title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 23. februārī. # M. E. A. van Hilten-van der Heijden mantinieki pret Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Nīderlande. # Kapitāla aprite - EK līguma 73. B panta 1. punkts (jaunajā redakcijā - EKL 56. panta 1. punkts) - Mantojuma nodoklis - Juridiska fikcija, saskaņā ar kuru dalībvalsts pilsonis, kas miris desmit gadu laikā pēc izbraukšanas no šīs dalībvalsts, uzskatāms par tādu, kas tur dzīvojis nāves iestāšanās brīdī - Trešā valsts. # Lieta C-513/03.

text:
      Lieta C‑513/03
      M. E. A. van Hilten-van der Heijden mantinieki
      pret
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla aprite – EK līguma 73.b panta 1. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts) – Mantojuma nodoklis – Juridiska fikcija, saskaņā ar kuru dalībvalsts pilsonis, kas miris desmit gadu laikā pēc izbraukšanas no šīs dalībvalsts,
         uzskatāms par tādu, kas tur dzīvojis nāves iestāšanās brīdī – Trešā valsts

      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2005. gada 30. jūnijā

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 23. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi
      (EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants)
      Līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav pretējs tādam dalībvalsts tiesiskajam
         regulējumam, atbilstoši kuram šīs dalībvalsts pilsoņa, kurš ir miris desmit gadu laikā pēc savas šajā dalībvalstī bijušās
         dzīvesvietas pārcelšanas uz ārvalsti, mantojumu apliek ar nodokli tā, it kā šī pilsoņa dzīvesvieta būtu saglabājusies šajā
         pašā dalībvalstī, pat ja tam pienākas samazinājums atbilstoši citās valstīs iekasētajam mantojuma nodoklim.

      Faktiski, paredzot vienādus mantojuma nodokļa uzlikšanas noteikumus pilsoņiem, kas pārcēluši savu dzīvesvietu uz ārvalstīm,
         un tiem pilsoņiem, kas palikuši dzīvot minētajā dalībvalstī, šāds tiesiskais regulējums neliedz pirmajai pilsoņu grupai veikt
         ieguldījumus šajā dalībvalstī no citas valsts, ne arī otrai pilsoņu grupai veikt ieguldījumus citā valstī no minētās dalībvalsts,
         un neatkarīgi no vietas, kur minētais īpašums atrodas, tas nesamazinās pilsoņa, kas pārcēlis savu dzīvesvietu uz ārvalstīm,
         mantojuma vērtību.

      No tāda valsts tiesiskā regulējuma izrietošā atšķirīgā attieksme pret minētās dalībvalsts pilsoņiem – rezidentiem un citu
         dalībvalstu pilsoņiem, tā kā Kopienu līmenī nepastāv apvienošanas vai saskaņošanas pasākumi, izriet no dalībvalstu kompetences
         ar nolīgumu vai vienpusēji definēt pilnvaru sadales kritērijus nodokļu iekasēšanas jomā.

      Turklāt, valsts tiesiskais regulējums, kura rezultātā pilsonis, kas vēlas mainīt savu dzīvesvietu uz citu valsti, tiek no
         tā atturēts un tādējādi tiek ierobežota tā pārvietošanās brīvība, tikai šī iemesla dēļ nav kapitāla aprites ierobežojums Līguma
         73.b panta nozīmē.

      (sal. ar 46., 47., 50. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 23. februārī (*)

      Kapitāla aprite – EK līguma 73.b panta 1. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts) – Mantojuma nodoklis – Juridiska fikcija, saskaņā ar kuru dalībvalsts pilsonis, kas miris desmit gadu laikā pēc izbraukšanas no šīs dalībvalsts,
         uzskatāms par tādu, kas tur dzīvojis nāves iestāšanās brīdī – Trešā valsts

      Lieta C‑513/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 5. novembrī un Tiesā reģistrēts 2003. gada 8. decembrī, tiesvedībā

      M. E. A. van Hilten‑van der Heijden  mantinieki
      pret
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 12. maijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Van Hilten‑van der Heijden mantinieku vārdā – P. Kevelārss [P. Kavelaars], belastingadviseur,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un S. Terstala [S. Terstal], pārstāves,

      –       Vācijas valdības vārdā – A. Tīmane [A. Tiemann] un M. Lumma [M. Lumma], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un A. Veimārs [A. Weimar], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 30. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu attiecas uz EK līguma 73.c panta 1. punkta un 73.d panta 3. punkta (jaunajā redakcijā
         – EKL 57. panta 1. punkts un EKL 58. panta 3. punkts) interpretāciju, kas bija spēkā van Hiltenas‑van der Heidenas [Van Hilten‑van der Heijden] nāves iestāšanās dienā.

      2       Šis lūgums ir iesniegts prāvā starp van Hiltenas‑van der Heidenas mantiniekiem un Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen (Hērlenas Valsts nodokļu inspekcijas “Privātpersonu/ārvalstu uzņēmumu” nodaļas inspektoru, turpmāk tekstā – “inspektors”)
         jautājumā par Nīderlandē iekasējamo mantojuma nodokli par nelaiķa atstāto mantojumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu]
         (OV L 178, 5. lpp.) I pielikuma ar nosaukumu “Direktīvas 1. pantā minēto kapitāla aprites tipu nomenklatūra” ievadā ir precizēts,
         ka:

      “Šajā nomenklatūrā kapitāla aprites tipi klasificēti saskaņā ar valsts vai ārzemju valūtā denominētu aktīvu un pasīvu ekonomisko
         būtību, uz ko šie tipi attiecas.

      Šajā nomenklatūrā uzskaitītie kapitāla aprites tipi attiecas uz:
      –       visām operācijām, kas vajadzīgas kapitāla apritei: darījumu un līdzīgu pārvedumu slēgšanu un izpildi. Darījumus parasti veic
         dažādu dalībvalstu rezidenti, kaut arī dažu tipu kapitāla apriti veic vienas un tās pašas personas uz sava rēķina (piem.,
         emigrantiem piederīgu aktīvu pārvedumi),

      –       operācijām, ko [..] veic fiziskas vai juridiskas personas [..],
      –       to, ka uzņēmējiem ir pieeja visām finanšu metodēm, kādas ir tirgū, kurā uzņēmējs iekļaujas, lai veiktu attiecīgas operācijas.
         Piemēram, vērtspapīru un citu finanšu dokumentu iegādes jēdziens attiecas gan uz tūlītējiem darījumiem, gan arī visām pieejamām
         darījumu kārtošanas formām: uz nestandartizētiem nākotnes darījumiem, darījumiem ar izvēles tiesībām vai garantiju, apmaiņas
         darījumiem ar aktīviem utt. [..],

      –       operācijām, lai likvidētu vai citiem nodotu izveidotus aktīvus, to likvidācijas ieņēmumu repatriāciju [..] vai šādu ieņēmumu
         tūlītēju izmantošanu Kopienas saistību robežās,

      –       kredītu vai aizdevumu atmaksāšanas operācijām.
      Šī nomenklatūra nav pilnīgs kapitāla aprites jēdzienu saraksts, no tā izriet XIII sadaļas virsraksts – F. “Citi kapitāla aprites
         tipi: Dažādi”. Nomenklatūra šā iemesla dēļ nav jāinterpretē kā ierobežojums šīs direktīvas 1. pantā minētā kapitāla aprites
         pilnīgas liberalizācijas principa piemērojumam.”

      4       Minētā nomenklatūra ietver trīspadsmit dažādus kapitāla aprites tipus. XI sadaļā ar nosaukumu “Personīgā kapitāla aprite”
         ir ietverti [šādi tipi]:

      “[..]
      D. Mantojumi un novēlējumi
      [..]”
      5       Parakstot galīgo Eiropas Savienības aktu un starpvaldību konferenču deklarācijas 1992. gada 7. februārī, dalībvalstu valdību
         pārstāvju konferencē tika pieņemta deklarācija par 73.d pantu Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā (OV C 191, 99. lpp., turpmāk
         tekstā – “Deklarācija par Līguma 73.d pantu”), kuras redakcija ir šāda:

      “Konference apstiprina, ka dalībvalstu tiesības piemērot attiecīgos to nodokļu tiesību aktu noteikumus, kas minēti Eiropas
         Kopienas dibināšanas līguma 73.d panta 1. punkta a) apakšpunktā, attiecas tikai uz noteikumiem, kas bija spēkā 1993. gada
         beigās. Tomēr šī deklarācija ir piemērojama tikai kapitāla apritei un maksājumiem starp dalībvalstīm.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6       Nīderlandes tiesībās par jebkuru mantojumu ir maksājams nodoklis. 1956. gada 28. jūnija Likuma par mantojumiem (Successiewet, Stb. 1956, 362. lpp., turpmāk tekstā – “1956. gada SW”) 1. panta 1. punkts nodala situācijas atkarībā no tā, vai mirusī persona, kuras mantojums ir atklājies, ir dzīvojusi Nīderlandē
         vai ārzemēs. Šis noteikums paredz:

      “Piemērojot šo likumu, tiek iekasēti šādi nodokļi:
      1.      Mantojuma nodokļi par īpašuma kopējo vērtību, kas tiek nodots atbilstoši mantojuma tiesībām pēc tādas personas nāves, kas
         nāves iestāšanās brīdī dzīvoja Nīderlandē.

      [..]”
      7       1956. gada SW  3. panta 1. punkts nosaka:

      “Nīderlandes pilsonis, kas ir dzīvojis Karalistē un kas ir miris vai veicis dāvinājumu desmit gadu laikā pēc dzīvesvietas,
         kas tam bija Karalistē, atstāšanas, ir uzskatāms par tādu, kas dzīvojis Karalistē savas nāves vai dāvinājuma brīdī.”

      8       Konvencijas, kas noslēgta starp Šveices Konfederāciju un Nīderlandes Karalisti par izvairīšanos no dubultas nodokļa uzlikšanas
         mantojuma nodokļu jomā un kas parakstīta Hāgā 1951. gada 12. novembrī (turpmāk tekstā – “konvencija”), 2. panta pirmā daļa
         paredz:

      “Par nekustamiem īpašumiem [..] ir jāmaksā mantojuma nodoklis tikai tajā valstī, kur šie īpašumi atrodas. [..]”
      9       Konvencijas 3. panta pirmā daļa precizē:
      “Par mantojamiem īpašumiem, kam nav piemērojams 2. pants, [..] ir jāmaksā mantojuma nodoklis tikai tajā valstī, kur nelaiķim
         bija pēdējā dzīvesvieta.”

      10     Lai definētu dzīvesvietu, konvencijas 3. panta otrajā daļā ir norāde uz noteikumiem Konvencijā starp Šveices Konfederāciju
         un Nīderlandes Karalisti par izvairīšanos no ienākumu un kapitāla dubultas aplikšanas ar nodokli, kas tika noslēgta tajā pašā
         dienā.”

      11     Konvencijas parakstīšanas laikā līgumslēdzējas puses parakstīja vairākas deklarācijas, kas ir neatņemamas konvencijas sastāvdaļas,
         no tām viena attiecās uz minēto 3. pantu.

      12     Šajā deklarācijā ir precizēts, ka:
      “1)      Neskatoties uz šīs konvencijas 3. panta otrās daļas noteikumiem, valsts, kuras pilsonība nelaiķim bija tā nāves brīdī, var
         iekasēt mantojuma nodokli tā, it kā nelaiķa dzīvesvieta nāves brīdī būtu bijusi šajā valstī, ar nosacījumu, ka nelaiķim tur
         bija faktiskā dzīvesvieta pēdējo 10 gadu laikā pirms nāves un ka tam bija šīs valsts pilsonība brīdī, kad tas pārtrauca tajā
         dzīvot; šajā gadījumā no nodokļa daļas, ko šī valsts nebūtu iekasējusi, ja nelaiķim nebūtu bijusi minētās valsts pilsonība
         brīdī, kad tas atteicās no savas dzīvesvietas vai nāves brīdī, atskaita nodokļa summu, kas jāmaksā citā valstī tādēļ, ka tajā
         ir tā dzīvesvieta.

      2)      Pirmās daļas noteikums nav piemērojams personām, kurām to nāves brīdī ir divu valstu pilsonība.”
      13     1989. gada lēmuma par dubultas nodokļa aplikšanas novēršanu (1989. gada 21. decembra Besluit voorkoming dubbele belasting 1989, Stb. 594, turpmāk tekstā – “lēmums”) 13. pants nosaka:

      “1.      Uz nelaiķa, ko 1956. gada SW  3. panta 1. punkts uzskata par tādu, kas dzīvojis Nīderlandē nāves iestāšanās brīdī, mantojumu ir attiecināms mantojuma nodokļa
         samazinājums, lai varētu pieskaitīt citā valstī iekasēto nodokli par tādiem mantojuma elementiem, kas nav minēti 11. pantā,
         līdz pat līdzvērtīgiem citā dalībvalstī iekasētiem nodokļiem par visu mantojumu, kas netiktu iekasēti, ja nelaiķa faktiskā
         dzīvesvieta nāves brīdī būtu bijusi Nīderlandē. [..]

      2.      Nodokļa samazinājuma summa, ko paredz 1. punkts, ir mazākā no šādām summām:
      a)      citas valsts iekasētais nodoklis;
      b)      summa, kas salīdzinājumā ar mantojuma nodokli, kurš būtu jāmaksā atbilstoši 1956. gada SW, nepiemērojot šo lēmumu, atbilst attiecībai starp šī panta 1. punktā minēto mantojuma kopējo vērtību un visu to mantojamo
         kopējo vērtību, no kuras atskaitīti uzņēmuma parādi, tajā skaitā arī parādi, kas rodas no dalības, kas nav akcionāra dalība,
         un to parādu vērtība, kuri nav paša uzņēmuma parādi, kas nodrošināti ar nekustamā īpašuma hipotēku vai to apgrūtinošām tiesībām.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14     Van Hiltena‑van der Heidena nomira 1997. gada 22. novembrī. Kā Nīderlandes pilsone viņa dzīvoja Nīderlandē līdz 1988. gada
         sākumam, tad Beļģijā, un no 1991. gada – Šveicē.

      15     Šīs mirušās personas mantojums sastāvēja no nekustamajiem īpašumiem, kas atradās Nīderlandē, Beļģijā un Šveicē, no kapitāla
         ieguldījumiem vērtspapīros, ko kotē Nīderlandē, Vācijā, Šveicē un Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī no banku rēķiniem,
         kas atvērti Eiropas Savienībā dibinātu kredītiestāžu filiālēs Nīderlandē un Beļģijā, kuras šīs kredītiestādes pārvalda.

      16     Šīs personas mantiniekiem bija jāmaksā mantojuma nodoklis, kas ir aprēķināts, pamatojoties uz 1956. gada SW 3. panta 1. punktu. Pēc četru mantinieku iesniegtās sūdzības inspektors apstiprināja, ka šis nodoklis ir jāmaksā.

      17     Tad mantinieki iesniedza [apelācijas] sūdzību par šo lēmumu Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch [Hertogenbošas Apelācijas tiesā].

      18     Vispirms iesniedzējtiesa norāda, ka no atsauces uz Direktīvas 88/361 I  pielikuma XI sadaļu “Mantojumi un novēlējumi” izriet,
         ka pamata prāvā pastāvēja kapitāla aprite starp trešo valsti un dalībvalstīm.

      19     Tālāk iesniedzējtiesa norāda, ka 2002. gada 12. decembra nolēmumā tā atzina, ka 1956. gada SW 3. panta 1. punkts ir valsts pasākums, kas rada šķēršļus kapitāla brīvai apritei vai padara to nepievilcīgu. Šis noteikums
         kā tāds liek šķēršļus personas aizbraukšanai tā neizdevīguma dēļ, ko rada noteikumā esošā juridiskā fikcija no pirmās emigrācijas
         dienas, kam seko īpašuma mantojuma tiesību pāriešana mantiniekiem 10 gadu laikā. Nīderlandes Karaliste iekasē mantojuma vai
         dāvinājuma nodokli desmit gadu laikā pēc Nīderlandes pilsoņa izbraukšanas, ja šie nodokļi ārvalstī ir mazāki, kaut gan tā
         nedod nekāda veida atprasījuma tiesības vai kompensāciju par ārvalstīs iekasētā mantojuma nodokļa pārmaksu. Līdz ar to, atbilstoši
         minētajam iesniedzējtiesas pieņemtajam nolēmumam 1956. gada SW 3. panta 1. punkts ir slēpts šķērslis pārrobežu mantojumiem.

      20     Turklāt šajā pašā nolēmumā iesniedzējtiesa atzina, ka 1956. gada SW 3. panta 1. punkts veido arī patvaļīgu diskrimināciju. Faktiski Nīderlandes tiesības nošķir Nīderlandes pilsoņus no citu
         valstu pilsoņiem, ļaujot Nīderlandes pilsonim izvairīties no šī noteikuma piemērošanas attiecībā uz viņu tikai tad, ja tas
         atsakās no savas pilsonības. Turklāt šo pašu noteikumu nevar pamatot ar ārkārtējiem vispārīgo interešu iemesliem, jo to vienīgais
         mērķis ir novērst to, ka Nīderlandes Karaliste zaudē [ieņēmumus no] mantojuma nodokļa tādēļ, ka tās pilsoņi aizbrauc no valsts.

      21     Tomēr no Tiesas judikatūras skaidri neizriet, vai uz tādu noteikumu, kāds ir pamata prāvā, attiecas EK līguma 73.c panta 1. punkts.
      22     Turklāt iesniedzējtiesa jautā, vai deklarācija par Līguma 73.d pantu nozīmē, ka tiesību akti, ko piemēro kapitāla apritei
         starp dalībvalstīm un trešām valstīm, netiek aizsargāti ar Līguma 73.d panta 1. punkta a) apakšpunktu, vai arī šis pants attiecas
         uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešām valstīm pastāvīgi, ne tikai uz 1993. gada beigās šajā jomā spēkā esošajiem
         noteikumiem.

      23     Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [1956. gada] SW  3. panta 1. punkts ir atļauts ierobežojums [Līguma 73.c panta 1. punkta] nozīmē?

      2)      Vai [1956. gada] SW  3. panta 1. punkts ir aizliegts patvaļīgas diskriminācijas veids vai kapitāla brīvas aprites slēpts ierobežojums, kas minēts
         [Līguma 73.d panta 3. punktā], ja tas tiek piemērots kapitāla apritei starp dalībvalsti un trešo valsti, ņemot vērā arī deklarāciju
         par [73.d pantu] Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā, ko pieņēma 1992. gada 7. februārī, parakstot Nobeiguma aktu un starpvaldību
         konferenču deklarācijas par Eiropas Savienību?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      24     Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir minēts pamata prāvā,
         ir ietverts Līguma 73.c panta 1. punkta piemērošanas jomā un/vai Līguma 73.d panta 3. punkta piemērošanas jomā.

      25     Tomēr, kā izriet no paša iesniedzējtiesas lēmuma un kā ir norādīts visos Tiesai iesniegtajos apsvērumos šajā lietā, pirms
         minēto EKL noteikumu pārbaudes ir jānosaka, vai šāds tiesiskais regulējums veido kapitāla aprites ierobežojumu EK līguma 73.b panta
         (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants) nozīmē.

      26     Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi uz tās iesniegto prejudiciālo jautājumu,
         Tiesai var būt nepieciešams ņemt vērā tās Kopienu tiesību normas, uz kurām valsts tiesa savos prejudiciālajos jautājumos nav
         atsaukusies (skat. it īpaši 2004. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑60/03 Wolff & Muller, Krājums, I‑9553. lpp., 24. punkts, un 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑153/03, Krājums, I‑6017. lpp., 25. punkts).

      27     Tādēļ jāpārbauda, vai Līguma 73.b pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir pretējs tādam dalībvalsts tiesiskajam regulējumam,
         kāds ir pamata lietā, atbilstoši kuram šīs dalībvalsts pilsoņa, kurš ir miris desmit gadu laikā pēc savas šajā dalībvalstī
         bijušās dzīvesvietas pārcelšanas uz ārvalsti, mantojumu apliek ar nodokli tā, it kā šī pilsoņa dzīvesvieta būtu saglabājusies
         šajā pašā dalībvalstī, pat ja tam pienākas samazinājums atbilstoši citās valstīs iekasētajam mantojuma nodoklim.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      28     Van Hiltenas‑van der Heidenas mantinieki apgalvo, ka 1956. gada SW 3. panta 1. punkts ir pretrunā Līguma 73.b pantam. Faktiski pastāv netieša diskriminācija un, katrā gadījumā, netiešs ierobežojums,
         jo, no vienas puses, personas iedala atkarībā no tā, vai tās ir dzīvojušas pirms savas nāves Nīderlandē, un, no otras puses,
         minētais noteikums nav piemērojams, ja personai, kas aizbrauc no Nīderlandes, ir cita, nevis Nīderlandes, pilsonība.

      29     Nīderlandes un Vācijas valdība apgalvo, ka, lai varētu atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem, vispirms ir jānosaka, vai juridiskā
         fikcija, ko attiecībā uz dzīvesvietu nosaka 1956. gada SW 3. panta 1. punkts, ir pretrunā Līguma 73.b pantam.

      30     Šajā sakarā Nīderlandes valdība norāda, ka pat mantojuma jomā vienmēr ir jābūt saistībai ar kapitāla apriti. Tomēr nāves gadījumā
         mantojuma masu nosaka nāves brīdī un uz tā pamata iekasē mantojuma nodokli. Tā kā vēl nav notikusi kapitāla aprite, ne arī
         ar to saistītie darījumi, kapitāla brīvas aprites nevar būt.

      31     Turklāt nav ne diskriminācijas, ne kapitāla brīvas aprites ierobežojuma. Faktiski nav diskriminācijas pilsonības dēļ starp
         Nīderlandes pilsoņiem, kas paliek dzīvot Nīderlandē, un tiem, kas aizbrauc. Turklāt Nīderlandes pilsonis, kas aizbrauc no
         Nīderlandes, atrodas atšķirīgā situācijā nekā citas dalībvalsts pilsonis, kas šajā valstī dzīvoja un no tās aizbrauc.

      32     No tā izriet, ka juridiskā fikcija, ko attiecībā uz dzīvesvietu nosaka 1956. gada SW 3. panta 1. punkts, nav pretrunā Līguma 73.b pantam.

      33     Vācijas valdība uzskata, ka Līguma 73.b panta 1. punkts nav piemērojams attiecībā uz tādu noteikumu kā 1956. gada SW 3. panta 1. punkts, jo 3. panta 1. punkts nerada ierobežojumus kapitāla brīvai apritei.

      34     Eiropas Kopienu Komisija norāda, ka 1956. gada SW 3. panta 1. punkts neparedz atšķirības atkarībā no mantojuma vai tā daļas atrašanās vietas attiecīgās personas nāves brīdī.
         Tādējādi šis pants nerada ierobežojumus kapitāla brīvai apritei no Nīderlandes un uz to. Līdz ar to Līguma 73.b un turpmākajos
         pantos garantētā kapitāla brīvā aprite pamata lietā netiek skarta.

      35     Attiecībā uz minēto Līguma noteikumu, kas attiecas uz personu pārvietošanās brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību, iespējamo
         piemērošanu Komisija atgādina, ka šie noteikumi ir piemērojami tikai attiecībā uz pārvietošanos Eiropas Savienības teritorijā.

       Tiesas vērtējums
      36     Vispirms ir jāatgādina, ka, ja tiešā aplikšana ar nodokļiem ir dalībvalstu kompetencē, tām šī kompetence tomēr ir jāīsteno,
         ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑80/94 Wielockx, Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts, un 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C‑39/04 Laboratoires Fournier, Krājums, I‑2057. lpp., 14. punkts.)

      37     Turklāt ir jāatgādina, ka Līguma 73.b panta 1. punkts īsteno kapitāla brīvu apriti dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo
         valstu starpā. Šajā sakarā Līguma nodaļas ar nosaukumu “Kapitāls un maksājumi” noteikumos ir noteikts, ka ir aizliegti jebkādi
         kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā.

      38     Tādēļ vispirms ir jāpārbauda, vai mantojumi veido kapitāla apriti Līguma 73.b panta nozīmē.
      39     Šajā sakarā ir jānorāda, ka Līgumā nav definēti jēdzieni “kapitāla aprite” un “maksājumi”. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru,
         ciktāl Līguma 73.b pantā pēc būtības ir pārņemts Direktīvas 88/361 1. panta saturs un pat ja tā bija pieņemta, pamatojoties
         uz EEK līguma 69. un 70. panta 1. punktu (EEK līguma 67.–73. pants tika aizvietots ar EK līguma 73.b–73. g pantu, jaunajā
         redakcijā – EKL 56.–60. pants), Līgumam pievienotajai “kapitāla aprites” nomenklatūrai saglabājas norādoša vērtība, kura tai
         bija pirms tās stāšanās spēkā, lai definētu kapitāla aprites jēdzienu, un tādējādi, ka atbilstoši tās ievadam tajā ietvertais
         saraksts nav izsmeļošs (šajā sakarā skat. it īpaši 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97 Trummer un Mayer, Recueil, I‑1661. lpp., 21. punkts, un 2002. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no
         C‑526/99 līdz C‑540/99, Reisch u.c., Recueil, I‑2157. lpp., 30. punkts).

      40     Tomēr mantojumi minēti Direktīvas 88/361 I pielikuma XI sadaļā ar nosaukumu “Personīgā kapitāla aprite”. Kā norādīja arī ģenerāladvokāts
         savu secinājumu 53. punktā, šī sadaļa jo īpaši attiecas uz darījumiem, ar kuriem vienas personas viss īpašuma vai tā daļa
         tiek nodots tās dzīves laikā vai pēc nāves.

      41     Mantošanu veido īpašuma, ko mirusī persona atstājusi, nodošana vienai vai vairākām personām vai, citiem vārdiem, dažāda veida
         īpašuma, tiesību utt., no kā sastāv šis mantojums, nodošana mantiniekiem.

      42     No tā izriet, ka mantošana ir kapitāla aprite Līguma 73.b panta nozīmē (šajā sakarā skat. arī 2003. gada 11. decembra spriedumu
         lietā C‑364/01 Barbier, Recueil, I‑15013. lpp., 58. punkts), izņemot gadījumu, kad mantojumu veidojošie elementi atrodas vienas dalībvalsts teritorijā.

      43     Otrkārt, jāpārbauda, vai tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds minēts pamata lietā, veido kapitāla brīvas aprites ierobežojumu.
      44     Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar Līguma 73.b panta 1. punktu aizliegtie pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi
         ietver tādus pasākumus, kas attur nerezidentus veikt ieguldījumus dalībvalstī vai attur minētās dalībvalsts rezidentus veikt
         ieguldījumus citās valstīs, vai, mantošanas gadījumā, tādus pasākumus, kuru rezultātā samazinās tā mantojuma vērtība, ko atstāj
         tādas valsts rezidents, kas nav dalībvalsts, kurā atrodas attiecīgais īpašums, un kas minētā īpašuma mantošanu apliek ar nodokli
         (šajā sakarā skat. 1995. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑484/93 Svensson un Gustavsson, Recueil, I‑3955. lpp., 10. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Trummer un Mayer, 26. punkts; 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑439/97 Sandoz, Recueil, I‑7041. lpp., 19. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Barbier, 62. punkts).

      45     Tomēr tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata lietā, kas paredz, ka dalībvalsts pilsoņa, kurš ir miris desmit gadu
         laikā pēc savas šajā dalībvalstī bijušās dzīvesvietas pārcelšanas uz ārvalsti, mantojumu apliek ar nodokli tā, it kā šī pilsoņa
         dzīvesvieta būtu saglabājusies šajā pašā dalībvalstī, paredzot mantojuma nodokļu samazinājumu atbilstoši iekasētajam valstī,
         uz kuru nelaiķis ir pārcēlis savu dzīvesvietu, nav kapitāla brīvas aprites ierobežojums.

      46     Faktiski, paredzot vienādus mantojuma nodokļa uzlikšanas noteikumus pilsoņiem, kas pārcēluši savu dzīvesvietu uz ārvalstīm,
         un tiem pilsoņiem, kas palikuši dzīvot minētajā dalībvalstī, šāds tiesiskais regulējums neliedz pirmajai pilsoņu grupai veikt
         ieguldījumus šajā dalībvalstī no citas valsts, ne arī otrai pilsoņu grupai veikt ieguldījumus citā valstī no minētās dalībvalsts,
         un neatkarīgi no vietas, kur minētais īpašums atrodas, tas nesamazinās pilsoņa, kas pārcēlis savu dzīvesvietu uz ārvalstīm,
         mantojuma vērtību. Tam, ka šāds tiesiskais regulējums neattiecas uz pilsoņiem, kas dzīvo ārvalstīs vairāk nekā desmit gadus
         vai kuriem nekad nav bijusi dzīvesvieta attiecīgajā dalībvalstī, šajā sakarā nav nozīmes. Tā kā šis regulējums ir piemērojams
         tikai attiecībā uz minētās dalībvalsts pilsoņiem, tas nevar veidot citu dalībvalstu pilsoņu kapitāla aprites ierobežojumu.

      47     Attiecībā uz atšķirīgu attieksmi pret minētās dalībvalsts pilsoņiem – rezidentiem un citu dalībvalstu pilsoņiem, kas izriet
         no tāda valsts tiesiskā regulējuma, kāds ir pamata prāvā, ir jānorāda, ka šāda nošķiršana, lai nodalītu fiskālo kompetenci,
         nav uzskatāma par tādu, kas satur aizliegtu diskrimināciju Līguma 73.b panta nozīmē. Ja Kopienu līmenī nepastāv apvienošanas
         vai saskaņošanas pasākumi, tad šādas atšķirības izriet no dalībvalstu kompetences ar nolīgumu vai vienpusēji definēt pilnvaru
         sadales kritērijus nodokļu iekasēšanas jomā [šajā sakarā attiecībā uz EK līguma 48. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 39. pants)
         skat. 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C‑336/96 Gilly, Recueil, I‑2793. lpp., 30. punkts, un attiecībā uz EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un EK
         līguma 58. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 48. pants) skat. 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑307/97 Saint Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp., 57. punkts].

      48     Turklāt Tiesai jau bija iespēja atzīt, ka, lai sadalītu fiskālo kompetenci, būtu lietderīgi dalībvalstīm ņemt vērā starptautisko
         praksi un it īpaši konvenciju modeļus, ko ir izstrādājusi Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija (ESAO) (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Gilly, 31. punkts). Tomēr, kā norādīja Nīderlandes valdība, tiesiskais regulējums pamata prāvā ir saderīgs ar modeļa konvencijas
         par dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanu mantojumu un dāvinājumu jomā komentāriem (ESAO nodokļu lietu komitejas 1982. gada
         ziņojums). No minētā modeļa komentāru 4., 7., 9.a un 9.b panta izriet, ka šāda veida tiesiskais regulējums ir pamatots ar
         rūpēm novērst tādu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, ar ko vienas valsts pilsonis, paredzot savu nāvi, pārceltu savu dzīvesvietu
         uz citu valsti, kur nodoklis ir mazāks. Komentāros ir precizēts, ka dubulta nodokļa uzlikšana ir novērsta ar nodokļa kredīta
         sistēmu un ka, tā kā izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršana ir pamatota tikai tad, ja nāve iestājas neilgu laiku pēc
         dzīvesvietas maiņas, maksimālais atļautais termiņš ir desmit gadi. Turklāt šajos pašos komentāros ir norādīts, ka šī regulējuma
         piemērojamību var paplašināt, lai ietvertu piemērošanas jomā ne tikai attiecīgās valsts pilsoņus, bet arī tos rezidentus,
         kuriem nav šīs valsts pilsonības.

      49     Šajos apstākļos ir jānorāda, ka Līguma 73.b pants neattiecas uz vienkāršu dzīvesvietas maiņu no vienas valsts uz otru. Kā
         norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 58. punktā, šāda dzīvesvietas maiņa pati par sevi nav saistīta ar finanšu darījumiem
         vai īpašuma nodošanu un tā neatbilst citām kapitāla aprites pazīmēm, kas izriet no Direktīvas 88/361 I pielikuma.

      50     No tā izriet, ka valsts tiesiskais regulējums, kura rezultātā pilsonis, kas vēlas mainīt savu dzīvesvietu uz citu valsti,
         tiek no tā atturēts un tādējādi tiek ierobežota tā pārvietošanās brīvība, tikai šī iemesla dēļ nav kapitāla aprites ierobežojums
         Līguma 73.b panta nozīmē.

      51     Līdz ar to uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi – Līguma 73.b pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav pretrunā tādam
         dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, kāds ir pamata lietā, atbilstoši kuram šajā dalībvalstī dzīvojoša pilsoņa, kurš ir miris
         desmit gadu laikā pēc savas šajā dalībvalstī bijušās dzīvesvietas pārcelšanas uz ārvalsti, mantojumu apliek ar nodokli tā,
         it kā šī pilsoņa dzīvesvieta būtu saglabājusies šajā pašā dalībvalstī, un tam pienākas samazinājums atbilstoši citās valstīs
         iekasētajam mantojuma nodoklim.

      52     No tā izriet, ka nav jāatbild uz prejudiciālajiem jautājumiem, kas attiecas uz Līguma 73.c un 73.d pantu.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      53     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav pretrunā tādam dalībvalsts tiesiskajam
            regulējumam, kāds ir pamata lietā, atbilstoši kuram šajā dalībvalstī dzīvojoša pilsoņa, kurš ir miris desmit gadu laikā pēc
            savas šajā dalībvalstī bijušās dzīvesvietas pārcelšanas uz ārvalsti, mantojumu apliek ar nodokli tā, it kā šī pilsoņa dzīvesvieta
            būtu saglabājusies šajā pašā dalībvalstī, un tam pienākas samazinājums atbilstoši citās valstīs iekasētajam mantojuma nodoklim.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2007. gada 11.jūlijā. # El Corte Inglés, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "PiraÑAM diseño original Juan Bolaños" reģistrācijas pieteikums - Agrākas valsts vārdiskas preču zīmes "PIRANHA" - Relatīvie atteikuma pamatojumi - Sajaukšanas iespēja - Preču līdzība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-443/05.

text:
      Lieta T‑443/05
      El Corte Inglés, SA
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju(preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “PiraÑAM diseño original Juan Bolaños” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrākas vārdiskas preču zīmes “PIRANHA” – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Sajaukšanas iespēja – Preču līdzība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2007. gada 11. jūlija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.     Lai novērtētu attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzību Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kuri raksturo saikni starp šīm precēm vai pakalpojumiem un kuri it īpaši
         ietver to raksturu, izmantošanas mērķi, lietošanu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu. Vērā ņemami var būt arī
         citi faktori, tādi kā attiecīgo preču izplatīšanas kanāli.

      Šajā sakarā papildinošas preces ir tādas, starp kurām pastāv cieša saikne tādā ziņā, ka viena prece ir nepieciešama vai vajadzīga
         citas preces lietošanai, no kā izriet, ka patērētāji var uzskatīt, ka par šo preču ražošanu ir atbildīgs viens un tas pats
         uzņēmums.

      Tādas preces kā apavi, apģērbi, galvassegas vai rokas somiņas bez to primārās funkcijas var pildīt kopējo estētisko funkciju,
         kopumā veidojot konkrētā patērētāja ārējo tēlu. Šīs preces vienojošās saiknes uztvere tādējādi ir jāvērtē, ņemot vērā iespējamos
         centienus panākt saskaņotību šī ārējā tēla demonstrēšanā, kas nozīmē šo dažādo sastāvdaļu savstarpējo saskaņošanu to radīšanas
         vai iegādes procesā. Šī saskaņošana it īpaši var pastāvēt starp apģērbiem, apaviem un galvassegām, kas Nicas nolīguma izpratnē
         ietilpst 25. klasē, un dažādiem apģērbu aksesuāriem, tādiem kā rokas somiņas, kuras minētā nolīguma izpratnē ietilpst 18. klasē
         un kuras papildina minētās preces. Šī iespējamā saskaņošana ir atkarīga no konkrētā patērētāja, aktivitātes veida, kuram šis
         ārējais tēls ir izveidots (proti, darbs, sports vai vaļasprieks), vai nozares tirgus dalībnieku mārketinga pasākumiem. Turklāt
         apstāklis, ka šīs preces bieži pārdod vienos un tajos pašos specializētajos pārdošanas punktos, var veicināt to, ka konkrētais
         patērētājs uztver starp šīm precēm pastāvošās ciešās saiknes, un pastiprināt iespaidu, ka par to ražošanu ir atbildīgs viens
         un tas pats uzņēmums.

      No tā izriet, ka konkrēti patērētāji uztvers, ka starp apģērbiem, apaviem un galvassegām, kas ietilpst 25. klasē, un apģērbu
         aksesuāriem, kas ir noteikti “ādas un ādas imitāciju izstrādājumi, kuri nav ietverti citās klasēs” un kuri ietilpst 18. klasē,
         pastāv cieša saikne un ka patērētājiem varētu rasties priekšstats, ka par to ražošanu ir atbildīgs viens un tas pats uzņēmums.
         Tādējādi minētajām precēm, kas ietvertas 25. klasē, ir līdzības pakāpe, ko nevar raksturot kā zemu, ar apģērbu aksesuāriem,
         kas ietilpst “ādas un ādas imitāciju izstrādājumos, kuri nav ietverti citās klasēs” un ietilpst 18. klasē.

      (sal. ar 37.un 48.–51. punktu)
      2.     Pamatojoties vienīgi uz attiecīgo preču salīdzinājumu, nevar secināt, ka konkrētajai sabiedrības daļai nevar rasties sajaukšanas
         iespēja starp grafisko apzīmējumu “PiraÑAM diseño original Juan Bolaños”, kuras kā Kopienas preču zīmes reģistrācija ir pieteikta
         attiecībā uz “apģērbiem, apaviem un galvassegām”, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 25. klasē, un vārdiskām preču zīmēm
         “PIRANHA”, kas agrāk reģistrētas Spānijā attiecībā uz “ādu un ādas imitāciju, izstrādājumiem no šiem materiāliem, kuri nav
         ietverti citās klasēs”, kas minētā nolīguma izpratnē ietilpst 18. klasē, jo precēm, kuras aptver reģistrācijai pieteiktā preču
         zīme un kuras ietilpst 25. klasē, ir līdzības pakāpe, ko nevar raksturot kā zemu, ar apģērbu aksesuāriem, kas iekļauti “ādas
         un ādas imitāciju izstrādājumos, kuri nav ietverti citās klasēs” un ietilpst 18. klasē. Tādējādi, neveicot iespējamās apzīmējumu
         līdzības iepriekšēju analīzi, nevar uzskatīt, ka nepastāv sajaukšanas iespēja.

      (sal. ar 40., 47., 51. un 52. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS(ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
      2007. gada 11. jūlijā (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “PiraÑAM diseño original Juan Bolaños” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrākas vārdiskas preču zīmes “PIRANHA” – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Sajaukšanas iespēja – Preču līdzība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Lieta T‑443/05
      El Corte Inglés, SA, Madride (Spānija), ko pārstāv H. Rivass Zurdo [J. Rivas Zurdo], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv H. Garsija Muriljo [J. García Murillo], pārstāve,

      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā, –
      Juan Bolaños Sabri, ar dzīvesvietu Toreljano [Torrellano] (Spānija), ko pārstāv P. Lopess Ronda [P. López Ronda] un G. Marins Raigals [G. Marín Raigal], advokāti,

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 21. septembra lēmumu (lieta R 1191/2004‑1) attiecībā uz iebildumu
         procesu starp El Corte Inglés, SA un Juan Bolaños Sabri.

      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs I. Legāls [H. Legal], tiesneši I. Višņevska‑Bjalecka [I. Wiszniewska‑Białecka], V. Vadapals [V. Vadapals], E. Moavero Milanēzi [E. Moavero Milanesi] un N. Vāls [N. Wahl],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 16. decembrī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 24. jūlijā,
      pēc tiesas sēdes 2007. gada 10. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       2001. gada 9. novembrī persona, kas iestājusies lietā, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi)
         (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu
         (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir grafisks apzīmējums, kurš ietver vārdiskus elementus “pirañam diseño original juan bolaños”
         un kurš ir attēlots šādi:

      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 16., 21. un 25. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām (turpmāk tekstā – “Nicas nolīgums”) un atbilst šādam aprakstam:

      –       16. klase: “papīrs, kartons un izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; tipogrāfijas izstrādājumi;
         grāmatsiešanas materiāli; fotogrāfijas; kancelejas izstrādājumi; līmes (līmvielas) kancelejas izstrādājumiem vai saimnieciskām
         vajadzībām; mākslinieku piederumi; otas; rakstāmmašīnas un biroja piederumi (izņemot mēbeles); mācību materiāli (izņemot ierīces);
         plastmasas iepakojuma materiāli (kas nav ietverti citās klasēs); spēļu kārtis; drukas burti; veidnes”;

      –       21. klase: “mājturības un virtuves piederumi, ierīces, tilpnes un trauki (izņemot izgatavotos no cēlmetāliem vai ar tiem pārklātos);
         ķemmes un sūkļi; sukas (izņemot otas); materiāli suku izstrādājumiem; tīrīšanas un apkopšanas rīki un ierīces; tērauda skaidas
         (tīrīšanai); neapstrādāts vai daļēji apstrādāts stikls (izņemot stiklu celtniecības vajadzībām); izstrādājumi no stikla, porcelāna,
         fajansa un keramikas, kas nav ietverti citās klasēs”;

      –       25. klase: “apģērbi, apavi, galvassegas”.
      4       2002. gada 23. septembrī šis reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 76/2002.

      5       2002. gada 28. novembrī prasītāja iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju. Iebildumi tika balstīti uz
         vārdisku preču zīmju “PIRANHA” reģistrācijām Spānijā, tas ir:

      –       preču zīmi Nr. 790520, kas 1978. gada 28. februārī reģistrēta attiecībā uz 25. klasē ietilpstošajām precēm: “apģērbi, ieskaitot
         zābakus, apavus un kurpes”;

      –       preču zīmi Nr. 2116007, kas 1998. gada 20. martā reģistrēta attiecībā uz 18. klasē ietilpstošajām precēm: “āda un ādas imitācijas,
         izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; dzīvnieku ādas, ceļasomas un čemodāni, lietussargi, saulessargi
         un spieķi; pātagas un zirglietas”.

      6       Iebildumi tika vērsti pret visām reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm.
      7       Iebildumi tika pamatoti ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. punkta noteikumiem. Prasītāja norādīja,
         ka attiecīgo preču zīmju līdzības un preču, ko apzīmē ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, un to, ko apzīmē ar agrāko preču
         zīmi, līdzības, kā arī šīs pēdējās preču zīmes reputācijas dēļ pastāv sajaukšanas iespēja.

      8       2004. gada 1. jūlijā ITSB prasītājai nosūtīja paziņojumu, lai tā iesniegtu agrākās preču zīmes Nr. 790520 izmantošanas pierādījumus.
         Tos piešķirtajā termiņā nesaņemot, lēmuma pieņemšanā Iebildumu nodaļa pamatojās tikai uz tās rīcībā esošiem pierādījumiem.

      9       Ar 2004. gada 29. oktobra lēmumu Iebildumu nodaļa iebildumus apmierināja daļēji attiecībā uz “apģērbiem, apaviem” un “galvassegām”,
         kas ir ietvertas 25. klasē, reģistrācijas pieteikumu saistībā ar tām noraidot. Tā uzskatīja, ka precēm, attiecībā uz kurām
         tika pieteikta Kopienas preču zīmes reģistrācija un kuras ir ietvertas 25. klasē, un precēm, kuras sedz agrākā preču zīme
         Nr. 2116007 un kuras ir ietvertas 18. klasē, ir zināma līdzības pakāpe. Attiecīgo apzīmējumu salīdzinājums esot atklājis skaidras
         vizuālas un konceptuālas līdzības, kā arī zināmu fonētisku identitāti. Tādējādi Iebildumu nodaļa konstatēja sajaukšanas iespēju.

      10     Attiecībā uz 16. un 21. klasē ietilpstošajām precēm Iebildumu nodaļa iebildumus noraidīja, jo trūka pierādījumu, kas apliecinātu
         agrāko preču zīmju reputāciju Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta izpratnē.

      11     2004. gada 15. decembrī persona, kas iestājusies lietā, par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību ITSB.
      12     Ar 2005. gada 21. septembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome apelācijas sūdzību
         apmierināja un iebildumus pilnā apmērā noraidīja. Tā uzskatīja, ka attiecīgajām precēm esot atšķirīgs raksturs un mērķi, ka
         tās ražo dažādi ražotāji un tās pārdod, izmantojot dažādus izplatīšanas kanālus. Apelāciju padome uzskatīja, ka šīs preces
         savstarpēji nekonkurē un netiek aizstātas un tādējādi tās nevar uzskatīt par līdzīgām. Turklāt attiecīgo preču estētiski papildinošais
         raksturs esot pārāk subjektīvs, lai to varētu ņemt vērā. Tā kā preču līdzības nosacījums, kas ir vajadzīgs, lai noteiktu sajaukšanas
         iespējas esamību attiecīgajā teritorijā, nav izpildīts, Apelāciju padome neuzskatīja par vajadzīgu pārbaudīt attiecīgo apzīmējumu
         iespējamas līdzības vai identitātes pakāpi.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      13     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –       izdot ITSB rīkojumu noraidīt Kopienas preču zīmes “PiraÑAM diseño original Juan Bolaños” reģistrācijas pieteikumu attiecībā
         uz 25. klasē ietilpstošajām precēm;

      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14     ITSB pamata prasījumi Pirmās instances tiesai rakstveida apsvērumu iesniegšanas stadijā ir šādi:
      –       atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –       nosūtīt lietu Apelāciju padomēm, lai tās izvērtētu saistības starp attiecīgajām precēm nozīmi sajaukšanas iespējas vērtējumā
         šajā lietā;

      –       piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam
      vai, pakārtoti, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      15     Tiesas sēdē ITSB norādīja, ka tā prasījumi ir interpretējami tādējādi, ka tie tiek nodoti izlemšanai pēc Pirmās instances
         tiesas ieskatiem.

      16     Tiesas sēdē personas, kas iestājusies lietā, izteiktie prasījumi Pirmās instances tiesai ir noraidīt prasību.
       Juridiskais pamatojums
       Par lietas dalībnieku noteiktu prasījumu pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      17     ITSB norāda, ka prasītājas prasījums, kas ir vērsts uz to, lai Pirmās instances tiesa noteikti izdotu rīkojumu ITSB noraidīt
         Kopienas preču zīmes “PiraÑAM diseño original Juan Bolaños” reģistrācijas pieteikumu, ir nepieņemams. Tas atgādina, ka Pirmās
         instances tiesas kompetencē nav izdot rīkojumus ITSB, kura pienākums ir izdarīt secinājumus no spriedumu rezolutīvās daļas
         un motīviem.

      18     Saistībā ar saviem prasījumiem ITSB norāda, ka tam nekas netraucē piekrist prasītājas prasījumiem vai arī aprobežoties ar
         to nodošanu izlemšanai pēc Pirmās instances tiesas ieskatiem, sniedzot tai visus argumentus, ko tas uzskata par atbilstošiem,
         lai Pirmās instances tiesa gūtu skaidrību.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      19     Ar otro prasījumu prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu izdot rīkojumu ITSB noraidīt Kopienas preču zīmes “PiraÑAM diseño
         original Juan Bolaños” reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē.

      20     No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienu tiesā izskatāmajās prasībās, kas celtas par ITSB Apelāciju padomes lēmumiem,
         ITSB atbilstoši Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punktam ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi Kopienu tiesas sprieduma izpildei.
         Tāpēc Pirmās instances tiesas kompetencē nav izdot rīkojumus ITSB un tā pienākums ir izdarīt atbilstošus secinājumus no Kopienu
         tiesas sprieduma rezolutīvās daļas un motīviem (Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedums lietā T‑331/99 Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ITSB (“Giroform”), Recueil, II‑433. lpp., 33. punkts, un 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑202/04 Madaus/ITSB – Optima Healthcare (“ECHINAID”), Krājums, II‑1115. lpp., 14. punkts). Tātad prasītājas prasījumi, ar ko Pirmās instances tiesai lūdz izdot ITSB
         rīkojumu reģistrācijas pieteikumu noraidīt, ir nepieņemami.

      21     Saistībā ar ITSB prasījumiem, ar ko tie tiek nodoti izlemšanai pēc Pirmās instances tiesas ieskatiem, ir jāatgādina, ka saskaņā
         ar judikatūru nekas ITSB netraucē piekrist prasītājas prasījumiem vai arī aprobežoties ar to nodošanu izlemšanai pēc Pirmās
         instances tiesas ieskatiem, sniedzot tai visus argumentus, ko tas uzskata par atbilstošiem, lai Pirmās instances tiesa gūtu
         skaidrību (Pirmās instances tiesas 2004. gada 30. jūnija spriedums lietā T‑107/02 GE Betz/ITSB – Atofina Chemicals (“BIOMATE”), Krājums, II‑1845. lpp., 36. punkts, un 2007. gada 16. janvāra spriedums lietā T‑53/05 Calavo Growers/ITSB – Calvo Sanz (“Calvo”), Krājums, II‑37. lpp., 27. punkts). Savukārt ITSB nedrīkst izteikt prasījumus par Apelāciju padomes lēmuma atcelšanu
         vai grozīšanu jautājumā, kas prasības pieteikumā nav norādīts, vai izvirzīt pamatus, kas prasības pieteikumā nav norādīti
         (Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑379/03 Peek & Cloppenburg/ITSB (“Cloppenburg”), Krājums, II‑4633. lpp., 22. punkts).

      22     Tātad, tā kā ITSB vienīgi nodod savus prasījumus izlemšanai pēc Pirmās instances tiesas ieskatiem, tie ir pieņemami.
       Par lietas būtību
      23     Lai atbalstītu savus prasījumus atcelt tiesību aktu, prasītāja norāda vienu pamatu par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta pārkāpumu.

       Lietas dalībnieku argumenti
      24     Prasītāja norāda, ka Apelāciju padome kļūdaini uzskatīja, ka starp ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi apzīmētajām precēm,
         kas ir ietvertas 25. klasē, un ar agrāko preču zīmi apzīmētajām precēm, kas ir ietvertas 18. klasē, nav nekādas līdzības.
         Tā atgādina, ka preču un pakalpojumu klasifikācija ir veikta vienīgi administratīvām vajadzībām un, novērtējot to līdzību,
         noteicoša ir būtiska saikne starp precēm, nevis to parastā piederība vienai vai otrai klasei. Šajā lietā Apelāciju padome
         esot automātiski piemērojusi pārāk vispārējus un abstraktus kritērijus. Preču līdzībai svarīgie faktori saistībā ar to raksturu,
         izmantošanu vai nolūku, konkurējošo vai papildinošo raksturu neesot nedz absolūti, nedz arī izslēdz citus faktorus.

      25     Ņemot vērā šīs lietas specifiku, proti, attiecīgo preču piederību modes nozarei, preču līdzība esot jāvērtē, ievērojot konkrēto
         patērētāju skatījumu. Attiecīgo preču kopējās estētiskās funkcijas dēļ patērētāji radīšot starp tām ciešu saikni. Saistībā
         ar minēto prasītāja uzskata, ka mūsdienu sabiedrības estētisko vajadzību svarīguma līmeni Apelāciju padome nav novērtējusi
         pareizi. Attiecīgo preču līdzības uztveri no patērētāja puses turklāt pastiprinot apstāklis, ka tām bieži vien ir tie paši
         izplatīšanas un pārdošanas kanāli un tās bieži tiekot ražotas no tā paša 18. klasē ietilpstošā materiāla – ādas.

      26     Tādējādi attiecīgās preces esot pietiekami saistītas, lai tās varētu uzskatīt par līdzīgām. Prasītāja atgādina, ka agrākās
         tiesvedībās ITSB pats aizstāvēja tēzi par preču, kas ir ietvertas 25. klasē, un ādas un ādas imitācijas preču, kas nav ietvertas
         citās klasēs un ietilpst 18. klasē, papildinošo raksturu to kopējās estētiskās dimensijas dēļ. Šis papildinošais raksturs
         attiecoties uz visām 18. klasē ietilpstošajām precēm.

      27     Prasītāja uzsver, ka konfliktējošie apzīmējumi tāpat ir līdzīgi, un no tā secina, ka ir piemērojams Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunkts.

      28     Lai analizētu 25. klasē ietverto preču līdzību 18. klases precēm, ITSB izšķir divas 18. klasē esošo preču grupas.
      29     Pirmkārt, attiecībā uz ādas un ādas imitācijas precēm, kas nav ietvertas citās klasēs un ietilpst 18. klasē, tādām kā personīgie
         aksesuāri, ITSB uzskata, ka bez to pamatfunkcijas tām ir svarīga dekoratīvā, ornamentālā un estētiskā funkcija, kurai šo preču
         pirkuma brīdī ir noteicoša loma. Turklāt šīs preces bieži ražojot no tā paša materiāla un izplatot tajos pašos pārdošanas
         punktos kā 25. klasē ietilpstošās preces. Tātad, attiecīgajām precēm esot vairāk nekā viena kopēja īpašība un tādējādi tām
         esot vismaz zema līdzības pakāpe. Tādējādi uzskatot, ka preču atšķirības ir tādas, kas konkrētajai sabiedrības daļai pašas
         par sevi izslēdzot jebkādu sajaukšanas iespēju, Apelāciju padome esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      30     Turklāt ITSB lūdz Pirmās instances tiesu norādīt, vai abstrakta šo preču pārbaude ļauj noteikt, vai starp tām ir vai varētu
         būt zināma līdzība, ko izraisa iespējams papildinošs raksturs, un, attiecīgajā gadījumā, precizēt, kādi nosacījumi ir vajadzīgi
         saistībā ar citiem faktoriem, kas ļauj noteikt sajaukšanas iespējas esamību vērā ņemamajā teritorijā.

      31     ITSB apstiprina, ka agrākās tiesvedībās tas atbalstīja tēzi, ka dažām 18. klasē ietvertām precēm, tādām kā somas, portfeļi,
         naudas maki un citi ādas vai ādas imitācijas aksesuāri, kas ir starp ādas un ādas imitācijas precēm, kuras nav ietvertas citās
         klasēs un kuras apzīmē ar agrāko preču zīmi, un apģērbiem, apaviem un galvassegām, ko apzīmē ar reģistrācijai pieteikto preču
         zīmi, ir cieši papildinošs raksturs. Pirmās instances tiesas judikatūra neesot pret šo tēzi.

      32     Otrkārt, attiecībā uz citām 18. klasē ietilpstošajām precēm (āda un ādas imitācijas, dzīvnieku ādas, ceļasomas un čemodāni,
         lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas un zirglietas) ITSB uzskata, ka tās ir vairāk attālinātas no 25. klasē ietilpstošajām
         precēm un ka to estētiskā dimensija nav noteicoša.

      33     Tiesas sēdē persona, kas iestājusies lietā, norādīja, ka, uzskatot, ka attiecīgās preces nav līdzīgas, Apelāciju padome pareizi
         novērtēja judikatūru. Būtībā tā uzskatīja, ka attiecīgo preču izplatīšanas kanāli visumā esot atšķirīgi. Turklāt estētiski
         papildinošs raksturs esot pārāk vājš kritērijs, lai to varētu ņemt vērā. Turklāt tā uzskatīja, ka, tā kā attiecīgajiem apzīmējumiem
         ir tikai zema līdzība, konkrētajai sabiedrības daļai sajaukšanas iespēja katrā ziņā nevar pastāvēt.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      34     Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts nosaka, ka, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču
         zīmi nereģistrē, “ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes,
         identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme [sabiedrībai
         tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja]; iespēja maldināt ir asociāciju iespēja
         ar agrāko preču zīmi [sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi]”. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 40/94
         8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļu par agrākām preču zīmēm uzskata dalībvalstī reģistrētas preču zīmes ar pieteikuma
         iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma.

      35     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja sabiedrības uztverē, kas tiek definēta kā risks, ka sabiedrība varētu
         domāt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumus piedāvā viens un tas pats uzņēmums vai, attiecīgā gadījumā, saimnieciski saistīti
         uzņēmumi, ir jāizvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus uz konkrētu lietu attiecināmos faktorus (saistībā ar Padomes 1988. gada
         21. decembra Direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.),
         4. panta 1. punkta b) apakšpunkta, kura normatīvais saturs būtībā ir identisks Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         saturam, interpretāciju skat. Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 29. punkts, un 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 17. punkts, un saistībā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju – Pirmās instances
         tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedumu lietā T‑104/01 Oberhauser/ITSB – Petit Liberto (“Fifties”), Recueil, II‑4359. lpp., 25. un 26. punkts).

      36     Šis visaptverošais vērtējums paredz būtisko faktoru un it īpaši preču zīmju līdzības un ar tām apzīmēto preču vai pakalpojumu
         līdzības zināmu savstarpēju saistību. Tādējādi zemu preču vai pakalpojumu līdzības pakāpi var kompensēt augsta preču zīmju
         līdzības pakāpe un otrādi (iepriekš 35. punktā minētie spriedumi lietā Canon, 17. punkts, lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 19. punkts, un lietā “Fifties”, 27. punkts).

      37     Lai novērtētu preču līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kuri raksturo saikni starp šīm precēm un kuri it īpaši
         ietver preču raksturu, izmantošanas mērķi, to lietošanu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu (iepriekš 35. punktā
         minētais spriedums lietā Canon, 23. punkts). Vērā ņemami var būt arī citi faktori, tādi kā, piemēram, attiecīgo preču izplatīšanas kanāli (Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 21. aprīļa spriedums lietā T‑164/03 Ampafrance/ITSB – Johnson & Johnson (“monBeBé”), Krājums, II‑1401. lpp., 53. punkts).

      38     Saskaņā ar Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.),
         kurā ir izdarīti grozījumi, 2. noteikuma 4. punktu preču un pakalpojumu klasifikācija atbilstoši Nicas nolīgumam kalpo tikai
         administratīviem nolūkiem. Tādēļ preces un pakalpojumus nevar uzskatīt par atšķirīgiem, pamatojoties vienīgi uz to, ka tie
         parādās dažādās klasēs.

      39     Apstrīdētajā lēmumā likumība ir jāpārbauda, ņemot vērā šos apsvērumus.
      40     Ir jāuzsver, ka Apelāciju padomes uzskats, ka konkrētajai sabiedrības daļai nerodas nekāda sajaukšanas iespēja, balstīts vienīgi
         uz attiecīgo preču salīdzinājumu. Tomēr pat zema attiecīgo preču līdzības pakāpe Apelāciju padomei uzliktu pienākumu pārbaudīt,
         vai iespējama augsta apzīmējumu līdzības pakāpe patērētāja uztverē nerada sajaukšanas iespēju attiecība uz preču izcelsmi.

      41     Tādējādi ir jāpārbauda, vai Apelāciju padomes vērtējums, ka attiecīgās preces nav līdzīgas, ir pamatots.
      42     Pirmkārt, preces, kas ir ietvertas 25. klasē, un preces, kas ir ietvertas 18. klasē, tiek ražotas no vienas un tās pašas izejvielas,
         tas ir, no ādas vai ādas imitācijas. Novērtējot preču līdzību, šo apstākli var ņemt vērā. Tomēr, ievērojot to preču lielo
         daudzveidību, ko var izgatavot no ādas vai ādas imitācijas, šis faktors pats par sevi nav pietiekams, lai konstatētu preču
         līdzību (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 1. marta spriedumu lietā T‑169/03 Sergio Rossi/ITSB – Sissi Rossi (“SISSI ROSSI”), Krājums, II‑685. lpp., 55. punkts).

      43     Tomēr, otrkārt, rodas iespaids, ka dažu no attiecīgajām precēm izplatīšanas kanāli ir identiski. Kaut gan ir jānosaka atšķirība
         atkarībā no tā, vai 25. klases preces tiek salīdzinātas ar vienu vai otru 18. klases preču grupu, ko ir noteicis ITSB.

      44     No vienas puses, attiecībā uz otro 18. klasē ietverto preču grupu (āda un ādas imitācijas, dzīvnieku ādas; ceļasomas un čemodāni;
         lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas un zirglietas) Apelāciju padome varēja pamatoti konstatēt, ka to izplatīšanas
         kanāli atšķiras no tiem, ko izmanto 25. klasē ietverto preču izplatīšanai. Tam, ka šīs divas preču kategorijas var pārdot
         vienās un tajās pašās tirdzniecības iestādēs, tādās kā lielveikali vai supermarketi, nav īpašas nozīmes, jo šajos pārdošanas
         punktos var sastapt ļoti dažāda rakstura preces, kurām patērētāji automātiski nepiedēvē vienu un to pašu izcelsmi (šajā sakarā
         skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑8/03 El Corte Inglés/ITSB – Pucci (“EMILIO PUCCI”), Krājums, II‑4297. lpp., 43. punkts).

      45     No otras puses, attiecībā uz 18. klases preču pirmo grupu, tas ir, precēm no ādas un ādas imitācijām, kas nav ietvertas citās
         klasēs, tādām kā, piemēram, rokas somiņas, naudas maki un portfeļi, ir jāuzsver, ka šīs preces līdz ar 25. klases precēm bieži
         tirgo pārdošanas punktos, kuri ir ne tikai liela mēroga izplatīšanas iestādes, bet arī specializētāki veikali. Tas ir faktors,
         kas, pārbaudot šo preču līdzību, jāņem vērā.

      46     Ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa ir apstiprinājusi zemas līdzības esamību starp precēm “sieviešu somiņa” un “sieviešu
         kurpes” (iepriekš 42. punktā minētais spriedums lietā “SISSI ROSSI”, 68. punkts). Šis secinājums ir piemērojams attiecībām
         starp preču kopumu, kuras apzīmē ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un kuras ir ietvertas 25. klasē, un ar agrāko preču
         zīmi apzīmētajām ādas un ādas imitāciju precēm, kuras nav ietvertas citās klasēs un ietilpst 18. klasē.

      47     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka starp precēm, kas ir ietvertas 25. klasē, un 18. klases preču pirmo grupu
         ir zema līdzība. No tā izriet, ka, pamatojoties vienīgi uz attiecīgo preču salīdzinājumu, Apelāciju padome nevarēja izdarīt
         secinājumu par sajaukšanas iespējas neesamību.

      48     Attiecībā uz apģērbu, apavu un galvassegu, kas ir ietvertas 25. klasē, un “ādas un ādas imitāciju izstrādājumu, kuri nav ietverti
         citās klasēs” un ietilpst 18. klasē, iespējami papildinošo raksturu ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru papildinošas preces
         ir tādas, starp kurām pastāv cieša saikne tādā ziņā, ka viena prece ir nepieciešama vai vajadzīga citas preces lietošanai,
         no kā izriet, ka patērētāji var uzskatīt, ka par šo preču ražošanu ir atbildīgs viens un tas pats uzņēmums (iepriekš 42. punktā
         minētais spriedums lietā “SISSI ROSSI”, 60. punkts).

      49     Tādas preces kā apavi, apģērbi, galvassegas vai rokas somiņas bez to primārās funkcijas var pildīt kopējo estētisko funkciju,
         kopumā veidojot konkrētā patērētāja ārējo tēlu.

      50     Šīs preces vienojošās saiknes uztvere tādējādi ir jāvērtē, ņemot vērā iespējamos centienus panākt saskaņotību šī ārējā tēla
         demonstrēšanā, kas nozīmē šo dažādo sastāvdaļu savstarpējo saskaņošanu to radīšanas vai iegādes procesā. Šī saskaņošana it
         īpaši var pastāvēt starp apģērbiem, apaviem un galvassegām, kas ietilpst 25. klasē, un dažādiem apģērbu aksesuāriem, tādiem
         kā rokas somiņas, kuras ietilpst 18. klasē un kuras [minētās preces] papildina tās. Šī iespējamā saskaņošana ir atkarīga no
         konkrētā patērētāja, aktivitātes veida, kuram šis ārējais tēls ir izveidots (proti, darbs, sports vai vaļasprieks), vai nozares
         tirgus dalībnieku mārketinga pasākumiem. Turklāt apstāklis, ka šīs preces bieži pārdod vienos un tajos pašos specializētajos
         pārdošanas punktos, var veicināt to, ka konkrētais patērētājs uztver starp šīm precēm pastāvošās ciešās saiknes, un pastiprināt
         iespaidu, ka par to ražošanu ir atbildīgs viens un tas pats uzņēmums.

      51     No tā izriet, ka konkrēti patērētāji uztvers, ka starp apģērbiem, apaviem un galvassegām, kas ietilpst 25. klasē, un apģērbu
         aksesuāriem, kas ir noteikti “ādas un ādas imitāciju izstrādājumi, kuri nav ietverti citās klasēs” un kuri ietilpst 18. klasē,
         pastāv cieša saikne un ka patērētājiem varētu rasties priekšstats, ka par to ražošanu ir atbildīgs viens un tas pats uzņēmums.
         Tādējādi precēm, kuras apzīmē ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un kuras ir ietvertas 25. klasē, ir līdzības pakāpe, ko
         nevar raksturot kā zemu, ar apģērbu aksesuāriem, kas ietilpst “ādas un ādas imitāciju izstrādājumos, kuri nav ietverti citās
         klasēs” un ietilpst 18. klasē.

      52     Tādējādi Apelāciju padome, neveicot iespējamās apzīmējumu līdzības iepriekšēju analīzi, kļūdaini uzskatīja, ka šajā lietā
         sajaukšanas iespēja nepastāv.

      53     Ņemot vērā iepriekš minēto, izvirzītais pamats par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu ir jāapmierina
         un apstrīdētais lēmums tādēļ ir jāatceļ.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54     Atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

      55     Tā kā Apelāciju padomes lēmums ir atceļams un tādējādi ir uzskatāms, ka ITSB, neraugoties uz tā prasījumu saturu, spriedums
         ir nelabvēlīgs, tad tam ir jāpiespriež atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem. Tā kā personai,
         kas iestājusies lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 21. septembra
            lēmumu (lieta R 1191/2004‑1);
      2)      ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina El Corte Inglés, SA tiesāšanās izdevumus;
      3)      Huans Bolanos Sabri[Juan Bolaños Sabri], kas iestājies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

               Legal

               Wiszniewska‑Białecka

                      Vadapalas

               Moavero Milanesi

                     Wahl

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 11. jūlijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     H. Legal

         * Tiesvedības valoda – spāņu.

    ---documentbreak--- unsupported format


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2003. gada 3.jūlijā. # José Alejandro, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme. # Lieta T-129/01.


Tiesas spriedums 1983. gada 15. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 319/81.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1996. gada 14. maijā. # Carmen Gómez de Enterría y Sanchez pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi. # Lieta T-82/95.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 14. aprīlis.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un vienībām saistībā ar situāciju Tunisijā – Līdzekļu iesaldēšana – Juridiskais pamats – Prasītāja uzvārda iekļaušana sarakstā, balstoties uz jaunu pamatu, pēc iepriekšējo līdzekļu iesaldēšanas pasākumu atcelšanas – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesības uz īpašumu – Samērīgums – Kļūda faktos – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Tiesības uz dzīvību – Tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību – Ārpuslīgumiskā atbildība.#Lieta T-200/14.