title: Tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 9. jūnijs.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Aizliegtas vienošanās – EKL 81. pants – Spānijas ceļu seguma bitumena tirgus – Tirgus sadale un cenu noteikšana – Pārmērīgi ilga tiesvedība Eiropas Savienības Vispārējā tiesā – Pārmērīgi ilga procedūra Eiropas Komisijā – Apelācijas sūdzība par tiesāšanās izdevumiem.#Lieta C-608/13 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2016. gada 9. jūnijā (
            *1
         )
      “Apelācija — Aizliegtas vienošanās — EKL 81. pants — Spānijas ceļu seguma bitumena tirgus — Tirgus sadale un cenu noteikšana — Pārmērīgi ilga tiesvedība Eiropas Savienības Vispārējā tiesā — Pārmērīgi ilga administratīvā procedūra Eiropas Komisijā — Apelācijas sūdzība par tiesāšanās izdevumiem”
      Lieta C‑608/13 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2013. gada 25. novembrī iesniedza,

            Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA
          , Madride (Spānija), ko pārstāv O. Armengol i Gasull un J. M. Rodríguez Cárcamo, abogados,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otra lietas dalībniece –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv C. Urraca Caviedes un F. Castillo de la Torre, pārstāvji, kuriem palīdz A. J. Rivas, advocat,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda piektās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši D. Švābi [D. Šváby] (referents), A. Ross [A. Rosas] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar apelācijas sūdzību Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA (turpmāk tekstā – “CEPSA”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 16. septembra spriedumu CEPSA/Komisija (T‑497/07, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2013:438), ar kuru šī tiesa ir noraidījusi tās prasību atcelt Eiropas Komisijas 2007. gada 3. oktobra lēmumu C(2007) 4441, galīgā redakcija, par [EKL 81]. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/38.710 – Bitumens (Spānija)) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl tas skar apelācijas sūdzības iesniedzēju, kā arī, pakārtoti, samazināt šajā lēmumā apelācijas sūdzības iesniedzējai piemērotā naudas soda apmēru.

         Tiesiskais regulējums

               2

               Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.), 3. pantā ir noteikts, ka “dokumentus, kurus Kopienas iestāde sūta dalībvalstij vai dalībvalsts jurisdikcijā esošai personai, sagatavo attiecīgās dalībvalsts valodā”.

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               3

               Tiesvedības priekšvēsturi, kas aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–91., kā arī 107. un 108. punktā, var rezumēt šādi.

               4

               Produkts, uz ko attiecas pārkāpums, ir impregnēšanas bitumens – bitumens, kas nekādi nav pārveidots un ko izmanto ceļu būvē un uzturēšanā.

               5

               Spānijas bitumena tirgū, pirmkārt, ir trīs ražotāji – Repsol koncerns, CEPSA-PROAS koncerns un BP koncerns un, otrkārt, importētāji, kuru starpā ir Nynäs koncerns un Petrogal koncerns.

               6

                  CEPSA-PROAS koncerns ir starptautiska biržā kotēta uzņēmumu grupa, kas darbojas vairākās valstīs. Productos Asfálticos (PROAS) SA, kurš ir pilnībā kopš 1991. gada 1. martaCEPSA piederošs meitasuzņēmums, ražo bitumenu un ražo, kā arī tirgo citus bitumena produktus.

               7

                  PROAS, pārdodot sasaistes bitumenu trešām personām, Spānijā 2001. tirdzniecības gadā sasniedza apgrozījumu EUR 90 7000 000 apmērā, kas ir 31,67 % no aplūkotā tirgus. Kopējais konsolidētais CEPSA-PROAS apgrozījums 2006. gadā sasniedza EUR 18474000000.

               8

               Pēc tam, kad viens no BP koncerna uzņēmumiem 2002. gada 20. jūnijā atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, 2002. gada 1. un 2. oktobrī Repsol, CEPSA-PROAS, BP, Nynäs un Petrogal koncernos tika veiktas pārbaudes.

               9

               2004. gada 6. februārī Eiropas Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja pirmo virkni ar pieprasījumiem sniegt paskaidrojumus atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Pirmās regulas Nr. 17 par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 11. panta 3. punktam.

               10

               2004. gada 31. martā un 5. aprīlī Repsol koncerna uzņēmumi un PROAS pa faksu Komisijai atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību iesniedza pieteikumu, kam bija pievienota uzņēmuma deklarācija.

               11

               Pēc tam, kad Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem bija nosūtījusi četrus citus pieprasījumus sniegt paskaidrojumus, tā formāli uzsāka procedūru un 2006. gada 24. un 28. augustā attiecīgajām koncernu BP, Repsol, CEPSA-PROAS, Nynäs un Petrogal sabiedrībām nosūtīja iebildumu paziņojumu.

               12

               Pirms iebildumu paziņojuma paziņošanas attiecīgajām CEPSA-PROAS koncerna sabiedrībām Komisija 2006. gada 19. jūlija vēstulē jautāja CEPSA, vai tā piekrīt, ka Komisija tai nosūta visus dokumentus, iebildumu paziņojumu vai lēmumu, kuru tā šai sakarā varētu sagatavot angļu valodā. 2006. gada 20. jūlija vēstulē CEPSA paziņoja, ka Komisija tai iebildumu paziņojumu var paziņot angļu valodā.

               13

               Komisija 2007. gada 3. oktobrī pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā konstatēja, ka trīspadsmit uzņēmumi, kas ir šī lēmuma adresāti, esot piedalījušies saskaņotu līgumu un darbību kopumā impregnēšanas bitumena nozarē Spānijas teritorijā (izņemot Kanāriju salas).

               14

               Komisija uzskatīja, ka abi konstatētie konkurences ierobežojumi, proti, horizontālās vienošanās par tirgus sadali un cenu saskaņošanu, atbilstoši EKL 81. pantam pēc savas būtības ir uzskatāmi par vissmagākajiem pārkāpumiem, kuri atbilstoši judikatūrai ir kvalificējami kā “sevišķi smagi” pārkāpumi.

               15

               Komisija uzliekamo naudas soda “sākumsummu” EUR 40000000 noteica, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, attiecīgā tirgus lēsto vērtību EUR 286400000 apmērā 2001. gadā, kas ir pēdējais pilnais gads, kurā izdarīts pārkāpums, un to, ka pārkāpums attiecās tikai uz bitumena pārdošanu, kas veikta tikai vienā dalībvalstī.

               16

               Tālāk Komisija uzņēmumus, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, klasificēja dažādās kategorijās atkarībā no to relatīvās ietekmes uz attiecīgo tirgu nolūkā piemērot diferencētu pieeju un ņemt vērā to faktisko ekonomisko spēju radīt nopietnu kaitējumu konkurencei.

               17

                  Repsol un PROAS koncerni, kuru daļas attiecīgajā tirgū 2001. finanšu gadā bija 34,04 % un 31,67 %, tika klasificēti pirmajā kategorijā, BP koncerns ar tirgus daļu 15,19 % – otrajā kategorijā un Nynäs un Petrogal koncerni, kuru tirgus daļas svārstījās no 4,54 % līdz 5,24 % – trešajā kategorijā. Pamatojoties uz to, uzliekamās naudas sodu “sākumsummas” bija pielāgotas šādi:

                        —

                        pirmā kategorija Repsol un PROAS koncernam: EUR 40000000;

                        —

                        otrā kategorija BP koncernam: EUR 18000000, un

                        —

                        trešā kategorija Nynäs un Petrogal koncerniem: EUR 5500000.

               18

               Pēc naudas sodu “sākumsummas” palielināšanas atkarībā no pārkāpuma ilguma, proti, vienpadsmit gadiem un septiņiem mēnešiem (no 1991. gada 1. marta līdz 2002. gada 1. oktobrim) PROAS gadījumā, Komisija uzskatīja, ka piespriežamā naudas soda summa ir jāpalielina par 30 % pastiprinošu apstākļu dēļ, jo šis uzņēmums ir bijis viens no būtiskākajiem attiecīgās vienošanās “virzītājspēkiem”.

               19

               Komisija arī nolēma, ka, piemērojot 2002. gada paziņojumu par sadarbību, PROAS ir tiesības uz 25 % samazinājumu no naudas soda summas, kura tai parastos apstākļos būtu bijusi jāuzliek.

               20

               Balstoties uz šo, CEPSA un PROAS kopā un solidāri bija jāuzliek naudas sods EUR 83850000 apmērā.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               21

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējas tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 20. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl šis lēmums to skar, un, pakārtoti, par šajā lēmumā uzliktā naudas soda summas samazinājumu. Turklāt tā lūdza piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               22

               Savas prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja septiņus pamatus.

               23

               Vispārējā tiesa noraidīja katru no šiem pamatiem un prasību kopumā.

               24

               Komisija savukārt prasīja Vispārējai tiesai, īstenojot kompetenci par neierobežotu pārbaudi, palielināt CEPSA uzliktā naudas soda apmēru, ko šī tiesa noraidīja.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               25

               Ar savu apelācijas sūdzību CEPSA lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas pirmo un trešo punktu;

                        —

                        pieņemt lietā galīgo lēmumu, nenosūtot lietu otrreizējai izskatīšanai Vispārējā tiesā, samazinot pārsūdzētajā spriedumā piespriesto naudas soda summu līdz tādam apmēram, kādu tā uzskata par pareizu, un

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā.

               26

               Komisija lūdz Tiesu:

                        —

                        noraidīt apelācijas sūdzību un

                        —

                        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelāciju

               27

               Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza sešus pamatus.

               28

               Pirmie divi pamati, kuri ir jāizskata kopā, ir par būtisku formas pārkāpumu un faktu sagrozīšanu saistībā ar valodu režīmu. Trešais pamats attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, nosakot apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru. Ceturtajā un piektajā pamatā, kuri ir jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi samērīga termiņa ievērošanas principu. Sestais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punkta pārkāpumu tā redakcijā, kas piemērojama lietā.

         Par pirmo un otro pamatu, kas ir balstīts uz būtisku formas pārkāpumu un faktu sagrozīšanu saistībā ar valodu režīmu

      Lietas dalībnieču argumenti

               29

               Ar savu pirmo pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 113.–115. punktu un 119. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav atcēlusi pārsūdzēto lēmumu būtisku formas pārkāpumu dēļ, kas izrietēja no tā, ka Komisija nosūtīja CEPSA iebildumu ziņojumu angļu valodā, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 1 3. pantu, LES 3. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 4. punktu, kā to apelācijas sūdzības iesniedzēja esot norādījusi tostarp replikā un tiesas sēdē. Šai sakarā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka nav nozīmes tam, ka tā brīvi un brīvprātīgi ir akceptējusi šo pārkāpumu.

               30

               Komisija uzskata, ka pamats, kas saistīts ar būtisku formas un Regulas Nr. 1 pārkāpumu, ir jauns pamats, kas apelācijas tiesvedībā nav pieņemams. Pakārtoti tā uzskata, ka tas nav pamatots.

               31

               Ar savu otro pamatu, kas, pirmkārt, ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 109., 110. un 114. punktu un, otrkārt, pret minētā sprieduma 115. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja brīvi ir akceptējusi valodu režīma pārkāpumu un ka nav tikušas skartas tās tiesības uz aizstāvību šī pārkāpuma rezultātā, esot sagrozījusi faktus.

               32

               Tālab tā, pirmkārt, apgalvo, ka dokumentu, ar kuru tā akceptēja iebildumu ziņojuma angļu valodā saņemšanu, viņa 2006. gada 20. jūlijā atkārtoti nosūtīja tikai un vienīgi tāpēc, lai novērstu sankcijas palielināšanu, kas tiktu piemērota tādēļ, ka, ja iebildumu ziņojums tiktu nosūtīts pēc 2006. gada 1. septembra, Komisija tai varētu noteikt ievērojami lielāku sankciju.

               33

               Otrkārt, tā uzskata, ka fakts, ka šis paziņojums nav ticis sagatavots prasītajā valodā, Vispārējai tiesai būtu jāuzskata ne tikai par Regulas Nr. 1 pārkāpumu, bet arī par tās tiesību uz aizstāvību skārumu, jo tai šis dokuments bija jāiztulko, pirms tā uz šo dokumentu varēja atbildēt, un tādējādi tika zaudēta ar oriģinālu saistītā precizitāte un autentiskums.

               34

               Komisija savukārt uzskata, ka Vispārējā tiesa faktus nav sagrozījusi un nekādā gadījumā nevar tikt pierādīts tiesību uz aizstāvību pārkāpums, jo apgalvotās nelikumības neesamības gadījumā tiesvedības rezultāts nebūtu bijis citāds.

         Tiesas vērtējums

               35

               Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida. Ir pieņemami, ka lietas dalībnieks Tiesā izvirza pamatus nolūkā pamatoti kritizēt Vispārējās tiesas rasto risinājumu (skat. spriedumu, 2007. gada 29. novembris, Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija, C‑176/06 P, Krājumā nav publicēts, EU:C:2007:730, 17. punkts). Pārsūdzētā sprieduma 107.–119. punktā Vispārējā tiesa skaidri ir atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumiem saistībā ar būtiskiem formas un Regulas Nr. 1 pārkāpumiem. Tādējādi ir pieņemami, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza pamatus, pamatoti kritizējot pārsūdzētā sprieduma daļu, kurā šie pamati ir noraidīti.

               36

               Attiecībā uz iebildumiem par būtiskiem formas un Regulas Nr. 1, kā arī LES 3. panta un Hartas 41. panta 4. punkta pārkāpumiem no pārsūdzētā Vispārējās tiesas sprieduma 115. punktā citētās Tiesas judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1 3. pantā paredzētais valodu lietojums nav būtisks formas pārkāpums LESD 263. panta izpratnē, kur pārkāpums noteikti skar ikviena dokumenta likumību, kas personai adresēts citā valodā (šajā ziņā skat. spriedumu, 1970. gada 15. jūlijs, ACF Chemiefarma/Komisija, 41/69, EU:C:1970:71, 47.–52. punkts). Saskaņā ar šo judikatūru, ja iestāde personai, kura ir pakļauta dalībvalsts jurisdikcijai, nosūta dokumentu, kurš nav sagatavots šīs valsts valodā, šāda rīcība tiesvedību ietekmē tikai tad, ja tā attiecībā uz šo personu ir pamats nelabvēlīgām sekām administratīvā procedūrā.

               37

               No tā izriet, ka, atšķirībā no apelācijas sūdzības iesniedzējas minētā, šī nosūtīšanas likumība un tādējādi arī aizsāktā tiesvedība var tikt apstrīdēta tikai tad, ja valodas, kas nav Regulas Nr. 1 3. pantā minētā valoda, lietojums, nosūtot iebildumu paziņojumu, prasītājai ir radījis nelabvēlīgas sekas.

               38

               Pēdējā minētā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, kas izvirzīts otrā pamata ietvaros, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa, konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir brīvi piekritusi iebildumu ziņojumu saņemt tā angļu valodas redakcijā, ir sagrozījusi faktus, ir jānoraida, un nav nepieciešams, lai Tiesa paustu savu nostāju par tā iespējamo pamatotību. Faktiski šajā lietā apgalvotā faktu sagrozīšana varētu būt pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai tikai tad, ja būtu pierādīts, ka piekrišanas nepilnības, kas no tā izriet, rezultātā administratīvajā procesā ir tikušas pārkāptas apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību.

               39

               Šāda pārkāpuma pierādīšanai apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā balstās uz tiem pašiem argumentiem, kurus tā jau ir izvirzījusi Vispārējā tiesā un kuri ir tikuši noraidīti pārsūdzētā sprieduma 113. punktā to iemeslu dēļ, saistībā ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja uz faktu sagrozīšanu neatsaucas. Tādējādi šie argumenti ir jānoraida kā nepieņemami, un no tā izriet, ka otrais pamats nav atzīstams par sekmīgu, jo tas ir balstīts uz apgalvoto faktu sagrozīšanu.

               40

               Tāpēc apelācijas sūdzības pirmais un otrais pamats pilnībā ir jānoraida.

         Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz Vispārējās tiesas pieļauto samērīguma principa pārkāpumu

      Lietas dalībnieču argumenti

               41

               Ar savu trešo pamatu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 321.–332. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētajā spriedumā nav norādījusi pamatojumu, kā arī ir pārkāpusi samērīguma principu, kā to ir interpretējusi Tiesa.

               42

               Vispārējai tiesai, ievērojot tās rasto risinājumu 1994. gada 14. jūlija spriedumā Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), uz ko savas apelācijas sūdzības atbalstam atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, esot bijis jāsamazina kopīgi un solidāri CEPSA un PROAS piespriestā naudas soda apmērs, jo Komisija neesot ņēmusi vērā maznozīmīgo proporciju, proti, 0,77 %, kas atbilst pārkāpuma skartā produkta apgrozījumam, salīdzinājumā ar kopējo CEPSA-PROAS koncerna apgrozījumu, kas tādējādi noveda pie tā, ka CEPSA uzliktais naudas sods atbilda 90 % no PROAS realizētā apgrozījuma pēdējā pilnā pārkāpuma gada laikā.

               43

               Vispārējā tiesa esot atteikusies piemērot no šī sprieduma izsecināto ieteikumu, tik vien kā konstatējot, pirmkārt, ka maksimālā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma šajā lietā ir tikusi pareizi piemērota, neveicot pārkāpuma skartā produkta apgrozījuma nozīmīguma vai maznozīmības izvērtējumu, un, otrkārt, ka minētais spriedums neattiecas uz koncernu.

               44

               Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā esot apstiprinājusi ne tikai neatbilstošu, bet arī tādā mērā pārmērīgu sankcijas līmeni, kas nav samērīgs 2012. gada 22. novembra sprieduma E.ON Energie/Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738) 126. punkta izpratnē.

               45

               Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots.

         Tiesas vērtējums

               46

               Saistībā ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pietiekami pamatojusi argumenta par CEPSA-PROAS koncernam uzliktā naudas soda nesamērību noraidīšanu, ir jākonstatē, ka šis apgalvojums ir radies acīmredzami kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas rezultātā.

               47

               Lai atspēkotu iebildumu par kopīgi un solidāri CEPSA un PROAS uzliktā naudas soda nesamērību, Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 316. punktā konstatēja, ka saistībā ar CEPSA-PROAS ir ticis ņemts vērā tikai PROAS pārdotais impregnēšanas bitumens. Tā, otrkārt, šī sprieduma 317. un 318. punktā norādīja, ka Komisija vispār nav piemērojusi reizināšanas koeficientu. Treškārt, tā minētā sprieduma 323. punktā norādīja, ka 1994. gada 14. jūlija spriedumam Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85) šajā lietā neesot nekādas nozīmes, ņemot vērā, pirmkārt, to, ka pārsūdzētajā lēmumā Komisija ir ņēmusi vērā pārkāpuma skartā produkta pārdošanas apjomu, un, otrkārt, to, ka 1994. gada 14. jūlija spriedumā Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85) runa bija par neatkarīgu sabiedrību un tādēļ neradās jautājums par to, vai ir jāņem vērā koncerna kopējais apgrozījums. Ceturtkārt, atbildot uz CEPSA argumentu par Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma [81]. un [82]. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktā paredzētās maksimālās robežas 10 % no apgrozījuma pārsniegšanu, tā minētā sprieduma 324. punktā norādīja, ka tas, ka CEPSA-PROAS koncernam uzliktais naudas soda apmērs ir gandrīz vienāds ar PROAS pārdotajiem apjomiem pēdējā pilnā pārkāpuma gada laikā, pats par sevi neļauj izsecināt samērīguma principa pārkāpumu, šai sakarā tā paša sprieduma 327.–329. punktā konstatējot, ka Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka PROAS un CEPSA ir veidojušas ekonomisku vienību un ka šī maksimālā robeža ir jāaprēķina, pamatojoties uz apgrozījumu, ko sasniegušas visas sabiedrības, kas veido vienu ekonomisko vienību, rīkodamās kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē.

               48

               Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu par to, ka Vispārējā tiesa, konstatējot naudas soda apmēra samērīgumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ir jāatgādina, ka Tiesai, spriežot par tiesību jautājumiem apelācijas tiesvedībā, taisnīguma apsvērumu dēļ ar savu vērtējumu nav jāaizstāj Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot tās kompetenci par neierobežotu pārbaudi, veikusi, lemjot par naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem uzlikti par Savienības tiesību pārkāpumu. Tātad tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka sankcijas līmenis ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas nav samērīgs, tai šajā ziņā būtu jākonstatē kļūda tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, nosakot neatbilstošu naudas soda apmēru (skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 205. punkts un tajā minētā judikatūra).

               49

               Šai sakarā ir jāatgādina – kā to pamatoti pārsūdzētā sprieduma 328. punktā ir norādījusi arī Vispārējā tiesa –, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā maksimālā robeža ir jāaprēķina, pamatojoties uz apgrozījumu, ko sasniegušas visas sabiedrības, kas veido vienu ekonomisko vienību, rīkodamās kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, kam šobrīd atbilst LESD 101. pants (skat. spriedumus, 2013. gada 8. maijs, Eni/Komisija, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 109. punkts; 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 172. un 173. punkts, kā arī 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 56. punkts). Faktiski sankcijas samērīgums tostarp ir jāvērtē, ņemot vērā prevencijas mērķi, kas ir vērsts uz tās piemērošanu un šī sasniegtā apgrozījuma ņemšanu vērā un tādējādi ir vajadzīgs šajā vērtējumā, lai beigās ņemtu vērā minētās vienības ekonomisko spēju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 20. janvāris, Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 83. un 84. punkts).

               50

               Būtībā apgalvojot, ka CEPSA-PROAS koncernam uzliktā naudas soda apmērs ir vairāk nekā 90 % no PROAS apgrozījuma, apelācijas sūdzības iesniedzēja sava apgalvojuma atbalstam nemin nevienu pierādījumu par to, ka naudas soda apmērs, kas tai ir ticis uzlikts un kas ir mazāk kā 1 % no CEPSA-PROAS koncerna apgrozījuma, būtu bijis tik pārmērīgs, ka tas nebūtu samērīgs šī sprieduma 48. punktā atgādinātās Tiesas judikatūras izpratnē.

               51

               Neraugoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, balstīdamās uz 1983. gada 7. jūnija spriedumu Musique Diffusion française u.c./Komisija (no 100/80 līdz 103/80, EU:C:1983:158), pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir atturējusies pārbaudīt, vai uzliktais naudas sods ir samērīgs ne tikai koncerna apgrozījuma, bet arī pārkāpuma apmēra ziņā, pietiek konstatēt, ka Vispārējā tiesa pareizi ir piemērojusi šo judikatūru, jo tā ir ņēmusi vērā ne tikai kopējo koncerna apgrozījumu, bet arī aizliegtās vienošanās dalībnieču, ieskaitot PROAS, pārdoto impregnēšanas bitumenu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi pārsūdzētā sprieduma 315., 316. un 322. punktu, saskaņā ar kuriem PROAS pārkāpumā ir piedalījusies vienpadsmit gadus un septiņus mēnešus. Tā arī nav apstrīdējusi Komisijas palielināto naudas soda pamatsummu, lai ņemtu vērā šo ilgo līdzdalības pārkāpumā periodu.

               52

               Ņemot vērā iepriekšminēto, šīs apelācijas sūdzības trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

         Par ceturto un piekto pamatu, kas ir balstīti uz saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpumu

      Lietas dalībnieču argumenti

               53

               Ar savu ceturto pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 267.–269. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, atteikdamās spriest par sekām, kas izriet no tās novēlotās pārsūdzētā sprieduma taisīšanas, ir pārkāpusi LESD 261. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu. Šai sakarā tā norāda, ka Vispārējai tiesai esošā kompetence par neierobežotu pārbaudi tai liek ņemt vērā visus lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, it īpaši principu ievērot saprātīgu termiņu.

               54

               Piektajam pamatam, kas ir balstīts uz principa par saprātīga termiņa ievērošanu, kurš izriet no Hartas 41. panta 1. punkta un 47. panta otrās daļas, pārkāpumu, ir trīs daļas. Šī pārkāpuma rezultātā un zaudējumu atlīdzības kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja prasa, lai tai uzliktā naudas soda apmērs tiktu samazināts līdz 25 %. Šai sakarā tā norāda, ka par katru nokavēto gadu lietas izskatīšanā būtu jānosaka 10 % samazinājums no piespriestā naudas soda apmēra un par katru laika periodu, kas ilgāks par sešiem mēnešiem un īsāks par vienu gadu, – 5 % samazinājums no šīs summas.

               55

               Ar šī pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā, ņemot vērā piecu gadu un deviņu mēnešu laikposmu no tās prasības celšanas brīža līdz pārsūdzētā sprieduma pasludināšanai, kurā ietilpst četru gadu un divu mēnešu laikposms starp rakstveida procesa izbeigšanu un procesa mutvārdu daļu, nav ievērojusi savu pienākumu izskatīt lietas, kas tai ir iesniegtas, saprātīgā termiņā.

               56

               Ar minētā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā esot pārkāpusi saprātīga termiņa ievērošanas principu, jo kopā nav vērtējusi administratīvo procedūru un tiesvedību tiesā, kas kopā ir ilgušas vairāk nekā vienpadsmit gadus. Savas argumentācijas atbalstam tā atsaucas uz ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumu lietā Solvay/Komisija (C‑109/10, EU:C:2011:256) 240. punktu.

               57

               Ar tā paša pamata trešo daļu, kas vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 245.–265. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, uzskatīdama, ka administratīvā procedūra esot norisinājusies saprātīgā termiņā, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               58

               Šīs daļas atbalstam tā norāda, ka tas, ka Komisija šo lietu ir skatījusi piecus gadus, nav pamatojams ar strīda sarežģītību vai izmeklēšanā iesaistīto uzņēmumu, kas visi procedūras laikā sadarbojās, rīcību.

               59

               Tā arī norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 245.–250. punktā Vispārējā tiesa, analizējot administratīvās procedūras ilgumu, kļūdaini ir ņēmusi vērā, ka Komisija ir ievērojusi noilguma termiņu naudas soda uzlikšanai konkurences jomā. Vēl apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā savā vērtējumā pārsūdzētā sprieduma 251.–265. punktā neesot ņēmusi vērā administratīvās procedūras sākumu, proti, laikposmu no 2002. gada oktobra līdz 2004. gada jūnijam, kurā Komisija esot varējusi analizēt BP koncerna pieteikumu iecietības programmas piemērošanai un veikt šajā pieteikumā prasītās pārbaudes.

               60

               Komisija norāda, ka attiecībā uz apgalvojumiem par saprātīgu termiņu gan administratīvajā procedūrā, gan tiesvedībā tiesā – tās ņemot vērā katru atsevišķi vai kopā – apelācijas sūdzības iesniedzējai esot bijis jāvēršas Vispārējā tiesā ar prasību par zaudējumu atlīdzību. Tā piebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi nevienu pierādījumu par to, ka procedūra Komisijā un/vai tiesvedība Vispārējā tiesā, ņemot vērā lietas apstākļus, būtu bijušas pārmērīgi garas.

         Tiesas vērtējums

               61

               Runājot par piektā pamata trešo daļu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo ir uzskatījusi, ka administratīvajā procedūrā saprātīgs termiņš nav pārsniegts, ir jāatgādina, ka, lai arī principa par saprātīga termiņa ievērošanu pārkāpums pamato tāda lēmuma atcelšanu, kas ir pieņemts administratīvajā procedūrā, balstoties uz LESD 101. un 102. pantu, jo tas sevī ietver arī attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 21. septembris, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 42. un 43. punkts), fakts, ka Komisija nav ievērojusi saprātīgu šādas administratīvās procedūras termiņu, ja tas ir pierādīts, nevar būt pamats uzliktā naudas soda summas samazināšanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 8. maijs, Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, Krājumā nav publicēts, EU:C:2014:301, 109. punkts).

               62

               Šajā gadījumā – kā tas izriet no šī sprieduma 54. un 57.–59. punkta – ir skaidrs, ka, izvirzīdama šos iebildumus gan saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa, lai konstatētu, ka administratīvā procedūra nav bijusi pārmērīgi ilga, ir ņēmusi vērā noilguma termiņa neiestāšanos, gan arī saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā strīdīgās administratīvās procedūras daļu, apelācijas sūdzības iesniedzēja vēlas vien panākt tai uzliktā naudas soda summas samazinājumu.

               63

               Pat neņemot vērā tā nepamatotību, piektā pamata trešā daļa ir jānoraida kā neefektīva.

               64

               Attiecībā uz apelācijas sūdzības ceturto pamatu, kā arī uz piektā pamata pirmo daļu par Vispārējās tiesas neievērotu saprātīgu termiņu sprieduma taisīšanā ir jāatgādina, ka par Savienības tiesas pienākuma, kas izriet no Hartas 47. panta otrās daļas, tai iesniegtās lietas izskatīt saprātīgā termiņā neievērošanu, neraugoties uz Vispārējai tiesai saskaņā ar LESD 261. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā piešķirto kompetenci par neierobežotu pārbaudi, ir jāpiemēro sankcija, ceļot prasību Vispārējā tiesā par zaudējumu atlīdzību, un šāda prasība ir uzskatāma par efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli. Tā prasība atlīdzināt kaitējumu, ko radījis tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, nevar tikt celta tieši Tiesai apelācijas ietvaros, bet tā jāceļ pašā Vispārējā tiesā (skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 66. punkts; 2014. gada 9. oktobris, ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 57. punkts, kā arī 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 17. un 18. punkts).

               65

               Vispārējai tiesai, kuras kompetencē atbilstoši LESD 256. panta 1. punktam ietilpst šādu prasību izlemšana, jālemj citā iztiesāšanas sastāvā, kas ir atšķirīgs no tā, kādā tika izskatīta lieta, kuras izskatīšanas ilgums tiek kritizēts (skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 67. punkts; 2014. gada 9. oktobris, ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 58. punkts, kā arī 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 19. punkts).

               66

               Ņemot vērā iepriekš minēto, tā kā šajā lietā ir acīmredzams, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami nopietni pārkāpusi savu pienākumu izskatīt lietu saprātīgā termiņā, un šajā ziņā lietas dalībniekiem nav jāsniedz pierādījumi, Tiesa var to konstatēt (skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 9. oktobris, ICF/KomisijaC‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 59. punkts, kā arī 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 20. punkts).

               67

               Tā tas ir šajā gadījumā. Tiesvedības ilgums Vispārējā tiesā, proti, gandrīz pieci gadi un deviņi mēneši, kas it īpaši ietver četru gadu un viena mēneša laikposmu – kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 92.–94. punkta –, kurā nav ticis pieņemts neviens tiesību akts, sākot no rakstveida procesa pabeigšanas līdz tiesas sēdei, nekādi nav izskaidrojams nedz ar lietas sarežģītību vai būtību, nedz, vēl jo vairāk, ar tās kontekstu.

               68

               Faktiski, pirmkārt, Vispārējā tiesā iesniegtā lieta nebija īpaši sarežģīta. Otrkārt, ne no pārsūdzētā sprieduma, ne no lietas dalībnieču iesniegtās informācijas neizriet, ka šis bezdarbības posms bija objektīvi pamatots vai ka apelācijas sūdzības iesniedzēja to veicināja.

               69

               Katrā ziņā no šī sprieduma 64. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šīs apelācijas sūdzības ceturtais pamats, kā arī piektā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

               70

               Attiecībā uz piektā pamata otro daļu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza iebildumu par to, ka Vispārējā tiesa kopsakarā neesot vērtējusi administratīvās stadijas un tiesvedības stadijas ilgumu, lai kopumā analizētu to saprātīgo raksturu, vēl ir jānorāda, ka šī daļa ir vērsta uz apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda summas samazināšanu.

               71

               Pat, atšķirībā no pārsūdzētajā Vispārējās tiesas spriedumā ietvertajiem secinājumiem, secinot, ka tiesību uz saprātīga termiņa ievērošanu pārkāpums varētu tikt pierādīts administratīvās procedūras un tiesvedības tiesā, kurā CEPSA bija iesaistīta, ilglaicīguma dēļ, šāds pārkāpums pats par sevi nevarētu mudināt Vispārējo tiesu vai Tiesu apelācijas tiesvedībā samazināt šai sabiedrībai par aplūkoto pārkāpumu uzlikto naudas soda apmēru (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 8. maijs, Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, 107. punkts).

               72

               Tātad piektā pamata otrā daļa ir noraidāma.

               73

               Tāpēc ceturtais un piektais pamats ir jānoraida pilnībā.

         Sestais pamats, kas ir balstīts uz Vispārējās tiesas Reglamenta, tā redakcijā, kas piemērojama lietā, 87. panta 2. punkta pārkāpumu

               74

               Sestajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa, piespriežot CEPSA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, lai gan tai tiesāšanās izdevumi esot bijuši jāsadala, jo abu pušu argumenti tikuši noraidīti, esot pārkāpusi Vispārējās tiesas Reglamenta, tā redakcijā, kas ir piemērojama lietā, 87. panta 2. punktu.

               75

               Šai sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja visi citi apelācijas sūdzības pamati ir noraidīti, prasījumi saistībā ar apgalvoto Vispārējās tiesas lēmuma par tiesāšanās izdevumiem prettiesiskumu ir jānoraida kā nepamatoti atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta otrajai daļai, saskaņā ar kuru apelāciju nevar iesniegt tikai par izdevumu apjomu vai pusi, kurai jāsedz šie izdevumi (šajā ziņā skat. rīkojumu, 1995. gada 13. janvāris, Roujansky/Padome, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, 13. un 14. punkts, kā arī spriedumu, 2014. gada 2. oktobrisStrack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 151. punkts).

               76

               Tā kā visi pirmie pieci apelācijas sūdzībā izvirzītie pamati ir noraidīti, pēdējais pamats par tiesāšanās izdevumu sadalījumu līdz ar to ir jāatzīst par nepieņemamu.

               77

               Tātad apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               78

               Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

               79

               Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

               80

               Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest CEPSA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt ar apelācijas sūdzību saistītos tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                           1)

                           apelācijas sūdzību noraidīt;

                           2)

                              Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1987. gada 21. janvārī. # Vassiliki Stroghili pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Lieta 204/85.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 1.oktobrī. # Langnese-Iglo GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta C-279/95 P.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1991. gada 4. oktobrī. # B. J. van Dalfsen un citi pret B. van Loon un T. Berendsen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Briseles Konvencija. # Lieta C-183/90.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 8.maijā.#Ecotrade SpA pret Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 3.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Commissione tributaria provinciale di Genova - Itālija.#Sestā direktīva - Apgrieztā iekasēšana - Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu - Noilguma termiņš - Pārkāpums grāmatvedībā un deklarāciju aizpildīšanā attiecībā uz darījumiem, uz kuriem attiecas apgrieztās iekasēšanas procedūra.#Apvienotās lietas C-95/07 un C-96/07.

text:
      Apvienotās lietas C‑95/07 un C‑96/07
      Ecotrade SpA
      pret
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3
      (Commissione tributaria provinciale di Genova lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Apgrieztā iekasēšana – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Noilguma termiņš – Pārkāpums grāmatvedībā un deklarāciju aizpildīšanā attiecībā uz darījumiem, uz kuriem attiecas apgrieztās iekasēšanas procedūra
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. pants, 18. panta 2. un 3. punkts un 21. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 18. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 22. pants)
      1.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/17,
         17. pantam, 18. panta 2. un 3. punktam un 21. panta 1. punkta b) apakšpunktam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas
         paredz nodokļu maksātāja atskaitīšanas tiesību izbeigšanās termiņu, ja vien ir ievērots gan līdzvērtības princips, kas prasa,
         lai šis termiņš būtu vienādi piemērojams gan atskaitīšanas tiesībām, kas ir balstītas uz valsts iekšējām tiesībām, gan līdzīgām
         tiesībām, kas ir balstītas uz Kopienu tiesībām, gan efektivitātes princips, saskaņā ar kuru noilguma termiņš nedrīkst padarīt
         praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu atskaitīšanas tiesību īstenošanu.

      Efektivitātes principu nevar uzskatīt par pārkāptu tikai tāpēc, ka nodokļu administrācijas rīcībā ir garāks termiņš, lai piedzītu
         nesamaksāto pievienotās vērtības nodokli, nekā termiņš, kas nodokļu maksātājiem ir piešķirts atskaitīšanas tiesību īstenošanai,
         jo nodokļu administrācijas situāciju nevar salīdzināt ar nodokļu maksātāja stāvokli un tas, ka nodokļu administrācijai tiesību
         izbeigšanās termiņš sākas vēlāk, nekā sākas tiesību izbeigšanās termiņš, kas piemērojams nodokļu maksātājam tā atskaitīšanas
         tiesību īstenošanai, nevar ietekmēt līdzvērtības principu.

      (sal. ar 46., 51., 54. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/17,
         18. panta 1. punkta d) apakšpunktam un 22. pantam ir pretrunā labojumu izdarīšanas deklarācijās un pievienotās vērtības nodokļa
         piedziņas prakse, kas soda par, pirmkārt, pienākumu, kas izriet no valsts tiesiskajā regulējumā, piemērojot šo 18. panta 1. punkta
         d) apakšpunktu, noteiktajām formalitātēm, neievērošanu un, otrkārt, par grāmatvedības pārkāpumu un pārkāpumu, deklarējot nodokļus,
         kas attiecīgi izriet no minētā 22. panta 2. un 4. punkta, liedzot atskaitīšanas tiesības apgrieztās iekasēšanas procedūras
         piemērošanas gadījumā.

      Tas, ka nodokļu maksātājs neievēro visas formalitātes, ko dalībvalsts ir noteikusi, piemērojot Sestās direktīvas 18. panta
         1. punkta d) apakšpunktu, nevar tam atņemt atskaitīšanas tiesības, jo atbilstoši nodokļu neitralitātes principam iepriekšēja
         pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana notiktu tad, ja ir izpildītas pamatprasības, lai gan nodokļu maksātājs nav izpildījis
         noteiktas formālas prasības.

      Turklāt pasākumi, ko dalībvalstis ir veikušas, lai nodrošinātu, ka nodokļu maksātājs pilda savus deklarēšanas un maksāšanas
         pienākumus, vai citi noteiktie pienākumi, ko tās uzskata par vajadzīgām, lai pareizi iekasētu nodokli un novērstu nodokļu
         nemaksāšanu, nevar tikt izmantoti, lai sistemātiski apšaubītu tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli. Tāda labojumu
         izdarīšanas un piedziņas prakse, kas soda par to, ka nodokļu maksātājs nav ievērojis grāmatvedības un deklarēšanas pienākumus,
         atsakot atskaitīšanas tiesības, nepārprotami pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi nodrošināt pareizu šo pienākumu
         piemērošanu Sestās direktīvas 22. panta 7. punkta nozīmē, jo Kopienu tiesības neliedz dalībvalstīm vajadzības gadījumā paredzēt
         naudas sodu atbilstoši pārkāpuma smagumam, lai sodītu par minēto pienākumu neievērošanu. Minētā prakse arī pārsniedz to, kas
         ir vajadzīgs, lai nodrošinātu pievienotās vērtības nodokļa pareizu iekasēšanu un novērstu nodokļu nemaksāšanu, jo tā var pat
         novest pie atskaitīšanas tiesību zaudēšanas, ja nodokļu administrācija izdara labojumu deklarācijā tikai pēc tiesību izbeigšanās
         termiņa, kurš ir nodokļu maksātāja rīcībā, lai atskaitītu nodokli.

      (sal. ar 62., 63., 65.–68. un 72. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 8. maijā (*)

      Sestā PVN direktīva – Apgrieztā iekasēšana – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Noilguma termiņš – Pārkāpums grāmatvedībā un deklarāciju aizpildīšanā attiecībā uz darījumiem, uz kuriem attiecas apgrieztās iekasēšanas procedūra
      Apvienotās lietas C‑95/07 un C‑96/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Commissione tributaria provinciale di Genova (Itālija) iesniedza ar 2006. gada 13. decembra lēmumu, kas iesniegts Tiesā 2007. gada 20. februārī, tiesvedībā

      Ecotrade SpA
      pret
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši U. Lehmus [U. Lõhmus], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 16. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Ecotrade SpA vārdā – A. Lovisolo [A. Lovisolo] un N. Radži [N. Raggi], avvocati,

      –        Itālijas valdības vārdā I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato,

      –        Kipras valdības vārdā – A. Pantaci‑Lambru [A. Pantazi‑Lambrou], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [A. Aresu] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 13. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L145, 1. lpp.), kas ir grozīta ar Padomes 2000. gada 30. marta Direktīvu 2000/17/EK (OV L 84, 24. lpp.,
         turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 17. pantu, 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu, 21. panta 1. punktu un 22. pantu.

      2        Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar divām tiesvedībām starp Ecotrade SpA (turpmāk tekstā – “Ecotrade”) pret Agenziadelle Entrate – Ufficio di Genova 3 [Ieņēmumu dienesta Dženovas 3. nodaļu] (turpmāk tekstā – “Agenzia”) par vairākiem Agenzia izdotajiem paziņojumiem par nodokļu piedziņu, ar kuriem ir izdarīti labojumi attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli (turpmāk
         tekstā – “PVN”) šīs sabiedrības iesniegtajās nodokļu deklarācijās par 2000. un 2001. taksācijas gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Attiecībā uz nodokļa atskaitīšanas tiesībām Sestās direktīvas 17. panta 1. un 2. punkta a) apakšpunktā redakcijā, kas izriet
         no šīs pašas direktīvas 28.f panta 1. punkta, ir paredzēts:

      “1.      Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.
      2.      Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas ir jāmaksā vai ir samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, ko viņam piegādājis vai piegādās
         cits nodokļu maksātājs, kuram ir jāmaksā nodokļi valsts teritorijā.”

      4        Atbilstoši šī paša 17. panta 6. punktam, kamēr Eiropas Savienības Padome nav noteikusi, uz kuriem izdevumiem neattiecas PVN
         atskaitīšana, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas šo valstu likumos bija paredzēti laikā, kad Sestā direktīva stājas
         spēkā, precizējot, ka pievienotās vērtības nodoklis nekādā gadījumā nav atskaitāms par izdevumiem, kas nav stingri saistīti
         ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem. Šī panta 7. punktā dalībvalstīm ir atļauts, ievērojot
         šīs pašas direktīvas 29. pantā paredzēto apspriežu kārtību, ciklisku saimniecisku iemeslu dēļ pilnīgi vai daļēji izslēgt no
         atskaitīšanas sistēmas dažus ražošanas līdzekļus vai citas preces.

      5        Saskaņā ar Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta b) apakšpunktu redakcijā, kas izriet no tās 28.g panta, iekšējā sistēmā PVN
         ir jāmaksā pakalpojuma saņēmējam, kuram sniegts pakalpojums, kas minēts šīs pašās direktīvas 28.b panta C daļā un ko sniedzis
         nodokļu maksātājs, kas reģistrēts ārzemēs. Minētā 28.b panta C daļa attiecas uz “pakalpojumu sniegšanas vietu, transportējot
         preces Kopienas iekšienē”. Šī kārtība, kas ir piemērojama arī citiem pakalpojumiem, ir plaši pazīstama ar parasti lietoto
         nosaukumu “apgrieztā iekasēšana”.

      6        Attiecībā uz atskaitīšanas tiesību iegūšanu tādos apstākļos, kādi aprakstīti iepriekšējā punktā, Sestās direktīvas 18. panta
         1. punkta d) apakšpunktā redakcijā, kas izriet no šīs pašas direktīvas 28.f panta 2. punkta, ir paredzēts, ka, lai varētu
         izmantot šīs tiesības, nodokļu maksātājam ir jāievēro formalitātes, ko noteikusi katra dalībvalsts.

      7        Sestās direktīvas 18. panta 2. un 3. punkts ir izteikti šādi:

      “2.      Nodokļa maksātājs īsteno atskaitīšanu, no kopējās pievienotās vērtības nodokļa summas, kas maksājama par attiecīgo taksācijas
         periodu, atņemot kopējo nodokļa summu, par kuru tajā pašā periodā atbilstīgi 1. punkta noteikumiem radušās un ir īstenojamas
         atskaitīšanas tiesības.

      3.      Dalībvalstis pieņem nosacījumus un kārtību, kādā nodokļa maksātājam var atļaut veikt atskaitīšanu, kuru tas nav veicis saskaņā
         ar 1. un 2. punkta noteikumiem.”

      8        Turklāt zināms skaits nodokļu maksātāja pienākumu ir paredzēti Sestās direktīvas 22. pantā redakcijā, kas izriet no tās 28.h panta.
         Šo pienākumu skaitā ir arī tie, kas paredzēti šī 22. panta 2. punkta a) apakšpunktā, saskaņā ar kuriem nodokļu maksātājam
         ir jāveic pietiekami precīza uzskaite, lai varētu piemērot PVN un nodokļu administrācija varētu to kontrolēt, kā arī tie,
         kas noteikti šī paša panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā, saskaņā ar kuriem nodokļu maksātājam līdz noteiktajam termiņam
         ir jāiesniedz deklarācija, kurā ir jāietver visa informācija, kas vajadzīga iekasējamā nodokļa un izdarāmo atskaitījumu aprēķināšanai.

      9        Visbeidzot, minētā 22. panta 7. un 8. punkts ir izteikti šādi:

      “7.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka personas, kurām saskaņā ar 21. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu
         jāmaksā nodoklis tāda nodokļu maksātāja vietā, kas reģistrēts ārzemēs, vai kurām nodoklis ir jāmaksā solidāri, pilda iepriekš
         minētās saistības par deklarēšanu un maksājumiem.

      8.      Dalībvalstis var uzlikt citas saistības, ko tās uzskata par vajadzīgām, lai pareizi iekasētu nodokli un novērstu nodokļu nemaksāšanu,
         saskaņā ar prasību par vienādu režīmu iekšzemes darījumiem un darījumiem starp dalībvalstīm, ko veic nodokļu maksātāji, ar
         noteikumu, ka šādas saistības tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Itālijas tiesībās būtiskākie noteikumi attiecībā uz PVN ir paredzēti, pirmkārt, 1972. gada 26. oktobra Republikas prezidenta
         Dekrētā Nr. 633 par pievienotās vērtības nodokļa ieviešanu un regulēšanu (1972. gada 11. novembra GURI Nr. 292, kārtējais pielikums), kas ir grozīts vairākas reizes (turpmāk tekstā – “DPR Nr. 633/72”), un, otrkārt, 1993. gada 30. augusta Dekrētlikumā Nr. 331 (1993. gada 30. augusta GURI Nr. 203, turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 331/93”).

      11      DPR Nr. 633/72 17. panta 3. punkta pirmajā teikumā ir noteikts:

      “Pienākumi, kas attiecas uz [..] pakalpojumu sniegšanu, ko valsts teritorijā veic personas, kas nav šīs valsts rezidenti,
         [..] jāizpilda pircējam vai pasūtītājam, kurš ir valsts rezidents un kurš [..] izmanto pakalpojumus saimniecisko, māksliniecisko
         vai profesionālo darbību veikšanai.”

      12      DPR Nr. 633/72 19. panta pirmajā daļā ir paredzēts:

      “[..] Tiesības atskaitīt nodokli par iegādātajām vai importētajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem rodas brīdī, kurā ir
         jāmaksā nodoklis, un tās var tikt izmantotas, iesniedzot attiecīgu deklarāciju, vēlākais nākamajā gadā pēc gada, kurā radās
         atskaitīšanas tiesības, ievērojot nosacījumus, kas pastāv brīdī, kurā radās attiecīgās tiesības.”

      13      Atbilstoši DPR Nr. 633/72 23. panta ar nosaukumu “Faktūrrēķinu reģistrēšana” 1. un 2. punktam nodokļu maksātājam piecpadsmit dienu laikā
         pienācīgā reģistrā ir jāreģistrē faktūrrēķini, norādot katra faktūrrēķina kārtas numuru un izsniegšanas datumu, ar nodokli
         apliekamo darījuma vai darījumu summu un PVN summu, kas norādīta atsevišķi katrai piemērojamai likmei, kā arī uzņēmumu, preces
         vai pakalpojuma saņēmēja vārdu vai juridiskās personas nosaukumu vai – šī paša dekrēta 17. panta 3. punktā norādītajā gadījumā
         – piegādātāja vai pakalpojuma sniedzēja vārdu.

      14      DPR Nr. 633/72 25. panta ar nosaukumu “Pirkumu reģistrācija” 1. punktā nodokļu maksātājam ir uzlikts pienākums norādīt skaitliskā
         kārtībā faktūrrēķinus un muitas veidlapas par saņemtām vai importētām precēm un pakalpojumiem, tostarp tos, kas izdoti atbilstoši
         minētā dekrēta 17. panta 3. punktam, un tos reģistrēt, pirms tiek veikts periodiskais maksājums vai iesniegta gada nodokļu
         deklarācija, ar kuru nodokļa maksātājs īsteno PVN atskaitīšanas tiesības, kuras attiecas uz šiem faktūrrēķiniem.

      15      Atbilstoši Dekrētlikuma Nr. 331/93 47. panta ar nosaukumu “Darījumu Kopienas iekšienē reģistrācija” 1. punktam faktūrrēķini,
         kas attiecas uz preču transportu Kopienu iekšienē un ar to saistītajiem pakalpojumiem, ir atsevišķi jāreģistrē saņemto faktūrrēķinu
         reģistrā, kas norādīts DPR Nr. 633/72 23. panta 1. un 2. punktā, tajā mēnesī, kurā tie ir saņemti vai pēc tam, bet katrā ziņā ne vēlāk kā piecpadsmit
         dienu laikā pēc to saņemšanas, kā arī pirkumu reģistrā, kas minēts šī paša dekrēta 25. panta 1. punktā, atbilstoši attiecīgi
         to saņemšanas vai izdošanas mēnesim.

      16      Visbeidzot, DPR Nr. 633/72 57. panta pirmās daļas pirmajā teikumā ir noteikts:

      “Paziņojumi par labojumiem un piedziņām jāpaziņo līdz ceturtā gada pēc gada, kurā tika iesniegta nodokļu deklarācija, 31. decembrim,
         pretējā gadījumā iestājas noilgums.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      17      Ecotrade ir atbilstoši Itālijas tiesībām dibināta akciju sabiebrība, kas specializējas apkures katlu granulveida izdedžu un citu papildinājumu,
         it īpaši sintētiskā ģipša un izdedžu, ko izmanto cementa ražošanai, tirdzniecībā.

      18      2000. un 2001. taksācijas gadā Ecotrade uzticēja Itālijā nereģistrētiem uzņēmējiem šo materiālu transportu no Itālijas caur citām Eiropas Kopienas dalībvalstīm.
         Faktūrrēķinos, kurus šie tirgus dalībnieki izdeva par Ecotrade sniegtajiem pakalpojumiem, tās minētos pakalpojumus raksturoja vai nu kā “kuģu frakti”, vai arī kā “transportu” (turpmāk
         tekstā – “attiecīgie darījumi”). Tomēr šajos faktūrrēķinos nav norādīta PVN summa, jo dažos no tiem ir minēts, ka šie darījumi
         ir atbrīvoti no nodokļa.

      19      Tātad Ecotrade uzskatīja, ka attiecīgie darījumi nav apliekami ar PVN. Līdz ar to tā faktūrrēķinus, kas attiecas uz šiem darījumiem, reģistrēja
         tikai pirkumu reģistrā un nereģistrēja izdoto faktūrrēķinu reģistrā, jo tā nepiemēroja PVN. Tātad attiecīgais PVN par šiem
         darījumiem netika minēts nodokļu deklarācijās, ko Ecotrade sagatavoja par 2000. un 2001. taksācijas gadu.

      20      Pārbaudes laikā, kas notika 2004. gadā, Agenzia nolēma, ka attiecīgie darījumi ir preču transporta pakalpojumi Kopienas iekšienē, kuriem uzliekams PVN, un ka tiem ir piemērojama
         apgrieztās iekasēšanas procedūra, ko, izņemot attiecībā uz vienu faktūrrēķinu, Ecotrade nav apstrīdējusi. Agenzia arī konstatēja, ka šī sabiedrība nav ievērojusi šai apgrieztās iekasēšanas procedūrai piemērojamās grāmatvedības prasības,
         jo attiecīgie faktūrrēķini bija reģistrēti tikai pirkumu reģistrā, nevis izdoto faktūrrēķinu reģistrā.

      21      Līdz ar to Agenzia ar vairākiem paziņojumiem par piedziņas uzsākšanu izdarīja labojumu attiecībā uz PVN Ecotrade iesniegtajās nodokļu deklarācijās par 2000. un 2001. gadu, norādot uz nedeklarētiem nodokļiem kopā apmēram EUR 321 000 apmērā
         un tai piemērojot soda naudu aptuveni EUR 361 000 apmērā.

      22      Turpinājumā Agenzia nolēma, ka Ecotrade ir zaudējusi tiesības atskaitīt PVN, jo tā tās neīstenoja divu gadu laikā, sākot no brīža, kad radās pienākums maksāt šo nodokli,
         kā tas ir paredzēts DPR Nr. 633/72 19. panta pirmās daļas otrajā teikumā, bet nodokļu administrācijai vēl bija laiks piedzīt PVN par attiecīgajiem
         pakalpojumiem, jo atbilstoši minētā dekrēta 57. panta pirmajai daļai paziņojumus par labojumiem vai vēlāku piedziņu var nosūtīt
         četru gadu laikā, sākot no brīža, kad ir iesniegtas nodokļu deklarācijas par apstrīdētajiem nodokļiem.

      23      Ar vairākām prasībām, kas iesniegtas 2005. gada 13. februārī Commissione tributaria provinciale di Genova [Dženovas provinces Nodokļu tiesā], Ecotrade apstrīdēja attiecīgo paziņojumu par piedziņu un prasīja to atcelt. Lai pamatotu tās grāmatvedības praksi, šī sabiedrība apgalvoja,
         ka faktūrrēķini, kas attiecas uz attiecīgajiem darījumiem, vienmēr tika reģistrēti pirkumu reģistrā, bet, tā kā šie darījumi
         tika kļūdaini uzskatīti par atbrīvotiem no PVN, šie faktūrrēķini netika reģistrēti izdoto faktūrrēķinu reģistrā. Tomēr šim
         pārkāpumam nevajadzēja apdraudēt atskaitīšanas tiesību izmantošanu, jo neradās nekāds parāds nodokļu administrācijai. Tādējādi
         šajā gadījumā neesot piemērojams nekāds atskaitīšanas tiesību ierobežojums laika ziņā.

      24      Iesniedzējtiesā Agenzia iebilda, ka Ecotrade bija jāizdod apgrieztās iekasēšanas faktūrrēķins par attiecīgajiem darījumiem, PVN aprēķins bija jāreģistrē izdoto faktūrrēķinu
         reģistrā, kā arī pirkumu reģistrā, lai tai rastos PVN atlaide un lai atskaitītu iepriekš aprēķināto nodokli. Saskaņā ar šo
         metodi iemaksātu PVN faktiski nemaksā pasūtītājs, jo to neitralizē atbilstošā PVN atlaide. Atskaitīšanas tiesības ir jāīsteno
         noteiktajā termiņā, pretējā gadījumā, termiņam iestājoties, šīs tiesības tiek zaudētas. Tādējādi Ecotrade, kas neievēroja valsts tiesību aktos paredzēto grāmatvedības procedūru, ir pienākums samaksāt PVN, bet vienlaikus tā ir zaudējusi
         tiesības to atskaitīt termiņa nokavējuma dēļ.

      25      Šādos apstākļos Commissione tributaria provinciale di Genova nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas ir identiski formulēti divās lietās C‑95/07
         un C‑96/07:

      “1)      Vai Padomes Sestās direktīvas [..] 17. pants, 21. panta 1. punkts un 22. pants ir jāinterpretē tā, ka tiem ir pretrunā valsts
         tiesību akti (šajā gadījumā DPR Nr. 633/72 19. pants [..]), kas paredz [PVN], ko nodokļu maksātājs maksā savas uzņēmējdarbības ietvaros, atskaitīšanas tiesību
         īstenošanai divu gadu termiņu un par tā neievērošanu soda ar šo tiesību izbeigšanos, cita starpā gadījumā, kad preču vai pakalpojumu
         iegādes aplikšana ar PVN notiek, piemērojot apgrieztās iekasēšanas procedūru, kas administrācijai ļauj prasīt šī nodokļa samaksu
         ilgāku laika posmu (saskaņā ar DPR Nr. 633/72 57. pantu – četri gadi), nekā uzņēmējam atļauts atskaitīt nodokli, ko uzņēmējs nav tiesīgs atskaitīt pēc šī termiņa
         beigām?

      2)      Vai [..] Sestās direktīvas [..] 18. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tā, ka tam ir pretrunā valsts tiesību akti,
         kuros “formalitātes”, kas minētas šajā normā saistībā ar apgrieztas iekasēšanas procedūru, uz kuru attiecas DPR Nr. 633/72 17. panta 3. punkta normas, skatītas kopā ar 23. un 25. panta normām, ietver termiņu direktīvas 17. pantā paredzēto
         atskaitījuma tiesību īstenošanai (kas jāievēro vienīgi nodokļa maksātājam), kas ir ietverts DPR Nr. 633/72 19. pantā?”

      26      Ar Tiesas 2007. gada 27. aprīļa rīkojumu lietas C‑95/07 un C‑96/07 rakstveida, mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai tika
         apvienotas.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      27      Ecotrade apgalvo, ka Sestā direktīva nenosaka nodokļa atskaitīšanas tiesībām nekādus termiņus, jo visa PVN sistēma, kas pamatota uz
         neitralitātes principu, ir veidota tā, lai vienmēr nodrošinātu nodokļu maksātājam šīs pamattiesības, kas piemīt visai PVN
         sistēmai kopumā. Turklāt pamata prāvā aplūkojamo valsts tiesisko regulējumu nevar pamatot, atsaucoties uz minētās direktīvas
         17. panta 6. un 7. punktu un 22. panta 7. un 8. punktu, kas nav piemērojami pamata prāvā.

      28      Kas attiecas uz dalībvalstu noteiktajām “formalitātēm”, piemērojot Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu, kuras
         nodokļu maksātājam ir jāizpilda, lai varētu īstenot atskaitīšanas tiesības atbilstoši apgrieztās iekasēšanas procedūrai, Ecotrade uzskata, ka šīs formalitātes nevar būt nesamērīgas vai nesaderīgas ar vispārējo PVN sistēmu. Tādējādi šo formalitāšu ievērošanas
         rezultātā nodokļu maksātājs nevar galīgi zaudēt atskaitīšanas tiesības. Katrā ziņā atskaitīšanas tiesību ierobežošana Itālijas
         tiesībās nav samērīga, jo nodokļu administrācijas rīcībā ir ilgāks termiņš kļūdainu deklarāciju labošanai, nekā ir piešķirts
         nodokļu maksātājiem, lai prasītu atskaitīšanu.

      29      Itālijas un Kipras valdības uzsver, ka termiņš, kas paredzēts atskaitīšanas tiesību īstenošanai, ir formalitāte, kuru dalībvalstis
         var noteikt atbilstoši Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunktam un 3. punktam, kā arī 22. panta 8. punktam. Šis
         18. pants neietver tādas tiesību normas, kas būtu pretrunā dalībvalstu diskrecionārajai varai noteikt atskaitīšanas ierobežojumus
         laikā. Saskaņā ar minētā 18. panta 2. punktu, kurā ir atsauce uz “to pašu periodu”, atskaitīšanas tiesību īstenošanai ir jābūt
         cik vien iespējams ātrai, jo, ja nodokļu maksātājs neīsteno savas atskaitīšanas tiesības šajā laikposmā, viņa iespēja to izdarīt
         vēlāk var tikt saistīta ar nosacījumiem, kurus dalībvalsts var noteikt atbilstoši šī paša 18. panta 3. punktam.

      30      Turklāt minētās valdības uzskata, ka termiņš, kas administrācijai ir noteikts nodokļa piedziņai, nevar būt vienāds ar to,
         kas noteikts nodokļu maksātājam atskaitīšanas tiesību īstenošanai, objektīvu un praktisku iemeslu dēļ, jo administrācijai
         ir vajadzīgs laiks pēc nodokļu deklarācijas iesniegšanas, lai to pārbaudītu un gūtu apstiprinājumus tās saturam.

      31      Itālijas valdība cita starpā piebilst, ka dalībvalstīm ir jāievēro efektivitātes princips, atskaitīšanas tiesību īstenošanu
         nepadarot neiespējamu vai pārāk sarežģītu. Tomēr tā uzskata, ka divu gadu termiņš šajā sakarā ir pilnīgi piemērots.

      32      Eiropas Kopienu Komisija apgalvo, ka atskaitīšana ir jāīsteno, ievērojot paredzētos nodokļu maksāšanas termiņus. Tādējādi
         tās īstenošana nevar tikt neierobežoti atlikta. Tā no minētā secina, ka atskaitīšanas tiesību izbeigšanās termiņa noteikšana
         nav nesaderīga ar Sestās direktīvas mērķiem, ja šie termiņi nav mazāk labvēlīgi kā tie, kas paredzēti līdzīgu tiesību nodokļu
         jomā īstenošanai (līdzvērtības princips), un ka tie nevar tiesību, ko piešķir Kopienu tiesību sistēma, izmantošanu padarīt
         praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu (efektivitātes princips). Tā no minētā secina, ka līdzvērtības princips netiek ievērots
         tādēļ, ka pamata prāvā aplūkojamais tiesiskais regulējums piešķir nodokļu administrācijai četru gadu termiņu labojumu izdarīšanai
         un piedziņai, bet paredz tikai divu gadu termiņu samaksātā PVN atskaitīšanai. Attiecībā uz efektivitātes principa ievērošanu
         Komisija uzsver, ka divu gadu termiņš, kurā izbeidzas atskaitīšanas tiesības, var šo pašu iemeslu dēļ padarīt šo tiesību izmantošanu
         pārmērīgi grūtu.

      33      Turklāt Komisija uzskata, ka katrā ziņā pārmērīgi un nesamērīgi ir tas, ka attiecīgā dalībvalsts var netaisnīgi iedzīvoties,
         pamatojoties uz vienkāršu grāmatvedības formalitāšu neizpildi, kaut arī tai ir jābūt iespējai atbilstošā veidā sodīt par attiecīgajiem
         pārkāpumiem.

      34      Ja Tiesa nolems, ka DPR Nr. 633/72 19. pants nav saderīgs ar Sesto direktīvu, Kipras valdība piedāvā, ka ar spriedumu saistītās sekas ir jāierobežo
         tādā veidā, ka tās attiektos tikai uz laikposmu pēc tā pasludināšanas.

       Tiesas atbilde
      35      Vispirms ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesas jautājumi ir par to, vai Sestās direktīvas 17. pantam, 18. panta 1. punkta d) apakšpunktam,
         21. panta 1. punktam un 22. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā aplūkotais, kas apgrieztās
         iekasēšanas procedūras piemērošanas gadījumā PVN atskaitīšanas tiesību piemērošanai nosaka šo tiesību izbeigšanās termiņu,
         kas ir īsāks par to termiņu, kāds ir nodokļu administrācijas rīcībā nodokļa piedziņas īstenošanai.

      36      Tomēr no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata prāvas pamatā ir Ecotrade pieļauts grāmatvedības pārkāpums, tas ir, kļūdaina attiecīgo darījumu reģistrācija tikai no PVN atbrīvoto pirkumu reģistrā,
         un šāds pārkāpums ir pieļauts arī šīs sabiedrības iesniegtajās nodokļu deklarācijās attiecībā uz PVN, kā rezultātā Agenzia veica šo deklarāciju labojumus. Šis gadījums atšķiras no gadījuma, kad nodokļu maksātājs, zinot par to, ka piegāde ir apliekama
         ar nodokli, ar nokavēšanos vai aiz neuzmanības nav prasījis priekšnodokļa atmaksāšanu valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajā
         termiņā.

      37      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai visi tie Kopienu tiesību interpretācijas
         elementi, kas varētu noderēt, izspriežot tajā izskatāmo lietu, neraugoties uz to, vai valsts tiesa uz tiem ir īpaši atsaukusies
         tās uzdotajos jautājumos (skat. it īpaši 1994. gada 2. februāra spriedumu lietā C‑315/92 Verband Sozialer Wettbewerb, sauktu – “Clinique”, Recueil, I‑317. lpp., 7. punkts; 1999. gada 4. marta spriedumu lietā C‑87/97 Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, Recueil, I‑1301. lpp., 16. punkts; 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 38. punkts, kā arī 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑452/03 RAL (Channel Islands) u.c., Krājums, I‑3947. lpp., 25. punkts).

      38      Tādējādi iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi, kas ir jāaplūko kopā, ir jāpārformulē tā, ka tā prasa, pirmkārt, vai Sestās direktīvas
         17. pantam, 18. panta 2. un 3. punktam un 21. panta 1. punkta b) apakšpunktam pretrunā ir, pirmkārt, tāda termiņa, kurā izbeidzas
         tiesības, noteikšana PVN atskaitīšanas tiesību īstenošanai, kāds ir paredzēts pamata prāvā aplūkojamajā valsts tiesiskajā
         regulējumā, apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanas gadījumā (turpmāk tekstā – “tiesību izbeigšanās termiņš”) un vai,
         otrkārt, šīs pašas direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunktam un 22. pantam pretrunā ir deklarāciju labošana un PVN piedziņa,
         sodot par tādu grāmatvedības pārkāpumu un pārkāpumu deklarējot nodokļus kā pamata prāvā aplūkotais, atņemot atskaitīšanas
         tiesības minētās apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanas gadījumā (turpmāk tekstā – “labojumu izdarīšanas un piedziņas
         prakse”).

       Par tiesību izbeigšanās termiņu
      39      No paša sākuma ir jāuzsver, ka nodokļu maksātājs, kam jāmaksā PVN kā pakalpojumu saņēmējam, var atsaukties uz atskaitīšanas
         tiesībām, kas norādītas Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā (skat. 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑90/02
         Bockemühl, Recueil, I‑3303, 37. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atskaitīšanas tiesības, kas paredzētas 17. pantā, ir neatņemama PVN
         mehānisma sastāvdaļa un būtībā tās nevar ierobežot (skat. 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz
         C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 43. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Bockemühl, 38. punkts).

      40      No pastāvīgās judikatūras izriet arī, ka atskaitīšanas tiesības ir nekavējoties īstenojamas attiecībā uz visiem nodokļiem,
         kas uzliekami saņemtajām precēm un pakalpojumiem (skat. it īpaši 1988. gada 21. septembra spriedumu lietā 50/87 Komisija/Francija,
         Recueil, 4797. lpp., 15.–17. punkts; 1998. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑37/95 Ghent Coal Terminal, Recueil, I‑1. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa u.c., 43. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Bockemühl, 38. punkts).

      41      Kā tas izriet no Sestās direktīvas 18. panta 2. punkta teksta, atskaitīšanas tiesības būtībā īstenojamas “tajā pašā periodā”,
         kurā šīs tiesības ir radušās.

      42      Tomēr nodokļu maksātājam var atļaut veikt atskaitīšanu atbilstoši Sestās direktīvas 18. panta 3. punktam pat tad, ja tas nav
         īstenojis savas tiesības laikposmā, kurā šīs tiesības ir radušās. Taču šādā gadījumā atskaitīšanas tiesībām dalībvalstis nosaka
         zināmus nosacījumus un noteikumus.

      43      No minētā izriet, ka dalībvalstis var paredzēt, ka atskaitīšanas tiesības ir jāīsteno attiecīgajā laikposmā, kurā tās ir radušās,
         vai arī ilgākā laika posmā, ievērojot zināmus valsts tiesiskajā regulējumā noteiktus nosacījumus un noteikumus.

      44      Turklāt iespēja īstenot atskaitīšanas tiesības bez ierobežojuma laikā būtu pretēja tiesiskās drošības principam, kas prasa,
         lai nodokļu maksātāja nodokļu stāvoklis attiecībā uz tā tiesībām un pienākumiem pret nodokļu administrāciju nevarētu tikt
         bezgalīgi apšaubīts.

      45      Tādējādi nevar apgalvot, ka atskaitīšanas tiesībām nevar noteikt tiesību izbeigšanās termiņu.

      46      Ir jāpiebilst, ka tiesību izbeigšanās termiņu, kura iestāšanās rezultātā nepietiekami rūpīgs nodokļu maksātājs, kas nav prasījis
         atskaitīt PVN, tiktu sodīts, zaudējot atskaitīšanas tiesības, nevar uzskatīt par nesaderīgu ar Sestās direktīvas izveidoto
         sistēmu, it īpaši tādēļ, ka, pirmkārt, šis termiņš ir vienādi piemērojams gan atskaitīšanas tiesībām, kas ir balstītas uz
         valsts iekšējām tiesībām, gan līdzīgām tiesībām, kas ir balstītas uz Kopienu tiesībām (līdzvērtības princips) un tādēļ, otrkārt,
         ka tas nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu atskaitīšanas tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (skat.
         2003. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑327/00 Santex, Recueil, I‑1877. lpp., 55. punkts, un 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑241/06 Lämmerzahl, Krājums, I‑8415. lpp., 52. punkts).

      47      Attiecībā uz līdzvērtības principu no lietas materiāliem neizriet un Tiesā vispār nav minēts, ka DPR Nr. 633/72 19. panta pirmajā daļā paredzētais tiesību izbeigšanās termiņš ir pretējs šim principam.

      48      Attiecībā uz efektivitātes principu ir jāuzsver, ka divu gadu tiesību izbeigšanās termiņš, kāds tas ir pamata prāvā, nevar
         pats par sevi padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu atskaitīšanas tiesību īstenošanu, jo Sestās direktīvas 18. panta
         2. pantā dalībvalstīm ir atļauts prasīt, lai nodokļu maksātājs īsteno savas atskaitīšanas tiesības laikposmā, kurā šīs tiesības
         ir radušās.

      49      Ir arī jāpārbauda, vai šo secinājumu neatspēko tas, ka atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam nodokļu administrācijas rīcībā
         ir garāks termiņš, lai piedzītu PVN parādu, nekā termiņš, kas nodokļu maksātājiem ir piešķirts, lai prasītu tā atskaitīšanu.

      50      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka nodokļu administrācijai informācija, kas nepieciešama, lai noteiktu maksājamā PVN un veicamo atskaitījumu
         summu, kļūst zināma tikai, sākot no brīža, kad tā saņem nodokļu maksātāja nodokļu deklarāciju. Tātad tad, ja deklarācija ir
         nepareiza vai ja tā izrādās nepilnīga, tikai sākot no šī brīža, administrācija var izdarīt labojumus šajā deklarācijā un vajadzības
         gadījumā piedzīt nesamaksāto nodokli (skat. šajā sakarā 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑85/97 SFI, Recueil, I‑7447. lpp., 32. punkts).

      51      Tātad nodokļu administrācijas situāciju nevar salīdzināt ar nodokļu maksātāja stāvokli (iepriekš minētais spriedums lietā
         SFI, 32. punkts). Kā Tiesa jau ir nospriedusi, tas, ka nodokļu administrācijai tiesību izbeigšanās termiņš sākas vēlāk, nekā
         sākas tiesību izbeigšanās termiņš, kas piemērojams nodokļu maksātājam tā atskaitīšanas tiesību īstenošanai, nevar ietekmēt
         līdzvērtības principu (skat. šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā SFI, 33. punkts).

      52      Tādējādi tāds tiesību izbeigšanās termiņš kā pamata prāvā aplūkotais nepadara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu atskaitīšanas
         tiesību īstenošanu tikai tādēļ, ka nodokļu administrācijas rīcībā nesamaksātā PVN piedziņai ir termiņš, kas pārsniedz to,
         kas piešķirts nodokļu maksātājam šo tiesību īstenošanai.

      53      Šis secinājums ir attiecināms uz gadījumiem, kad kā pamata lietās ir piemērota apgrieztās iekasēšanas procedūra. Sestās direktīvas
         18. panta 2. un 3. punkts ir piemērojams arī šai procedūrai. Tas nepārprotami izriet no šo tiesību normu teksta, kuras abas
         skaidri atsaucas uz šī paša panta 1. punktu, kura d) apakšpunktā ir norādīts apgrieztās iekasēšanas gadījums.

      54      Ievērojot iepriekš minēto, iesniedzējtiesai ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 17. pantam, 18. panta 2. un 3. punktam un 21. panta
         1. punkta b) apakšpunktam pretrunā nav tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz PVN atskaitīšanas tiesību izbeigšanās
         termiņu kā pamata prāvā aplūkotais, ja vien ir ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi. Efektivitātes princips netiek
         pārkāpts tikai tāpēc, ka nodokļu administrācijas rīcībā ir garāks termiņš, lai piedzītu nesamaksāto PVN, nekā termiņš, kas
         nodokļu maksātājiem ir piešķirts atskaitīšanas tiesību īstenošanai.

       Par labojumu izdarīšanas un piedziņas praksi
      55      Ir jāpārbauda jautājums, vai Sestajai direktīvai pretrunā ir labojumu izdarīšanas un piedziņas prakse, kas soda par grāmatvedības
         pārkāpumu, kas izpaužas, kā tas ir norādīts šī sprieduma 36. punktā, kļūdainā attiecīgo darījumu reģistrācijā tikai no PVN
         atbrīvoto pirkumu reģistrā, un šāds pārkāpums ir pieļauts arī šī sabiedrības iesniegtajās nodokļu deklarācijās attiecībā uz
         PVN, atņemot atskaitīšanas tiesības apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanas gadījumā.

      56      Šajā sakarā ir jāprecizē, ka saskaņā ar apgrieztās iekasēšanas procedūru, kas izveidota Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta
         b) apakšpunktā, Ecotrade kā pakalpojumu, kurus sniedza ārvalstīs reģistrēti nodokļu maksātāji, saņēmējam bija jāmaksā PVN par veiktajiem darījumiem,
         proti, PVN kā priekšnodoklis, kuru būtībā var pilnībā atskaitīt, tādējādi nepaliekot parādā Valsts kasei nekādu summu.

      57      Taču Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunktā dalībvalstīm ir atļauts tādiem apgrieztās iekasēšanas procedūras
         piemērošanas gadījumiem kā pamata lietās aplūkotie noteikt formalitātes, kas nodokļu maksātājam ir jāizpilda, lai varētu īstenot
         savas atskaitīšanas tiesības.

      58      No šādas formalitātes, kas ir ieviesta Itālijas tiesībās, konkrētāk, ar dekrētlikuma Nr. 331/93 47. panta 1. punktu, piemērošanas
         izriet, ka Ecotrade bija pašai sev jāizdod faktūrrēķins par attiecīgajiem darījumiem un šis faktūrrēķins, kā arī attiecīgo pakalpojumu sniedzēja
         faktūrrēķins atsevišķi jāreģistrē izdoto faktūrrēķinu reģistrā un pirkumu reģistrā, tādējādi iegūstot PVN atlaidi, kas precīzi
         atbilst maksājamajam nodoklim.

      59      Turklāt saskaņā ar Sestās direktīvas 22. panta 2. un 4. punktu nodokļu maksātājam ir jāveic pietiekami precīza uzskaite, lai
         varētu piemērot PVN un nodokļu administrācija varētu to kontrolēt, kā arī ir jāiesniedz deklarācija, kurā ir jāietver visa
         informācija, kas vajadzīga iekasējamā nodokļa un izdarāmo atskaitījumu aprēķināšanai. Lai nodrošinātu, ka visi nodokļu maksātāji
         pilda šos pienākumus, šī paša 22. panta 7. punktā dalībvalstīm ir atļauts veikt tam vajadzīgos pasākumus, tostarp attiecībā
         uz apgrieztās iekasēšanas gadījumu.

      60      Pamata lietā Ecotrade nav ievērojusi, pirmkārt, pienākumus, kas tai izriet no valsts tiesiskajā regulējumā, piemērojot Sestās direktīvas 18. panta
         1. punkta d) apakšpunktu, noteiktajām formalitātēm, un, otrkārt, grāmatvedības un deklarēšanas pienākumus, kas attiecīgi izriet
         no šīs pašas direktīvas 22. panta 2. un 4. punkta (turpmāk tekstā – “grāmatvedības pienākumu neievērošana”).

      61      Tātad ir jāpārbauda, vai šādu neievērošanu var likumīgi sodīt, atņemot atskaitīšanas tiesības apgrieztās iekasēšanas procedūras
         piemērošanas gadījumā.

      62      Attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunkta, lai gan šī tiesību norma atļauj
         dalībvalstīm apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanas gadījumiem noteikt formalitātes attiecībā uz atskaitīšanas tiesību
         īstenošanu, tas, ka nodokļu maksātājs tās neievēro, nevar tam atņemt atskaitīšanas tiesības.

      63      Tā kā nav apstrīdams, ka pamata prāvā ir piemērojama apgrieztās iekasēšanas procedūra, nodokļu neitralitātes princips prasa,
         lai iepriekšēja PVN atskaitīšana notiktu tad, ja ir izpildītas pamatprasības, lai gan nodokļu maksātājs nav izpildījis noteiktas
         formālas prasības (skat. pēc analoģijas 2007. gada 27. septembra spriedumu lietā C‑146/05 Collée, Krājums, I‑7861. lpp., 31. punkts).

      64      Līdz ar to, kad nodokļu administrācijas rīcībā ir nepieciešamās ziņas, lai konstatētu, ka nodokļu maksātājam kā attiecīgā
         pakalpojuma saņēmējam ir jāmaksā PVN, tai nav jānosaka šī nodokļu maksātāja tiesībām atskaitīt šo nodokli papildu nosacījumi,
         kuru sekas varētu būt šo tiesību atņemšana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bockemühl, 51. punkts).

      65      Tas pats attiecas arī uz Sestās direktīvas 22. panta 7. un 8. punktu, kuram atbilstoši dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus,
         lai nodrošinātu, ka nodokļu maksātājs pilda savus deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, vai paredz citas saistības, ko tās
         uzskata par vajadzīgām, lai pareizi iekasētu nodokli un novērstu nodokļu nemaksāšanu.

      66      Lai gan šīs tiesību normas atļauj dalībvalstīm veikt noteiktus pasākumus, tomēr tie nedrīkst pārsniegt to, kas ir vajadzīgs,
         lai sasniegtu iepriekšējā punktā minētos mērķus. Šādus pasākumus līdz ar to nevar izmantot, lai sistemātiski apšaubītu PVN
         atskaitīšanas tiesības, kas ir PVN kopējās sistēmas, kura izveidota ar Kopienu tiesisko regulējumu šajā jomā, pamatprincips
         (skat. 1997. gada 18. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 un C‑47/96 Molenheide u.c., Recueil, I‑7281. lpp., 47. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa u.c., 52. punkts).

      67      Tāda labojumu izdarīšanas un piedziņas prakse kā pamata prāvā aplūkotā, kas soda par to, ka nodokļu maksātājs nav ievērojis
         grāmatvedības un deklarēšanas pienākumus, atsakot atskaitīšanas tiesības, nepārprotami pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai
         sasniegtu mērķi nodrošināt pareizu šo pienākumu piemērošanu Sestās direktīvas 22. panta 7. punkta nozīmē, jo Kopienu tiesības
         neliedz dalībvalstīm vajadzības gadījumā paredzēt naudas sodu atbilstoši pārkāpuma smagumam, lai sodītu par minēto pienākumu
         neievērošanu.

      68      Minētā prakse arī pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu PVN pareizu iekasēšanu un novērstu nodokļu nemaksāšanu Sestās
         direktīvas 22. panta 8. punkta nozīmē, jo tā var novest pat pie atskaitīšanas tiesību zaudēšanas, ja nodokļu administrācija
         izdara labojumu deklarācijā tikai pēc tiesību izbeigšanās termiņa, kurš ir nodokļu maksātāja rīcībā, lai atskaitītu nodokli
         (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa u.c., 53. un 54. punkts).

      69      Šādu labojumu izdarīšanas un piedziņas praksi nevar pamatot arī ar Sestās direktīvas 17. panta 6. un 7. punktu. Šīs abas tiesību
         normas nav piemērojamas tādā situācijā kā pamata prāvā aplūkotā, jo tās regulē pašu atskaitīšanas tiesību pastāvēšanu, nevis
         to īstenošanas noteikumus. Turklāt minētais 6. punkts ir piemērojams tikai izdevumiem, kas nav stingri saistīti ar uzņēmējdarbību,
         piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem, bet ir skaidrs, ka pamata prāvā nav runa par šādiem izdevumiem. Attiecībā
         uz iespēju, kas dalībvalstīm ir piešķirta atbilstoši minētajam 7. punktam, pietiek norādīt, ka tās uz to var atsaukties tikai
         ar nosacījumu, ja tās iepriekš ir veikušas konsultācijas, kas paredzētas šīs pašas direktīvas 29. pantā (skat. šajā sakarā
         2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 61.–63. punkts, kā arī 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑228/05 Stradasfalti, Krājums, I‑8391. lpp., 29. punkts), ko Itālijas Republika atbilstoši lietas materiāliem nav darījusi.

      70      Turklāt no iesniedzējtiesas lēmumiem neizriet un tā Tiesā nav minējusi, ka Ecotrade nav izpildījusi grāmatvedības pienākumus ļaunticības dēļ vai tādēļ, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas.

      71      Katrā ziņā nodokļu maksātāja labticība ietekmē iesniedzējtiesai sniedzamo atbildi tikai tiktāl, ciktāl šī nodokļu maksātāja
         uzvedības dēļ pastāv risks attiecīgajai dalībvalstij zaudēt nodokļu ienākumus (skat. šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu
         lietā Collée, 35. un 36. punkts). Tomēr grāmatvedības pienākumu neizpilde, kā tas ir pamata prāvā, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas
         rada risku zaudēt nodokļu ienākumus, ja – kā tas ir norādīts šī sprieduma 56. punktā –, piemērojot apgrieztās iekasēšanas
         procedūru, būtībā Valsts kasei nav jāmaksā nekāda summa. Šo iemeslu dēļ šāda neizpilde nekādā gadījumā nevar tikt pielīdzināta
         darbībai, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas, vai Kopienu tiesību normu nelikumīgai izmantošanai, jo tā nav veikta, lai
         gūtu netaisnīgas nodokļu priekšrocības (skat. šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā Collée, 39. punkts).

      72      Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta d) apakšpunktam un 22. pantam ir pretrunā
         labojumu izdarīšanas un piedziņas prakse, kas soda par, pirmkārt, pienākumu, kas izriet no valsts tiesiskajā regulējumā, piemērojot
         šo 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu, noteiktajām formalitātēm neievērošanu, kā tas ir noticis pamata lietās, un, otrkārt,
         par grāmatvedības pārkāpumu un pārkāpumu, deklarējot nodokļus, kas attiecīgi izriet no minētā 22. panta 2. un 4. punkta, atņemot
         atskaitīšanas tiesības apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanas gadījumā.

      73      Ņemot vērā šī sprieduma 54. punktā sniegto atbildi, nav jālemj par Kipras valdības piedāvājumu ierobežot šī sprieduma iedarbību
         laikā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      74      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas ir grozīta ar Padomes 2000. gada 30. marta
            Direktīvu 2000/17/EK, 17. pantam, 18. panta 2. un 3. punktam un 21. panta 1. punkta b) apakšpunktam nav pretrunā tāds valsts
            tiesiskais regulējums, kas paredz tādu atskaitīšanas tiesību izbeigšanās termiņu kā pamata prāvā aplūkotais, ja vien ir ievēroti
            līdzvērtības un efektivitātes principi. Efektivitātes principu nevar uzskatīt par pārkāptu tikai tāpēc, ka nodokļu administrācijas
            rīcībā ir garāks termiņš, lai piedzītu nesamaksāto pievienotās vērtības nodokli, nekā termiņš, kas nodokļu maksātājiem ir
            piešķirts atskaitīšanas tiesību īstenošanai;
      2)      tomēr Sestās direktīvas 77/388, kas ir grozīta ar Direktīvu 2000/17, 18. panta 1. punkta d) apakšpunktam un 22. pantam ir
            pretrunā labojumu izdarīšanas deklarācijās un pievienotās vērtības nodokļa piedziņas prakse, kas soda par, pirmkārt, pienākumu,
            kas izriet no valsts tiesiskajā regulējumā, piemērojot šo 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu, noteiktajām formalitātēm, neievērošanu,
            kā tas ir noticis pamata lietās, un, otrkārt, par grāmatvedības pārkāpumu un pārkāpumu, deklarējot nodokļus, kas attiecīgi
            izriet no minētā 22. panta 2. un 4. punkta, atņemot atskaitīšanas tiesības apgrieztās iekasēšanas procedūras piemērošanas
            gadījumā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.