title: Lieta T-312/17: Vispārējās tiesas 2018. gada 5. decembra spriedums – Campbell/Komisija (Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti par procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, ko Komisija uzsākusi pret Lietuvas Republiku – Piekļuves atteikums – Izņēmums saistībā ar pārbaužu, izmeklēšanas un revīzijas darbību aizsardzību – Vispārēja prezumpcija – Sevišķas sabiedrības intereses

text:
               4.2.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 44/31

      Vispārējās tiesas 2018. gada 5. decembra spriedums – Campbell/Komisija
      (Lieta T-312/17) (1)

      ((Piekļuve dokumentiem - Regula (EK) Nr. 1049/2001 - Dokumenti par procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, ko Komisija uzsākusi pret Lietuvas Republiku - Piekļuves atteikums - Izņēmums saistībā ar pārbaužu, izmeklēšanas un revīzijas darbību aizsardzību - Vispārēja prezumpcija - Sevišķas sabiedrības intereses)
      (2019/C 44/39)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Liam Campbell (Dundalk, Īrija) (pārstāvji: J. MacGuill un E. Martin-Vignerte, solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: C. Ehrbar un M. Konstantinidis)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt Komisijas 2017. gada 7. aprīļa lēmumu C(2017) 2448 final, ar ko ir atteikta piekļuve dokumentiem saistībā ar pārkāpuma procesu 2013/0406 pret Lietuvas Republiku, kuri attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/64/ES (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (OV 2010, L 280, 1. lpp.) piemērošanu.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Liam Campbell un Eiropas Komisija katrs sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

         (1)  OV C 249, 31.7.2017.


title: Lieta C-759/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 3. decembrī iesniedza Judecătoria Rădăuţi (Rumānija) – OF/PG

text:
               18.2.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 65/26

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 3. decembrī iesniedza Judecătoria Rădăuţi (Rumānija) – OF/PG
      (Lieta C-759/18)
      (2019/C 65/35)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Iesniedzējtiesa

         Judecătoria Rădăuţi

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: OF

         Atbildētāja: PG

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (1) 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka atbildētāja nav izvirzījusi iebildi par Rumānijas tiesu starptautiskās jurisdikcijas spriest par lietu, kuras priekšmets ir “šķiršanās, kur iesaistīts nepilngadīgs bērns”, neesamību, ir līdzvērtīgs klusējot izteiktai piekrišanai tam, ka lietu izskata tiesa, kurā prasību cēlis prasītājs, ja pušu pastāvīgā dzīvesvieta ir kādā citā [Eiropas Savienības] dalībvalstī (konkrētajā gadījumā Itālijā) un prasība par laulības šķiršanu ir iesniegta tās valsts tiesā, kuras pilsoņi ir šīs puses?

                  2)

                  Vai Regulas (EK) Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkts un 17. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesai ir pēc savas ierosmes jāizvirza iebilde par Rumānijas tiesu iestāžu starptautiskās jurisdikcijas spriest par “šķiršanos, kur iesaistīts nepilngadīgs bērns” neesamību, vai varbūt tā var to darīt, ja puses, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir kādā citā [Eiropas Savienības] dalībvalstī (konkrētajā gadījumā Itālijā), nav vienojušās par kompetento tiesu (kā rezultātā prasība tiek noraidīta, jo tā nav piekritīga Rumānijas tiesām), prioritāri attiecībā pret Codul de procedură civilă (Civilprocesa kodekss) 915. panta 2. punkta noteikumiem, saskaņā ar kuriem var tikt celta iebilde par Judecătoria Rădăuţi (Redeuci pirmās instances tiesa) ekskluzīvas teritoriālās jurisdikcijas neesamību [kā rezultātā attiecīgā tiesa atsakās no piekritības, nododot to Judecătoria Sectorului 5 al municipiului Bucureşti (Bukarestes pašvaldības 5. iecirkņa pirmās instances tiesa, Rumānija), un lieta tiek skatīta pēc būtības], it īpaši tāpēc, ka minētie panti ir mazāk labvēlīgi salīdzinājumā ar valsts tiesiskās regulējuma tiesību normu [Codul de procedură civilă (Civilprocesa kodeksa 915. panta 2. punkts)]?

                  3)

                  Vai Regulas (EK) Nr. 2201/2003 12. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētā vārdkopa, proti, ka “lietu piekritību tiesām ir [..] citādi nepārprotami pieņēmuši laulātie un personas, kurām ir vecāku atbildība, kad tiesā ir iesniegta prasība”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja puses, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir kādā citā [Eiropas Savienības] dalībvalstī (konkrētajā gadījumā Itālijā), izvēlas uzticēt savas prasības par laulības šķiršanu skatīšanu tās valsts tiesai, kuras pilsoņi viņi ir [Judecătoria Rădăuţi (Redeuci pirmās instances tiesa)], šai tiesai automātiski kļūst piekritīgas arī tās prasības daļas, kas saistītas “ar aizgādības tiesību īstenošanu, ar bērna domicilu un ar vecāku ieguldījuma izdevumos par bērna audzināšanu un izglītošanu noteikšanu”?

                  4)

                  Vai Regulas (EK) Nr. 2201/2003 2. panta 7. punktā un 12. pantā minētais “vecāku atbildības” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver arī šādus jēdzienus: “aizgādības tiesības”, kas paredzēts Codul civil (Civilkodekss) 483. pantā, “bērna domicils”, ko regulē Codul civil (Civilkodekss) 400. pants, un “vecāku ieguldījums izdevumos par nepilngadīgo bērnu audzināšanu un izglītošanu”, ko regulē Codul civil (Civilkodekss) 402. pants?

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 388, 1. lpp.).


title: Lieta C-463/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 13. jūlijā CeramTec GmbH iesniedza par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2018. gada 3. maija spriedumu lietā T-193/17 CeramTec GmbH/EUIPO

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/20

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 13. jūlijāCeramTec GmbH iesniedza par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2018. gada 3. maija spriedumu lietā T-193/17 CeramTec GmbH/EUIPO

      (Lieta C-463/18 P)
      (2019/C 93/28)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: CeramTec GmbH (pārstāvis: A. Renck, advokāts)

         Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs
      Ar 2019. gada 15. janvāra rīkojumu Tiesa (septītā palāta) atzina apelācijas sūdzību par nepieņemamu.


title: Lieta T-412/16: Vispārējās tiesas 2019. gada 16. janvāra spriedums – Bena Properties/Padome (Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret Sīriju – Līdzekļu iesaldēšana – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Pienākums norādīt pamatojumu – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Tiesības uz godu un reputāciju – Tiesības uz īpašumu – Nevainīguma prezumpcija – Samērīgums)

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/41

      Vispārējās tiesas 2019. gada 16. janvāra spriedums – Bena Properties/Padome
      (Lieta T-412/16) (1)

      ((Kopējā ārpolitika un drošības politika - Ierobežojoši pasākumi pret Sīriju - Līdzekļu iesaldēšana - Tiesības uz aizstāvību - Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā - Pienākums norādīt pamatojumu - Acīmredzama kļūda vērtējumā - Tiesības uz godu un reputāciju - Tiesības uz īpašumu - Nevainīguma prezumpcija - Samērīgums))
      (2019/C 93/51)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Bena Properties Co. SA (Damaska, Sīrija) (pārstāvis: E. Ruchat, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: sākotnēji S. Kyriakopoulou, G. Étienne un A. Vitro, vēlāk S. Kyriakopoulou un A. Vitro un visbeidzot S. Kyriakopoulou, A. Vitro un V. Piessevaux)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar ko tiek lūgts atcelt Padomes Lēmumu (KĀDP) 2016/850 (2016. gada 27. maijs), ar ko groza Lēmumu 2013/255/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Sīriju (OV 2016, L 141, 125. lpp.), kā arī tam sekojošos īstenošanas aktus, proti, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2017/917 (2017. gada 29. maijs), ar ko groza Lēmumu 2013/255/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Sīriju (OV 2017, L 139, 62. lpp.), un Padomes Lēmumu (KĀDP) 2018/778 (2018. gada 28. maijs), ar ko groza Lēmumu 2013/255/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Sīriju (OV 2018, L 131, 16. lpp.), ciktāl šie akti attiecas uz prasītāju.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Bena Properties Co. SA sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 364, 3.10.2016.


title: Lieta T-526/16: Vispārējās tiesas 2018. gada 14. decembra spriedums – FZ u.c./Komisija (Civildienests – Ierēdņi – Civildienesta noteikumu reforma – Regula (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 – Amatu veidi – Pārejas noteikumi attiecībā uz klasificēšanu amatu veidos – Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 30. pants – Administratori pārejas posmā (AD 13) – Administratori (AD 12) – Paaugstināšana amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. pantu, kas ir atļauta tikai karjeras grupas ietvaros atbilstoši ieņemamā amata veidam – Piekļuve “nodaļas vadītāja vai līdzvērtīgam amatam” vai “padomdevēja vai līdzvērtīgam amatam”, tikai piemērojot Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzēto procedūru – Vienlīdzīga attieksme – Tiesību tikt paaugstinātam augstākā pakāpē zaudēšana – Tiesiskā paļāvība)

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/44

      Vispārējās tiesas 2018. gada 14. decembra spriedums – FZ u.c./Komisija
      (Lieta T-526/16) (1)

      ((Civildienests - Ierēdņi - Civildienesta noteikumu reforma - Regula (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 - Amatu veidi - Pārejas noteikumi attiecībā uz klasificēšanu amatu veidos - Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 30. pants - Administratori pārejas posmā (AD 13) - Administratori (AD 12) - Paaugstināšana amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. pantu, kas ir atļauta tikai karjeras grupas ietvaros atbilstoši ieņemamā amata veidam - Piekļuve “nodaļas vadītāja vai līdzvērtīgam amatam” vai “padomdevēja vai līdzvērtīgam amatam”, tikai piemērojot Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzēto procedūru - Vienlīdzīga attieksme - Tiesību tikt paaugstinātam augstākā pakāpē zaudēšana - Tiesiskā paļāvība))
      (2019/C 93/54)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: FZ un citi 9 prasītāji, kuru vārdi ir norādīti sprieduma pielikumā (pārstāvji: T. Bontinck un A. Guillerme, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: sākotnēji J. Currall un G. Gattinara, vēlāk G. Gattinara un C. Berardis-Kayser un visbeidzot G. Berscheid, G. Gattinara un L. Radu Bouyon)

         Personas, kas iestājušās lietā atbildētājas prasījumu atbalstam: Eiropas Parlaments (pārstāvji: sākotnēji N. Chemaï un M. Dean, vēlāk L. Deneys, J. Steele un J. Van Pottelberge) un Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: sākotnēji M. Bauer un E. Rebasti, vēlāk M. Bauer un R. Meyer)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 270. pantu un ar ko tiek lūgts atcelt Komisijas lēmumus, ar kuriem šīs iestādes iecēlējinstitūcija klasificēja prasītājus tādos amatu veidos kā “administrators pārejas posmā” vai “administrators”, kā rezultātā viņi no 2014. gada 1. janvāra zaudēja tiesības tikt paaugstinātiem augstākā pakāpē, redakcijā, kādā šie lēmumi tika apstiprināti ar minētās iecēlējinstitūcijas 2014. gada 3. jūlija, 17. jūlija un 6. augusta lēmumiem.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  FZ un citi Eiropas Komisijas ierēdņi, kuru vārdi norādīti pielikumā, atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                  3)

                  Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

         (1)  OV C 7, 12.1.2015. (lieta sākotnēji reģistrēta Eiropas Savienības Civildienesta tiesā ar numuru F-113/14 un nodota Eiropas Savienības Vispārējai tiesai 1.9.2016.).


title: Lieta T-111/17: Vispārējās tiesas 2019. gada 15. janvāra spriedums – Computer Market/EUIPO (“COMPUTER MARKET”) (Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “COMPUTER MARKET” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Apelācijas sūdzības novēlota iesniegšana – Apelācijas sūdzības nepieņemamība apelācijas padomē – Regulas (EK) Nr. 207/2009 60. pants (tagad Regulas (ES) 2017/1001 68. pants) – Regulas (EK) Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punkts (tagad Deleģētās regulas (ES) 2018/625 23. panta 1. punkta b) apakšpunkts))

text:
               11.3.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 93/49

      Vispārējās tiesas 2019. gada 15. janvāra spriedums – Computer Market/EUIPO (“COMPUTER MARKET”)
      (Lieta T-111/17) (1)

      ((Eiropas Savienības preču zīme - Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “COMPUTER MARKET” reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamats - Apelācijas sūdzības novēlota iesniegšana - Apelācijas sūdzības nepieņemamība apelācijas padomē - Regulas (EK) Nr. 207/2009 60. pants (tagad Regulas (ES) 2017/1001 68. pants) - Regulas (EK) Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punkts (tagad Deleģētās regulas (ES) 2018/625 23. panta 1. punkta b) apakšpunkts)))
      (2019/C 93/60)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Computer Market (Sofija, Bulgārija) (pārstāve: B. Dimitrova, advokāte)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis: J. Ivanauskas)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2016. gada 13. decembra lēmumu lietā R 1778/2016-2 attiecībā uz pieteikumu par grafiska apzīmējuma “COMPUTER MARKET” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Computer Market atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 213, 3.7.2017.


title: Lieta C-322/17: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 7. februāra spriedums (High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Eugen Bogatu/Minister for Social Protection (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālais nodrošinājums — Regula (EK) Nr. 883/2004 — 67. pants — Ģimenes pabalstu pieteikums, ko iesniegusi persona, kura ir izbeigusi darbību nodarbinātas personas statusā dalībvalstī, kam ir kompetence, bet kura turpina tajā dzīvot — Tiesības uz ģimenes pabalstiem ģimenes locekļiem, kas dzīvo citā dalībvalstī — Dalības tiesību nosacījumi)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/5

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 7. februāra spriedums (High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Eugen Bogatu/Minister for Social Protection
      (Lieta C-322/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Sociālais nodrošinājums - Regula (EK) Nr. 883/2004 - 67. pants - Ģimenes pabalstu pieteikums, ko iesniegusi persona, kura ir izbeigusi darbību nodarbinātas personas statusā dalībvalstī, kam ir kompetence, bet kura turpina tajā dzīvot - Tiesības uz ģimenes pabalstiem ģimenes locekļiem, kas dzīvo citā dalībvalstī - Dalības tiesību nosacījumi)
      (2019/C 131/05)
      Tiesvedības valoda — angļu

         Iesniedzējtiesa

         High Court (Īrija)

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Eugen Bogatu

         Atbildētājs: Minister for Social Protection

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, it īpaši tās 67. pants, skatīts kopā ar tās 11. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā personas tiesības saņemt ģimenes pabalstus kompetentajā dalībvalstī neprasa ne, lai šī persona veiktu darbību nodarbinātas personas statusā minētajā dalībvalstī, ne, lai pēdējā minētā tai piešķirtu naudas pabalstus sakarā ar šādu darbību vai tās rezultātā.

         (1)  OV C 277, 21.8.2017.


title: Lieta C-345/17: Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Augstākās tiesas (Latvija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Tiesvedība, ko ierosinājis Sergejs Buivids (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Personas datu apstrāde — Direktīva 95/46/EK — 3. pants — Piemērošanas joma — Videoieraksts, kurā policijas darbinieki redzami policijas iecirknī, īstenojot procesuāla rakstura darbības — Videoierakstu publicēšana Interneta vietnē — 9. pants — Personas datu apstrāde tikai žurnālistikas nolūkiem — Jēdziens — Vārda brīvība — Privātās dzīves neaizskaramība)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/6

      Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Augstākās tiesas (Latvija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Tiesvedība, ko ierosinājis Sergejs Buivids
      (Lieta C-345/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Personas datu apstrāde - Direktīva 95/46/EK - 3. pants - Piemērošanas joma - Videoieraksts, kurā policijas darbinieki redzami policijas iecirknī, īstenojot procesuāla rakstura darbības - Videoierakstu publicēšana Interneta vietnē - 9. pants - Personas datu apstrāde tikai žurnālistikas nolūkiem - Jēdziens - Vārda brīvība - Privātās dzīves neaizskaramība)
      (2019/C 131/06)
      Tiesvedības valoda — latviešu

         Iesniedzējtiesa

      Augstākā tiesa

         Pamatlietas puses

      Sergejs Buivids,

         piedaloties: Datu valsts inspekcija

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka policijas darbinieku filmēšana, tiem pieņemot paskaidrojumus policijas iecirknī, un šādi veikta videoieraksta publicēšana Interneta vietnē, kurā lietotāji var nosūtīt un apskatīt videoierakstus un dalīties ar tiem, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

                  2)

                  Direktīvas 95/46 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi faktiskie apstākļi kā pamatlietā, proti, kad policijas darbinieki tiek filmēti policijas iecirknī paskaidrojumu pieņemšanas laikā un kad šādi veiktais videoieraksts tiek publicēts Interneta vietnē, kurā lietotāji var nosūtīt un apskatīt videoierakstus un dalīties ar tiem, var būt personas datu apstrāde tikai žurnālistikas nolūkiem minētās tiesību normas izpratnē, ja no minētā videoieraksta izriet, ka tā filmēšanas un publicēšanas vienīgais mērķis bija publiskot informāciju, viedokļus vai idejas, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         (1)  OV C 277, 21.8.2017.


title: Lieta C-423/17: Tiesas (sestā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Gerechtshof Den Haag (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Staat der Nederlanden/Warner-Lambert Company LLC (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Cilvēkiem paredzētas zāles — Direktīva 2001/83/EK — 11. pants — Ģenēriskās zāles — Produkta apraksta kopsavilkums — Tādu atsauču neiekļaušana, kas attiecas uz indikācijām vai dozēšanas veidiem, uz ko joprojām attiecās patentu tiesības laikā, kad ģenēriskās zāles tika laistas tirgū)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/6

      Tiesas (sestā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Gerechtshof Den Haag (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Staat der Nederlanden/Warner-Lambert Company LLC
      (Lieta C-423/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Cilvēkiem paredzētas zāles - Direktīva 2001/83/EK - 11. pants - Ģenēriskās zāles - Produkta apraksta kopsavilkums - Tādu atsauču neiekļaušana, kas attiecas uz indikācijām vai dozēšanas veidiem, uz ko joprojām attiecās patentu tiesības laikā, kad ģenēriskās zāles tika laistas tirgū)
      (2019/C 131/07)
      Tiesvedības valoda — holandiešu

         Iesniedzējtiesa

         Gerechtshof Den Haag

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Staat der Nederlanden

         Atbildētāja: Warner-Lambert Company LLC

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/26/ES (2012. gada 25. oktobris), 11. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā tirdzniecības atļaujas izsniegšanas procedūrā kā pamatlietā aplūkotā, ģenērisko zāļu tirdzniecības atļaujas pieteikuma iesniedzēja vai tirdzniecības atļaujas turētāja paziņojums kompetentajai valsts iestādei par šo zāļu lietošanas pamācību vai produkta apraksta kopsavilkumu, kurā nav norādīta atsauce uz tām indikācijām vai dozēšanas veidiem, uz kuriem joprojām attiecās patentu tiesības laikā, kad minētās zāles tika laistas tirgū, ir uzskatāms par lūgumu ierobežot attiecīgo ģenērisko zāļu tirdzniecības atļaujas apjomu.

         (1)  OV C 318, 25.9.2017.


title: Lieta C-531/17: Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Vetsch Int. Transporte GmbH (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) — Direktīva 2006/112/EK — 143. panta 1. punkta d) apakšpunkts — Atbrīvojums no PVN par importu — Imports, kam seko pārvietošana Kopienas iekšienē — Vēlāka piegāde Kopienas iekšienē — Krāpšana nodokļu jomā — Atteikums atbrīvot no nodokļa — Nosacījumi)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/8

      Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Vetsch Int. Transporte GmbH
      (Lieta C-531/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Nodokļi - Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) - Direktīva 2006/112/EK - 143. panta 1. punkta d) apakšpunkts - Atbrīvojums no PVN par importu - Imports, kam seko pārvietošana Kopienas iekšienē - Vēlāka piegāde Kopienas iekšienē - Krāpšana nodokļu jomā - Atteikums atbrīvot no nodokļa - Nosacījumi)
      (2019/C 131/09)
      Tiesvedības valoda — vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgerichtshof

         Pamatlietas puse

         Vetsch Int. Transporte GmbH,

         piedaloties: Zollamt Feldkirch Wolfurt

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 143. panta d) punkts un šīs direktīvas ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes Direktīvu 2009/69/ES (2009. gada 25. jūnijs), 143. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajās tiesību normās norādīto atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa par importu nav jāatsaka importētājam, kas norādīts vai atzīts par šī nodokļa maksātāju Direktīvas 2006/112 201. panta izpratnē, situācijā, kāda aplūkota pamatlietā, kurā, pirmkārt, pārvietošanas Kopienas iekšienē, kura notikusi pēc šī importa, saņēmējs izdara krāpšanu ar darījumu pēc šīs pārvietošanas, kas nav saistīts ar minēto pārvietošanu, un, otrkārt, neviens elements neļauj uzskatīt, ka importētājs zināja vai viņam būtu vajadzējis zināt, ka šis vēlākais darījums bija iesaistīts saņēmēja izdarītā krāpšanā.

         (1)  OV C 412, 4.12.2017.


title: Lieta C-554/17: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Svea hovrätt (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Rebecka Jonsson/Société du Journal L’Est Républicain (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Eiropas procedūra maza apmēra prasībām — Regula (EK) Nr. 861/2007 — 16. pants — “Lietas dalībnieks, kuram spriedums ir nelabvēlīgs” — Tiesvedības izmaksas — Sadale — 19. pants — Dalībvalstu procesuālās tiesības)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/9

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Svea hovrätt (Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Rebecka Jonsson/Société du Journal L’Est Républicain
      (Lieta C-554/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Eiropas procedūra maza apmēra prasībām - Regula (EK) Nr. 861/2007 - 16. pants - “Lietas dalībnieks, kuram spriedums ir nelabvēlīgs” - Tiesvedības izmaksas - Sadale - 19. pants - Dalībvalstu procesuālās tiesības)
      (2019/C 131/11)
      Tiesvedības valoda — zviedru

         Iesniedzējtiesa

         Svea hovrätt

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Rebecka Jonsson

         Atbildētāja: Société du Journal L’Est Républicain

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 861/2007 (2007. gada 11. jūlijs), ar ko izveido Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ja lietas dalībniekam spriedums ir labvēlīgs tikai daļēji, valsts tiesa var piespriest katram lietas dalībniekam tiesvedībā segt savas tiesāšanās izmaksas vai šīs izmaksas sadalīt starp dalībniekiem. Šādā gadījumā valsts tiesa tomēr var brīvi sadalīt minētās izmaksas ar nosacījumu, ka valsts procesuālās normas pārrobežu strīdos nav mazāk labvēlīgas salīdzinājumā ar procesuālajām normām, kas regulē līdzīgas situācijas, uz kurām savukārt attiecas iekšējās tiesības, un ka šīs ar tiesvedības izmaksām saistītās procesuālās prasības nenoved pie tā, ka ieinteresētās personas atsakās izmantot šo Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, jo paredz prasītājam — ja viņam spriedums ir daļēji labvēlīgs — tik un tā segt tiesvedības izmaksas pilnībā vai būtisku to daļu.

         (1)  OV C 402, 27.11.2017.


title: Lieta C-535/17: Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 6. februāra spriedums (Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — NK, PI Gerechtsdeurwaarderskantoor BV un PI maksātnespējas administrators/BNP Paribas Fortis NV (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās — Regulas (EK) Nr. 44/2001 un (EK) Nr. 1346/2000 — Attiecīgas piemērošanas jomas — Tiesas izpildītāja maksātnespēja — Prasība, ko cēlis maksātnespējas un likvidācijas administrējošais administrators)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/9

      Tiesas (pirmā palāta) 2019. gada 6. februāra spriedums (Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — NK, PI Gerechtsdeurwaarderskantoor BV un PI maksātnespējas administrators/BNP Paribas Fortis NV
      (Lieta C-535/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās - Regulas (EK) Nr. 44/2001 un (EK) Nr. 1346/2000 - Attiecīgas piemērošanas jomas - Tiesas izpildītāja maksātnespēja - Prasība, ko cēlis maksātnespējas un likvidācijas administrējošais administrators)
      (2019/C 131/10)
      Tiesvedības valoda — holandiešu

         Iesniedzējtiesa

      Hoge Raad der Nederlanden

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: NK, PI Gerechtsdeurwaarderskantoor BV un PI maksātnespējas administrators,
      Atbildētāja: BNP Paribas Fortis NV

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 1. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda prasība kā pamatlietā aplūkotā — par zaudējumu atlīdzību saistībā ar atbildību par neatļautu darbību vai kvazideliktu, kuru cēlis administrators maksātnespējas procesa ietvaros un kurā ietvertā prasījuma izpildes gadījumā iegūtie līdzekļi tiek iekļauti parādnieka mantā, — ietilpst jēdzienā “civillietas un komerclietas” šīs tiesību normas 1. punkta izpratnē un līdz ar to minētās regulas materiālajā piemērošanas jomā.

         (1)  OV C 412, 4.12.2017.


title: Lieta C-562/17: Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Audiencia Nacional (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Nestrade SA/Agencia Estatal de la Administración Tributaria (AEAT), Tribunal Económico-Administrativo Central (TEAC) (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Trīspadsmitā direktīva 86/560/EEK — Pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atmaksāšanas kārtība — Līdzvērtības un efektivitātes principi — Eiropas Savienībā nereģistrēts uzņēmums — Iepriekšējais un galīgais lēmums atteikt PVN atmaksāšanu — Kļūdains PVN identifikācijas numurs)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/10

      Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Audiencia Nacional (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Nestrade SA/Agencia Estatal de la Administración Tributaria (AEAT), Tribunal Económico-Administrativo Central (TEAC)
      (Lieta C-562/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Trīspadsmitā direktīva 86/560/EEK - Pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atmaksāšanas kārtība - Līdzvērtības un efektivitātes principi - Eiropas Savienībā nereģistrēts uzņēmums - Iepriekšējais un galīgais lēmums atteikt PVN atmaksāšanu - Kļūdains PVN identifikācijas numurs)
      (2019/C 131/12)
      Tiesvedības valoda — spāņu

         Iesniedzējtiesa

      Audiencia Nacional

         Pamatlietas puses

      Prasītāja: Nestrade SA

         Atbildētājas: Agencia Estatal de la Administración Tributaria (AEAT), Tribunal Económico-Administrativo Central (TEAC)

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Trīspadsmitās direktīvas 86/560/EEK (1986. gada 17. novembris) par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem — pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanas kārtība nodokļiem pakļautajām personām, kas nav reģistrētas Kopienas teritorijā, normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās ļauj dalībvalstij ierobežot laikā iespēju labot kļūdainos rēķinus, piemēram, labot sākotnēji rēķinos ierakstīto pievienotās vērtības nodokļa (PVN) maksātāja identifikācijas numuru, īstenojot tiesības uz PVN atmaksāšanu, ciktāl tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         (1)  OV C 437, 18.12.2017.


title: Lieta C-630/17: Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Općinski Sud u Rijeci (Horvātija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Anica Milivojević/Raiffeisenbank St. Stefan-Jagerberg-Wolfsberg eGen (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 56. un 63. pants — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Kapitāla brīva aprite — Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēta tāda kredītlīgumu ar starptautiskiem elementiem spēkā neesamība, kas ir noslēgti ar nelicencētu kreditoru — Regula (ES) Nr. 1215/2012 — 17. panta 1. punkts — Kredītlīgums, ko ir noslēgusi fiziska persona, lai sniegtu tūristu izmitināšanas pakalpojumus — Jēdziens “patērētājs” — 24. panta 1. punkts — Izņēmuma jurisdikcija lietās, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu — Prasība atzīt kredītlīgumu par spēkā neesošu un no Zemesgrāmatas svītrot ierakstu par liettiesisku nodrošinājumu)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/11

      Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Općinski Sud u Rijeci (Horvātija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Anica Milivojević/Raiffeisenbank St. Stefan-Jagerberg-Wolfsberg eGen
      (Lieta C-630/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - LESD 56. un 63. pants - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Kapitāla brīva aprite - Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēta tāda kredītlīgumu ar starptautiskiem elementiem spēkā neesamība, kas ir noslēgti ar nelicencētu kreditoru - Regula (ES) Nr. 1215/2012 - 17. panta 1. punkts - Kredītlīgums, ko ir noslēgusi fiziska persona, lai sniegtu tūristu izmitināšanas pakalpojumus - Jēdziens “patērētājs” - 24. panta 1. punkts - Izņēmuma jurisdikcija lietās, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu - Prasība atzīt kredītlīgumu par spēkā neesošu un no Zemesgrāmatas svītrot ierakstu par liettiesisku nodrošinājumu)
      (2019/C 131/13)
      Tiesvedības valoda — horvātu

         Iesniedzējtiesa

         Općinski Sud u Rijeci

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Anica Milivojević

         Atbildētāja: Raiffeisenbank St. Stefan-Jagerberg-Wolfsberg eGen

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kura sekas ir tādas, ka kredītlīgumi un uz šādiem līgumiem balstīti juridiski akti, kas šīs dalībvalsts teritorijā ir noslēgti starp parādniekiem un kreditoriem, kuri ir dibināti citā dalībvalstī un kuriem nav pirmās dalībvalsts kompetento iestāžu izsniegtas licences, lai varētu veikt darbību tās teritorijā, nav spēkā kopš to noslēgšanas dienas, pat ja tie ir noslēgti pirms minētā tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā.

                  2)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 4. panta 1. punkts un 25. pants nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā strīdos par kredītlīgumiem ar starptautiskiem elementiem, kuri ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, parādniekiem ir ļauts celt prasību pret kreditoriem, kuriem nav šīs dalībvalsts kompetento iestāžu izsniegtas licences, lai varētu veikt darbību tās teritorijā, vai nu tās valsts tiesās, kuras teritorijā ir pēdējo minēto juridiskā adrese, vai arī tās valsts tiesās, kurā ir parādnieku domicils vai juridiskā adrese, un jurisdikcija izskatīt prasību, ko minētie kreditori ir cēluši pret parādniekiem, ir paredzēta tikai tās valsts tiesām, kuras teritorijā ir šo parādnieku domicils, neatkarīgi no tā, vai šie parādnieki ir patērētāji vai profesionāļi.

                  3)

                  Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka parādnieks, kurš ir noslēdzis kredītlīgumu, lai veiktu atjaunošanas darbus nekustamajā īpašumā, kas ir viņa domicils, ar mērķi sniegt tajā tūristu izmitināšanas pakalpojumus, nevar tikt kvalificēts kā “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē, ja vien, ņemot vērā tā darījuma kontekstu kopumā, saistībā ar kuru šis līgums ir noslēgts, pēdējam minētajam nav tik niecīga saikne ar šo profesionālo darbību, ka ir acīmredzams, ka minētais līgums ir noslēgts galvenokārt privātiem mērķiem, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                  4)

                  Regulas Nr. 1215/2012 24. panta 1. punkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka par prasību “jautājumos par lietu tiesībām uz nekustamo īpašumu” šīs tiesību normas izpratnē ir uzskatāma prasība no Zemesgrāmatas svītrot hipotēku, kura ir izveidota attiecībā uz nekustamo īpašumu, bet šajā jēdzienā neietilpst prasība par spēkā neesošu atzīt kredītlīgumu un notariāli apstiprinātu aktu, kas attiecas uz hipotēkas izveidi no šī līguma izrietošā kredīta nodrošinājumam.

         (1)  OV C 22, 22.1.2018.


title: Lieta C-710/17: Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Consiglio di Stato (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — CCC — Consorzio Cooperative Costruzioni Soc. Cooperativa/Comune di Tarvisio (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Publiski būvdarbu līgumi — Direktīva 2004/18/EK — 48. panta 3. punkts — Saimnieciskās darbības subjektu tehnisko iespēju izvērtēšana un pārbaude — Valsts tiesību norma, ko nevar uzskatīt par Direktīvas 2004/18 transpozīciju — Tiešas un beznosacījumu atsauces uz Savienības tiesībām neesamība — Uz noteiktu pārrobežu interesi balstīta lūguma neesamība — Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamība)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/12

      Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 14. februāra spriedums (Consiglio di Stato (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — CCC — Consorzio Cooperative Costruzioni Soc. Cooperativa/Comune di Tarvisio
      (Lieta C-710/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Publiski būvdarbu līgumi - Direktīva 2004/18/EK - 48. panta 3. punkts - Saimnieciskās darbības subjektu tehnisko iespēju izvērtēšana un pārbaude - Valsts tiesību norma, ko nevar uzskatīt par Direktīvas 2004/18 transpozīciju - Tiešas un beznosacījumu atsauces uz Savienības tiesībām neesamība - Uz noteiktu pārrobežu interesi balstīta lūguma neesamība - Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamība)
      (2019/C 131/14)
      Tiesvedības valoda — itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Consiglio di Stato

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: CCC — Consorzio Cooperative Costruzioni Soc. Cooperativa

         Atbildētāja: Comune di Tarvisio

         piedaloties: Incos Srl, RTI — Idrotermica F.lli Soldera, Gabriele Indovina

         Rezolutīvā daļa

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Consiglio di Stato (Valsts Padome, Itālija) ir iesniegusi ar 2017. gada 28. septembra lēmumu, ir nepieņemams.

         (1)  OV C 112, 26.3.2018.


title: Lieta C-49/18: Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 7. februāra spriedums (Tribunal Superior de Justicia de Catalunya (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Carlos Escribano Vindel/Ministerio de Justicia (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Budžeta taupības pasākumi — Darba samaksas samazinājums valsts civildienestā — Noteikumi — Atšķirīga ietekme — Sociālā politika — Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā — Direktīva 2000/78/EK — 2. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 21. pants — Tiesnešu neatkarība — LES 19. panta 1. punkta otrā daļa)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/13

      Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 7. februāra spriedums (Tribunal Superior de Justicia de Catalunya (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Carlos Escribano Vindel/Ministerio de Justicia
      (Lieta C-49/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Budžeta taupības pasākumi - Darba samaksas samazinājums valsts civildienestā - Noteikumi - Atšķirīga ietekme - Sociālā politika - Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā - Direktīva 2000/78/EK - 2. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts - Eiropas Savienības Pamattiesību harta - 21. pants - Tiesnešu neatkarība - LES 19. panta 1. punkta otrā daļa)
      (2019/C 131/15)
      Tiesvedības valoda — spāņu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal Superior de Justicia de Catalunya

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Carlos Escribano Vindel

         Atbildētāja: Ministerio de Justicia

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pants, kā arī Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka — neskarot pārbaudes, kuras ir jāveic iesniedzējtiesai, — tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, saskaņā ar kuru vispārēju atalgojuma samazinājuma pasākumu ietvaros, kas ir saistīti ar nepieciešamību novērst pārmērīgu budžeta deficītu, ir noteikts atšķirīgs atalgojuma procentuālais samazinājums attiecībā uz tiesnešu korpusa locekļu pamatatalgojumu un papildu atalgojumu, kas, iesniedzējtiesas ieskatā, ir izrādījies esam lielāks atalgojuma procentuālais samazinājums tiem, uz kuriem attiecas šo tiesnešu korpusa divas zemākās atalgojuma grupas, nekā tiem, uz kuriem attiecas minētā tiesnešu korpusa augstākā atalgojuma grupa, lai gan pirmie no minētajiem saņem mazāku atalgojumu, parasti ir gados jaunāki un parasti viņiem ir mazāks darba stāžs nekā otrajiem.

                  2)

                  LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesnešu neatkarības princips pieļauj, ka attiecībā uz prasītāju pamatlietā tiek piemērots tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, saskaņā ar kuru vispārēju atalgojuma samazinājuma pasākumu ietvaros, kas ir saistīti ar nepieciešamību novērst pārmērīgu budžeta deficītu, neņemot vērā veikto funkciju raksturu, darba stāžu vai veikto pienākumu nozīmīgumu, ir noteikts atšķirīgs atalgojuma procentuālais samazinājums attiecībā uz tiesnešu korpusa locekļu pamatatalgojumu un papildu atalgojumu, kas, iesniedzējtiesas ieskatā, ir izrādījies esam lielāks atalgojuma procentuālais samazinājums tiem, uz kuriem attiecas šo tiesnešu korpusa divas zemākās atalgojuma grupas, nekā tiem, uz kuriem attiecas minētā tiesnešu korpusa augstākā atalgojuma grupa, lai gan pirmie no minētajiem saņem mazāku atalgojumu nekā otrie, ja vien atalgojums, kuru, piemērojot atalgojuma samazinājumu pamatlietā, saņem prasītājs pamatlietā, ir atbilstošs viņa veikto funkciju nozīmīgumam un attiecīgi garantē viņa tiesas spriešanas neatkarību, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         (1)  OV C 152, 30.4.2018.


title: Lieta C-577/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 11. septembrī Petrus Kerstens iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2018. gada 26. jūnija rīkojumu lietā T-757/17 Kerstens/Komisija

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/17

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 11. septembrī Petrus Kerstens iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2018. gada 26. jūnija rīkojumu lietā T-757/17 Kerstens/Komisija
      (Lieta C-577/18 P)
      (2019/C 131/21)
      Tiesvedības valoda — franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Petrus Kerstens (pārstāvis: C. Mourato, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija
      Ar 2019. gada 22. janvāra rīkojumu Tiesa (sestā palāta) apelācijas sūdzību noraidīja.


title: Lieta C-711/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 9. novembrī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) — Ascopiave SpA u.c./Ministero dello Sviluppo Economico u.c.

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/18

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 9. novembrī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) — Ascopiave SpA u.c./Ministero dello Sviluppo Economico u.c.
      (Lieta C-711/18)
      (2019/C 131/23)
      Tiesvedības valoda — itāļu

         Iesniedzējtiesa

      Consiglio di Stato

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: Ascopiave SpA, Bim Belluno Infrastrutture SpA, Centria Srl, Retipiù Srl, Pasubio Distribuzione Gas Srl — Unipersonale, Pasubio Group SpA, Unigas Distribuzione Srl

         Atbildētājas: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero per gli Affari Regionali e le Autonomie

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Savienības tiesības un it īpaši kopīgie noteikumi par elektroenerģijas un dabasgāzes iekšējo tirgu un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi ļauj ar atpakaļejošu spēku piemērot kritērijus bijušajiem koncesionāriem izmaksājamo kompensāciju noteikšanai, skarot agrāk pastāvošās darījumattiecības, vai arī šāda piemērošana, tostarp ņemot vērā samērīguma principu, var tikt attaisnota ar prasību aizsargāt citas Eiropas nozīmes sabiedrības intereses saistībā ar prasību uzlabot konkurences aizsardzību references tirgū un nodrošināt labāku aizsardzību pakalpojuma izmantotājiem, kuriem var būt netieši jāuzņemas bijušajiem koncesionāriem izmaksājamo summu palielinājuma radītais slogs?


title: Lieta C-754/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 3. decembrī iesniedza Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) — Ryanair Designated Activity Company/Országos Rendőr-főkapitányság

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/18

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 3. decembrī iesniedza Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) — Ryanair Designated Activity Company/Országos Rendőr-főkapitányság
      (Lieta C-754/18)
      (2019/C 131/24)
      Tiesvedības valoda — ungāru

         Iesniedzējtiesa

      Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Ryanair Designated Activity Company

         Atbildētāja: Országos Rendőr-főkapitányság

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (1), 5. panta 2. punkts par ieceļošanas tiesībām ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs direktīvas izpratnē gan tas, ka ģimenes loceklim ir spēkā esoša uzturēšanās atļauja, kas tiek aplūkota tās 10. pantā, gan pastāvīgas uzturēšanās atļauja, kas ir minēta tās 20. pantā, viņu atbrīvo no vīzas prasības, lai ieceļotu dalībvalsts teritorijā?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas 2004/38 5. pants un tā 2. punkts ir jāinterpretē tādā pat veidā gadījumā, ja persona, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes locekle un kas nav citas dalībvalsts valstspiederīgā, ir ieguvusi pastāvīgās uzturēšanās tiesības Apvienotajā Karalistē un šī valsts tai ir izsniegusi pastāvīgas uzturēšanās atļauju? Citiem vārdiem sakot, vai tas, ka personai ir šīs direktīvas 20. pantā minētā pastāvīgas uzturēšanās atļaujas, ko izdevusi Apvienotā Karaliste, atbrīvo tās turētāju no pienākuma iegūt vīzu, neatkarīgi no tā, ka minētajai valstij nav piemērojama nedz Padomes Regula (EK) Nr. 539/2001 (2001. gada 15. marts), ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas, kas minēta Direktīvas 2004/38 5. panta 2. punktā, nedz Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss)?

                  3)

                  Gadījumā, ja atbilde uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša, vai tas, ka personai ir uzturēšanās atļauja, kas izsniegta saskaņā ar Direktīvas 2004/38 20. pantu, pats par sevi ir uzskatāms par pietiekamu pierādījumu tam, ka atļaujas turētājs ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis un ka viņam bez jebkādas papildu pārbaudes vai pierādījumiem ir atļauts ieceļot citas dalībvalsts teritorijā kā ģimenes loceklim, un šī persona ir atbrīvota no vīzas prasības saskaņā ar minētās direktīvas 5. panta 2. punktu?

                  4)

                  Gadījumā, ja Tiesa atbildētu noraidoši uz trešo prejudiciālo jautājumu, vai Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 26. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gaisa pārvadātājam papildus ceļošanas dokumentu pārbaudei ir jāpārbauda, vai pasažieris, kas ir nodomājis ceļot ar pastāvīgās uzturēšanās atļauju, kas minēta Direktīvas 2004/38 20. pantā, ieceļošanas brīdī patiesi ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis?

                  5)

                  Ja Tiesa uz ceturto prejudiciālo jautājumu atbildētu apstiprinoši,

                              i)

                              vai gadījumā, ja gaisa pārvadātājs nespēj noteikt, vai pasažieris, kas ir nodomājis ceļot ar pastāvīgās uzturēšanās atļauju, kas minēta Direktīvas 2004/38 20. pantā, ieceļošanas brīdī patiešām ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, pārvadātājam ir pienākums noraidīt iekāpšanu lidmašīnā un atteikt pārvadāt šo personu uz citu dalībvalsti?

                              ii)

                              vai gadījumā, ja gaisa pārvadātājs neveic šī apstākļa pārbaudi vai neatsakās pārvadāt pasažieri, kas nevar pierādīt savu ģimenes locekļa statusu, bet kuram ir pastāvīgās uzturēšanās atļauja, šī apstākļa dēļ šim pārvadātājam var piemērot sodu saskaņā ar Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 26. panta 2. punktu?

         (1)  OV 2004, L 158. 77. lpp.


title: Lieta C-9/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 3. janvārī iesniedza Tribunalul București (Rumānija) — SC Mitliv Exim SRL/Agenția Națională de Administrare Fiscală, Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/22

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 3. janvārī iesniedza Tribunalul București (Rumānija) — SC Mitliv Exim SRL/Agenția Națională de Administrare Fiscală, Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili
      (Lieta C-9/19)
      (2019/C 131/28)
      Tiesvedības valoda — rumāņu

         Iesniedzējtiesa

      Tribunalul București

         Pamatlietas puses

      Prasītāja: SC Mitliv Exim SRL

         Atbildētājas: Agenția Națională de Administrare Fiscală, Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Padomes Direktīvas 2006/112 (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) 2. un 273. panta, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. panta un LESD 325. panta noteikumiem tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkojamie ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkojamais, kas ļauj izveidoties šādu situāciju kopumam:

                              —

                              krimināltiesisks kaitējums, kas konstatēts iepriekšējās izmeklēšanas laikā, ir ticis atlīdzināts, pamatojoties uz dokumentu, kas nav nodokļu prasījuma dokuments;

                              —

                              paralēli kriminālprocesam, kas ierosināts tiesā pret apsūdzēto nodokļu maksātāju par noziedzīgu nodarījumu — krāpšanu nodokļu jomā, tiek veikta turpmāka nodokļu pārbaude, kurā nodokļu maksātājam tiek noteiktas papildu nodokļu saistības gan par attiecīgo laikposmu, gan par summu, kas jau nodota valsts iestāžu rīcībā iepriekšējās izmeklēšanas laikā, bet nolēmuma par administratīvo sūdzību, kas iesniegta par pārbaudes laikā izdotajiem aktiem, pieņemšana ir apturēta līdz krimināllietas noslēgumam;

                              —

                              kriminālprocess pirmajā instancē ir noslēdzies ar notiesājoša sprieduma pasludināšanu attiecībā uz apsūdzēto, piespriežot viņam tostarp solidāri samaksāt visu summu, par kuru iepriekšējās izmeklēšanas laikā ir noskaidrots, ka tā ir jāmaksā visiem apsūdzētajiem, lai gan konkrētajam nodokļu maksātājam ir noteikts samaksāt tikai daļu no minētās summas, ko viņš jau ir samaksājis, un kādā mērā šo situāciju kopums kumulatīvi ir pārmērīgs attiecībā pret konkrēto nodokļu maksātāju?

                  2)

                  Vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā — pat, lai garantētu valstij pienākošos nodokļu saistību iekasēšanas mērķi un apkarotu krāpšanu — ar Savienības tiesību principiem vispār un ar ne bis in idem principu konkrēti ir saderīga valsts iestāžu rīcība, kas izpaužas tādējādi, ka no fiskālā viedokļa netiek ņemts vērā maksājums, kas veikts pirms administratīvie un kriminālsodi ir kļuvuši galīgi, ievērojot, ka šis maksājums sedz daļu no nodokļu maksātājam noteiktajām nodokļu saistībām?

                  3)

                  Vai, ņemot vērā atbildes uz iepriekš minētajiem [pirmo] un [otro] jautājumu, Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkojamais, atbilstoši kuram Savienības tiesībām [..] pretrunā esošai nodokļa iekasēšanai netiek pielīdzināts gadījums, kad nodokļu maksātājs iepriekšējās izmeklēšanas laikā ir atlīdzinājis krimināltiesisku kaitējumu, lai panāktu soda samazinājumu par pusi, ja nav neviena nodokļu prasījuma dokumenta no iestādēm, kuras ir kompetentas to izdot, vai nav krimināltiesas pasludināta galīga sprieduma, bet nodokļu iestādes nodokļu pārbaudes laikā ir noteikušas nodokļu maksātājam nodokļu papildmaksājumu pienākumus gan par attiecīgo laikposmu, gan par summu, kas jau nodota valsts iestāžu rīcībā, un nodoklis ir iekasēts bez pamatojuma no samaksas brīža līdz brīdim, kad nodokļu saistības tika noteiktas uz nodokļu prasījuma dokumenta vai galīga sprieduma krimināllietā pamata?

         (1)  OV 2006, L 347, 1. lpp.


title: Lieta C-32/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 18. janvārī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) — AT/Pensionsversicherungsanstalt

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 18. janvārī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) — AT/Pensionsversicherungsanstalt
      (Lieta C-32/19)
      (2019/C 131/29)
      Tiesvedības valoda — vācu

         Iesniedzējtiesa

      Oberster Gerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: AT

         Atbildētāja: Pensionsversicherungsanstalt

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (1) (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (Direktīva par Savienības pilsoņu tiesībām vai Direktīva par brīvās pārvietošanās tiesībām), 17. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai iegūtu pastāvīgas uzturēšanās tiesības, pirms beidzies piecus gadus ilgs nepārtrauktas uzturēšanās laiks, darba ņēmējiem, kuri savas profesionālās darbības beigšanas brīdī ir vecumā, kas nodarbinātības valsts tiesību aktos noteikts kā vecums, kad var sākt saņemt vecuma pensiju, ir jānostrādā nodarbinātības valstī vismaz iepriekšējos divpadsmit mēnešus un nepārtraukti jāuzturas tajā ilgāk par trīs gadiem?

                  2)

                  Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
                  Vai darba ņēmējiem saskaņā ar Direktīvas par Savienības pilsoņu tiesībām 17. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo variantu ir tiesības uz pastāvīgu uzturēšanos, ja viņi citā dalībvalstī sāk strādāt brīdī, kad ir paredzams, ka viņi līdz likumā noteiktā pensijas vecuma sasniegšanai varēs strādāt tikai salīdzinoši neilgu laiku un zemo ienākumu dēļ pēc nodarbinātības beigām katrā ziņā būs atkarīgi no uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas?

         (1)  OV 2004, L 158, 77. lpp.


title: Lieta C-47/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 25. janvārī iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) — HA/Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/24

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 25. janvārī iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) — HA/Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst
      (Lieta C-47/19)
      (2019/C 131/30)
      Tiesvedības valoda — vācu

         Iesniedzējtiesa

         Finanzgericht Hamburg

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: HA

         Atbildētāja: Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai jēdzienā “skolas vai universitātes izglītība” Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) (PVN direktīva) 132. panta 1. punkta i) un j) apakšpunktā ietilpst arī sērfinga un burāšanas mācības? Vai pietiek ar to, ja šādas mācības tiek piedāvātas vismaz vienā dalībvalsts skolā vai augstskolā?

                  2)

                  Vai pieņēmuma par skolas vai universitātes izglītību PVN direktīvas 132. panta 1. punkta i) un j) apakšpunkta izpratnē priekšnoteikums ir tāds, ka mācības tiek ņemtas vērā, izliekot atzīmi, vai pietiek ar to, ja sērfinga vai burāšanas kurss tiek pasniegts skolas vai augstskolas pasākuma, piemēram, klases izbrauciena laikā?

                  3)

                  Vai sērfinga un burāšanas skolas atzīšana par organizāciju, kurai ir līdzīgi mērķi, PVN direktīvas 132. panta 1. punkta i) apakšpunkta izpratnē var izrietēt no noteikumiem skolu un augstskolu tiesību jomā, atbilstoši kuriem arī ārpusskolas sērfinga vai burāšanas kursi ir daļa no fiziskās audzināšanas mācībām vai fiziskās audzināšanas skolotāju augstskolu izglītības ar atzīmju izlikšanu vai citu snieguma vērtējumu, un/vai no sabiedrības intereses, ka tiek veiktas sporta aktivitātes? Vai šādas atzīšanas priekšnoteikums ir tāds, ka skola vai augstskola tieši vai netieši apņemas segt kursu izmaksas?

                  4)

                  Vai sērfinga vai burāšanas kursi, kas tiek pasniegti klases izbrauciena laikā, ir ar bērnu un jauniešu aizsardzību cieši saistīts pakalpojums PVN direktīvas 132. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē; ja tas tā ir, vai šajā ziņā ir nepieciešams, ka aizsardzība ilgst konkrētu laiku?

                  5)

                  Vai PVN direktīvas 132. panta 1. punkta j) apakšpunktā ietvertā formulējuma “mācības, ko skolotāji pasniedz privāti un kas aptver skolas vai universitātes mācību vielu” priekšnoteikums ir tāds, ka nodokļu maksātājs nodarbību pasniedz personīgi?

         (1)  OV 2006, L 347, 1. lpp.


title: Lieta C-77/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 1. februārī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) — Kaplan International colleges UK Ltd/The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/25

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 1. februārī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) — Kaplan International colleges UK Ltd/The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs
      (Lieta C-77/19)
      (2019/C 131/31)
      Tiesvedības valoda — angļu

         Iesniedzējtiesa

      First-tier Tribunal (Tax Chamber)

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Kaplan International colleges UK Ltd

         Atbildētāji: The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Kāda ir Padomes Direktīvas 2006/112/EK (1) 132. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma no nodokļa teritoriālā piemērošanas joma? It īpaši, (i) vai tas attiecas uz ISG, kas ir reģistrēta dalībvalstī, kas nav ISG dalībnieku dalībvalsts vai dalībvalstis? Un, ja tā, (ii) vai tas attiecas arī uz ISG, kas reģistrēta ārpus ES?

                  2)

                  Ja ISG atbrīvojums no nodokļa principā ir pieejams uzņēmumam, kas reģistrēts no viena vai vairākiem ISG dalībniekiem atšķirīgā dalībvalstī, un arī ISG, kas reģistrēta ārpus ES, kā būtu jāpiemēro kritērijs, saskaņā ar kuru atbrīvojumam no nodokļa nebūtu jāizraisa konkurences izkropļojums? Konkrēti,

                              a)

                              Vai tas attiecas uz potenciālu izkropļojumu, kas ietekmē citus līdzīgu pakalpojumu saņēmējus, kas nav ISG dalībnieki, vai tas attiecas tikai uz potenciālu izkropļojumu, kas ietekmē potenciālus alternatīvus pakalpojumu sniedzējus, kas sniedz pakalpojumus ISG dalībniekiem?

                              b)

                              Ja tas attiecas tikai uz citiem saņēmējiem, vai var būt patiesa izkropļojuma iespēja, ja citi saņēmēji, kas nav ISG dalībnieki, var vai nu lūgt pievienotos attiecīgajai ISG, vai arī izveidot paši savu ISG, lai saņemtu līdzīgus pakalpojumus vai iegūtu līdzvērtīgus PVN ietaupījumus ar citām metodēm (piemēram, izveidojot filiāli dalībvalstī vai attiecīgajā trešajā valstī) [?]

                              c)

                              Ja tas attiecas tikai uz citiem pakalpojumu sniedzējiem, vai patiesā izkropļojuma iespēja ir jāizvērtē, nosakot, vai ISG ir pārliecināta par tās dalībnieku klientūras saglabāšanu, neatkarīgi no iespējas iegūt atbrīvojumu no PVN — un tāpēc jāizvērtē, atsaucoties uz piekļuvi alternatīviem pakalpojumu sniedzējiem valsts tirgū, kurā ISG dalībnieki ir reģistrēti? Ja tā, vai ir svarīgi, vai ISG ir pārliecināta par savu dalībnieku klientūras saglabāšanu, jo tie ir daļa no tās pašas uzņēmuma grupas[?]

                              d)

                              Vai potenciālais izkropļojums ir jāizvērtē valsts līmenī saistībā ar alternatīviem pakalpojumu sniedzējiem trešajā valstī, kur ISG ir reģistrēta?

                              e)

                              Vai ES nodokļu iestādei, kas piemēro PVN Direktīvu, ir pierādīšanas slogs, lai konstatētu izkropļojuma iespējamību?

                              f)

                              Vai ES nodokļu iestādei ir nepieciešams lūgt īpašu eksperta novērtējumu par trešās valsts tirgu, kurā ISG ir reģistrēta?

                              g)

                              Vai patiesas izkropļojuma iespējamības esamība var tikt noteikta, identificējot komerciālo tirgu trešajā valstī?

                  3)

                  Vai ISG atbrīvojums ir piemērojams šīs lietas apstākļos, kuros ISG dalībnieki ir savā starpā saistīti ar ekonomiskām, finansiālām un organizatoriskām attiecībām?

                  4)

                  Vai ISG atbrīvojums piemērojams apstākļos, kad dalībnieki ir izveidojuši PVN grupu, kas ir viena ar nodokli apliekama persona? Vai atšķirība ir tad, ja KIC, pārstāvis, kuram (atbilstoši valsts likumam) pakalpojumi tiek sniegti, nav ISG dalībnieks? Un, apstiprinošas atbildes gadījumā, vai šī atšķirība ir novērsta ar valsts tiesību aktu, kurā ir paredzēts, ka pārstāvim ISG atbrīvojuma piemērošanas nolūkā piemīt ISG dalībnieku pazīmes un statuss?

         (1)  Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).


title: Lieta C-79/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 1. februārī Lietuvas Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 22. novembra spriedumu lietā T-508/15 Lietuvas Republika/Komisija

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/26

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 1. februārī Lietuvas Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 22. novembra spriedumu lietā T-508/15 Lietuvas Republika/Komisija
      (Lieta C-79/19 P)
      (2019/C 131/32)
      Tiesvedības valoda — lietuviešu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Lietuvas Republika (pārstāve: R. Krasuckaitė)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-508/15 (1) (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), ciktāl Vispārējā tiesa šajā spriedumā noraidīja prasību atcelt Eiropas Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/1119 (2015. gada 22. jūnijs) (2);

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/1119 (2015. gada 22. jūnijs) vai nodot pārsūdzēto spriedumu atpakaļ pārskatīšanai Vispārējā tiesā;

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Lietuvas Republika lūdz atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-508/15, pamatojoties uz šādu juridisko pamatojumu:

                  (1)

                  Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 83. punktā konstatējot, ka Regulas Nr. 1257/1999 (3) 33.m panta 1. punktā paredzētā atkāpe attiecas tikai uz to personu vecumu, kuras saimniecību nodod citai personai, jo šī tiesību norma skaidri attiecas uz piena kvotām, kas kalpo kā pierādījums komerciālajai lauksaimnieciskajai ražošanai.

                  (2)

                  Vispārējā tiesa esot arī sagrozījusi faktus, pārsūdzētā sprieduma 74.–79. punktā secinot, ka Lietuvas Republikas valdība nav pierādījusi, ka tas, ka prasītājam bija piena kvotas, nozīmēja, ka prasītājs nodarbojās ar komerciālo lauksaimniecisko ražošanu, kas būtībā neatbilst Vispārējā tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem.

         (1)  Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 22. novembra spriedums Lietuvas Republika/Komisija, T-508/15 (EU:T:2018:828).

         (2)  (OV 2015, L 182, 39. lpp.).

         (3)  Padomes Regula (EK) N. 1257/1999 (1999. gada 17. maijs) par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu (OV 1999, L 160, 80. lpp.).


title: Lieta C-100/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 8. februārī iesniedza Cour d’appel de Bruxelles (Beļģija) — Viasat UK Ltd, Viasat Inc./Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT)

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/27

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 8. februārī iesniedza Cour d’appel de Bruxelles (Beļģija) — Viasat UK Ltd, Viasat Inc./Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT)
      (Lieta C-100/19)
      (2019/C 131/33)
      Tiesvedības valoda — franču

         Iesniedzējtiesa

      Cour d'appel de Bruxelles

         Pamatlietas puses

         Prasītājas: Viasat UK Ltd, Viasat Inc.

         Atbildētājs: Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT)

         Piedaloties: Inmarsat Ventures Ltd c.o., Eutelsat SA

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmuma Nr. 626/2008/EK (2008. gada 30. jūnijs) par sistēmu atlasi mobilo satelītsakaru pakalpojumu (MSP) nodrošināšanai un atļauju piešķiršanu šīm sistēmām (1) 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punkts, 7. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja tiek konstatēts, ka saskaņā ar minētā lēmuma II sadaļu izraudzītais operators nav nodrošinājis mobilo satelītsakaru pakalpojumus, izmantojot mobilo satelītsakaru sistēmu, līdz minētā lēmuma 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā noteiktajam termiņam, šī paša lēmuma 8. panta 1. punktā minētajām dalībvalstu kompetentajām iestādēm ir jāatsakās piešķirt šim operatoram atļaujas uzstādīt uz zemes izvietotus papildu komponentus, pamatojoties uz to, ka šis operators nav ievērojis savā pieteikumā uzņemtās saistības?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, vai šīs pašas tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā pašā kontekstā šī paša lēmuma 8. panta 1. punktā minētās dalībvalstu kompetentās iestādes var atteikties piešķirt šim operatoram atļaujas uzstādīt uz zemes izvietotus papildu komponentus, pamatojoties uz to, ka tas 2016. gada 13. jūnijā nebija izpildījis saistības nodrošināt pārklājumu?

         (1)  OV L 172, 15. lpp.


title: Lieta C-107/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 12. februārī iesniedza Obvodní soud pro Prahu 9 (Čehijas Republika) — XR/Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/28

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 12. februārī iesniedza Obvodní soud pro Prahu 9 (Čehijas Republika) — XR/Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost
      (Lieta C-107/19)
      (2019/C 131/34)
      Tiesvedības valoda — čehu

         Iesniedzējtiesa

      Obvodní soud pro Prahu 9

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: XR

         Atbildētājs: Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai pārtraukuma laikposms, kurā darbiniekam ārkārtas izsaukuma gadījumā ir jānodrošina, ka viņš divu minūšu laikā ir darba devēja rīcībā, ir uzskatāms par “darba laiku” Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (1) (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 2. panta izpratnē?

                  2)

                  Vai, izvērtējot iepriekš minēto jautājumu, ir jāņem vērā apstāklis, ka šāda (pārtraukuma laikposma) apturēšana ārkārtas izsaukuma gadījumā ir atkarīga no nejaušības un nav paredzama, vai attiecīgi tas, cik bieži ir šādi pārtraukšanas gadījumi?

                  3)

                  Vai pirmās instances tiesa, pieņemot nolēmumu pēc tam, kad augstākas instances tiesa ir noraidījusi tās nolēmumu un nodevusi lietu atpakaļ pirmās instances tiesai turpmākai izskatīšanai, var neievērot augstākas instances tiesas pausto juridisko viedokli, kas tai ir saistošs, ja minētais viedoklis ir pretrunā Savienības tiesībām?

         (1)  OV 2003, L 299, 9. lpp.


title: Lieta C-119/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 14. februārī Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 4. decembra spriedumu lietā T-518/16 Carreras Sequeros u.c./Komisija

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/29

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 14. februārī Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 4. decembra spriedumu lietā T-518/16 Carreras Sequeros u.c./Komisija
      (Lieta C-119/19 P)
      (2019/C 131/35)
      Tiesvedības valoda — franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: T. S. Bohr, G. Gattinara, L. Vernier)

         Pārējie lietas dalībnieki: Francisco Carreras Sequeros, Mariola de las Heras Ojeda, Olivier Maes, Gabrio Marinozzi, Giacomo Miserocchi, Marc Thieme Groen, Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome

         Prasījumi

                  —

                  atcelt 2018. gada 4. decembra spriedumu Carreras Sequeros u.c./Komisija, T-518/16;

                  —

                  nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par pirmajā instancē izvirzītajiem otro, trešo un ceturto prasības pamatu;

                  —

                  atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

         Pamati un galvenie argumenti

      Komisija izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Pirmajā pamatā Komisija norāda, ka ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, interpretējot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā — “Harta”) 31. panta 2. punktu.
                  Pirmā daļa ir par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Hartas 31. panta 2. punkta saturu. Tiesību uz šajā 31. panta 2. punktā garantētā apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma periodu saturs ir precizēts Direktīvas 2003/88 7. pantā (1). Tātad Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ņemot vērā citus Direktīvas 2033/88 noteikumus, kā, piemēram, 14. un 23. pantu, un uzskatot tos par piemērojamiem likumdevējam.
                  Otrajā daļā Komisija norāda uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Hartas 31. panta 2. punktu, jo Vispārējā tiesa uzskata, ka samazinājums atbilstoši Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. pantam neesot saderīgs ar apgalvoto principu, kas ir veicināt attiecīgo personu dzīves un darba apstākļu uzlabošanu. Šādam principam nav nekāda juridiska pamata.
                  Trešā — pakārtotā — daļa ir par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot citas tiesību normas, kas veido Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. panta kontekstu. Vispārējā tiesa esot kļūdaini izslēgusi citas Civildienesta noteikumu normas no savas analīzes tikai tāpēc, ka tās jau pastāvēja pirms grozījumu izdarīšanas Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. pantā. Likumdevējam ir plaša novērtējuma brīvība, izvēloties pasākumus, kurus ir jāgroza vai jāatstāj nemainītus.

                  2.

                  Otrajā pamatā Komisija izvirza kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Hartas 52. panta 1. punktu. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā judikatūru, saskaņā ar kuru likumdevējam ir plaša novērtējuma brīvība, grozot Civildienesta noteikumus, un ka samērīguma principa pārkāpums ir konstatējams tikai tad, ja acīmredzami ir pārkāptas šīs novērtēšanas brīvības robežas.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.).


title: Lieta C-122/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 14. februārī Hamas iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 14. decembra spriedumu lietā T-400/10 RENV Hamas/Padome

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/30

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 14. februārī Hamas iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 14. decembra spriedumu lietā T-400/10 RENV Hamas/Padome
      (Lieta C-122/19 P)
      (2019/C 131/36)
      Tiesvedības valoda — franču

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Hamas (pārstāvis: L. Glock, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Padome, Francijas Republika, Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  atcelt 2018. gada 14. decembra spriedumu lietā Hamas/Padome, T-400/10 RENV, ciktāl ar to ir noraidīta prasība atcelt šādus tiesību aktus:

                              —

                              Padomes Lēmumu 2011/430/KĀDP (2011. gada 18. jūlijs) (OV 2011, L 188, 47. lpp.), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu 2., 3. un 4. pantu, Padomes Lēmumu 2011/872/KĀDP (2011. gada 22. decembris) (OV 2011, L 343, 54. lpp.), Padomes Lēmumu 2012/333/KĀDP (2012. gada 25. jūnijs) (OV 2012, L 165, 72. lpp.), Padomes Lēmumu 2012/765/KĀDP (2012. gada 10. decembris) (OV 2012, L 337, 50. lpp.), Padomes Lēmumu 2013/395/KĀDP (2013. gada 25. jūlijs) (OV 2013, L 201, 57. lpp.), Padomes Lēmumu 2014/72/KĀDP (2014. gada 10. februāris) (OV 2014, L 40, 56. lpp.) un Padomes Lēmumu 2014/483/KĀDP (2014. gada 22. jūlijs) (OV 2014, L 217, 35. lpp.), ar ko atjaunina un attiecīgajā gadījumā groza to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ attiecīgi Lēmumus 2011/430, 2011/872, 2012/333, 2012/765, 2013/395 un 2014/72,
                              kā arī

                              —

                              Padomes Īstenošanas regulas (ES) Nr. 687/2011 (2011. gada 18. jūlijs) (OV 2011, L 188, 2. lpp.), Nr. 1375/2011 (2011. gada 22. decembris) (OV 2011, L 343, 10. lpp.), Nr. 542/2012 (2012. gada 25. jūnijs) (OV 2012, L 165, 12. lpp.), Nr. 1169/2012 (2012. gada 10. decembris) (OV 2012, L 337, 2. lpp.), Nr. 714/2013 (2013. gada 25. jūlijs) (OV 2013, L 201, 10. lpp.), Nr. 125/2014 (2014. gada 10. februāris) (OV 2014, L 40, 9. lpp.) un Nr. 790/2014 (2014. gada 22. jūlijs) (OV 2014, L 217, 1. lpp.), ar kurām īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kurām atceļ attiecīgi Īstenošanas regulas (ES) Nr. 83/2011, 687/2011, 1375/2011, 542/2012, 1169/2012, 714/2013 un 25/2014,
                              ciktāl šie tiesību akti attiecas uz Hamas, tostarp Hamas-Izz al-Din al-Qassem,

                  —

                  pieņemt galīgo nolēmumu par jautājumiem, kas ir šīs apelācijas sūdzības priekšmets,

                  —

                  piespriest Padomei atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus lietās T-400/10, T-400/10 RENV, C-79/15 P un šajā lietā.

         Pamati un galvenie argumenti

                  1.

                  Pirmais pamats — principu attiecībā uz faktu patiesuma pierādīšanas pāreju pārkāpums

                              —

                              Vispārējā tiesa esot pārkāpusi spriedumā Padome/Hamas, C-79/15 P definētos principus par pierādīšanas pienākuma pāreju un noteikusi Hamas ārkārtīgi grūtu vai pat neizpildāmu pierādīšanas pienākumu.

                              —

                              Pakārtoti Vispārējā tiesa esot pārkāpusi principus par pierādīšanas pienākuma pāreju, atzīdama, ka Hamas nav konkrēti un detalizēti apstrīdējusi Padomes konstatētos faktus.

                              —

                              Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu juridiski pietiekami pamatoti atbildēt uz visiem apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem argumentiem par iespēju to apsūdzēt terora aktu veikšanā.

                  2.

                  Otrais pamats — tiesību uz efektīvu pārbaudi tiesā pārkāpums

                              —

                              Vispārējā tiesa esot liegusi apelācijas sūdzības iesniedzējai tiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā, nekonstatēdama, ka Padome nav pierādījusi savos norādītājos pamatojumos ietverto faktu patiesumu.

                              —

                              Vispārējā tiesa esot turpinājusi pārkāpt tiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā, lai gan procesa organizatoriskais pasākums esot apstiprinājis, ka strīdīgie tiesību akti nav balstīti uz pietiekami drošu faktisko pamatu.

                              —

                              Vispārējā tiesa esot noraidījusi pamatu saistībā ar Padomes pieļautu kļūdu attiecībā uz faktu patiesumu, šādi noslēdzot tiesvedību, kas nav bijusi līdzsvarota, un kaitējot apelācijas sūdzības iesniedzējai.

                  3.

                  Trešais pamats — Vispārējās tiesas pieļauts Kopējās nostājas 1. panta 4. punkta pārkāpums, atzīstot ka Lielbritānijas lēmums, uz kuru atsaucās Padome, ir apsūdzība:

                              —

                              Vispārējās tiesas piedāvātā kvalifikācija par apsūdzību neatbilstot Kopējā nostājā 2001/931 noteiktajiem kritērijiem un pilnīgi atņemot jēgu pienākumam norādīt tiesību aktu pamatojumu.

                              —

                              Pamatojoties uz šo kļūdaino kvalifikāciju, Vispārējā tiesa arī esot padarījusi neiespējamu no valstu lēmumiem izsecināto faktu kvalifikācijas pārbaudi tiesā.

                  4.

                  Ceturtais pamats — Vispārējā tiesa pamatu, saskaņā ar kuru Padome neesot pietiekami ņēmusi vērā situācijas attīstību laika gaitā, esot varējusi noraidīt tikai, pārkāpjot Tiesas Statūtu 61. panta otro daļu, veicot prettiesisku pamatojuma aizstāšanu un balstoties uz kļūdainu premisu.

                  5.

                  Piektais pamats — Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kad tā, interpretēdama LESD 296. pantu, esot atzinusi, ka Padomes patstāvīgi konstatētie fakti un to kvalifikācija pamatojumā esot izklāstīti pietiekami precīzi un konkrēti, lai apelācijas sūdzības iesniedzēja tos varētu apstrīdēt un tiesa — pārbaudīt.


title: Lieta C-126/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 15. februārī Eiropas Savienības Padome iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 4. decembra spriedumu lietā T-518/16 Carreras Sequeros u.c./Komisija

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/31

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 15. februārī Eiropas Savienības Padome iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 4. decembra spriedumu lietā T-518/16 Carreras Sequeros u.c./Komisija
      (Lieta C-126/19 P)
      (2019/C 131/37)
      Tiesvedības valoda — franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: M. Bauer un R. Meyer)

         Pārējie lietas dalībnieki: Francisco Carreras Sequeros, Mariola de las Heras Ojeda, Olivier Maes, Gabrio Marinozzi, Giacomo Miserocchi, Marc Thieme Groen, Eiropas Komisija, Eiropas Parlaments

         Prasījumi

                  —

                  apmierināt apelācijas sūdzību;

                  —

                  izskatīt lietu un noraidīt prasību pirmajā instancē kā nepamatotu;

                  —

                  piespriest prasītājiem pirmajā instancē atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus šīs tiesvedības ietvaros.

         Pamati un galvenie argumenti

                  1.

                  Pirmais pamats ir par Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar tās kompetenci. Tam ir divas daļas.

                              —

                              Pirmā daļa attiecas uz prasības priekšmetu. Padome apgalvo, ka, sprieduma rezolutīvajā daļā atceļot “lēmumus par [prasītāju] ikgadējā atvaļinājuma dienu skaita samazināšanu 2014. gadā”, Vispārējā tiesa ir netieši likusi Komisijai sprieduma izpildes nolūkā atjaunot to ikgadējā atvaļinājuma dienu skaitu, uz kuru prasītājiem bija tiesības pirms Civildienesta noteikumu grozīšanas. Šādi rīkodamās un nelabojot prasības priekšmetu, Vispārējā tiesa ir pārsniegusi savu kompetenci. Ja tas nav bijis iespējams — ja šāda pārkvalifikācija nebija iespējama — prasība bija jāatzīst par nepieņemamu.

                              —

                              Otrajā daļā Padome norāda, ka, secinot, ka prasītāji var pieņemami, izmantojot iebildi par prettiesiskumu, apstrīdēt visa ikgadējā atvaļinājuma režīma, kas definēts Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. pantā, it īpaši kopš 2016. gada piemērojamā režīma, tiesiskumu un nevis tikai — Komisijas īstenojošo noteikumu tiesiskumu lēmumā par prasītāju 2014. gada atvaļinājuma dienu noteikšanu, Vispārējā tiesa nav ievērojusi savas kompetences apmēru, pretēji pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru iebilde par prettiesiskumu ir jāpiemēro tikai attiecībā uz to, kas ir nepieciešams strīda atrisināšanai, un ka ir jāpastāv tiešai juridiskai saiknei starp apstrīdēto individuālo lēmumu un vispārpiemērojamo aktu, kura prettiesiskums tiek apgalvots.

                  2.

                  Otrais pamats ir par Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka ikgadējā atvaļinājuma dienu skaita samazināšana, kas ir veikta ar Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. pantu, attiecas uz prasītāju ikgadējo atvaļinājumu.
                  Pirmkārt, nospriežot, ka konkrētos gadījumos pret iestādēm var atsaukties uz direktīvu (šajā lietā — Direktīvu 2003/88 (1)), Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru, tā kā direktīvas ir adresētas dalībvalstīm un nevis Savienības iestādēm vai struktūrām, direktīvas noteikumus nevar uzskatīt par tādiem, ar kuriem tiek noteikti pienākumi iestādēm attiecībās ar to darbiniekiem.
                  Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka likumdevēju saista Direktīvas 2003/88 saturs, kas ir minēts prezidija paskaidrojumos par Pamattiesību hartas 31. panta 2. punktu.
                  Treškārt, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Pamattiesību hartas 31. panta 2. punkta piemērojamību, kura mērķis nav — pretēji Vispārējās tiesas nospriestajam — uzlabot dzīves un darba apstākļus, bet gan garantēt pietiekamu aizsardzības līmeni visiem darba ņēmējiem Savienībā.
                  Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. pantā nav ievērotas tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu, ko garantē Pamattiesību hartas 31. panta 2. punkts, ņemot vērā, ka ierēdņiem, kas pilda pienākumus trešajā valstī, ir piešķirts atvaļinājuma dienu skaits, kas ir skaidri lielāks nekā Direktīvā 2003/88 paredzētais minimums — 20 dienas.

                  3.

                  Trešais pamats, kas ir izvirzīts pakārtoti, ir par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz iespējamā tiesību uz atvaļinājumu aizskāruma pamatotību. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, nospriežot, ka apstrīdētā pasākuma pamatojumi neveido vispārējo interešu mērķus, kā arī neaplūkojot to, vai tiesību uz atvaļinājumu ierobežojums, ievērojot izvirzīto mērķi, nav pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas kaitē pašai garantēto tiesību būtībai.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.).


title: Lieta C-132/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 15. februārī Groupe Canal + iesniedza par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2018. gada 12. decembra spriedumu lietā T-873/16 Groupe Canal +/Komisija

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/33

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 15. februārī Groupe Canal + iesniedza par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2018. gada 12. decembra spriedumu lietā T-873/16 Groupe Canal +/Komisija
      (Lieta C-132/19 P)
      (2019/C 131/38)
      Tiesvedības valoda — franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Groupe Canal + (pārstāvji: P. Wilhelm, P. Gassenbach, O. de Juvigny, advokāti)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, Francijas Republika, Union des producteurs de cinéma (UPC), More Entertainment AB, European Film Agency Directors — EFAD's, Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC)

         Prasījumi

                  —

                  Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 12. decembra spriedumu lietā T-873/16, ciktāl ar to ir noraidīta Groupe Canal + celtā prasība, kurā prasītāja lūdza atcelt Komisijas 2016. gada 26. jūlija lēmumu par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta AT.40023 — Pārrobežu piekļuve maksas televīzijai), un ciktāl ar šo spriedumu prasītājai ir uzdots segt tiesāšanās izdevumus;

                  —

                  atcelt iepriekš minēto Komisijas 2016. gada 26. jūlija lēmumu lietā AT.40023;

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Atbilstoši GCP izvirzītajam pirmajam pamatam Vispārējā tiesa neesot varējusi noraidīt apgalvojumu, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras, panākot, ka saistību ceļā tiek izbeigta ģeofiltrācija, lai gan Regulā (ES) Nr. 2018/302 (1) ir tieši paredzēts, ka audiovizuālajam saturam var piemērot ģeogrāfiskos ierobežojumus.
      Otrajā pamatā GCP apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi procesuāla rakstura kļūdu un pārkāpusi sacīkstes principu, jo šajā instancē lietas dalībnieki nav apsprieduši nevienu argumentu, kas ir saistīti ar LESD 101. panta 3. punkta piemērojamību. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi GCP tiesības uz aizstāvību.
      Trešajā pamatā GCP ir norādījusi, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, jo tā neesot atbildējusi uz to pamatu, saskaņā ar kuru ir apgalvots, ka Komisija nav ņēmusi vērā Francijas ekonomisko un juridisko kontekstu, kurā apstrīdētie noteikumi iekļaujas. Spriedums esot balstīts uz nepareizu pieņēmumu un ir atrauts no filmu nozarei raksturīgā ekonomiskā un juridiskā konteksta, un ir pretrunā Tiesas judikatūrai, kurā ir tieši nospriests, ka apstrīdētie noteikumi filmu nozarē var būt pilnībā spēkā esoši.
      Ceturtajā pamatā GCP apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 (2) 9. panta un Komisijas paziņojuma par paraugpraksi attiecībā uz lietu izskatīšanu saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu 128. punkta interpretāciju, kā rezultātā esot pārkāpts samērīguma princips un trešo personu interešu aizsardzība. Faktiski Komisijas sākotnējā novērtējumā paustās konkurences bažas attiecoties vienīgi uz Apvienotās Karalistes un Īrijas teritorijām, un konkurences situācija Francijā pat neesot pārbaudīta. Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, pirmkārt, ka Komisijas lēmums neesot iejaukšanās līgumu slēgšanas brīvībā attiecībā uz GCP un, otrkārt, ka šis lēmums neesot ietekmējis GCP iespēju vērsties valsts tiesā, lai pārbaudītu noteikumu atbilstību LESD 101. panta 1. punktam, lai gan saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts tiesai nav pamata neņemt vērā nedz saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1/2003 9. pantu pieņemtu lēmumu, nedz tam pievienoto sākotnējo novērtējumu.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/302 (2018. gada 28. februāris), ar ko novērš nepamatotu ģeogrāfisko bloķēšanu un citus diskriminācijas veidus iekšējā tirgū klientu valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ un groza Regulas (EK) Nr. 2006/2004 un (ES) 2017/2394 un Direktīvu 2009/22/EK (OV LI 60, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).


title: Lieta C-160/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 22. februārī Comune di Milano iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 13. decembra spriedumu lietā T-167/13 Comune di Milano/Eiropas Komisija

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/34

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 22. februārī Comune di Milano iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 13. decembra spriedumu lietā T-167/13 Comune di Milano/Eiropas Komisija
      (Lieta C-160/19 P)
      (2019/C 131/39)
      Tiesvedības valoda — itāļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Comune di Milano (pārstāvji: A. Mandarano, E. Barbagiovanni un S. Grassani, advokāti)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasījumi

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 13. decembra spriedumu lietā T-167/13 Comune di Milano/Komisija;

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas Lēmumu (ES) 2015/1225 (2012. gada 19. decembris) par uzņēmuma [S]EA SpA kapitāla ieguldījumiem uzņēmumā [SEA] Handling SpA [lieta SA.21420 (C 14/10) (ex NN 25/10)];

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tiesāšanās izdevumus, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā lietā T-167/13 R.

         Pamati un galvenie argumenti

      Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa ir noraidījusi prasību atcelt tiesību aktu, ko Comune [di Milano] cēla par iepriekš minēto Komisijas lēmumu.
      Apelācijas sūdzības pamatojumam Comune di Milano izvirza četrus pamatus, kuros visos tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 107. pantu un ka šajā lietā neesot pasākumu, kas būtu kvalificējami kā valsts atbalsts.
      Ar pirmo pamatu Comune di Milano, pirmkārt, apstrīd to, ka iespējamos atbalsta pasākumos būtu izmantoti “valsts līdzekļi”; un, otrkārt, norāda, ka Vispārējās tiesas izstrādātā vainojamības “pārbaude” neatbilst Kopienu judikatūrā noteiktajiem principiem.
      Ar otro pamatu Comune di Milano iebilst, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi principus par vainojamības pierādīšanu attiecībā uz abiem — gan atšķirīgu attieksmi pierādīšanas jomā, gan pierādījumu neesamību “diahroniskā” nozīmē.
      Ar trešo pamatu Comune di Milano apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus un pierādījumus, izvērtēdama netiešos pierādījumus, kurus Komisija bija iesniegusi, pamatojot to, ka pasākumos, iespējams, ir vainojama Comune di Milano.
      Ar ceturto pamatu Comune di Milano vairākos aspektos iebilst pret visiem vērtējumiem, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi par to, kā Komisija ir piemērojusi kritēriju par privāto ieguldītāju, kurš darbojas tirgus ekonomikā (tā saukto “TEPI”), un pret secinājumiem, kas šajā ziņā sniegti [pārsūdzētajā] spriedumā.


title: Lieta C-167/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 22. februārī Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 12. decembra spriedumu lietā T-683/15 Freistaat Bayern/Eiropas Komisija

text:
               8.4.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 131/35

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 22. februārī Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2018. gada 12. decembra spriedumu lietā T-683/15 Freistaat Bayern/Eiropas Komisija
      (Lieta C-167/19 P)
      (2019/C 131/40)
      Tiesvedības valoda — vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji: K. Herrmann, T. Maxian Rusche, P. Němečková)
      Otrs lietas dalībnieks: Freistaat Bayern

         Prasījumi

      Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt pārsūdzēto spriedumu

                  —

                  prasības Vispārējā tiesā pirmo pamatu atzīt par nepieņemamu,

                  —

                  attiecībā uz pārējiem pamatiem lietu nodot atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā,

                  —

                  piespriest prasītājai pirmajā instancē atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās instances un apelācijas tiesvedībās vai, pakārtoti, ja lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pirmās instances un apelācijas tiesvedībās pieņemšanu.

         Pamati un galvenie argumenti

         Pirmais apelācijas sūdzības pamats:

      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 60.–67. punktā, definēdama prasības, kas ir jāizvirza lēmuma par procedūras uzsākšanu saturam, esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi LESD 108. panta 2. punktu, kā arī Regulas Nr. 659/1999 (1) 6. panta 1. punktu un šai sakarā pieņemto Savienības tiesu judikatūru. Atbalsta finansēšanas avots lēmumā par procedūras uzsākšanu esot jānorāda vien izņēmuma kārtā un īpašās situācijās.

         Otrais apelācijas sūdzības pamats:

      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 53.–58. un 62. punktā esot kļūdaini interpretējusi lēmumu par procedūras uzsākšanu, tādējādi neizpildot pienākumu par pamatojuma norādīšanu, kā arī nav atbildējusi uz Komisijas argumentiem; faktiski lēmumā par procedūras uzsākšanu esot iekļauts finansēšanas no budžeta līdzekļiem veids.

         Trešais pamats:

      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā esot kļūdaini interpretējusi LESD 263. panta 2. punktu un šai sakarā pieņemto Savienības tiesu judikatūru, vadīdamās no pieņēmuma, ka trešo personu līdzdalības tiesības ir būtiskas formas prasības LESD 263. panta 2. punkta izpratnē.

         Par ceturto pamatu

      Vispārējā tiesa pārsūdzētā lēmuma 72.–75. punktā esot kļūdaini interpretējusi līdzdalības tiesības saskaņā ar LESD 108. panta 2. un 3. punktu, kā arī Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktu un Savienības tiesu judikatūru saistībā ar līdzdalības tiesību pārkāpuma sekām, jo tā ir konstatējusi, ka dalībnieku paustais viedoklis par to, vai budžeta līdzekļi ir valsts līdzekļi, būtu varējis mainīt tiesvedības izejas punktu. Šai sakarā Vispārējā tiesa arī esot kļūdaini interpretējusi valsts līdzekļu jēdzienu atbilstoši LESD 107. panta 1. punktam un pastāvošā atbalsta jēdzienu saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu, kā arī sagrozījusi faktus pārsūdzētajā lēmumā un nav izvērtējusi argumentus, ko Komisija bija izvirzījusi Vispārējā tiesā.

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 93. panta piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.).