title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 25.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Čehijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2006/73/EK - Direktīvas 2004/39/EK īstenošanas pasākumi - Ieguldījumu sabiedrībām piemērojamās organizatoriskās prasības un darbības nosacījumi - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-87/08.

text:
      Tiesas (septītā palāta) 2008. gada 25. septembra spriedums – Komisija/Čehija
      (lieta C‑87/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2006/73/EK – Direktīvas 2004/39/EK īstenošanas pasākumi – Ieguldījumu sabiedrībām piemērojamās organizatoriskās prasības un darbības nosacījumi – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 9. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Komisijas 2006. gada 10. augusta Direktīvas 2006/73/EK, ar ko īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes
                  Direktīvu 2004/39/EK attiecībā uz ieguldījumu sabiedrību organizatoriskām prasībām un darbības nosacījumiem un jēdzienu definīcijām
                  minētās direktīvas mērķiem (OV L 241, 26. lpp.), netransponēšana

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Komisijas 2006. gada 10. augusta Direktīvas 2006/73/EK,
                     ar ko īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/39/EK attiecībā uz ieguldījumu sabiedrību organizatoriskām prasībām
                     un darbības nosacījumiem un jēdzienu definīcijām minētās direktīvas mērķiem, prasības, Čehijas Republika nav izpildījusi šīs
                     direktīvas 53. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Čehijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1973. gada 19. jūnijā. # Carmine Capolongo pret Azienda Agricole Maya. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Conegliano - Itālija. # Lieta 77-72.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums, 2015. gada 7. jūlijs.#WR pret Eiropas Komisija.#Civildienests – Atalgojums – Ģimenes pabalsti – Apgādājamā bērna pabalsts – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punkts – Personas uzskatīšana par apgādājamu bērnu – Persona, par kuras uzturēšanu ierēdnis ir juridiski atbildīgs un kuras uzturēšana viņam rada lielus izdevumus – Piešķiršanas nosacījumi – Atbalsta atsaukšana – Nepamatotu maksājumu atgūšana saskaņā ar Civildienesta noteikumu 85. pantu.#Lieta F-53/14.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1992. gada 10. martā. # Montedipe SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-14/89.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 18.jūlijā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi - Neizpilde - EKL 228. pants - Tiesas sprieduma izpildes pasākumi - Līguma laušana.#Lieta C-503/04.

text:
      Lieta C‑503/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi – Neizpilde – EKL 228. pants – Tiesas sprieduma izpildes pasākumi – Līguma laušana
      Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2007. gada 28. martā

      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 18. jūlija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi – Pienākuma izpildīt spriedumu
            neizpilde – Naudas sods
      (EKL 228. panta 2. punkts)
      2.     Tiesību aktu tuvināšana – Pārsūdzības procedūras publisko piegāžu un būvdarbu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā –
            Direktīva 89/665
      (EKL 226. un 228. pants; Padomes Direktīvas 89/665 3. pants)
      3.     Tiesību aktu tuvināšana – Pārsūdzības procedūras publisko piegāžu un būvdarbu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā –
            Direktīva 89/665
      (EKL 226. un 228. pants; Padomes Direktīvas 89/665 2. panta 6. punkta otrā daļa)
      4.     Tiesību aktu tuvināšana – Pārsūdzības procedūras publisko pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
            jomā – Direktīva 92/50
      (EKL 226. pants; Padomes Direktīva 92/50)
      5.     Dalībvalstis – Pienākumi – Pienākumu neizpilde – Attaisnojums, kas balstīts uz valsts tiesību sistēmu – Nepieļaujamība
      (EKL 226. pants)
      1.     EKL 228. panta 2. punktā paredzētās procedūras ietvaros prasība nav nepieņemama tādēļ, ka Komisija vairs nelūdz piespriest
         kavējuma naudu. Tā kā Tiesa ir kompetenta uzlikt naudas sodu, ko Komisija nav lūgusi, tad prasība nav nepieņemama tikai tādēļ,
         ka Komisija noteiktā tiesvedības Tiesā stadijā izlemj, ka kavējuma naudu piespriest vairs nav nepieciešams.

      (sal. ar 21. un 22. punktu)
      2.     Īpašā procedūra, kas paredzēta 3. pantā Padomes Direktīvā 89/665 par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri
         attiecas uz izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [publisko
         piegādes un uzņēmuma līgumu slēgšanas tiesības], ko Komisija var izmantot, vēršoties pie dalībvalsts, ja tā uzskata, ka ir
         noticis skaidrs un nepārprotams Kopienas noteikumu par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu pārkāpums,
         ir preventīvs pasākums, ar kuru nevar izdarīt atkāpi no Komisijas pilnvarām saskaņā ar EKL 226. un 228. pantu, ne tās aizstāt.

      (sal. ar 23. punktu)
      3.     Lai arī ar Direktīvas 89/665 par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārsūdzības]
         procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [publisko piegādes un uzņēmuma līgumu slēgšanas
         tiesības], 2. panta 6. punkta otro daļu dalībvalstīm tiek atļauts paturēt spēkā tādus līgumus, kas noslēgti pretrunā ar direktīvām
         par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, un tādējādi ar minēto noteikumu tiek aizsargāta līgumpartneru
         tiesiskā paļāvība, šī noteikuma sekas, nesašaurinot Līguma, ar ko izveido iekšējo tirgu, noteikumu piemērošanas jomu, nevar
         būt tādas, ka līgumslēdzējas iestādes rīcība pēc šādu līgumu noslēgšanas attiecībā pret trešām personām būtu uzskatāma par
         saderīgu ar Kopienu tiesībām.

      Ja minētā norma neietekmē EKL 226. panta piemērošanu, tam nevajadzētu ietekmēt arī EKL 228. panta piemērošanu, riskējot tādā
         situācijā kā pamata prāvā aprakstītā sašaurināt Līguma, ar ko izveido iekšējo tirgu, noteikumu piemērošanas jomu. Turklāt
         šī norma attiecas – kā izriet no šī panta teksta – uz atlīdzību, ko persona, kas cietusi līgumslēdzējas iestādes izdarīta
         pārkāpuma dēļ, var no šīs iestādes saņemt. Tās specifikas dēļ nevar uzskatīt, ka šī norma regulē arī attiecības starp dalībvalsti
         un Kopienu, attiecības, par kurām ir runa EKL 226. un 228. pantā.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      4.     Attiecībā uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, pacta sunt servanda principu, kā arī īpašumtiesībām, pat pieņemot, ka līgumslēdzēja iestāde līguma, kas noslēgts pretrunā ar Direktīvu 92/50
         par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību
         piešķiršanai], laušanas gadījumā var neņemt vērā šos principus un šīs tiesības, dalībvalsts uz tām nevar atsaukties, lai nepildītu
         ar EKL 226. pantu pamatotu spriedumu par pienākumu neizpildi un tādējādi izvairītos no atbildības saskaņā ar Kopienu tiesībām.

      (sal. ar 36. punktu)
      5.     Dalībvalsts, lai pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību neievērošanu, nevar aizbildināties ar iekšējās tiesību sistēmas
         normām, praksi vai situāciju.

      (sal. ar 38. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 18. jūlijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi – Neizpilde – EKL 228. pants – Tiesas sprieduma izpildes pasākumi – Līguma laušana
      Lieta C‑503/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 228. pantam,
      ko 2004. gada 7. decembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv B. Šima [B. Schima], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv V. D. Plesings [W.‑D. Plessing] un K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāvji, kuriem palīdz H. J. Prīss [H.‑J. Prieß], Rechtsanwalt,

      atbildētāja,
      ko atbalsta –
      Francijas Republika, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Grasia [J. C. Gracia], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      Somijas Republika, ko pārstāv T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), tiesneši P. Kūris [P. Kūris], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 7. decembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 28. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu
         2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija (Recueil, I‑3609. lpp.) par līguma noslēgšanu ar Bokhornas [Bockhorn] (Vācija) pašvaldību par atkritumu ūdeņu aizvākšanu un līgumu ar Braunšveigas [Brunswick] (Vācija) pilsētu – par atkritumu apglabāšanu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL
         228. panta 1. punkts, kā arī piespriest šai dalībvalstij pārskaitīt Komisijai kavējuma naudu uz Eiropas Kopienu pašu resursu
         kontu EUR 31 680 apmērā par katru nokavējuma dienu pasākumu veikšanā šī sprieduma izpildei attiecībā uz līgumu ar Bokhornas
         pašvaldību un EUR 126 720 par katru nokavējuma dienu pasākumu veikšanā iepriekš minētā sprieduma izpildei attiecībā uz līgumu
         ar Braunšveigas pilsētu, skaitot no sprieduma pasludināšanas dienas līdz minēto pasākumu izpildei.

      2       Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 6. jūnija rīkojumu Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei un Somijas Republikai
         tika atļauts iestāties lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu atbalstam.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       2. panta 6. punktā Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvā 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu,
         kuri attiecas uz izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām
         [publisko piegādes un būvdarbu līgumu slēgšanas tiesības] (OV L 395, 33. lpp.), ir paredzēts šādi:

      “Šā panta 1. punktā minēto pilnvaru īstenošanas ietekmi uz līgumu, kas noslēgts pēc lēmuma par tā piešķiršanu, nosaka valstu
         likumi.

      Turklāt, izņemot gadījumus, kad lēmums ir jāatceļ pirms lēmuma par zaudējumu atlīdzināšanu, dalībvalsts var paredzēt, ka pēc
         līguma noslēgšanas, kas notiek pēc lēmuma par tā piešķiršanu, par izskatīšanu atbildīgā iestāde ir pilnvarota pieņemt lēmumu
         tikai par zaudējumu atlīdzināšanu jebkurai personai, kam pārkāpuma dēļ ir nodarīts kaitējums.”

      4       Saskaņā ar Direktīvas 89/665 3. panta 1. punktu:
      “Komisija var izmantot šajā pantā paredzētās procedūras, ja pirms līguma noslēgšanas tā uzskata, ka ir noticis skaidrs un
         nepārprotams Kopienas noteikumu par valsts pasūtījumu [publisko iepirkumu jomā] pārkāpums, veicot līguma piešķiršanas procedūru,
         uz kuru attiecas Direktīva 71/305/EEK un Direktīva 77/62/EEK.”

       Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/Vācija
      5       Iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Komisija/Vācija rezolutīvās daļas 1. un 2. punktā Tiesa ir nospriedusi šādi:
      “1)      sakarā ar to, ka Bokhornas (Vācija) pašvaldība nepaziņoja par konkursu līguma par notekūdeņu savākšanu slēgšanas tiesību piešķiršanai
         un nepublicēja piešķiršanas procedūras rezultātus Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša pielikumā, Vācijas Federatīvā Republika publisko pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas ietvaros nav izpildījusi
         pienākumus, kurus tai uzliek Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu
         līgumu [publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību] piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.) 8. pants saistībā ar 15. panta 2. punktu
         un 16. panta 1. punktu;

      2)      sakarā ar to, ka Braunšveigas pilsēta (Vācija) noslēdza līgumu par atkritumu apglabāšanu, izmantojot sarunu procedūru, iepriekš
         neizsludinot konkursu, kaut arī Direktīvas 92/50 11. panta 3. punkta nosacījumi publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību
         piešķiršanai, iepriekš neizsludinot konkursu, netika izpildīti, Vācijas Federatīvā Republika publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanas ietvaros nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek minētās direktīvas 8. pants un 11. panta 3. punkta
         b) apakšpunkts.”

       Pirmstiesas procedūra
      6       2003. gada 27. jūnija vēstulē Komisija lūdza Vācijas valdību paziņot par pasākumiem, kas veikti, lai izpildītu iepriekš minēto
         spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Vācija.

      7       Nebūdama apmierināta ar Vācijas valdības 2003. gada 7. augusta atbildi, ar 2003. gada 17. oktobra vēstuli Komisija aicināja
         Vācijas iestādes darīt tai zināmus savus apsvērumus divu mēnešu termiņā.

      8       Vācijas valdība savā 2003. gada 23. decembra paziņojumā norāda uz to, ka 2003. gada decembra sākumā tā ir nosūtījusi vēstuli
         Lejassaksijas Federālās zemes valdībai [Landesregierung von Niedersachsen], kurā tā tai lūdza ievērot spēkā esošās normas par publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu un aicināja to ziņot par
         pasākumiem, kuriem jānodrošina, lai turpmāk šādi pārkāpumi neatkārtotos. Vācijas valdība turklāt norādīja uz 13. pantu Vācijas
         Likumā par publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (Vergabeverordnung), kas stājās spēkā 2001. gada 1. februārī, kas nosaka, ka līgumslēdzēju iestāžu noslēgtie līgumi nav spēkā, ja pretendenti,
         kuru piedāvājumi ir noraidīti, netiek informēti par attiecīgā līguma noslēgšanu vismaz četrpadsmit dienas pirms līguma slēgšanas
         tiesību piešķiršanas. Tā vēlreiz pauda savu viedokli, ka Kopienu tiesības neprasa lauzt abus līgumus, uz kuriem attiecas iepriekš
         minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/Vācija.

      9       Komisija 2004. gada 1. aprīlī Vācijas Federatīvajai Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu, uz kuru tā atbildēja 2004. gada
         7. jūnijā.

      10     Uzskatīdama, ka Vācijas Federatīvā Republika nav veikusi pasākumus, lai izpildītu iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         Komisija/Vācija, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par prasības priekšmetu
      11     Tā kā Vācijas Federatīvā Republika savā iebildumu rakstā darīja zināmu, ka 2005. gada 28. februārī līgums, ko par notekūdeņu
         aizvākšanu noslēgusi Bokhornas pašvaldība, tiks izbeigts, Komisija atbildē paziņoja, ka tā attiecībā uz šo līgumu vairs neuztur
         spēkā savu prasību un prasījumu piespriest kavējuma naudu.

      12     Tā kā Komisija ir daļēji atteikusies no savas prasības, tad prasība ir jāpārbauda tikai attiecībā uz Braunšveigas pilsētas
         līgumu par atkritumu apglabāšanu.

       Par pieņemamību
      13     Vācijas Federatīvā Republika, pirmkārt, norāda uz to, ka Komisijai nav intereses celt prasību, jo tā nav iesniegusi interpretācijas
         pieteikumu Reglamenta 102. panta izpratnē. Šī dalībvalsts uzskata, ka prāva par to, kādas sekas ir iepriekš minētajam spriedumam
         apvienotajās lietās Komisija/Vācija, varēja tikt izskatīta un bija jāizskata minētā sprieduma interpretācijas pieteikuma ietvaros
         un nevis kā prasība saskaņā ar EKL 228. pantu.

      14     Šis arguments tomēr nav atbalstāms.
      15     Procesā par valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu Tiesai ir tikai jākonstatē, ka ir pārkāpts Kopienu tiesību
         noteikums. No EKL 228. panta 1. punkta izriet, ka attiecīgajai dalībvalstij ir jāveic pasākumi, kas nepieciešami, lai izpildītu
         Tiesas spriedumu (šajā sakarā skat. 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑126/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑11197. lpp.,
         26. punkts). Tā kā jautājums par to, kādi pasākumi tad ir veicami, lai izpildītu spriedumu, ar ko konstatē pienākumu neizpildi
         saskaņā ar EKL 226. pantu, tādēļ nav šāda sprieduma priekšmets, šis jautājums nevar būt šī sprieduma interpretācijas pieteikuma
         priekšmets (šajā sakarā skat. arī 1988. gada 20. aprīļa rīkojumu apvienotajās lietās 146/85 INT un 431/85 INT Maindiaux u.c./CES u.c., Recueil, 2003. lpp., 6. punkts).

      16     Turklāt iespējamās prasības saskaņā ar EKL 228. panta 2. punktu ietvaros tieši dalībvalstij, kurai ir jāuzņemas sekas, kas
         tai izriet no sprieduma, ar ko tika konstatēta pienākumu neizpilde, tās ir jāpamato, ja Komisija par tām izteikusi kritiku.

      17     Otrkārt, savā atbildē uz repliku Vācijas Federatīvā Republika ar Nīderlandes Karalistes atbalstu lūdz Tiesu izbeigt tiesvedību
         saskaņā ar Reglamenta 92. panta 2. punktu, jo, tā kā kopš 2005. gada 10. jūlija ir lauzts Braunšveigas pilsētas noslēgtais
         līgums par atkritumu apglabāšanu, prasībai vairs neesot priekšmeta.

      18     Komisija savos apsvērumos saistībā ar Francijas Republikas, Nīderlandes Karalistes un Somijas Republikas iestāšanās rakstiem
         atbild, ka tā joprojām ir ieinteresēta saņemt no Tiesas nolēmumu par to, vai, beidzoties argumentētajā atzinumā, kas izdots
         saskaņā ar EKL 228. pantu, paredzētajam termiņam, Vācijas Federatīvā Republika jau bija izpildījusi iepriekš minēto 2003. gada
         10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Vācija. Tomēr Komisija norāda, ka vairs nav vajadzības piespriest kavējuma
         naudas samaksu.

      19     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru datums, kas jāņem vērā, novērtējot pienākumu neizpildi, pamatojoties
         uz EKL 228. pantu, ir saskaņā ar minēto normu izstrādātajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigas (2006. gada 18. jūlija
         spriedums lietā C‑119/04 Komisija/Itālija, Krājums, I‑6885. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      20     Šajā lietā argumentētajā atzinumā, kurš, kā tas izriet arī no saņemšanas zīmoga, tika saņemts 2004. gada 1. aprīlī, tika noteikts
         divu mēnešu termiņš. Tādejādi datums, pēc kura jāvadās, lai novērtētu, vai notikusi valsts pienākumu neizpilde saskaņā ar
         EKL 228. pantu, ir 2004. gada 1. jūnijs. Šajā datumā Braunšveigas pilsētas noslēgtais līgums par atkritumu apglabāšanu vēl
         nebija izbeigts.

      21     Turklāt prasība nav nepieņemama arī tādēļ – pretēji tam, uz ko tiesas sēdē norādīja Vācijas Federatīvā Republika –, ka Komisija
         vairs nelūdz piespriest kavējuma naudu.

      22     Tā kā Tiesa ir kompetenta uzlikt naudas sodu, ko Komisija nav lūgusi (šajā sakarā skat. 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā
         C‑304/02 Komisija/Francija, Krājums, I‑6263. lpp., 90. punkts), tad prasība nav nepieņemama tikai tādēļ, ka Komisija noteiktā
         tiesvedības Tiesā stadijā izlemj, ka kavējuma naudu piespriest vairs nav nepieciešams.

      23     Treškārt, attiecībā uz iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Direktīvas 89/665 3. pantu, uz kuru ģenerāladvokāte atsaukusies
         savu secinājumu 44. punktā, ir jāatgādina, ka minētajā normā paredzētā īpašā procedūra ir preventīvs pasākums, ar kuru nevar
         izdarīt atkāpi no Komisijas pilnvarām saskaņā ar EKL 226. un 228. pantu, ne tās aizstāt (šajā sakarā skat. 2005. gada 2. jūnija
         spriedumu lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑4713. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      24     No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasība ir pieņemama.
       Par lietas būtību
      25     Komisija uzskata, ka Vācijas Federatīvā Republika nav veikusi pietiekamus pasākumus iepriekš minētā 2003. gada 10. aprīļa
         sprieduma apvienotajās lietās Komisija/Vācija izpildei, jo šī dalībvalsts pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām
         nebija lauzusi Braunšveigas pilsētas noslēgto līgumu par atkritumu apglabāšanu.

      26     Vācijas Federatīvā Republika atkārto Vācijas valdības 2003. gada 23. decembra paziņojumā pausto viedokli, ka šajā spriedumā
         minēto līgumu laušana netika prasīta, un uzskata, ka šajā paziņojumā minētās darbības ir pietiekami pasākumi minētā sprieduma
         izpildei.

      27     Šajā sakarā ir jāatgādina, kā tas izriet no iepriekš minētā 2003. gada 10. aprīļa sprieduma apvienotajās lietās Komisija/Vācija
         12. punkta, ka Braunšveigas pilsēta un Braunschweigsche Kohlebergwerke noslēdza līgumu, ar kuru pēdējai minētajai, sākot no 1999. gada jūnija/jūlija, uz 30 gadiem tika uzdots veikt atkritumu apglabāšanu,
         tos termiski apstrādājot.

      28     Kā savu secinājumu 72. punktā norāda ģenerāladvokāte, pasākumi, uz kuriem Vācijas valdība atsaucās savā 2003. gada 23. decembra
         paziņojumā, paredzēja tikai jaunu līgumu noslēgšanu, kuri būtu līdzīgi tiem, kas bija minētajā spriedumā konstatētās pienākumu
         neizpildes pamatā. Savukārt ar šiem pasākumiem netika apturēts Braunšveigas pilsētas noslēgtā līguma spēks 2004. gada 1. jūnijā.

      29     Tādēļ, tā kā minētais līgums 2004. gada 1. jūnijā vēl nebija izbeigts, pienākumu neizpilde šajā datumā turpinājās. Pakalpojumu
         sniegšanas brīvības pārkāpums, kas noticis Direktīvas 92/50 noteikumu neievērošanas dēļ, turpinās visu laiku, kamēr spēkā
         ir pretrunā ar šo brīvību noslēgtie līgumi (iepriekš minētais 2003. gada 10. aprīļa spriedums apvienotajās lietās Komisija/Vācija,
         36. punkts). Turklāt minētajā datumā stāvoklis bija tāds, ka pienākumu neizpildei bija jāturpinās vēl desmitiem gadu, ņemot
         vērā noslēgtā līgumu ilgo termiņu.

      30     Ņemot vērā visus šos apstākļus, tādā situācijā kā pamata lietā apskatītā nevar atzīt, ka Vācijas Federatīvā Republika attiecībā
         uz Braunšveigas pilsētas noslēgto līgumu 2004. gada 1. jūnijā būtu bijusi veikusi visus pasākumus iepriekš minētā 2003. gada
         10. aprīļa sprieduma apvienotajās lietās Komisija/Vācija izpildei.

      31     Vācijas Federatīvā Republika, kuru atbalsta Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Somijas Republika, tomēr norāda,
         ka Direktīvas 89/665 2. panta 6. punkta otrā daļa, ar kuru dalībvalstīm tiek atļauts savos tiesību aktos paredzēt, ka pēc
         līguma noslēgšanas, kas notiek pēc lēmuma par tā slēgšanas tiesību piešķiršanu, prasības celšanas rezultāts var būt tikai
         zaudējumu atlīdzināšana, un tādējādi izslēgt jebkādu līguma laušanas iespēju, nepieļauj, ka no pienākumu neizpildes sakarā
         ar šādu līgumu konstatēšanu EKL 226. panta izpratnē izriet pienākums to lauzt. Šīs dalībvalstis uzskata, ka tas ir pretrunā
         arī tiesiskās drošības principam un tiesiskās paļāvības aizsardzības principam, pacta sunt servanda principam, pamattiesībām uz īpašumu, EKL 295. pantam, kā arī Tiesas judikatūrai par sprieduma seku ierobežošanu laikā.

      32     Tomēr šādi argumenti nav pieņemami.
      33     Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 89/665 2. panta 6. punkta otro daļu Tiesa jau ir atzinusi, ka, lai arī ar minēto noteikumu
         dalībvalstīm tiek atļauts paturēt spēkā tādus līgumus, kas noslēgti pretrunā ar direktīvām par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanu, un tādējādi ar minēto noteikumu tiek aizsargāta līgumpartneru tiesiskā paļāvība, šī noteikuma sekas,
         nesašaurinot EK līguma, ar ko izveido iekšējo tirgu, noteikumu piemērošanas jomu, nevar būt tādas, ka līgumslēdzējas iestādes
         rīcība pēc šādu līgumu noslēgšanas attiecībā pret trešām personām būtu uzskatāma par saderīgu ar Kopienu tiesībām (iepriekš
         minētais 2003. gada 10. aprīļa spriedums apvienotajās lietās Komisija/Vācija, 39. punkts).

      34     Taču, ja Direktīvas 89/665 2. panta 6. punkta otrā daļa neietekmē EKL 226. panta piemērošanu, tam nevajadzētu ietekmēt arī
         EKL 228. panta piemērošanu, riskējot tādā situācijā kā pamata prāvā aprakstītā sašaurināt Līguma, ar ko izveido iekšējo tirgu,
         noteikumu piemērošanas jomu.

      35     Turklāt 2. panta 6. punkta otrā daļa Direktīvā 89/665, kuras mērķis ir visās dalībvalstīs nodrošināt efektīvus tiesiskās aizsardzības
         līdzekļus gadījumos, kad tiek pārkāptas Kopienu tiesības par publisko iepirkumu vai valsts tiesību normas, ar kurām šīs tiesības
         transponētas, lai nodrošinātu efektīvu publiskā iepirkuma slēgšanas tiesību piešķiršanas jomas direktīvu piemērošanu (2002. gada
         12. decembra spriedums lietā C‑470/99 Universale‑Bau u.c., Recueil, I‑11617. lpp., 71. punkts), attiecas – kā izriet no šī panta teksta – uz atlīdzību, ko persona, kas cietusi līgumslēdzējas
         iestādes izdarīta pārkāpuma dēļ, var no šīs iestādes saņemt. Tās specifikas dēļ nevar uzskatīt, ka šī norma regulē arī attiecības
         starp dalībvalsti un Kopienu, attiecības, par kurām ir runa EKL 226. un 228. pantā.

      36     Otrkārt, attiecībā uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, pacta sunt servanda principu, kā arī īpašumtiesībām, pat pieņemot, ka līgumslēdzēja iestāde līguma laušanas gadījumā var neņemt vērā šos principus
         un šīs līgumpartnera tiesības, dalībvalsts uz tām nevar atsaukties, lai nepildītu ar EKL 226. pantu pamatotu spriedumu par
         pienākumu neizpildi un tādējādi izvairītos no atbildības saskaņā ar Kopienu tiesībām (skat. pēc analoģijas 2007. gada 17. aprīļa
         spriedumu lietā C‑470/03 AGM‑COS.MET, Krājums, I‑2749. lpp., 72. punkts).

      37     Treškārt, attiecībā uz EKL 295. pantu, saskaņā ar ko “[..] Līgums nekādi neietekmē valsts tiesību aktus, kas reglamentē īpašumtiesību
         sistēmu”, ir jāatgādina, ka minētā panta mērķis nav liegt attiecināt Līguma pamatnoteikumus uz dalībvalstu īpašumtiesību regulējumiem
         (2003. gada 13. maija spriedums lietā C‑463/00 Komisija/Spānija, Recueil, I‑4581. lpp., 67. punkts un tajā minētā judikatūra). Dalībvalstī pastāvošā īpašumtiesību režīma īpatnības tādējādi nevar
         attaisnot tāda pārkāpuma turpināšanu, ko veido pakalpojumu sniegšanas brīvības pārkāpums, neievērojot Direktīvas 95/50 noteikumus.

      38     Visbeidzot jāatgādina, ka dalībvalsts, lai pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību neievērošanu, nevar aizbildināties
         ar iekšējās tiesību sistēmas normām, praksi vai situāciju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 25. punkts
         un tajā minētā judikatūra).

      39     Ceturtkārt, attiecībā uz Tiesas judikatūru par sprieduma iedarbības laikā ierobežošanu pietiek konstatēt, ka tā katrā ziņā
         neļauj attaisnot sprieduma, ar kuru atzīta valsts pienākumu neizpilde, pamatojoties uz EKL 226. pantu, nepildīšanu.

      40     Lai arī attiecībā uz Braunšveigas pilsētas noslēgto līgumu jākonstatē, ka Vācijas Federatīvā Republika 2004. gada 1. jūnijā
         nebija veikusi visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu iepriekš minēto 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās
         lietās Komisija/Vācija, tad datumā, kad Tiesa pārbaudīja faktus, situācija bija mainījusies. No tā izriet, ka nav pamatota
         arī kavējuma naudas piespriešana, ko Komisija vairs nelūdz.

      41     Tāpat arī izskatāmās lietas apstākļi ir tādi, ka nav jāpiespriež maksāt soda naudu.
      42     Tādējādi ir jāatzīst, ka, Komisijas saskaņā ar EKL 228. pantu izdotajā argumentētajā atzinumā paredzētajā termiņā neveicot
         pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu iepriekš minēto 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Vācija
         par Braunšveigas pilsētas noslēgtu līgumu par atkritumu apglabāšanu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus,
         kas tai uzlikti ar minēto pantu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas
         Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Vācijas Federatīvajai
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Francijas Republika, Nīderlandes
         Karaliste un Somijas Republika, personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Eiropas Kopienu Komisijas saskaņā ar EKL 228. pantu izdotajā argumentētajā atzinumā paredzētajā termiņā neveicot pasākumus,
            kas vajadzīgi, lai izpildītu 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija par Braunšveigas
            (Vācija) pilsētas noslēgtu līgumu par atkritumu apglabāšanu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas
            tai uzlikti ar minēto pantu;
      2)      Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 29. jūnijs.#IK „L.Č.” pret Valsts ieņēmumu dienestu.#Augstākās tiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2006/112/EK – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts – Eksporta atbrīvojumi – Ar preču eksportu vai importu tieši saistītu pakalpojumu sniegšana – Jēdziens.#Lieta C-288/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 29. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 2006/112/EK — Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) — 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts — Eksporta atbrīvojumi — Ar preču eksportu vai importu tieši saistītu pakalpojumu sniegšana — Jēdziens”
      Lieta C‑288/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Augstākā tiesa (Latvija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 17. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 23. maijā, tiesvedībā

         IK “L.Č.”

      pret

         Valsts ieņēmumu dienestu.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši J. Regans [E. Regan], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Latvijas valdības vārdā – I. Kalniņš, kā arī D. Pelše un A. Bogdanova, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Owsiany‑Hornung un E. Kalniņš, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.) 146. panta 1. punkta e) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp IK “L.Č.” un Valsts ieņēmumu dienestu (Latvija) par pievienotās vērtības nodokļa (PVN) piemērošanu 2008.–2010. gadā veiktajiem preču kravu pārvadāšanas darījumiem.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Direktīvas 2006/112 131. pantā ir paredzēts:
               “Šīs sadaļas 2. līdz 9. nodaļā paredzētos atbrīvojumus, neskarot citus Kopienas noteikumus, piemēro saskaņā ar noteikumiem, ko dalībvalstis pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu iespējamu krāpšanu, izvairīšanos un ļaunprātīgu izmantošanu.”

               4

               Šīs direktīvas 146. panta, kas ir ietverts tās IX sadaļas 6. nodaļā “Eksporta atbrīvojumi”, 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus:

                        a)

                        tādu preču piegādes, kuras pārdevējs vai cita persona viņa vārdā nosūta vai transportē uz galamērķi ārpus Kopienas;

                  [..]

                        e)

                        pakalpojumu sniegšanu, tostarp transportēšanu un palīgdarījumus, bet izņemot pakalpojumu sniegšanu, ko atbrīvo saskaņā ar 132. un 135. pantu, ja tie ir tieši saistīti ar to preču eksportu vai importu, uz ko attiecas 61. pants un 157. panta 1. punkta a) apakšpunkts.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               5

               Saskaņā ar līgumiem, kas noslēgti ar vairākiem kravu nosūtītājiem, SIA “Atek” uzņēmās nodrošināt preču, kurām piemērojama tranzīta procedūra, pārvadājumu no Rīgas ostas (Latvija) līdz Baltkrievijai.

               6

               Atbilstoši citam līgumam “Atek” uzdeva “L.Č.” veikt šī preču pārvadājuma faktisko izpildi.

               7

               Minētais pārvadājums tika veikts ar “Atek” piederošiem transportlīdzekļiem, kas bija iznomāti “L.Č.”, un attiecībā pret šo preču nosūtītājiem “Atek” darbojās kā pārvadātājs. Savukārt “L.Č.” nodrošināja transporta vadīšanu, šo transportlīdzekļu remontu un uzpildi ar degvielu, kā arī muitas dokumentu noformēšanu robežpārejas punktos, preču apsargāšanu, to nodošanu saņēmējam un nepieciešamos iekraušanas un izkraušanas darbus.

               8

               “L.Č.”, uzskatot, ka tā sniegtie pakalpojumi ir saistīti ar tranzītu, piemēroja tiem PVN 0 % likmi.

               9

               Attiecībā uz “L.Č.” tika veikts nodokļu audits par laiku no 2008. gada janvāra līdz 2010. gada decembrim. Pēc šī audita nodokļu administrācija papildu samaksai valsts budžetā aprēķināja PVN, soda naudu un nokavējuma naudu.

               10

               Nodokļu administrācijas 2011. gada 21. septembra lēmumā šis aprēķins tika atstāts negrozīts, pamatojoties uz to, ka “L.Č.” nebija tiesību pakalpojumiem, kurus tas bija sniedzis atbilstoši tā ar “Atek” noslēgtajam līgumam, piemērot PVN 0 % likmi, jo, pirmkārt, tā kā nav tiesiskas saiknes ar pārvadātās preču kravas nosūtītāju vai saņēmēju, šos pakalpojumus nevar pielīdzināt ekspeditora vai transporta ekspedīcijas pakalpojumiem un, otrkārt, tā kā “L.Č.” nav Latvijas tiesībās prasītās licences, nevar uzskatīt, ka tam ir pārvadātāja statuss, un līdz ar to tam nebija tiesību veikt kravu pārvadājumus.

               11

               “L.Č.” pārsūdzēja šo lēmumu Administratīvajā rajona tiesā (Latvija), kura ar 2012. gada 11. decembra spriedumu pieteikumu noraidīja.

               12

               Izskatot apelācijas sūdzību par minēto spriedumu, Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) ar 2014. gada 29. maija spriedumu pieteikumu daļēji apmierināja un daļēji noraidīja. It īpaši minētā tiesa uzskatīja, ka, tā kā nav tiesiskas saiknes starp preču kravas nosūtītāju vai saņēmēju un “L.Č.”, tā sniegtos pakalpojumus nevar pielīdzināt ekspeditora vai transporta ekspedīcijas pakalpojumiem, bet tie ir licencētam starptautisko pārvadājumu veicējam, šajā gadījumā “Atek”, piederoša transportlīdzekļa nodrošināšanas ar autovadītāju pakalpojumi, un ka, tā kā “L.Č.” nebija attiecīgas licences, nevar arī uzskatīt, ka tam ir pārvadātāja statuss. Līdz ar to, minētās tiesas ieskatā, “L.Č.” sniegtajiem pakalpojumiem nevarēja tikt piemērota PVN 0 % likme.

               13

               “L.Č.” par minēto spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Augstākajā tiesā (Latvija), par daļu, kurā Administratīvā apgabaltiesa bija noraidījusi tā pieteikumu.

               14

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv šaubas par Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punkta e) apakšpunkta interpretāciju. It īpaši minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai, lai gan “L.Č.” sniegtie pakalpojumi bija saistīti ar tādām precēm, kuras tika vestas tranzītā cauri Latvijai, tas, ka šie pakalpojumi tika sniegti nevis tieši šo preču saņēmējam vai nosūtītājam, ar kuriem “L.Č.” nebija tiesisku attiecību, bet to darījumu partnerim Latvijā, proti, “Atek”, ietekmē šajā tiesību normā, kurā ir prasīta tieša saikne starp pakalpojumu sniegšanu un attiecīgo preču eksportu vai importu, paredzētā atbrīvojuma piemērošanu.

               15

               Šādos apstākļos Augstākā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas [2006/112] 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts interpretējams tādējādi, ka atbrīvojums no nodokļa tiek piemērots tikai tādā gadījumā, ja pastāv tieša tiesiska saikne jeb savstarpējas darījuma attiecības starp pakalpojuma sniedzēju un preču saņēmēju vai nosūtītāju?

                        2)

                        Kādiem kritērijiem jāatbilst minētajā normā norādītajai tiešajai saistībai, lai varētu atzīt, ka pakalpojums, kas saistīts ar preču importu vai eksportu, ir atbrīvots no nodokļa?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               16

               Ar jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa ir piemērojams tādam darījumam kā pamatlietā aplūkotais, proti, preču pārvadājuma uz trešo valsti pakalpojumu sniegšanai, ja šie pakalpojumi netiek sniegti tieši šo preču nosūtītājam vai saņēmējam.

               17

               It īpaši minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai šī atbrīvojuma piemērošana, kuram ir nepieciešams, lai attiecīgie pakalpojumi būtu “tieši saistīti” ar minētajā tiesību normā paredzēto preču eksportu vai importu, ir atkarīga no tiešas tiesiskas saiknes, kā, piemēram, savstarpējas komercattiecības, starp pakalpojumu sniedzēju un attiecīgās preču kravas nosūtītāju vai saņēmēju esamības.

               18

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2006/112 146. pants attiecas uz atbrīvojumu no PVN eksporta darījumiem ārpus Eiropas Savienības. Starptautiskajā tirdzniecībā šāda atbrīvojuma mērķis ir nodrošināt atbilstību principam par attiecīgo preču vai pakalpojumu aplikšanu ar nodokļiem to galamērķa valstī. Tādējādi visiem eksporta darījumiem, kā arī visiem šādiem darījumiem pielīdzināmiem darījumiem ir jābūt atbrīvotiem no PVN, lai nodrošinātu, ka attiecīgais darījums tiek aplikts ar nodokli tikai attiecīgo preču patēriņa vietā (attiecībā uz Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.), 15. pantu skat. spriedumus, 2007. gada 18. oktobris, Navicon, C‑97/06, EU:C:2007:609, 29. punkts, kā arī 2010. gada 22. decembris, Feltgen un Bacino Charter Company, C‑116/10, EU:C:2010:824, 16. punkts).

               19

               Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punkta e) apakšpunktā ietvertais atbrīvojums no nodokļa papildina šī paša 146. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu, un tā mērķis, tāpat kā šī pēdējā minētā atbrīvojuma mērķis, ir nodrošināt attiecīgo pakalpojumu sniegšanas aplikšanu ar nodokli to galamērķa vietā, proti, vietā, kur eksportētās preces tiks patērētas.

               20

               Šajā nolūkā minētā 146. panta 1. punkta e) apakšpunktā tostarp ir paredzēts, ka pārvadājumu pakalpojumi, kas ir tieši saistīti ar preču eksportu ārpus Savienības, ir atbrīvoti no PVN.

               21

               Šīs tiesību normas plaša interpretācija, kas ietvertu pakalpojumus, kuri netiek sniegti tieši šādu preču eksportētājam, importētājam vai saņēmējam, varētu dalībvalstīm un attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem radīt ierobežojumus, kas nebūtu savienojami ar Direktīvas 2006/112 131. pantā paredzēto pareizu un godīgu atbrīvojumu piemērošanu.

               22

               Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbrīvojumi no PVN ir interpretējami šauri, jo tie veido atkāpi no vispārējā principa, saskaņā ar kuru šo nodokli iekasē par katru preču piegādi un katru sniegto pakalpojumu, ko par atlīdzību īstenojis nodokļu maksātājs (skat. it īpaši spriedumus, 1990. gada 26. jūnijs, Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, 19. punkts; 2004. gada 16. septembris, Cimber Air, C‑382/02, EU:C:2004:534, 25. punkts; 2006. gada 14. septembris, Elmeka, no C‑181/04 līdz C‑183/04, EU:C:2006:563, 15. un 20. punkts, kā arī 2012. gada 19. jūlijs, A, C‑33/11, EU:C:2012:482, 49. punkts).

               23

               Līdz ar to no Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punkta e) apakšpunkta formulējuma un mērķa izriet, ka šī tiesību norma ir interpretējama tādējādi, ka tiešas saiknes esamība nozīmē ne tikai to, ka attiecīgo pakalpojumu sniegšana, ņemot vērā to priekšmetu, palīdz faktiski veikt eksporta vai importa darījumu, bet arī to, ka šie pakalpojumi attiecīgā gadījumā tiek sniegti tieši minētajā tiesību normā paredzēto preču eksportētājam, importētājam vai saņēmējam.

               24

               Šajā gadījumā “L.Č.” sniegtie pakalpojumi nenoliedzami ir nepieciešami pamatlietā aplūkotā eksporta darījuma faktiskai veikšanai. Tomēr šie pakalpojumi ir sniegti nevis tieši šo preču saņēmējam vai eksportētājam, bet gan to darījumu partnerim, proti, “Atek”.

               25

               Turklāt, kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, minētie pakalpojumi tika sniegti, izmantojot transportlīdzekļus, kas pieder “Atek”, kurš darbojās kā pārvadātājs attiecībā pret minēto preču nosūtītājiem.

               26

               Līdz ar to “L.Č.” sniegtie pakalpojumi neietilpst Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas jomā.

               27

               Šādos apstākļos uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa nav piemērojams tādai pakalpojumu sniegšanai kā pamatlietā aplūkotā, kas ir saistīta ar preču pārvadājuma uz trešo valsti darījumu, ja šie pakalpojumi netiek sniegti tieši šo preču nosūtītājam vai saņēmējam.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               28

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa nav piemērojams tādai pakalpojumu sniegšanai kā pamatlietā aplūkotā, kas ir saistīta ar preču pārvadājuma uz trešo valsti darījumu, ja šie pakalpojumi netiek sniegti tieši šo preču nosūtītājam vai saņēmējam.

                           Silva de Lapuerta

                           Regan

                           Bonichot

                           Arabadjiev

                           Fernlund

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 29. jūnijā.

                           Sekretārs
                           A. Calot Escobar

                           Pirmās palātas priekšsēdētājs
                           R. Silva de Lapuerta

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – latviešu.


Tiesas spriedums 1973. gada 12. jūlijā. # Riseria Luigi Geddo pret Ente Nazionale Risi. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Milano - Itālija. # Lieta 2-73.


Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2013. gada 11. decembra spriedums.#Smartbook AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi).#Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “SMARTBOOK” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T‑123/12.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 6. jūlijā. # Hubert Huygens pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība par zaudējumu atlīdzību - Prasība atcelt tiesību aktu - Nepieņemamība. # Lieta T-281/01.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 6. jūlijā
      Lieta T‑281/01
      Hubert Huygens
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Novērtēšanas procedūra – Novērtējuma ziņojuma nokavēta sastādīšana – Saprātīgs termiņš – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Morāls un mantisks kaitējums – Amatā paaugstināšanas procedūra – Netiešs atteikums paaugstināt amatā prasītāju – Prasība atcelt tiesību aktu – Lēmums nepaaugstināt amatā prasītāju 2000. gada amatā paaugstināšanas procedūras ietvaros – Pamatojuma trūkums – Lēmums paaugstināt amatā 54 ierēdņus 2000. gada amatā paaugstināšanas procedūras ietvaros – Nepieņemamība
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasības priekšmets, pirmkārt, ir lūgums atlīdzināt zaudējumus, kas radušies nokavētas prasītāja novērtēšanas procedūras par
         1997./1999. novērtēšanas gadu rezultātā, un, otrkārt, lūgums atcelt netiešo Komisijas atteikumu nesegt kavējuma rezultātā
         radušos zaudējumus, atcelt netiešo Komisijas lēmumu nepaaugstināt prasītāju B1 kategorijas amatā 2000. gada amatā paaugstināšanas
         procedūras ietvaros un Komisijas lēmumu paaugstināt amatā 54 ierēdņus 2000. gada amatā paaugstināšanas procedūras ietvaros
         un jebkurā gadījumā atcelt Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju biroja direktora lēmumu paaugstināt 4 ierēdņus B1 kategorijas
         amatā 2000. gada amatā paaugstināšanas procedūras ietvaros.

      Nolēmums:         Komisijai tiek piespriests izmaksāt prasītājam kompensāciju EUR 500 par nodarīto morālo kaitējumu. Tiek atcelts Komisijas
         lēmums nepaaugstināt prasītāju B1 kategorijas amatā 2000. gada amatā paaugstināšanas procedūras ietvaros, kā tas izriet no
         2000. gada 6. aprīļa Administratīvajā paziņojumā Nr. 31 publicētā ierēdņu saraksta, kas paaugstināti B1 kategorijas amatā.
         Prasība atlikušajā daļā tiek noraidīta. Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi – Prasība – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Lūgums atcelt pirmstiesas lēmumu, ar ko noraidīts lūgums par zaudējumu
            atlīdzību – Lūgums, kam nav autonoma rakstura attiecībā uz prasījumiem par zaudējumu atlīdzību
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.     Ierēdņi – Prasība – Lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta nozīmē – Iesniegšanas termiņš – Saprātīgs termiņš
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkts)
      3.     Ierēdņi – Novērtējums – Novērtējuma ziņojums – Sastādīšana – Termiņš – Iestādes iekšējos noteikumos paredzēto termiņu imperatīvs
            raksturs – Nokavējums – Dienesta pārkāpums
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      4.     Ierēdņi – Novērtējums – Novērtējuma ziņojums – Sastādīšana – Nokavējums – Dienesta pārkāpums, kas radījis morālu kaitējumu
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      5.     Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Amatā nepaaugstināta kandidāta sūdzība – Noraidošs lēmums – Pilnīgs pamatojuma trūkums –
            Trūkumu novēršana procesa laikā – Nepieļaujamība – Sekas
      (Civildienesta noteikumu 25. panta 2. punkts, 45. pants un 90. panta 2. punkts)
      6.     Ierēdņi – Prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņš – Sabiedriskās kārtības raksturs – Noilgums – Atsākšana –
            Nosacījums – Jauns fakts
      (EKL 236. pants; Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      1.     Iestādes lēmums noraidīt lūgumu par zaudējumu atlīdzību ir neatņemama daļa administratīvajā procedūrā, kas norisinās, pirms
         Pirmās instances tiesā tiek iesniegta prasība par atbildību. Līdz ar to ierēdņa iesniegtos prasījumus par atcelšanu nevar
         izvērtēt šķirti no prasījumiem par atbildību. Akta, kurā izklāstīta iestādes nostāja pirmstiesas periodā, vienīgais rezultāts
         ir ļaut pusei, kam nodarīts kaitējums, iesniegt Pirmās instances tiesā prasību par zaudējumu atlīdzību.

      (skat. 38. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1997. gada 18. decembris, T‑90/95 Gill/Komisija, Recueil FP, I‑A‑471. un II‑1231. lpp., 45. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 6. marts, T‑77/99 Ojha/Komisija, Recueil FP, I‑A‑61. un II‑293. lpp., 68. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 5. decembris, T‑209/99 Hoyer/Komisija, Recueil FP, I‑A‑243. un II‑1211. lpp., 32. punkts.

      2.     Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkts neprecizē termiņu lūguma iesniegšanai iecēlējinstitūcijā.
      Tomēr ir jāuzskata, ka šāds lūgums ir pieņemams tikai tad, ja tas ir iesniegts saprātīgā termiņā. Kaut arī Civildienesta noteikumu
         90. panta 1. punktā paredzētā nosacījuma mērķis ir aizsargāt ierēdņa tiesības, jebkurā brīdī ļaujot tam vērsties pie administrācijas,
         tiesiskās drošības prasības tomēr paredz, ka ierēdņa tiesības vērsties administrācijā ar lūgumu par zaudējumu atlīdzību nevar
         novilcināt bezgalīgi.

      Jautājums par to, vai lūgums par zaudējumu atlīdzību ir iesniegts saprātīgā termiņā, obligāti ir jāizvērtē in concreto, ņemot vērā katras lietas apstākļus.

      (skat. 42. un 46.–48. punktu)
      3.     Administrācijas imperatīvs pienākums ir nodrošināt periodisku novērtējuma ziņojumu sastādīšanu Civildienesta noteikumos paredzētajos
         datumos un to regulāru sagatavošanu gan labas pārvaldības, gan ierēdņu interešu nodrošināšanas dēļ.

      Judikatūra, ar ko piešķir saprātīgu termiņu novērtējuma ziņojuma sastādīšanai, nevar būt piemērojama gadījumā, kad administrācijai
         saistoši iekšējie noteikumi pakļauj novērtējuma procedūras norisi konkrētiem termiņiem.

      Jebkura šī termiņa pārsniegšana, nepastāvot attaisnojošiem apstākļiem, attiecībā uz konkrēto iestādi ir vērtējams kā dienesta
         pārkāpums, kura rezultātā var iestāties šīs iestādes atbildība.

      Savukārt ierēdnis nevar sūdzēties par novērtējuma ziņojuma nokavētu sastādīšanu, ja šī kavēšanās kaut vai tikai daļēji ir
         viņa paša vaina vai ja viņš ir šo kavēšanos ievērojami veicinājis.

      (skat. 58., 64.–67. un 71. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1977. gada 14. jūlijs, 61/76 Geist/Komisija, Recueil, 1419. lpp., 44. un 45. punkts; Tiesa, 1980. gada 18. decembris, 156/79 un 51/80 Gratreau/Komisija, Recueil, 3943. lpp., 15. punkts; Tiesa, 1983. gada 5. maijs, 207/81 Ditterich/Komisija, Recueil, 1359. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesa, 1990. gada 13. decembris, T‑29/89 Moritz/Komisija, Recueil, II‑787. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesa, 1997. gada 28. maijs, T‑56/96 Burban/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑109. un II‑331. lpp., 44., 45. un 48. punkts; Pirmās instances tiesa, 2000. gada 19. septembris, T‑101/98 un T‑200/98
         Stodtmeister/Padome, Recueil FP, I‑A‑177. un II‑807. lpp., 49. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 12. jūnijs, T‑187/01 Mellone/Komisija, Recueil FP, I‑A‑81. un II‑389. lpp., 77. punkts; Pirmās instances tiesa, 2003. gada 7. maijs, T‑278/01 den Hamer/Komisija, Recueil FP, I‑A‑139. un II‑665. lpp., 88., 90. un 91. punkts; Pirmās instances tiesa, 2003. gada 7. maijs, T‑327/01 Lavagnoli/Komisija, Recueil FP, I‑A‑143. un II‑691. lpp., 54., 56. un 57. punkts; Pirmās instances tiesa, 2003. gada 30. septembris, T‑296/01 Tatti/Komisija, Recueil FP, I‑A‑225. un II‑1093. lpp., 58. punkts.

      4.     Novērtējuma ziņojuma nokavēta sastādīšana pati par sevi var radīt kaitējumu, jo ierēdņa individuālā lieta tādējādi ir nepilnīga
         un tādēļ tas cieš morālu kaitējumu, pastāvot neskaidrībai un bažām par savu profesionālo izaugsmi.

      (skat. 86. un 87. punktu)
      Atsauces: Geist/Komisija, minēts iepriekš, 48. punkts; Pirmās instances tiesa, 1990. gada 8. novembris, T‑73/89 Barbi/Komisija, Recueil, II‑619. lpp., 41. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 16. decembris, T‑20/89 Moritz/Komisija, Recueil, II‑1423. lpp., 46. punkts; Burban/Parlaments, minēts iepriekš, 72. punkts; Stodtmeister/Padome, minēts iepriekš, 56. punkts; Lavagnoli/Komisija, minēts iepriekš, 48. punkts; Tatti/Komisija, minēts iepriekš, 59. punkts.

      5.     Iecēlējinstitūcijai nav pienākuma motivēt amatā paaugstināšanas lēmumus attiecībā uz amatā nepaaugstinātiem ierēdņiem, bet
         tai savukārt ir pienākums motivēt lēmumu noraidīt amatā nepaaugstināta ierēdņa sūdzību; lēmuma noraidīt sūdzību motīviem ir
         jāatbilst tā lēmuma motīviem, pret kuru ir iesniegta sūdzība, tādējādi abu lēmumu motīviem ir jāsakrīt.

      Pilnīgu pamatojuma trūkumu pirms prasības celšanas nevar atsvērt paskaidrojumi, ko konkrētā iestāde iesniegusi pēc prasības
         celšanas. Šajā stadijā minētie paskaidrojumi vairs nepilda savu funkciju. Prasības celšana tādējādi liedz iecēlējinstitūcijai
         iespēju labot lēmumus, sniedzot motivētu atbildi par sūdzības noraidīšanu.

      Gadījumā, kad ir skaidrs, ka iestādei ir rīcības brīvība – proti, kad pastāv iespēja, ka varēja pieņemt citādu lēmumu un ka
         iestāde tādējādi nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, kas sniedzams akta pieņemšanas brīdī, ko tomēr vēl var labot
         līdz prasības celšanai, – rezultāts ir apstrīdētā lēmuma atcelšana bez vajadzības Pirmās instances tiesai izvērtēt citus izvirzītos
         pamatus.

      (skat. 106.–108., 112. un 115. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1974. gada 30. oktobris, 188/73 Grassi/Padome, Recueil, 1099. lpp., 13. punkts; Tiesa, 1981. gada 26. novembris, 195/80 Michel/Parlaments, Recueil, 2861. lpp., 22. punkts; Tiesa, 1987. gada 16. decembris, 111/86 Delauche/Komisija, Recueil, 5345. lpp., 13. punkts; Tiesa, 1990. gada 7. februāris, C‑343/87 Culin/Komisija, Recueil, I‑225. lpp., 13. un 15. punkts; Tiesa, 1993. gada 9. decembris, C‑115/92 P Parlaments/Volger, Recueil, I‑6549. lpp., 23. punkts; Pirmās instances tiesa, 1992. gada 12. februāris, T‑52/90 Volger/Parlaments, Recueil, II‑121. lpp., 36. un 40. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 3. marts, T‑25/92 Vela Palacios/CES, Recueil, II‑201. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 20. jūlijs, T‑351/99 Brumter/Komisija, Recueil FP, I‑A‑165. un II‑757. lpp., 33. un 34. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 20. februāris, T‑117/01 Roman Parra/Komisija, Recueil FP, I‑A‑27. un II‑121. lpp., 26. un 32. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 12. decembris, T‑338/00 un T‑376/00 Morello/Komisija, Recueil FP, I‑A‑301. un II‑1457. lpp., 48. punkts; Pirmās instances tiesa, 2003. gada 18. septembris, T‑241/02 Callebaut/Komisija, Recueil FP, I‑A‑215. un II‑1061. lpp., 42. punkts.

      6.     Sūdzības iesniegšanas un prasības celšanas termiņi ir saistīti ar sabiedrisko kārtību, un tie nav pušu vai tiesneša lemšanas
         ziņā, jo ir ieviesti, lai nodrošinātu tiesisko situāciju skaidrību un drošību.

      Pirmās instances tiesā saskaņā ar EKL 236. pantu un Civildienesta noteikumu 91. pantu celtas prasības pieņemamība ir atkarīga
         no pirmstiesas procesa pareizas norises un tajā noteiktā termiņa.

      Tikai jaunu un būtisku faktu esamība var pamatot to, ka tiek iesniegts jauns lūgums atkārtoti izskatīt agrāku lēmumu, kas
         noteiktajos termiņos netika apstrīdēts.

      Ja prasītājs iepriekš pastāvošu pamatu vai elementu iesniedz vēlāk, to principā nevar pielīdzināt jauna fakta iesniegšanai,
         kas pamatotu prasības iesniegšanas termiņa atjaunotu tecēšanu (pretējā gadījumā pastāvētu risks, ka tiek apdraudēts tiesiskās
         drošības princips).

      (skat. 124.–127. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1981. gada 19. februāris, 122/79 un 123/79 Schiavo/Padome, Recueil, 473. lpp., 22. punkts; Tiesa, 1985. gada 15. maijs, 127/84 Esly/Komisija, Recueil, 1437. lpp., 10. punkts; Tiesa, 1988. gada 14. jūnijs, 161/87 Muysers un Tülp/Revīzijas palāta, Recueil, 3037. lpp., 11. punkts; Tiesa, 1997. gada 23. janvāris, Coen, C‑246/95, Recueil, I‑403. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesa, 1992. gada 11. maijs, T‑34/91 Whitehead/Komisija, Recueil, II‑1723. lpp., 18. punkts; Pirmās instances tiesa, 1994. gada 20. jūlijs, T‑45/93 Branco/Revīzijas palāta, Recueil FP, I‑A‑197. un II‑641. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesa, 1995. gada 21. februāris, T‑506/93 Moat/Komisija, Recueil FP, I‑A‑43. un II‑147. lpp., 28. punkts; Pirmās instances tiesa, 1997. gada 11. jūlijs, T‑16/97 Chauvin/Komisija, Recueil FP, I‑A‑237. un II‑681. lpp., 37. punkts; Pirmās instances tiesa, 2000. gada 4. februāris, T‑147/96 Batho/Komisija, Recueil, II‑0000. lpp., 46. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 15. novembris, T‑142/00 Van Huffel/Komisija, Recueil FP, I‑A‑219. un II‑1011. lpp., 36. punkts.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1997. gada 11. jūlijā. # Oleifici Italiani Spa pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-267/94.


Tiesas spriedums 1991. gada 13. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 87/53/EEK. # Lieta C-69/90.


Tiesas spriedums 1985. gada 14. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību. # Lieta 269/83.


Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2015. gada 29. janvāra spriedums.#Blackrock, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “INVESTING FOR NEW WORLD” reģistrācijas pieteikums – Preču zīme, ko veido reklāmas sauklis – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T‑59/14.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 30.septembrī. # Richie Ryan pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Prasība atcelt tiesību aktu - Pamatojums. # Lieta T-121/97.


title: Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 31. janvāra spriedums.#Spānijas Karaliste pret Eiropas Komisija.#ELVGF – Garantiju nodaļa – Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma – Vīna nozare – Aizliegums stādīt jaunus vīnogulājus – Valstu kontroles sistēmas – Vienotas likmes finanšu korekcija – Procesuālās garantijas – Kļūda vērtējumā – Samērīgums.#Lieta T‑206/08.

text:
      Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 31. janvāra spriedums – Spānija/Komisija
      (lieta T‑206/08)
      ELVGF – Garantiju nodaļa – Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma – Vīna nozare – Aizliegums stādīt jaunus vīnogulājus – Valstu kontroles sistēmas – Vienotas likmes finanšu korekcija – Procesuālās garantijas – Kļūda vērtējumā – Samērīgums
      1.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Lēmums par grāmatojumu noskaidrošanu ELVGF finansēto izdevumu ietvaros (EKL
            253. pants) (sal. ar 24. un 25. punktu)
      2.                     Savienības tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Piemērošana Komisijas sāktajos administratīvajos procesos – Ievērošana,
            kad tiek paziņoti ELVGF pārvaldības gaitā veikto pārbaužu rezultāti – Apjoms (Komisijas Regulas Nr. 1663/95 8. panta 1. punkts)
            (sal. ar 45.–47. punktu)
      3.                     Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – ELVGF finansējums – Atbalsta un piemaksu piešķiršana – Dalībvalstu pienākums
            izveidot efektīvu administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas sistēmu – Netieši noteikts pienākums – Apjoms (Padomes
            Regulu Nr. 2392/86 4. panta 4. punkts un Nr. 1493/1999 2. panta 1. punkts un Komisijas Regulas Nr. 2729/2000 5. panta 2. punkts)
            (sal. ar 77. un 78. punktu)
      4.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Grāmatojumu noskaidrošana – Atteikums segt izdevumus, kas radušies sakarā ar Kopienu tiesiskā regulējuma
            piemērošanas pārkāpumu – Attiecīgās dalībvalsts iebildumi – Pierādīšanas pienākums – Sadale starp Komisiju un dalībvalsti
            (sal. ar 79., 104., 105., 114. un 122. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 8. aprīļa Lēmumu 2008/321/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz dažus izdevumus,
                  kas dalībvalstīm radušies un ko finansē no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas
                  un Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) līdzekļiem (OV L 109, 35. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Spānijas Karaliste sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1994. gada 6. decembrī. # Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Eiropas Sociālais fonds - Prasība atcelt tiesību aktu pret - Pamatojums. # Lieta T-450/93.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 2.decembrī.#E. Gavrielides Oy.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Helsingin hallinto-oikeus - Somija.#Direktīva 90/642/EEK - Pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamais daudzums - Vīnogulāja lapas.#Lieta C-398/03.

text:
      Lieta C‑398/03
      E. Gavrielides Oy sāktais process
      (Helsingin hallinto-oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 90/642/EEK – Pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamais daudzums – Vīnogulāju lapas
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Tiesību aktu tuvināšana – Pesticīdu atliekas augu izcelsmes produktos un uz tiem – Direktīva 90/642 – Piemērojamība
            produktam, kas nav minēts Direktīvas pielikumos – Nosacījums – Iepriekšējs zinātnisks novērtējums – Direktīvas nepiemērojamība
            vīnogulāju lapām novērtējuma trūkuma dēļ
      (Padomes Direktīva 90/642)
      Fakts, ka produkts nav minēts Direktīvas 90/642 par pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamā daudzuma noteikšanu konkrētos augu
         izcelsmes produktos un uz tiem, ieskaitot augļus un dārzeņus, pielikumos, neizslēdz iespēju attiecināt uz to minēto direktīvu.
         Šajā sakarā ir jāpārliecinās, vai attiecīgo produktu sakarā ar pesticīdu atlieku maksimālo daudzumu regulējumu var saistīt
         ar kādu Direktīvā 90/642 skaidri noteiktu produktu vai produktu grupu. Šāda pārbaude liek ņemt vērā minētās direktīvas vispārējo
         mērķi, kas paredz saskaņot, no vienas puses, nepieciešamību efektīvi aizsargāt augus un augu izcelsmes produktus pret kaitīgiem
         organismiem un nezālēm, lai nodrošinātu Kopienā augu ražību un Kopienas lauksaimniecības produktivitāti, un, no otras puses,
         nepieciešamību aizsargāt cilvēku vai dzīvnieku veselību, kā arī vidi pret pesticīdu kaitīgo iedarbību.

      Tas, ka kādu Direktīvas 90/642 pielikumos sākotnēji neminētu produktu iekļauj kādā produktu grupā vai apakšgrupā, nozīmē,
         ka par šo neminēto produktu iepriekš ir veikts zinātnisks novērtējums abu prasību līdzsvarošanai, kas izriet no minētās direktīvas
         vispārējā mērķa, un ar to tiek uzsvērts, ka, ievērojot šīs abas prasības, uz attiecīgo produktu ir atļauts attiecināt tādus
         pesticīdu atlieku maksimālos daudzumus, kādi noteikti produktu grupai vai apakšgrupai, kurā paredzēts iekļaut šo produktu.

      No tā izriet, ka Direktīva 90/642 nav piemērojama attiecībā uz vīnogulāju lapām, kuras nav minētas starp Direktīvas pielikumā
         norādītajiem produktiem, tāpēc, ka par pesticīdu labvēlīgo un nelabvēlīgo iedarbību uz vīnogulāju lapām līdz šim nav veikts
         zinātnisks novērtējums.

      (sal. ar 22.–24. un 26. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2004. gada 2. decembrī (*)

      Direktīva 90/642/EEK – Pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamais daudzums – Vīnogulāju lapas
      Lieta C‑398/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Helsingin hallinto-oikeus (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 22. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 24. septembrī, tiesvedībā,
         ko uzsāka

      E. Gavrielides Oy.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un K. Šīmans [K. Schiemann],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 16. septembrī,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      – E. Gavrielides Oy  vārdā – E. Gavrielidess [E. Gavrielides],

      – Grieķijas valdības vārdā – K. Marinu [K. Marinou] un V. Kondolaims [V. Kontolaimos], pārstāvji,

      – Somijas valdības vārdā – A. Gimaraeša-Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāve,

      – Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Pāsivirta [E. Paasivirta], B. Dohertijs [B. Doherty] un P. Ālto [P. Aalto], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 23. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1990. gada 27. novembra Direktīvu 90/642/EEK par
         pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamā daudzuma noteikšanu konkrētos augu izcelsmes produktos un uz tiem, ieskaitot augļus
         un dārzeņus (OV L 350, 71. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/42/EK (OV L 158, 51. lpp.,
         turpmāk tekstā – “Direktīva 90/642”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības ietvaros starp sabiedrību E. Gavrielides Oy (turpmāk tekstā – “Gavrielides”) un Somijas muitas pārvaldi par tās lēmumiem aizliegt Gavrielides importēt Somijā vīnogulāju lapas.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Direktīvas 90/642 1. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

      “1. Šo direktīvu piemēro produktiem, kas ietilpst grupās, kuras ir noteiktas I pielikuma 1. ailē, un šo produktu piemēri ir
         doti 2. ailē, ja šo grupu produktos vai produktu daļās, kas aprakstītas 3. ailē, var būt noteiktu pesticīdu atliekas.”

      4        Saskaņā ar Direktīvas 90/642 3. panta 1. punkta pirmās daļas noteikumiem:

      “1. pantā minētajās grupās ietilpstošie produkti vai, ja tas ir lietderīgi, produktu daļas, sākot no brīža, kad tie tiek laisti
         apgrozībā, nevar saturēt pesticīdu atlieku daudzumus, kas pārsniedz II pielikuma sarakstā norādītos daudzumus.”

      5        Direktīvas 90/642 I pielikums ietver šīs direktīvas 1. pantā minēto produktu grupu un produktu sarakstu.

      6        Šī pielikuma 1. ailē it īpaši ir norādīta ogu un mazo augļu grupa. Starp šīs grupas produktiem 2. ailē ir minētas galda vīnogas
         un vīna vīnogas. Atbilstoši [šī pielikuma] 3. ailei pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamo daudzumu piemēro “visam produktam
         pēc augu kātiņa un ziedkausiņa noņemšanas”.

      7        Minētā pielikuma 1. ailē ir uzskaitīta arī lapu dārzeņu un svaigu lapu garšaugu grupa. Starp šīs grupas produktiem 2. ailē
         ir minēti svaigu lapu garšaugi. Atbilstoši 3. ailei pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamo daudzumu piemēro “visam produktam
         pēc bojāto ārējo lapu, sakņu un augsnes noņemšanas (ja tāda ir)”.

      8        Direktīvas 90/642 II pielikums nosaka pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamo daudzumu dažādiem produktiem vai produktu daļām,
         kas minēti Direktīvas 1. pantā. Ogu un mazo augļu grupā tostarp ir minētas galda vīnogas un vīna vīnogas, kā arī lapu dārzeņu
         un svaigu lapu garšaugu grupā – svaigu lapu garšaugu apakšgrupa. Šī pēdējā apakšgrupa ietver produktu uzskaitījumu, proti,
         kārveles, maurlokus, pētersīļus un selerijas, kā arī grupu ar nosaukumu “Citi”.

      9        Šajā II pielikumā maksimāli pieļaujamais hloropirifosa daudzums ir noteikts šādi: galda vīnogām un vīna vīnogām – 0,5 mg/kg
         un svaigiem lapu garšaugiem – 0,05 mg/kg.

      10      Šajā pašā pielikumā maksimāli pieļaujamais fenarimola daudzums ir noteikts šādi: galda vīnogām un vīna vīnogām – 0,3 mg/kg
         un svaigiem lapu garšaugiem – 0,02 mg/kg.

      11      Ar Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas lēmumu Nr. 896/1999 par maksimālo pesticīdu daudzumu augļos un dārzeņos, labībā,
         kā arī olās un no olām izgatavotos produktos Direktīva 90/642 tika transponēta Somijas tiesībās.

      12      Attiecībā uz pesticīdu atlieku maksimālā daudzuma noteikšanu šī Lēmuma 3. panta 1. punkts ietver atsauci uz vielu sarakstu,
         kas pievienots kā pielikums šim lēmumam. Šis saraksts atkārtoti nosaka šī sprieduma 9. un 10. punktā minēto maksimālo hloropirifosa
         un fenarimola daudzumu, ko atļauts piemērot attiecīgi vīnogām un svaigiem lapu garšaugiem.

       Prāvas rašanās fakti un prejudiciālie jautājumi
      13      2002. gada martā Gavrielides gribēja ievest Somijā ar rīsiem pildītu vīnogulāju lapu tīteņu preču partiju un 2002. gada jūlijā – sālījumā uzglabātu vīnogulāju
         lapu preču partiju.

      14      Somijas muitas laboratorija paņēma šo produktu paraugus, lai noteiktu pesticīdu atlieku daudzumu tajos, un konstatēja pildītajās
         vīnogulāju lapās 0,28 mg/kg hloropirifosa un sālījumā uzglabātajās vīnogulāju lapās 0,11 mg/kg hloropirifosa un 0,14 mg/kg
         fenarimola.

      15      Ņemot vērā šīs analīzes rezultātus, un tā kā tiesiskā regulējuma par maksimāli pieļaujamo pesticīdu atlieku daudzumu piemērošanas
         izpratnē vīnogulāju lapas ietilpst lapu dārzeņu un svaigu lapu garšaugu grupā, kuras ietvaros tās jāpielīdzina svaigiem lapu
         garšaugiem, Somijas muitas pārvalde ar 2002. gada 29. jūlija un 12. augusta lēmumiem ir aizliegusi šo produktu importu un
         eksportu, uzglabāšanu atkārtotas pārdošanas nolūkos, piedāvāšanu un šo produktu nodošanu jebkādā citā veidā, pamatojoties
         uz to, ka šajos produktos esošais pesticīdu atlieku maksimālais daudzums pārsniedz attiecībā uz svaigiem lapu garšaugiem noteikto
         hloropirifosa un fenarimola atlieku maksimālo daudzumu.

      16      Gavrielides cēla Helsingin hallinto-oikeus [Helsinku Administratīvā tiesa] prasību atcelt šos Somijas muitas pārvaldes lēmumus.

      17      Helsingin hallinto-oikeus, atzīstot, ka šajā jomā valsts tiesiskais regulējums ir tāds pats kā Kopienu tiesiskais regulējums, uzskata, ka pamata lietas
         iznākums ir atkarīgs no jautājuma par to, vai Direktīva 90/642 ir jāinterpretē kā imperatīva jautājumā par vīnogulāju lapām
         noteikto hloropirifosa un fenarimola atlieku maksimālo daudzumu.

      18      Tā kā nav judikatūras par šo jautājumu, Helsingin hallinto-oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai 1. panta 1. punkts Padomes 1990. gada 27. novembra Direktīvā 90/642/EEK par pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamā daudzuma
         noteikšanu konkrētos augu izcelsmes produktos un uz tiem, ieskaitot augļus un dārzeņus (ar grozījumiem), ir jāinterpretē tādā
         nozīmē, ka šī direktīva ir attiecināma uz vīnogulāju lapām?

      2)      Ja tas tā ir:
      a)      Vai Direktīvas I pielikums ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka vīnogulāju lapas tiek klasificētas “Lapu dārzeņu un svaigu lapu
         garšaugu” grupā, un šīs direktīvas II pielikums – tādā nozīmē, ka vīnogulāju lapas ir jāklasificē grupā “Citi garšaugu zaļumi”?

      b)      Kurā produktu kategorijā un kurā grupā ir jāklasificē vīnogulāju lapas, ja tās nav klasificējamas grupā “Citi garšaugu zaļumi”?”
       Tiesas vērtējums
      19      Ir skaidrs, ka vīnogulāju lapas nav minētas nedz Direktīvā 90/642, nedz arī tās pielikumos.

      20      Iesniedzējtiesa ar uzdotajiem jautājumiem pēc būtības vēlas noskaidrot, vai, neskatoties uz to, ka Direktīvā 90/642 nav minēts
         vīnogulāju lapu jēdziens, tā jāinterpretē tādējādi, ka tā uz šo jēdzienu ir attiecināma, un, ja atbilde ir apstiprinoša –
         kuras ir tās produktu kategorijas un grupas, kurās šo produktu var klasificēt.

      21      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Direktīvas 90/642 1. panta 1. punkts, kas nosaka minētās direktīvas piemērošanas jomu, paredz
         produktu “piemērus”, kas ietilpst šīs direktīvas I pielikumā uzskaitītajās grupās. Turklāt šīs pašas direktīvas II pielikuma
         pirmās ailes nosaukums ir “Individuālo produktu grupas un piemēri, uz kuriem attiecas atlieku maksimālie daudzumi”, minētie
         produkti un daudzas šajā pielikumā minēto produktu grupas vai apakšgrupas produktu uzskaitījuma nolūkos ir klasificētas grupā
         “Citi”.

      22      No tā izriet, kā to apgalvo Somijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija, bet pretēji Gavrielides un Grieķijas valdības viedoklim – fakts, ka produkts nav minēts Direktīvas 90/642 pielikumos, neizslēdz iespēju attiecināt
         uz to minēto direktīvu. Tomēr vēl ir jāpārliecinās, vai attiecīgo produktu sakarā ar pesticīdu atlieku maksimālo daudzumu
         regulējumu var saistīt ar kādu Direktīvā 90/642 skaidri noteiktu produktu vai produktu grupu.

      23      Šāda pārbaude liek ņemt vērā šīs direktīvas vispārējo mērķi, kas atbilstoši tās [preambulas] pirmajiem sešiem apsvērumiem,
         kā to norādījusi ģenerāladvokāte secinājumu 32. un 33. punktā, paredz saskaņot, no vienas puses, nepieciešamību efektīvi aizsargāt
         augus un augu izcelsmes produktus pret kaitīgiem organismiem un nezālēm, lai nodrošinātu Kopienā augu ražību un Kopienas lauksaimniecības
         produktivitāti, un, no otras puses, nepieciešamību aizsargāt cilvēku vai dzīvnieku veselību, kā arī vidi pret pesticīdu kaitīgo
         iedarbību.

      24      Tādējādi tas, ka kādu Direktīvas 90/642 pielikumos sākotnēji neminētu produktu iekļauj kādā produktu grupā vai apakšgrupā,
         kā Komisija apgalvo rakstveida apsvērumos, nozīmē, ka par šo neminēto produktu iepriekš ir veikts zinātnisks novērtējums abu
         prasību līdzsvarošanai, un no tā izriet, ka, ievērojot šīs abas prasības, uz attiecīgo produktu ir atļauts attiecināt tādus
         pesticīdu atlieku maksimālos daudzumus, kādi noteikti produktu grupai vai apakšgrupai, kurā paredzēts iekļaut šo produktu.

      25      Šo nepieciešamību veikt iepriekšēju zinātnisku novērtējumu apstiprina Direktīvas 90/642 [preambulas] trīspadsmitais apsvērums,
         saskaņā ar kuru pesticīdu atlieku obligāto maksimālo daudzumu noteikšanai ir “vajadzīga ilgstoša pārbaude”.

      26      Attiecībā uz pamata lietu ir jānorāda, ka saskaņā Komisijas sniegto informāciju par pesticīdu labvēlīgo un nelabvēlīgo iedarbību
         uz vīnogulāju lapām līdz šim nav veikts zinātnisks novērtējums, tāpēc šīs lapas nevarētu klasificēt grupā “Citi”, svaigu lapu
         garšaugu apakšgrupā lapu dārzeņu un svaigu lapu garšaugu grupas ietvaros, kā to vēlētos Somijas valdība, vai – kā pakārtoti
         norādīja Grieķijas valdība un Gavrielides – ogu un mazo augļu grupas ietvaros ietilpstošajā galda vīnogu vai vīna vīnogu apakšgrupā.

      27      Runājot par vīnogulāju lapu šķietami iespējamo iekļaušanu svaigu lapu garšaugu apakšgrupā, ir jāpiebilst, ka salīdzinājumā
         ar Direktīvas 90/642 I un II pielikumā minētajiem svaigu lapu garšaugu piemēriem, proti – kārvelēm, maurlokiem, pētersīļiem
         un selerijām, vīnogulāju lapām ir atšķirīga morfoloģiskā uzbūve, patērēšanas veids, kultivēšanas nosacījumi un pakļaušana
         kaitīgo organismu iedarbībai, kas, trūkstot zinātniskam pamatojumam, aizliedz tām piemērot svaigu lapu garšaugiem noteiktos
         maksimālos pesticīdu atlieku daudzumus.

      28      Pamatojot savu argumentāciju, Somijas valdība atsaucas uz dokumentu ar nosaukumu “(Mazsvarīgas nozīmes) kultūru, kas nav uzskaitītas
         Padomes Direktīvas 90/642 EEK pielikumā, klasifikācija” (“Classification of (minor) crops not listed in the Appendix of Council Directive 90/642/EEC”), kura 107. un 108. lappusē vīnogulāju lapas ir pielīdzinātas svaigiem lapu garšaugiem.

      29      Šis dokuments ir pielikums Komisijas 1997. gada 22. jūlija dokumentam ar nosaukumu “Vadlīnijas par informācijas iegūšanu par
         Direktīvas 91/414/EEK par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū II pielikuma A daļas 6. punktā un III pielikuma A daļas
         8. punktā minēto atlieku daudzumu” (“Guidelines for the generation of data concerning residues as provided in Annex II, part A, section 6 and Annex III, part A,
            section 8 of Directive 91/414/EEC concerning the placing of plant protection products on the market”).

      30      Tomēr ar dokumentu, uz ko atsaucas Somijas valdība, nevar apstrīdēt iepriekš minēto analīzi.

      31      Kā izriet no Komisijas sniegtās informācijas, šajā dokumentā ir izteikts tikai Komisijas dienestu viedoklis, nevis Pastāvīgās
         augu veselības komitejas viedoklis, kura to vēl nav darījusi zināmu. Tādējādi ierosinātā pielīdzināšana nav balstīta uz zinātnisku
         novērtējumu.

      32      Turklāt, kā to atspoguļo 1997. gada 22. jūlija dokumenta, kam pievienots norādītais dokuments, nosaukums, minētā pielīdzināšana
         iekļaujas īpašu tiesību normu ietvaros, proti, normu, kas noteiktas Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīvā 91/414/EEK par
         augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū (OV L 230, 1. lpp.).

      33      Šīs direktīvas I pielikumā ir ietverts to aktīvo vielu saraksts, kuras atļauts izmantot augu aizsardzības līdzekļos. Atšķirībā
         no Direktīvas 90/642 tā tomēr nenosaka aktīvo vielu atlieku, uz kurām tā attiecas, maksimālo daudzumu. Kā Komisija norāda
         rakstveida apsvērumos, Direktīvas 91/414 4. panta 1. punktā ir noteikts princips par to, ka pirms augu aizsardzības līdzekļu,
         kas satur šādas vielas, laišanas tirgū ir jāsaņem attiecīgās dalībvalsts iepriekšēja atļauja; šai dalībvalstij ir pienākums,
         ja tā ir noteikusi pagaidu maksimālos pieļaujamos atlieku daudzumus, darīt tos zināmus Komisijai, lai tā izvērtētu, vai tie
         ir pieņemami.

      34      Šajā sakarā šī sprieduma 28. punktā minētajā dokumentā ierosinātā vīnogulāju lapu pielīdzināšana svaigiem lapu garšaugiem,
         kā tas izriet no “Vadlīniju” nosaukuma, kurām pievienots minētais dokuments, ir saistīta ar kontrolētu izmēģinājumu laikā
         savāktās informācijas iesniegšanu par vielu vai attiecīgā produkta atlieku ietekmi uz konkrētiem produktiem, [cilvēku] pārtiku
         un dzīvnieku barību atbilstoši Direktīvas 91/414 II pielikuma A daļas 6. punktam un III pielikuma A daļas 8. punktam tajā
         laikā, kad tiek iesniegti lietas materiāli par jaunas aktīvas vielas iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā vai lietas materiāli
         par atļauju laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus.

      35      Šāda pielīdzināšana – kuras vienīgais nolūks ir saistībā ar Direktīvu 91/414 savākt informāciju par izmēģinājumu rezultātiem
         attiecībā uz aktīvo vielu vai augu aizsardzības līdzekļu atlieku ietekmi uz pārtiku vai konkrētiem produktiem, iztrūkstot
         zinātniskam pamatojumam – nevar tikt attiecināta uz jomu, ko regulē Direktīva 90/642 – pesticīdu atlieku maksimālo daudzumu
         noteikšanu.

      36      No tā izriet, ka saistībā ar Direktīvu 90/642 vīnogulāju lapas nevar pielīdzināt svaigu lapu garšaugiem.

      37      Runājot par šķietami iespējamo vīnogulāju lapu pielīdzināšanu vīnogām, pirmkārt, ir vēlreiz jānorāda, ka apakšgrupa “Galda
         vīnogas un vīna vīnogas” ietver, pirmkārt, “galda vīnogas” un, otrkārt, “vīna vīnogas”. Tā neietver grupu “Citi”, kas ļauj
         secināt, ka šīs grupas produktu uzskaitījums ir izsmeļošs, līdz ar to radot šķērsli citu produktu, piemēram, vīnogulāju lapu
         iekļaušanai šajā grupā.

      38      Otrkārt, ir jāņem vērā, ka, runājot par “Ogu un mazo augļu” grupu, kurā ietilpst “Galda vīnogu un vīna vīnogu” apakšgrupa,
         pesticīdu atlieku maksimālie daudzumi attiecas uz “visu produktu” saskaņā ar Direktīvas 90/642 I pielikuma 3. aili. Šis precizējums
         rada šķērsli tādu auga daļu kā vīnogulāju lapu (kas jānoņem no attiecīgās ogas vai mazā augļa) iekļaušanai minēto produktu
         grupā.

      39      Treškārt, šo interpretāciju pastiprina atšķirības, kas pastāv starp vīnogulāju lapām un vīnogām. Tādējādi, līdzās tam, ka
         to patērēšanas veids ir ļoti atšķirīgs, šie divi produkti, kā Komisija jau norādījusi rakstveida apsvērumos, būtiski atšķiras
         gan pēc to morfoloģijas un tātad spējas saglabāt pesticīdu atliekas, gan arī pēc to [ražas] novākšanas apstākļiem un pakļaušanas
         kaitīgo organismu iedarbībai ilguma.

      40      No tā izriet, ka saistībā ar Direktīvu 90/642 vīnogulāju lapas nevar pielīdzināt galda vīnogām vai vīna vīnogām.

      41      Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka Direktīva 90/642 nav piemērojama attiecībā uz vīnogulāju lapām.

      42      Līdz ar to uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīva 90/642 nav piemērojama attiecībā uz vīnogulāju
         lapām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Padomes 1990. gada 27. novembra Direktīva 90/642/EEK par pesticīdu atlieku maksimāli pieļaujamā daudzuma noteikšanu konkrētos
            augu izcelsmes produktos un uz tiem, ieskaitot augļus un dārzeņus, kas grozīta ar Komisijas 2000. gada 22. jūnija Direktīvu
            2000/42/EK, nav piemērojama attiecībā uz vīnogulāju lapām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1994. gada 9. augustā. # Neckermann Versand AG pret Hauptzollamt Frankfurt/Main-Ost. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessisches Finanzgericht - Vācija. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta C-395/93.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2003. gada 13.martā. # Jose Pedro Pessoa e Costa pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-166/02.


Tiesas spriedums 1994. gada 12. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Nepieņemamība. # Lieta C-296/92.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1968. gada 11. jūlijā. # Henri Labeyrie pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 16-67.