title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 17.novembrī.#Presidente del Consiglio dei Ministri pret Regione Sardegna.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte costituzionale - Itālija.#Pakalpojumu sniegšanas brīvība - EKL 49. pants - Valsts atbalsts -EKL 87. pants - Reģionāli tiesību akti, ar kuriem tiek ieviests nodoklis par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu piestāšanu tūrisma nolūkos, kas piemērojams tikai īpašniekiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas.#Lieta C-169/08.

text:
      Lieta C‑169/08
      Presidente del Consiglio dei Ministri
      pret
      Regione Sardegna
      (Corte costituzionale lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – EKL 49. pants – Valsts atbalsts – EKL 87. pants – Reģionāli tiesību akti, ar kuriem tiek ieviests nodoklis par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu
         kuģu piestāšanu tūrisma nolūkos, kas piemērojami tikai īpašniekiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pakalpojumi – Jēdziens
      (EKL 50. pants)
      2.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 49. pants)
      3.        Valsts atbalsts – Jēdziens – Pasākuma selektīvais raksturs
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      1.        “Pakalpojumu” jēdziens EKL 50. panta izpratnē nozīmē, ka runa ir par [pakalpojumu] sniegšanu, kas parasti notiek pret atlīdzību,
         kura ir pakalpojuma ekonomiskais ekvivalents, par ko vienojas pakalpojuma sniedzējs un saņēmējs.

      Reģionālo piestāšanas nodokli, kurš attiecas uz transporta līdzekļu īpašniekiem, kas ierodas reģiona teritorijā, nevis pārvadājumu
         uzņēmumiem, kas savu darbību veic šajā reģionā, pat tad, ja šis nodoklis uz pārvadājuma pakalpojumiem neattiecas, nevar uzskatīt
         par tādu, kuram vispār nav nekādas saistības ar pakalpojumu sniegšanas brīvību. Lai gan EKL 50. panta trešajā daļā ir minēta
         tikai aktīvā pakalpojumu sniegšana, kuras ietvaros pakalpojumu sniedzējs pārvietojas pie saņēmēja, tā ietver arī pakalpojumu
         saņēmēju, tostarp tūristu, brīvību doties uz citu dalībvalsti, kurā atrodas pakalpojumu sniedzējs, lai tur saņemtu šos pakalpojumus.
         Tā kā personas, kuras nodrošina transporta līdzekli, kā arī personas, kuras šo līdzekli izmanto, saņem attiecīgā reģiona teritorijā
         vairākus pakalpojumus, piemēram, lidlauku un ostu sniegtos pakalpojumus, tad to piestāšana ir nepieciešams nosacījums, lai
         saņemtu minētos pakalpojumus, un reģionālajam piestāšanas nodoklim ir noteikta saikne ar šo pakalpojumu sniegšanu.

      Turklāt reģionālais nodoklis par izpriecu kuģu piestāšanu, kurš ir piemērojams arī uzņēmumiem, kas ir šādu izpriecu kuģu īpašnieki,
         tostarp tiem, kuru saimnieciskā darbība ir minēto kuģu nodošana trešo personu rīcībā pret atlīdzību, pakalpojumu sniegšanu
         EKL 50. panta izpratnē ietekmē tieši.

      Visbeidzot pakalpojumiem, kurus ietekmē reģionālais piestāšanas nodoklis, var būt pārrobežu raksturs, jo šis nodoklis, pirmkārt,
         var ietekmēt attiecīgajā reģionā reģistrētu uzņēmumu iespēju piedāvāt piestāšanas pakalpojumus lidlaukos un ostās personām
         un uzņēmumiem, kuri reģistrēti citā dalībvalstī un, otrkārt, tas ietekmē uzņēmumu, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī
         un kuri nodarbojas ar izpriecu kuģu ekspluatāciju šajā reģionā, darbību.

      (sal. ar 23.–28. punktu)
      2.        EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu reģionālās iestādes nodokļu tiesību normu, kurā ir paredzēts
         maksāt reģionālu nodokli par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu piestāšanu tūrisma nolūkos,
         kurš piemērojams tikai fiziskajām un juridiskajām personām, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas, līdz ar to
         šī nodokļu tiesību akta piemērošanas rezultātā visiem nodokļu maksātājiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas
         un kuri ir reģistrēti citās dalībvalstīs, attiecīgie pakalpojumi ir dārgāki nekā pakalpojumi, kurus sniedz šajā teritorijā
         reģistrētiem īpašniekiem.

      Ir skaidrs, ka tiešo nodokļu jomā rezidentu un nerezidentu situācijas konkrētajā dalībvalstī parasti nav salīdzināmas, jo
         tām ir objektīvas atšķirības gan no ienākumu avota viedokļa, gan no personīgās nodokļu maksātspējas viedokļa vai arī ņemot
         vērā personīgo un ģimenes stāvokli. Tomēr, lai salīdzinātu nodokļu maksātāju situācijas, ir jāņem vērā attiecīgā nodokļa specifiskās
         īpašības. Līdz ar to atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem ir ar EKL 49. pantu aizliegts brīvas aprites ierobežojums,
         ja saistībā ar attiecīgā nodokļa uzlikšanu nav nekādu objektīvu situācijas atšķirību, kas šajā sakarā varētu pamatot atšķirīgu
         attieksmi pret dažādām nodokļu maksātāju kategorijām.

      Šāds ierobežojums nevar tikt pamatots ar apsvērumiem, kas saistīti ar vides aizsardzību, ja reģionālā nodokļa piemērošana
         ir balstīta uz tādu nošķiršanu starp personām, kam nav nekādas saistības ar šo vides mērķi. Šāds ierobežojums nevar tikt pamatots
         arī ar attiecīgā reģiona nodokļu sistēmas saskaņotības apsvērumiem, jo rezidentu neaplikšana ar reģionālo piestāšanas nodokli
         tātad nevar tikt uzskatīta par citu nodokļu, ar kuriem tiek aplikti rezidenti, kompensāciju, tādējādi šim nodoklim nav tāds
         pats mērķis kā nodokļiem, kurus maksā nodokļu maksātāji, kuri ir minētā reģiona rezidenti.

      (sal. ar 31., 34., 35., 45., 48.–50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        EKL 87. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģionālās iestādes nodokļu tiesību akts, ar kuru ir ieviests reģionāls
         nodoklis attiecībā uz privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu īpašniekiem un kurš piemērojams
         tikai fiziskām un juridiskām personām, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas, ir valsts atbalsta pasākums, kas
         dod priekšrocības uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti šajā teritorijā.

      Atbalsta jēdziens var ietvert ne tikai pozitīvus pakalpojumus, kā, piemēram, subsīdijas, aizdevumus vai dalību uzņēmumu kapitālā,
         bet arī darbības, ar kurām dažādos veidos tiek atvieglotas parastās uzņēmumu budžeta izmaksas un kuras, kaut nebūdamas subsīdijas
         šī jēdziena šaurā izpratnē, tomēr ir tāda paša rakstura un tām ir tādas pašas sekas. Tādējādi nodokļu tiesību akts, saskaņā
         ar kuru noteiktiem uzņēmumiem netiek piemērots attiecīgais nodoklis, ir valsts atbalsts pat tad, ja tas neparedz valsts līdzekļu
         nodošanu, jo tas ietver attiecīgo iestāžu atteikšanos no nodokļu ieņēmumiem, kurus parasti tās būtu varējušas gūt.

      Lai novērtētu valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādes, kurai attiecībā pret centrālo valdību ir autonoms statuss, ieviestā
         pasākuma selektivitāti, ir jānosaka, vai, ņemot vērā tā mērķi, attiecīgās tiesiskās iekārtas, kurā šī iestāde īsteno savas
         pilnvaras, ietvaros šis pasākums sniedz priekšrocības noteiktiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem, kuri ir faktiski un juridiski
         līdzīgā situācijā. Tas tā nav gadījumā, ja, ņemot vērā minētā nodokļa raksturu un mērķi, visas fiziskās un juridiskās personas,
         kas izmanto piestāšanas pakalpojumus attiecīgajā reģionā, ir objektīvi līdzīgā situācijā neatkarīgi no tā, kur ir to rezidence
         vai kur tās ir reģistrētas.

      (sal. ar 56., 57., 61., 63. un 66. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 17. novembrī (*)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – EKL 49. pants – Valsts atbalsts –EKL 87. pants – Reģionāli tiesību akti, ar kuriem tiek ieviests nodoklis par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu
         kuģu piestāšanu tūrisma nolūkos, kas piemērojami tikai īpašniekiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas

      Lieta C‑169/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Corte costituzionale (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 13. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 21. aprīlī, tiesvedībā

      Presidente del Consiglio dei Ministri
      pret
      Regione Sardegna.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], P. Linda [P. Lindh] un K. Toadere [C. Toader] (referente), tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Regione Sardegna [Sardīnijas reģiona] vārdā – A. Fantoci [A. Fantozzi] un G. Kampuss [G. Campus], avvocati,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un M. Norta [M. Noort], pārstāves,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Melss [W. Mölls] un E. Rigīni [E. Righini], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 2. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 49. un 87. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Presidente del Consiglio dei Ministri [Ministru kabineta priekšsēdētāju] un Regione Sardegna par to, ka pēdējā minētā ir ieviesusi nodokli par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu
         piestāšanu tūrisma nolūkos, kas piemērojams tikai īpašniekiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
       Itālijas konstitūcija
      3        Itālijas konstitūcijas 117. panta pirmajā daļā ir noteikts:

      “Valsts un reģioni, ievērojot Konstitūciju un nosacījumus, kas ir noteikti saskaņā ar Kopienu tiesībām un starptautiskajām
         saistībām, pilda likumdevēja pilnvaras.”

       Valsts tiesību akti
      4        Itālijas Navigācijas kodeksa (Codice della navigazione) 743. panta pirmajā daļā jēdziens gaisa kuģis ir definēts šādi:

      “Gaisa kuģis ir jebkurš aparāts, kas ir paredzēts personu vai lietu pārvadāšanai pa gaisu.”
      5        Itālijas Izpriecu kuģu kodeksa (Codice della nautica da diporto) 1. panta 2. punktā, kas tika ieviests ar 2005. gada 18. jūlija Likumdošanas dekrēts Nr. 171 (Decreto legislativon. 171), jēdziens kuģošana izpriecu nolūkā ir definēts šādi:

      “Šī kodeksa nozīmē kuģošana izpriecu nolūkā ir tāda kuģošana, kura sporta un izpriecu nolūkā, bet bez nolūka gūt peļņu tiek
         veikta jūras un iekšējos teritoriālajos ūdeņos.”

      6        Izpriecu kuģu kodeksa 2. panta 1. punkts attiecas uz izpriecu kuģu izmantošanu komerciāliem mērķiem, kas ir definēta šādi:

      “1.      Izpriecu kuģis tiek izmantots komerciāliem mērķiem, ja:
      a)      par to ir noslēgts nomas vai īres līgums;
      b)      tas tiek izmantots profesionālai izpriecu kuģošanas apmācībai;
      c)      to izmanto ūdenslīdēju vai zemūdens apmācību apvienības, lai sniegtu atbalstu zemūdens nirējiem, kuri veic darbības sporta
         vai atpūtas nolūkos.

      [..]”
       Reģionālie tiesību akti
      7        Sardīnijas reģiona 2006. gada 11. maija Likumā Nr. 4, kurā paredzēti dažādi noteikumi par ieņēmumiem, izdevumu pārrēķinu,
         sociālo politiku un attīstību, tā redakcijā, kas izriet no Sardīnijas reģiona 2007. gada 29. maija Likuma Nr. 2, kurā paredzēti
         noteikumi par reģiona gada un ilgtermiņa budžeta izveidi – 2007. gada finanšu likums, 3. panta 3. punkta (turpmāk tekstā –
         “Reģionālais likums Nr. 4/2006”), ir ietverts 4. pants ar virsrakstu “Reģionālais nodoklis gaisa kuģiem un izpriecu kuģiem,
         kas piestāšanu veic tūrisma nolūkos”, kura redakcija ir šāda:

      “1.      Sākot no 2006. gada tiek noteikts reģionālais nodoklis gaisa kuģiem un izpriecu kuģiem, kas piestāšanu veic tūrisma nolūkos.
      2.      Nodoklis tiek iekasēts:
      a)      par nolaišanos lidlaukos reģiona teritorijā, ko veic vispārējās aviācijas gaisa kuģi, kas ir minēti Navigācijas kodeksa 743. un
         nākamajos pantos un ko izmanto privātai personu pārvadāšanai laikposmā no 1. jūnija līdz 30. septembrim;

      b)      par pieturām, ko izpriecu kuģi – kas definēti 2005. gada 18. jūlija Likumdošanas dekrētā Nr. 171 (Izpriecu kuģu kodekss) –
         vai jebkurš kuģis, kas tiek izmantots izpriecu nolūkos un kura garums pārsniedz 14 metrus, aprēķinot to saskaņā ar saskaņotajiem
         standartiem EN/ISO/DIS 8666, kā tie ir noteikti iepriekš minētā likumdošanas dekrēta 3. panta b) punkta izpratnē, veic Sardīnijas
         reģiona teritorijā esošās ostās, piestātnēs un pietauvošanās vietās, kā arī Sardīnijas jūras piekrastē esošās aprīkotās piestātnēs
         jūras teritoriālajā zonā un kuras tiek veiktas laikposmā no 1. jūlija līdz 30. septembrim.

      3.      Nodokļu maksātājs ir fiziska vai juridiska persona, kura veic pārvadājumus ar gaisa kuģi saskaņā ar Navigācijas kodeksa 874. un
         nākamajiem pantiem vai kas veic darbības, izmantojot izpriecu kuģi saskaņā ar Navigācijas kodeksa 265. un nākamajiem pantiem,
         un kura nodokļu maksātāja reģistrācijas vieta atrodas ārpus reģiona teritorijas.

      4.      Reģionālais nodoklis, kas noteikts 2. punkta a) apakšpunktā, ir jāmaksā par katru pieturas reizi, savukārt nodoklis, kas noteikts
         2. punkta b) apakšpunktā, ir jāmaksā vienreiz gadā.

      [..]
      6.      Nodokļa atbrīvojums attiecas uz:
      a)      kuģiem, kuri pietur, lai piedalītos sporta regatē; antīko laivu pulcēšanās pasākumiem; vienkorpusa laivu un burinieku izstādēm,
         tostarp burāšanas izstādēs, kurās nenotiek sacensības un par kurām organizatori iepriekš paziņo jūrniecības iestādēm; ARASE (Agenzia della Regione autonoma della Sardegna delle entrate) [Sardīnijas autonomā reģiona Ieņēmumu dienests] par to, ka paziņojums ir iesniegts, ir jāinformē pirms pietauvošanās;

      b)      izpriecu kuģiem, kuru stāvvieta visa gada garumā ir reģiona ostās;
      c)      pieturām, kuras tiek veiktas tehnisku iemeslu dēļ un uz ierobežotu laikposmu, kas ir vajadzīgs attiecīgo remontdarbu veikšanai.
      Procedūra, kādā notiek nodokļu atlaides piešķiršana, tiek noteikta ar īpašu ARASE tiesību pasākumu.

      7.      Nodoklis ir jāmaksā:
      a)      brīdī, kad 2. punkta a) apakšpunktā minētais gaisa kuģis veic pieturu;
      b)      24 stundu laikā no brīža, kad izpriecu kuģis ir ieradies ostā, piestātnē, pietauvošanās vietā vai Sardīnijas piekrastē aprīkotās
         piestātnēs jūras teritoriālajā zonā;

      saskaņā ar ARASE noteikto procedūru.

      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      8        Ar divām prasībām Corte costituzionale [Konstitucionālā tiesa], kas iesniegtas 2006. un 2007. gadā, Presidente del Consiglio dei Ministri uzdeva jautājumus par konstitucionālo likumību ne tikai attiecībā uz Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. pantu, bet arī attiecībā
         uz šī paša likuma 2. un 3. pantu, kā arī 2007. gada 29. maija Likuma Nr. 2 5. pantu to sākotnējā redakcijā, kā arī to grozītajā
         redakcijā. Ar visām šīm normām ir ieviesti reģionālie nodokļi.

      9        Attiecībā uz Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. pantu prasītājs pamata prāvā apgalvoja, ka ar šo normu cita starpā nav ievērotas
         Kopienu tiesību prasības, kurām saskaņā ar Itālijas konstitūcijas 117. panta pirmo daļu ir pakļautas likumdošanas pilnvaras
         Itālijā. Minēto prasību atbalstam ir izvirzīts, pirmkārt, EKL 49. un 81. panta, lasot tos kopsakarā ar EKL 3. panta 1. punkta
         g) apakšpunktu, kā arī EKL 10. pantu, un, otrkārt, EKL 87. panta pārkāpums.

      10      Savā 2008. gada 15. aprīļa spriedumā Nr. 102 Corte costituzionale pēc tam, kad tā bija apvienojusi abas iepriekš minētās prasības, pieņēma nolēmumu par konstitucionālās likumības jautājumiem,
         kas uzdoti 2006. gada prasības kontekstā, un par daļu jautājumu, kas uzdoti 2007. gada prasības kontekstā. Attiecībā tostarp
         uz Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. pantu, kas bija šīs pēdējās minētās prasības priekšmets, Corte costituzionale uzdotos konstitucionalitātes jautājumus saistībā ar citām konstitucionālajām normām, nevis minētā 117. panta pirmo daļu,
         atzina par nepieņemamiem vai nepamatotiem. Līdz ar to tā tiesvedību par šo pēdējo minēto pantu nolēma nodalīt un apturēt to
         līdz brīdim, kad Tiesa pasludinās spriedumu par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts ar lēmumu par lūgumu sniegt
         prejudiciālu nolēmumu. Turklāt attiecībā uz EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta, 10. un 81. panta pārkāpumu iesniedzējtiesa
         uzskatīja, ka ir atbilstoši saglabāt tiesības pieņemt lēmumu pēc [minētā nolēmuma pasludināšanas].

      11      Corte costituzionale lēmumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu sniedz faktus par tās lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību attiecībā
         uz, pirmkārt, tās kā tiesas statusu EKL 234. panta izpratnē un, otrkārt, uzdoto jautājumu nozīmīgumu saistībā ar tajā izskatāmās
         prāvas iznākumu.

      12      Corte costituzionale vispirms norāda, ka tiesas jēdziens EKL 234. panta izpratnē ir izsecināms no Kopienu tiesībām, nevis no iesniedzējas iestādes
         statusa valsts tiesībās un ka tā katrā ziņā atbilst visiem nosacījumiem, lai varētu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

      13      Attiecībā uz prejudiciālo jautājumu nozīmīgumu Corte costituzionale norāda, ka tiešajās konstitucionālajās prasībās Kopienu tiesību normas “ir uzskatāmas par papildu noteikumiem, kuri var papildināt
         Konstitūcijas 117. panta pirmajā daļā paredzēto kritēriju reģionālo noteikumu saderības izvērtēšanai [..], vai precīzāk –
         faktiski nodrošina Konstitūcijas 117. panta pirmajā daļā noteiktā kritērija piemērojamību [..], kā rezultātā tāda reģionālā
         tiesību norma, kura ir atzīta par pretēju attiecīgajām Kopienu tiesību normām, tiek atzīta par pretkonstitucionālu”.

      14      Par uzdotajiem jautājumiem pēc būtības iesniedzējtiesa uzsver, ka Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. pants ietilpst šī sprieduma
         9. punktā minēto Kopienas normu piemērošanas jomā. Tā kā tas ir piemērojams fiziskām un juridiskām personām, tas attiecoties
         uz uzņēmumiem, kuri veic darbības ar izpriecu kuģiem, kā arī uz vispārējās aviācijas gaisa kuģiem, kas paredzēti privātai
         personu pārvadāšanai.

      15      Šī pati tiesa turklāt uzsver, ka minētais reģionālais likums, apliekot ar nodokli uzņēmumus, kuru nodokļu rezidence neatrodas
         Sardīnijā, šķiet, rada diskrimināciju salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kuriem, lai arī tie veic tādu pašu darbību, šis nodoklis
         nav jāmaksā tikai tādēļ vien, ka to nodokļu rezidence atrodas Sardīnijā, un ka līdz ar to, šķiet, tiek izraisīts pakalpojumu,
         kurus sniedz nerezidenti uzņēmumi, izmaksu palielināšanās.

      16      Iesniedzējtiesa turklāt šaubās par Regione Sardegna apgalvotajiem pamatojumiem, kas saistīti, pirmkārt, ar to, ka šie uzņēmumi, tāpat kā uzņēmumi, kuru nodokļu rezidence ir
         šajā reģionā, saņemot reģionālos un vietējos sabiedriskos pakalpojumus, bet minētos pakalpojumus nefinansējot, un, otrkārt,
         ar vajadzību kompensēt papildu izmaksas, kuras sakarā ar ģeogrāfiskām un saimnieciskām īpatnībām Sardīnijas reģiona salas
         rakstura dēļ sedz uzņēmumi, kuri ir šī reģiona rezidenti.

      17      Tostarp attiecībā uz apgalvoto EKL 87. panta pārkāpumu iesniedzējtiesa uzsver, ka problemātiski ir noskaidrot, vai saimnieciskās
         konkurences priekšrocības, kas uzņēmumiem, kuru nodokļu rezidence ir Sardīnijā, izriet no tā, ka tiem netiek uzlikts reģionālais
         piestāšanas nodoklis, ietilpst valsts atbalsta jēdzienā, jo šīs priekšrocības izriet nevis no nodokļu priekšrocību piešķiršanas,
         bet netieši no mazākām izmaksām, kādas šie uzņēmumi sedz, salīdzinot ar uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti ārpus reģiona teritorijas.

      18      Šādos apstākļos Corte costituzionale nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai EKL 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to netiek pieļauts piemērot tādu tiesību normu, kāda ir paredzēta [Reģionālā
         likuma Nr. 4/2006] 4. pantā un saskaņā ar kuru reģionālais nodoklis gaisa kuģiem, kuri piestāj tūrisma nolūkā, tiek piemērots
         tikai tiem uzņēmumiem, kuru nodokļu rezidence atrodas ārpus Regione Sardegna teritorijas un kuri, nodarbojoties ar vispārēju gaisa kuģu aviācijas uzņēmējdarbību, gaisa kuģi izmanto, pārvadājot personas?

      2)      Vai [Reģionālā likuma Nr. 4/2006] 4. pants, paredzot reģionālā nodokļa gaisa kuģiem, kuri piestāj tūrisma nolūkā, piemērošanu
         tikai tiem uzņēmumiem, kuru nodokļu rezidence atrodas ārpus Regione Sardegna teritorijas un kuri, nodarbojoties ar “vispārēju gaisa kuģu aviācijas uzņēmējdarbību”, gaisa kuģi izmanto, pārvadājot personas,
         EKL 87. panta nozīmē ir uzskatāms par valsts atbalstu uzņēmumiem, kuri veic šo pašu darbību, bet kuru nodokļu rezidence ir
         Regione Sardegna?

      3)      Vai EKL 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to netiek pieļauts piemērot tādu tiesību normu, kāda ir paredzēta [Reģionālā
         likuma Nr. 4/2006] 4. pantā un saskaņā ar kuru reģionālais nodoklis izpriecu kuģiem, kas piestāj tūrisma nolūkā, tiek piemērots
         tikai tiem uzņēmumiem, kuru nodokļu rezidence atrodas ārpus Regione Sardegna teritorijas, kuri nodarbojas ar izpriecu kuģu ekspluatāciju un kuru saimnieciskā darbība ir šo kuģu nodošana trešo personu
         rīcībā?

      4)      Vai [Reģionālā likuma Nr. 4/2006] 4. pants, ar kuru tiek paredzēts, ka reģionālais nodoklis izpriecu kuģiem, kas piestāj tūrisma
         nolūkā, ir piemērojams tikai tiem uzņēmumiem, kuru nodokļu rezidence atrodas ārpus Regione Sardegna teritorijas, kuri nodarbojas ar izpriecu kuģu ekspluatāciju un kuru saimnieciskā darbība ir šo kuģu nodošana trešo personu
         rīcībā, EKL 87. panta nozīmē ir uzskatāms par valsts atbalstu uzņēmumiem, kuri veic šo pašu darbību, bet kuru nodokļu rezidence
         atrodas Regione Sardegna?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un trešo prejudiciālo jautājumu, kas attiecas uz EKL 49. pantu
      19      Uzdodot pirmo un trešo jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 49. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas nepieļauj tādus reģionālās iestādes nodokļu tiesību aktus kā Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. pants, kurā ir
         paredzēts ieviest reģionālu nodokli par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu piestāšanu
         tūrisma nolūkos, lai gan šis nodoklis ir piemērojams tikai uzņēmumiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas.

       Par EKL 49. panta piemērošanas nosacījumiem
      20      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai Reģionālais likums Nr. 4/2006 EKL 50. panta izpratnē ietilpst pakalpojumu
         sniegšanas brīvības piemērošanas jomā.

      21      Kā izriet no Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. panta redakcijas, nodoklis, kas tiek aplūkots pamata prāvā, ir piemērojams par
         piestāšanu tūrisma nolūkos, ko veic, pirmkārt, vispārējās aviācijas gaisa kuģi, ko izmanto privātai personu pārvadāšanai (minētā
         likuma 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts), un, otrkārt, izpriecu kuģi un jebkurš kuģis, kas tiek izmantots izpriecu nolūkos,
         ja vien to garums pārsniedz 14 m (šī paša likuma 4. panta 2. punkta b) apakšpunkts).

      22      Līdz ar to reģionālais piestāšanas nodoklis neattiecas uz civiliem personu un preču pārvadāšanas uzņēmumiem. Iesniedzējtiesa
         uzsver, ka šis nodoklis ir piemērojams tostarp uzņēmumiem, kuri gaisa kuģus izmanto, lai veiktu gaisa pārvadājumus bez atlīdzības
         un uzņēmuma darbības mērķiem. Attiecībā uz izpriecu kuģiem iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka minētais nodoklis ir piemērojams
         tostarp uzņēmumiem, kuri pret atlīdzību minētos kuģus piedāvā trešām personām.

      23      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru “pakalpojumu” jēdziens EKL 50. panta izpratnē nozīmē, ka runa ir
         par [pakalpojumu] sniegšanu, kas parasti notiek pret atlīdzību, kas ir pakalpojuma ekonomiskais ekvivalents, par ko vienojas
         pakalpojuma sniedzējs un saņēmējs (skat. 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā 263/86 Humbel un Edel, Recueil, 5365. lpp., 17. punkts; 1993. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑109/92 Wirth, Recueil, I‑6447. lpp., 15. punkts, kā arī 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑355/00 Freskot, Recueil, I‑5263. lpp., 54. un 55. punkts).

      24      Izskatāmajā gadījumā reģionālais piestāšanas nodoklis, kā tas izriet no Regione Sardegna apsvērumiem, attiecas uz transporta līdzekļu īpašniekiem, kas ierodas reģiona teritorijā, nevis pārvadājumu uzņēmumiem, kas
         savu darbību veic šajā reģionā. Tomēr kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 34. punktā, no tā apstākļa vien, ka šis
         nodoklis uz pārvadājuma pakalpojumiem neattiecas, nekādā gadījumā nedrīkst secināt, ka tādam nodokļu tiesiskajam regulējumam
         kā pamata prāvā vispār nav nekādas saistības ar pakalpojumu sniegšanas brīvību.

      25      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan EKL 50. panta trešajā daļā ir minēta tikai aktīvā pakalpojumu sniegšana, kuras
         ietvaros pakalpojumu sniedzējs pārvietojas pie saņēmēja, tā ietver arī pakalpojumu saņēmēju, tostarp tūristu brīvību doties
         uz citu dalībvalsti, kurā atrodas pakalpojumu sniedzējs, lai tur saņemtu šos pakalpojumus (skat. tostarp 1984. gada 31. janvāra
         spriedumu apvienotajās lietās 286/82 un 26/83 Luisi un Carbone, Recueil, 377. lpp., 10. un 16. punkts; kā arī 2007. gada 11. septembra spriedumus lietā C–76/05 Schwarz un Gootjes-Schwarz, Krājums, I‑6849. lpp., 36. punkts, un lietā C‑318/05 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6957. lpp., 65. punkts).

      26      Pamata lietā, kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 37. punktā, personas, kuras nodrošina transporta līdzekli, kā
         arī personas, kuras šo līdzekli izmanto, saņem Regione Sardegna teritorijā vairākus pakalpojumus, piemēram, lidlauku un ostu sniegtos pakalpojumus. Līdz ar to piestāšana ir nepieciešams
         nosacījums, lai saņemtu minētos pakalpojumus, un reģionālajam piestāšanas nodoklim ir noteikta saikne ar šo pakalpojumu sniegšanu.

      27      Attiecībā uz reģionālo nodokli par izpriecu kuģu piestāšanu ir jāatgādina turklāt, ka tas ir piemērojams arī uzņēmumiem, kas
         ir šādu izpriecu kuģu īpašnieki, tostarp tiem, kuru saimnieciskā darbība ir minēto kuģu nodošana trešo personu rīcībā pret
         atlīdzību. Līdz ar to ar Reģionālo likumu Nr. 4/2006 Sardīnijas likumdevējs ir ieviesis nodokli, kas pakalpojumu sniegšanu
         EKL 50. panta izpratnē skar tieši.

      28      Visbeidzot, kā ir uzsvērusi arī Eiropas Kopienu Komisija, pakalpojumiem, kurus skar reģionālais piestāšanas nodoklis, var
         būt pārrobežu raksturs, jo šis nodoklis, pirmkārt, var ietekmēt Sardīnijā reģistrētu uzņēmumu iespēju piedāvāt piestāšanas
         pakalpojumus lidlaukos un ostās personām un uzņēmumiem, kuri reģistrēti citā dalībvalstī un, otrkārt, tas skar ārvalstu uzņēmumu,
         kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis Itālijas Republikā un kuri nodarbojas ar izpriecu kuģu ekspluatāciju Sardīnijā,
         darbību.

       Par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma esamību
      29      Attiecībā uz jautājumu, vai pamata prāvā izskatītie tiesību akti ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, pirmām kārtām
         ir jāatgādina, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā fiskāls valsts pasākums, kas traucē izmantot šo brīvību, var tikt uzskatīts
         par aizliegtu pasākumu neatkarīgi no tā, vai to ieviesusi valsts vai pašvaldība (tostarp skat. 2005. gada 8. septembra spriedumu
         apvienotajās lietās C‑544/03 un C‑545/03 Mobistar un Belgacom Mobile, Krājums, I‑7723. lpp., 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Izskatāmajā lietā ir skaidrs, ka reģionālais piestāšanas nodoklis skar gaisa kuģu un izpriecu kuģu īpašniekus, kuru nodokļu
         rezidence ir ārpus reģiona teritorijas, un ka nodokļa rašanās pamats ir gaisa kuģa vai izpriecu kuģa piestāšana šajā teritorijā.
         Pat tad, ja šis nodoklis ir piemērojams tikai ierobežotā dalībvalsts daļā, tas skar attiecīgo gaisa kuģu un izpriecu kuģu
         piestāšanu, nenodalot, vai to izcelsme ir cits Itālijas reģions vai cita dalībvalsts. Šādos apstākļos nodokļa reģionālais
         raksturs tomēr neizslēdz, ka tiek traucēta pakalpojumu sniegšanas brīvība (pēc analoģijas skat. 2004. gada 9. septembra spriedumu
         lietā C‑72/03 Carbonati Apuani, Krājums, I‑8027. lpp., 26. punkts).

      31      Šī nodokļu tiesību akta piemērošanas rezultātā visiem nodokļu maksātājiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas
         un kuri ir reģistrēti citās dalībvalstīs, attiecīgie pakalpojumi ir dārgāki nekā pakalpojumi, kurus sniedz šajā teritorijā
         reģistrētiem īpašniekiem.

      32      Šāds tiesību akts ievieš papildu izmaksas īpašnieku, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas un kuri ir reģistrēti
         citās dalībvalstīs, gaisa kuģu un kuģu piestāšanas darbībām un tādējādi rada priekšrocības noteiktām šajā reģionā reģistrētu
         uzņēmumu kategorijām (skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑353/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑4069. lpp., 25. punkts; 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑250/06 United Pan-Europe Communications Belgium u.c., Krājums, I‑11135. lpp., 37. punkts, kā arī 2008. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑212/06 Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, Krājums, I‑1683. lpp., 50. punkts).

      33      Regione Sardegna tomēr apgalvo, ka, ņemot vērā reģionālā piestāšanas nodokļa raksturu un mērķi nodrošināt vides aizsardzību, rezidenti un
         nerezidenti nav objektīvi līdzīgā situācijā un līdz ar to atbilstoši Tiesas judikatūrai un it īpaši 1995. gada 14. februāra
         spriedumam lietā C‑279/93 Schumacker (Recueil, I‑225. lpp.) atšķirīgā attieksme pret tiem nav pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Rezidenti piedalās līdzekļu,
         kas paredzēti vides resursu saglabāšanas, atjaunošanas un aizsardzības darbībām, uzkrāšanā, finansējot Regione Sardegna rīcību ar vispārējo iemaksu, tostarp ienākuma nodokļiem, daļa no kuras nonāk reģiona budžetā, turpretī nerezidenti uzņēmumi
         darbojas kā vides “bezbiļetnieki” (“free riders”), izmantojot resursus, nepiedaloties šādu darbību izmaksās.

      34      Šajā sakarā Tiesa, pieņemot nolēmumu par tiešajiem nodokļiem, ir atzinusi, ka rezidentu un nerezidentu situācijas konkrētajā
         dalībvalstī parasti nav salīdzināmas, jo tām ir objektīvas atšķirības gan no ienākumu avota viedokļa, gan no personīgās nodokļu
         maksātspējas viedokļa vai arī ņemot vērā personīgo un ģimenes stāvokli (skat. tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā Schumacker, 31.–33. punkts, un 2008. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑527/06 Renneberg, Krājums, I‑7735. lpp., 59. punkts).

      35      Tomēr, lai salīdzinātu nodokļu maksātāju situācijas, ir jāņem vērā attiecīgā nodokļa specifiskās īpašības. Līdz ar to atšķirīga
         attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem ir ar EKL 49. pantu aizliegts brīvas aprites ierobežojums, ja saistībā ar attiecīgā
         nodokļa uzlikšanu nav nekādu objektīvu situācijas atšķirību, kas šajā sakarā varētu pamatot atšķirīgu attieksmi pret dažādām
         nodokļu maksātāju kategorijām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Renneberg, 60. punkts).

      36      Tā tas ir it īpaši pamata prāvā aplūkotā nodokļa gadījumā. Kā uzsvērusi Komisija, šis nodoklis ir jāmaksā sakarā ar privātai
         personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu un izpriecu kuģu piestāšanu, nevis sakarā ar attiecīgo nodokļu maksātāju finanšu
         situāciju.

      37      Līdz ar to visas fiziskās un juridiskās personas neatkarīgi no vietas, kurā tās ir rezidentes vai ir reģistrētas, kuras izmanto
         attiecīgos pakalpojumus, pretēji tam, ko apgalvo Regione Sardegna, saistībā ar minēto nodokli attiecībā pret sekām videi ir objektīvi līdzīgā situācijā.

      38      Apstāklim, ka personas, kas ir nodokļu maksātājas Sardīnijā, finansē Regione Sardegna rīcību vides aizsardzības nolūkos, maksājot vispārējo iemaksu, tostarp ienākuma nodokli, attiecībā uz rezidentu un nerezidentu
         situācijas salīdzinājumu saistībā ar reģionālo piestāšanas nodokli nav nozīmes. Kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu
         87. punktā, minētajam nodoklim nav tāds pats raksturs un tāds pats mērķis kā citiem nodokļiem, kurus maksā Sardīnijas nodokļu
         maksātāji un ar kuriem ir paredzēts vispārēji papildināt valsts budžetu un līdz ar to finansēt visas reģionālās darbības kopumā.

      39      No iepriekš izklāstītā izriet, ka neviens Tiesai iesniegto lietas materiālu elements neļauj secināt, ka rezidenti un nerezidenti
         attiecībā uz piestāšanas nodokli nav objektīvi līdzīgā situācijā. Līdz ar to pamata prāvā aplūkotais nodokļu tiesību akts
         ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo tas skar tikai uzņēmumus, kuri ekspluatē privātai personu pārvadāšanai
         paredzētus gaisa kuģus un izpriecu kuģus un kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas, bet uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti
         reģionā, šo pašu nodokli nepiemēro.

       Par iespējamo pamata prāvā aplūkotā tiesību akta pamatotību
      –       Par pamatotību, kas saistīta ar vides un sabiedrības veselības aizsardzības prasībām
      40      Regione Sardegna apgalvo, ka, pat piekrītot, ka reģionālais piestāšanas nodoklis ir pakalpojumu sniegšanas brīvību ierobežojošs pasākums,
         šāds nodoklis ir pamatots ar vispārējo interešu apsvērumiem, tostarp vides aizsardzības prasībām, kuras var tikt uzskatītas
         par “sabiedrības veselības” apsvērumiem, kuri ir skaidri paredzēti EKL 46. panta 1. punktā.

      41      Minētā nodokļa pamatojums it īpaši ir rodams jaunajā Regione Sardegna vides un teritoriālās ainavas aizsardzības politikā. Atbilstoši [Regione Sardegna] norādītajam, īstenojot šo politiku, ir paredzēts ieviest virkni maksājumu, kuru mērķis ir, pirmkārt, atturēt no pārmērīga
         vides un piekrastes ainavas mantojuma patēriņa un, otrkārt, finansēt dārgas krasta zonas atjaunošanas darbības. Šis nodoklis
         turklāt esot balstīts uz principu – piesārņotājs maksā, jo netieši tas skar transporta līdzekļu, kas ir piesārņojuma avots,
         īpašniekus.

      42      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru neatkarīgi no leģitīma, primāriem vispārējo interešu
         apsvērumiem atbilstoša mērķa esamības EK līgumā garantēto pamatbrīvību ierobežojums prasa, lai attiecīgais pasākums būtu piemērots
         izvirzītā mērķa sasniegšanai un lai tas nepārsniegtu to, kas nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai (skat. 2007. gada 30. janvāra
         spriedumu lietā C‑150/04 Komisija/Dānija, Krājums, I–1163. lpp., 46. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, 55. punkts, kā arī 2009. gada 5. marta spriedumu lietā C‑222/07 UTECA, Krājums, I‑1407. lpp., 25. punkts). Turklāt valsts tiesiskais regulējums var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu vienīgi
         tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm to sasniegt saskanīgi un sistemātiski (2009. gada 10. marta spriedums lietā C‑169/07 Hartlauer, Krājums. I‑1721. lpp., 55. punkts).

      43      Izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka pat tad, ja Regione Sardegna izvirzītie apsvērumi varētu būt pamats reģionālā piestāšanas nodokļa ieviešanai, tie nevar pamatot šī nodokļa piemērošanas
         nosacījumus un it īpaši atšķirīgo attieksmi pret īpašniekiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas un kuriem
         vienīgajiem ir jāmaksā šis nodoklis.

      44      Ir acīmredzami, ka minētie nosacījumi, kas rada pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu EKL 49. panta izpratnē, nešķiet
         piemēroti, lai nodrošinātu minēto vispārējo mērķu sasniegšanu, nedz arī ir to sasniegšanai vajadzīgi. Kā ģenerāladvokāte norādījusi
         savu secinājumu 73. un 74. punktā, lai gan privātie gaisa kuģi un izpriecu kuģi, kas piestāj Sardīnijā, ir piesārņojuma avots,
         piesārņojums rodas neatkarīgi no šo lidmašīnu vai kuģu izcelsmes un it īpaši tas nav saistīts ar minēto īpašnieku nodokļu
         rezidenci. Rezidentu gaisa kuģi un kuģi rada kaitējumu videi tāpat kā nerezidentu gaisa kuģi un kuģi.

      45      Līdz ar to tāds pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, kāds izriet no pamata prāvā aplūkotā nodokļu tiesību akta, nevar
         tikt pamatots ar apsvērumiem, kas saistīti ar vides aizsardzību, jo reģionālā piestāšanas nodokļa, kas ar to tiek ieviests,
         piemērošana ir balstīta uz tādu nošķiršanu starp personām, kam nav nekādas saistības ar šo vides mērķi. Šāds ierobežojums
         nevar tikt pamatots arī ar sabiedrības veselības apsvērumiem, jo Regione Sardegna nav iesniegusi nevienu elementu, kas ļautu konstatēt, ka šī tiesību akta mērķis ir aizsargāt sabiedrības veselību.

      –       Par pamatojumu, kas saistīts ar nodokļu sistēmas saskaņotību
      46      Savos apsvērumos Regione Sardegna, lai pamatotu attiecīgo pamata prāvā aplūkoto nodokļu tiesību aktu, norāda uz vajadzību saglabāt tās nodokļu sistēmas saskaņotību.
         Reģionālais piestāšanas nodoklis, kas skar tikai personas, kuru rezidence ir ārpus reģiona teritorijas, esot pamatots ar faktu,
         ka rezidenti maksājot citus nodokļus un tādējādi piedaloties darbībās, kuru mērķis ir nodrošināt Sardīnijas vides aizsardzību.

      47      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi, ka vajadzība saglabāt nodokļu sistēmas saskaņotību var pamatot Līgumā garantēto
         pamatbrīvību īstenošanas ierobežojumu, bet tā ir precizējusi, ka šāds pamatojums prasa, lai pastāvētu tieša saikne starp attiecīgo
         nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības kompensāciju, iekasējot noteiktus nodokļus, un šīs saiknes tiešais raksturs ir jānovērtē,
         ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. tostarp 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑303/07 Aberdeen Property Fininvest Alpha, Krājums, I‑0000. lpp., 71. un 72. punkts).

      48      Kā uzsvērts šī sprieduma 38. punktā, reģionālajam piestāšanas nodoklim nav tāds pats mērķis kā nodokļiem, kurus maksā nodokļu
         maksātāji, kuri ir Sardīnijas rezidenti, un kuru mērķis ir vispārēji papildināt valsts budžetu un tātad finansēt visas Regione Sardegna darbības kopumā. Minēto rezidentu neaplikšana ar šo nodokli tātad nevar tikt uzskatīta par citu nodokļu, ar kuriem tiek aplikti
         rezidenti, kompensāciju.

      49      No šiem apsvērumiem izriet, ka tāds pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, kāds izriet no pamata prāvā aplūkotā nodokļu
         tiesību akta, nevar tikt pamatots ar apsvērumiem, kas saistīti ar Regione Sardegna nodokļu sistēmas saskaņotību.

      50      Šādos apstākļos uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu
         reģionālās iestādes nodokļu tiesību normu, kāda ir noteikta Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. pantā, kurā ir paredzēts maksāt
         reģionālu nodokli par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu piestāšanu tūrisma nolūkos,
         kurš piemērojams tikai uzņēmumiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas.

       Par otro un ceturto jautājumu, kas attiecas uz EKL 87. pantu
      51      Uzdodot otro un ceturto jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 87. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka reģionālās iestādes nodokļu tiesību akts, ar kuru ir ieviests tāds reģionāls piestāšanas nodoklis, kāds ir paredzēts
         Reģionālā likuma Nr. 4/2006 4. pantā un kurš piemērojams tikai īpašniekiem, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas,
         ir valsts atbalsta pasākums, kurš dod priekšrocības uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti šajā teritorijā.

      52      Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pasākums Līguma izpratnē tiek kvalificēts kā valsts atbalsts, ja tas
         atbilst visiem četriem EKL 87. panta 1. punktā ietvertajiem vienlaicīgi izpildāmiem nosacījumiem. Pirmkārt, jāpastāv valsts
         iejaukšanās vai valsts līdzekļu piesaistīšanas faktam, otrkārt, šādi iejaucoties, jāiespaido tirdzniecība starp dalībvalstīm,
         treškārt, [šādi iejaucoties,] jāsniedz priekšrocības tās saņēmējam un, ceturtkārt, [šādi iejaucoties,] jārada vai jādraud
         radīt konkurences izkropļojumus (skat. tostarp 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑237/04 Enirisorse, Krājums, I‑2843. lpp., 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      53      Izskatāmajā lietā ir skaidrs, ka pamata prāvā aplūkotais nodoklis atbilst otrajam un ceturtajam kritērijam, jo tas ietekmē
         pakalpojumus, kas tiek sniegti saistībā ar gaisa kuģu un izpriecu kuģu piestāšanu, kas attiecas uz tirdzniecību Kopienas teritorijā,
         un tādēļ, ka šāds nodoklis, piešķirot saimnieciskas priekšrocības Sardīnijā reģistrētiem uzņēmumiem, kā minēts iepriekš šī
         sprieduma 32. punktā, var deformēt konkurenci.

      54      Jautājumi par EKL 87. panta interpretāciju tādējādi ir saistīti ar divu citu reģionālā piestāšanas nodokļa kā valsts atbalsta
         kvalifikācijas kritēriju piemērošanu. Regione Sardegna uzskata, ka šis nodoklis nevar tikt uzskatīts par valsts atbalstu, jo netiek izmantoti valsts līdzekļi un pasākumam nav selektīva
         rakstura. Komisija savos rakstveida apsvērumos secina, ka minētais nodoklis atbilst visiem EKL 87. pantā ietvertajiem kritērijiem.

       Par valsts līdzekļu izmantošanu
      55      Atbilstoši Regione Sardegna uzskatam pamata prāvā aplūkotais tiesību akts neietver nekādu iejaukšanos, piesaistot reģionālos līdzekļus. Tātad netiekot
         zaudēti nekādi reģiona ieņēmumi, jo rezidenti uzņēmumi vides izdevumus sedzot, izmantojot daļu ienākumu, kas tiek gūti no
         to samaksātajiem nodokļiem. Reģionālais piestāšanas nodoklis palielinot šos ienākumus, attiecinot pienākumu maksāt vides nodokli
         arī uz tiem, kuri kā nerezidenti nesedz minētās izmaksas ar ierasto nodokļu iekasēšanas palīdzību.

      56      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru atbalsta jēdziens var ietvert ne tikai pozitīvus pakalpojumus,
         kā, piemēram, subsīdijas, aizdevumus vai dalību uzņēmumu kapitālā, bet arī darbības, ar kurām dažādos veidos tiek atvieglotas
         parastās uzņēmumu budžeta izmaksas un kuras kā tādas, kaut nebūdamas subsīdijas šī jēdziena šaurā izpratnē, tomēr ir tāda
         paša rakstura un tām ir tādas pašas sekas (skat. tostarp 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑156/98 Vācija/Komisija,
         Recueil, I‑6857. lpp., 25. punkts, kā arī 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P Chronopost un La Poste/UFEX u.c., Krājums, I‑4777. lpp., 123. punkts un tajā minētā judikatūra).

      57      Kā atgādinājusi arī Komisija, tāds nodokļu tiesību akts kā pamata prāvā aplūkotais, saskaņā ar kuru noteiktiem uzņēmumiem
         netiek piemērots attiecīgais nodoklis, ir valsts atbalsts pat tad, ja tas neparedz valsts līdzekļu nodošanu, jo tas ietver
         attiecīgo iestāžu atteikšanos no nodokļu ieņēmumiem, kurus parasti tās būtu varējušas gūt (iepriekš minētais spriedums lietā
         Vācija/Komisija, 26.–28. punkts).

      58      Līdz ar to apstāklis, ka pamata prāvā aplūkotajā tiesību aktā ir paredzēta nevis subsīdijas piešķiršana, bet reģionālā piestāšanas
         nodokļa neuzlikšana privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu īpašniekiem, kuru nodokļu rezidence
         ir reģiona teritorijā, ļauj uzskatīt, ka šī nodokļu neuzlikšana var būt valsts atbalsts.

       Par pamata prāvā aplūkotā nodokļu tiesību akta selektīvo raksturu
      59      Atbilstoši Regione Sardegna uzskatam atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem uzņēmumiem nav selektīva priekšrocība. Pamata prāvā aplūkotais
         nodokļu tiesību akts no ģeogrāfiskā viedokļa neesot selektīvs, jo saskaņā ar Tiesas 2006. gada 6. septembra spriedumā lietā
         C‑88/03 Portugāle/Komisija (Krājums, I‑7115. lpp.) veikto interpretāciju atbilstošais konteksts, kurā būtu jānovērtē pasākuma
         “vispārīgums”, ir valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādes, ja tā ir pietiekami autonoma, konteksts. Tā tas esot pamata lietas
         gadījumā, jo Regione Sardegna autonomās pilnvaras esot piešķirtas ar statūtiem, kuriem ir konstitucionāls spēks un ar kuriem tam ir atļauts ieviest pašam
         savus nodokļus. Turklāt atbilstoši vispārīgākam vienlīdzības nodokļu jomā principam ar minēto tiesību aktu nodoklis de jure un de facto atšķirīgām situācijām tiekot piemērots atšķirīgi.

      60      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no atbildētājas pamata prāvā izvirzītās judikatūras skaidri izriet, ka attiecībā uz pasākumu,
         kuru ievieš nevis valsts likumdevējs, bet valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde, šāds pasākums EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē nav selektīvs tikai tādēļ vien, ka tas piešķir priekšrocības tikai tajā valsts teritorijas daļā, kurā pasākums ir
         piemērojams (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Portugāle/Komisija, 53. un 57. punkts, kā arī 2008. gada 11. septembra
         spriedumu apvienotajās lietās no C‑428/06 līdz C‑434/06 UGT-Rioja u.c., Krājums, I‑6747. lpp., 47. un 48. punkts).

      61      Līdz ar to no šīs judikatūras izriet arī, ka, lai novērtētu valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādes, kurai attiecībā pret
         centrālo valdību ir autonoms statuss, kā tas ir, piemēram, Regione Sardegna gadījumā, ieviestā pasākuma selektivitāti, ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā minētā pasākuma mērķi, attiecīgās tiesiskās iekārtas,
         kurā iestāde īsteno savas pilnvaras, ietvaros minētais pasākums ir priekšrocība noteiktiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem,
         kuri ir faktiski un juridiski līdzīgā situācijā (skat. 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑143/99 Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, Recueil, I‑8365. lpp., 41. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Portugāle/Komisija, 56. un 58. punkts).

      62      Tādējādi ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā reģionālā piestāšanas nodokļa īpašības, uzņēmumi, kuru nodokļu rezidence ir ārpus
         reģiona teritorijas, atbilstošo tiesību normu kontekstā ir faktiski un juridiski līdzīgā situācijā ar uzņēmumiem, kuri ir
         reģistrēti šajā pašā teritorijā.

      63      Kā izriet no šī sprieduma 36. un 37. punkta, ir jāsecina, ka, aplūkojot minētā nodokļa raksturu un mērķi, visas fiziskās un
         juridiskās personas, kas izmanto piestāšanas pakalpojumus Sardīnijā, pretēji tam, ko apgalvo atbildētāja pamata prāvā, ir
         objektīvi līdzīgā situācijā neatkarīgi no tā, kur ir to rezidence vai kur tās ir reģistrētas. No tā izriet, ka pasākums nevar
         tikt uzskatīts par vispārīgu, jo tas nav piemērojams visiem gaisa kuģu un izpriecu kuģu īpašniekiem, kuri piestāj Sardīnijā.

      64      Līdz ar to tāds tiesību akts kā pamata prāvā aplūkotais ir valsts atbalsta pasākums, kas dod priekšrocības Sardīnijā reģistrētajiem
         uzņēmumiem.

      65      Iesniedzējtiesai no šī konstatējuma ir jāizdara atbilstoši secinājumi.

      66      Šādos apstākļus uz otro un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 87. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka reģionālās iestādes
         nodokļu tiesību akts, ar kuru ir ieviests tāds piestāšanas nodoklis kā pamata prāvā aplūkotais, kurš piemērojams tikai fiziskām
         un juridiskām personām, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas, ir valsts atbalsta pasākums, kurš dod priekšrocības
         uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti šajā teritorijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu reģionālās iestādes nodokļu tiesību normu, kāda ir noteikta
            Sardīnijas reģiona 2006. gada 11. maija Likuma Nr. 4, kurā paredzēti dažādi noteikumi par ieņēmumiem, izdevumu pārrēķinu,
            sociālo politiku un attīstību, tā redakcijā, kas izriet no Sardīnijas reģiona 2007. gada 29. maija Likuma Nr. 2, kurā paredzēti
            noteikumi par reģiona gada un ilgtermiņa budžeta izveidi – 2007. gada finanšu likums, 3. panta 3. punkta, 4. pantā, kurā ir
            ieviests reģionālais nodoklis par privātai personu pārvadāšanai paredzēto gaisa kuģu, kā arī izpriecu kuģu piestāšanu tūrisma
            nolūkos, kurš piemērojams tikai fiziskām un juridiskām personām, kuru nodokļu rezidence ir ārpus reģiona teritorijas;
      2)      EKL 87. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka reģionālās iestādes nodokļu tiesību akts, ar kuru ir ieviests tāds piestāšanas
            nodoklis kā pamata prāvā aplūkotais, kurš piemērojams tikai fiziskām un juridiskām personām, kuru nodokļu rezidence ir ārpus
            reģiona teritorijas, ir valsts atbalsta pasākums, kurš dod priekšrocības uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti šajā teritorijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 26.oktobrī. # Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu - Lēmums 2008/633/TI - Izraudzīto dalībvalstu iestāžu un Eiropas Policijas biroja (Eiropola) piekļuve Vīzu informācijas sistēmai (VIS) konsultāciju nolūkos, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus - Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana - Apvienotās Karalistes izslēgšana no lēmuma pieņemšanas procedūras - Spēkā esamība. # Lieta C-482/08.

text:
      Lieta C‑482/08
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Prasība atcelt tiesību aktu – Lēmums 2008/633/TI – Izraudzīto dalībvalstu iestāžu un Eiropas Policijas biroja (Eiropols) piekļuve Vīzu informācijas sistēmai (VIS) konsultāciju
         nolūkos, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus – Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana – Apvienotās Karalistes izslēgšana no lēmuma pieņemšanas procedūras – Spēkā esamība

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Vīzas, patvērums, imigrācija – Dalībvalstu ārējo robežu šķērsošana – Kopīgi noteikumi par kontroles standartiem un procedūrām
      (Protokola, ar ko iekļauj Šengenas “acquis” Eiropas Savienības sistēmā, 5. panta 1. punkta pirmā daļa; Padomes Lēmuma 2008/633
            preambulas 2., 4., 6., 13. un 15. apsvērums, 1. pants un 5. panta 1. punkts)
      2.        Eiropas Savienība – Eiropas Savienības akti – Juridiskā pamata izvēle – Kritēriji
      (LES 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 34. panta 2. punkta c) apakšpunkts; Padomes Lēmums 2008/633)
      1.        Lemjot par to, vai akts ir jāatzīst par tādu, uz kuru attiecas Šengenas acquis joma vai ar kuru šis acquis tiek pilnveidots, ir jāņem vērā, ka šim acquis ir jābūt saskaņotam un ka šī saskaņotība ir jāsaglabā šī acquis eventuālajā pilnveidošanas procesā. Šengenas acquis un tā nākotnē iespējamās pilnveidošanas saskaņotība nozīmē, ka šī acquis īstenošanā valstīm, kas piedalās, kad tās pilnveido šo acquis un padziļina ciešāku sadarbību, kuru tām ir tiesības izveidot ar Šengenas protokola 1. pantu, ir jāparedz īpaši pielāgošanas
         pasākumi citām dalībvalstīm, kuras nav piedalījušās tādu pasākumu noteikšanā, kuri attiecas uz šīs pilnveidošanas iepriekšējiem
         posmiem.

      Lēmums 2008/633 par izraudzīto dalībvalstu iestāžu un Eiropas Policijas biroja (Eiropols) piekļuvi Vīzu informācijas sistēmai
         (VIS) konsultāciju nolūkos, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus,
         ir jāuzskata par pasākumu, uz kuru attiecas Šengenas acquis joma par kopējo vīzu politiku. Šī lēmuma noteikumos ir iekļauti nosacījumi, kuri ierobežo piekļuvi VIS un kuri acīmredzami
         norāda, ka ar šiem noteikumiem galvenokārt tiek regulēta tādas vīzu datu bāzes papildu izmantošana, kuras galvenais mērķis
         ir saistīts ar robežu kontroli un iebraukšanu valsts teritorijā un kura vienīgi konsultāciju nolūkā attiecībā uz policijas
         sadarbību ir pieejama vienīgi pakārtotā veidā, ja vien šīs datu bāzes izmantošana pakārtotā veidā neapdraud tās izmantošanu
         galvenajam mērķim.

      Turklāt kompetentajām iestādēm iekšējās drošības jomā ar Lēmumu 2008/633 atļautā tiešā piekļuve VIS faktiski ir iespējama
         vienīgi tādu dalībvalstu iestādēm, kuru rīcībā ir Regulas Nr. 767/2008 par Vīzu informācijas sistēmu (VIS) un datu apmaiņu
         starp dalībvalstīm saistībā ar īstermiņa vīzām (VIS regula) 3. panta 2. punktā minētie centrālie piekļuves VIS punkti, proti,
         vienīgi tādu dalībvalstu iestādēm, kuras piedalās Šengenas acquis noteikumu attiecībā uz kopējo vīzu politiku īstenošanā. Taču tādas dalībvalsts, kura nepiedalās Šengenas acquis noteikumu attiecībā uz robežu kontroles atcelšanu un personu pārvietošanos īstenošanā, tostarp kopējā vīzu politikā, dalība,
         izmantojot tiešu piekļuvi ar VIS regulu atļautajam un ar Lēmumu 2004/512, ar ko izveido Vīzu informācijas sistēmu, izveidotajam
         piekļuves mehānismam, prasītu, kā izriet arī no Lēmuma 2008/633 preambulas 15. apsvēruma, attiecībā uz šo dalībvalsti noteikt
         īpašus pasākumus, jo tā nav piedalījusies VIS un tās rīcībā nav valsts saskarnes [interfeisa], ar kuru katra dalībvalsts,
         kura piedalās VIS, var pieslēgties šai sistēmai. Kaut arī nevar apstrīdēt, ka ar Lēmumu 2008/633 tiek sasniegti policijas
         sadarbības mērķi, šis apstāklis, ņemot vērā visus citus objektīvos elementus, kuri to raksturo, neliedz uzskatīt, ka šis lēmums
         ir pasākums, ar kuru tiek pilnveidoti Šengenas acquis noteikumi par kopējo vīzu politiku. Dalībvalsts piedalīšanās pasākuma noteikšanā saskaņā ar Šengenas protokola 5. panta 1. punktu,
         ņemot vērā Šengenas acquis jomā izveidotās ciešākas sadarbības sistēmu, ir iespējama tikai, ciktāl šī valsts ir iesaistīta Šengenas acquis sadarbības jomā, kurā ietilpst veicamais pasākums vai ko šis pasākums pilnveido.

      (sal. ar 48., 49., 52., 55.–57. un 59.–61. punktu)
      2.        Jautājums, vai pasākums pilnveido Šengenas acquis, nav tas pats, kas jautājums par to, uz kuru juridisko pamatu tiesiski ir jābalsta šis pilnveidojums. Savienības tiesību
         akta juridiskā pamata izvēle ir jābalsta uz objektīviem elementiem, kurus var pārbaudīt tiesā, tostarp uz tiesību akta mērķi
         un saturu.

      Ar Lēmumu 2008/633 par izraudzīto dalībvalstu iestāžu un Eiropola piekļuvi Vīzu informācijas sistēmai (VIS) konsultāciju nolūkos,
         lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus, kura mērķis ir dalībvalstu
         kompetentajām iestādēm iekšējās drošības jomā, kā arī Eiropolam atļaut piekļūt VIS un kura saturā ir iekļauti gan sīki izstrādāti
         noteikumi attiecībā uz kompetento iestāžu iekšējās drošības jomā, kurām ir atļauts piekļūt VIS, izraudzīšanu, ko veic dalībvalstis,
         gan iepriekš minētajiem mērķiem izmantoto datu piekļuves, paziņošanas un glabāšanas nosacījumi, tiek sasniegti policijas sadarbības
         mērķi un tas var tikt uzskatīts par tādu, ar kuru tiek izveidota sava veida policijas sadarbība. Tā kā Kopienas likumdevējs,
         saskaņā ar ļoti precīziem nosacījumiem atļaujot VIS izmantošanu policijas sadarbības mērķiem, vēlējās pilnveidot Šengenas
         acquis, tai, to darot, bija jāpamatojas uz Līguma noteikumiem, saskaņā ar kuriem tā bija pilnvarota pieņemt tiesisko regulējumu
         šajā policijas sadarbības jomā.

      (sal. ar 50., 51., 64., 65. un 67. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 26. oktobrī (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Lēmums 2008/633/TI – Izraudzīto dalībvalstu iestāžu un Eiropas Policijas biroja (Eiropols) piekļuve Vīzu informācijas sistēmai (VIS) konsultāciju
         nolūkos, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus – Šengenas acquis noteikumu pilnveidošana – Apvienotās Karalistes izslēgšana no lēmuma pieņemšanas procedūras – Spēkā esamība

      Lieta C‑482/08
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši LES 35. panta 6. punktam, ko 2008. gada 6. novembrī cēla
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv V. Džeksone [V. Jackson] un I. Rao [I. Rao], pārstāves, kurām palīdz T. Vards [T. Ward], barrister,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv J. Šute [J. Schutte] un R. Šostaks [R. Szostak], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv H. M. Rodrigess Karkamo [J. M. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      Eiropas Komisija, ko pārstāv M. Vailderspins [M. Wilderspin] un B. D. Saimons [B. D. Simon], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], P. Linda [P. Lindh] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 14. aprīļa tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 24. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu, pirmkārt, atcelt Padomes 2008. gada
         23. jūnija Lēmumu 2008/633/TI par izraudzīto dalībvalstu iestāžu un Eiropola piekļuvi Vīzu informācijas sistēmai (VIS) konsultāciju
         nolūkos, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus (OV L 218, 129. lpp.),
         un, otrkārt, atstāt spēkā šī lēmuma iedarbību, izņemot daļā, kurā ir izslēgta minētās dalībvalsts dalība šī lēmuma piemērošanā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Protokols, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā
      2        Atbilstoši Protokola, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā un kas ar Amsterdamas līgumu pievienots Līgumam par ES un EK līgumam (turpmāk tekstā – “Šengenas
         protokols”), 1. pantam trīspadsmit Eiropas Savienības dalībvalstis ir pilnvarotas izveidot ciešāku savstarpēju sadarbību Šengenas
         acquis, kas definēts šī protokola pielikumā, piemērošanas jomā.

      3        Šādi definētais Šengenas acquis ietver inter alia Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdību, Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Francijas Republikas valdības
         nolīgumu par kontroļu pakāpenisku atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīts Šengenā (Luksemburga) 1985. gada 14. jūnijā
         (OV 2000, L 239, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Šengenas nolīgums”), kā arī Šengenā 1990. gada 19. jūnijā parakstīto Konvenciju,
         ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (OV 2000, L 239, 19. lpp.). Šie abi tiesību akti kopā tiek dēvēti par “Šengenas nolīgumiem”.

      4        Saskaņā ar Šengenas protokola 4. pantu:

      “Īrija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kuras nesaista Šengenas acquis, jebkurā brīdī var lūgt dalību dažos vai visos šā acquis noteikumos.

      Padome par šādu lūgumu pieņem lēmumu, pastāvot vienprātībai starp 1. pantā minētajiem locekļiem un attiecīgās valsts valdības
         pārstāvi.”

      5        Šengenas protokola 5. panta 1. punkts nosaka:

      “Uz priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas [pamatoti ar] Šengenas acquis, attiecas attiecīgi līgumu noteikumi.

      Šajā sakarā gadījumā, ja Īrija vai Apvienotā Karaliste, vai abas pietiekami drīz nav rakstiski paziņojušas Padomes priekšsēdētājam
         par nodomu piedalīties, uzskata, ka [EKL] 11. pantā vai [LES] 40. pantā paredzētā atļauja ir piešķirta 1. pantā minētajām
         dalībvalstīm, kā arī Īrijai vai Apvienotajai Karalistei, ja kāda no tām vēlas iesaistīties attiecīgās jomas sadarbībā.”

       Lēmums 1999/437/EK
      6        Atbilstoši 1. pantam Padomes 1999. gada 17. maija Lēmumā 1999/437/EK par dažiem pasākumiem, lai piemērotu Eiropas Savienības
         Padomes, Islandes Republikas un Norvēģijas Karalistes Nolīgumu par abu minēto valstu iesaistīšanos Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un izstrādē (OV L 176, 31. lpp.):

      “Procedūras, kas noteiktas 1999. gada 18. maija Līgumā, kuru noslēgusi Eiropas Savienības Padome, Islandes Republika un Norvēģijas
         Karaliste par šo divu valstu iesaistīšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un attīstībā [..], piemēro priekšlikumiem un ierosinājumiem to noteikumu turpmākai attīstībai, attiecībā
         uz kuriem Šengenas protokols pieļauj ciešāku sadarbību un kuri attiecas uz vienu no turpmāk minētajām jomām:

      [..]
      B.      Īstermiņa vīzas, jo īpaši noteikumi par vienotām vīzām, to valstu saraksts, kuru pilsoņiem jābūt attiecīgo valstu vīzām, kā
         arī to valstu saraksts, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas, vienotu vīzu izsniegšanas procedūras un nosacījumi, un savstarpēja
         vīzu izsniegšanas iestāžu sadarbība un konsultācijas [..]”

       Lēmumi 2000/365/EK un 2004/926/EK
      7        Padomes 2000. gada 29. maija Lēmuma 2000/365/EK par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes lūgumu piedalīties
         dažu Šengenas acquis noteikumu īstenošanā (OV L 131, 43. lpp.) 1. pantā ir uzskaitīti tie Šengenas nolīguma īstenošanas konvencijas panti, kuri
         attiecas uz Šengenas acquis noteikumiem, kuru īstenošanā piedalās Apvienotā Karaliste. To vidū tostarp ir iekļauta daļa no šīs konvencijas III sadaļā
         paredzētajiem noteikumiem, kuri attiecas uz policijas sadarbības jomu, bet ne minētās konvencijas II sadaļā ietvertie noteikumi,
         kuri attiecas uz kontroļu atcelšanu uz iekšējām robežām un personu pārvietošanos, tostarp kopējo vīzu politiku.

      8        Saskaņā ar Padomes 2004. gada 22. decembra Lēmumu 2004/926/EK par to, kā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
         piemēro daļu no Šengenas acquis noteikumiem (OV L 395, 70. lpp.), Lēmuma 2000/365 noteikumus Apvienotā Karaliste piemēro no 2005. gada 1. janvāra.

       Lēmums 2004/512/EK
      9        Ar Padomes 2004. gada 8. jūnija Lēmumu 2004/512/EK, ar ko izveido Vīzu informācijas sistēmu (VIS) (OV L 213, 5. lpp.), tika
         izveidota VIS kā sistēma vīzu datu apmaiņai starp dalībvalstīm.

       Regula (EK) Nr. 767/2008
      10      Atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 9. jūlija Regulas (EK) Nr. 767/2008 par Vīzu informācijas sistēmu (VIS)
         un datu apmaiņu starp dalībvalstīm saistībā ar īstermiņa vīzām (VIS regula) (OV L 218, 60. lpp.; turpmāk tekstā – “VIS regula”)
         preambulas 29. apsvērumam:

      “Šī regula papildina tos Šengenas acquis noteikumus, kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste nepiedalās saskaņā ar [..] Lēmumu 2000/365 [..] un vēlāko [..] Lēmumu 2004/926
         [..]. Tādēļ Apvienotā Karaliste nepiedalās šīs regulas pieņemšanā, un tā nav Apvienotajai Karalistei saistoša un neattiecas
         uz to.”

      11      Saskaņā ar VIS regulas 1. pantu, kura virsraksts ir “Priekšmets un darbības joma”:

      “Šī regula nosaka ar Lēmuma 2004/512/EK 1. pantu izveidotās Vīzu informācijas sistēmas (VIS) mērķus, darbības virzienus un
         atbildību par VIS. Tā rada nosacījumus un procedūras datu apmaiņai starp dalībvalstīm attiecībā uz īstermiņa vīzu pieteikumiem
         un ar tiem saistītajiem lēmumiem, ieskaitot lēmumus par vīzu anulēšanu, atsaukšanu vai pagarināšanu, ar mērķi atvieglot minēto
         pieteikumu un ar tiem saistīto lēmumu pārbaudi.”

      12      Atbilstoši VIS regulas 2. pantam:

      “VIS mērķis ir uzlabot kopējās vīzu politikas īstenošanu, konsulāro sadarbību un konsultācijas starp centrālajām vīzu iestādēm,
         atvieglojot datu apmaiņu starp dalībvalstīm saistībā ar pieteikumiem un ar tiem saistītajiem lēmumiem, ar mērķi:

      a)      atvieglot vīzu pieteikumu procedūru;
      b)      novērst to, ka tiek apieti kritēriji, kas nosaka dalībvalsti, kura ir atbildīga par pieteikuma izskatīšanu;
      c)      atvieglot cīņu pret viltojumiem;
      d)      atvieglot pārbaudes ārējo robežu šķērsošanas punktos un dalībvalstu teritorijā;
      e)      palīdzēt identificēt personas, kas, iespējams, neatbilst vai vairs neatbilst nosacījumiem par ieceļošanu, atrašanos vai uzturēšanos
         dalībvalstu teritorijā;

      f)      atvieglot [Padomes 2003. gada 18. februāra] Regulas (EK) Nr. 343/2003[, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu
         dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm
         (OV L 50, 1. lpp.),] piemērošanu;

      g)      veicināt draudu novēršanu dalībvalstu iekšējai drošībai.”
      13      VIS regulas 3. pantā, kura virsraksts ir “Datu pieejamība, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus
         smagus noziedzīgus nodarījumus”, ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstu izraudzītās iestādes īpašā gadījumā un pēc pamatota rakstiska vai elektroniska pieprasījuma var piekļūt 9. līdz
         14. pantā minētajiem VIS uzglabātajiem datiem, ja ir pamatots iemesls uzskatīt, ka piekļuve VIS datiem būtiski veicinās teroristu
         nodarījumu vai citu smagu noziedzīgu nodarījumu novēršanu, atklāšanu vai izmeklēšanu. Eiropols var piekļūt VIS savu pilnvaru
         ietvaros un kad tas vajadzīgs tā uzdevumu izpildei.

      2.      Šā panta 1. punktā minētā piekļuve datiem notiek, izmantojot centrālos piekļuves punktus, kas atbildīgi par to, lai nodrošinātu,
         ka tiek stingri ievēroti piekļuves nosacījumi un procedūras, ko nosaka [..] Lēmums 2008/633 [..]”

       Lēmums 2008/633
      14      Lēmuma 2008/633, kurš ir ar šo prasību apstrīdētais akts, preambulas 1.–5. apsvērumā ir noteikts:

      “(1)      Ar [..] Lēmumu 2004/512/EK [..] ir izveidota VIS kā sistēma vīzu datu apmaiņai starp dalībvalstīm. VIS izveide ir viena no
         galvenajām ierosmēm Eiropas Savienības politikā, kuras mērķis ir radīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. VIS mērķim
         vajadzētu būt uzlabot kopējās vīzu politikas īstenošanu, un šai sistēmai būtu jāveicina arī iekšējā drošība un cīņa pret terorismu
         skaidri noteiktos un kontrolētos apstākļos.

      (2)      Padome 2005. gada 7. marta sanāksmē pieņēma secinājumus, kuros norādīts, ka, “lai pilnībā sasniegtu mērķi uzlabot iekšējo
         drošību un cīņu pret terorismu”, būtu jāgarantē par iekšējo drošību atbildīgajām dalībvalstu iestādēm piekļuve VIS, “veicot
         savus pienākumus attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu, tostarp terora aktu un draudu, novēršanu, atklāšanu un izmeklēšanu”,
         “stingri ievērojot personas datu aizsardzības noteikumus”.

      (3)      Cīņā pret terorismu un citiem smagiem noziegumiem ir būtiski svarīgi, lai attiecīgajiem dienestiem to attiecīgajās jomās būtu
         pilnīga un atjaunināta informācija. Dalībvalstu kompetentajiem valsts dienestiem savu uzdevumu izpildei ir vajadzīga informācija.
         VIS iekļautā informācija var būt vajadzīga, lai novērstu un apkarotu terorismu un smagus noziegumus, un tādēļ tai vajadzētu
         būt pieejamai – ievērojot šajā lēmumā izklāstītos nosacījumus – izraudzītajām iestādēm konsultāciju nolūkos.

      (4)      Turklāt Eiropadome ir norādījusi, ka Eiropolam ir būtiska nozīme attiecībā uz dalībvalstu iestāžu sadarbību pārrobežu noziegumu
         izmeklēšanas jomā, atbalstot Eiropas Savienības mēroga noziedzības novēršanu, analīzi un izmeklēšanu. Tādēļ arī Eiropolam
         vajadzētu būt piekļuvei VIS datiem, veicot savus uzdevumus un saskaņā ar Konvenciju (1995. gada 26. jūlijs) par Eiropas Policijas
         biroja izveidi [OV C 316, 2. lpp.].

      (5)      Šis lēmums papildina [VIS] regulu, ciktāl tas paredz juridisku pamatu saskaņā ar VI sadaļu Līgumā par Eiropas Savienību, ļaujot
         izraudzītajām iestādēm un Eiropolam piekļūt VIS.”

      15      Šī lēmuma preambulas 13. un 15. apsvērumā ir paredzēts:

      “(13) Šis lēmums papildina tos Šengenas acquis noteikumus, kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste nepiedalās saskaņā ar [..] Lēmumu 2000/365/EK [..]. Tādēļ Apvienotā Karaliste
         nepiedalās šā lēmuma pieņemšanā un tas nav Apvienotajai Karalistei saistošs un neattiecas uz to.

      [..]
      (15)      Tomēr saskaņā ar Padomes Pamatlēmumu 2006/960/TI (2006. gada 18. decembris) par Eiropas Savienības dalībvalstu tiesībaizsardzības
         iestāžu informācijas un izlūkdatu apmaiņas vienkāršošanu [OV L 386, 89. lpp.] to dalībvalstu kompetentās iestādes, kuru izraudzītajām
         iestādēm ir piekļuve VIS saskaņā ar šo lēmumu, var sniegt VIS iekļautu informāciju Apvienotajai Karalistei un Īrijai, un informāciju
         no valsts vīzu reģistriem Apvienotajā Karalistē un Īrijā var sniegt citu dalībvalstu kompetentajām tiesībaizsardzības iestādēm.
         Lai Apvienotās Karalistes un Īrijas centrālās iestādes jebkādā veidā varētu tieši piekļūt VIS – ņemot vērā, cik lielā mērā
         šīs valstis šobrīd piedalās Šengenas acquis īstenošanā –, būtu vajadzīgs nolīgums starp Kopienu un šīm dalībvalstīm, kas, iespējams, būtu jāpapildina ar citiem noteikumiem,
         kuros precizēti šādas piekļuves nosacījumi un procedūras.”

      16      Atbilstoši Lēmuma 2008/633 preambulas 16. apsvērumam saskaņā ar Nolīgumu starp Padomi, Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti
         par šo valstu asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā ar šo lēmumu tiek pilnveidoti Šengenas acquis noteikumi, kuri attiecas uz jomu, kas minēta Lēmuma 1999/437 1. panta B punktā.

      17      Saskaņā ar Lēmuma 2008/633 preambulas 17. apsvērumu atbilstoši Nolīgumam starp Eiropas Savienību, Eiropas Kopienu un Šveices
         Konfederāciju par Šveices Konfederācijas asociēšanu Šengenas acquis īstenošanā, piemērošanā un pilnveidošanā, kura parakstīšana ir apstiprināta ar Padomes 2004. gada 25. oktobra Lēmumu 2004/849/EK
         (OV L 368, 26. lpp.), ar šo lēmumu tiek pilnveidoti Šengenas acquis noteikumi, kuri attiecas uz jomu, kas minēta Lēmuma 1999/437 1. panta B punktā, to lasot saistībā ar Lēmuma 2004/849 4. panta
         1. punktu.

      18      Atbilstoši Lēmuma 2008/633 1. pantam:

      “Ar šo lēmumu paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem izraudzītās dalībvalstu iestādes un Eiropas Policijas birojs (Eiropols)
         var iegūt piekļuvi Vīzu informācijas sistēmai (VIS) konsultāciju nolūkos, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus
         un citus smagus noziedzīgus nodarījumus.”

      19      Šī lēmuma 2. panta, kura virsraksts ir “Definīcijas”, 1. punkta e) apakšpunktā ir noteikts, ka izraudzītās iestādes saskaņā
         ar šo lēmumu ir iestādes, kas atbildīgas par teroristu nodarījumu un citu smagu noziedzīgu nodarījumu novēršanu, atklāšanu
         vai izmeklēšanu, un ko dalībvalstis ir izraudzījušās saskaņā ar 3. pantu.

      20      Lēmuma 2008/633 3. panta 3. un 5. punktā ir paredzēts:

      “3.      Katra dalībvalsts izrauga centrālo(‑os) piekļuves punktu(‑us), ar kura(‑u) starpniecību veic piekļuvi. [..]
      5.      Valsts līmenī katrai dalībvalstij ir saraksts ar izraudzīto iestāžu operatīvajām vienībām, kurām ir atļauja piekļūt VIS, izmantojot
         centrālo(‑os) piekļuves punktu(‑us).”

      21      Atbilstoši Lēmuma 2008/633 4. pantam:

      “1.      Ja ir izpildīti 5. pantā minētie nosacījumi, 3. panta 5. punktā minētās operatīvās vienības iesniedz 3. panta 3. punktā minētajiem
         centrālajiem piekļuves punktiem pamatotu rakstisku vai elektronisku pieprasījumu piekļūt VIS. Kad centrālais(‑ie) piekļuves
         punkts(‑i) saņem piekļuves pieprasījumu, tas (tie) pārbauda, vai ir izpildīti 5. pantā minētie piekļuves nosacījumi. Ja visi
         piekļuves nosacījumi ir izpildīti, centrālā(‑o) piekļuves punkta(‑u) pienācīgi pilnvarots personāls apstrādā pieprasījumus.
         VIS datus, kuriem ir piekļūts, nosūta 3. panta 5. punktā minētajām operatīvajām vienībām tā, lai neapdraudētu datu drošību.

      2.      Ārkārtas izņēmuma gadījumā centrālais(‑ie) piekļuves punkts(‑i) var saņemt rakstiskus, elektroniskus vai mutiskus pieprasījumus.
         Šādā gadījumā centrālais(‑ie) piekļuves punkts(‑i) pieprasījumu apstrādā nekavējoties un tikai pēc tam ex‑post pārbauda, vai ir izpildīti visi 5. panta nosacījumi, tostarp, vai tas tiešām ir bijis ārkārtas izņēmuma gadījums. Šo ex‑post pārbaudi veic bez nepamatotas kavēšanās pēc pieprasījuma apstrādes.”

      22      Saskaņā ar šī lēmuma 5. panta 1. punktu:

      “Izraudzīto iestāžu piekļuvi VIS datiem konsultāciju nolūkos īsteno, ievērojot šo iestāžu pilnvaras un ja ir izpildīti šādi
         nosacījumi:

      a)      piekļuve konsultāciju nolūkos ir vajadzīga, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus
         nodarījumus;

      b)      piekļuve konsultāciju nolūkos vajadzīga īpašā gadījumā;
      c)      ir pamatots iemesls uzskatīt, ka piekļuve VIS datiem konsultāciju nolūkos būtiski palīdzēs novērst, atklāt vai izmeklēt jebkuru
         no attiecīgajiem noziedzīgajiem nodarījumiem.”

      23      Šī lēmuma 7. pantā ir paredzēti VIS datu pieejamības nosacījumi Eiropolam.

       Tiesvedības rašanās fakti
      24      Eiropas Kopienu Komisija 2005. gada 30. novembrī iesniedza Padomei priekšlikumu Lēmumam (COM(2005) 600, galīgā redakcija),
         ar ko atļauj piekļūt VIS datiem, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus.

      25      Padomē notiekošo diskusiju ietvaros Īrija un Apvienotā Karaliste paziņoja, ka tās uzskata, ka tām ir tiesības piedalīties
         lēmuma par piekļuvi VIS datiem pieņemšanā un piemērošanā un – konkrētāk – ka tās uzskata, ka šis lēmums nevar tikt atzīts
         par pasākumu, kurš ir balstīts uz Šengenas acquis. Tās arī paziņoja, ka, pat ja šo pasākumu atzītu par tādu, kurš ir balstīts uz Šengenas acquis, tās uzskata, ka juridiskais pamats neizrietēja no Šengenas acquis jomas attiecībā uz īstermiņa vīzām un ka tas nepamatoja to, ka tās tiek izslēgtas no minētā pasākuma. Tās paziņoja, ka tādējādi
         tām ir jāpiešķir tieša un pilnīga piekļuve VIS.

      26      Padome 2008. gada 23. jūnijā pieņēma Lēmumu 2008/633, taču Apvienotajai Karalistei nebija atļauts piedalīties tā pieņemšanā.

      27      Apvienotā Karaliste, uzskatot, ka ar tās izslēgšanu ir pārkāptas būtiskas formas prasības un/vai Līgums par ES, saskaņā ar
         LES 35. panta 6. punktu cēla šo prasību.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
      28      Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu:

      –        atcelt Lēmumu 2008/633;
      –        atstāt spēkā šī lēmuma iedarbību, izņemot daļā, kurā šī dalībvalsts ir izslēgta no tā piemērošanas, un
      –        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      29      Padome lūdz prasību noraidīt un piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.

      30      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 16. aprīļa un 14. jūlija rīkojumiem attiecīgi Komisijai un Spānijas Karalistei tika atļauts
         iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Apvienotā Karaliste, lūdzot atcelt Lēmumu 2008/633, uzskata, ka ar šo lēmumu netiek pilnveidoti Šengenas acquis noteikumi, kuru īstenošanā tā nepiedalās, proti, noteikumi kopējās vīzu politikas jomā, bet gan ka šis lēmums ir policijas
         sadarbības jomā veikts pasākums, par ko turklāt liecina Padomes izdarītā juridiskā pamata izvēle, proti, LES 30. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts un LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunkts. Apvienotā Karaliste arī apgalvo – Komisija savā sākotnējā priekšlikumā
         bija uzskatījusi, ka uz lēmumprojektu neattiecās kopējā vīzu politika, bet tam bija citi mērķi, un līdz ar to tā bija ieplānojusi,
         ka Īrija un Apvienotā Karaliste piedalīsies šī lēmuma izstrādē.

      32      Apvienotā Karaliste norāda, ka Lēmumā 2008/633 nav minēti Šengenas acquis noteikumi, kuri ar šo lēmumu tiek pilnveidoti. Nedz šī lēmuma mērķis, nedz saturs, uz kuriem atbilstoši Tiesas judikatūrai
         jāatsaucas, lai tiesību aktu atzītu par priekšlikumu vai ierosinājumu, kas pamatots ar Šengenas acquis, Šengenas protokola 5. panta 1. punkta izpratnē nepierādot, ka minēto lēmumu varētu uzskatīt par šī acquis noteikumu kopējās vīzu politikas jomā pilnveidošanu. No šī lēmuma 1. panta izrietot, ka tā mērķis ir paredzēt nosacījumus,
         saskaņā ar kuriem izraudzītās dalībvalstu iestādes un Eiropols var iegūt piekļuvi VIS konsultāciju nolūkos, lai novērstu,
         atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus. Šim mērķim neesot nekādas saistības ar
         kopējo vīzu politiku. It īpaši no šī lēmuma preambulas 2. un 3. apsvēruma, kā arī 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 7. panta
         izrietot, ka Lēmuma 2008/633 mērķis ir uzlabot iekšējo drošību un cīņu pret terorismu, tiesību aizsardzības iestādēm un Eiropolam
         apmainoties ar informāciju, kuru VIS ievietojušas vīzu iestādes. Turklāt, runājot par minētā lēmuma saturu, šis lēmums attiecoties
         uz piekļuves VIS procedūru un nekādi neesot saistīts ar kopējo vīzu politiku.

      33      Apvienotā Karaliste uzskata, ka, lai arī VIS regula un Lēmums 2008/633 var viens otru papildināt, juridiski tie ir atšķirīgi
         un katrs no tiem ir jāizvērtē atsevišķi, ņemot vērā Tiesas judikatūrā izstrādātos kritērijus, lai noteiktu, vai runa ir par
         tiesību aktu, kurš balstīts uz Šengenas acquis. Šo kritēriju piemērošana pati par sevi nodrošinātu Šengenas acquis saskaņotību. Kaut arī Lēmuma 2008/633 mērķis ir papildināt VIS regulu, tomēr nevarot pieņemt, ka šis lēmums ir tiesību akts,
         kurš balstīts uz Šengenas acquis.

      34      Turklāt Lēmuma 2008/633 juridiskais pamats esot Līguma par ES VI sadaļas noteikumi, kuri attiecas uz policijas un tiesu iestāžu
         sadarbību krimināllietās. Tādējādi šis lēmums vienlaikus nevarot pilnveidot kopējo vīzu politiku, uz kuru attiecas EK līguma
         IV sadaļa. Ja tas tomēr tā būtu, tad minētais lēmums būtu jāatceļ pieļautās kļūdas dēļ šī lēmuma juridisko pamatu izvēlē.

      35      Visbeidzot Apvienotā Karaliste precizē, ka nav nekādu praktisku vai juridisku šķēršļu tam, ka tā daļēji piedalās VIS, ka tās
         piekļuve VIS datiem Lēmumā 2008/633 paredzētajiem mērķiem neapdraud sistēmas saskaņotību vairāk nekā piekļuve, kura ir Eiropolam,
         un ka ar savu prasību tā nekādi nevēlas iebilst pret Islandes Republikas, Norvēģijas Karalistes un Šveices Konfederācijas
         dalību lēmuma attiecībā uz policijas iestāžu piekļuvi VIS īstenošanā.

      36      Padome uzskata, ka tā pareizi ir atzinusi, ka ar Lēmumu 2008/633 tiek pilnveidots Šengenas acquis, kurš samērā plaši ir izklāstīts Lēmuma 1999/437 1. panta B punktā. Tomēr tas pats par sevi neatbildot uz jautājumu, vai
         tā pieņemšanai atbilstošais juridiskais pamats ir atrodams EK līguma IV sadaļā vai Līguma par ES VI sadaļā.

      37      Gan no Lēmuma 2008/633 preambulas 1., 3. un 5. apsvēruma, gan tā 1. panta izrietot, ka šī lēmuma mērķis ir pilnveidot VIS
         regulu, paredzot nosacījumus, saskaņā ar kuriem izraudzītās iestādes, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus
         un citus smagus noziedzīgus nodarījumus, var iegūt piekļuvi datiem, kurus kompetentās vīzu iestādes sākotnēji ievadījušas
         un jau uzglabājušas VIS. Runājot par minētā lēmuma saturu, ar tajā ietvertajiem noteikumiem dalībvalstīm tiekot prasīts, lai
         tās izraugās iestādes, kurām būs piekļuve VIS, kā arī centrālos piekļuves punktus, kuri tiks izmantoti, lai no VIS iegūtu
         informāciju. Šajos noteikumos tiek paredzētas piemērojamās procedūras, kā arī nosacījumi, kuri ir jāizpilda, lai tiktu atļauta
         šāda informācijas iegūšana.

      38      Padome līdz ar to uzskata, ka šim mērķim un saturam atbilstošais juridiskais pamats ir LES 30. panta 1. punkta b) apakšpunkts,
         jo Lēmums 2008/633 attiecas uz VIS iekļautās informācijas apstrādi un analīzi, ko veic izraudzītās iestādes, tomēr neattiecas
         uz datu apmaiņu, savākšanu vai uzglabāšanu. Šajā lēmumā nav paredzētas nedz EK līguma IV sadaļā reglamentētās procedūras un
         nosacījumi attiecībā uz vīzu izsniegšanu, nedz šajā sadaļā minēto kompetento dienestu sadarbība, un līdz ar to uz šo lēmumu
         nevar attiekties ne EKL 62. panta 2. punkta b) apakšpunkta ii) punkta, ne EKL 66. panta noteikumi. Tādējādi neesot pārkāpts
         LES 47. pants. Šajā lietā izmantotā pieeja esot arī saskaņā ar ierasto praksi.

      39      Jautājumā par Lēmuma 2008/633 atzīšanu par tādu tiesību aktu, ar kuru tiek pilnveidots Šengenas acquis vīzu jomā, Padome uzsver nozīmi, kāda ir saiknei starp šo lēmumu un VIS regulu, ar kuru tika izveidota vienota integrēta
         sistēma, kurā iekļauti tikai viena veida dati, kuras mērķis ir saskanīgi ieviest Savienības politiku vīzu jomā un ar kuru
         ir izraudzīts galvenais izmantotājs, proti, kompetentās vīzu iestādes un iestādes, kuru kompetencē ir veikt kontroles uz šajā
         politikā dalību ņēmušo dalībvalstu robežām. Ja šai sistēmai ir tādi sekundāri mērķi kā mērķis veicināt draudu novēršanu dalībvalstu
         iekšējai drošībai, tad ar VIS regulu tiekot nodrošināts, ka policijas iestāžu piekļuve informācijai ir saderīga ar sistēmas
         vispārīgo mērķi. Tādējādi Lēmums 2008/633 ir daļa no tiesiskā regulējuma, kurš izveidots ar VIS regulu, ar kuru šis lēmums
         veido vienu kopumu, kurš, lai nodrošinātu saskaņotību, pilnveido Lēmuma 1999/437 1. panta B punktā izklāstīto Šengenas acquis vīzu jomā.

      40      Padome arī uzskata – kaut arī Tiesas judikatūrā iedibinātais kritērijs, lai tiesību aktu varētu atzīt par tādu, ar kuru tiek
         pilnveidots Šengenas acquis, ir tāds pats kā tas, kuru izmanto, lai noteiktu Savienības tiesību akta juridisko pamatu, tas tomēr nav identisks, jo tajā
         ir jāņem vērā šī acquis saskaņotības saglabāšanas vajadzība. Apvienotā Karaliste, liekot uzsvaru uz kritēriju, kurš tiek izmantots, lai izvēlētos
         tiesību akta juridisko pamatu, un kurš centrējas vienīgi uz attiecīgā tiesību akta mērķi un saturu, vispār neņemot vērā šo
         vajadzību.

      41      Komisija piekrīt Padomes argumentācijai attiecībā uz juridiskā pamata izvēli un tās apgalvojumam, ka Lēmums 2008/633 ir tik
         cieši saistīts ar VIS regulu, ka tas ir jāatzīst par tiesību aktu, ar kuru tiek pilnveidots Šengenas acquis vīzu jomā, jo šis lēmums paplašina šo regulu, izraudzītajām iestādēm un Eiropolam atļaujot iegūt piekļuvi VIS konsultāciju
         nolūkos, lai novērstu, atklātu un izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus. Komisija norāda,
         ka VIS regulas 3. pants, ar kuru ir atļauts piekļūt VIS datiem iepriekš minētajiem mērķiem un kurā līdz ar to ir minēta atsauce
         uz Lēmumu 2008/633, nav piemērojams Apvienotajai Karalistei. No tā izrietot, ka arī šis lēmums Apvienotajai Karalistei tādējādi
         nav piemērojams.

       Tiesas vērtējums
       Par galveno pamatu
      42      Nav strīda par to, ka Apvienotā Karaliste saskaņā ar Šengenas protokola 4. pantu lūdza un atbilstoši Lēmumam 2000/365 varēja
         piedalīties dažu Šengenas acquis noteikumu īstenošanā. Šajā ziņā arī ir vienprātība par to, ka, lai arī Apvienotā Karaliste piedalās daļas no Šengenas acquis noteikumu par policijas sadarbību īstenošanā, tā savukārt neņem dalību tādu šī acquis noteikumu īstenošanā, kuri attiecas uz kontroļu atcelšanu uz robežām un personu pārvietošanos, tostarp kopējo vīzu politiku.

      43      No Lēmuma 2008/633 preambulas 13. apsvēruma izriet, ka Padome uzskatīja, ka šis lēmums pilnveido tos Šengenas acquis noteikumus, kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste nepiedalās, un ka tādēļ šī dalībvalsts nedrīkst piedalīties šā lēmuma pieņemšanā.
         Apvienotā Karaliste, lūdzot atcelt minēto lēmumu, galvenokārt norāda, ka Padome, šādi uzskatot, ir pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā.

      44      Tādējādi ir jānosaka, vai Lēmums 2008/633 ir viens no Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmajā daļā minētajiem “priekšlikumiem
         un ierosinājumiem, kas pamatoti ar Šengenas acquis” un kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste nepiedalās.

      45      Tiesa ir uzskatījusi, ka Savienības akta atzīšana par priekšlikumu vai ierosinājumu, kas pamatots ar Šengenas acquis, Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē – pēc analoģijas ar atzinumu jautājumā par šāda akta juridiskā
         pamata izvēli – ir jāpamato ar objektīviem elementiem, ko var pārbaudīt tiesa, tostarp akta mērķi un saturu (skat. 2007. gada
         18. decembra spriedumu lietā C‑77/05 Apvienotā Karaliste/Padome, Krājums, I‑11459. lpp., 77. punkts).

      46      Tomēr, kā Tiesa jau expressis verbis ir norādījusi, šī argumentācija ir izmantojama tikai pēc analoģijas un līdz ar to tā ir piemērojama vienīgi Šengenas acquis jomā izveidotās ciešākas sadarbības īpašās dabas dēļ, kas nozīmē, ka visa sistēma, kurā ietilpst šis acquis, arī ir jāņem vērā.

      47      Šengenas acquis jomā izveidotās ciešākas sadarbības sistēma ir piemērojama vienīgi daļai dalībvalstu, un atbilstoši šai sistēmai jebkuram
         priekšlikumam vai ierosinājumam, kas pamatots ar šo acquis, Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē ir jāatbilst noteikumiem, ko attiecīgais priekšlikums vai ierosinājums
         īsteno vai pilnveido, tādēļ šim priekšlikumam vai ierosinājumam ir nepieciešama gan šo noteikumu, gan to pamatā esošo principu
         akceptēšana (iepriekš minētais spriedums lietā Apvienotā Karaliste/Padome, 61. punkts).

      48      No tā izriet, ka, lemjot par to, vai akts ir jāatzīst par tādu, uz kuru attiecas Šengenas acquis joma vai ar kuru šis acquis tiek pilnveidots, ir jāņem vērā, ka šim acquis ir jābūt saskaņotam un ka šī saskaņotība ir jāsaglabā šī acquis eventuālajā pilnveidošanas procesā.

      49      It īpaši ir jānorāda, ka Šengenas acquis un tā nākotnē iespējamās pilnveidošanas saskaņotība nozīmē, ka šī acquis īstenošanā valstīm, kas piedalās, kad tās pilnveido šo acquis un padziļina ciešāku sadarbību, kuru tām ir tiesības izveidot ar Šengenas protokola 1. pantu, ir jāparedz īpaši pielāgošanas
         pasākumi citām dalībvalstīm, kuras nav piedalījušās tādu pasākumu noteikšanā, kuri attiecas uz šīs pilnveidošanas iepriekšējiem
         posmiem.

      50      No Lēmuma 2008/633 preambulas 2., 3., 4. un 6. apsvēruma, kā arī tā 1. panta un 5. panta 1. punkta izriet, ka šī lēmuma mērķis
         ir dalībvalstu kompetentajām iestādēm iekšējās drošības jomā, kā arī Eiropolam atļaut piekļūt VIS, lai novērstu, atklātu un
         izmeklētu teroristu nodarījumus un citus smagus noziedzīgus nodarījumus. Tikai un vienīgi šajā ziņā ar minēto lēmumu tiek
         sasniegti mērķi, kuri kā tādi attiecas uz policijas sadarbību.

      51      Lēmuma 2008/633 saturā ir iekļauti gan sīki izstrādāti noteikumi attiecībā uz kompetento iestāžu iekšējās drošības jomā, kurām
         ir atļauts piekļūt VIS, izraudzīšanu, ko veic dalībvalstis, gan iepriekš minētajiem mērķiem izmantoto datu piekļuves, paziņošanas
         un glabāšanas nosacījumi. Tādējādi minētā lēmuma noteikumi principā var tikt uzskatīti par tādiem, ar kuriem tiek izveidota
         sava veida policijas sadarbība.

      52      Tomēr nav šaubu, ka šajos noteikumos ir iekļauti arī vairāki tādi nosacījumi, kuri ierobežo piekļuvi VIS un kuri ir uzskaitīti
         Lēmuma 2008/633 5. panta 1. punktā un VIS regulas 3. pantā, un kuri acīmredzami norāda, ka ar šiem noteikumiem galvenokārt
         tiek regulēta tādas vīzu datu bāzes papildu izmantošana, kuras galvenais mērķis ir saistīts ar robežu kontroli un iebraukšanu
         valsts teritorijā un kura vienīgi konsultāciju nolūkā attiecībā uz policijas sadarbību ir pieejama vienīgi pakārtotā veidā,
         ja vien šīs datu bāzes izmantošana pakārtotā veidā neapdraud tās izmantošanu galvenajam mērķim.

      53      Turklāt ir jānorāda, ka Lēmums 2008/633 ir cieši saistīts ar VIS regulu, kuru šajā ziņā šis lēmums īsteno, un līdz ar to ar
         kopējo vīzu politiku, kura ir pamatota ar EK līguma IV sadaļu.

      54      Ar Lēmumu 2008/633 izveidotā sadarbība, raugoties gan no funkcionālā, gan materiālā skatupunkta, nevarētu pastāvēt neatkarīgi
         no VIS, attiecībā uz kuru netiek apstrīdēts, ka uz to – tāpat kā uz Lēmumu 2004/512 un VIS regulu, ar kuru VIS ir izveidota,
         – attiecas Šengenas acquis par kopējo vīzu politiku.

      55      Šajā kontekstā arī jākonstatē, ka kompetentajām iestādēm iekšējās drošības jomā ar Lēmumu 2008/633 atļautā tiešā piekļuve
         VIS faktiski ir iespējama vienīgi tādu dalībvalstu iestādēm, kuru rīcībā ir VIS regulas 3. panta 2. punktā minētie centrālie
         piekļuves VIS punkti, proti, vienīgi tādu dalībvalstu iestādēm, kuras piedalās Šengenas acquis noteikumu attiecībā uz kopējo vīzu politiku īstenošanā.

      56      Šajā lietā Apvienotās Karalistes dalība, izmantojot tiešu piekļuvi ar VIS regulu atļautajam un ar Lēmumu 2004/512 izveidotajam
         piekļuves mehānismam, prasītu, kā izriet arī no Lēmuma 2008/633 preambulas 15. apsvēruma, attiecībā uz šo dalībvalsti noteikt
         īpašus pasākumus, jo tā nav piedalījusies VIS un tās rīcībā nav valsts saskarnes [interfeisa], ar kuru katra dalībvalsts,
         kura piedalās VIS, var pieslēgties šai sistēmai.

      57      Tādējādi Lēmums 2008/633 ir jāuzskata par pasākumu, uz kuru attiecas Šengenas acquis joma par kopējo vīzu politiku.

      58      Ja turklāt Lēmumu 2008/633 būtu jāuzskata nevis par šīs kopējās politikas sastāvdaļu, bet gan vienīgi par policijas sadarbības
         pasākumu, atbilstoši tam visas dalībvalstis tādējādi varētu piedalīties sīki izstrādātu noteikumu izstrādē attiecībā uz piekļuvi
         VIS, pat tad, ja dažas no šīm valstīm nav piedalījušās šīs vīzu datu bāzes izveidošanas pamatā esošo principu noteikšanā,
         tām nav pienākuma šajā sistēmā ievadīt visu to saņemto vīzu pieteikumu datus, un tās neiesaistās šīs sistēmas pārvaldībā un
         finansēšanā. Šāda pieeja arī izslēgtu Islandes Republiku, Norvēģijas Karalisti un Šveices Konfederāciju no iespējas piekļūt
         VIS Lēmumā 2008/633 minētajiem mērķiem, lai arī šīs valstis, atzīstot principus, piedalās datu bāzes izveidē un tās finansēšanā.
         Šādos apstākļos minētais lēmums ir jāuzskata par cieši saistītu ar kopējo vīzu politiku, un tas nevar tikt kvalificēts citādāk,
         neapdraudot pašu VIS saskaņotību.

      59      No visa iepriekš minētā izriet – kaut arī nevar tikt apstrīdēts, ka ar Lēmumu 2008/633 tiek sasniegti policijas sadarbības
         mērķi, šis apstāklis, ņemot vērā visus citus objektīvos elementus, kuri to raksturo, neliedz uzskatīt, ka šis lēmums ir pasākums,
         ar kuru tiek pilnveidoti Šengenas acquis noteikumi par kopējo vīzu politiku.

      60      Tāpat ir vispārzināms, kā tika minēts šī sprieduma 42. punktā, ka Apvienotā Karaliste nepiedalās tādu Šengenas acquis noteikumu īstenošanā, kuri attiecas uz kontroļu atcelšanu uz robežām un personu pārvietošanos, tostarp kopējo vīzu politiku.

      61      Dalībvalsts piedalīšanās pasākuma noteikšanā saskaņā ar Šengenas protokola 5. panta 1. punktu, ņemot vērā šī sprieduma 47. punktā
         izklāstīto Šengenas acquis jomā izveidotās ciešākas sadarbības sistēmu, ir iespējama tikai tiktāl, ciktāl šī valsts ir iesaistīta Šengenas acquis sadarbības jomā, kurā ietilpst veicamais pasākums vai ko šis pasākums pilnveido (iepriekš minētais spriedums lietā Apvienotā
         Karaliste/Padome, 62. punkts).

      62      Tādējādi Padome, uzskatīdama, ka Lēmums 2008/633 pilnveido Šengenas acquis noteikumus, kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste nepiedalās, un atsakot šai dalībvalstij piedalīties tā pieņemšanā, nav pieļāvusi
         kļūdu tiesību piemērošanā.

       Par pakārtoti izvirzīto pamatu
      63      Savā prasības pieteikumā Apvienotā Karaliste pakārtoti uzskata, ka, pat ja Lēmumu 2008/633 uzskatītu par tādu, ar kuru tiek
         pilnveidota kopējā vīzu politika, tas tomēr būtu jāatceļ, pamatojoties uz to, ka šis lēmums ir ticis pieņemts, kļūdaini balstoties
         uz LES 30. panta 1. punkta b) apakšpunktu un LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunktu, kuri Līguma par ES VI sadaļas ietvaros
         regulē kopīgo rīcību policijas sadarbības jomā.

      64      Tomēr jautājums, vai pasākums pilnveido Šengenas acquis, nav tas pats, kas jautājums par to, uz kuru juridisko pamatu tiesiski ir jābalsta šis pilnveidojums. Jebkurš Savienības
         tiesību akts ir jāpamato ar Līgumos ietvertu tiesību normu, kas Savienības iestādēm piešķir pilnvaras šo tiesību aktu pieņemt.

      65      Atbilstoši iedibinātajai judikatūrai Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēle ir jābalsta uz objektīviem elementiem,
         kurus var pārbaudīt tiesā, tostarp uz tiesību akta mērķi un saturu (skat. 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑440/05
         Komisija/Padome, Krājums, I‑9097. lpp., 61. punkts, kā arī 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑301/06 Īrija/Parlaments
         un Padome, Krājums, I‑593. lpp., 60. punkts).

      66      Šajā ziņā Apvienotās Karalistes pakārtoti izvirzītā pamata atbalstam izmantotā argumentācija var tikt atbalstīta tikai tad,
         ja, nosakot Savienības tiesību akta juridisko pamatu, tiek izmantoti vieni un tie paši kritēriji, kas tiek pielietoti, lai
         noteiktu, vai šāds tiesību akts ir atzīstams par priekšlikumu vai ierosinājumu, kas pamatots ar Šengenas acquis. Tomēr no šī sprieduma 47.–49. punktā minētā izriet, ka tā tas nav šajā gadījumā.

      67      Līdz ar to tiktāl, ciktāl Padome, saskaņā ar ļoti precīziem nosacījumiem atļaujot VIS izmantošanu policijas sadarbības mērķiem,
         vēlējās pilnveidot Šengenas acquis, tai, to darot, bija jāpamatojas uz Līguma par ES noteikumiem, saskaņā ar kuriem tā bija pilnvarota pieņemt tiesisko regulējumu
         šajā policijas sadarbības jomā.

      68      Tādējādi, kā izriet no šī sprieduma 50. un 51. punkta un ņemot vērā Lēmuma 2008/633 mērķi un saturu, nav secināms, ka Padome,
         it īpaši jautājumā par minētā lēmuma juridiskā pamata izvēli uzskatot, ka uz šo lēmumu attiecās policijas sadarbības joma,
         ir pieļāvusi kļūdu. Turklāt Apvienotās Karalistes sava galvenā pamata atbalstam sniegtā argumentācija apstiprina šīs izvēles
         pamatotību.

      69      Līdz ar to, ņemot vērā vienīgo argumentu, kuru Apvienotā Karaliste ir sniegusi sava pakārtoti izvirzītā pamata atbalstam,
         arī šis pamats ir jānoraida.

      70      Tādējādi Apvienotās Karalistes prasījums atcelt Lēmumu 2008/633 nav apmierināms, un tāpēc Tiesai nav jālemj par šīs dalībvalsts
         lūgumu atstāt spēkā šī lēmuma iedarbību.

      71      Šādos apstākļos Apvienotās Karalistes celtā prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalstis un iestādes,
         kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1997. gada 17. jūnijā. # Sodemare SA, Anni Azzurri Holding SpA un Anni Azzurri Rezzato Srl pret Regione Lombardia. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amminstrativo regionale per la Lombardia - Itālija. # Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-70/95.


Tiesas spriedums 1975. gada 18. martā. # Union syndicale-Service public européen un citi pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta 72-74.


Tiesas spriedums 1993. gada 19. janvārī. # Caves Neto Costa SA pret Ministro do Comércio e Turismo un Secretário de Estado do Comércio externo. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supremo Tribunal Administrativo - Portugāle. # Lieta C-76/91.