title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 19.aprīlī.#Elaine Farrell pret Alan Whitty, Minister for the Environment, Ireland, Attorney General un Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court - Īrija.#Mehāniskā transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana - Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK un 90/232/EEK - Transportlīdzekļa pasažieriem nodarīts kaitējums - Transportlīdzekļa daļa, kas nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī.#Lieta C-356/05.

text:
      Lieta C‑356/05
      Elaine Farrell
      pret
      Alan Whitty u.c.
      (High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana – Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK un 90/232/EEK – Transportlīdzekļa pasažieriem nodarītais kaitējums – Transportlīdzekļa daļa, kas nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas‑Haklas [Christine Stix‑Hackl] secinājumi, sniegti 2006. gada 5. oktobrī

      Tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 19. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesību aktu tuvināšana – Mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – Direktīva 90/232
      (Padomes Direktīvas 90/232 1. pants)
      2.     Tiesību aktu tuvināšana – Mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – Direktīvas 72/166,
            84/5 un 90/232
      (Padomes Direktīvas 72/166 un 84/5 un Padomes Direktīvas 90/232 1. pants)
      3.     Iestāžu akti – Direktīvas – Tieša iedarbība
      (EKL 249. panta trešā daļa; Padomes Direktīvas 90/232 1. pants)
      1.     Trešās direktīvas 90/232 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz [mehānisko] transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās
         atbildības apdrošināšanu 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko
         transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana neattiecas uz atbildību par tādām personām nodarītajiem
         miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un
         kura nav aprīkota ar tiem.

      Ņemot vērā, ka, pirmkārt, iespēja atkāpties no pienākuma pasargāt negadījumos cietušos ir definēta un ierobežota Kopienu tiesību
         normās un ka, otrkārt, Kopienu tiesiskā regulējuma mērķu sasniegšanai ir nepieciešama vienveidīga pieeja pasažieru apdrošināšanai
         Kopienu līmenī, dalībvalstis nevar ieviest papildu ierobežojumus attiecībā uz pasažieru obligāto apdrošināšanu.

      (sal. ar 29. un 36. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.     Direktīvas 72/166, 84/5 un 90/232 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku
         civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu neparedz saskaņot dalībvalstīs pastāvošās civiltiesiskās atbildības sistēmas, un atbilstoši
         pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām dalībvalstis var brīvi noteikt civiltiesiskās atbildības sistēmu, kas piemērojama
         transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumiem. Tomēr dalībvalstīm ir jānodrošina, ka civiltiesiskā atbildība, kas piemērojama
         atbilstoši to tiesību normām, ir apdrošināta atbilstoši minēto triju direktīvu noteikumiem.

      Turklāt dalībvalstīm jāīsteno sava kompetence šajā jomā, ievērojot Kopienu tiesības un it īpaši Trešās direktīvas 1. pantu,
         un valsts tiesību normas, ar kurām tiek noteikta zaudējumu atlīdzība transportlīdzekļa ceļu satiksmes negadījumos cietušajiem,
         nevar atņemt minētajam pantam lietderīgo iedarbību.

      Līdz ar to valsts tiesiskais regulējums, kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, nevar liegt
         vai nesamērīgi ierobežot pasažierim izmaksājamo kompensāciju, pamatojoties tikai uz pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā.
         Tikai izņēmuma apstākļos šādas kompensācijas apjomu var ierobežot, pamatojoties uz individuālu novērtējumu un ievērojot Kopienu
         tiesības.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      3.     Trešās direktīvas 90/232 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās
         atbildības apdrošināšanu 1. pants atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami tā tiešai iedarbībai, un tātad piešķir privātpersonām
         tiesības, uz kurām tās var tieši atsaukties valsts tiesās. Tomēr valsts tiesai ir jāpārbauda, vai uz šo noteikumu var atsaukties
         attiecībā pret tādu organizāciju kā Motor Insurers Bureau of Ireland.

      Uz direktīvu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām, lai gan uz to var atsaukties attiecībā pret valsti neatkarīgi
         no tā, kādā statusā tā rīkojas – kā darba devējs vai publiskā institūcija. Pie tādām organizācijām, attiecībā pret kurām var
         atsaukties uz direktīvas noteikumiem, kuriem var būt tieša iedarbība, pieder organizācija, kurai neatkarīgi no tās juridiskās
         formas ar publiskās iestādes aktu ir uzdots – minētajai iestādei īstenojot kontroli – sniegt pakalpojumus sabiedrības interesēs
         un kurai šajā sakarā ir plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tiesību normām, kas piemērojamas attiecībās starp privātpersonām.

      (sal. ar 40. un 44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 19. aprīlī (*)

      Mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana – Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK un 90/232/EEK – Transportlīdzekļa pasažieriem nodarītais kaitējums – Transportlīdzekļa daļa, kas nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī
      Lieta C‑356/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko High Court (Īrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 30. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 23. septembrī, tiesvedībā

      Elaine Farrell
      pret
      Alan Whitty,

      Minister for the Environment,

      Īriju,

      Attorney General
      un
      Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Šīmans [K. Schiemann] un E. Levits,

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretārs J. Svedenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 7. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Elaine Farrell vārdā – E. Makalafs [E. McCullough], SC, K. Makārtijs [C. McCarthy], BL, un K. Mērfijs [C. Murphy], barrister, kurus pilnvarojis M. O’Šī [M. O’Shea], solicitor,

      –       Minister for the Environment, Īrijas un Attorney General vārdā – E. Ficsimonss [E. Fitzsimons], K. Makmīls [K. McMeel], D. Malonijs [D. Maloney] un D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvji,

      –       Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI) vārdā – E. Glīzons [E. Gleeson], SC, kuru pilnvarojusi P. Boida [P. Boyd], solicitor,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – N. Jerela [N. Yerrell], pārstāve,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 5. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par Padomes 1990. gada 14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību
         aktu tuvināšanu attiecībā uz [mehānisko] transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV L 129, 33. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Trešā direktīva”) 1. panta interpretāciju.

      2       Šis lūgums iesniegts saistībā ar strīdu starp Fareli [Farrel] un Vītiju [Whitty], Minister for the Environment [Vides ministrs], Īriju un Attorney General [Ģenerālprokurors] (turpmāk tekstā – “Īrija”), kā arī Motor Insurers Bureau of Ireland [Īrijas Transportlīdzekļu apdrošinātāju birojs] (MIBI) (turpmāk tekstā – “MIBI”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Atbilstoši Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās
         atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu
         apdrošināt šādu atbildību (OV L 103, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Trešo direktīvu (turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”),
         1. pantam ““transportlīdzeklis” ir jebkurš mehāniskais transportlīdzeklis, kas paredzēts braukšanai pa sauszemi un ko dzen
         uz priekšu mehāniskā enerģija, un kas nav sliežu transports, un jebkurš treilers [jebkura piekabe], neatkarīgi no tā, vai
         ir piekabināts [piekabināta]”.

      4       Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
      “Katra dalībvalsts [..] veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu
         lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus
         nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem [šiem pasākumiem].”

      5       Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz [mehānisko]
         transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Trešo
         direktīvu (turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”), 1. panta 4. punkta pirmajā un trešajā daļā ir noteikts:

      “Katra dalībvalsts izveido vai pilnvaro iestādi, kas sniegtu kompensāciju vismaz obligātās apdrošināšanas līmenī par kaitējumu
         īpašumam vai miesas bojājumiem negadījumos, kurus izraisījuši neidentificēti transportlīdzekļi vai transportlīdzekļi, kam
         nav nokārtota 1. punktā paredzētā apdrošināšana. Šis noteikums neierobežo dalībvalstu tiesības ņemt vērā [uzskatīt] minētās
         iestādes kompensācijas kā subsidētas vai nesubsidētas [par papildu vai cita veida kompensācijām], un tiesības izstrādāt noteikumus,
         lai kārtotu atlīdzības prasījumu starp minēto iestādi un personu vai personām, kas atbild par negadījumu, un citiem apdrošinātājiem
         vai sociālā nodrošinājuma iestādēm, kuras pieprasa atlīdzināt cietušajam par to pašu negadījumu. Tomēr dalībvalstis var neatļaut
         iestādei izmaksāt kompensāciju cietušām personām, ja konstatē, ka atbildīgā persona ir maksātnespējīga vai atsakās maksāt
         [Tomēr dalībvalstis nevar atļaut iestādei izvirzīt nosacījumu kompensācijas izmaksai, saskaņā ar kuru cietušajai personai
         jāpierāda, ka atbildīgā persona nespēj vai atsakās maksāt].

      [..]
      Tomēr dalībvalstis var nepieļaut [noteikt, ka] minētajai iestādei izmaksāt [nav jāmaksā] kompensāciju [kompensācija] personām,
         kas apzināti reģistrējušas [brīvprātīgi iekāpušas] transportlīdzekli [transportlīdzeklī], kurš radījis kaitējumus [kaitējumu]
         vai traumas [miesas bojājumus], ja iestāde var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka tas nav apdrošināts.”

      6       Saskaņā ar Otrās direktīvas 2. panta 1. punktu:
      “Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka jebkuri likumos [tiesību aktos] paredzētie vai līgumā
         noteiktie noteikumi, kas iekļauti apdrošināšanas polisē, kura izsniegta saskaņā ar [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktu,
         un kas transportlīdzekļu lietošanas vai vadīšanas apdrošināšanu neattiecina uz [un kas apdrošināšanu neattiecina uz gadījumiem,
         kad transportlīdzekli lietoja vai vadīja]:

      –       personām [personas], kam nav tiešu vai netiešu atļauju [tiešas vai netiešas atļaujas to darīt],
      vai
      –       personām [personas], kam nav attiecīgā transportlīdzekļa vadītāja apliecības,
      vai
      –       personām [personas], kuras ir pārkāpušas obligātās tehniskās prasības attiecībā uz attiecīgā transportlīdzekļa stāvokli un
         drošību,

      piemērojot [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktu, tiktu uzskatīti par spēkā neesošiem attiecībā uz prasījumiem, ko iesniedz
         trešās personas, kuras ir negadījumā cietušie.

      Tomēr noteikumus vai atrunas, kas minētas pirmajā ievilkumā, var vērst pret personām, kuras apzināti reģistrējušas [brīvprātīgi
         iekāpušas] transportlīdzekli [transportlīdzeklī], kas radījis kaitējumus [kaitējumu] vai traumas [miesas bojājumus], ja apdrošinātājs
         var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka transportlīdzeklis ir zagts.

      Dalībvalstīm ir tiesības nepiemērot pirmās daļas noteikumus negadījumiem, kas notikuši to teritorijā, ciktāl cietušais par
         zaudējumiem var saņemt kompensāciju no sociālā nodrošinājuma iestādes.”

      7       Trešās direktīvas preambulas otrajā līdz piektajā apsvērumā ir paredzēts:
      “tā kā [Pirmās direktīvas] 3. pants nosaka to, ka dalībvalstīm jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka
         civiltiesiskā atbildība attiecībā uz to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, būtu apdrošināta;
         tā kā saskaņā ar šiem pasākumiem būtu jānosaka sedzamās atbildības apjoms un apdrošināšanas seguma noteikumi;

      tā kā [Otrā direktīva] ir ievērojami samazinājusi atšķirības starp civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas līmeni
         un saturu dalībvalstīs; tā kā šajā apdrošināšanā joprojām ir ievērojamas atšķirības attiecībā uz apdrošināšanas segumu;

      tā kā ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām būtu jāgarantē līdzvērtīga attieksme neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienā
         negadījumi notikuši;

      tā kā dažās dalībvalstīs jo īpaši ir nepilnības transportlīdzekļa pasažieru obligātajā apdrošināšanā; tā kā, lai pasargātu
         šo iespējamo cietušo mazāk aizsargāto kategoriju, būtu jāparedz daži iztrūkstošie noteikumi.”

      8       Trešās direktīvas 1. pantā ir noteikts:
      “Neskarot [Otrās direktīvas] 2. panta 1. punkta otro daļu, [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana ietver
         atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.

      Šajā direktīvā “transportlīdzeklis” ir jebkurš transportlīdzeklis, kas definēts [Pirmās direktīvas] 1. pantā.”
      9       Saskaņā ar Trešās direktīvas 6. panta 2. punktu Īrijai minētās direktīvas 1. panta prasības attiecībā uz motociklu aizmugurējā
         sēdekļa pasažieriem jāizpilda līdz 1998. gada 31. decembrim, bet 1. panta prasības attiecībā uz pārējiem transportlīdzekļiem
         – līdz 1995. gada 31. decembrim.

       Valsts tiesiskais regulējums
      10     No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka atbilstošo tiesisko regulējumu veido 5. un 56. iedaļa un 65. iedaļas 1. punkta a) apakšpunkts
         1961. gada Ceļu satiksmes likumā (Road Traffic Act 1961), redakcijā, kas bija spēkā pamata lietas faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā – “1961. gada likums”), kā arī 6. pants ministra
         1962. gada noteikumos par obligāto apdrošināšanu ceļu satiksmes jomā [(Road Traffic) (Compulsory Insurance) Regulations 1962] ar attiecīgiem grozījumiem.

      11     Iesniedzējtiesa precizē, ka saskaņā ar šo regulējumu personai, kas izmanto transportlīdzekli satiksmē, ir jābūt apstiprinātai
         apdrošināšanas polisei, kas segtu jebkādu atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas transportlīdzeklī
         un kas nav personas, uz kurām attiecas izņēmums. Personas, uz kurām attiecas izņēmums, ir tās, kas prasa atlīdzināt kaitējumu,
         ja tā nodarīšanas laikā šīs personas bija atradušās transportlīdzeklī, kura tips neatbilst ministra noteikumos paredzētajiem.
         Attiecībā uz šiem kompetenta ministra noteiktajiem transportlīdzekļiem pastāv pienākums iegūt civiltiesiskās atbildības obligāto
         apdrošināšanu par kaitējumu, kurš nodarīts personām, kuras braukušas šajos transportlīdzekļos. Tomēr šim ministram nav pilnvaru
         attiecināt šo apdrošināšanas pienākumu arī uz kaitējumu, kurš nodarīts personām, kuras braukušas transportlīdzekļa daļā, kuru
         nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem.

      Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
      12     Farele ir cietusi ceļu satiksmes negadījumā 1996. gada 26. janvārī. Viņa brauca autofurgonā, kas nebija nedz paredzēts, nedz
         aprīkots pasažieru pārvadāšanai aizmugurējā daļā. Vītijs, šā autofurgona īpašnieks un vadītājs, zaudēja kontroli pār viņa
         transportlīdzekli, kas ietriecās sienā. Tā kā transportlīdzeklis nebija aprīkots ar sēdekļiem aizmugurējā daļā, negadījuma
         brīdī Farele sēdēja uz autofurgona grīdas.

      13     Tā kā atklājās, ka Vītijs nebija apdrošināts, Farele vērsusies MIBI ar lūgumu izmaksāt kompensāciju saskaņā ar vienošanos, kas noslēgta starp šo organizāciju un Minister for the Environment 1988. gadā (turpmāk tekstā – “Vienošanās”). Ar šo vienošanos MIBI apņēmās izmaksāt kompensāciju cietušajiem ceļu satiksmes negadījumos, kuros iesaistītie vadītāji nav ieguvuši 1961. gada
         likumā prasīto obligāto apdrošināšanu.

      14     MIBI tomēr atteicās izmaksāt kompensāciju Farelei, pamatojot atteikumu ar to, ka viņa bija braukusi transportlīdzekļa daļā, kuru
         nebija paredzēts aprīkot ar sēdekļiem pasažieru pārvadāšanai un kura nebija aprīkota ar tiem. Tas uzskatīja, ka līdz ar to
         atbildība par prasītājai nodarītajiem miesas bojājumiem nav tāda atbildība, attiecībā uz kuru 1961. gada likums paredz obligāto
         apdrošināšanu. Tātad Vienošanās neesot piemērojama un MIBI neesot pienākuma nedz izmaksāt kompensāciju prasītājai, nedz izpildīt spriedumu, kas taisīts lietā pret Vītiju.

      15     1997. gada septembrī Farele cēla prasību pret atbildētājiem pamata lietā. 2001. gada jūlijā viņa panāca Vītijam nelabvēlīga
         sprieduma taisīšanu. Nodarīto zaudējumu novērtēšana tika atlikta līdz lēmuma pieņemšanai pēc būtības. Lai gan Farele vēlējās
         iegūt apstiprinošu spriedumu, kurā tiktu norādīts, ka ar negadījuma brīdī spēkā esošajiem valsts transpozīcijas pasākumiem
         netika pareizi īstenoti atbilstošie Pirmās un Trešās direktīvas noteikumi, it īpaši Trešās direktīvas 1. pants, MIBI un Īrija nepiekrita tam, ka minētais pants ir bijis nepareizi transponēts ar šiem pasākumiem, un šī dalībvalsts uzskatīja,
         ka Trešā direktīva ļauj neattiecināt civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu uz personām, kas atrodas tādā transportlīdzekļa
         ar mehānisko piedziņu daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar sēdekļiem pasažieru pārvadāšanai un kura nav aprīkota ar tiem.

      16     Šajos apstākļos High Court nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai, sākot ar 1995. gada 31. decembri – datumu, līdz kuram Īrijai bija jātransponē Trešās direktīvas [..] noteikumi attiecībā
         uz transportlīdzekļu, kas nav motocikli, pasažieriem – atbilstoši Trešās direktīvas 1. pantam Īrijai ir pienākums noteikt,
         ka civiltiesiskā atbildība ir obligāti apdrošināma attiecībā uz miesas bojājumu nodarīšanu personām, kuras braukušas mehāniskā
         transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai Trešās direktīvas 1. pantā privātpersonām piešķirtas tiesības, uz kurām
         tās var tieši atsaukties valsts tiesās?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      17     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Trešās direktīvas 1. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības
         obligātā apdrošināšana neattiecas uz atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā
         transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem.

      18     Farele un Eiropas Kopienu Komisija būtībā uzskata, ka Trešās direktīvas 1. pants prasa, lai visās dalībvalstīs obligātā apdrošināšana
         attiektos uz tādām personām nodarīto kaitējumu, kuras braukušas transportlīdzekļa daļā, kura nav paredzēta pasažieru pārvadāšanai
         un kura šajā sakarā nav aprīkota ar sēdekļiem.

      19     Īrijai, kuru atbalsta MIBI, ir pretējs viedoklis. Šī dalībvalsts norāda, ka, pirmkārt, tā kā “pasažiera” jēdziens nav definēts Trešajā direktīvā, noteikt,
         kādas transportlīdzeklī braucošas personas ir uzskatāmas par pasažieriem šīs direktīvas mērķiem, ir dalībvalstu kompetencē
         un ka, otrkārt, šī direktīva neuzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt obligāto apdrošināšanu attiecībā uz tādām personām
         nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas jebkurā transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar sēdekļiem.

      20     Šī valsts piebilst, ka šo ierobežojošo pieeju attaisno vēlme nodrošināt saskanību ar ceļu satiksmes tiesisko regulējumu, ņemot
         vērā, ka, attiecinot uz šādām personām obligātās apdrošināšanas garantiju, tiktu apdrošināta apzināti bīstama uzvedība. Turklāt
         šī valsts uzskata, ka šī pieeja atbilst Padomes un Komisijas kopīgajam paziņojumam, kas ietverts Padomes sēdes protokolā,
         tai pieņemot kopējo nostāju par Trešās direktīvas projektu. Saskaņā ar šo protokolu Padome un Komisija ir paziņojušas, ka
         Trešās direktīvas 1. pants neskar dalībvalstu tiesību aktu noteikumus par kompensācijas piešķiršanu pasažierim, kas ir atbildīgs
         par negadījumu, pasažierim, kura dēļ tiek pārsniegts atļautais pasažieru skaits, vai pasažierim, ko pārvadā transportlīdzeklī,
         kurš nav paredzēts personu, kas nav vadītājs, pārvadāšanai.

      21     Īrijas argumentiem nevar piekrist.
      22     Jāatzīst, ka atbilstoši Trešās direktīvas 1. panta formulējumam obligātā apdrošināšana ietver atbildību par transportlīdzekļa
         lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.

      23     Tā kā šis pants neapšaubāmi attiecina apdrošināšanu uz visiem pasažieriem, Īrijas argumentu varētu atbalstīt tikai tiktāl,
         ciktāl personas, kas brauc transportlīdzeklī, kurš nav paredzēts to pārvadāšanai, nav uzskatāmas par “pasažieriem”.

      24     Cietušo personu, kas atradušās transportlīdzeklī, kurš nebija nedz paredzēts to pārvadāšanai, nedz aprīkots šim nolūkam, neiekļaušana
         jēdzienā “pasažieris” un tātad arī apdrošināšanas segumā būtu pretrunā Kopienu tiesiskā regulējuma mērķiem. Atbilstoši Trešās
         direktīvas preambulas ceturtajam un piektajam apsvērumam šā tiesiskā regulējuma mērķis cita starpā ir paredzēt noteikumus,
         lai novērstu dažās dalībvalstīs pastāvošās nepilnības mehānisko transportlīdzekļu pasažieru obligātajā apdrošināšanā, un pasargāt
         šo iespējamo cietušo mazāk aizsargāto kategoriju, kā arī ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām garantēt līdzvērtīgu
         attieksmi neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienā negadījumi notikuši.

      25     Turklāt šo interpretāciju apstiprina Tiesas judikatūra. Tiesa jau ir nospriedusi, ka Pirmā un Otrā direktīva nav uzlikušas
         pienākumu pirms 1995. gada 31. decembra, t.i., pirms Īrijai noteiktā Trešās direktīvas transponēšanas termiņa beigām, paredzēt,
         ka obligātā apdrošināšana attiecas uz tādiem pasažieriem nodarītajiem miesas bojājumiem, ko pārvadā transportlīdzekļa daļā,
         kura nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī. Tiesa tomēr norādījusi, ka ar Trešās direktīvas 1. pantu no minētā
         datuma attiecināta Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā, kas precizēts un papildināts ar Otro direktīvu, noteiktā obligātā
         apdrošināšana uz miesas bojājumiem, kuri nodarīti pasažieriem, kas nav vadītājs (2002. gada 14. oktobra rīkojums lietā C‑158/01
         Withers, Recueil, I‑8301. lpp., 20. un 21. punkts).

      26     Turklāt, kā tas izriet no šīs judikatūras, tad, kad Tiesa izteikusies par miesas bojājumiem, kas nodarīti personām, kurus
         pārvadā transportlīdzekļa daļā, kura nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī, tā uzskatījusi šīs personas par
         “pasažieriem” neatkarīgi no tā, kurā transportlīdzekļa daļā viņi tika pārvadāti (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu
         lietā Withers, 21. punkts).

      27     Turklāt Kopienu tiesiskais regulējums skaidri paredz izņēmumus no pienākuma pasargāt negadījumos cietušos. Šie izņēmumi ir
         paredzēti Otrās direktīvas 1. panta 4. punkta trešajā daļā un 2. panta 1. punktā.

      28     Tomēr Kopienu likumdevējs nav paredzējis izņēmumu attiecībā uz atsevišķu personu kategoriju – iespējamiem cietušajiem ceļu
         satiksmes negadījumos, kas atradušies transportlīdzekļa daļā, kura nav nedz paredzēta viņu pārvadāšanai, nedz aprīkota šim
         nolūkam. Šajos apstākļos šīs personas nevar izslēgt no “pasažieru” jēdziena un tātad arī no apdrošināšanas seguma, ko garantē
         Kopienu tiesiskais regulējums.

      29     Ņemot vērā, ka, pirmkārt, iespēja atkāpties no pienākuma pasargāt negadījumos cietušos ir definēta un ierobežota Kopienu tiesību
         normās un ka, otrkārt, iepriekš minēto mērķu sasniegšanai ir nepieciešama vienveidīga pieeja pasažieru apdrošināšanai Kopienu
         līmenī, dalībvalstis nevar ieviest papildu ierobežojumus attiecībā uz pasažieru obligāto apdrošināšanu.

      30     Līdz ar to valsts tiesiskais regulējums nevar sašaurināt “pasažiera” jēdzienu un tādējādi liegt apdrošināšanas segumu personām,
         kam atbilstoši Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai ir tiesības uz tāda kaitējuma kompensāciju, kas nodarīts ar mehāniskajiem
         transportlīdzekļiem.

      31     Jāpiebilst, ka valsts likumdevēja pieņemto ierobežojošo pieeju nevar arī pamatot ar šā sprieduma 20. punktā minēto Padomes
         un Komisijas kopīgo paziņojumu. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja Padomes sēdes protokolā ietvertais paziņojums
         nav atspoguļots atvasināto tiesību noteikuma tekstā, uz to nevar atsaukties, veicot minētā noteikuma interpretāciju (1991. gada
         26. februāra spriedums lietā C‑292/89 Antonissen, Recueil, I‑745. lpp., 18. punkts; 2000. gada 8. jūnija spriedums lietā C‑375/98 Epson Europe, Recueil, I‑4243. lpp., 26. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑402/03 Skov un Bilka, Krājums, I‑199. lpp., 42. punkts).

      32     Tāpat ir jāatgādina, ka pienākums apdrošināt pasažierus atšķiras no pasažieru kompensācijas tiesību apjoma gadījumā, ja tie
         cieš transportlīdzekļu izraisītajā negadījumā. Pirmo garantē un definē Kopienu tiesiskais regulējums, savukārt otro būtībā
         reglamentē valsts tiesības.

      33     Šajā sakarā Tiesa jau ir nospriedusi, ka Pirmā, Otrā un Trešā direktīva neparedz saskaņot dalībvalstīs pastāvošās civiltiesiskās
         atbildības sistēmas un ka atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām dalībvalstis var brīvi noteikt civiltiesiskās
         atbildības sistēmu, kas piemērojama transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumiem. Tomēr dalībvalstīm ir jānodrošina, ka civiltiesiskā
         atbildība, kas piemērojama atbilstoši to tiesību normām, ir apdrošināta atbilstoši minēto triju direktīvu noteikumiem (2000. gada
         14. septembra spriedums lietā C‑348/98 Mendes Ferreira un Delgado Correia Ferreira, Recueil, I‑6711. lpp., 23. un 29. punkts, kā arī 2005. gada 30. jūnija spriedums lietā C‑537/03 Candolin u.c., Krājums, I‑5745. lpp., 24. punkts).

      34     Turklāt no šīs judikatūras izriet, ka dalībvalstīm jāīsteno sava kompetence šajā jomā, ievērojot Kopienu tiesības un it īpaši
         Trešās direktīvas 1. pantu, un ka valsts tiesību normas, ar kurām tiek noteikta zaudējumu atlīdzība transportlīdzekļa ceļu
         satiksmes negadījumos cietušajiem, nevar atņemt minētajam pantam lietderīgo iedarbību (šajā sakarā skat. 1996. gada 28. marta
         spriedumu lietā C‑129/94 Ruiz Bernáldez, Recueil, I‑1829. lpp., 19. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Candolin u.c., 27. un 28. punkts).

      35     Līdz ar to valsts tiesiskais regulējums, kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, nevar liegt
         vai nesamērīgi ierobežot pasažierim izmaksājamo kompensāciju, pamatojoties tikai uz pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā.
         Tikai izņēmuma apstākļos šādas kompensācijas apjomu var ierobežot, pamatojoties uz individuālu novērtējumu un ievērojot Kopienu
         tiesības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Candolin u.c., 29., 30. un 35. punkts).

      36     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Trešās direktīvas 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
         nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā
         apdrošināšana neattiecas uz atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā transportlīdzekļa
         daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem.

       Par otro jautājumu
      37     Saistībā ar otro jautājumu par iespēju privātpersonām tieši atsaukties uz Trešās direktīvas 1. pantu valsts tiesās ir jāatgādina,
         ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīvas noteikumam ir tieša iedarbība, ja šis noteikums pēc tā satura šķiet esam beznosacījuma
         un pietiekami precīzs (1982. gada 19. janvāra spriedums lietā 8/81 Becker, Recueil, 53. lpp.; 1997. gada 4. decembra spriedums apvienotajās lietās no C‑253/96 līdz C‑258/96 Kampelmann u.c., Recueil, I‑6907. lpp., 37. punkts, un 2004. gada 9. septembra spriedums lietā C‑292/02 Meiland Azewijn, Krājums, I‑7905. lpp., 57. punkts).

      38     Šajā lietā ir jāatzīst, ka Trešās direktīvas 1. pants – kā uz to norāda arī Komisija – atbilst šiem kritērijiem. Šis pants
         ļauj identificēt gan dalībvalsts pienākumu, gan labuma ieguvējus, un šo noteikumu saturs ir beznosacījuma un precīzs. Līdz
         ar to uz Trešās direktīvas 1. pantu var atsaukties, lai liegtu piemērot valsts tiesību normas, ar kurām obligātās apdrošināšanas
         garantiju neattiecina uz personām, kas brauc jebkurā transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem
         un kura nav aprīkota ar tiem.

      39     Atliek noskaidrot, vai uz šo noteikumu var atsaukties attiecībā pret tādu organizāciju kā MIBI.

      40     Šajā sakarā ir jāprecizē, ka uz direktīvu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām, lai gan uz to var atsaukties attiecībā
         pret valsti neatkarīgi no tā, kādā statusā tā rīkojas – kā darba devējs vai publiskā institūcija. Pie tādām organizācijām,
         attiecībā pret kurām var atsaukties uz direktīvas noteikumiem, kuriem var būt tieša iedarbība, pieder organizācija, kurai
         neatkarīgi no tās juridiskās formas ar publiskās iestādes aktu ir uzdots – minētajai iestādei īstenojot kontroli – sniegt
         pakalpojumus sabiedrības interesēs un kurai šajā sakarā ir plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tiesību normām, kas piemērojamas
         attiecībās starp privātpersonām (1990. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑188/89 Foster u.c., Recueil, I‑3313. lpp., 20. punkts; 2000. gada 14. septembra spriedums lietā C‑343/98 Collino un Chiappero, Recueil, I‑6659. lpp., 23. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C‑157/02 Rieser Internationale Transporte, Recueil, I‑1477. lpp., 24. punkts).

      41     Tā kā iesniedzējtiesa nav sniegusi pietiekamu informāciju par MIBI, lai noteiktu, vai to varētu uzskatīt par šādu organizāciju, valsts tiesas kompetencē ir izvērtēt – atbilstoši iepriekš izklāstītajiem
         apsvērumiem ņemot vērā MIBI statusu un tā attiecības ar Īrijas valsti – vai attiecībā pret to var atsaukties uz direktīvu.

      42     Gadījumā, ja valsts tiesa nolemj, ka uz direktīvu nevar atsaukties attiecībā pret MIBI, tai, piemērojot valsts tiesības un it īpaši normas tiesiskajā regulējumā, kas ir īpaši pieņemts, lai ieviestu direktīvas
         prasības, ir jāinterpretē valsts tiesības, cik vien tas ir iespējams, atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim,
         lai sasniegtu tajā noteikto rezultātu (2003. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑408/01 Adidas‑Salomon un Adidas Benelux, Recueil, I‑12537. lpp., 21. punkts, un 2004. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 113. punkts).

      43     Katrā ziņā var tikt izvirzīts jautājums par dalībvalsts pienākumu atlīdzināt zaudējumus, kas radušies tādēļ, ka direktīva
         nav pareizi transponēta, atbilstoši 1991. gada 19. novembra spriedumam lietā Francovich u.c. (apvienotās lietas C‑6/90 un C‑9/90, Recueil, I‑5357. lpp.).

      44     Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Trešās direktīvas 1. pants atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami tā tiešai
         iedarbībai, un tātad piešķir privātpersonām tiesības, uz kurām tās var tieši atsaukties valsts tiesās. Tomēr valsts tiesai
         ir jāpārbauda, vai uz šo noteikumu var atsaukties attiecībā pret tādu organizāciju kā MIBI.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      45     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1990. gada 14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz [mehānisko]
            transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts
            tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana
            neattiecas uz atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā transportlīdzekļa daļā,
            kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem;
      2)      Trešās direktīvas 90/232 1. pants atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami tā tiešai iedarbībai, un tātad piešķir privātpersonām
            tiesības, uz kurām tās var tieši atsaukties valsts tiesās. Tomēr valsts tiesai ir jāpārbauda, vai uz šo noteikumu var atsaukties
            attiecībā pret tādu organizāciju kā Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1981. gada 26. februārī. # Alain de Briey pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 25/80.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 29.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 75/442/EEK - Atkritumi - Sadzīves notekūdeņi, ko novada septiskās tvertnēs laukos - Atkritumi, uz kuriem neattiecas citi normatīvie akti - Netransponēšana. # Lieta C-188/08.

text:
      Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 29. oktobra spriedums – Komisija/Īrija
      (lieta C‑188/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 75/442/EEK – Atkritumi – Sadzīves notekūdeņi, ko novada septiskās tvertnēs laukos – Atkritumi, uz kuriem neattiecas citi normatīvie akti – Netransponēšana
      1.                     Vide – Atkritumi – Direktīva 75/442 – Atkritumu jēdziens (Padomes Direktīvas 75/442 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti
            ar Direktīvu 91/156, 1. panta a) punkts un 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta iv) ievilkums) (sal. ar 33.–35. punktu)
      2.                     Vide – Atkritumi – Direktīva 75/442 (Padomes Direktīvas 75/442 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 91/156,
            2. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 55., 56. un 82. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.) redakcijā
                  ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK (OV L 78, 32. lpp.), 4., 7., 8., 9., 10.,
                  11., 12., 13. un 14. panta pārkāpums saistībā ar sadzīves notekūdeņiem, ko novada septiskās tvertnēs – Atkritumi, uz kuriem
                  neattiecas citi normatīvie akti

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	nepieņemot – izņemot Kevanas grāfisti [CountyCavan] – visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu
                     Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes
                     1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK, 4. un 8. pantā noteiktās prasības attiecībā uz sadzīves notekūdeņiem, ko novada
                     septiskās tvertnēs un citās individuālas attīrīšanas iekārtās laukos, Īrija nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Īrija atlīdzina trīs ceturtdaļas Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumu un sedz pati savus tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  	Eiropas Kopienu Komisija sedz vienu ceturtdaļu savu tiesāšanās izdevumu.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 19. martā.#OTP Bank Nyrt. pret Magyar Állam un Magyar Államkincstár.#Fővárosi Törvényszék lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valsts atbalsts – LESD 107. panta 1. punkts – “Valsts atbalsta” jēdziens – Mājokļa atbalsts, kas pirms Ungārijas pievienošanās Eiropas Savienībai piešķirts noteiktām mājsaimniecību kategorijām – Kredītiestāžu veikta atbalsta izmaksāšana, pretī saņemot valsts garantiju – LESD 108. panta 3. punkts – Pasākums, kas iepriekš nav paziņots Eiropas Komisijai – Prettiesiskums.#Lieta C-672/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2015. gada 19. martā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Valsts atbalsts — LESD 107. panta 1. punkts — “Valsts atbalsta” jēdziens — Mājokļa atbalsts, kas pirms Ungārijas pievienošanās Eiropas Savienībai piešķirts noteiktām mājsaimniecību kategorijām — Kredītiestāžu veikta atbalsta izmaksāšana, pretī saņemot valsts garantiju — LESD 108. panta 3. punkts — Pasākums, kas iepriekš nav paziņots Eiropas Komisijai — Prettiesiskums”
      Lieta C‑672/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Fővárosi Törvényszék (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 30. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 17. decembrī, tiesvedībā

            OTP Bank Nyrt

      pret

            Magyar Állam ,

            Magyar Államkincstár .

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], kas pilda sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši E. Levits un F. Biltšens [F. Biltgen] (referents),
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 13. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  OTP Bank Nyrt vārdā – P. Nagy, ügyvéd,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – Z. Fehér un G. Koós, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – K. Talabér-Ritz un L. Flynn, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 107. un 108. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts OTP Bank Nyrt (turpmāk tekstā – “OTP Bank”), kas ir ungāru kredītiestāde, tiesvedībā pret Magyar Állam (turpmāk tekstā – “Ungārijas valsts”) un Magyar Államkincstár (turpmāk tekstā – “Ungārijas valsts kase”) par atlīdzināšanas prasību atbilstoši garantijai, kuru Ungārijas valsts sniedza OTP Bank.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Saskaņā ar Līguma starp Beļģijas Karalisti, Dānijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Īriju, Itālijas Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Somijas Republiku, Zviedrijas Karalisti, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (Eiropas Savienības dalībvalstīm) un Čehijas Republiku, Igaunijas Republiku, Kipras Republiku, Latvijas Republiku, Lietuvas Republiku, Ungārijas Republiku, Maltas Republiku, Polijas Republiku, Slovēnijas Republiku un Slovākijas Republiku par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanos Eiropas Savienībai (OV 2003, L 236, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās līgums”) 2. panta 2. punktu tas stājās spēkā 2004. gada 1. maijā.

               4

               Atbilstoši Pievienošanās līguma 1. panta 2. punktam pievienošanās nosacījumi un ar šo pievienošanos saistītie pielāgojumi Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, ir izklāstīti Aktā par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”).

               5

               Pievienošanās akta 22. pantā, kurš tāpat kā pārējie tā noteikumi ir Pievienošanās līguma sastāvdaļa, noteikts, ka pasākumus, kas uzskaitīti IV pielikumā ietvertajā sarakstā, piemēro atbilstīgi nosacījumiem, kas paredzēti minētajā pielikumā.

               6

               Pievienošanas akta IV pielikuma 3. punkts “Konkurences politika” ir formulēts šādi:

                        “1.

                        Turpmāk norādītās atbalsta programmas un individuālo atbalstu, ko jaunajās dalībvalstīs ir sākts īstenot pirms pievienošanās dienas un ko joprojām īsteno pēc minētās dienas, pēc pievienošanās uzskata par esošo atbalstu, kā tas definēts [LESD 108. panta] 1. punktā:

                                 a)

                                 atbalsta pasākumi, kuru īstenošana sākta pirms 1994. gada 10. decembra;

                                 b)

                                 atbalsta pasākumi, kas uzskaitīti pielikuma papildinājumā;

                                 c)

                                 atbalsta pasākumi, kurus attiecīgās jaunās dalībvalsts Valsts atbalsta uzraudzības iestāde līdz pievienošanās dienai ir izvērtējusi un atzinusi par saderīgu ar acquis un pret kuriem Komisija – atbilstīgi 2. punktā izklāstītajai procedūrai – nav iebildusi, pamatojoties uz nopietnām šaubām par šo pasākumu saderību ar kopējo tirgu.

                           Piemērojot [LESD 108. panta] 3. punktu, pēc pievienošanās par jaunu atbalstu uzskata visus pasākumus, ko turpina īstenot pēc pievienošanās dienas un kas ir valsts atbalsts, un neatbilst iepriekš izklāstītajiem nosacījumiem.”

               7

               Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006 Nr. 1791/2006 (OV L 363, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 659/1999”), 1. pantā “Definīcijas” noteikts:
               “Šajā regulā:

                        a)

                        “atbalsts” ir visi pasākumi, kas atbilst kritērijiem, kuri noteikti [LESD 107.] panta 1. punktā;

                        b)

                        “pastāvošais atbalsts” ir:

                                 i)

                                 neskarot [..] IV pielikuma 3. punktu un šā pielikuma papildinājumu [..] Pievienošanās aktam, [..] jebkāds atbalsts, kas pastāvējis pirms Līguma stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs, t.i., atbalsta programmas un individuālais atbalsts, kas ieviests pirms Līguma stāšanās spēkā un ko joprojām piemēro pēc Līguma stāšanās spēkā;

                                 ii)

                                 atļauts atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, ko atļāvusi Komisija vai Padome;

                                 iii)

                                 atbalsts, ko uzskata par atļautu, ievērojot šīs regulas 4. panta 6. punktu, vai kas atļauta [atļauts] pirms šīs regulas, bet saskaņā ar šo procedūru;

                                 iv)

                                 atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu saskaņā ar 15. pantu;

                                 v)

                                 atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu, jo ir iespējams konstatēt, ka tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu. Ja daži pasākumi kļūst par atbalstu tādēļ, ka Kopienas tiesību akti nosaka kādas darbības liberalizāciju, tad pēc datuma, kas noteikts liberalizācijai, šādus neuzskata pasākumus par pastāvošu atbalstu;

                        c)

                        “jauns atbalsts” ir atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša atbalsta grozījumi;

                        d)

                        “atbalsta shēma” ir visi dokumenti, pamatojoties uz kuriem bez turpmākiem izpildes pasākumiem var piešķirt individuālu atbalstu uzņēmumiem, kuri vispārīgi un teorētiski definēti attiecīgajos dokumentos, un visi dokumenti, pamatojoties uz kuriem vienam vai vairākiem uzņēmumiem uz nenoteiktu laika periodu un/vai nenoteiktā apmērā var piešķirt atbalstu, kas nav saistīts ar kādu konkrētu projektu;

                        e)

                        “individuāls atbalsts” ir atbalsts, ko nepiešķir, pamatojoties uz atbalsta shēmu, un paziņojami atbalsta piešķīrumi, pamatojoties uz kādu atbalsta shēmu;

                        f)

                        “nelikumīgs atbalsts” ir jauns atbalsts, kas ieviests, pārkāpjot [LESD 108.] panta 3. punktu;

                  [..].”

         Ungārijas tiesības

               8

               Pamatojoties uz likumos par Ungārijas Republikas budžetu 2000.–2002. gadam piešķirtajām pilnvarām, Ungārijas valdība 2001. gada 31. janvārī pieņēma valdības Dekrētu Nr. 12/2001 par atbalstu, lai sekmētu pieeju mājoklim (Magyar Közlöny 2001/11, turpmāk tekstā – “2001. gada dekrēts”).

               9

               Šī dekrēta VII nodaļā ietvertā 24. panta 1. punktā bija noteikts, ka šī dekrēta II–VI nodaļā minētie aizdevumi jāpiešķir un jāizmaksā, kā arī atmaksas un atbalsta sniegšanas kārtība jānosaka un budžetā iemaksājamās summas jāiekasē kredītiestādēm neatkarīgi no tā, kas ir celtnieks, būvprojekta pasūtītājs vai pārdevējs.

               10

               Šī paša dekrēta 24. panta 15. punktā noteikts:
               “Kredītiestāde noslēdz līgumu ar ministriju un Valsts kasi par atbalsta un avansa izmaksāšanu 11. punkta izpratnē un norēķinu sistēmu, kā arī finanšu kontroles mērķiem nepieciešamo datu sniegšanu. Kredītiestāde pēc šī līguma noslēgšanas ir tiesīga izmaksāt atbalstu un avansus.”

               11

               Saskaņā ar 2001. gada dekrēta 25. panta 1. un 2. punktu:
               “1)   Ja pieprasītājs mājokļa iegādei ir izmantojis arī 5. panta 4. punktā minēto pabalstu būvniecībai, valsts atmaksā kredītiestādei 80 % no aizdevuma summas, kas noteikta saskaņā ar 13. panta 1. punktu, kuru kredītiestāde izmaksājusi un kas kļuvusi neatgūstama atbilstoši Likuma par grāmatvedību normām, un no šī aizdevuma procentiem un izmaksām, kas nevar pārsniegt pusi no tā kapitāla summas.
               2)   Valsts atmaksā kredītiestādei kredītiestādes izmaksātā aizdevuma, kas izmaksāts avansu formā un atbilstoši 5/A pantam kļuvis neatgūstams, kapitāla summu, procentus un izdevumus saskaņā ar Likuma par grāmatvedību normām.”

               12

               2001. gada dekrēta 25/C pantā, kas pievienots ar 2011. gada 6. decembra valdības Dekrētu Nr. 257/11 (turpmāk tekstā – “2011. gada dekrēts”), noteikts:
               “[2001. gada] dekrēta 25. panta 1. un 2. pantā paredzētie valsts atmaksāšanas pienākumi nav īstenojami, ja tie attiecas uz aizdevuma līgumiem, kas noslēgti 2004. gada 1. maijā vai pēc tam.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               13

               2008. gada 15. septembrī Pašvaldību ministrija, Valsts kase un OTP Bank noslēdza pilnvarojuma līgumu, pamatojoties uz 2001. gada dekrēta 24. panta 15. punktu.

               14

               Saskaņā ar šī līguma I nodaļas 1. punktu ir noteikts, ka Pašvaldību ministrija uzdod OTP Bank šī līguma īstenošanai veikt valsts atbalsta mājokļiem izmaksāšanu. Tā ietvaros OTP Bank veica šādus uzdevumus: novērtēja mājokļa atbalsta un subsidēto mājokļu kredītu pieprasītāju pieteikumus, izmaksāja atbalstu atbilstoši 2001. gada dekrētā paredzētajiem nosacījumiem, nodrošināja hipotēku par labu valstij, kā arī atsavināšanas un apgrūtināšanas aizliegumu reģistrāciju zemesgrāmatās, veica mājokļa atbalstam piešķirto summu iegrāmatošanu budžetā un atbilstoši šī dekrēta normām sniedza datus.

               15

               Atlīdzinājumam par šo uzdevumu veikšanu OTP Bank tika atbilstoši 2008. gada 15. septembra pilnvarojuma II nodaļas 5. punktam atmaksāti izdevumi, proti, 1,5 % no mājokļa atbalstam piešķirtajām summām un 3 % no aizdevumu līgumos noteiktajām un avansa veidā izmaksātajām summām, atbalsta mājokļiem jauniem cilvēkiem izmaksātajām summām un atbalsta, kas piešķirts atbilstoši iepriekšējai nodokļu atmaksāšanas sistēmai, summām.

               16

               Saskaņā ar 2001. gada dekrēta 25. panta 1. punktu, kas bija spēkā 2008. gada 15. septembra pilnvarojuma līguma noslēgšanas laikā, proti, pirms tas tika grozīts ar 2011. gada dekrētu, Ungārijas valstij, pastāvot zināmiem nosacījumiem, bija juridisks pienākums atmaksāt kredītiestādei 80 % no aizdevuma summas, kuru šī kredītiestāde izmaksājusi un kura kļuvusi neatgūstama atbilstoši Likuma par grāmatvedību normām, un no šī aizdevuma procentiem un izmaksām.

               17

               2001. gada dekrēta 25. panta 2. punktā bija paredzēts, ka valstij jāgarantē kredītiestādei arī izmaksātā aizdevuma, kas izmaksāts avansu formā un atbilstoši 5/A pantam kļuvis neatgūstams, kapitāla summas, procentu un izdevumu atmaksāšana.

               18

                  OTP Bank vairākkārtīgi nesekmīgi aicināja Ungārijas valsti izpildīt šo pilnvarojuma līgumu attiecībā uz 2009. gada trešo ceturksni un nākamajiem gadu ceturkšņiem. Ungārijas valsts apstrīdēja šo pienākumu, atsaucoties uz 2001. gada dekrēta 25/C panta, kas pievienots ar 2011. gada dekrētu, normām. Pēc šiem grozījumiem Ungārijas valsts uzskatīja, ka tā ir atbrīvota no 2001. gada dekrēta 25. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem pienākumiem attiecībā uz aizdevuma līgumiem, kas noslēgti, sākot ar 2004. gada 1. maiju.

               19

               Šāda kontekstā OTP Bank cēla prasību Fővárosi Tôrvényszék (Budapeštas apgabaltiesa), lūdzot piespriest Ungārijas valstij tai atmaksāt summu 1261506204 Ungārijas forintu (HUF) apmērā, kam pieskaitīti procenti un izdevumi, un noteikt, ka pieņemamais nolēmums ir izpildāms attiecībā pret Valsts kasi. OTP Bank uzskatīja, ka pēc 2001. gada dekrēta 25/C panta pieņemšanas Ungārijas valsts bija turklāt padarījusi 2008. gada 15. septembra pilnvarojuma līguma izpildi par neiespējamu un tādējādi to vienpusēji lauzusi. Šī iemesla dēļ OTP Bank arī lūdza pārskatu sniegšanu par šī līguma izpildei sniegtajiem pakalpojumiem saskaņā ar Civillikuma 479. panta 3. punktu.

               20

               Ungārijas valsts un Valsts kase, kuras lūdza OTP Bank prasību noraidīt, apgalvoja, ka 2001. gada grozīšana ar 2011. gada dekrētu bija nepieciešama, jo Ungārijas valsts garantija atbilstoši 2001. gada dekrēta 25. panta 1. un 2. punktam (turpmāk tekstā – “valsts garantija”) ir ar Savienības tiesībām aizliegts valsts atbalsts. Tādējādi, pieņemot 2011. gada dekrētu, Ungārijas valsts mērķis bija tikai padarīt Ungārijas tiesības par saderīgām ar Savienības tiesībām.

                  21

                  Fővárosi Tôrvényszék noraidīja OTP Bank prasību. Fővárosi Ítelotabla (Budapeštas apelācijas tiesa) atcēla šo spriedumu, uzskatīdama, ka var būt lietderīgi pārbaudīt šī apgalvotā atbalsta saderīgumu ar iekšējo tirgu LESD 107. panta 2. un 3. punkta izpratnē, un nosūtīja šo lietu atpakaļ Fővárosi Tôrvényszék.

                  22

                  Fővárosi Tôrvényszék šo lietu izskatot no jauna, OTP Bank apgalvo, ka, ja šai tiesa jāpārbauda, vai uz valsts garantiju attiecas LESD 107. panta 1. punkts, tai ir jāvēršas Tiesā ar jautājumu par to, vai šī garantija saskaņā ar Savienības tiesībām ir saderīga ar iekšējo tirgu, it īpaši, ņemot vērā LESD 107. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto izņēmumu attiecībā uz sociāliem atbalstiem, kā arī apstākli, ka strīdīgā atbalsta veida saņēmēji ir privātpersonas, nevis kredītiestādes.

                  23

                  Fővárosi Tôrvényszék uzskata, ka tās izskatāmā strīda izlemšanai ir nepieciešama Savienības tiesību interpretācija. Ja šī garantija nav aizliegts valsts atbalsts vai ja tā ir ar iekšējo tirgu saderīgs atbalsts LESD 107. panta 2. un 3. punkta izpratnē, ir iespējams, ka Ungārijas valsts pilnvarojuma līgumu ir lauzusi bez pienācīga tiesiska pamata.

               24

               Šajos apstākļos Fővárosi Tôrvényszék nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus jautājumus:

                        “1)

                        Vai valsts garantija, kas [2001. gada] dekrēta [..] ietvaros sniegta pirms Ungārijas pievienošanās Eiropas Savienībai, ir uzskatāma par valsts atbalstu, un, ja tas tā ir, vai tā ir saderīga ar iekšējo tirgu?

                        2)

                        Ja minētā dekrēta ietvaros sniegtā garantija ir nesaderīga ar iekšējo tirgu, kā, pamatojoties uz Savienības tiesībām, var tikt laboti iespējamie attiecīgo personu interešu aizskārumi?”

         Par pieņemamību

               25

               Ungārijas valdība un Komisija šaubās par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu vai vismaz par viena vai otra jautājuma pieņemamību.

               26

               Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saistībā ar LESD 267. pantā noteikto procedūru tikai valsts tiesa, kura iztiesā lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir tās Tiesai uzdotie jautājumi. Līdz ar to gadījumā, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši spriedumu Bruno u.c., C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedumi van der Weerd u.c., no C‑222/05 līdz C‑225/05, EU:C:2007:318, 22. punkts, kā arī Melki un Abdeli, C‑188/10 un C‑189/10, EU:C:2010:363, 27. punkts).

               28

               Vienīgi īpašos gadījumos Tiesai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lūgumu (šajā ziņā skat. spriedumu lietā PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 39. punkts). Sadarbības gars, kam jāvalda prejudiciāla nolēmuma procedūrā, paredz, ka valsts tiesa ievēro Tiesai uzticēto uzdevumu palīdzēt veikt pareizu tiesvedību dalībvalstīs, nevis sniegt konsultatīvus atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (spriedums lietā Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Turpinot jāuzsver, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai gan tiesvedības, kas ierosināta, piemērojot LESD 267. pantu, ietvaros Tiesai nav jāizvērtē valsts tiesību aktu saderība ar Savienības tiesībām, ne arī jāinterpretē valsts tiesību akti, tā tomēr var iesniedzējtiesai sniegt visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai ļautu izlemt jautājumu par šādu saderību, taisot spriedumu tās izskatāmajā lietā (skat. it īpaši spriedumu Paint Graphos u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Precīzāk, jau ir ticis nospriests, ka Komisijas kompetence izvērtēt atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu nav šķērslis tam, ka valsts tiesa uzdod Tiesai prejudiciālu jautājumu par valsts atbalsta jēdziena interpretāciju (spriedums DM Transport, C‑256/97, EU:C:1999:332, 15. punkts). Tādējādi Tiesa var iesniedzējtiesai sniegt Savienības tiesību interpretācijas norādes, lai tā varētu noteikt, vai valsts pasākums var tikt kvalificēts kā “valsts atbalsts” šo tiesību izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

               31

               Valsts tiesās var vērsties ar strīdiem, kuri tām uzliek pienākumu interpretēt un piemērot atbalsta jēdzienu, kas paredzēts LESD 107. panta 1. punktā, it īpaši, lai noteiktu, vai valsts pasākumam būtu vai nebūtu bijusi jāveic LESD 108. panta 3. punktā paredzētā iepriekšējās kontroles procedūra, un vajadzības gadījumā jāpārbauda, vai attiecīgā dalībvalsts ir izpildījusi šo pienākumu (šajā ziņā skat. spriedumu P, C‑6/12, EU:C:2013:525, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Visbeidzot, tā kā – kā izriet no šī sprieduma 29. punkta – Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, tad, ja nepieciešams, Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (skat. it īpaši Byankov, C‑249/11, EU:C:2012:608, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Ņemot vērā iepriekš minēto, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, abi jautājumi, kas jāizskata kopā, jāpārformulē tādējādi, ka iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai valsts garantija var tikt kvalificēta kā “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un, ja tā, vai uz to attiecas LESD 108. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums, un vajadzības gadījumā – kādas ir šī pienākuma neievērošanas sekas.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Ievada apsvērumi

               34

               Attiecībā uz kontroli par to, kā dalībvalstis ievēro savus ar LESD 107. un 108. pantu uzliktos pienākumus, ievadam jāatgādina veids, kādā šī pēdējā minētā panta normas ir savstarpēji saistītas, kā arī tiesības un pienākumi, kas ar šīm normām ir uzlikti Komisijas, no vienas puses, un dalībvalstīm, no otras.

               35

               LESD 108. pantā ir noteiktas atšķirīgas procedūras atkarībā no tā, vai atbalsts ir pastāvošs vai jauns. Lai gan jauns atbalsts saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu ir iepriekš jāpaziņo Komisijai un tas nevar tikt īstenots, pirms procedūra nav beigusies ar galīgo lēmumu, pastāvošs atbalsts var saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu tikt likumīgi īstenots, kamēr Komisija nav konstatējusi tā nesaderību (spriedums P, EU:C:2013:525, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Šīs kontroles sistēmas ietvaros Komisija un valsts tiesas īsteno atšķirīgus pienākumus un pilnvaras (spriedums Namur-Les assurances du crédit, C‑44/93, EU:C:1994:311, 14. punkts).

               37

               Saskaņā ar šī sprieduma 31. punktā minēto judikatūru valsts tiesās var vērsties ar strīdiem, kas tām uzliek pienākumu interpretēt un piemērot atbalsta jēdzienu, kas paredzēts LESD 107. panta 1. punktā, it īpaši, lai noteiktu, vai valsts pasākumam, kas veikts, neievērojot LESD 108. panta 3. punktā paredzēto iepriekšējās kontroles procedūru, šī procedūra būtu vai nebūtu bijusi jāveic. Ja šīs tiesas secina, ka attiecīgais pasākums patiešām būtu bijis iepriekš jāpaziņo Komisijai, tām tas jāatzīst par nelikumīgu. Savukārt šīs pašas tiesas nav kompetentas lemt par valsts atbalsta saderīgumu ar iekšējo tirgu, jo šī kontrole ietilpst Komisijas ekskluzīvajā kompetencē (šajā ziņā skat. spriedumu P, EU:C:2013:525, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).

         Par lietas būtību

               38

               Ņemot vērā šos faktorus, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, pirmkārt, jānosaka, vai pasākums, par kuru ir runa pamatlietā, ir valsts atbalsts LESD 107. panta izpratnē. Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir jāsniedz nepieciešamie interpretācijas elementi par nosacījumiem, saskaņā ar kuriem EKL 107. panta 1. punkts kvalificē valsts pasākums kā valsts atbalstu, proti, šo pasākumu finansē valsts vai izmantojot valsts līdzekļus, šī pasākuma selektivitāte, kā arī tā ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un no šā pasākuma izrietošā konkurences izkropļošana. Šie trīs nosacījumi ir jāizvērtē secīgi.

         Par nosacījumu, ka pasākumu finansē valsts vai izmantojot valsts līdzekļus

               39

               LESD 107. panta 1. punkts attiecas uz “atbalstu, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem”.

               40

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbalsta jēdziens ir vispārīgāks nekā subsīdijas jēdziens, jo tas ietver ne tikai pozitīvu palīdzību, kas ir subsīdija pati par sevi, bet arī dažāda veida pasākumus, kas dažādos veidos atvieglo izmaksas, kuras parasti ir jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kas, kaut gan nav subsīdijas šī vārda šaurākajā nozīmē, ir tām identiski pēc rakstura un rada tādas pašas sekas (skat. it īpaši spriedumu Cassa di Risparmio di Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 131. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Attiecībā uz pamatlietu no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka, pirmkārt, valsts garantija bija paredzēta pilnvarojuma līgumā, kas, pamatojoties uz 2001. gada dekrēta 24. panta 15. punktu, 2008. gada 15. septembrī tika noslēgts starp Pašvaldību ministriju, Valsts kasi un OTP Bank.

               42

               Otrkārt, saistībā ar atsauci uz valsts garantiju ik ceturksni kredītiestādes nosūtīja savus pieprasījumus Pašvaldību ministrijai vai Ekonomikas ministrijai, kuras piešķīra pieprasīto atbalstu un avansus, tos ieskaitot Valsts kases pārvaldītajā vispārējā budžeta “Cita veida atbalstam mājokļiem” paredzētajā postenī.

               43

               No tā izriet, ka valsts garantija ir atbalsts, ko piešķir valstis vai no valsts līdzekļiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.

         Par pasākuma selektīvo raksturu

               44

               LESD 107. panta 1. punktā ir aizliegts atbalsts, kas “dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”, citiem vārdiem – selektīvs atbalsts.

               45

               Tādējādi ir jānosaka, vai valsts garantija pamatlietā ir tāda, ar kuru dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri, ņemot vērā strīdīgā pasākuma mērķi, atrodas salīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā.

               46

               Ievadam jānorāda, ka 2001. gada dekrētā, uz kuru pamatojoties šī garantija tika piešķirta, ir reglamentēts atbalsts, kas domāts, lai veicinātu noteiktu kategoriju mājsaimniecību pieeju mājokļiem. Tā šī dekrēta 24. panta 1. punktā paredzēts, ka kredītiestādes piešķir un izmaksā aizdevumus un nosaka atbalsta atmaksāšanas kārtību. Par to šī dekrēta 25. panta 1. un 2. punktā attiecīgajām kredītiestādēm tiek piešķirta minētā garantija.

               47

               Saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja atbalsts tiek piešķirts garantijas veidā, ir būtiski, lai valsts tiesas identificētu šī atbalsta saņēmējus, kas, iespējams, var būt gan aizņēmējs, gan aizdevējs vai dažos gadījumos abi kopā (šajā ziņā skat. spriedumu Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, 37. punkts).

               48

               Šajā gadījumā, ka izriet no šī sprieduma 46. punkta, 2001. gada dekrētā paredzēts, ka šo dekrētu īsteno un tādējādi valsts garantiju izmanto kredītiestādes. Tādējādi attiecīgais pasākums šķiet dodam labumu vienīgi kredītiestāžu nozarei.

               49

               Saskaņā ar Tiesas judikatūru atbalsts var būt selektīvs no LESD 107. panta 1. punkta viedokļa, pat ja tas attiecas uz visu saimniecisko nozari (šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus Beļģija/Komisija, C‑75/97, EU:C:1999:311, 33. punkts, kā arī Paint Graphos u.c., EU:C:2011:550, 53. punkts).

               50

               Tādējādi valsts garantija var tikt uzskatīta par selektīvu. Apstāklis, ka zināmos gadījumos no tās gūst labumu arī saņēmēji, kas nav kredītiestādes, kā šajā gadījumā – noteiktas mājsaimniecības, kuru ienākumi tam neļauj pašām par sevi apsvērt nekustamā īpašuma iegādi, neliek apšaubīt šo secinājumu, kas ir pietiekams LESD 107. panta 1. punkta piemērošanai.

               51

               Tomēr jānorāda, ka Tiesas sēdē notikušajās debatēs tika minēts 2008. gadā izdarīts 2001. gada dekrēta grozījums, ar kuru iespēja īstenot minēto dekrētu esot attiecināta uz citiem saimnieciskās darbības subjektiem.

               52

               Attiecībā uz faktu jautājumu galu galā iesniedzējtiesa ir tā, kurai ir jāpārbauda šo apstākļu atbilstība patiesībai un jānovērtē, vai tie ir tādi, kas liek apšaubīt valsts garantijas selektīvo raksturu.

         Par nosacījumiem par pasākuma ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences izkropļošanu, ko tas var izraisīt

               53

               LESD 107. panta 1. punktā aizliegts atbalsts, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus.

               54

               Lai valsts pasākumu kvalificētu par valsts atbalstu, nav jākonstatē attiecīgā atbalsta reālā ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un faktiska konkurences izkropļošana, bet gan tikai jāpārbauda, vai atbalsts varētu ietekmēt šo tirdzniecību un izkropļot konkurenci (spriedumi Itālija/Komisija, C‑372/97, EU:C:2004:234, 44. punkts, un Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, 54. punkts).

               55

               Īpaši, ja kādas dalībvalsts piešķirtais atbalsts nostiprina kāda uzņēmuma stāvokli attiecībā pret citiem konkurējošiem uzņēmumiem Kopienas iekšējā tirdzniecībā, ir jāuzskata, ka atbalsts ir ietekmējis minēto tirdzniecību (skat. spriedumu Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

               56

               Šajā ziņā nav nepieciešams, lai uzņēmums, kas ir atbalsta saņēmējs, pats būtu Kopienas iekšējo tirdzniecības sakaru dalībnieks. Kad dalībvalsts piešķir atbalstu uzņēmumam, tā darbība valsts iekšienē var saglabāties vai pieaugt, tādējādi samazinot citās dalībvalstīs reģistrēto uzņēmumu iespējas iekļūt šīs dalībvalsts tirgū. Turklāt tāda uzņēmuma nostiprināšana, kurš līdz šim nav piedalījies Kopienas iekšējā tirdzniecībā, var tam radīt tādu stāvokli, kas ļauj tam iekļūt citas dalībvalsts tirgū (spriedums Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, 58. punkts).

               57

               Attiecībā uz pamatlietu jānorāda, ka valsts garantija ļauj kredītiestādēm noslēgt aizdevumus, neuzņemoties to finansiālo risku. Tādējādi kredītiestādēm, kas noslēgušas tādu pilnvarojuma līgumu kā pamatlietā, nav katrā ziņā jāpārbauda aizņēmēju maksātspēja, nedz arī jāparedz garantijas prēmija. Turklāt aizņēmēji visbiežāk šajās iestādēs lūdz papildu pakalpojumus, tādus kā norēķinu konta atvēršana. Tādējādi ar valsts garantiju šīm iestādēm tiek piešķirta priekšrocība, jo ar to tiek palielināta šo iestāžu klientūra un to ieņēmumi.

               58

               No tā izriet, ka valsts garantija nostiprina kredītiestāžu stāvokli attiecībā pret citiem tirgus dalībniekiem un citās dalībvalstīs reģistrētiem saimnieciskās darbības subjektiem apgrūtina iekļūšanu Ungārijas tirgū. Tādējādi šī garantija var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un radīt konkurences izkropļojumus LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.

               59

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāatzīst, ka valsts garantija, kas piešķirta ekskluzīvi kredītiestādēm, a apriori ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr iesniedzējtiesai konkrētāk jānovērtē šādas garantijas selektīvais raksturs, nosakot tostarp, vai pēc 2008. gadā it kā izdarītajiem 2001. gada dekrēta grozījumiem šī garantija var tikt piešķirta citiem saimnieciskās darbības subjektiem, nevis tikai kredītiestādēm un, ja tas tā ir, vai šis apstāklis var likt apšaubīt šīs garantijas selektīvo raksturu.

               60

               Otrkārt, pieņemot, ka iesniedzējtiesa valsts garantiju atzīst par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tad, lai tā varētu novērtēt tās likumīgumu, ir jānosaka, vai uz to attiecas LESD 108. panta 3. punktā paredzētā paziņošanas procedūra. Lai to izdarītu, jānosaka, vai šī garantija ir pastāvošs atbalsts vai jauns atbalsts.

               61

               No Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunkta izriet, ka, neskarot Pievienošanās akta IV pielikuma 3. punktu, pastāvošs atbalsts ir jebkāds atbalsts, kas pastāvēja pirms LESD stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kurš ieviests pirms šīs normas stāšanās spēkā un joprojām ir piemērojams pēc tās.

               62

               Pievienošanās akta IV pielikuma 3. punktā noteikts, ka visi pasākumi, ko turpina īstenot pēc pievienošanās dienas un kas ir valsts atbalsts, un neatbilst šī pielikuma 3. punkta 1. apakšpunktā uzskaitītajiem trīs nosacījumiem, pēc pievienošanās datuma tiek uzskatīti par jaunu atbalstu.

               63

               Šajā gadījumā jānorāda, ka 2001. gada dekrēts, uz kuru pamatojoties tika piešķirta valsts garantija, stājās spēkā 1994. gada 10. decembrī, nav uzskaitīts Pievienošanas akta IV pielikuma papildinājumā un nav ticis paziņots Komisijai šī akta IV pielikuma 3. punkta 1. apakšpunkta c) punktā paredzētās t.s. “pārejas procedūras” ietvaros.

               64

               Tādējādi valsts garantija neatbilst Pievienošanās akta IV pielikuma 3. punkta 1. apakšpunktā uzskaitītajiem trīs nosacījumiem un līdz ar to šajā gadījumā ir uzskatāma par jaunu atbalstu.

               65

               Atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam par plāniem piešķirt jaunu atbalstu iepriekš jāziņo Komisijai, un pasākumus nevar īstenot, kamēr šī procedūra nav pabeigta ar galīgu lēmumu.

               66

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbalsta pasākums, kas ir īstenots, neievērojot no LESD 108. panta 3. punkta izrietošos pienākumus, ir nelikumīgs (spriedums Distribution Casino France u.c., no C‑266/04 līdz C‑270/04, C‑276/04 un no C‑321/04 līdz C‑325/04, EU:C:2005:657, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               67

               Attiecībā uz pamatlietu šķiet, ka Ungārija valsts garantiju nav paziņojusi Komisijai.

               68

               No iepriekš minētā izriet, ka, pieņemot, ka iesniedzējtiesa valsts garantiju kvalificē kā “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, šāda garantija ir uzskatāma par jaunu atbalstu un tādējādi uz to attiecas iepriekšējas paziņošanas Komisijai pienākums atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam. Iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, vai attiecīgā dalībvalsts ir izpildījusi šo pienākumu, un, ja tas tā nav, šī garantija jāatzīst par nelikumīgu.

               69

               Treškārt, attiecībā uz sekām, kas izriet no šādas nelikumības, un, konkrētāk, attiecībā uz nelikumīgā atbalsta saņēmējiem vispirms jāatgādina, ka Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka valsts tiesām ir jāizdara secinājumi no LESD 108. panta 3. punkta pārkāpuma saskaņā ar valsts tiesībām gan attiecībā uz atbalsta pasākumu īstenošanas aktu spēkā esamību, gan attiecībā uz tāda finanšu atbalsta atgūšanu, kas ir piešķirts, neievērojot šo normu (šajā ziņā skat. spriedumus Calster u.c., C‑261/01 un C‑262/01, EU:C:2003:571, 64. punkts; Xunta de Galicia, C‑71/04, EU:C:2005:493, 49. punkts, kā arī CELF un ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, 41). punkts.

               70

               Loģiskās sekas atbalsta atzīšanai par nelikumīgu ir tā pārtraukšana, to atgūstot nolūkā atjaunot iepriekšējo situāciju (skat. it īpaši spriedumus Itālija un SIM 2 Multimedia/Komisija, C‑328/99 un C‑399/00, EU:C:2003:252, 66. punkts, un Mediaset/Komisija, C‑403/10 P, EU:C:2011:533, 122. punkts).

               71

               Tādējādi nelikumīgi piešķirta valsts atbalsta atgūšanas pamatmērķis ir novērst konkurences izkropļojumu, kas ir izraisīts ar šāda atbalsta radīto konkurences priekšrocību (šajā ziņā skat. spriedumus Vācija/Komisija, C‑277/00, EU:C:2004:238, 76. punkts, un Komisija/MTU Friedrichshafen, C‑520/07 P, EU:C:2009:557, 57. punkts). Faktiski ar atbalsta atmaksu tā saņēmējs zaudē tirgus priekšrocību, kas tam bija salīdzinājumā ar tā konkurentiem, un ir atjaunota situācija, kas pastāvēja pirms atbalsta izmaksas (spriedums Komisija/Itālija, C‑350/93, EU:C:1995:96, 22. punkts).

               72

               Piespriest atmaksāt atbalstu varētu būt nepiemēroti piespriest tikai, ja rastos ārkārtas apstākļi (skat. spriedumu Residex Capital IV, EU:C:2011:814, 35. punkta un tajā minētā judikatūra).

               73

               Pamatlietā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka iesniedzējtiesā būtu izdarīta atsauce uz šādiem ārkārtas apstākļiem. Līdz ar to valsts tiesai principā ir pienākums uzdot atgūt atbalstu, par kuru ir runa šajā lietā, atbilstoši tās valsts tiesībām.

               74

               Turpinot ir jāatgādina, ka vienīgi Komisija ir kompetenta izvērtēt plānotā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, veicot šo pārbaudi pat gadījumā, kad dalībvalsts neievēro LESD 108. panta 3. punktā noteikto aizliegumu īstenot atbalsta pasākumus. Valsts tiesām šādā gadījumā līdz Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanai ir vienīgi jāaizsargā indivīdu tiesības gadījumā, ja valsts iestādes neievēro šo aizliegumu (šajā ziņā skat. spriedumu CELF un ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).

               75

               Tādējādi Komisija ir tā, kurai ir jāizvērtē valsts garantijas saderīgums ar iekšējo tirgu, tostarp, lai novērtētu, vai uz šo atbalstu var attiekties LESD 107. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais izņēmums attiecībā uz sociāliem atbalstiem.

               76

               Tomēr, pat pieņemot, ka Komisija nākotnē pieņemamā galīgā lēmumā atzītu valsts garantiju par saderīgu ar iekšējo tirgu, valsts tiesai saglabājas pienākums atbilstoši valsts tiesībām uzdot atgūt šo atbalstu. Šī Komisijas galīgā lēmuma sekas nav īstenošanas aktu, kas bija nelikumīgi tā iemesla dēļ, ka tie ir tikuši pieņemti, pārkāpjot LESD 108. pantā noteikto aizliegumu, padarīšana par likumīgiem, un pretējā gadījumā tiktu apdraudēta LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikuma tiešā iedarbība un neievērotas indivīdu tiesības, kuras aizsargāt ir valsts tiesu uzdevums. Jebkāda cita interpretācija atbalstītu to, ka attiecīgā dalībvalsts neievēro šī panta 3. punkta pēdējo teikumu, un tam liegtu tā lietderīgo iedarbību (šajā ziņā skat. spriedumus Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, 16. punkts, kā arī SFEI u.c., C‑39/94, EU:C:1996:285, 67.–69. punkts).

               77

               Visbeidzot it īpaši attiecībā uz valsts garantijas saņēmējiem jāuzsver, ka, ņemot vērā Komisijas saskaņā ar LESD 108. pantu veiktās valsts atbalsta kontroles obligāto raksturu, pirmkārt, uzņēmumiem, kuri saņem atbalstu, principā tiesiskā paļāvība par to, ka atbalsts ir likumīgs, varētu būt tikai tad, ja atbalsts piešķirts, ievērojot šajā pantā noteikto procedūru, un, otrkārt, rūpīgam saimnieciskās darbības subjektam parasti būtu jāspēj pārliecināties, vai šī procedūra ir ievērota. Īpaši gadījumā, ja atbalsts ir piešķirts, par to iepriekš nepaziņojot Komisijai, un tādējādi tas ir nelikumīgs saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, atbalsta saņēmējam tajā laikā nevar pastāvēt tiesiskā paļāvība attiecībā uz atbalsta piešķiršanas likumību (spriedums Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, 104. punkta un tajā minētā judikatūra).

               78

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tādas valsts garantijas saņēmējiem kā pamatlietā, kas piešķirta, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, un kas tādējādi ir nelikumīga, atbilstoši Savienības tiesībām nav nekādu tiesību aizsardzības līdzekļu.

               79

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka:

                        —

                        valsts garantija, kas piešķirta ekskluzīvi kredītiestādēm, a apriori ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr iesniedzējtiesai konkrētāk jānovērtē šādas garantijas selektīvais raksturs, nosakot tostarp, vai pēc 2008. gadā it kā izdarītajiem 2001. gada dekrēta grozījumiem šī garantija var tikt piešķirta citiem saimnieciskās darbības subjektiem, nevis tikai kredītiestādēm un, ja tas tā ir, vai šis apstāklis var likt apšaubīt šīs garantijas selektīvo raksturu;

                        —

                        pieņemot, ka iesniedzējtiesa valsts garantiju, par kuru ir runa pamatlietā, kvalificē kā “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, šāda garantija ir uzskatāma par jaunu atbalstu un tādējādi uz to attiecas iepriekšējas paziņošanas Komisijai pienākums atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam. Iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, vai attiecīgā dalībvalsts ir izpildījusi šo pienākumu, un, ja tas tā nav, šī garantija jāatzīst par nelikumīgu;

                        —

                        tādas valsts garantijas saņēmējiem kā pamatlietā, kas piešķirta, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, un kas tādējādi ir nelikumīga, atbilstoši Savienības tiesībām nav nekādu tiesību aizsardzības līdzekļu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               80

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                     Garantija, ko Ungārijas valsts atbilstoši 2001. gada 31. janvāra valdības Dekrēta Nr. 12/2001 par atbalstu, lai sekmētu pieeju mājoklim, 25. panta 1. un 2. punktam piešķīrusi ekskluzīvi kredītiestādēm, a apriori ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr iesniedzējtiesai konkrētāk jānovērtē šādas garantijas selektīvais raksturs, nosakot tostarp, vai pēc 2008. gadā it kā izdarītajiem šī dekrēta grozījumiem šī garantija var tikt piešķirta citiem saimnieciskās darbības subjektiem, nevis tikai kredītiestādēm un, ja tas tā ir, vai šis apstāklis var likt apšaubīt šīs garantijas selektīvo raksturu.

                     Pieņemot, ka iesniedzējtiesa valsts garantiju, par kuru ir runa pamatlietā, kvalificē kā “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, šāda garantija ir uzskatāma par jaunu atbalstu un tādējādi uz to attiecas iepriekšējas paziņošanas Komisijai pienākums atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam. Iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, vai attiecīgā dalībvalsts ir izpildījusi šo pienākumu, un, ja tas tā nav, šī garantija jāatzīst par nelikumīgu.

                     Tādas valsts garantijas saņēmējiem kā pamatlietā, kas piešķirta, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, un kas tādējādi ir nelikumīga, atbilstoši Savienības tiesībām nav nekādu tiesību aizsardzības līdzekļu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 1999. gada 28.janvārī. # Bretagne Angleterre Īrija (BAI) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība par zaudējumu atlīdzību - Valsts atbalsts. # Lieta T-230/95.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2014. gada 25. novembrī. # Verband der Kölnisch-Wasser Hersteller eV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-556/13.