tiesa jautā arī par Regulas Nr. 574/72 31. panta piemērojamību, kas
         ir tiesību norma, kas attiecas uz Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošanu.

      45      Ņemot vērā pamata lietas apstākļus, jāatgādina, ka šajā tiesību normā ir it īpaši paredzēts, ka pensionāram, lai viņš varētu
         saņemt pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 31. pantu, ir institūcijai pagaidu uzturēšanās vietā jāiesniedz izziņa
         no pastāvīgās uzturēšanās vietas institūcijas, kas apliecina, ka viņam ir tiesības saņemt šos pabalstus. Šajā tiesību normā
         tomēr ir precizēts, ka, ja ieinteresētā persona šādu izziņu neiesniedz, institūcijai pagaidu uzturēšanās vietā pašai ir jāvēršas
         pie dzīvesvietas institūcijas, lai to iegūtu.

      46      Šajā gadījumā no rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka šāda izziņa, proti, veidlapa E 111, Joanidim bija
         izdota, pirms viņš devās uz Vāciju.

      47      Savukārt, kā ir norādījusi Īrijas valdība, šajā rīkojumā nav norādīts, vai šī veidlapa tika iesniegta Vācijas Slimokasei.
         Tomēr jāatzīst, ka tam, ka persona pati veidlapu, iespējams, nav iesniegusi, nevar būt izšķiroša nozīme. Tādā gadījumā uzturēšanās
         vietas institūcijai ir jāpārliecinās, vai ieinteresētajai personai nav šādas veidlapas, un, ja nav, jālūdz kompetentā institūcija,
         kurā tā apdrošināta, to izdot, kā ir noteikts Regulas Nr. 574/72 31. pantā.

      48      Pamata prāvā Vācijas Slimokase tomēr lūdza IKA atsūtīt veidlapu E 112, t.i., izziņu, kas tiek lietota gadījumā, kad tiek lūgta atļauja doties uz citas dalībvalsts teritoriju
         ārstēties saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

      49      Šāda attieksme ir jāuzskata par vienlīdzīgu ar atteikšanos piemērot Regulas Nr. 1408/71 31. pantu neatkarīgi no tā, vai apdrošinātā
         persona pati uzrādīja veidlapu E 111 vai nē. No tā, ka uzturēšanās vietas institūcija pieprasa uzrādīt veidlapu E 112 tā vietā,
         lai pietiktu ar to, ka apdrošinātā persona uzrāda veidlapu E 111, vai no šādas veidlapas pieprasīšanas no dzīvesvietas institūcijas
         noteikti izriet, ka uzturēšanās vietas institūcija uzskata, ka apdrošinātajai personai nepienākas pabalsti natūrā atbilstoši
         Regulas Nr. 1408/71 31. pantam.

      50      Lai varētu atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, jāprecizē, ka, ņemot vērā šādu uzturēšanās vietas institūcijas atteikumu
         un prasību, kompetentā dzīvesvietas institūcija, kas iepriekš apdrošinātajai personai ir izdevusi veidlapu E 111, nevar pieņemt,
         ka Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, kā to, šķiet, darīja IKA pamata prāvā.

      51      Uzturēšanās un dzīvesvietas institūcijām ir kopīgs uzdevums piemērot Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantu un Regulas Nr. 574/72
         31. un 93. pantu, un tām saskaņā ar EKL 10. pantu un Regulas Nr. 1408/71 84. pantu ir jāsadarbojas, lai pareizi nodrošinātu
         šo tiesību normu piemērošanu un tādējādi – pilnīgu pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzēto
         tiesību ievērošanu, lai veicinātu šo apdrošināto personu brīvu pārvietošanos (skat. pēc analoģijas 1996. gada 24. oktobra
         spriedumu lietā C‑335/95 Picard, Recueil, I‑5625. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑202/97 FTS, Recueil, I‑883. lpp., 51. un 56. punkts).

      52      No tā it īpaši izriet, ka, ja dzīvesvietas institūcija saņem no uzturēšanās vietas institūcijas lūgumu izdot veidlapu E 112,
         pat ja tā iepriekš apdrošinātajai personai ir izdevusi veidlapu E 111, tai ir jāpārliecinās, vai acīmredzamais atteikums nodrošināt
         Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzētos pabalstus natūrā ir pamatots, vajadzības gadījumā pieprasot uzturēšanās vietas institūcijai
         visu būtisko informāciju. Ja dzīvesvietas institūcija ir pārliecināta, ka ir jāpiemēro 31. pants un attiecīgi Regulas Nr. 1408/71
         36. pants, kā arī Regulas Nr. 574/72 93. pants par kompensāciju institūciju starpā, tai par to ir jāinformē uzturēšanās vietas
         institūcija. Pēdējās pienākums tad ir pārdomāt sava viedokļa pamatotību un vajadzības gadījumā to mainīt.

       Par Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzētās ārstēšanas finansēšanu
      53      Ņemot vērā pamata prāvas priekšmetu, kas attiecas uz iespējamu pienākumu kompensēt ieinteresētās personas ārstēšanās izdevumus
         slimnīcā citā dalībvalstī, kas nav tās dzīvesvietas valsts, iesniedzējtiesa, visbeidzot, kā izriet no pirmā prejudiciālā jautājuma,
         šaubās par Regulas Nr. 1408/71 36. panta un Regulas Nr. 574/72 93. panta piemērojamību.

      54      Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu pabalstiem natūrā, ko vienas dalībvalsts institūcija izmaksā citas
         dalībvalsts institūcijas vārdā, ir jātiek pilnībā kompensētiem saskaņā ar Regulā Nr. 574/72 paredzēto procedūru vai nu pēc
         faktisko izdevumu uzrādīšanas, vai kā kopsummas maksājums, ja vien abas iesaistītās dalībvalstis vai šo valstu kompetentās
         institūcijas nav vienojušās par citu kompensācijas kārtību vai atteikušās no kompensācijas norēķiniem starp institūcijām savā
         jurisdikcijā.

      55      Lai piemērotu minēto tiesību normu, Regulas Nr. 574/72 93. pantā ir it īpaši paredzēts, ka uzturēšanās vietas institūcijas
         sniegtos pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 31. pantu atmaksā ieinteresēto personu dzīvesvietas institūcija un
         ka kompensācijas apmērs principā ir faktiskais šo pabalstu apmērs saskaņā ar uzturēšanās vietas institūcijas rēķiniem. Ja
         šis apmērs rēķinos nav uzrādīts un iesaistīto dalībvalstu kompetentās institūcijas nav vienojušās par citām novērtējuma metodēm,
         kompensācijas apmēru kā kopsummas maksājumu nosaka Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvā
         komisija.

      56      Šie noteikumi parasti ir piemērojami gadījumos, kad pensionārs ir saņēmis pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71
         31. pantu.

      57      Tomēr pamata prāvā, kā norādīts šī sprieduma 48. un 49. punktā, Vācijas Slimokase atteicās nodrošināt Joanidim šādus pabalstus
         natūrā, tātad no tā var secināt, pat ja tas skaidri neizriet no rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, ka ieinteresētā
         persona droši vien pati personīgi sedza ārstēšanās izmaksas, kuru kompensāciju tai šobrīd atsaka IKA.

      58      No Regulas Nr. 574/72 34. panta patiešām izriet, ka, ja nav bijis iespējams izpildīt šīs regulas 31. pantā paredzētās formalitātes,
         kamēr persona ir atradusies dalībvalsts teritorijā, kur tā ārstēta, ieinteresētā persona var lūgt dzīvesvietas institūciju
         kompensēt radušās izmaksas šajā tiesību normā minētajā apmērā.

      59      Tomēr, kā pareizi uzsvērusi Grieķijas valdība rakstveida apsvērumos un ģenerāladvokāts secinājumu 53. punktā, jāatzīst, ka
         uzturēšanās vietas institūcijas atteikumu piemērot Regulas Nr. 1408/71 31. pantu un tās prasību izsniegt veidlapu E 112 nevar
         pielīdzināt kādas Regulas Nr. 574/72 31. pantā paredzētas formalitātes neizpildei.

      60      Tomēr, kā iziet no šī sprieduma 50.–52. punkta, pastāvot šādam atteikumam un prasībai, kompetentajai dzīvesvietas institūcijai,
         kas iepriekš apdrošinātajai personai ir izdevusi veidlapu E 111, ir jāveicina pareiza Regulas Nr. 1408/71 31. panta piemērošana.

      61      No tā izriet, ka, ja šķiet, ka uzturēšanās vietas institūcija ir nelikumīgi atteikusies piemērot šo tiesību normu un dzīvesvietas
         institūcija, kurai ir paziņots par šo atteikšanos, atturas no sadarbības, lai veicinātu pareizu šīs tiesību normas piemērošanu,
         kas ir tās pienākums, tai pašai, neietekmējot uzturēšanās vietas institūcijas iespējamo atbildību, ir tieši jākompensē apdrošinātajai
         personai tās veiktās ārstēšanās izmaksas, lai nodrošinātu tādu pašu finansējumu, kāds tai būtu pienācies, ja būtu ievēroti
         minētā panta noteikumi (skat. pēc analoģijas 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑368/98 Vanbraekel u.c., Recueil, I‑5363. lpp., 34. punkts).

      62      Turklāt, tā kā šī kompensācija tādā gadījumā aizstāj pabalstus natūrā, kas pensionāriem paredzēti Regulas Nr. 1408/71 31. pantā,
         dalībvalstis nevar šo kompensāciju padarīt atkarīgu no jebkāda veida atļaujas izdošanas procedūras vai nosacījuma, ka slimība,
         kas radījusi vajadzību pēc ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanas nodrošināšanu
         neatliekami nepieciešamu.

      63      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo prejudiciālo jautājumu jāatbild šādi:

      Regulas Nr. 1408/71 31. pants ir jāinterpretē tā, ka tiesības uz pabalstiem natūrā, kas šajā tiesību normā paredzēti pensionāriem,
         kas uzturas dalībvalstī, kura nav viņu dzīvesvietas valsts, nav pakļautas nosacījumam, ka slimība, kura radījusi vajadzību
         pēc ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanos neatliekami nepieciešamu.
         Šī tiesību norma tādējādi liedz dalībvalstij pakļaut šo tiesību izmantošanu šādam nosacījumam.

      Regulas Nr. 1408/71 31. pantā dalībvalstij ir aizliegts šajā tiesību normā paredzēto tiesību saņemt pabalstus natūrā izmantošanai
         paredzēt jebkādu atļaujas izdošanas procedūru.

      Regulas Nr. 1408/71 31. pantā minēto pabalstu nodrošināšanai un finansēšanai parasti ir jānotiek saskaņā ar šī panta saistībā
         ar šīs regulas 36. pantu un Regulas Nr. 574/72 31. un 93. panta nosacījumiem.

      Ja šķiet, ka uzturēšanās vietas institūcija ir nelikumīgi atteikusies nodrošināt Regulas 1408/71 31. pantā minētos pabalstus
         un dzīvesvietas institūcija, kurai ir paziņots par šo atteikšanos, atturas no sadarbības, lai veicinātu pareizu šī panta piemērošanu,
         kas ir tās pienākums, tai, neietekmējot uzturēšanās vietas institūcijas iespējamo atbildību, pašai ir jākompensē apdrošinātajai
         personai tās veiktās ārstēšanās izmaksas, lai nodrošinātu tādu pašu finansējumu, kāds tai būtu pienācies, ja būtu ievēroti
         minētā panta noteikumi.

      Pēdējā gadījumā Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantā un Regulas Nr. 574/72 31. un 93. pantā ir aizliegts valsts tiesiskajā
         regulējumā šādu kompensācijas izmaksu pakļaut a posteriori atļaujas saņemšanai, kas tiek izsniegta tikai tad, ja tiek pierādīts, ka slimība, kura radījusi nepieciešamību pēc konkrētās
         ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanu nepieciešamu nekavējoties.

       Par otro, trešo, ceturto un piekto jautājumu
      64      No otrā, trešā, ceturtā un piektā prejudiciālā jautājuma teksta izriet, ka tie ir uzdoti gadījumam, ja atbilde uz pirmo prejudiciālo
         jautājumu būtu, ka Regulas Nr. 1408/71 31. un 36. pantā un Regulas 574/72 31. un 93. pantā nav aizliegta tāda tiesiskā regulējuma
         piemērošana kā pamata prāvā. Tāpēc, ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmo prejudiciālo jautājumu, šie jautājumi nav jāizvērtē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      65      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Grieķijas, Beļģijas, Spānijas, Īrijas, Nīderlandes, Austrijas, Somijas un Apvienotās Karalistes
         valdībām, kā arī Komisijai, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī
         tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu,
      TIESA,
      atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2000. gada 31. janvāra rīkojumu iesniedza Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, nospriež:

      1)      31. pants Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem
            un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu
            (EEK) Nr. 2001/83, kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3096/95, ir jāinterpretē tā,
            ka tiesības uz pabalstiem natūrā, kas šajā pantā paredzēti pensionāriem, kas uzturas dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas
            valsts, nav pakļautas nosacījumam, ka slimība, kura radījusi vajadzību pēc ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties
            citā dalībvalstī, padarot ārstēšanos neatliekami nepieciešamu. Šī tiesību norma tādējādi liedz dalībvalstij pakļaut šo tiesību
            izmantošanu šādam nosacījumam;
      2)      Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kura atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, 31. pantā dalībvalstij ir aizliegts
            šajā tiesību normā paredzēto tiesību saņemt pabalstus natūrā izmantošanai paredzēt jebkādu atļaujas izdošanas procedūru;
      3)      Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kas ir atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu
            Nr. 3096/95, 31. pantā minēto pabalstu nodrošināšanai un finansēšanai parasti ir jānotiek saskaņā ar šī panta saistībā ar
            šīs regulas 36. panta un Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai
            (EEK) Nr. 1408/71 un kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu
            Nr. 3096/95, 31. un 93. panta nosacījumiem;
      4)      ja šķiet, ka uzturēšanās vietas institūcija ir nelikumīgi atteikusies nodrošināt Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi
            un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3096/95, 31. pantā minētos pabalstus un
            dzīvesvietas institūcija, kurai ir paziņots par šo atteikšanos, atturas no sadarbības, lai veicinātu pareizu šī panta piemērošanu,
            kas ir tās pienākums, tai pašai, neietekmējot uzturēšanās vietas institūcijas iespējamo atbildību, ir jākompensē apdrošinātajai
            personai tās veiktās ārstēšanās izmaksas, lai nodrošinātu tādu pašu finansējumu, kāds tai būtu pienācies, ja būtu ievēroti
            minētā panta noteikumi;
      5)      pēdējā gadījumā Regulas Nr. 1408/71, kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83, ar grozījumiem, kas izdarīti
            ar Regulu Nr. 3096/95, 31. un 36. pantā un Regulas Nr. 574/72, kurā izdarīti grozījumi un kas atjaunota ar Regulu Nr. 2001/83,
            ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 3096/95, 31. un 93. pantā ir aizliegts valsts tiesiskajā regulējumā šādu kompensācijas
            izmaksu pakļaut a posteriori atļaujas saņemšanai, kas tiek sniegta tikai tad, ja tiek pierādīts, ka slimība, kura radījusi nepieciešamību pēc konkrētās
            ārstēšanas, ir izpaudusies pēkšņi, personai atrodoties citā dalībvalstī, padarot ārstēšanu nepieciešamu nekavējoties.

               Rodríguez Iglesias

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

                     Colneric

               von Bahr

                     Cunha Rodrigues

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē 2003. gada 25. februārī Luksemburgā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – grieķu