title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 10.maijā. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Valsts atbalsts - Pasākumi, kas attiecas uz jūras transporta uzņēmumiem - Valsts pakalpojuma līgumi - Atbalsta neesamība, esošs atbalsts vai jauns atbalsts - EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšana - Apturēšanas pienākums. # Lieta C-400/99.

text:
      Lieta C‑400/99
      Itālijas Republika
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Prasība atcelt tiesību aktu – Valsts atbalsts – Pasākumi, kas attiecas uz jūras transporta uzņēmumiem – Valsts pasūtījuma līgumi – Atbalsta neesamība, pastāvošs atbalsts vai jauns atbalsts – EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšana – Apturēšanas pienākums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība atcelt tiesību aktu — Priekšmets — Pieteikums atcelt lēmumu, ar ko uzsākta EKL 88. panta 2. punktā paredzētā valsts
            atbalsta formālā izmeklēšanas procedūra, nolūkā apstrīdēt pienākumu apturēt izskatāmos pasākumus līdz minētās procedūras beigām
            — Lēmuma izbeigt procedūru pieņemšana un tā galīgais raksturs — Prasība, kurā saglabāts tās priekšmets
      2.        Iestāžu akti — Pamatojums — Pienākums — Piemērojamība — Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālās izmeklēšanas
            procedūru
      (EKL 88. panta 2. punkts un 253. pants; Padomes Regula Nr. 659/1999)
      3.        Valstu piešķirtie atbalsti — Novērtējums, ko veic Komisija — Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālās izmeklēšanas
            procedūru — Pienākums iepriekš apspriest valsts atbalstu ar attiecīgo dalībvalsti un izvērtēt situāciju, ņemot vērā tās iesniegto
            informāciju — Minētās dalībvalsts pienākums lojāli sadarboties
      (EKL 10. pants un 88. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 10. un 13. pants)
      4.        Prasība atcelt tiesību aktu — Pamati — Pilnvaru nepareiza izmantošana — Jēdziens
      (EKL 230. pants)
      5.        Valstu piešķirtie atbalsti — Novērtējums, ko veic Komisija — Grūtības novērtēt atbalsta saderību ar kopējo tirgu vai šaubas
            par atbalsta raksturu — Komisijas pienākums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru
      (EKL 87. pants un EKL 88. panta 2. un 3. punkts)
      6.        Valstu piešķirtie atbalsti — Novērtējums, ko veic Komisija — Procesuālās tiesību normas, kuras iepriekš atzīst attiecīgos
            pasākumus par pastāvošu atbalstu vai jaunu atbalstu — Komisijas diskrecionārās varas trūkums — Tādas dalībvalsts pienākums
            lojāli sadarboties, kura prasa atzīt [attiecīgo pasākumu] par pastāvošu atbalstu
      (EKL 10. un 88. pants)
      7.        Valstu piešķirtie atbalsti — Vispārēja atbalsta shēma, ko apstiprinājusi Komisija — Individuāls atbalsts, kas ir jāapstiprina
            — Novērtējums, ko veic Komisija — Novērtējums, ko veic, sākotnēji ņemot vērā apstiprināšanas lēmumu un tikai pēc tam Līgumu
      (EKL 87. un 88. pants)
      8.        Valstu piešķirtie atbalsti — Pastāvošs atbalsts un jauns atbalsts — Maksājumi kuģošanas sabiedrībām, kuras valsts pasūtījuma
            līgumu ietvaros nodrošina regulārus transporta pakalpojumus uz salām — Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts — Jaunā atbalsta
            shēmas piemērošana tikai tiem maksājumiem, kas nav nepieciešami līgumu sabalansēšanai
      (EKL 88. panta 1. un 3. punkts; Padomes Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts)
      1.        Prasība par Komisijas lēmumu, ar ko uzsākta EKL 88. panta 2. punktā paredzētā valsts atbalsta izmeklēšanas procedūra un kurā
         pēc būtības prasīts, lai attiecīgais atbalsts netiktu apturēts līdz šīs procedūras beigām, nav zaudējusi savu priekšmetu sakarā
         ar to, ka pēc tās celšanas ir pieņemts lēmums, ar ko izbeidz minēto procedūru un kas pa to laiku ir kļuvis galīgs.

      (sal. ar 15.–18. punktu)
      2.        EKL 253. pantā paredzētais pienākums pamatot apstrīdēto lēmumu ir noteikts, lai ļautu Tiesai kontrolēt lēmuma tiesiskumu un
         sniegt attiecīgai personai pietiekamu norādi par to, vai lēmums ir pienācīgi pamatots, vai arī tajā ir tādi trūkumi, kas ļauj
         apstrīdēt tā tiesiskumu.

      Attiecībā uz lēmumu, ar ko uzsākta EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra saistībā ar iespējamu valsts atbalstu, tas,
         ka šajā lēmumā nav minēta Regula Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai, vai
         daži no tās pantiem, varētu tikt uzskatīts par pamatojuma trūkumu tikai tad, ja Komisija būtu piemērojusi šajā regulā noteiktās
         tiesību normas, kas neizriet tieši no Līguma.

      (sal. ar 22. un 23. punktu)
      3.        Ņemot vērā juridiskās sekas, kādas ir lēmumam uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, ar ko provizoriski atzīst
         attiecīgo atbalstu par jaunu atbalstu, lai arī attiecīgajai dalībvalstij ir tiesības nepakļauties šim atzinumam, Komisijai
         iepriekš ir jāapspriežas par attiecīgo pasākumu ar konkrēto dalībvalsti, lai šai dalībvalstij būtu iespēja attiecīgā gadījumā
         norādīt Komisijai, ka tā uzskata, ka minētais pasākums nav atbalsts vai ka tas ir pastāvošs atbalsts. Regulas Nr. 659/1999,
         ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai, 10. un 13. pants atbilst šai prasībai un neatbrīvo
         Komisiju no pienākuma apspriesties ar attiecīgo dalībvalsti pirms uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.

      Gadījumā, ja tiek apstrīdēts atbalsta raksturs, Komisijai ir pietiekami jāizvērtē šis jautājums, pamatojoties uz informāciju,
         ko tai šajā brīdī ir sniegusi minētā valsts, pat ja šis vērtējums nav galīgs. Ņemot vērā no EKL 10. panta izrietošo lojālās
         sadarbības principu starp dalībvalstīm un iestādēm, un nolūkā neaizkavēt procedūru dalībvalstij, kas uzskata, ka attiecīgie
         pasākumi nav atbalsts, ir pēc iespējas drīzāk – no brīža, kad Komisija uzzin par šiem pasākumiem, jāiesniedz Komisijai informācija,
         kas pamato šo nostāju. Ja šī informācija ļauj kliedēt šaubas par to, ka izvērtētajiem pasākumiem nav atbalsta iezīmes, Komisija
         nevar uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Savukārt, ja šī informācija neļauj kliedēt šaubas par to, ka pasākumiem
         piemīt atbalsta īpašības un ja paralēli ir šaubas par to saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir jāuzsāk minētā procedūra.

      (sal. ar 29., 30. un 48. punktu)
      4.        Pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdziens nozīmē to, ka administratīva iestāde ir izmantojusi savas pilnvaras citam mērķim
         nekā tam, kā sakarā šīs pilnvaras tai tika piešķirtas. Ar lēmumu tiek nepareizi izmantotas pilnvaras tikai tad, ja, balstoties
         uz objektīvām, būtiskām un saskaņotām norādēm, tas ir pieņemts ar šādu mērķi.

      (sal. ar 38. punktu)
      5.        Kad Komisija izvērtē atbalsta pasākumus saskaņā ar EKL 87. pantu, lai noteiktu, vai tie ir saderīgi ar kopējo tirgu, tai ir
         pienākums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, ja pēc sākotnējas izvērtēšanas tā nevar novērst visas problēmas,
         kas neļauj Komisijai atzīt, ka šie pasākumi ir saderīgi ar kopējo tirgu. Šie paši principi ir jāpiemēro gadījumā, kad Komisijai
         ir šaubas par izvērtētā pasākuma atzīšanu par atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      (sal. ar 47. punktu)
      6.        Pienākums noteiktos apstākļos uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru iepriekš nenosaka procedūru, kādā šis lēmums
         ir jāpieņem, proti, vai nu pastāvīgi izvērtējot pastāvoša atbalsta režīmu, kā tas izriet no kopā piemērojamiem EKL 88. panta
         1. un 2. punkta, vai nu kontrolējot jaunu atbalstu, kā tas izriet no kopā piemērojamiem šī paša panta 3. un 2. punkta noteikumiem.

      Ņemot vērā juridiskās sekas, izvēloties procedūru, kad runa ir par jau īstenotiem pasākumiem, Komisija nevar aizmuguriski
         izvēlēties otro procedūru, ja attiecīgā dalībvalsts apgalvo, ka ir jāpiemēro pirmā procedūra. Šādā gadījumā Komisijai pietiekami
         jāizvērtē jautājums, balstoties uz informāciju, ko tai šajā stadijā sniegusi dalībvalsts, pat ja šis vērtējums attiecībā uz
         attiecīgo pasākumu atzīšanu nav galīgs.

      Tāpat kā tas, kas ir darāms, ja rodas jautājums par to, vai kādam pasākumam ir atbalsta iezīmes, saskaņā ar EKL 10. pantā
         iekļauto lojālās sadarbības principu starp dalībvalstīm un iestādēm un nolūkā neaizkavēt procedūru dalībvalstij, kas uzskata,
         ka runa ir par pastāvošu atbalstu, jaiesniedz Komisijai pēc iespējas drīzāk informācija, kas pamato šo nostāju, sākot no brīža,
         kad Komisija vēršas pie tās saistībā ar attiecīgo pasākumu. Ja pagaidu izvērtēšanas kārtībā šī informācija ļauj domāt, ka
         pastāv iespēja, ka attiecīgie pasākumi patiešām ir pastāvošs atbalsts, Komisijai tie jāizvērtē, ņemot vērā EKL 88. panta 1. un
         2. punktā noteikto procedūru. Savukārt, ja dalībvalsts sniegtā informācija neļauj provizoriski izdarīt šādu secinājumu vai
         ja dalībvalsts nesniedz nekādu informāciju šajā sakarā, Komisijai ir jāizvērtē šie pasākumi, ņemot vērā šī paša panta 3. un
         2. punktā noteikto procedūru.

      (sal. ar 53.–55. punktu)
      7.        Ja Komisija ir atļāvusi atbalstu, būtu pretrunā tiesiskās paļāvības principam un tiesiskās drošības principam tas, ka Komisija
         vēlreiz novērtētu kā jaunu atbalstu pasākumus, uz kuriem attiecas šis režīms. No tā izriet – ja attiecīgā dalībvalsts uzskata,
         ka pasākumi ir piešķirti atbilstoši iepriekš atļautajam režīmam, Komisija nevar uzreiz uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto
         procedūru attiecībā uz šiem pasākumiem, uzskatot tos par jaunu atbalstu, kas nozīmētu to apturēšanu, bet tai vispirms ir jānosaka,
         vai uz šiem pasākumiem attiecas vai neattiecas minētais režīms un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai tie atbilst nosacījumiem,
         kas paredzēti lēmumā, ar ko tiek apstiprināts šis režīms. Tikai izvērtēšanas galarezultātā pieņemta noliedzoša secinājuma
         gadījumā Komisija var uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, atzīstot attiecīgos pasākumus par jaunu atbalstu.
         Savukārt apstiprinoša secinājuma gadījumā Komisijai jāuzskata šie pasākumi par pastāvošu atbalstu atbilstoši EKL 88. panta
         1. un 2. punktā noteiktajai procedūrai.

      (sal. ar 57. punktu)
      8.        Ņemot vērā, ka Regulas Nr. 3577/92, ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu sniegšanas brīvību dalībvalstīs
         (jūras kabotāža), 4. pantā paredzētie valsts pasūtījuma līgumi pēc to dabas iekļauj finansiāla rakstura noteikumus, kas nepieciešami,
         lai nodrošinātu tajā paredzēto valsts pasūtījumu, un ka šī panta 3. punkts paredz atstāt spēkā šos līgumus līdz to izbeigšanās
         dienai, neierobežojot šīs tiesību normas attiecināmību uz noteiktiem minēto līgumu aspektiem, uz finansiāla rakstura tiesību
         normām, kas nepieciešamas, lai nodrošinātu tajos paredzēto valsts pasūtījumu, attiecas minētā 4. panta 3. punkts.

      Savukārt iespējamais atbalsts, kas pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu valsts pasūtījumu – minēto līgumu priekšmetu,
         nevar ietilpt pēdējās minētās tiesību normas piemērošanas jomā tieši tāpēc, ka šis atbalsts nav nepieciešams šādu līgumu sabalansēšanai
         un tādējādi to atstāšanai spēkā, un līdz ar to, balstoties uz šo tiesību normu, šo atbalstu nevar uzskatīt par pastāvošu atbalstu.

      (sal. ar 64. un 65. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 10. maijā (1)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Valsts atbalsts – Pasākumi, kas attiecas uz jūras transporta uzņēmumiem – Valsts pasūtījuma līgumi – Atbalsta neesamība, pastāvošs atbalsts vai jauns atbalsts – EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšana – Apturēšanas pienākums
      Lieta C‑400/99
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 1999. gada 18. oktobrī cēla
      Itālijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja U. Leanca [U. Leanza], pēc tam I. Bragulja [I. Braguglia], pārstāvji, kam palīdz P. G. Ferri [P. G. Ferri] un M. Fjorilli [M. Fiorilli], avvocati dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv E. de Persio [E. De Persio], kā arī D. Triantafillu [D. Triantafyllou] un V. di Buči [V. Di Bucci], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] un A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 10. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu Itālijas Republika lūdz atcelt Eiropas Kopienu Komisijas lēmumu, kas paziņots, 1999. gada 6. augustā
         nosūtot vēstuli Nr. SG(99) D/6463, par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu attiecībā uz valsts atbalstu
         Nr. C 64/99 (iepriekš Nr. NN 68/99) – Itālija – kas piešķirts Gruppo Tirrenia di Navigazione uzņēmumiem (OV C 306, 2. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) tiktāl, ciktāl ar šo lēmumu tiek apturēts šis atbalsts.

       Fakti un process
      2        Pēc tam, kad Komisija bija saņēmusi sūdzības par to, ka Itālijas iestādes bija piešķīrušas neatļautu valsts atbalstu Gruppo Tirrenia di Navigazione (turpmāk tekstā – “Tirrenia grupa”) izmantotā prāmja transporta iekšējiem pakalpojumiem, Komisijas dienesti, 1999. gada 12. martā nosūtot vēstuli, uzdeva
         šajā sakarā jautājumus Itālijas iestādēm.

      3        Šis lūgums sniegt informāciju jo īpaši attiecās uz Tirrenia grupas uzņēmumiem izpildāmo valsts pasūtījumu un uz nosacījumiem, saskaņā ar kuriem nosakāmas papildu izmaksas, kas radušās
         sakarā ar šī pasūtījuma izpildi, un šo papildu izmaksu atmaksa.

      4        Komisija, vairākkārt sazinoties ar Itālijas iestādēm, uzskatīja, ka pastāvēja nopietnas šaubas par to, ka ar kopējo tirgu
         ir saderīgi pasākumi, kuri var veidot valsts atbalstu, kas piešķirts par labu Tirrenia grupas uzņēmumiem. Tāpēc ar apstrīdēto lēmumu Komisija attiecībā uz šiem iespējamiem atbalstiem uzsāka EKL 88. panta 2. punktā
         paredzēto procedūru. Šajā sakarā Komisija atzina minētos pasākumus par jaunu atbalstu vai par pastāvošā atbalsta grozījumu
         EKL 88. panta 3. punkta izpratnē (turpmāk tekstā – “jaunais atbalsts”) un nevis par pastāvošu atbalstu EKL 88. panta 1. punkta
         izpratnē (turpmāk tekstā – “pastāvošais atbalsts”). Pēc tam Komisija par šo lēmumu informēja Itālijas iestādes.

      5        Šī lēmuma daļā, kuras virsraksts ir “Secinājumi”, Komisija cita starpā norādīja, ka tā ir paturējusi sev tiesības prasīt Itālijas
         iestādēm apturēt jebkāda atbalsta izmaksāšanu, kas pārsniedz neto papildizmaksas par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir ekonomikas
         vispārējās interesēs. Pēc tam Komisija uzaicināja Itālijas iestādes desmit darba dienu laikā apstiprināt šīs izmaksas apturēšanu,
         pēc kā Komisija norādīja – gadījumā, ja sniegtā atbalsta pārpalikuma izmaksa netiek apturēta un ja apturētās naudas summas
         izmaksa nebija attaisnojama, Komisija varētu šajā sakarā uzdot Itālijas iestādēm to izdarīt. Komisija precizēja, ka izmaksas
         apturēšana bija nepieciešama, lai ierobežotu ietekmi, kādu šis atbalsts atstāja uz konkurences izkropļošanu, bet šāda apturēšana
         nenozīmēja to, ka tiek apturēta pašu pakalpojumu sniegšana, kurus varēja turpināt nodrošināt saskaņā ar noteikumiem, kuri
         atbilst Kopienu tiesībām. Komisija īpaši vērsa Itālijas iestāžu uzmanību uz EKL 88. panta 3. punkta atliekošo iedarbību, kā
         arī uz 1995. gada 22. februārī dalībvalstīm nosūtīto vēstuli, kurā tā norādīja, ka jebkurš nelikumīgi piešķirts atbalsts var
         tikt atgūts no tā saņēmēja.

      6        1999. gada 18. oktobrī Itālijas Republika cēla šo prasību nolūkā atcelt apstrīdēto lēmumu “tiktāl, ciktāl tajā noteikts apturēt
         par nelikumīgu atzīto atbalstu”.

      7        1999. gada 19. oktobrī Tirrenia grupas sabiedrības – Tirrenia di Navigazione SpA, Adriatica di Navigazione SpA, Caremar SpA, Toremar SpA, Siremar SpA un Saremar SpA – iesniedza Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas kancelejā prasības pieteikumu, kas tika reģistrēts ar Nr. T‑246/99 un
         kurā tika lūgts pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu.

      8        1999. gada 25. novembrī iesniedzot Tiesas kancelejā atsevišķu dokumentu, Komisija, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 91. panta
         1. punktu, lūdza Tiesai izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas vai apmierināt iebildi par nepieņemamību, neizskatot
         lietu pēc būtības.

      9        2001. gada 9. oktobrī pieņemot spriedumu lietā C‑400/99 Itālija/Komisija (Recueil, I‑7303. lpp., turpmāk tekstā – “starpspriedums”), Tiesa noraidīja šo lūgumu un turpināja tiesvedību pēc būtības. Šajā spriedumā
         būtībā Tiesa atzina prasības pieteikumu par pieņemamu, pamatojoties uz to, ka Komisija bija atzinusi minētos pasākumus par
         jauniem, nelikumīgi īstenotiem atbalstiem, kaut arī Itālijas valdība attiecībā uz dažiem no piešķirtajiem atbalstiem uzskata,
         ka tie ir pastāvošie atbalsti, kas piešķirti likumīgi, un attiecībā uz pārējiem atbalstiem – ka tiem nav iezīmes, kas piemīt
         atbalstam; tas nozīmē, ka šie atbalsti nav apturami, kas ir pretēji tam, kas izriet no apstrīdētā lēmuma. Ņemot to vērā, Tiesa
         uzskatīja, ka minētajam lēmumam piemita autonomas juridiskas sekas un ka tādējādi šis lēmums bija apstrīdams akts. Attiecībā
         uz argumentāciju, pamatojoties uz kuru Tiesa nonāca pie šāda secinājuma, atsauce tika izdarīta uz starpspriedumu.

      10      Ar 2003. gada 25. marta rīkojumu Pirmās instances tiesa – tiktāl, ciktāl tā ir kompetenta –, pamatojoties uz Tiesas Statūtu
         54. panta trešo daļu, apturēja tiesvedību lietā T‑246/99, līdz Tiesa pasludina spriedumu šajā lietā.

      11      Pa to laiku Komisija pabeidza procedūru, kas tika uzsākta, pamatojoties uz apstrīdēto lēmumu attiecībā uz atbalstiem, kas
         bija piešķirti vienam no Tirrenia grupas uzņēmumiem, proti, jūrniecības sabiedrībai Tirrenia di Navigazione SpA, ņemot vērā režīmu, kas noteikts konvencijā, kura ar Itāliju noslēgta 1991. gadā par šī uzņēmuma izpildīto publisko iepirkumu
         [2001. gada 21. jūnija Lēmums, kas attiecas uz valsts atbalstu, ko Itālija sniegusi jūrniecības kompānijai Tirrenia di Navigazione (OV L 318, 9. lpp., turpmāk tekstā – “2001. gada 21. jūnija Lēmums”)]. Komisija atzina par saderīgu ar kopējo tirgu šajā
         sakarā sniegto maksājumu kā kompensāciju par valsts pakalpojumiem no 1990. gada 1. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim un
         atļāva ar nosacījumiem veikt tādus pašus maksājumus periodā no 2001. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 31. decembrim. Tomēr,
         pieņemot šo lēmumu, Komisija turpināja šos atbalstus atzīt par jauniem atbalstiem, kas jau par tādiem tika nosaukti apstrīdētajā
         lēmumā un ko šajā prasībā apstrīdēja Itālijas Republika.

      12      Ar otru lēmumu, kas pieņemts pēc rakstveida procesa šajā lietā, Komisija pabeidza procedūru, kas bija uzsākta, pamatojoties
         uz apstrīdēto lēmumu attiecībā uz Tirrenia grupas pārējiem uzņēmumiem [Komisijas 2004. gada 16. marta Lēmums 2005/163/EK, kas attiecas uz Itālijas piešķirto valsts
         atbalstu jūrniecības sabiedrībām Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar un Toremar (Gruppo Tirrenia) (OV L 53, 29. lpp.)]. Komisija tomēr atzina par saderīgu ar kopējo tirgu lielāko daļu no maksājumiem, kas šiem uzņēmumiem
         bija piešķirti kā atlīdzība par publiskajiem pakalpojumiem, sākot ar 1992. gada 1. janvāri, un uzlika atsevišķus nosacījumus
         šo maksājumu veikšanai, sākot ar 2004. gadu. Komisija turpretim atzina par nesaderīgu ar kopējo tirgu maksājumus, kas piešķirti
         Adriatica uzņēmumam par jūras satiksmi laikā no 1992. gada janvāra līdz 1994. gada jūlijam, un, sākot ar 2004. gada 1. septembri, atcēla
         Caremar uzņēmumam piešķirto finansējumu par pasažieru ātrgaitas pārvadājumiem. Šajā otrajā lēmumā par procedūras izbeigšanu Komisija
         arī turpināja atzīt iepriekš minētos atbalstus par jauniem atbalstiem, kas jau par tādiem bija atzīti apstrīdētajā lēmumā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      13      Itālijas Republikas prasījumi ir šādi:

      –        atcelt Komisijas 1999. gada 6. augusta vēstuli “tiktāl, ciktāl tajā noteikts apturēt atbalsta sniegšanu, kas atzīti par nelikumīgiem”;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14      Komisijas prasījumi ir šādi:

      –        Tiesai atzīt, ka strīda priekšmets vairs nepastāv attiecībā uz to apstrīdētā lēmuma daļu, kas skar atbalstus, kas piešķirti
         Tirrenia di Navigazione;

      –        pārējā daļā prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par prasījumiem attiecībā uz tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas
      15      Savā atbildē uz repliku Komisija norāda, ka attiecībā uz prasību saistībā ar atbalstu, kas piešķirts Tirrenia di Navigazione SpA, strīda priekšmets vairs nepastāv. Tā kā 2001. gada 21. jūnija Lēmums netika apstrīdēts, izbeidzoties sūdzības iesniegšanas
         termiņam, tomēr galīgi tika atzīts – lai arī šai kompānijai piešķirtais atbalsts tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu,
         tas bija nelikumīgs atbalsts, proti, jauns atbalsts, kas tika īstenots, nesaņemot iepriekšēju atļauju, ko prasa EKL 88. panta
         3. punkts. Attiecībā uz šo atbalstu apstrīdētajam lēmumam nebija nekādu autonomu juridisku seku un Itālijas valdība vairs
         nebija ieinteresēta tā atcelšanā.

      16      Komisijas arguments ir noraidāms.

      17      Nenoliedzami, savā 2001. gada 21. jūnija Lēmumā, ar ko daļēji izbeigta procedūra, kas uzsākta, pamatojoties uz apstrīdēto
         lēmumu, Komisija apstiprināja savu sākotnējo vērtējumu, saskaņā ar kuru subsīdijas, kas sniegtas Tirrenia di Navigazione SpA par tās pienākumu sniegt valsts pakalpojumu, ir jauns atbalsts, kas noteikts EKL 88. panta 3. punktā, un šis lēmums, kas
         netika apstrīdēts termiņā, kādā iesniedzamas sūdzības, ir kļuvis galīgs. Tomēr prasībā par apstrīdēto lēmumu pēc būtības prasīts,
         lai atbalsts, kura apturēšanu šajā lēmumā ir prasījusi Komisija, netiktu apturēts, gaidot, kamēr tiks pieņemts viens vai vairāki
         lēmumi, ar ko izbeidz procedūru, kas uzsākta, pamatojoties uz apstrīdēto lēmumu. Taču šāds jautājums neattiecas uz lēmuma,
         ar ko izbeidz procedūru, mērķi, kas ir EKL 88. panta 2. punkta pirmās daļas pamatā, kā tas izriet no 7. panta 2.–5. punkta
         un 14. panta Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta
         piemērošanai (OV L 83, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Valsts atbalsta procedūras regula”).

      18      No iepriekš minētā izriet, ka strīda priekšmets pilnībā pastāv.

       Par lietas būtību
      19      Itālijas valdība pēc būtības norāda četrus pamatus, kāpēc atceļams apstrīdētais lēmums. Pirmkārt, tā uzskata, ka apstrīdētais
         lēmums nav spēkā pamatojuma trūkuma dēļ. Otrkārt, Komisija nav lūgusi Itālijas iestādēm iesniegt piezīmes pirms apstrīdētā
         lēmuma pieņemšanas. Treškārt, Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras. Visbeidzot, dažādu iemeslu dēļ apstrīdētajā lēmumā
         nav ievērots EKL 87. panta 1. punkts un 88. panta 1. un 3. punkts.

       Par pamatojumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      20      Itālijas valdība pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav atsaukusies uz “Valsts atbalsta procedūras” regulu, lai arī
         šī regula jau bija stājusies spēkā.

      21      Komisija iebilst, uzskatot, ka tiesiskais pamats lēmumam uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru tieši parādās
         EK līgumā un ka “Valsts atbalsta procedūras” regula tādējādi nav attiecināma.

       Tiesas vērtējums
      22      EKL 253. pantā ir īpaši noteikts, ka Komisija pieņemtajos lēmumos norāda to pamatojumu. Pienākums norādīt pamatojumu lēmumā,
         pret ko celta prasība, ir noteikts, lai ļautu Tiesai kontrolēt lēmuma tiesiskumu un sniegt attiecīgai personai pietiekamu
         norādi par to, vai lēmums ir pienācīgi pamatots, vai arī tajā ir tādi trūkumi, kas ļauj apstrīdēt tā tiesiskumu (skat. it
         īpaši 1981. gada 26. novembra spriedumu lietā 195/80 Michel/Parlaments, Recueil, 2861. lpp., 22. punkts).

      23      Šajā lietā tas, ka apstrīdētajā lēmumā nav minēta “Valsts atbalsta procedūras” regula vai daži no tās pantiem, varētu tikt
         uzskatīts par pamatojuma trūkumu tikai tad, ja Komisija būtu piemērojusi šajā regulā noteiktās tiesību normas, kas neizriet
         tieši no Līguma. Šajā sakarā jānorāda, ka šī regula pietiekamā mērā detalizēti kodificē Līgumā ietverto procesuālo tiesību
         normu par valsts atbalstu interpretāciju, ko sniegusi Kopienas tiesa pirms šīs regulas pieņemšanas.

      24      Šajā lietā apstrīdētais lēmums neīsteno nevienu tādu procesuālu tiesību normu par valsts atbalsta kontroli, kas tieši neizriet
         no Līguma. Pieņemot šo lēmumu, Komisija atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam aicināja Itālijas iestādes iesniegt savas piezīmes
         par tajā norādīto valsts atbalstu un izteica šo lūgumu, provizoriski atzīstot šo atbalstu par jaunu atbalstu, kas tādējādi
         nozīmē to apturēšanu tiktāl, ciktāl noteikts minētajā lēmumā (skat. 1992. gada 30. jūnija spriedumus lietā C‑312/90 Spānija/Komisija,
         Recueil, I‑4117. lpp., 17. punkts, un lietā C‑47/91 Itālija/Komisija, Recueil, I‑4145. lpp., 25. punkts, kā arī starpspriedumu, 56. punkts). Ne procedūra, ne arī no šī lēmuma izrietošas juridiskās sekas
         nebalstās uz novatorisku “Valsts atbalsta procedūras” regulas tiesību normu.

      25      Tādējādi pamats attiecībā uz pamatojuma trūkumu apstrīdētajā lēmumā ir noraidāms.

       Par pamatu attiecībā uz to, ka Itālijas valdība nebija uzaicināta iesniegt piezīmes
       Lietas dalībnieku argumenti
      26      Itālijas valdība uzskata, ka Komisijai bija jālūdz tai iesniegt savas piezīmes pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, kas paredz
         apturēt dažus maksājumus. Tā uzskata, ka šī bezdarbība ir īpaši nopietna attiecībā uz diva veida atbalstu, kuru skar apstrīdētais
         lēmums, proti, Tirrenia grupas rūpniecības projekta papildu atbalstu par laiku no 1999. līdz 2002. gadam un nodokļu pasākumiem attiecībā uz degvielas
         un eļļas piegādi, par kuriem nebija notikusi apspriešanās ar Itālijas iestādēm pirms to iekļaušanas apstrīdētajā lēmumā.

      27      Komisija atgādina, ka šajā lēmumā nav ietverts rīkojums apturēt minēto atbalstu. Komisija uzskata, ka “Valsts atbalsta procedūras”
         regulas 11. panta 1. punkts, uz kuru atsaucās Itālijas valdība savā prasības pieteikumā un kas uzliek pienākumu saņemt attiecīgās
         dalībvalsts piezīmes pirms šāda rīkojuma pieņemšanas, nav tādējādi piemērojams. Apstrīdētais lēmums precīzi iekļāva uzaicinājumu
         iesniegt piezīmes attiecībā uz iespējamo rīkojumu par [atbalsta] apturēšanu nākotnē.

      28      Komisija piebilst, ka tāda jauna atbalsta gadījumā, kas nav paziņots un kurš ir īstenots (“nelikumīgs” atbalsts, kas noteikts
         “Valsts atbalsta procedūras” regulas III nodaļā), lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru nav pieņemams
         pirms sazināšanās ar attiecīgo dalībvalsti. Šīs regulas 10. panta 2. punkts nepārprotami ļauj Komisijai iepriekš lūgt iesniegt
         minētajai valstij informāciju, bet tas nav Komisijas pienākums. Minētās regulas 13. panta 1. punkts ļauj uzsākt šo procedūru,
         neuzliekot nekādu iepriekšēju pienākumu.

       Tiesas vērtējums
      29      Ņemot vērā juridiskās sekas, kādas ir lēmumam uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, ar ko provizoriski atzīst
         attiecīgo atbalstu par jaunu atbalstu, lai arī attiecīgajai dalībvalstij ir tiesības nepakļauties šim atzinumam (skat. starpspriedumu,
         59. un 60. punkts), Komisijai iepriekš ir jāapspriežas par attiecīgo pasākumu ar konkrēto dalībvalsti, lai šai dalībvalstij
         būtu iespēja attiecīgā gadījumā norādīt Komisijai, ka tā uzskata, ka minētais pasākums nav atbalsts vai ka tas ir pastāvošs
         atbalsts.

      30      “Valsts atbalsta procedūras” regulas 10. un 13. pants, uz kuriem atsaucas Komisija, atbilst šai prasībai. 10. pantā, kas attiecas
         uz gadījumu, kad – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir informācija par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, vārdi
         “vajadzības gadījumā”, kas tiek lietoti 2. punktā un kuri iesāk teikumu “[vajadzības gadījumā Komisija] lūdz informāciju attiecīgajai
         dalībvalstij”, attiecas vienīgi uz tiem gadījumiem, kad Komisija jau ir atbilstošā veidā apspriedusies ar attiecīgo dalībvalsti,
         piemēram, ja tā ir pati dalībvalsts, kura ir informējusi Komisiju par šāda pasākuma esamību. Šie vārdi nenozīmē to, ka Komisija
         var neapspriesties par pasākumu ar konkrēto dalībvalsti pirms EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanas pret
         to. Tāpat 13. pants, kas norāda, ka varbūtēji nelikumīga atbalsta izvērtēšanas rezultātā var tikt pieņemts lēmums uzsākt minēto
         procedūru, neatbrīvo Komisiju no pienākuma apspriesties ar attiecīgo dalībvalsti pirms šāda lēmuma pieņemšanas.

      31      Šajā lietā Komisija nav apspriedusi ar Itālijas iestādēm nodokļu režīmu, kas bija labvēlīgs Tirrenia grupai par degvielas un eļļas piegādi tās kuģiem, pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, kas paredzēja vismaz daļēji apturēt
         šo režīmu. Ja Komisija to būtu izdarījusi, Itālijas iestādes varētu uzreiz iesniegt pierādījumus, lai pierādītu, ka tas nav
         jāaptur kā nelikumīgs atbalsts. Šajā sakarā jāatzīmē, ka 2001. gada 21. jūnija Lēmumā par procedūras daļēju pabeigšanu attiecībā
         uz Tirrenia di Navigazione Komisija iesniedza Itālijas iestādēm dokumentu par to, ka tās bija attiecinājušas režīmu uz visiem kuģiem, kuri atradās ostā
         apkopē, sākot ar 1996. gada 2. marta Lēmumu, tādējādi – pirms apstrīdētā lēmuma.

      32      Turpretim attiecībā uz Tirrenia grupas rūpniecības plānu laika periodam no 1999. līdz 2002. gadam no lietas materiāliem izriet, ka savā lūgumā sniegt informāciju,
         kas izteikts 1999. gada 12. marta vēstulē, Komisija izvērtēja vairākgadu ekonomisko plānu mehānismu, kuru Tirrenia grupai ir jāsniedz Itālijas iestādēm. Tādējādi – ja kāds jauns plāns vai pasākumi, kas papildina iepriekšējo plānu, bija
         sagatavošanas procesā un ja pēc tam grupa tos prezentēja minētajā vēstulē minēto pasākumu iepriekšējās izvērtēšanas laikā,
         Itālijas iestādes varēja sagaidīt, ka uz šo jauno plānu vai šiem papildinājumiem attiecas varbūtējais lēmums par EKL 88. panta
         2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu. Itālijas iestādes par to varēja informēt pašas, vajadzības gadījumā norādot atbilstošu
         informāciju, lai nepieļautu tā iekļaušanu šādā lēmumā kā varbūtēju jaunu atbalstu.

      33      Attiecībā uz Tirrenia grupai sniegtajām subsīdijām par tās izpildāmo valsts pasūtījumu no lietas materiāliem izriet, ka tos apsprieda gan Komisijas
         dienesti, gan Itālijas iestādes Komisijas 1999. gada 12. marta lūgumā sniegt informāciju, Itālijas iestāžu sniegtajā atbildē
         uz šo lūgumu, kā arī divpusējās sanāksmes laikā – kas viss notika pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Tādējādi attiecībā
         uz šīm subsīdijām Itālijas valdība nevar arī norādīt, ka tā nebija uzaicināta iesniegt attiecīgo informāciju pirms apstrīdētā
         lēmuma pieņemšanas.

      34      Tādēļ apstrīdētais lēmums ir atceļams tiktāl, ciktāl tas paredzēja apturēt Tirrenia grupai piemēroto nodokļu režīmu attiecībā uz degvielas un eļļas piegādi tās kuģiem.

      35      Šajā sprieduma stadijā turpmākā argumentācija tādējādi attiecas tikai uz subsīdijām, kuras izmaksātas Tirrenia grupas uzņēmumiem par tās izpildāmo valsts pasūtījumu, par ko Itālijas valdība uzskata – ja subsīdijām ir atbalsta iezīmes,
         tās jebkurā gadījumā ir pastāvošs atbalsts, arī attiecībā uz Tirrenia grupas rūpniecības plānu laika periodam no 1999. līdz 2002. gadam.

       Par nepareizu pilnvaru izmantošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      36      Itālijas valdība uzskata, ka apstrīdētais lēmums, atzīstot attiecīgos pasākumus par nelikumīgu atbalstu un paredzot to apturēšanu,
         nesatur pamatojumu, kas attaisno to, ka šie pasākumi ir atzīti par nelikumīgu atbalstu. Vienīgais pamatojums par [pasākumu]
         apturēšanu ir saistīts ar zaudējumiem, ko minēto pasākumu īstenošana radītu Tirrenia konkurējošajiem uzņēmumiem, bet nepierāda, ka tas ir atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un jauns atbalsts. Komisija
         ir tikai un vienīgi pieņēmusi lēmumu par [pasākumu] apturēšanu aiz piesardzības attiecībā uz gadījumu, kad minētie pasākumi
         patiešām ir jauns nelikumīgs atbalsts, bet šis lēmums vispār nebalstās uz pietiekamu izvērtējumu, kas ļautu nonākt pie šāda
         secinājuma.

      37      Komisija šajā sakarā uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā nav iekļauts apturēšanas rīkojums, kas prasītu pierādīt nelikumīga atbalsta
         pastāvēšanu. Komisija tikai izsaka šaubas attiecībā uz atbalsta esamību, uz tā nelikumību un tā saderību ar kopējo tirgu.
         Apsvērumi par iespējamiem zaudējumiem, ko minētie pasākumi varētu radīt Tirrenia grupas konkurentiem, ir saistīti tikai un vienīgi ar to, ka nākotnē varētu tikt pieņemts rīkojums apturēt šos pasākumus,
         par ko Itālijas iestādes bija uzaicinātas sniegt savas piezīmes.

       Tiesas vērtējums
      38      Pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdziens nozīmē to, ka administratīva iestāde ir izmantojusi savas pilnvaras citam mērķim
         nekā tam, kā sakarā šīs pilnvaras tai ir piešķirtas (skat. it īpaši 1982. gada 4. februāra spriedumu lietā 817/79 Buyl u.c./Komisija, Recueil, 245. lpp., 28. punkts). Ar lēmumu tiek nepareizi izmantotas pilnvaras tikai tad, ja, balstoties uz objektīvām, būtiskām
         un saskaņotām norādēm, tas ir pieņemts ar šādu mērķi (skat. it īpaši 1966. gada 5. maija spriedumu apvienotajās lietās 18/65
         un 35/65 Gutmann, Recueil, 149. lpp., 170. punkts).

      39      Šis nav tāds gadījums. Kā to Tiesa lēma starpspriedumā, tādu izpildes procesā esošu pasākumu apturēšana, kurus Komisija atzīst
         par jaunu atbalstu lēmumā par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu, izriet tieši no šī atzinuma kopsakarā
         ar EKL 88. panta 3. punkta pēdējo teikumu. Tādējādi pilnvaru nepareiza izmantošanu var konstatēt tikai tad, ja ir pierādīts,
         ka Komisija apzināti ir atzinusi par jaunu atbalstu pasākumus, par kuriem tā nevarēja šaubīties, ka tie bija pastāvošs atbalsts,
         uz kuru attiecas EKL 88. panta 1. punktā paredzētais kontroles režīms, vai pasākumus, uz kuriem neattiecās EKL 87. un 88. pants;
         proti, ja ir pierādīts, ka Komisija apzināti vēlējās īsā termiņā panākt, ka tiek apturēti pasākumi, par kuriem tā nevarēja
         šaubīties, ka tos vēl varēja likumīgi vairāk vai mazāk īstenot līdz procedūras pabeigšanai.

      40      Tomēr apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā un, ņemot vērā Komisijas rīcībā esošo informāciju, nešķita viennozīmīgi, ka Tirrenia grupai sniegtās subsīdijas, kas pārsniedz neto papildizmaksas par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir ekonomikas vispārējās
         interesēs – apturēšanas mērķis, kas izriet no minētā lēmuma, bija vai nu pastāvošs atbalsts iepriekš minētajā izpratnē, vai
         pasākumi, kuriem nav atbalsta iezīmes.

      41      Tādējādi pamats attiecībā uz pilnvaru nepareizu izmantošanu nav pamatots.

       Par EKL 87. panta 1. punkta un 88. panta 1. un 3. punkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      42      Itālijas valdība uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka šajā brīdī nav iespējams pieņemt lēmumu par atbalsta esamību.
         Šāda nenoteiktība neļauj uzsākt procedūru, kuras rezultātā tiek apturēti attiecīgie pasākumi. Šajā sakarā Itālijas valdība
         atsaucas uz Tiesas 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑47/91 Itālija/Komisija (Recueil, I‑4635. lpp.), kurā attiecībā uz jautājumu par konkrēta atbalsta saderību ar lēmumu, ar ko tiek apstiprināts atbalstu režīms,
         Tiesa nosprieda:

      “33      [..] tā kā [EKL 88. panta 3. punkts] Komisijai dod tiesības prasīt tikai jauna atbalsta sniegšanas apturēšanu, nepietiek,
         ka tai ir tikai šaubas par konkrēta atbalsta saderību ar lēmumu, ar ko tiek apstiprināts atbalsta režīms.

      34      Ja Komisijai ir šaubas par konkrēta atbalsta saderību ar tās pieņemto lēmumu, ar ko tiek apstiprināts atbalsta režīms, tai
         ir jāuzliek attiecīgajai dalībvalstij par pienākumu iesniegt Komisijai tās noteiktajā termiņā visus dokumentus, informāciju
         un datus, kas nepieciešami lēmuma pieņemšanai attiecībā uz apstrīdētā atbalsta saderību ar tās lēmumu, ar ko apstiprināts
         atbalsta režīms.”

      43      Turklāt Itālijas valdība uzskata, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atzinusi, ka atbalsts, kas nepieciešams nolūkā segt valsts
         pasūtījuma papildizmaksas un kas sniegts saskaņā ar valsts pasūtījuma līgumiem, kuri pastāvēja, pirms stājās spēkā Padomes
         1992. gada 7. decembra Regula (EEK) Nr. 3577/92, ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu sniegšanas
         brīvību dalībvalstīs (jūras kabotāža) (OV L 364, 7. lpp.), ir atļauts saskaņā ar šīs regulas 4. panta 3. punktu, kurā noteikts,
         ka “esošie valsts pasūtījuma līgumi var palikt spēkā līdz attiecīgā līguma termiņa izbeigšanās dienai”.

      44      Šajā sakarā Itālijas valdība norāda, ka visi maksājumi Tirrenia grupas uzņēmumiem par tās izpildāmo valsts pasūtījumu ir noteikti valsts pasūtījuma līgumos, kuri noslēgti 1991. gada 30. jūlijā
         starp Satiksmes ministriju un minētajiem uzņēmumiem; ka Komisija saņēma paziņojumu par šiem 1991. gada līgumiem un daļa no
         informācijas šajā sakarā tai tika nosūtīta laikā no 1991. līdz 1997. gadam. Itālijas valdība savā replikā uzsver, ka varbūtējais
         atbalsts tādējādi tika īstenots pirms Regulā Nr. 3577/92 paredzētās liberalizācijas, jo būtiskās iezīmes, kas piemīt pienākumiem
         valsts pasūtījumu sfērā, un ar to saistītās kompensācijas ir pat vecākas par Romas Līgumu un ka jebkurā gadījumā, tā kā Komisija
         saņēma paziņojumu par minētajiem līgumiem, tā tieši vai netieši bija atļāvusi minēto atbalstu. Tādējādi, ja samaksa Tirrenia grupas uzņēmumiem ir atzīstama par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, šī samaksa jebkurā gadījumā ir pastāvošs
         atbalsts.

      45      Tomēr Itālijas valdība uzskata, ka Komisija nav ņēmusi vērā informāciju, kas tai nosūtīta laikā no 1991. līdz 1997. gadam,
         lai noteiktu, vai šajā gadījumā tas bija pastāvošs vai jauns atbalsts. Komisija uzreiz, bez pamatojuma izvēlējās otro variantu.

      46      Komisija norāda, ka šaubu izteikšana par to, vai izvērtējamajiem pasākumiem ir atbalsta iezīmes, ir parasta prakse lēmumā
         uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Tā atzīmē, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav izteikusi šaubas par to, ka attiecīgie
         pasākumi ir jauni, jo to sarakstē pirms šī lēmuma pieņemšanas Itālijas iestādes neuzskatīja, ka tas bija pastāvošs atbalsts.
         Tādējādi šis gadījums nav salīdzināms ar to, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam lietā Itālija/Komisija.

       Tiesas vērtējums
      47      Kā to Tiesa ir pastāvīgi lēmusi – kad Komisija izvērtē atbalsta pasākumus saskaņā ar EKL 87. pantu, lai noteiktu, vai tie
         ir saderīgi ar kopējo tirgu, tai ir pienākums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, ja pēc sākotnējas izvērtēšanas
         tā nevar novērst visas problēmas, kas liedz Komisijai atzīt, ka šie pasākumi ir saderīgi ar kopējo tirgu (1984. gada 20. marta
         spriedums lietā 84/82 Vācija/Komisija, Recueil, 1451. lpp., 13. punkts). Šie paši principi ir jāpiemēro gadījumā, kad Komisijai ir šaubas par izvērtētā pasākuma atzīšanu
         par atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi nevar pārmest Komisijai, ka tā ir uzsākusi procedūru, pat ja tā šajā
         sakarā pieņemtajā lēmumā izsaka šaubas par to, vai strīda pamatā esošajiem pasākumiem piemīt atbalsta īpašības EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē.

      48      Tomēr, ņemot vērā juridiskās sekas, kādas iestājas pēc tam, kad ir uzsākta EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra attiecībā
         uz pasākumiem, kurus uzskata par jaunu atbalstu, – ja attiecīgā dalībvalsts apgalvo, ka šie pasākumi nav atbalsts EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē, Komisijai ir pietiekami jāizvērtē šis jautājums, pamatojoties uz informāciju, ko tai šajā brīdī ir sniegusi
         minētā valsts, pat ja šis vērtējums nav galīgs. Ņemot vērā no EKL 10. panta izrietošo lojālās sadarbības principu starp dalībvalstīm
         un iestādēm, un nolūkā neaizkavēt procedūru dalībvalstij, kas uzskata, ka attiecīgie pasākumi nav atbalsts, ir pēc iespējas
         drīzāk – no brīža, kad Komisija uzzin par šiem pasākumiem, jāiesniedz Komisijai informācija, kas pamato šo nostāju. Ja šī
         informācija ļauj kliedēt šaubas par to, ka izvērtētajiem pasākumiem nav atbalsta iezīmes, Komisija nevar uzsākt EKL 88. panta
         2. punktā paredzēto procedūru. Savukārt, ja šī informācija neļauj kliedēt šaubas par to, ka [pasākumiem] piemīt atbalsta īpašības
         un ja paralēli ir šaubas par to saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir jāuzsāk minētā procedūra.

      49      Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka, atbildot uz pirmo Komisijas lūgumu sniegt informāciju, Itālijas iestādes uzsvēra,
         ka subsīdijas, kuras izriet no valsts pasūtījuma līgumiem, kas noslēgti 1991. gadā ar Tirrenia grupas uzņēmumiem, nav valsts atbalsts. Tomēr, tā kā šajā stadijā nebija iespējams izvērtēt subsīdiju atbilstību papildizmaksām,
         kas radās no izpildāmā valsts pasūtījuma, bija leģitīmi, ka Komisija turpināja šaubīties par to, vai šīm subsīdijām ir atbalsta
         iezīmes. Turklāt Komisija minēja šo subsīdiju apturēšanu tikai tiktāl, ciktāl tās pārsniedz neto papildizmaksas, kuras saistītas
         ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir ekonomikas vispārējās interesēs. Šīs prasības ietvaros Itālijas valdība turklāt norādīja,
         ka tā neuzskatīja par nepieciešamu izteikties par EKL 87. panta piemērojamību attiecībā uz savām attiecībām ar Tirrenia grupu sakarā ar to, ka valsts pasūtījuma līgumi tika noslēgti ar Tirrenia grupu. Attiecībā uz Tirrenia grupas rūpniecības plānu laika periodam no 1999. līdz 2002. gadam Itālijas iestādes pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nesniedza
         Komisijai informāciju par to, kas vajadzības gadījumā varētu novērst valsts atbalsta esamību valsts paredzētajos pasākumos.
         Šādos apstākļos šī valdība nevar pārmest Komisijai to, ka tā ir uzsākusi EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru sakarā
         ar šaubām par to, ka izvērtētajiem pasākumiem ir atbalsta iezīmes.

      50      Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija nepamatoti atzinusi attiecīgos pasākumus par jaunu atbalstu, lai arī tā iepazinās
         ar informāciju, kas ļāva tai atzīt šos pasākumus par pastāvošu atbalstu, tas attiecas tikai uz finansējumu, kas izriet no
         valsts pasūtījuma līgumiem, kuri noslēgti ar Tirrenia grupas uzņēmumiem 1991. gadā. Šajā sprieduma stadijā argumentācija tādējādi vairs neattiecas uz rūpniecības plānu laika periodam
         no 1999. līdz 2002. gadam. Precizējot šo, daļēji ir noraidāms Komisijas iesniegtais arguments savai aizstāvībai, saskaņā ar
         kuru Itālijas iestādes nav norādījušas iepriekš minēto informāciju pirms procedūras uzsākšanas.

      51      No lietas materiāliem faktiski izriet, ka, sākot no brīža, kad tika sniegta atbilde uz Komisijas pirmo lūgumu sniegt informāciju,
         Itālijas iestādes apgalvoja, ka uz publiskā iepirkuma līgumiem, kuri noslēgti ar Tirrenia grupas uzņēmumiem, attiecās Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts, kā rezultātā pēc būtības bija jāuzskata, ka saskaņā ar
         šiem līgumiem sniegtais finansējums bija likumīgs un ka tas tādējādi nebija jauns atbalsts, bet pastāvošs atbalsts. Turpretim
         vienkārša atsauce šajā vēstulē uz dažādu saraksti ar Komisiju laikā no 1991. līdz 1997. gadam, nepastāvot nekādai saiknei
         starp šīs sarakstes laikā sniegto informāciju un to, ka attiecīgie pasākumi tika atzīti par pastāvošu atbalstu, nav pietiekama,
         lai Itālijas valdība varētu pārmest Komisijai to, ka tā nav ņēmusi vērā šo informāciju, pirms EKL 88. panta 2. punktā paredzētās
         procedūras uzsākšanas izvērtējot, vai attiecīgiem pasākumiem ir jauna vai pastāvoša atbalsta iezīmes.

      52      Itālijas valdības norādītais pamats tādējādi ir tālāk izvērtējams tikai tiktāl, ciktāl tas balstās uz to, ka Komisija nav
         ņēmusi vērā Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punktu, izvēloties uzskatīt attiecīgos pasākumus par jaunu atbalstu un nevis par
         pastāvošu atbalstu.

      53      Šī sprieduma 46. punktā atgādinātais pienākums noteiktos apstākļos uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru iepriekš
         nenosaka procedūru, kādā šis lēmums ir jāpieņem, proti, vai nu pastāvīgi izvērtējot pastāvoša atbalsta režīmu, kā tas izriet
         no kopā piemērojamiem EKL 88. panta 1. un 2. punkta, vai nu kontrolējot jaunu atbalstu, kā tas izriet no kopā piemērojamiem
         šī paša panta 3. un 2. punkta noteikumiem.

      54      Ņemot vērā juridiskās sekas, izvēloties procedūru, kad runa ir par jau īstenotiem pasākumiem (skat. starpspriedumu, 56.–63. punkts),
         Komisija nevar aizmuguriski izvēlēties otro procedūru, ja attiecīgā dalībvalsts apgalvo, ka ir jāpiemēro pirmā procedūra.
         Šādā gadījumā Komisijai pietiekami jāizvērtē jautājums, balstoties uz informāciju, ko tai šajā stadijā sniegusi dalībvalsts,
         pat ja šis vērtējums attiecībā uz attiecīgo pasākumu atzīšanu nav galīgs.

      55      Tāpat kā tas, kas ir darāms, ja rodas jautājums par to, vai kādam pasākumam ir atbalsta iezīmes, saskaņā ar EKL 10. pantā
         iekļauto lojālās sadarbības principu starp dalībvalstīm un iestādēm un nolūkā neaizkavēt procedūru dalībvalstij, kas uzskata,
         ka runa ir par pastāvošu atbalstu, jāiesniedz Komisijai pēc iespējas drīzāk informācija, kas pamato šo nostāju, sākot no brīža,
         kad Komisija vēršas pie tās saistībā ar attiecīgo pasākumu. Ja pagaidu izvērtēšanas kārtībā šī informācija ļauj domāt, ka
         pastāv iespēja, ka attiecīgie pasākumi patiešām ir pastāvošs atbalsts, Komisijai tie jāizvērtē, ņemot vērā EKL 88. panta 1. un
         2. punktā noteikto procedūru. Savukārt, ja dalībvalsts sniegtā informācija neļauj provizoriski izdarīt šādu secinājumu vai
         ja dalībvalsts nesniedz nekādu informāciju šajā sakarā, Komisijai ir jāizvērtē šie pasākumi, ņemot vērā šī paša panta 3. un
         2. punktā noteikto procedūru.

      56      Šis gadījums ir izvērtējams, ņemot vērā šos principus.

      57      Situācija nav pilnībā salīdzināma ar to, kas bija pamatā spriedumam iepriekš minētajā lietā Itālija/Komisija, uz kuru atsaucās
         Itālijas valdība. Šajā spriedumā Tiesa uzskatīja – ja Komisija ir atļāvusi atbalstu, būtu pretrunā tiesiskās paļāvības principam
         un tiesiskās drošības principam tas, ka Komisija vēlreiz novērtētu kā jaunu atbalstu pasākumus, uz kuriem attiecas šis režīms.
         Tieši tāpēc Tiesa lēma – ja attiecīgā dalībvalsts uzskata, ka pasākumi ir piešķirti atbilstoši iepriekš atļautajam režīmam,
         Komisija nevar uzreiz uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā uz šiem pasākumiem, uzskatot tos par jaunu
         atbalstu, kas nozīmētu to apturēšanu, bet tai vispirms ir jānosaka, vai uz šiem pasākumiem attiecas vai neattiecas minētais
         režīms un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai tie atbilst nosacījumiem, kas paredzēti lēmumā, ar ko tiek apstiprināts šis
         režīms. Tikai izvērtēšanas galarezultātā pieņemta noliedzoša secinājuma gadījumā Komisija var uzsākt EKL 88. panta 2. punktā
         paredzēto procedūru, atzīstot attiecīgos pasākumus par jaunu atbalstu. Savukārt apstiprinoša secinājuma gadījumā Komisijai
         jāuzskata šie pasākumi par pastāvošu atbalstu atbilstoši EKL 88. panta 1. un 2. punktā noteiktajai procedūrai.

      58      Tomēr šajā lietā attiecīgo pasākumu iespējamā atzīšana par pastāvošu atbalstu neizriet no lēmuma, kuru lietas dalībnieki ir
         vienojušies atzīt par tādu, ar ko apstiprina atbalsta režīmu. Itālijas valdība uzskata, ka Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts
         paredz tajā ietverto valsts pasūtījuma līgumos noteikto atbalsta režīmu apstiprināšanu, bet Komisijas viedoklis ir pretējs.
         Tādējādi nav iespējams uzskatīt, ka Komisijai bija nekavējoties jāizvērtē minēto pasākumu saderība atbilstoši šai Padomes
         regulai, kuru tā neuzskata par tādu, kas ir līdzvērtīga lēmumam, ar ko tiek apstiprināts atbalsta režīms.

      59      Šajā lietā pirmais jautājums, uz kuru jāatbild, lai izdarītu izvēli, kura procedūra jāpiemēro, atzīstot attiecīgos pasākumus
         vai nu par pastāvošu atbalstu vai jaunu atbalstu, skaidri prasa noskaidrot, vai Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts paredz
         tajā ietverto valsts pasūtījuma līgumos noteiktā atbalsta apstiprināšanu.

      60      Komisija izvērtēja šo jautājumu. Apstrīdētajā lēmumā ir iekļauta šāda rindkopa: “4. panta 3. punkts atstāj spēkā noslēgtos
         valsts pasūtījuma līgumus līdz to izbeigšanās brīdim. Šie “tradicionālie noteikumi” ir jāinterpretē šauri, jo tie ir izņēmums
         no vispārējā noteikuma, saskaņā ar kuru publiskā iepirkuma līgumi ir pieejami visiem attiecīgiem Eiropas Savienības uzņēmējiem.
         Tādējādi šie noteikumi ir piemērojami tikai attiecībā uz atbalstu, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu valsts pasūtījuma piedāvājumu.
         Atbalstu, kas pārsniedz vai kas varētu pārsniegt šīs robežas, ir jāizvērtē Komisijai, balstoties uz tiesību normām par valsts
         atbalstu atbilstoši parastajām procedūrām”. No šī izvilkuma izriet, ka Komisija par jaunu atbalstu atzina tikai finansējumu,
         kas pārsniedza izpildāmā valsts pasūtījuma izmaksas. Šāda argumentācija turklāt pilnībā saskan ar apstrīdētajā lēmumā izteiktu
         lūgumu apturēt tikai finansējumu, kas pārsniedz neto papildizmaksas, kas saistītas ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir vispārējās
         interesēs, bet nevis uz visiem pārējiem finansējumiem, kas izriet no publisko iepirkumu līgumiem, kuri noslēgti ar Tirrenia grupas uzņēmumiem.

      61      Tādējādi Itālijas valdība nevar pārmest Komisijai to, ka tā uzreiz atzina, ka pasākumi, kuru apturēšanu paredz apstrīdētais
         lēmums, ir jauns atbalsts EKL 88. panta 3. punkta izpratnē, iepriekš neizvērtējot Itālijas iestāžu sniegto informāciju savas
         nostājas atbalstam par to, ka attiecīgie pasākumi ir uzskatāmi par pastāvošu atbalstu.

      62      Kas attiecas uz lietas būtību, jāatrisina jautājums par to, vai, pretēji Komisijas nostājai, Regulas Nr. 3577/92 4. panta
         3. punkts prasīja Komisijai attiecībā uz minētajiem pasākumiem uzskatīt, ka tie ir pastāvošs atbalsts tajā procedūras brīdī,
         kad bija jāizdara izvēle attiecībā uz to, vai atzīt tos par pastāvošu atbalstu vai jaunu atbalstu.

      63      Komisija apstrīd, ka Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts var atļaut valsts atbalstu un uzskatīt to par pastāvošu atbalstu
         tikai tāpēc vien, ka šis atbalsts ir paredzēts valsts pasūtījuma līgumā, kas pastāvēja šīs regulas spēkā stāšanās brīdī. Šī
         regula, kas bija pieņemta, balstoties uz EKL 84. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 80. pants), attiecās uz pakalpojumu
         sniegšanas brīvību jūras transporta jomā, un tikai akts, kura tiesiskais pamats bija EKL 94. pants (jaunajā redakcijā – EKL 89. pants),
         varēja atļaut valsts atbalstu. Minētās regulas 4. panta vienīgais mērķis ir atļaut pagaidu kārtībā saglabāt dažus šķēršļus
         pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kurus attaisno nepieciešamība saglabāt atsevišķus, vispārējās interesēs sniegtus transporta
         pakalpojumus. Komisija uzsver, ka jebkurā gadījumā Regula Nr. 3577/92, kas attiecas tikai uz jūras kabotāžu, nebija piemērojama
         starptautiskajiem sakariem, ko nodrošināja dažas Tirrenia grupas sabiedrības.

      64      Komisijas argumentācija ir tikai daļēji pareiza. Regulas Nr. 3577/92 4. pants, kas attiecībā uz šeit apspriesto jautājumu
         attiecas uz valsts pasūtījuma līgumiem, kas noslēgti ar kuģniecības sabiedrībām, kuras sniedz regulārus pakalpojumus uz un
         no salām, kā arī starp salām, tā 3. punktā nosaka, ka uz 1993. gada 1. janvāri esošie valsts pasūtījuma līgumi var palikt
         spēkā līdz tajā noteiktā termiņa beigām. Taču šāda veida līgumi pēc to dabas iekļauj finansiāla rakstura noteikumus, kas nepieciešami,
         lai nodrošinātu tajā paredzēto valsts pasūtījumu. Tiktāl, ciktāl Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts paredz atstāt spēkā
         šos līgumus, neierobežojot šīs tiesību normas attiecināmību uz noteiktiem minēto līgumu aspektiem, uz finansiāla rakstura
         tiesību normām, kas nepieciešamas, lai nodrošinātu tajos paredzēto valsts pasūtījumu, attiecas minētā 4. panta 3. punkts.
         Tādējādi Komisija kļūdaini uzskata, ka šī tiesību norma atļauj tikai atstāt spēkā no šiem līgumiem izrietošās iespējamās ekskluzīvās
         vai īpašās tiesības. Turklāt apstrīdētajā lēmumā Komisija nepalika pie tik ierobežotas nostājas, jo tā tajā atzina, ka valsts
         pakalpojuma papildizmaksu robežās uz minēto līgumu finansēšanas mehānismiem attiecās Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkts.

      65      Tomēr pretēji tam, ko pēc būtības uzskata Itālijas valdība, iespējamais atbalsts, kas pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai
         nodrošinātu valsts pasūtījumu – minēto līgumu priekšmetu, nevar ietilpt Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punkta piemērošanas
         jomā tieši tāpēc, ka šis atbalsts nav nepieciešams šādu līgumu sabalansēšanai un tādējādi to atstāšanai spēkā. Tādējādi, balstoties
         uz šo tiesību normu, šo atbalstu nevar uzskatīt par pastāvošu atbalstu.

      66      Šajā lietā Itālijas valdības prasība attiecas tikai uz pasākumiem, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā prasīja apturēt, proti,
         tikai un vienīgi “jebkuru atbalstu, kurš pārsniedz neto papildizmaksas, kas saistītas ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir
         ekonomikas vispārējās interesēs, atbilstoši [valsts pakalpojumam], ko noteikušas Itālijas iestādes, ņemot vērā ekonomikas
         vispārējās intereses”. Tas ir iespējamais atbalsts, kas nav nepieciešams, lai nodrošinātu minēto valsts pasūtījumu, un kas
         tādējādi nav uzskatāms par pastāvošu atbalstu saskaņā ar Regulas Nr. 3577/92 4. panta 3. punktu. Komisija tāpēc likumīgi varēja
         atzīt šo iespējamo atbalstu par jaunu atbalstu, pretēji tam, ko uzskata Itālijas valdība.

      67      Tādējādi pamats par EKL 87. panta 1. punkta un 88. panta 1. un 3. punkta pārkāpumu nav dibināts.

      68      No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir atceļams tiktāl, ciktāl līdz brīdim, kad Itālijas iestādēm bija
         paziņots lēmums par procedūras izbeigšanu attiecībā uz konkrēto uzņēmumu, tajā bija noteikts apturēt nodokļu režīmu, kas piemērots
         degvielas un eļļas piegādei Tirrenia grupas kuģiem, un ka pārējā daļā prasība ir noraidāma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      69      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja
         pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās
         izdevumus paši. Šajā lietā katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Komisijas lēmums, kas paziņots Itālijas iestādēm 1999. gada 6. augusta vēstulē Nr. SG (99) D/6463, uzsākt EKL 88. panta 2. punktā
            paredzēto procedūru saistībā ar valsts atbalstu Nr. C 64/99 (iepriekš Nr. NN 68/99) ir atceļams tiktāl, ciktāl līdz brīdim,
            kad Itālijas iestādēm bija paziņots lēmums par procedūras izbeigšanu attiecībā uz konkrēto uzņēmumu (Komisijas 2001. gada
            21. jūnija Lēmums C(2001) 1684 vai Komisijas 2004. gada 16. marta Lēmums C(2004) 470), tajā bija noteikts apturēt nodokļu
            režīmu, kas piemērots degvielas un eļļas piegādei GruppoTirrenia di Navigazione kuģiem;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
      [Paraksti]
      1 Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 4. jūlijā. # Grieķijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF Kontu dzēšana/ Grāmatojumu noskaidrošana. # Lieta C-50/94.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 24.novembrī. # Georg Schwarz pret Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg - Austrija. # Preču brīva aprite - Kvantitatīvie ierobežojumi - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Valsts noteikums, ar kuru tirdzniecības automātos tiek aizliegta saldumu pārdošana bez iesaiņojuma - Pārtikas produktu higiēna. # Lieta C-366/04.

text:
      Lieta C‑366/04
      Georg Schwarz
      pret
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg
      (Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Valsts tiesību norma, kas aizliedz tirdzniecības automātos pārdot saldumus bez iesaiņojuma – Pārtikas produktu higiēna
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2005. gada 28. jūnijā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 24. novembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Preču brīva aprite — Kvantitatīvie ierobežojumi — Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību — Pārtikas produktu higiēna — Direktīva
            93/43 — Valsts tiesiskais regulējums, kas aizliedz tirdzniecības automātos pārdot saldumus bez iesaiņojuma — Pamatojums —
            Sabiedrības veselības aizsardzība
      (EKL 28. un 30. pants, Padomes Direktīvas 93/43 7. pants)
      EKL 28. un 30. panta un Direktīvas 93/43 par pārtikas produktu higiēnu 7. panta noteikumi neiebilst, ka valsts tiesību norma,
         kas pieņemta pirms šīs direktīvas, aizliedz tirdzniecības automātos piedāvāt pārdošanā tādus neiesaiņotus saldumus, kuru ražošanā
         izmantots dabīgais cukurs vai produkti, kas aizvieto cukuru.

      Šāda norma, pat ja tā faktiski ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta nozīmē,
         var tikt pamatota saskaņā ar EKL 30. pantu ar sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem, ja tā ir pasākums, kas ir adekvāts
         un samērīgs, lai sasniegtu šo mērķi.

      (sal. ar 29., 33., 36. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 24. novembrī (*)

      Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Valsts tiesību norma, kas aizliedz tirdzniecības automātos pārdot saldumus bez iesaiņojuma – Pārtikas produktu higiēna
      Lieta C‑366/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 16. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 23. augustā, tiesvedībā

      Georg Schwarz
      pret
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Švarca [Schwarz] vārdā – J. Dengs [J. Dengg], M. Vavrouseks [M. Vavrousek] un T. Helbers [T. Hölber], Rechtsanwälte,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. P. Kepēns [J.‑P. Keppenne] un B. Šima [B. Schima], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 28. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 28.–30. pantu, kā arī 7. pantu Padomes 1993. gada 14. jūnija
         Direktīvā 93/43/EEK par pārtikas produktu higiēnu (OV L 175, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2       Šis lūgums tika izteikts strīda ietvaros starp Švarcu un Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg [Zalcburgas pilsētas mērs], kurš uzsāka administratīvo procedūru par soda piemērošanu pret šo privātpersonu par to, ka tā
         ir laidusi tirgū pārdošanas automātos saldumus bez iesaiņojuma.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       EKL 28. pants aizliedz dalībvalstu starpā importa kvantitatīvos ierobežojumus un citus pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību.
      4       Atbilstoši EKL 30. pantam EKL 28. pants neliedz noteikt importa aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatoti ar cilvēku veselības
         un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku aizsardzības apsvērumiem, pastāvot nosacījumam, ka šie ierobežojumi dalībvalstu
         tirdzniecībā nav patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļi.

      5       Direktīvas pirmajā apsvērumā noteikts, ka pārtikas produktu brīva aprite ir svarīgs priekšnosacījums iekšējā tirgus izveidei.
      6       Atbilstoši Direktīvas otrajam apsvērumam cilvēku veselības aizsardzība ir sevišķi svarīga.
      7       Saskaņā ar Direktīvas ceturto apsvērumu, lai aizsargātu cilvēku veselību, ir jāsaskaņo vispārīgie higiēnas noteikumi attiecībā
         uz pārtikas produktiem.

      8       Direktīvas 1. pantā noteikts:
      “1.      Šī direktīva nosaka vispārīgus pārtikas produktu higiēnas noteikumus, kā arī kārtību, kādā apstiprina saskaņu ar šo noteikumu
         ievērošanu.

      2.      Šo direktīvu piemēro, neskarot noteikumus, kas pieņemti kā konkrēti Kopienas pārtikas higiēnas noteikumi. [..]”
      9       Direktīvas 3. panta 1. punktā noteikts:
      “Pārtikas produktu sagatavošanu, apstrādi, ražošanu, iepakošanu, uzglabāšanu, pārvadāšanu, izplatīšanu, manipulāciju un piedāvāšanu
         pārdošanai vai piegādi veic higiēniski.”

      10     Atbilstoši Direktīvas 3. panta 2. punktam tirgus dalībniekiem, kas iesaistīti pārtikas apritē, ir jāidentificē katrs savas
         darbības posms, kas ir nozīmīgs, lai nodrošinātu pārtikas drošību, un jārūpējas par to, ka tiek noteikta, ieviesta, uzturēta
         un pārskatīta atbilstīga drošības kārtība, balstoties uz šajā pašā punktā minētajiem principiem, kurus izmanto, lai izveidotu
         HACCP (riska analīzes un kritisko kontrolpunktu noteikšanas) sistēmu.

      11     Direktīvas 3. panta 3. punktā noteikts:
      “Pārtikas uzņēmums atbilst higiēnas prasībām, kas uzskaitītas pielikumā [..].”
      12     Direktīvas 7. panta 1. punktā noteikts:
      “Saskaņā ar Līgumu dalībvalstis var paturēt spēkā, grozīt vai ieviest valsts higiēnas noteikumus, kas ir konkrētāki kā tie,
         kurus nosaka šī direktīva, ja šādi noteikumi:

      –       nav mazāk stingri kā tie noteikumi, kas doti pielikumā,
      –       nerada ierobežojumu, traucējumu vai šķērsli tirdzniecībai ar pārtikas produktiem, kas saražoti saskaņā ar šo direktīvu.”
      13     Direktīvas pielikuma trešajā sadaļā minētas šādas prasības pārvietojamām un/vai pagaidu telpām, kā arī tirdzniecības automātiem:
      “1.      Telpas un tirdzniecības automātus novieto, projektē, veido un uztur tīrus un labā kārtībā un stāvoklī tā, lai izvairītos no
         pārtikas produktu piesārņojuma un kaitēkļu uzturēšanās riska, ciktāl tas ir praktiski iespējams.

      2.      Īpaši un vajadzības gadījumā:
      [..]
      b)      virsmām, kas nonāk saskarē ar pārtiku, jābūt labā stāvoklī, un tām jābūt viegli tīrāmām un vajadzības gadījumā dezinficējamām.
         Tāpēc būs jāizmanto gludi, mazgājami, netoksiski materiāli, izņemot gadījumus, kad tirgus dalībnieki, kas iesaistīti pārtikas
         apritē, var pārliecināt kompetentās iestādes par to, ka citi izmantotie materiāli ir atbilstīgi;

      [..]
      d)      atbilstīgi jāparedz pārtikas produktu tīrīšana;
      [..]
      h)      pārtikas produkti jānovieto tā, lai izvairītos, ciktāl tas ir praktiski iespējams, no piesārņojuma riska.”
      14     Šī paša pielikuma IX sadaļas ar nosaukumu “Noteikumi, ko piemēro pārtikas produktiem”, 3. punktā noteikts:
      “Visu pārtiku, ko apstrādā, uzglabā, iepako, izstāda un pārvadā, pasargā no jebkura piesārņojuma, kurš varētu padarīt pārtiku
         nederīgu cilvēku patēriņam, kaitīgu veselībai vai piesārņotu tādā veidā, ka nebūtu saprātīgi domāt, ka to varētu patērēt tādā
         stāvoklī. Jo īpaši pārtika jānovieto un/vai jāpasargā tā, lai samazinātu jebkādu piesārņojuma risku. Jābūt izstrādātām atbilstīgām
         procedūrām, lai nodrošinātu to, ka kaitēkļus apkaro.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      15     Direktīvas noteikumus Austrijas tiesībās transponēja ar 1998. gada 3. februāra Noteikumiem par pārtikas produktu higiēnu (Lebensmittelhygieneverordnung) (BGB1. II, 31/1998, redakcijā, kas publicēta BGB1. II, 33/1999). Tajos Direktīvas noteikumi tika pārņemti gandrīz identiskā formulējumā.

      16     1988. gada 10. februāra Noteikumi par higiēnu saldumiem tirdzniecības automātos (Verordnung über die Hygiene bei Zuckerwaren aus Automaten) (BGB1., 127/1988; turpmāk tekstā – “Noteikumi par saldumu higiēnu”) 1. panta 1. un 2. punkta redakcija ir šāda:

      “1.      Šo noteikumu izpratnē saldumu tirdzniecības automāti ir tādi tirdzniecības automāti, kas pēc tam, kad tajos ievieto noteiktu
         naudas summu, izsniedz saldumus, kuru ražošanā izmantots cukurs vai produkti, kas aizvieto cukuru. Šos saldumus, kas atrodas
         slēgtā rezervuārā, izsniedz caur pārdošanas kanālu, kurā ierīkota savācoša atvere (savākšanas atvere).

      2.      Saldumu tirdzniecības automātiem jāatrodas vai jābūt novietotiem tādā veidā, lai uz tiem tieši nekristu saules stari. Lai
         izvairītos no jebkāda piesārņojuma, savācošā atvere (savākšanas atvere) ir jāaizsargā no laikapstākļu maiņām.”

      17     Atbilstoši Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pantam:
      “Tirdzniecības automātos ir aizliegts piedāvāt pārdošanai neiesaiņotus saldumus, kuru ražošanā izmantots cukurs vai produkti,
         kas aizvieto cukuru.”

       Pamata process un prejudiciālais jautājums
      18     Attiecībā uz Švarcu tika izdoti administratīvi lēmumi par soda piemērošanu, kurus pieņēma Zalcburgas pilsētas mērs, ar kuriem
         Švarcam tika pārmesta dažādu neiesaiņotu košļājamo gumiju laišana tirgū, izmantojot tirdzniecības automātus, pretēji Noteikumu
         par saldumu higiēnu 2. panta prasībām.

      19     Švarcs cēla prasību pret minētajiem lēmumiem Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg [Zalcburgas Neatkarīgais administratīvais senāts], kurā tas norādīja, ka Noteikumi par saldumu higiēnu, it īpaši to 2. pants,
         nav saderīgi ar Kopienu tiesībām un tostarp ar Direktīvas noteikumiem.

      20     Uzskatot, ka izskatāmajā strīdā ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EKL 28.–30. panta noteikumi, lasīti kopā ar Direktīvas 93/43 [..] 7. panta noteikumiem, iebilst pret valsts tiesību normu,
         kas pieņemta pirms Direktīvas un kas aizliedz tirdzniecības automātos piedāvāt pārdošanā tādus neiesaiņotus saldumus, kuru
         ražošanā izmantots dabīgais cukurs vai produkti, kas aizvieto cukuru?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      21     Švarcs norāda, ka prasības par atsevišķu iesaiņojumu košļājamām gumijām saskaņā ar Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pantu
         mērķis ir kavēt pārtikas produktu brīvu apriti un tā neatbilst Direktīvas 7. pantam. Šī valsts tiesību norma noteic, ka Austrijas
         tirgum paredzētās attiecīgās preces ir īpaši jāiesaiņo, un tāpēc tās vairāk nevar tikt tirgotas tirdzniecības automātos, kuri
         patlaban darbojas Austrijā. Faktiski no tā izriet produktu, kas nav Austrijas produkti, tirdzniecības aizliegums, jo ārzemju
         ražotāji nav visai labvēlīgi noskaņoti ražot produktus, kuri jāiesaiņo tikai minētajam tirgum.

      22     Saskaņā ar Švarca teikto šis šķērslis importam nav pamatojams ar EKL 30. pantā minētajiem apsvērumiem un it īpaši ar cilvēku
         veselības aizsardzību. Viņš uzskata, ka, ja ar šo aizsardzību pamatotu tādu aktu, kādi tie paredzēti Noteikumu par saldumu
         higiēnu 2. pantā, izdošanu, Vācijā vai Itālijā, kur ārējie apstākļi, it īpaši klimatiskie, ir pielīdzināmi tiem, kādi tie
         ir Austrijā, tirdzniecības automātos nevarētu pārdot košļājamās gumijas bez iesaiņojuma. Turklāt prasītājs pamata lietā norāda,
         ka, pat ja preces tiktu iesaiņotas, patērētājam tomēr ir jānoņem šis iesaiņojums, parasti ar kailām rokām, tādējādi tomēr
         pastāvot riskam par iespējamu piesārņojumu no savācošās atveres.

      23     Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka tāds noteikums, kāds tas minēts Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pantā, ir pasākums ar
         importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta nozīmē. Šī 2. panta rezultātā (vairāk) tiek sadārdzināta
         preču, kas likumīgi ir laistas tirgū citās dalībvalstīs, importēšana Austrijā.

      24     Nezinot konkrētus iemeslus, kuru dēļ Austrijas likumdevējs ir aizliedzis tirdzniecības automātos piedāvāt pārdošanai saldumus
         bez iesaiņojuma, Komisija uzskata, ka tā nevar paust noteiktu viedokli par to, vai pastāv iespējams risks cilvēku veselībai
         un – tātad – par to, vai minētā valsts tiesību norma ir attaisnojama no EKL 30. panta viedokļa. Tomēr tā norāda, ka riska
         izvērtējumu nevar balstīt tikai uz hipotētiskiem apsvērumiem un ka attiecībā uz sabiedrības veselību pārmestajam pastāvošajam
         riskam ir jābūt pietiekami pamatotam ar neseniem zinātniskiem faktiem, kas ir pieejami ierobežojošā pasākuma pieņemšanas datumā.

       Tiesas atbilde
      25     Ir jāprecizē, ka EKL 29. pants, uz ko atsaucas iesniedzējtiesa, nav atbilstošs, lai atbildētu uz lūgumu sniegt prejudiciālo
         nolēmumu. Tādēļ Tiesa aprobežosies ar EKL 28. panta un EKL 30. panta, kā arī ar Direktīvas interpretāciju.

      26     Direktīva nenosaka prasību par iesaiņojumu pārtikas produktiem, kurus izsniedz tirdzniecības automāti. Tātad uz valsts pasākumiem
         šajā jautājumā neattiecas saskaņošana Kopienas līmenī.

      27     Tādējādi šādi valsts pasākumi ir jānovērtē saistībā ar EK līguma noteikumiem par preču brīvu apriti.
      28     EKL 28. pantā minētais pasākumu ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegums attiecas uz jebkuru pasākumu,
         kas var tieši vai netieši, faktiski vai iespējami traucēt tirdzniecību starp dalībvalstīm (it īpaši skat. Tiesas 1974. gada
         11. jūlija spriedumu lietā 8/74, Dassonville, Recueil, 837. lpp., 5. punkts; 1987. gada 12. marta spriedumu lietā 178/84 Komisija/Vācija, sauktu par “Likumu par Alus tīrību”,
         Recueil, 1227. lpp., 27. punkts; 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑192/01 Komisija/Dānija, Recueil, I‑9693. lpp., 39. punkts, un 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑270/02 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1559. lpp., 18. punkts).

      29     Nav strīda par to, ka Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pants prasa, lai tirdzniecības automātos Austrijā pārdošanai piedāvātās
         košļājamās gumijas tiktu iesaiņotas, lai gan no iesniedzējtiesas Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šīs pašas
         preces ārzemēs, tostarp Vācijā, var tikt laistas tirgū bez iesaiņojuma. No tā izriet, ka importētājiem, kuri vēlas pārdot
         minētās preces Austrijā, ir pienākums tās iesaiņot, kas sadārdzina to importēšanu šajā dalībvalstī. Tāpat no lietas materiāliem
         izriet, ka tirdzniecības automātus, kas paredzēti neiesaiņotām precēm, nevar izmantot iesaiņotām precēm. No tā izriet, ka
         iepriekš minētā valsts tiesību norma faktiski ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta
         nozīmē.

      30     Tomēr [praksē] pastāvīgi tiek nospriests, ka valsts tiesiskais regulējums, kas traucē preču brīvu apriti, nav katrā ziņā [uzskatāms
         par] tādu, kas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, ja to var pamatot ar kādu no vispārējo interešu apsvērumiem, kas minēti EKL
         30. pantā, vai ar kādu no Tiesas judikatūrā nostiprinātām imperatīvām prasībām, ja valsts tiesiskais regulējums ir piemērojams
         bez atšķirības (šajā sakarā skat. Tiesas 1979. gada 20. februāra spriedumu lietā 120/78 Rewe-Zentral, sauktu par “Cassis de Dijon”, Recueil, 649. lpp., 8. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 21. punkts).

      31     Ņemot vērā, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto pamatojums Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pantam ir rodams galvenokārt
         prasībā par sabiedrības veselības aizsardzību, kas ir skaidri noteikta EKL 30. pantā, tas, vai Kopienu tiesību norma pieļauj
         tādu valsts tiesisko regulējumu kā minētais 2. pants, jāpārbauda, raugoties no šīs normas viedokļa.

      32     Attiecībā uz pārtikas produktu laišanu tirgū Tiesa ir lēmusi, ka dalībvalstīm, iztrūkstot saskaņošanai, ir jānosaka līmenis,
         līdz kādam tās paredz nodrošināt cilvēku veselību un dzīvību, ņemot vērā prasības par brīvu apriti Kopienas iekšienē (šajā
         sakarā skat. Tiesas 1983. gada 14. jūlija spriedumu lietā 174/82 Sandoz, Recueil, 2445. lpp., 16. punkts; 1991. gada 25. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑1/90 un C‑176/90 Aragonesa de Publicidad Exterior  un Publivía, Recueil, I‑4151. lpp., 16. punkts; 1993. gada 25. maija spriedumu lietā C‑271/92 LPO, Recueil, I‑2899. lpp., 10. punkts; spriedumu iepriekš minētajā lietā Komisija/Dānija, 42. punkts, un 2004. gada 2. decembra spriedumu
         lietā C‑41/02 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑11375. lpp., 42. punkts).

      33     Tomēr veiktajiem pasākumiem ir jābūt piemērotiem, lai sasniegtu vienu vai vairākus EKL 30. pantā noteiktos mērķus, šajā gadījumā
         – sabiedrības veselības aizsardzību, un jābūt samērīgiem, proti – tādiem, kas nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs izvēlētā mērķa
         sasniegšanai (it īpaši skat. spriedumu iepriekš minētajā lietā LPO, 12. punkts, un Tiesas 1993. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑373/92 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑3107. lpp., 8. punkts).

      34     No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka saskaņā ar Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH (Austrijas Veselības un pārtikas drošības aģentūra) Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pantā minētais aizliegums ir pamatots
         ar sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem, ņemot vērā, ka agrāk neiesaiņoti produkti tirdzniecības automātu kanālā
         tikuši bojāti mitruma vai kukaiņu, proti, skudru, iedarbības rezultātā.

      35     Tāpat iesniedzējtiesa atzīmē, ka minētais aizliegums ievērojami palielina attiecīgo pārtikas produktu drošību. Šajā sakarā
         tā atzīst, ka patērētājiem, pērkot neiesaiņotus saldumus tirdzniecības automātos, obligāti ir jāpieskaras precei, kā arī savācošajai
         atverei ar kailām rokām, tās iepriekš nenomazgājot. Minētā tiesa uzskata, ka patogēnu piesārņojums un tā pārnese uz klienta
         paņemto preci nekādā ziņā nav teorētiska.

      36     Tādējādi ir jāatzīst, ka Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH, kā arī iesniedzējtiesas pārliecinoši izklāstīto iemeslu dēļ aizliegums, kas minēts Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pantā
         ir pasākums, kas ir adekvāts un samērīgs, lai aizsargātu sabiedrības veselību.

      37     Turklāt ir jāatzīmē, ka neviens fakts lietas materiālos neļauj secināt, ka sabiedrības veselības apsvērumi, kas tika izvirzīti,
         lai pamatotu Noteikumu par saldumu higiēnu 2. pantu, ir tikuši izmantoti citam mērķim, ka to izmantošana ir bijusi diskriminējoša
         attiecībā uz precēm, kuras ir ražotas citās dalībvalstīs, vai, lai netieši aizsargātu noteiktus valsts ražojumus (šajā sakarā
         skat. Tiesas 1979. gada 14. decembra spriedumu lietā 34/79 Henn un Darby, Recueil, 3795. lpp., 21. punkts, kā arī spriedumu iepriekš minētajā lietā Aragonesa de Publicidad Exterior  un Publivía, 20. punkts).

      38     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 28. panta, EKL 30. panta un Direktīvas 7. panta
         noteikumi neiebilst, ka valsts tiesību norma, kas pieņemta pirms šīs direktīvas, aizliedz tirdzniecības automātos piedāvāt
         pārdošanā tādus neiesaiņotus saldumus, kuru ražošanā izmantots dabīgais cukurs vai produkti, kas aizvieto cukuru.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 28. un 30. panta un Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/43/EEK par pārtikas produktu higiēnu 7. panta noteikumi
            neiebilst, ka valsts tiesību norma, kas pieņemta pirms šīs direktīvas, aizliedz tirdzniecības automātos piedāvāt pārdošanā
            tādus neiesaiņotus saldumus, kuru ražošanā izmantots dabīgais cukurs vai produkti, kas aizvieto cukuru.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1989. gada 11. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Preču brīva aprite. # Lieta 76/86.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1991. gada 6. novembrī. # Charlotte von Bonkewitz-Lindner pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi - Novērtējuma ziņojums. # Lieta T-33/90.


Tiesas spriedums 1973. gada 27. novembrī. # NV Nederlandse Spoorwegen pret Minister van Verkeer en Waterstaat. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van State - Nīderlande. # Lieta 36-73.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 22. marts.#Karl Hoffmann pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Lieta T-425/16.


Tiesas spriedums (desmitā palāta), 2017. gada 15. marts.#Eiropas Komisija pret Spānijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde – Vide – Direktīva 2008/98/EK – 13. un 15. pants – Atkritumu apsaimniekošana – Cilvēku veselības un vides aizsardzība – Atbildība – Atkritumu poligoni.#Lieta C-563/15.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 17.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 75/440/EEK. # Lieta C-214/97.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 10. septembrī. # H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-526/13.