title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 16. novembris.#Marc Soulier un Sara Doke pret Premier ministre un Ministre de la Culture et de la Communication.#Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums – Direktīva 2001/29/EK – Autortiesības un blakustiesības – 2. un 3. pants – Reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesības – Apjoms – “Nepieejamās” grāmatas, kas netiek vai vairs netiek publicētas – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru kolektīvā pārvaldījuma organizācijai tiek uzticēts komerciālos nolūkos īstenot nepieejamo grāmatu digitālās izmantošanas tiesības – Autoru piekrišanas likumiskā prezumpcija – Mehānisma, kas nodrošina autoru faktisku un individuālu informēšanu, neesamība.#Lieta C-301/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2016. gada 16. novembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums — Direktīva 2001/29/EK — Autortiesības un blakustiesības — 2. un 3. pants — Reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesības — Apjoms — “Nepieejamās” grāmatas, kas netiek vai vairs netiek publicētas — Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru kolektīvā pārvaldījuma organizācijai tiek uzticēts komerciālos nolūkos īstenot nepieejamo grāmatu digitālās izmantošanas tiesības — Autoru piekrišanas likumiskā prezumpcija — Mehānisma, kas nodrošina autoru faktisku un individuālu informēšanu, neesamība”
      Lieta C‑301/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État [Valsts Padome] (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 6. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 19. jūnijā, tiesvedībā

            Marc Soulier ,

            Sara Doke

      pret

            Premier ministre ,

            Ministre de la Culture et de la Communication ,

      piedaloties

            Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA) ,

            Joëlle Wintrebert u.c.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši M. Vilars [M. Vilaras], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 11. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  M. Soulier un S. Doke vārdā – F. Macrez, advokāts,

               —

                  Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA) vārdā – C. Caron un C. Fouquet, advokāti,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un D. Segoin, pārstāvji,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un D. Hadroušek, kā arī S. Šindelková, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un M. Hellmann, kā arī D. Kuon, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, M. Drwięcki un M. Nowak, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux un J. Samnadda, kā arī T. Scharf, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 7. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 2. un 5. pantu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā Marc Soulier un Sara Doke vēršas pret Premier ministre [premjerministru] un ministre de la Culture et de la Communication [kultūras un komunikācijas ministru] saistībā ar décret no 2013‑182, du 27 février 2013, portant application des articles L. 134‑1 à L. 134‑9 du code de la propriété intellectuelle et relatif à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle [2013. gada 27. februāra Dekrēta Nr. 2013‑182, ar ko tiek piemērots Intelektuālā īpašuma kodeksa L. 134‑1 līdz L. 134‑9. pants un kas attiecas uz nepieejamo 20. gadsimta grāmatu digitālo izmantošanu] (JORF, 2013. gada 1. marts, 3835. lpp.) likumību.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

      Bernes konvencija

               3

               Bernes Konvencijas par literatūras un mākslas darbu aizsardzību (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts) redakcijā, kas izriet no 1979. gada 28. septembra grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”), 2. panta 1. un 6. punktā ir noteikts:
               “1.   Termins “literatūras un mākslas darbi” aptver visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas, kā, piemēram, grāmatas [..].
               [..]
               6.   Darbi, kas norādīti šajā pantā, bauda aizsardzību visās Savienības valstīs. Šī aizsardzība tiek īstenota autora un viņa tiesību pārņēmēju labā.”

               4

               Saskaņā ar Bernes konvencijas 3. panta 1. un 3. punktu:
               “1.   Šajā konvencijā paredzētā aizsardzība tiek piemērota:

                        a)

                        autoriem, kuri ir kādas Savienības valsts pilsoņi, attiecībā uz viņu darbiem – tiklab publicētajiem, kā nepublicētajiem;

                  [..]
               3.   Ar terminu “publicēti darbi” tiek apzīmēti darbi, kas publicēti ar autoru piekrišanu, neatkarīgi no tā, kādā veidā izgatavotas kopijas, ja vien šīs kopijas ir pieejamas tādā daudzumā, kas, ņemot vērā darba raksturu, var apmierināt sabiedrības saprātīgas vajadzības. [..]”

               5

               Šīs konvencijas 5. panta 1. un 2. punktā it īpaši ir noteikts:
               “1.   Saskaņā ar šo konvenciju aizsargājamo darbu autori visās Savienības valstīs, izņemot valsti, kurā radīts darbs, bauda tādas pašas tiesības, kādas attiecīgi šo valstu likumi patlaban piešķir vai turpmāk piešķirs saviem pilsoņiem, kā arī tiesības, ko piešķir īpaši šī konvencija.
               2.   Šo tiesību izmantošana un īstenošana nav atkarīga no jebkādām formalitātēm, šī izmantošana un īstenošana nav atkarīga arī no tā, vai valstī, kurā radīts darbs, ir noteikta aizsardzība. Tādējādi, izņemot šajā konvencijā paredzētos noteikumus, aizsardzības apjomu, tāpat kā aizsardzības līdzekļus, kas tiek nodrošināti autoram, lai aizsargātu viņa tiesības, regulē tikai tās valsts likumdošanas akti, kurā aizsardzība tiek pieprasīta.”

               6

               Minētās konvencijas 9. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Saskaņā ar šo konvenciju aizsargājamo literatūras un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut reproducēt šos darbus jebkurā veidā un formā.”

               7

               Šīs konvencijas 11.bis panta 1. punktā tostarp ir paredzēts:
               “Literatūras un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības uz:
               [..]

                        (ii)

                        savu darbu raidījumu jebkādu izziņošanu pa vadiem vispārējai zināšanai vai retranslēšanu ēterā, ja šādu pārraidi veic cita organizācija, nevis tā, kura to darījusi pirmo reizi;

                  [..].”

         WIPO līgums par autortiesībām

               8

               Vispasaules Intelektuālā īpašuma organizācija (WIPO) 1996. gada 20. decembrī Ženēvā pieņēma WIPO līgumu par autortiesībām (turpmāk tekstā – “WIPO līgums par autortiesībām”), kas Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināts ar Padomes 2000. gada 16. marta Lēmumu 2000/278/EK (OV 2000, L 89, 6. lpp.).

               9

               Saskaņā ar WIPO līguma par autortiesībām 1. panta “Saistība ar Bernes konvenciju” 4. punktu:
               “Līgumslēdzējas puses ievēro Bernes konvencijas 1.–21. pantu un pielikumu.”

         Savienības tiesības

               10

               Direktīvas 2001/29 preambulas 9., 15. un 32. apsvērumā ir noteikts:

                        “(9)

                        Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu, patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu sastāvdaļu.”

                  [..]

                        (15)

                        Diplomātu konferencē, kas Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas (WIPO) aizgādnībā notika 1996. gada decembrī, pieņēma divus jaunus līgumus – “WIPO līgumu par autortiesībām” un “WIPO līgumu par izpildījumu un skaņu ierakstiem”, kuri attiecīgi paredzēja autoru aizsardzību un izpildītāju un skaņu ierakstu producentu aizsardzību. Minētie līgumi būtiski atjaunina autortiesību un blakustiesību starptautisko aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz tā saukto “digitālo programmu”, un uzlabo līdzekļus cīņai pret pirātismu visā pasaulē. [Eiropas Savienība] un vairums dalībvalstu jau ir parakstījušas līgumus un pašlaik notiek gatavošanās līgumu ratificēšanai [Savienībā] un dalībvalstīs. Šo direktīvu arī izmanto, lai īstenotu vairākas jaunas starptautiskas saistības.

                  [..]

                        (32)

                        Šī direktīva paredz izsmeļošu izņēmumu un ierobežojumu uzskaitījumu attiecībā uz reproducēšanas tiesībām un tiesībām uz izziņošanu. Daži izņēmumi vai ierobežojumi vajadzības gadījumā attiecas tikai uz reproducēšanas tiesībām. Minētajā uzskaitījumā ņemtas vērā dalībvalstu atšķirīgās tiesību tradīcijas, vienlaikus tiecoties nodrošināt funkcionējošu iekšējo tirgu. Dalībvalstīm būtu saskanīgāk jāpiemēro minētie izņēmumi un ierobežojumi, ko novērtēs, nākotnē pārskatot īstenojamos tiesību aktus.”

               11

               Direktīvas 2001/29 2. pantā “Reproducēšanas tiesības” ir noteikts:
               “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:

                        a)

                        autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;

                  [..].”

               12

               Šīs direktīvas 3. panta “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.”

               13

               Minētās direktīvas 5. panta “Izņēmumi un ierobežojumi” it īpaši 2. un 3. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis tajā uzskaitītajos gadījumos var paredzēt dažādus izņēmumus vai ierobežojumus šīs direktīvas 2. un 3. pantā minētajām reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesībām.

         Francijas tiesības

               14

               Ar loi no 2012‑287, du 1

                        er

                     mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XX

                        ème

                     siècle [2012. gada 1. marta Likumu Nr. 2012‑287 par 20. gadsimta nepieejamo grāmatu digitālo izmantošanu] (2012. gada 2. marta
                  JORF, 3986. lpp.) code de la propriété intellectuelle [Intelektuālā īpašuma kodeksa] pirmās daļas I grāmatas III sadaļa attiecībā uz to “tiesību izmantošanu”, kas ir saistītas ar autortiesībām, tika papildināta ar IV nodaļu “Īpaši nosacījumi attiecībā uz nepieejamo grāmatu digitālo izmantošanu”, ko veido šī kodeksa L. 134‑1. līdz L. 134‑9. pants. Daži no šiem pantiem vēlāk tika vai nu grozīti, vai atcelti ar loi no 2015‑195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel [2015. gada 20. februāra Likumu Nr. 2015‑195 par dažādiem noteikumiem attiecībā uz Eiropas Savienības tiesību pielāgošanu literārā un mākslinieciskā īpašuma un kultūras mantojuma jomā (2015. gada 22. februāraJORF, 3294. lpp.).

               15

               Intelektuālā īpašuma kodeksa L. 134‑1. līdz L. 134‑9. pants redakcijā, kas izriet no šiem diviem likumiem, ir izteikts šādi:
               “L. 134‑1. pants
               Ar jēdzienu “nepieejamā grāmata” šīs nodaļas izpratnē saprot Francijā līdz 2001. gada 1. janvārim publicētu grāmatu, kuru izdevējs vairs komerciāli neizplata un kura šobrīd netiek publicēta ne drukātā, ne digitālā formā.
               L. 134‑2. pants
               Ir izveidota publiska datubāze, kas brīvi un bez maksas ir pieejama tiešsaistē, izmantojot izziņošanas sabiedrībai pakalpojumu, ar kuru var piekļūt nepieejamo grāmatu katalogam. Francijas Nacionālā bibliotēka uzrauga tās darbību, aktualizēšanu un L. 134‑4, L. 134‑5 un L. 134‑6. pantā paredzēto norāžu ierakstīšanu.
               [..]
               L. 134‑3. pants
               I. Tiklīdz grāmata L. 134‑2. pantā minētajā datubāzē ir reģistrēta ilgāk par sešiem mēnešiem, tiesības atļaut tās reproducēšanu un atveidošanu digitālā formā īsteno tiesību pārņēmēja un tālāknodevēja sabiedrība, kuru pārvalda saskaņā ar šīs daļas III grāmatas II sadaļu un kuru apstiprina kultūras ministrs.
               Izņemot gadījumu, kas minēts L. 134‑5. panta trešajā daļā, grāmatu reproducēšana un atveidošana digitālā formā ir atļauta, par to paredzot atlīdzību, neekskluzīvā kārtā un uz pieciem gadiem, ar iespēju termiņu atjaunot.
               II. Pilnvarotajām sabiedrībām ir tiesības celt prasību tiesā, lai aizstāvētu tām piešķirtās tiesības.
               III. [Šā panta] I sadaļā paredzēto licenci piešķir, ņemot vērā:
               [..]

                        2°

                        autoru un izdevēju vienlīdzīgu pārstāvību starp sabiedrības dalībniekiem un pārvaldes iestādēs;

                  [..]

                        5°

                        saņemto summu sadales starp tiesību pārņēmējiem, kuri ir vai nav publicēšanas līguma puses, noteikumu taisnīgumu. Summa, ko par grāmatu saņem grāmatas autors vai autori, nevar būt mazāka par summu, ko saņem izdevējs;

                        6°

                        sabiedrības ierosinātus konkrētus pasākumus, lai identificētu un atrastu tiesību subjektus, kuriem izmaksāt saņemtās summas;

                  [..]
               L. 134‑4. pants
               I. Nepieejamās grāmatas autors vai izdevējs, kuram ir tiesības veikt šīs grāmatas reproducēšanu drukātā veidā, var iebilst pret L. 134‑3. panta I sadaļas pirmajā daļā minēto pilnvarotās tiesību pārņēmējas un tālāknodevējas sabiedrības atļaujas tiesību īstenošanu. Par šādu iebildumu L. 134‑2. panta pirmajā daļā minēto iestādi rakstveidā informē ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc attiecīgās grāmatas reģistrēšanas tajā pašā daļā minētajā datubāzē.
               [..]
               L. 134‑5. pants
               Ja L. 134‑4. panta I sadaļā paredzētajā termiņā autors vai izdevējs nav paziņojis par iebildumu, tiesību pārņēmēja un tālāknodevēja sabiedrība atļauju nepieejamo grāmatu reproducēt un atveidot digitālā formā piedāvā izdevējam, kuram ir tiesības reproducēt šo grāmatu drukātā formā.
               [..]
               Pirmajā daļā minēto izmantošanas atļauju tiesību pārņēmēja un tālāknodevēja sabiedrība izsniedz ekskluzīvā kārtā uz desmit gadiem, un tā ir automātiski atjaunojama.
               [..]
               Ja pirmajā daļā minētais piedāvājums netiek pieņemts [..], tiesību pārņēmēja un tālāknodevēja sabiedrība ar L. 134‑3. panta I sadaļas otrajā daļā paredzētajiem nosacījumiem atļauj grāmatas reproducēšanu un atveidošanu digitālā formā.
               [..]
               L. 134‑6. pants
               Autors un izdevējs, kuram ir tiesības nepieejamo grāmatu reproducēt drukātā formā, jebkurā brīdī kopīgi informē tiesību pārņēmēju un L. 134‑3. pantā minēto tālāknodevēju sabiedrību par savu lēmumu atsaukt tās tiesības atļaut minētās grāmatas reproducēšanu un atveidošanu digitālā formā.
               Nepieejamās grāmatas autors jebkurā brīdī var atsaukt L. 134‑3. pantā minētajai tiesību pārņēmējai un tālāknodevējai sabiedrībai piešķirtās tiesības uz grāmatas reproducēšanu un atveidošanu digitālā formā, ja vien viņš pierāda, ka ir vienīgais minētajā L. 134‑3. pantā definēto tiesību subjekts. Viņš par šo lēmumu paziņo sabiedrībai.
               [..]
               L. 134‑7. pants
               Šīs nodaļas piemērošanas kārtība, tostarp piekļuves kārtība L. 134‑2. pantā minētajai datubāzei, savākto datu raksturs un formāts un vispiemērotākie izziņošanas pasākumi, lai garantētu tiesību pārņēmēju vislabāko iespējamo informētību, L. 134‑3. pantā noteiktie tiesību pārņēmēju un tālāknodevēju sabiedrību licences izdošanas un atsaukšanas nosacījumi ir precizēti ar Conseil d’État dekrētu.
               L. 134‑9. pants
               Atkāpjoties no L. 321‑9. panta pirmo trīs daļu noteikumiem, L. 134‑3. pantā minētās pilnvarotās sabiedrības, lai atbalstītu radošo darbību, rakstošo autoru apmācību un veicinātu bibliotēku publiskās lasīšanas pasākumus, izmanto līdzekļus, kuri iegūti no nepieejamo grāmatu izmantošanas un nav tikuši sadalīti, jo nav bijis iespējams identificēt vai atrast to adresātus līdz L. 321‑1. panta pēdējā daļā minētā termiņa beigām.
               [..]”

               16

               Intelektuāla īpašuma kodeksa L. 134‑1 līdz L. 134‑9 panta piemērošanas kārtība turpmāk atbilstoši šī kodeksa L. 134‑7. pantam tika precizēta ar Dekrētu Nr. 2013‑182, ar ko tostarp minētajā kodeksā tika iekļauts R. 134‑11. pants, kurā ir noteikts:
               “L. 134‑7. pantā minētie izziņošanas pasākumi ietver informēšanas kampaņu, kas tiek veikta pēc kultūras ministra iniciatīvas sadarbībā ar tiesību pārņēmējām un tālāknodevējām sabiedrībām un grāmatu nozares profesionālajām organizācijām.
               Šī informācijas kampaņa ietver pasākumu prezentēšanu tiešsaistes sabiedriskās informēšanas sistēmā, tiešsaistes pasta nosūtīšanas darbības, reklāmas pielikumu publicēšanu valsts presē, kā arī sludinājumu izplatīšanu interneta informācijas vietnēs.
               Tā tiek uzsākta R. 134‑1. panta pirmajā daļā minētajā datumā un tiek veikta sešu mēnešu laikā.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               17

               Intelektuālā īpašuma kodeksa izpratnē ar “nepieejamo grāmatu” saprot Francijā līdz 2001. gada 1. janvārim publicētu grāmatu, kuru vairs komerciāli neizplata un kura netiek publicēta ne drukātā, ne digitālā formā. Ar šī kodeksa L. 134‑1 līdz L. 134‑9. pantu tika izveidota kārtība, kas ir vērsta uz to, lai padarītu šīs grāmatas no jauna pieejamas, organizējot to komerciālo izmantošanu digitālā formā. Dekrētā Nr. 2013‑182 tika precizēta šo tiesību normu piemērošanas kārtība.

               18

               Ar prasības pieteikumu, kas tika reģistrēs 2013. gada 2. maijā, M. Soulier un S. Doke, kas ir literāro darbu autori, lūdza Conseil d’État (Francija) atcelt Dekrētu Nr. 2013‑182.

               19

               Lai pamatotu savus prasījumus, viņi it īpaši norāda, ka ar Intelektuālā īpašuma kodeksa L. 134‑1 līdz L. 134‑9. pantu tiekot noteikts izņēmums vai ierobežojums attiecībā uz Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā paredzētajām ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām un ka šis izņēmums vai ierobežojums neesot viens no tiem, kas ir izsmeļoši uzskaitīti direktīvas 5. pantā.

               20

               Atbalstot M. Soulier un S. Doke prasījumus, vēlāk lietā iestājās Syndicat des écrivains de langue française (SELF) [Franču valodā rakstošu rakstnieku sindikāts], asociācija Autour des auteurs un trīsdesmit piecas fiziskās personas.

               21

               Savā attiecīgajā aizstāvībā gan premjerministrs, gan arī kultūras un komunikācijas ministrs lūdza noraidīt šos prasījumus.

               22

               Vēlāk lietā iestājās SOFIA [Francijas literārās daiļrades autoru interešu aizsardzības sabiedrība], arī lūdzot noraidīt minētos prasījumus. SOFIA sevi raksturo kā sabiedrību, ko veido vienāds autoru un izdevēju skaits un kam ir uzticēts pārvaldīt nepieejamo grāmatu reproducēšanas un atveidošanas digitālā formā tiesības, publisku aizdevumu tiesības, kā arī atlīdzību par privātu digitālo kopēšanu rakstveida darbu jomā.

               23

               Noraidījusi visus M. Soulier un S. Doke pamatus, kas ir balstīti uz citu juridisko bāzi, nevis uz Direktīvas 2001/29 2. un 5. pantu, iesniedzējtiesa uzsāka to pamatu pārbaudi, kas ir saistīti ar šiem pantiem, vispirms uzskatot, ka šī strīda aspekta izskatīšana ir atkarīga no minēto pantu interpretācijas.

               24

               Šādos apstākļos Conseil d’État (Francija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai ar Direktīvas 2001/29 [2. un 5. pantu] netiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kāds ir [ieviests saskaņā ar Intelektuālā īpašuma kodeksa L. 134‑1 līdz L. 134‑9 pantu], ar ko pilnvarotajām tiesību pārņēmējām un tālāknodevējām sabiedrībām ir piešķirtas tiesības atļaut “nepieejamo grāmatu” reproducēšanu un atveidošanu digitālā formā, vienlaikus ļaujot šo grāmatu autoriem un to tiesību pārņēmējiem iebilst vai panākt šādas izmantošanas izbeigšanu saskaņā ar tajā noteiktajiem nosacījumiem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

         Ievada piezīmes

               25

               Pirmkārt, nav strīda par to, ka pamatlietā aplūkojamais tiesiskais regulējums ir saistīts ne tikai ar tiesībām atļaut nepieejamo grāmatu reproducēšanu digitālā formā Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkta izpratnē, bet arī ar tiesībām atļaut to atveidošanu šajā formā, un ka šāda atveidošana ir “izziņošana” sabiedrībai minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.

               26

               Otrkārt, šis regulējums neietilpst neviena no izņēmumiem un ierobežojumiem, ko dalībvalstis, pamatojoties uz Direktīvas 2001/29 5. pantu, ir tiesīgas noteikt šīs direktīvas 2. panta a) punkta un 3. panta 1. punkta paredzētajām tiesībām uz reproducēšanu un izziņošanu sabiedrībai, piemērošanas jomā. Ar minēto direktīvu atļauto izņēmumu un ierobežojumu sarakstam, kā izriet no direktīvas preambulas 32. apsvēruma, ir izsmeļošs raksturs.

               27

               No tā izriet, ka Direktīvas 2001/29 5. pantam pamatlietas kontekstā nav nozīmes.

               28

               Šajos apstākļos ir jāsecina, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkts un 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka ar tādu tiesisko regulējumu kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, pilnvarotai autortiesību pārņēmējai un tālāknodevējai sabiedrībai tiek piešķirta tiesību atļaut nepieejamo grāmatu reproducēšanu un izziņošanu sabiedrībai digitālā formā īstenošana, vienlaikus ļaujot šo grāmatu autoriem un to tiesību pārņēmējiem iebilst vai panākt šādas izmantošanas izbeigšanu saskaņā ar šajā regulējumā noteiktajiem nosacījumiem.

         Tiesas atbilde

               29

               Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā un 3. panta 1. punktā attiecīgi ir noteikts, ka dalībvalstis paredz autoriem ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt viņu darbu tiešu vai netiešu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, kā arī ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt šo darbu izziņošanu sabiedrībai.

               30

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka aizsardzībai, kas ar šīm tiesību normām ir piešķirta autoriem, ir atzīstama plaša piemērošanas joma (spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, 43. punkts, un rīkojums, 2011. gada 1. decembris, Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 96. punkts).

               31

               Tātad šī aizsardzība ir saprotama it īpaši tādējādi, ka tā nav ierobežota ar tiesību, kas ir garantētas ar Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu un 3. panta 1. punktu, baudīšanu, bet ir attiecināma arī uz minēto tiesību izmantošanu.

               32

               Šādu interpretāciju apstiprina Bernes konvencija, kuras 1.–21. pants Savienībai ir jāievēro atbilstoši WIPO līguma par autortiesībām 1. panta 4. punktam; Savienība ir šī līguma dalībniece, un ar Direktīvu 2001/29, kā ir norādīts tās preambulas 15. apsvērumā, tostarp ir paredzēts to īstenot. No šīs konvencijas 5. panta 2. punkta izriet, ka aizsardzība, kas ar to ir garantēta autoriem, attiecas gan uz tiesību uz reproducēšanu un izziņošanu sabiedrībai, kas ir paredzētas tās 9. panta 1. punktā un 11.bis panta 1. punktā un kas atbilst ar Direktīvu 2001/29 aizsargātajām tiesībām, baudīšanu, gan arī uz šo tiesību izmantošanu.

               33

               Turpmāk ir jāuzsver, ka tiesībām, kas autoriem tiek garantētas ar Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu un 3. panta 1. punktu, ir preventīvs raksturs tādā ziņā, ka ikvienai darba reproducēšanas vai izziņošanas sabiedrībai darbībai, ko veic trešā persona, ir vajadzīga tā autora iepriekšēja piekrišana (saistībā ar reproducēšanas tiesībām šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 16. jūlijs, Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, 57. un 74. punkts, un 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c.,C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 162. punkts, un saistībā ar izziņošanas sabiedrībai tiesībām šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 15. marts, SCF Consorzio Fonografici, C‑135/10, EU:C:2012:140, 75. punkts, un 2014. gada 13. februāris, Svensson u.c., C‑466/12, EU:C:2014:76, 15. punkts).

               34

               No tā izriet, ka, neskarot Direktīvas 2001/29 5. pantā izsmeļoši paredzētos izņēmumus un ierobežojumus, ikviena darba izmantošana, ko trešā persona veic, nesaņemot šādu iepriekšējo piekrišanu, ir uzskatāma par tādu, kas apdraud šī darba autora tiesības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 24. un 25. punkts).

               35

               Tomēr Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā un 3. panta 1. punktā nav precizēts veids, kā jāizpaužas autora iepriekšējai piekrišanai, no kā izriet, ka šīs tiesību normas nevar interpretēt kā tādas, ar kurām ir uzdots, lai šāda piekrišana tiktu obligāti izteikta tiešā veidā. Gluži pretēji, ir jākonstatē, ka ar minētajām tiesību normām ir ļauts to izteikt arī netieši.

               36

               Lietā, kurā Tiesai tika uzdots jautājums par jēdzienu “jauna sabiedrība”, tā ir uzskatījusi, ka situācijā, kad autors iepriekšēji, tieši un bez atrunām ir atļāvis savu rakstu publicēšanu laikraksta izdevēja interneta vietnē, turklāt neizmantojot tehniskos līdzekļus, kas ierobežo piekļuvi šiem darbiem no citām interneta vietnēm, šo autoru būtībā var uzskatīt par tādu, kas ir atļāvis minēto darbu izziņošanu interneta sabiedrībai kopumā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 13. februāris, Svensson u.c., C‑466/12, EU:C:2014:76, 25.–28. un 31. punkts).

               37

               Tomēr autoru augstas aizsardzības mērķis, uz kuru ir norādīts Direktīvas 2001/29 preambulas 9. apsvērumā, nozīmē, ka nosacījumiem, kādos var tikt pieļauta netieša piekrišana, ir jābūt definētiem strikti, lai netiktu liegta piemērošanas joma pašam autora iepriekšējas piekrišanas principam.

               38

               It īpaši ikvienam autoram ir jābūt faktiski informētam par viņa darba turpmāko izmantošanu, ko veic trešā persona, un viņa rīcībā esošajiem līdzekļiem, lai, ja viņš to vēlētos, aizliegtu šādu izmantošanu.

               39

               Faktiskas iepriekšējas informēšanas par šo turpmāko izmantošanu neesamības apstākļos autors nevar attiecībā uz to izteikt savu nostāju un tātad – attiecīgajā gadījumā – to aizliegt, no kā izriet, ka viņa iepriekšējas netiešas piekrišanas pati esamība šajā ziņā paliek pilnībā hipotētiska.

               40

               Tādējādi, ja nepastāv garantijas, kas nodrošina autoru faktisku informēšanu par viņu darbu paredzēto izmantošanu un viņu rīcībā nodotajiem līdzekļiem, lai to aizliegtu, viņiem attiecībā uz šādu izmantošanu faktiski nav iespējams ieņemt nekādu nostāju.

               41

               Saistībā ar tādu valsts regulējumu, kas tiek aplūkots pamatlietā, ir jānorāda, ka ar to pilnvarotām sabiedrībām ir piešķirtas tiesības atļaut nepieejamo grāmatu digitālo izmantošanu, vienlaikus ļaujot šo grāmatu autoriem un to tiesību pārņēmējiem iepriekš iebilst pret šādu izmantošanu sešu mēnešu laikā no minēto grāmatu reģistrēšanas šim nolūkam izveidotā datubāzē.

               42

               Tiesību uz iebildumu, kas ar šādu regulējumu ir ieviestas par labu visām personām, kurām pieder tiesības uz attiecīgo grāmatu, tostarp autoriem, īstenošanas sekas ir šo darbu izmantošanas aizliegšana, kamēr konkrēta autora iebildumu neesamība noteiktajā termiņā, ievērojot Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu un 3. panta 1. punktu, var tikt uzskatīta par viņa netiešas piekrišanas minētajai izmantošanai izpausmi.

               43

               Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka minētajā regulējumā būtu iekļauts mehānisms, kas garantē autoru faktisku un individuālu informēšanu. Tādējādi nav izslēgts tas, ka daži no attiecīgajiem autoriem patiesībā pat nezinātu par viņu darbu paredzēto izmantošanu un tātad tas, ka viņi nevarētu par to ieņemt nostāju vienā vai otrā ziņā. Šajos apstākļos viņu iebildumu vienkāršu neesamību nevar uzskatīt par viņu netiešas piekrišanas šai izmantošanai izpausmi.

               44

               Tas tā ir it īpaši tad, ja šāds regulējums attiecas uz grāmatām, kuras, lai gan tās pagātnē ir tikušas publicētas un komerciāli izplatītas, vairs nav šādas publicēšanas un komerciālas izplatīšanas priekšmets. Ar šo īpašo kontekstu netiek pieļauts, ka varētu saprātīgi pieņemt, ka visi šo “aizmirsto” darbu autori, ja viņi nav izteikuši iebildumus, tomēr piekristu savu darbu “atdzimšanai”, lai tās komerciāli izmantotu digitālā formā.

               45

               Protams, ar Direktīvu 2001/29 netiek liegts, ka ar tādu valsts regulējumu kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, tiek izvirzīts tāds mērķis kā nepieejamo grāmatu digitālā izmantošana, lai apmierinātu patērētāju un sabiedrības kopumā kultūras intereses. Tomēr šī mērķa nospraušana un šī interese nevar attaisnot Savienības likumdevēja neparedzētu atkāpi no aizsardzības, kas autoriem ir nodrošināta ar šo direktīvu.

               46

               Visbeidzot, ir jānorāda, ka tāds regulējums kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, it īpaši ļauj autoriem izbeigt viņu darbu komerciālo izmantošanu digitālā formā, rīkojoties vai nu ar kopīgu vienošanos ar šo darbu drukātā formā izdevējiem, vai nu vieniem pašiem, tomēr ar nosacījumu, ka pēdējā minētajā gadījumā viņi sniedz pierādījumus, ka viņi ir vienīgie tiesību uz minētajiem darbiem īpašnieki.

               47

               Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka no reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesību, kas ir paredzētas Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā un 3. panta 1. punktā, ekskluzīvā rakstura izriet, ka autori ir vienīgās personas, kurām ar šo direktīvu ir sākotnēji piešķirtas tiesības uz savu darbu izmantošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 9. februāris, Luksan, C‑277/10, EU:C:2012:65, 53. punkts).

               48

               No tā izriet, ka, lai gan ar Direktīvu 2001/29 dalībvalstīm nav aizliegts piešķirt noteiktas tiesības vai labumu arī trešajām personām, tādām kā izdevēji, tas ir pieļaujams ar nosacījumu, ka ar šīm tiesībām un labumu netiek apdraudētas tiesības, kas ar minēto direktīvu ir ekskluzīvā kārtā piešķirtas autoriem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 12. novembris, Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 47.–49. punkts).

               49

               Tādējādi ir jāsecina, ka, ja, piemērojot tādu regulējumu kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, darba autors nolemj attiecībā uz nākotni izbeigt šī darba izmantošanu digitālā formā, tam ir jābūt iespējai izmantot šīs tiesības, neesot noteiktos gadījumos atkarīgam no tādu citu personu gribas, kas nav personas, kuras šis autors ir iepriekš pilnvarojis veikt šādu digitālo izmantošanu, un tātad no izdevēja piekrišanas, kuram turklāt ir tikai minētā darba izmantošanas drukātā formā tiesības.

               50

               Otrkārt, no Bernes konvencijas, kura Savienībai ir saistoša šī sprieduma 32. punktā minēto iemeslu dēļ, 5. panta 2. punkta izriet, ka tiesību uz reproducēšanu un izziņošanu sabiedrībai, kas autoriem ir piešķirtas ar šo konvenciju un kas atbilst ar Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu un 3. panta 1. punktu piešķirtajām tiesībām, baudīšana un izmantošana nevar tikt pakļauta nekādām formalitātēm.

               51

               No tā it īpaši izriet, ka tāda regulējuma kontekstā kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, darba autoram ir jābūt iespējai izbeigt izmantošanas digitālā formā tiesību, kuras viņam ir uz šo darbu, īstenošanu, ko veic trešā persona, un šādi aizliegt tai jebkādu šādu tiesību īstenošanu šādā formā, nepastāvot pienākumam noteiktos gadījumos iepriekš izpildīt formalitāti, kura prasa, lai viņš pierādītu, ka citām personām turklāt nepieder citas tiesības uz minēto darbu, tādas kā tiesības attiecībā uz darba izmantošanu digitālā formā.

               52

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkts un 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka ar tādu tiesisko regulējumu kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, pilnvarotai autortiesību pārņēmējai un tālāknodevējai sabiedrībai tiek piešķirta tiesību atļaut tā saucamo “nepieejamo grāmatu”, tas ir, grāmatu, kuras Francijā ir publicētas līdz 2001. gada 1. janvārim, kuras vairs komerciāli neizplata un kuras netiek publicētas ne drukātā, ne digitālā formā, reproducēšanu un izziņošanu sabiedrībai digitālā formā īstenošana, vienlaikus ļaujot šo grāmatu autoriem un to tiesību pārņēmējiem iebilst vai panākt šādas izmantošanas izbeigšanu saskaņā ar šajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               53

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 2. panta a) punkts un 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka ar tādu tiesisko regulējumu kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, pilnvarotai autortiesību pārņēmējai un tālāknodevējai sabiedrībai tiek piešķirta tiesību atļaut tā saucamo “nepieejamo grāmatu”, tas ir, grāmatu, kuras Francijā ir publicētas līdz 2001. gada 1. janvārim, kuras vairs komerciāli neizplata un kuras netiek publicētas ne drukātā, ne digitālā formā, reproducēšanu un izziņošanu sabiedrībai digitālā formā īstenošana, vienlaikus ļaujot šo grāmatu autoriem un to tiesību pārņēmējiem iebilst vai panākt šādas izmantošanas izbeigšanu saskaņā ar šajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1998. gada 8.jūlijā. # Gaetano Aquilino pret Eiropas Savienības Padomi. # Ierēdņi. # Lieta T-130/96.


EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta) 2012. gada 13. jūnijā.#BL pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Bijušais ierēdnis – Sociālais nodrošinājums – Nelaimes gadījums – Civildienesta noteikumu 73. panta piemērošanas procedūras izbeigšana – Jauno Noteikumu par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību riskiem pielikumā esošās skalas piemērošana laikā – Procedūras ilgums.#Lieta F‑63/10.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1997. gada 9. jūlijā. # Roberto Monaco pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi. # Lieta T-92/96.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1969. gada 10. decembrī. # Giuseppe L.V. Grasselli pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 32-68.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 6. septembrī. # Persia International Bank plc pret Eiropas Savienības Padomi. # Kopējā ārpolitika un drošības politika - Ierobežojoši pasākumi pret Irānu kodolieroču izplatīšanas novēršanai - Līdzekļu iesaldēšana - Pienākums norādīt pamatojumu - Tiesības uz aizstāvību - Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā - Kļūda vērtējumā. # Lieta T-493/10.

text:
               Puses
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑493/10
            Persia International Bank plc , Londona (Apvienotā Karaliste), ko sākotnēji pārstāvēja S. Gadhia , S. Ashley , solicitors , D. Anderson , QC , un R. Blakeley , barrister , pēc tam S. Ashley , S. Jeffrey , A. Irvine , solicitors , D. Wyatt , QC , un Blakeley ,
            prasītāja,
            pret
            Eiropas Savienības Padomi , ko pārstāv M. Bishop  un A. Vitro , pārstāvji,
            atbildētāja,
            ko atbalsta
            Eiropas Komisija , ko pārstāv S. Boelaert  un M. Konstantinidis , pārstāvji,
            persona, kas iestājusies lietā,
            par lūgumu, pirmkārt, atcelt Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (OV L 195, 39. lpp.), Padomes 2010. gada 26. jūlija Īstenošanas Regulu (ES) Nr. 668/2010, ar ko īsteno 7. panta 2. punktu Regulā (EK) Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV L 195, 25. lpp.), Padomes 2010. gada 25. oktobra Lēmumu 2010/644/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP (OV L 281, 81. lpp.), Padomes 2010. gada 25. oktobra Regulu (ES) Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2007 (OV L 281, 1. lpp.), Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmumu 2011/783/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP (OV L 319, 71. lpp.), Padomes 2011. gada 1. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1245/2011, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 961/2010 (OV L 319, 11. lpp.), un Padomes 2012. gada 23. marta Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu (OV L 88, 1. lpp.), ciktāl šie akti attiecas uz prasītāju, un, otrkārt, prasība atzīt, ka prasītājai nav piemērojams Padomes 2007. gada 19. aprīļa Regulas (EK) Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV L 103, 1. lpp.) 7. panta 2. punkta d) apakšpunkts, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta a) apakšpunkts un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkts.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [ I. Pelikánová ] (referente), tiesneši K. Jirimēe [ K. Jürimäe ] un M. van der Vaude [ M. van der Woude ],
            sekretārs N. Rozners [ N. Rosner ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 3. jūlija tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums (1)
            [..]
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            22. 2010. gada 7. oktobrī iesniedzot Vispārējās tiesas kancelejā prasības pieteikumu, prasītāja cēla šo prasību.
            23. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 5. novembrī, prasītāja pielāgoja savus prasījumus pēc Lēmuma 2010/644 un Regulas Nr. 961/2010 pieņemšanas 2010. gada 25. oktobrī.
            24. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 14. janvārī, Eiropas Komisija lūdza atļauju iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam šajā tiesvedībā. Ar 2011. gada 8. marta rīkojumu Vispārējās tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos.
            25. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 24. janvārī, prasītāja, pirmkārt, pielāgoja savus prasījumus pēc Lēmuma 2011/783 un Īstenošanas regulas Nr. 1245/2011 pieņemšanas 2011. gada 1. decembrī un, otrkārt, lūdza, lai apstrīdētie akti attiecīgā gadījumā tiktu atcelti ar tūlītēju iedarbību.
            26. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 23. aprīlī, prasītāja pielāgoja savus prasījumus pēc Regulas Nr. 267/2012 pieņemšanas 2012. gada 23. martā.
            27. Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem uzdeva rakstveida jautājumus par to, kādi secinājumi šajā lietā ir jāizdara saistībā ar Tiesas 2012. gada 13. marta spriedumu lietā C‑380/09 P Melli Bank /Padome, par to, cik prasītajai ir direktoru un kāda ir to iecelšanas kārtība, kā arī par prasītājas ceturtā prasības pamata pieņemamību. Lietas dalībnieki atbildēja uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
            28. Savā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem, kas tika Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegta 2012. gada 8. jūnijā, prasītāja atteicās no savas prasības trešā pamata par Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunkta, Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta d) apakšpunkta, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta a) apakšpunkta un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta nesamērīgo un līdz ar to prettiesisko raksturu.
            29. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2012. gada 3. jūlija tiesas sēdē.
            30. Ar Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 4. septembra rīkojumu tika atsākts mutvārdu process, lai lietas materiāliem pievienotu prasītājas apsvērumus par Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 19. jūlija rīkojumu lietā [C‑110/12 P(R)] Akhras /Padome un apkopotu pārējo lietas dalībnieku apsvērumus. Mutvārdu process tika atkārtoti pabeigts 2012. gada 4. oktobrī.
            31. Prasītāja lūdz Vispārējo tiesu:
            – atcelt ar tūlītēju iedarbību Lēmuma 2010/413 II pielikuma B tabulas 4. punktu, Īstenošanas Regulas Nr. 668/2010 pielikuma B tabulas 2. punktu Lēmuma 2010/644 pielikuma I sadaļas, B tabulas 4. punktu, Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikuma B tabulas 4. punktu, Lēmumu 2011/783, Īstenošanas regulu Nr. 1245/2011 un Regulas Nr. 267/2012 IX pielikuma I sadaļas B tabulas 4. punktu, ciktāl tie attiecas uz prasītāju;
            – atzīt, ka Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta d) apakšpunkts, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta a) apakšpunkts un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkts nav piemērojami prasītājai;
            – piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            32. Padomes un Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – noraidīt prasību;
            – piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Juridiskais pamatojums
            [..]
            Par lietas būtību
            [..]
            Par pirmo pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, tiesību uz aizstāvību un prasītājas tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu
            [..]
            – Par prasītājas tiesību uz aizstāvību, un prasītājas tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu, jo tā neesot saņēmusi pietiekamu informāciju saistībā ar tai piemēroto ierobežojošo pasākumu pieņemšanu
            78. Prasītāja norāda, ka, lai gan tā bija izteikusi atkārtotus lūgumus sniegt informāciju, tā nav saņēmusi pietiekamu informāciju saistībā ar pret to un Bank Mellat  noteikto ierobežojošo pasākumu pieņemšanu un tā tostarp neesot saņēmusi nevienu pierādījumu par apgalvoto Bank Mellat  piedalīšanos kodolieroču izplatīšanā. Šajā ziņā tā uzsver priekšlikumu pieņemt ierobežojušus pasākumus, kas tai tika paziņots ar 2010. gada 13. septembra vēstuli, un tā priekšlikuma, kurš tai tika paziņots atbildes raksta uz repliku pielikumā, neatbilstošo raksturu, kā arī to, ka šī pēdējā priekšlikuma paziņošana ir bijusi novēlota.
            79. Prasītāja no tā secina, ka šo pierādījumu paziņošana nav tai ļāvusi izteikt lietderīgus apsvērumus par ierobežojošu pasākumu noteikšanu gan pret prasītāju, gan Bank Mellat  un ka šādi nevarēja tai nodrošināt lietas taisnīgu izskatīšanu.
            80. Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītājas argumentu pamatotību. Tā tostarp paskaidroja, ka, tiklīdz Padome saņēma to dalībvalstu, kuras bija izteikušas šo priekšlikumu, piekrišanu, tā uzreiz paziņoja prasītajai priekšlikumu pieņemt ierobežojušus pasākumus.
            81. Pirmkārt, no pārbaudes, kas tika veikta šī sprieduma 62.–77. punktā, izriet, ka Padomes pirmais, ceturtais un piektais pamats, kuru tā izvirzīja pret Bank Mellat , kā arī pamatojums attiecībā uz prasītāju, kā tas izriet no apstrīdētajiem aktiem un prasītājai paziņotajiem priekšlikumiem pieņemt ierobežojušus pasākumus, ir pietiekami precīzs. Turpretī Padomes norādītā otrā, trešā, sestā un septītā pamata pret Bank Mellat vispārīgais raksturs ir kvalificējams par prasītājas tiesību uz aizstāvību, kā arī tās tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu.
            82. Otrkārt, ir jānorāda, ka 2010. gada 13. septembrī paziņotie priekšlikumi noteikt ierobežojušus pasākumus, tika paziņoti pirms Padomes noteiktā termiņa, kurā prasītāja var iesniegt savus apsvērumus, beigām 2010. gada 25. septembrī, tādējādi attiecībā uz prasītāju nevar konstatēt jebkādu tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
            83. Turpretī priekšlikums, kas bija atbildes raksta uz repliku pielikumā, tika paziņots pēc iepriekš 82. punktā minētā termiņa beigām.
            84. Šis Padomes arguments par attiecīgās dalībvalsts piekrišanas saņemšanu nevar tikt pieņemts. Ja Padome ir iecerējusi balstīties uz pierādījumiem, kurus ir sniegusi dalībvalsts, lai noteiktu ierobežojošus pasākumus pret kādu vienību, tai pirms šo pasākumu noteikšanas ir pienākums nodrošināt, ka attiecīgie fakti attiecīgajai vienībai tiek paziņoti laikus, lai tā varētu lietderīgi paust savu nostāju.
            85. Tomēr ir jāuzskata, ka dokumenta, uz kuru ir pamatojusies Padome, lai pieņemtu vai paturētu spēkā ierobežojošus pasākumus attiecībā uz kādu vienību, novēlota paziņošana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas attaisno iepriekš pieņemtu aktu atcelšanu tikai tad, ja tiek pierādīts, ka attiecīgos ierobežojošos pasākumus nevarētu pamatoti pieņemt vai paturēt spēkā tādēļ, ka novēloti paziņoto dokumentu būtu bijis jānoraida kā apsūdzošu pierādījumu.
            86. Kā izriet no šī sprieduma 70. un 76. punkta, atbildes rakstam uz repliku pievienotajā priekšlikumā nav ietverti papildu pierādījumi attiecībā uz apstrīdētajiem aktiem un 2010. gada 13. septembrī paziņotajiem priekšlikumiem, no tā izriet, ka šī pierādījuma kā apsūdzoša pierādījuma noraidīšana nevar ietekmēt pret prasītāju noteikto ierobežojošo pasākumu pieņemšanas un to paturēšanas spēkā pamatotību. Šādos apstākļos iepriekš minētā priekšlikuma novēlota paziņošana nav pamats Lēmuma 2010/413, Īstenošanas Regulas Nr. 668/2010, Lēmuma 2010/644 un Regulas Nr. 961/2010 atcelšanai.
            87. Treškārt, attiecībā uz pierādījumu nepaziņošanu ir jānorāda, ka saskaņā ar tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu Padomei nav pienākuma paziņot citus pierādījumus, kā vien tos, kuri ir tās lietas materiālos. Šajā lietā Padome izklāsta, ko neapstrīd prasītāja, ka tās lietas materiālos nav papildu pierādījumu par Bank Mellat  vai pašas prasītājas piedalīšanos kodolieroču izplatīšanā. Šādos apstākļos Padomei nevar pārmest, ka, nepaziņojot šādus pierādījumus, tā ir pārkāpusi prasītājas tiesības uz aizstāvību un tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
            [..]
            Par otro pamatu par kļūdu vērtējumā attiecībā uz to, ka prasītāja ir Bank Mellat  īpašumā vai tās kontrolē
            101. Prasītāja apgalvo, ka tā nav Bank Mellat kontrolē un tā tai nepieder Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta d) apakšpunkta, Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunkta, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta izpratnē.
            102. Iesākumā ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas vērtējums attiecas vienīgi uz faktu, ka Bank Mellat  īpašumā ir 60 % prasītājas kapitāldaļu. Tiesa, ka kopš 2012. gada 24. janvāra saskaņā ar Lēmumu 2010/413, Regulu Nr. 961/2010 un Regulu Nr. 267/2012 ierobežojoši pasākumi ir noteikti arī pret Bank Tejarat , kas ir vēl viena prasītājas akcionāre. Tomēr Padome uz šo faktu pirmoreiz atsaucās tiesas sēdē, un tostarp tas nav iekļauts apstrīdēto aktu pamatojumā. Līdz ar to šo faktu nevar ņemt vērā saistībā ar šo aktu tiesiskuma pārbaudi.
            103. Saskaņā ar judikatūru, ja vienības, kas ir atzīta par tādu, kas piedalās kodolieroču izplatīšanā, līdzekļi tiek iesaldēti, pastāv ievērojams risks, ka tā izdarīs spiedienu uz vienībām, kas ir tās īpašumā vai ko tā kontrolē, lai apietu tai piemērotos pasākumus. Tādēļ šo vienību naudas līdzekļu iesaldēšana, kas Padomei ir jāveic atbilstoši Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta d) apakšpunktam, Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunktam, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punktam un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta a ) apakšpunktam, ir nepieciešama un piemērota, lai nodrošinātu noteikto pasākumu efektivitāti un garantētu to, ka šie pasākumi netiek apieti (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā Melli Bank /Padome, 39. un 58. punkts).
            104. Tāpat, ja kāda vienība pilnībā pieder vienībai, kura uzskatāma par tādu, kas piedalās kodolieroču izplatīšanā, Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā un Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktais piederības nosacījums ir izpildīts (pēc analoģijas skat. iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā Melli Bank /Padome, 79. punkts). Šis pats secinājums ir jāattiecina uz vienībai, kura tiek uzskatīta par tādu, kas piedalās kodolieroču izplatīšanā, “piederošas” vienības jēdzienu, kas ir minēts Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā.
            105. Lai gan ir iepriekš minētais, netiek apstrīdēts, ka Bank Mellat  pieder tikai 60 % prasītājas kapitāldaļu.
            106. Šādos apstākļos pretēji tam, ko apgalvo Padome un Komisija, iepriekš 104. punktā minētais judikatūras noteikums nav piemērojams, jo 60 % prasītājas kapitāldaļu kontrole pati par sevi nenozīmē, ka ir izpildīts iepriekš 104. punktā minētajās normās paredzētais nosacījums par “kontroli” vai “piederēšanu”.
            107. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā lietas apstākļus un tostarp apmēru kādā [prasītāja] pieder Bank Mellat , pastāv ievērojams risks, ka [tā] ietekmēs prasītāju, lai apietu ierobežojošos noteikumus, kas ir noteikti pret to (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā Melli Bank /Padome, 40. punkts).
            108. Padome, ko atbalsta Komisija, apgalvo, ka tas tā ir, jo, tā kā Bank Mellat  ir vairākuma akcionāre, kam pieder 60 % prasītājas kapitāldaļu, tā var iecelt un atcelt tās direktorus.
            109. Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka prasītajai ir septiņi direktori, no kuriem divi ir neatkarīgi direktori, kuri neveic nekādas izpildfunkcijas.
            110. Protams, taisnība, ka gan saskaņā ar piemērojamo Apvienotās Karalistes tiesisko regulējumu, gan prasītājas statūtiem tās direktorus ieceļ ar parastu akcionāru kopsapulces lēmumu, ko pieņem ar vienkāršu balsu vairākumu.
            111. Pat ja tas tā ir, pirmām kārtām no prasītājas sniegtajiem pierādījumiem, kuru patiesumu neapstrīd pārējās lietas dalībnieces, izriet, ka atbilstoši nolīgumam prasītājas akcionāru starpā tikai četrus no tās direktoriem izvēlas Bank Mellat , atlikušos trīs izvēlas Bank Tejarat.
            112. Turklāt viens no četriem direktoriem, ko izvēlas Bank Mellat , ir neatkarīgs direktors, kuram nav izpildu pilnvaru. No prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem izriet, ka pastāvības nosacījums, kura ievērošanu uzrauga FSA  [Finanšu uzraudzības iestāde, Apvienotā Karaliste], izsniedzot atļauju sabiedrības direktoriem, tostarp nozīmē to, ka minētais direktors nekādi nav saistīts ar prasītājas akcionāriem, tostarp Bank Mellat .
            113. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Bank Mellat  var ietekmēt, lielākais, trīs no septiņiem pašreizējiem prasītājas direktoriem, proti, to mazākumu.
            114. Padome tiesas sēdē turklāt šajā ziņā apgalvoja, ka neatkarīgie direktori nepiedalās prasītājas ikdienas pārvaldībā, jo tie neveic izpildfunkcijas.
            115. Tomēr ir jānorāda, ka attiecībā uz direktoru pieņemtajiem kopīgajiem lēmumiem prasītājas statūtos nav paredzētas atšķirības starp izpilddirektoriem ar un bez reālām izpildfunkcijām saistībā ar noteikumiem par kvorumu vai balsošanas tiesībām. Līdz ar to šajā ziņā izpilddirektoru bez izpildfunkcijām statuss ir vienāds ar izpilddirektoru ar šādām funkcijām statusu.
            116. Turklāt, ciktāl Padomes argumentācija ir jāsaprot tādējādi, ka tā ir par ietekmi, ko daži Bank Mellat  izvēlētie prasītājas direktori individuāli var īstenot pār prasītāju, veicot izpildfunkcijas, to nevar ņemt vērā divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šis apstāklis nav minēts apstrīdēto aktu pamatojumā. Otrkārt, attiecīgā argumentācija nav pietiekami precīza, jo Padome nav norādījusi ne attiecīgo direktoru personas datus, ne precīzas to veiktās funkcijas, ne arī specifisku risku, ko šis apstāklis rada pret Bank Mellat  noteikto ierobežojošo pasākumu efektivitātei.
            117. Otrām kārtām ir jānorāda, ka no lietas materiāliem izriet, ka, ieceļot katru jaunu prasītājas direktoru, ir jāsaņem FSA  atļauja. Tātad Bank Mellat  nevar brīvi grozīt prasītājas direktoru skaitu un veidu, tostarp atceļot no amata neatkarīgos direktorus.
            118. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka šīs lietas īpašajos apstākļos fakts, ka Bank Mellat pieder 60 % prasītājas kapitāldaļu, nav pamats uzskatīt, ka ir izpildīts nosacījums par “kontroli” vai “piederēšanu”, kas paredzēts Regulas Nr. 423/2007 7. panta 2. punkta d) apakšpunktā, Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punktā un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā.
            119. Līdz ar to tas vien, ka 60 % prasītājas kapitāldaļu pieder Bank Mellat , nav pamats pret prasītāju noteikt un paturēt spēkā ierobežojošus pasākumus.
            120. Ciktāl tas, ka 60 % prasītājas kapitāldaļu pieder Bank Mellat , ir vienīgais apstāklis, ko Vispārējā tiesa var ņemt vērā, otrais prasības pamats ir jāapmierina un tātad jāatceļ Lēmums 2010/644, Regula Nr. 961/2010, Lēmums 2011/783, Īstenošanas regula Nr. 1245/2011 un Regula Nr. 267/2012, ciktāl šie akti attiecas uz prasītāju. Nav vajadzības izskatīt, pirmkārt, pārējos prasītājas izvirzītos argumentus saistībā ar otro pamatu un, otrkārt, piekto pamatu.
            [..]
            (1) .
            (1)  – Ir ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            nospriež:
            1) atcelt, ciktāl tie attiecas uz Persia International Bank plc :
            – Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmuma 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP, II pielikuma B tabulas 4. punktu;
            – Padomes 2010. gada 26. jūlija Īstenošanas Regulas (ES) Nr. 668/2010, ar ko īsteno 7. panta 2. punktu Regulā (EK) Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu, pielikuma B tabulas 2. punktu;
            – Padomes 2010. gada 25. oktobra Lēmuma 2010/644/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, pielikuma B tabulas I sadaļas 4. punktu;
            – Padomes 2010. gada 25. oktobra Regulas (ES) Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu Nr. 423/2007, VIII pielikuma B tabulas 4. punktu;
            – Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmumu 2011/783/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP;
            – Padomes 2011. gada 1. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1245/2011, ar kuru īsteno Regulu Nr. 961/2010;
            – Padomes 2012. gada 23. marta Regulas (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas Nr. 961/2010 atcelšanu IX pielikuma I sadaļas B tabulas 4. punktu;
            2) Lēmums 2010/413, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu 2010/644 un tad ar Lēmumu 2011/783, attiecībā uz Persia International Bank paliek spēkā, līdz stājas spēkā Regulas Nr. 267/2012 atcelšana;
            3) pārējā daļā prasību noraidīt;
            4) Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Persia International Bank  tiesāšanās izdevumus;
            5) Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Tiesas spriedums 2001. gada 20. septembrī.#Rudy Grzelczyk pret Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Nivelles - Beļģija.#Lieta C-184/99.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2001. gada 20. septembrī (1)

      EK līguma 6., 8. un 8.a pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EK līguma 12., 17. un 18. pants) – Padomes Direktīva 93/96/EEK – Studentu uzturēšanās dzīvesvietas tiesības – Valsts tiesību akti, ar ko garantē minimālus iztikas līdzekļus, t.s. “minimex”, tikai pilsoņiem un personām, uz kurām attiecas
         Regula (EEK) Nr. 1612/68 – Ārvalstu students, kas pirmajos mācību gados pats sedzis savus uzturēšanās izdevumus

      Lieta C‑184/99
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 234. pantam iesniedza Tribunal du travail de Nivelles (Beļģija) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      Rudy Grzelczyk
      un
      Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līguma 6., 8. un 8.a pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EK līguma
         12., 17. un 18. pants) un Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīvu 93/96/EEK par studentu uzturēšanās tiesībām (OV L 317,
         59. lpp.).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji K. Gulmans [C. Gulmann], M. Vatelē [M. Wathelet] un V. Skouris [V. Skouris], tiesneši D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward] (referents), P. Janns [P. Jann], L. Sevons [L. Sevón], R. Šintgens [R. Schintgen] un F. Makena [F. Macken],

      ģenerāladvokāts S. Albērs [S. Alber],

      sekretāre D. Lautermane‑Ubo [D. Louterman‑Hubeau], nodaļas vadītāja,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –       Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve vārdā B. Ljetārs [B. Liétar], avocat,
      –       Beļģijas valdības vārdā – A. Snūksa [A. Snoecx], pilnvarotā pārstāve, kurai palīdz K. Dutrelepo [C. Doutrelepont] un M. Itendēle [M. Uyttendaele], avocats,

      –       Dānijas valdības vārdā J. Molde [J. Molde], pārstāvis,

      –       Francijas valdības vārdā – K. Rispāla‑Belanžē [K. Rispal‑Bellanger] un S. Berheota [C. Bergeot], pārstāvji,

      –       Portugāles valdības vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes] un A. K. Pedroso [A. C. Pedroso], pārstāvji,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā R. Megrila [R. Magrill], pārstāve, kurai palīdz P. Seilss [P. Sales] un Dž. Kopels [J. Coppel], barristers,

      –       Eiropas Padomes vārdā – E. Karlsone [E. Karlsson] un F. Antons [F. Anton], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – P. van Nufels [P. van Nuffel], pārstāvis,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies Beļģijas valdības, ko pārstāvēja K. Dutrelepo [C. Doutrelepont], Francijas valdības, ko pārstāvēja S. Berheota [C. Bergeot], Apvienotās Karalistes valdības, ko pārstāvēja K. Parkers [K. Parker], QC, Padomes, ko pārstāvēja E. Karlsone [E. Karlsson], un Komisijas, ko pārstāvēja M. Volfkariusa [M. Wolfcarius] un D. Martins [D. Martin], mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 2000. gada 20. jūnijā,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2000. gada 28. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar 1999. gada 7. maija spriedumu, ko Tiesa saņēmusi 19. maijā, Tribunal du travail de Nivelles (Niveles Darba tiesa) EK līguma 234. panta kārtībā ir iesniegusi divus prejudiciālus jautājumus par EK līguma 6., 8. un 8.a panta
         (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EK līguma 12., 17. un 18. pants) un Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīvas 93/96/EEK
         par studentu uzturēšanās tiesībām (OV L 317, 59. lpp.) interpretāciju.

      2       Šie jautājumi ir uzdoti saistībā ar strīdu starp Grzelčika [Grzelczyk] kungu un centre public d'aide sociale d'Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve [Otiņji Luvēnas‑Lanēvas Valsts sociālās palīdzības centrs] (turpmāk tekstā – “CPAS”) par CPAS lēmumu pārtraukt minimālo iztikas līdzekļu (turpmāk tekstā – “minimex”) izmaksu.

       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Līguma 6. panta pirmajā daļā ir noteikts:
      “Piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”
      4       Līguma 8. pantā ir paredzēts:
      “1.      Ar šo ir izveidota Savienības pilsonība.
      Ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis.”
      2.      Savienības pilsoņiem ir ar šo Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi.”
      5       Līguma 8.a pantā ir noteikts:
      “1.      Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus
         un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.

      2.      Padome var pieņemt noteikumus, lai sekmētu 1. punktā minēto tiesību īstenošanu; ja šajā Līgumā nav noteikts kas cits, Padome
         lēmumus pieņem vienprātīgi pēc Komisijas priekšlikuma, un kad tā saņēmusi Eiropas Parlamenta piekrišanu.”

      6       Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/364/EEK par tiesībām apmesties uz dzīvi (OV L 180, 26. lpp.) un Padomes 1990. gada
         28. jūnija Direktīvas 90/365/EEK par tādu darba ņēmēju un pašnodarbinātu personu pastāvīgas uzturēšanās tiesībām, kas pārtraukušas
         profesionālo darbību (OV L 180, 28. lpp.), ceturtajā apsvērumā, tāpat kā Direktīvas 93/96, kas būtībā aizstāja Padomes 1990. gada
         28. jūnija Direktīvu 90/366/EEK par studentu uzturēšanās tiesībām (OV L 180, 30. lpp.), ko Tiesa atcēla (1992. gada 7. jūlija
         spriedums lietā C‑295/90 Parlaments/Padome, Recueil, I‑4193. lpp.), sestajā apsvērumā ir norādīts, ka personas, uz kurām attiecas šīs direktīvas, nevar kļūt par finansiālu apgrūtinājumu
         uzņemošai dalībvalstij.

      7       Saskaņā ar Direktīvas 93/96 1. pantu:
      “Lai paredzētu nosacījumus, kas veicina uzturēšanās tiesību izmantošanu, un nolūkā garantēt profesionālās izglītības nediskriminējošu
         pieejamību dalībvalsts pilsoņiem, kuriem atļauts apmeklēt profesionālās izglītības mācību kursu citā dalībvalstī, dalībvalstis
         atzīst uzturēšanās tiesības ikvienam studentam, kas ir dalībvalsts pilsonis un kas neizmanto minētās tiesības saskaņā ar citiem
         Kopienas tiesību noteikumiem, kā arī studenta laulātajam un viņu apgādājamajiem bērniem, ja students ar deklarāciju vai citā
         līdzvērtīgā veidā pēc savas izvēles apliecina attiecīgajai valsts iestādei, ka viņam ir pietiekami līdzekļi, lai viņa un viņa
         ģimenes uzturēšanās laikā nekļūtu par apgrūtinājumu uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai, ar noteikumu,
         ka attiecīgais students ir uzņemts atzītā izglītības iestādē nolūkā apgūt profesionālās izglītības mācību kursu šajā iestādē
         un ir noslēdzis veselības apdrošināšanas līgumu attiecībā uz visiem riskiem uzņēmējā [uzņemošā] dalībvalstī.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      8       1974. gada 7. augusta likuma par minimālajiem iztikas līdzekļiem (Moniteur belge, 1974. gada 18. septembris, 11363. lpp.) 1. pantā ir paredzēts:

      “1.      Visiem civiltiesisko pilngadību sasniegušiem Beļģijas pilsoņiem, kuru faktiskā uzturēšanās vieta ir Beļģijā un kuriem nav
         pietiekamu līdzekļu, lai tie spētu ar pašu spēkiem vai kā citādāk tos nodrošināt, ir tiesības uz minimālajiem iztikas līdzekļiem.

      Karalis nosaka, kas ir faktiskā uzturēšanās vieta.
      Tādas pašas tiesības ir laulātiem nepilngadīgajiem, kā arī atsevišķi dzīvojošām personām, kuru apgādībā ir viens vai vairāki
         bērni.

      2.      Karalis ar Ministru Padomes apstiprināmo dekrētu un ar nosacījumiem, kurus izvirza viņš pats, var paplašināt šī likuma piemērošanu
         uz citām nepilngadīgo kategorijām, kā arī uz citām personām, kurām nav Beļģijas pilsonības.”

      9       Saskaņā ar karaļa 1987. gada 27. marta lēmuma (Moniteur belge, 1987. gada 7. aprīlis, 5086. lpp.) 1. pantu 1974. gada 7. augusta likuma piemērošanas joma tika attiecināta uz personām,
         kurām nav Beļģijas pilsonības:

      “1974. gada 7. augusta likuma, kurā paredzētas tiesības uz minimālajiem iztikas līdzekļiem, piemērošanas joma tiek attiecināta
         uz šādām personām:

      1) personām, uz kurām attiecas Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darbaspēka pārvietošanās brīvību
         Kopienā;

      2) apatrīdiem, uz kuriem attiecas 1954. gada 28. septembrī Ņujorkā parakstītā Konvencija par apatrīdu statusu, kas tika apstiprināta
         ar 1960. gada 12. maija likumu;

      3) bēgļiem 1980. gada 15. decembra likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu 49. panta
         izpratnē.”

       Pamata strīds un prejudiciālie jautājumi
      10     Grzelčiks, Francijas pilsonis, 1995. gadā uzsāka mācības fiziskās audzināšanas programmā Université Catholique de Louvain‑la‑Neuve [Luvēnas‑Lanēvas katoļu universitātē], un kopš tā laika viņš uzturējās Beļģijā. Pirmo trīs mācību gadu laikā viņš pats uzņēmās
         segt savus iztikas, mitināšanās un mācību izdevumus, veicot nelielus algotos darbus un saņemot citus maksājumu atvieglojumus.

      11     Sava ceturtā un pēdējā mācību gada sākumā viņš pieprasīja CPAS minimex izmaksu. Savā ziņojumā CPAS atzīmēja, ka Grzelčiks daudz strādājis, lai samaksātu par mācībām, bet disertācijas rakstīšanas un prakses perioda pabeigšanas
         dēļ pēdējais akadēmiskais gads ir bijis daudz sarežģītāks nekā iepriekšējie gadi. Šī iemesla dēļ ar 1998. gada 16. oktobra
         lēmumu CPAS piešķīra Grzelčikam tiesības uz minimex, kas tika aprēķināts pēc atsevišķi dzīvojošas personas (“isolé”) likmes par laika periodu no 1998. gada 5. oktobra līdz 1999. gada
         30. jūnijam.

      12     CPAS lūdza Beļģijas valsti segt Grzelčikam pārskaitīto minimex summu. Tā kā atbildīgais federālais ministrs atteica šo atmaksu ar pamatojumu, ka likumā minētie nosacījumi minimex saņemšanai, proti, pilsonības nosacījums, netika izpildīti, tad ar 1999. gada 29. janvāra lēmumu CPAS atsauca Grzelčikam minimex izmaksu, sākot no 1999. gada 1. janvāra, to pamatojot šādi: “Ieinteresētā persona ir EEK pilsonis, kas ir reģistrēta kā students”.

      13     Grzelčiks apstrīdēja šo lēmumu Tribunal du travail de Nivelles. Šī tiesa norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru minimex ir sociāla priekšrocība Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darbaspēka pārvietošanās brīvību Kopienā
         (OV L 257, 2. lpp.) 7. panta 2. punkta izpratnē un ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām minimex izmaksā arī personām, uz kurām attiecas šī regula. Tai pat laikā tā atgādina, ka CPAS uzskata, ka Grzelčiks neatbilst nosacījumiem, kas ļautu viņam pretendēt uz minimex piemērošanas jomas paplašināšanu, un tādējādi viņa studenta statuss neļauj viņu uzskatīt par darba ņēmēju un viņa uzturēšanās
         Beļģijā neizriet no principa par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Turklāt šī tiesa, atsaucoties uz 1998. gada 12. maija Tiesas
         spriedumu lietā C‑85/96 Martínez Sala (Recueil, I‑2691. lpp.), jautā, vai ar Eiropas pilsonības un nediskriminācijas principiem tiek pieļauta šo konkrēto valsts tiesību
         normu piemērošana.

      14     Šajos apstākļos Tribunal du travail de Nivelles, ņemot vērā Grzelčika situācijas neatliekamību, no vienas puses, atzina viņa tiesības uz ikmēneša sociālo palīdzību iepriekš
         noteiktas summas veidā 20 000 BEF apmērā par laika periodu no 1999. gada 1. janvāra līdz 30. jūnijam un, no otras puses, nolēma
         atlikt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1) Vai Kopienu tiesības, it īpaši Eiropas pilsonības un nediskriminācijas principi, kas izriet no Eiropas Kopienas dibināšanas
         līguma 6. un 8. panta, pieļauj, ka tiesības uz bezmaksas sociālo materiālo palīdzību – tādu, kāda tā ieviesta ar Beļģijas
         1974. gada 7. augusta likumu par minimālajiem iztikas līdzekļiem, – ir tikai dalībvalstu pilsoņiem, uz kuriem attiecas 1968. gada
         15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68, un nevis visiem Savienības pilsoņiem?

      2) Papildus tam, vai Līguma 6. un 8.a pants un 1993. gada 29. oktobra direktīva [93/96] par studentu uzturēšanās tiesībām
         ir interpretējami tādējādi, ka, ja ir atzītas studenta tiesības uz uzturēšanos, tad viņš vairs nevar pretendēt uz tiesībām
         saņemt materiālo palīdzību bezmaksas sociālās palīdzības veidā – tādu kā minimālie iztikas līdzekļi, ko maksā uzņemošā valsts,
         – un apstiprinošas atbildes gadījumā, vai šī izslēgšana ir vispārēja un galīga?”

       Ievada piezīmes
      15     Pamata lietas dalībnieki, dalībvalstis, kas iesniegušas savus apsvērumus, un Komisija būtisku daļu no saviem mutvārdu un rakstveida
         apsvērumiem ir atvēlējušas jautājumam par to, vai fakts, ka Grzelčiks pirmos trīs mācību gadus strādāja dažādus algotus darbus,
         ir pamats uzskatīt viņu par darba ņēmēju Kopienu tiesību izpratnē un vai tādējādi uz viņu varētu attiekties karaļa 1987. gada
         27. marta dekrēts?

      16     Tomēr no valsts tiesas rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka tā akceptējusi CPAS vērtējumu, saskaņā ar kuru Grzelčiks neatbilst nosacījumiem, kas ļautu viņu uzskatīt par darba ņēmēju Kopienu tiesību izpratnē.
         Tieši šī faktiskā un juridiskā pamatojuma kontekstā iesniedzējtiesa jautā par attiecīgo Beļģijas tiesību aktu atbilstību Kopienu
         tiesībām, proti, Līguma 6., 8. un 8.a pantam.

      17     Šajos apstākļos Tiesai ir jāatbild uz valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem tādās robežās, ko noteikusi šī tiesa.
      18     Iesniedzējtiesas kompetencē ir noteikt, it īpaši ģenerāladvokāta secinājumu kontekstā, vai šīs konkrētās lietas faktiskie
         apstākļi ļauj uzskatīt Grzelčiku par darba ņēmēju Kopienu tiesību izpratnē.

       Par pirmo jautājumu
      19     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Līguma 6. un 8. pants pieļauj, ka bezmaksas sociālās materiālās palīdzības
         – tādas kā minimex – saņemšana, ciktāl tas attiecas uz dalībvalstu, izņemot uzņemošās valsts, pilsoņiem, kuru teritorijā viņi likumīgi uzturas,
         varētu būt atkarīga no nosacījuma, ka viņiem jāpiemēro Regula Nr. 1612/68, lai gan šis nosacījums netiek piemērots uzņemošās
         dalībvalsts pilsoņiem.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      20     CPAS uzsver, ka būtu maldīgi uzskatīt, ka pašreizējā Kopienu tiesību stāvoklī visi Eiropas Savienības pilsoņi var pretendēt uz
         bezmaksas sociālās materiālās palīdzības – tādas kā minimex – saņemšanu. No Līguma 8.a panta 1. punkta skaidri izriet, ka šim noteikumam nav tiešas iedarbības un, to piemērojot, vienmēr
         ir jāievēro ierobežojumi, ko nosaka Līgums un turpmāk precizē atvasinātās tiesības. It īpaši tas attiecas uz Direktīvām 90/364,
         90/365 un 93/96, saskaņā ar kurām pārvietošanās brīvības īstenošana ir atkarīga no prasības pierādīt, ka attiecīgajai personai
         ir pietiekami līdzekļi un sociālais nodrošinājums.

      21     Beļģijas un Dānijas valdības apgalvo, ka Līguma par Eiropas Savienību un Amsterdamas līguma spēkā stāšanās nemaina šo interpretāciju.
         Pēc viņu domām, Savienības pilsonība nenozīmē, ka tās pilsoņi iegūst jaunas un plašākas tiesības nekā tās, kas jau izriet
         no EK līguma un atvasinātajām tiesībām. Tātad Savienības pilsonības principam nav autonoma satura, bet tas ir cieši saistīts
         ar citiem šī līguma noteikumiem.

      22     Francijas valdība uzskata, ka ideja attiecināt uz visiem Savienības pilsoņiem vienlīdzīgas attieksmes principu sociālo priekšrocību
         jomā, lai gan pašreiz šī principa darbība aprobežojas tikai ar darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, esot pielīdzināma
         vispārējas vienlīdzības iedibināšanai starp Savienības pilsoņiem, kas ir apmetušies uz dzīvi dalībvalstī, un šīs valsts pilsoņiem,
         ko būtu grūti savienot ar tiesībām, kas saistītas ar pilsonību.

      23     Portugāles valdība no savas puses norāda, ka no brīža, kad ir stājies spēkā Līgums par Eiropas Savienību, dalībvalstu pilsoņi
         Kopienu tiesībās vairs nav uzskatāmi vispirms par ekonomiskiem faktoriem izteikti ekonomiska rakstura sabiedrībā. Šī valdība
         uzskata, ka Savienības pilsonības ieviešanas rezultātā ierobežojumi un nosacījumi, ko paredz Kopienu tiesības attiecībā uz
         brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā, turpmāk nebūs interpretējami kā attiecināmi vienīgi uz ekonomiska
         rakstura tiesībām, kas izriet no EK līguma, bet tikai uz izņēmumiem, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības
         un sabiedrības veselības apsvērumiem. Turklāt, ja no Līguma par Eiropas Savienību spēkā stāšanās brīža dalībvalstu pilsoņi
         ieguvuši arī ES pilsonību un tādējādi vairs nav uzskatāmi vienīgi par ekonomikas dalībniekiem, no tā izriet, ka arī Regulas
         Nr. 1612/68 piemērošana būtu jāpaplašina uz visiem Savienības pilsoņiem neatkarīgi no tā, vai viņi ir uzskatāmi par darba
         ņēmējiem šīs regulas izpratnē vai nav.

      24     Atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Martínez Sala, Apvienotās Karalistes valdība apgalvo ka, kaut gan Grzelčiks tika diskriminēts savas pilsonības dēļ, EK līguma 6. pants
         šajā situācijā nav piemērojams, jo šis līgums nav piemērojams nekādai diskriminācijai pret viņu. Minētā tiesību norma nevar
         būt pamats, lai Regulas Nr. 1612/68 piemērošanas jomas ierobežojumi zaudētu savu spēku neatkarīgi no tā, vai tas tiek uztverts
         atsevišķi vai kopā ar Līguma 8. pantu.

      25     Beļģijas valdība piebilst, ka pamata lietā prasītājs pieprasa minimex saņemšanu, kaut gan šis finansējums neietilpst ne Līguma 6. panta, ne arī EK līguma 126. panta (jaunajā redakcijā – 149. pants)
         un EK līguma 127. panta (jaunajā redakcijā – 150. pants) piemērošanas jomā. Šis finansējums ir uzskatāms par sociālās politikas
         instrumentu, kam nav īpašas saistības ar profesionālo apmācību un kas pašreizējā Kopienu tiesību stāvoklī neietilpst Kopienas
         kompetencē.

      26     Komisija uzskata, ka Līguma 6. un 8. panti ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem Līguma ratione materiae piemērošanas jomā Savienības pilsoņiem tiek piešķirtas tiesības nebūt pakļautiem nekādai diskriminācijai no dalībvalstu puses
         savas pilsonības dēļ, ar nosacījumu, ka Savienības pilsoņa situācija ir nozīmīgs piesaistes faktors attiecīgajai dalībvalstij.

       Tiesas vērtējums
      27     Lai pamata lietā radušos juridisko problēmu varētu aptvert tās pareizajā kontekstā, ir jāatgādina, ka savā 1985. gada 27. marta
         spriedumā lietā 249/83 Hoeckx (Recueil, 973. lpp.) par bezdarbnieci ar Nīderlandes pilsonību, kura pēc atgriešanās Beļģijā no jauna prasīja minimex saņemšanu, Tiesa noteica, ka sociālā materiālā palīdzība, kas vispārīgi garantē minimālus iztikas līdzekļus, kādi paredzēti
         Beļģijas 1974. gada 7. augusta likumā, ir sociāla priekšrocība Regulas Nr. 1612/68 izpratnē.

      28     Lietas, par kuru tika pieņemts Hoeckx spriedums, apstākļu pastāvēšanas brīdī tiesības uz minimex saņemšanu bija visiem Kopienas pilsoņiem, tomēr dalībvalstu, izņemot Beļģijas, pilsoņiem pirms minimex saņemšanas bija jāatbilst papildu nosacījumiem par to, ka pēdējo piecu gadu laikā tie faktiski dzīvojuši šīs dalībvalsts
         teritorijā (skat. karaļa 1976. gada 8. janvāra dekrēta 1. pantu, Moniteur belge, 1976. gada 13. janvāris, 311. lpp.). 1987. gada 27. marta lēmums atcēla 1976. gada 8. janvāra lēmumu, kurā tiesības uz minimex saņemšanu bija paredzētas tikai tiem citu dalībvalstu pilsoņiem, uz kuriem attiecās Regula Nr. 1612/68. Nosacījums par uzturēšanos,
         kas starplaikā tika grozīts, galu galā tika atcelts pēc prasības par pienākumu neizpildi celšanas, ko Komisija ierosināja
         pret Beļģijas Karalisti (skat. 1992. gada 10. novembra spriedumu lietā C‑326/90 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑5517. lpp.).

      29     No lietas materiāliem izriet, ka students ar Beļģijas pilsonību, bet ne darba ņēmējs Regulas Nr. 1612/98 nozīmē, kurš būtu
         nonācis līdzīgā situācijā, kādā atrodas Grzelčiks, būtu izpildījis nepieciešamos nosacījumus minimex saņemšanai. Apstāklis, ka Grzelčikam nav Beļģijas pilsonības, ir vienīgais šķērslis, lai viņš varētu saņemt minimex, tādējādi tā ir diskriminācija pilsonības dēļ.

      30     Līguma piemērošanas jomā šāda diskriminācija principā ir aizliegta ar tā 6. pantu. Šajā gadījumā, lai noteiktu šī panta piemērošanas
         jomu, tas ir jāaplūko kopā ar Līguma noteikumiem par Savienības pilsonību.

      31     Savienības pilsonības uzdevums ir būt par dalībvalstu pilsoņu fundamentālo statusu, kas ļauj personām, kuras atrodas līdzīgās
         situācijās, saņemt vienādu juridisko palīdzību neatkarīgi no viņu pilsonības, izņemot īpaši paredzētus gadījumus.

      32     Kā Tiesa nolēmusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Martínez Sala, Savienības pilsonis, kurš likumiski uzturas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, var atsaukties uz Līguma 6. pantu visās situācijās,
         kuras attiecas uz Kopienu tiesību ratione materiae piemērošanas jomu.

      33     Proti, šādas situācijas ietver tādas, kas pieder pie Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanas, un tādas, kas pieder pie Līguma
         8.a pantā garantēto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā īstenošanas (skat. 1998. gada 24. novembra spriedumu
         lietā C‑274/96 Bickel un Franz, Recueil, I‑7637. lpp., 15. un 16. punkts).

      34     Taisnība, ka 1988. gada 21. jūnija sprieduma lietā 197/86 Brown (Recueil, 3205. lpp.) 18. punktā Tiesa ir nolēmusi, ka pašreizējā Kopienu tiesību stāvoklī studentiem uzturam un apmācībai sniegta
         palīdzība principā neietilpst EEK līguma piemērošanas jomā tā 7. panta izpratnē (jaunajā redakcijā – EK līguma 6. pants).

      35     Tomēr pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Brown ar Līgumu par Eiropas Savienību EK līgumā tika ieviesta Savienības pilsonība un papildināta tā trešās daļas VIII sadaļa ar
         3. nodaļu par izglītību un arodmācībām. Nekas tādējādi grozītajā līgumā neļauj uzskatīt, ka studentiem, kuri ir Savienības
         pilsoņi, pārvietojoties no vienas dalībvalsts uz otru, lai turpinātu savas studijas, nebūtu tādu pašu tiesību, kādas ar līgumu
         ir piešķirtas Savienības pilsoņiem. Turklāt kopš iepriekš minētā sprieduma lietā Brown Padome pieņēmusi arī Direktīvu 93/96, kurā paredzēts, ka dalībvalstis atzīst uzturēšanās tiesības ikvienam studentam, kurš
         ir dalībvalsts pilsonis un kurš atbilst noteiktām prasībām.

      36     Apstāklis, ka Savienības pilsonis turpina savas studijas universitātē citā dalībvalstī, nevis tajā dalībvalstī, kuras pilsonis
         viņš ir, nevar pats par sevi liegt viņam iespēju atsaukties uz jebkādas diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegumu, kā tas
         ticis noteikts līguma 6. pantā.

      37     Tomēr, kā norādīts 30. punktā, šis aizliegums ir jāaplūko kopā ar Līguma 8.a panta 1. punktu, kurā pasludinātas “tiesības
         brīvi pārvietoties un pastāvīgi uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot šajā līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus,
         kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus”.

      38     Attiecībā uz šiem ierobežojumiem un nosacījumiem no Direktīvas 93/96 1. panta izriet, ka dalībvalstis var prasīt studentiem,
         kuri ir citu dalībvalstu pilsoņi un kuri vēlas izmantot savas tiesības uz uzturēšanos tās teritorijā, pirmkārt, lai tie apliecinātu
         attiecīgajai valsts iestādei, ka viņu rīcībā ir pietiekami līdzekļi, lai savas uzturēšanās laikā tie nekļūtu par apgrūtinājumu
         uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai, otrkārt, lai viņi būtu uzņemti atzītā izglītības iestādē nolūkā apgūt
         profesionālās izglītības mācību kursu šajā iestādē un, visbeidzot, lai viņiem būtu veselības apdrošināšanas līgums attiecībā
         uz visiem riskiem uzņemošajā dalībvalstī.

      39     Direktīvas 93/96 3. pantā ir precizēts, ka tā nav juridisks pamats tiesībām saņemt uztura stipendijas no uzņemošās dalībvalsts
         tiem studentiem, kuri izmanto tiesības uz uzturēšanos. Toties neviens no tās noteikumiem neliedz nevienai no personām, uz
         kurām tā attiecas, tiesības saņemt sociālo materiālo palīdzību.

      40     It īpaši attiecībā uz līdzekļiem Direktīvas 93/96 1. pantā nav izvirzīta ne prasība par strikti noteiktas summas noteikšanu,
         ne arī, lai līdzekļu esamība tiktu pierādīta ar īpašiem dokumentiem. Tajā ir paredzēts tikai iesniegt deklarāciju vai cita
         līdzvērtīga veida apliecinājumu, kas palīdzētu studentam pārliecināt attiecīgo valsts iestādi, ka viņam un nepieciešamības
         gadījumā viņa laulātajam un viņa apgādībā esošajiem bērniem ir līdzekļi, kas nodrošina, lai uzturēšanās laikā viņi nekļūtu
         par apgrūtinājumu uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai (2000. gada 25. maija spriedums lietā C‑424/98 Komisija/Itālija,
         Recueil, I‑4001. lpp., 44. punkts).

      41     Aprobežojoties ar prasību iesniegt šādu deklarāciju, Direktīva 93/96 atšķiras no Direktīvām 90/364 un 90/365, kurās ir norādījumi
         par minimālo ienākumu summu, kurai jābūt to personu rīcībā, uz kurām šīs divas direktīvas attiecas. Minētās atšķirības ir
         skaidrojamas ar studenta uzturēšanās īpatnībām salīdzinājumā ar personām, uz kurām attiecas Direktīvas 90/364 un 90/365 (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 45. punkts).

      42     Tomēr šī interpretācija neliedz uzņemošajai dalībvalstij uzskatīt, ka students, kurš prasījis sociālo palīdzību, vairs neatbilst
         nosacījumiem, ar kuriem ir pamatotas viņa tiesības uz uzturēšanos, un tādējādi ar Kopienu tiesībām noteiktajās robežās valsts
         veic pasākumus, lai anulētu šī pilsoņa uzturēšanās atļauju vai to neatjaunotu.

      43     Tomēr šie pasākumi nekādā gadījumā nevar būt studenta, kurš ir citas dalībvalsts pilsonis, prasības pēc uzņemošās dalībvalsts
         sociālās palīdzības automātisks rezultāts.

      44     Taisnība, Direktīvas 93/96 4. pantā ir paredzēts, ka uzturēšanās tiesības paliek spēkā tik ilgi, kamēr minēto tiesību izmantotāji
         atbilst šīs direktīvas 1. pantā izklāstītajiem nosacījumiem. Tomēr no tās sestā apsvēruma izriet, ka uzturēšanās tiesību ieguvēji
         nedrīkst kļūst par “pārmērīgu” finansiālu apgrūtinājumu uzņemošajai dalībvalstij. Direktīvā 93/96, tāpat kā Direktīvās 90/364
         un 90/365 ir atzīta šīs valsts pilsoņu noteikta finansiāla solidaritāte ar citu dalībvalstu pilsoņiem, it īpaši, ja grūtībām,
         ar kurām saskaras uzturēšanās tiesību ieguvējs, ir pagaidu raksturs.

      45     Turklāt studenta finansiālā situācija var mainīties laika gaitā neatkarīgi no viņa gribas, t.i., viņa deklarācijas patiesumu
         var novērtēt tikai tās iesniegšanas brīdī.

      46     No iepriekš minētā izriet, ka Līguma 6. un 8. pants nepieļauj, lai bezmaksas sociālās materiālās palīdzības – tādas kā minimex, ciktāl tas attiecas uz dalībvalstu, izņemot uzņemošās dalībvalsts, pilsoņiem, kuru teritorijā viņi likumiski uzturas – saņemšana
         būtu atkarīga no tā, ka attiecībā uz viņiem būtu jāpiemēro Regula Nr. 1612/68, lai gan šis nosacījums netiek piemērots uzņemošās
         dalībvalsts pilsoņiem.

       Par otro jautājumu
      47     Ņemot vērā atbildi, ko Tiesa devusi uz pirmo jautājumu, un faktu, ka otrs jautājums ticis uzdots pakārtoti, uz to nav jāatbild.
       Par šī sprieduma iedarbību laikā
      48     Savos rakstveida apsvērumos Beļģijas valdība prasa Tiesai gadījumā, ja tā uzskata, ka tāda persona kā prasītājs šajā lietā
         var saņemt minimex, ierobežot laika ziņā šī sprieduma iedarbību.

      49     Kā pamatojumu šādai prasībai Beļģijas valdība norāda, ka Tiesas spriedumam būs atpakaļejošs spēks, saskaņā ar kuru tiks apšaubītas
         juridiskās attiecības, kas tika nodibinātas labā ticībā un saskaņā ar atvasinātajām tiesībām. It īpaši šī valdība pauž bažas
         par to, ka studentu sociālo pabalstu sistēma tiks satricināta, ja atvasinātās tiesības tiks mainītas jaunas Kopienu tiesību
         interpretācijas rezultātā, saskaņā ar kuru students situācijās, kas ir līdzīgas šai pamata lietai, var atsaukties uz Līguma
         6. un 8. pantu. Tādējādi ar tiesiskās drošības principu tiek izvirzīta prasība, lai sprieduma iedarbība būtu ierobežota laikā.

      50     Ir jāatgādina, ka Tiesas sniegtā tiesību normas interpretācija tikai paskaidro un precizē tās jēgu un piemērošanas jomu tā,
         kā tā bija jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža (skat. 1995. gada 11. augusta spriedumu apvienotajās lietās no
         C‑367/93 līdz C‑377/93 Roders u.c., Recueil, I‑2229. lpp., 42. punkts, un 1998. gada 24. septembra spriedumu lietā C‑35/97 Komisija/Francija, Recueil, I‑5325. lpp., 46. punkts).

      51     Tikai izņēmuma kārtā Tiesa, pielietojot pie Kopienu tiesiskās kārtības piederošo vispārējo tiesiskās drošības principu, var
         ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz noteikumu, kuru Tiesa interpretējusi, lai apšaubītu labticīgi
         nodibinātas juridiskās attiecības (skat. it īpaši 2000. gada 23. maija spriedumu lietā C‑104/98 Buchner u.c., Recueil, I‑3625. lpp., 39. punkts).

      52     Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru finansiālās sekas, kas var rasties dalībvalstij pēc prejudiciālā nolēmuma kārtībā
         taisīta sprieduma, kā tādas neattaisno šī sprieduma iedarbību laikā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Buchner u.c., 41. punkts).

      53     Tiesa šādu risinājumu faktiski piemērojusi īpašos noteiktos apstākļos, kad, no vienas puses, pastāvēja risks, ka radīsies
         smagas ekonomiskas sekas labticīgi nodibinātām juridiskajām attiecībām to lielā skaita dēļ gadījumos, kad šīs attiecības tika
         nodibinātas, pamatojoties uz kārtību, kas atzīstama par spēkā esošu, un, no otras puses, kur indivīdi un valsts pārvalde ir
         rīkojušies pretrunā ar Kopienu tiesībām objektīvas un nozīmīgas neziņas par Kopienas noteikumu iedarbību dēļ, kuru varēja
         veicināt pat citu dalībvalstu vai Komisijas rīcība (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Roders u.c., 43. punkts).

      54     Šajā lietā Beļģijas valdība savu prasību par konkrētā sprieduma iedarbības ierobežojumiem laikā nav pamatojusi ar atsauci
         uz jebkādiem objektīvas un nozīmīgas neskaidrības elementiem par Līguma noteikumu par Savienības pilsonību, kas stājās spēkā
         1993. gada 1. novembrī un kā rezultātā valsts pārvalde rīkojusies pretrunā ar šiem noteikumiem, sekām.

      55     Tātad šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      56     Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Beļģijas, Dānijas, Francijas, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdībām, kā arī Padomei
         un Komisijai, iesniedzot savus apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija
         procesā, kuru izskata valsts tiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA
      atbildot uz Tribunal du travail de Nivelles ar 1999. gada 7. maija spriedumu iesniegtajiem jautājumiem, nospriež:

      Līguma 6. un 8. pants (jaunajā redakcijā – EK līguma 12. un 17. pants) nepieļauj, ka no sociālās apdrošināšanas iemaksām neatkarīga
         sociālā pabalsta saņemšana – tāda kā Beļģijas 1974. gada 7. augusta likuma 1. pantā paredzētie minimālie iztikas līdzekļi
         – ciktāl tā attiecas uz dalībvalstu, izņemot uzņemošās dalībvalsts, pilsoņiem, kuru teritorijā viņi likumiski uzturas, ir
         atkarīga no nosacījuma, ka attiecībā uz viņiem būtu piemērojama Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par
         darbaspēka pārvietošanās brīvību Kopienā, lai gan šis nosacījums netiek piemērots uzņemošās dalībvalsts pilsoņiem.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Jann

               Sevón

               Schintgen

               Macken

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2001. gada 20. septembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         1 Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1995. gada 11. augustā. # F. G. Roders BV un citi pret Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tariefcommissie - Nīderlande. # Apvienotās lietas C-367/93 līdz C-377/93.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 8.maijā. # T. Port GmbH & Co. KG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Tirgu kopīgā organizācija - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta C-122/01 P.