title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 6.novembrī.#Trespa International BV pret Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van beroep te Antwerpen - Beļģija.#Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas regula - 291. un 297. pants - Labvēlīgs tarifa režīms - Galapatēriņš - Jēdziens "persona, kas ieved preces vai liek tās ievest laišanai brīvā apgrozībā" - Jēdziens "preču īpašumtiesību nodošana Kopienā" - Jēdziens "īpašumtiesību pārņēmējs".#Lieta C-248/07.

text:
      Lieta C‑248/07
      Trespa International BV
      pret
      Nova Haven‑ en Vervoerbedrijf NV
      (Hof van beroep te Antwerpen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas regula – 291. un 297. pants – Labvēlīgs tarifa režīms – Galapatēriņš – Jēdziens “persona, kas ieved preces vai liek tās ievest laišanai brīvā apgrozībā” – Jēdziens “preču īpašumtiesību nodošana Kopienā” – Jēdziens “īpašumtiesību pārņēmējs”
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Acīmredzami neatbilstoši jautājumi un hipotētiski jautājumi, kas uzdoti
            kontekstā, kurš neļauj sniegt derīgu atbildi – Jautājumi, kuriem nav sakara ar pamata lietas priekšmetu
      (EKL 234. pants)
      2.        Kopējais muitas tarifs – Labvēlīga tarifa režīma piemērošana preču īpašās izmantošanas dēļ – Persona, kas ieved preces vai
            liek tās ievest laišanai brīvā apgrozībā Regulas Nr. 2454/93 291. panta 1. punkta izpratnē – Jēdziens
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 5. panta 4. punkta otrā daļa, Komisijas Regulas Nr. 2454/93 291. panta 1. punkts un 3. punkta
            otrā daļa un 293. pants un Komisijas Regula Nr. 89/97)
      3.        Kopējais muitas tarifs – Labvēlīga tarifa režīma piemērošana preču īpašās izmantošanas dēļ – Preču īpašumtiesību nodošana
            Kopienā – Jēdziens
      (Komisijas Regulas Nr. 2454/93 291. pants, 297. panta 1. punkts, 298. panta 4. un 5. punkts un 300. panta otrā daļa un Komisijas
            Regula Nr. 89/97)
      4.        Kopējais muitas tarifs – Labvēlīga tarifa režīma piemērošana preču īpašās izmantošanas dēļ – Preču īpašumtiesību nodošana
            Kopienā – Īpašumtiesību pārņēmējs Regulas Nr. 2454/93 297. panta izpratnē – Jēdziens
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 5. pants, Komisijas Regulas Nr. 2454/93 291. pants un 297. panta 1. punkts un Komisijas Regula
            Nr. 89/97)
      1.        Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts EKL 234. pantā, tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai
         ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā tajā ierosinātās lietas īpatnības, novērtē gan to, cik lielā
         mērā prejudiciāls nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību. No tā izriet,
         ka uz jautājumiem par Kopienu tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un
         faktisko apstākļu ietvaros, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Šo atbilstības pieņēmumu
         var noraidīt tikai izņēmuma gadījumos, kad ir acīmredzami skaidrs, ka lūgtajai Kopienu tiesību normu interpretācijai nav nekāda
         sakara ar situāciju pamata prāvā vai pamata prāvas priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai
         kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.

      (sal. ar 32. un 33. punktu)
      2.        Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi
         izdarīti ar Regulu Nr. 89/97, 291. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “persona, kura
         preces ieved vai liek tās ievest”, apzīmē personu, kurai preces ir paredzētas un kurai ir nodoms tās izlietot paredzētam galapatēriņam
         neatkarīgi no tā, vai deklarēšanu muitā tā veic pati, vai tās pārstāvis Regulas Nr. 2913/92 5. panta izpratnē. Minētais jēdziens
         neapzīmē šīs personas pārstāvi muitas iestādēs, izņemot gadījumus, kad minētā persona ir rīkojusies savā vārdā un savā uzdevumā
         saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 5. panta 4. punkta otro daļu un tādējādi ir uzskatāma par importētāju.

      Šajā sakarā, kaut arī īstenošanas regulas II daļas I sadaļas 2. nodaļā, kurā regulēta atsevišķu preču ielaišana labvēlīga
         tarifa režīmā, pamatojoties uz to galapatēriņu, patiešām nav definēts jēdziens “persona, kas preces ieved vai liek tās ievest”,
         tomēr ar minēto regulējumu atļaujas īpašniekam tiek paredzēti konkrēti pienākumi, kuri ļauj konstatēt, kas ir šīs regulas
         291. panta 1. punktā paredzētā persona. Tādēļ gan pienākums, kas ir paredzēts minētās regulas 291. panta 3. punkta otrajā
         daļā, kurā ir noteikts, ka attiecīgajai personai jāgādā, lai muitas dienestiem pieņemamā veidā būtu iespējams uzņēmumā izsekot
         precēm visā to apstrādes gaitā, gan arī šīs pašas regulas 293. pantā paredzētie pienākumi – pienākums nodot preces paredzētajam
         galapatēriņam, kārtot un saglabāt uzskaiti, kas ļautu muitas dienestiem izdarīt pēc to ieskatiem vajadzīgas pārbaudes, – pierāda,
         ka persona, kas ieved vai liek ievest preces, tas ir, persona, kam ir jābūt īstenošanas regulas 291. pantā paredzētajai atļaujai,
         ir arī persona, kam preces ir paredzētas un kuras nolūks ir šīs preces nodot paredzētajam galapatēriņam. Tikai šī persona
         var izpildīt šīs regulas 291. un 293. pantā paredzētos pienākumus.

      Tas, ka īstenošanas regulas 291. panta 1. punktā ir alternatīvi izmantotas frāzes “persona, kas [..] ieved” un “persona, kas
         liek [..] ievest”, norāda, ka var ievest preces galapatēriņam, izmantojot Regulas Nr. 2913/92 5. pantā paredzētos pārstāvības
         veidus muitas iestādēs. No tā izriet, ka pārstāvis, kurš veic deklarēšanu muitā citas personas uzdevumā, nav īstenošanas regulas
         291. panta 1. punktā paredzētā persona un tādēļ tam nav jābūt šajā pantā minētās atļaujas turētājam. Tikai tad, ja muitas
         brokeris nepaziņo, ka rīkojas citas personas vārdā un uzdevumā, vai paziņo, ka rīkojas citas personas vārdā un uzdevumā, bet
         tam nav šādu pārstāvības tiesību, šis brokeris ir jāuzskata par importētāju un tādēļ tam ir jābūt rakstiskai atļaujai, lai
         ievestajām precēm varētu piemērot labvēlīgu tarifa režīmu.

      (sal. ar 46.–51. un 54. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kura grozīta
         ar Regulu Nr. 89/97, 297. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka preču īpašumtiesību nodošana Eiropas Kopienā nav
         notikusi gadījumā, ja preces ir ievestas vienā dalībvalstī un pēc tam transportētas uz citu dalībvalsti un ja pilnvarotā persona
         ir rīkojusies galīgā importētāja uzdevumā, – kas ir jāpārbauda valsts tiesai. Tas vien, ka preces ir tikušas ievestas un atmuitotas
         viena dalībvalstī un pēc tam transportētas uz citu dalībvalsti, neietekmē īpašumtiesību nodošanas konstatāciju šīs normas
         izpratnē. Īpašumtiesību nodošanas gadījumā īpašumtiesību pārņēmējam ir jābūt saskaņā ar minētās regulas 291. pantu izsniegtai
         atļaujai.

      Šajā sakarā, lai konstatētu, vai īpašumtiesību nodošana ir notikusi Kopienā īstenošanas regulas 297. panta 1. punkta izpratnē,
         no šīs regulas mērķa izriet, ka ir svarīga ar precēm, kuras ir īpašumtiesību nodošanas priekšmets, saistīto pienākumu nodošana
         īpašumtiesību pārņēmējam. Lai tas notiktu, īpašumtiesību pārņēmējam ir jābūt saskaņā ar minētās regulas 291. pantu izsniegtai
         atļaujai. Īstenošanas regulas 298. panta 4. un 5. punktā un 300. panta otrajā daļā tādēļ ir paredzēts, ka no preču īpašumtiesību
         nodošanas dienas no īstenošanas regulas 291.–304. panta izrietošie pienākumi no īpašumtiesību pārdevēja pāriet īpašumtiesību
         pārņēmējam un ka pēdējam ir pienākums saņemtās preces reģistrēt savā grāmatvedībā. No tā izriet, ka preču īpašumtiesību nodošana
         īstenošanas regulas 297. panta 1. punkta izpratnē var notikt tikai starp personām, kurām ir atļauja galapatēriņam, proti,
         personām, kurām ir vai ir bijis nodoms preces, kuru īpašumtiesības tiek nodotas, nodot paredzētajam galapatēriņam.

      (sal. ar 65.–69. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      4.        Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kura grozīta
         ar Regulu Nr. 89/97, 297. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietvertais “īpašumtiesību pārņēmēja” jēdziens
         neapzīmē muitas brokeri, kurš veic muitas formalitātes importētāja uzdevumā.

      Īpašumtiesību pārņēmējs ir persona, kas no īpašumtiesību pārdevēja saņem nodotās tiesības vai preci. Tādēļ īstenošanas regulas
         297. panta 1. punktā minētais jēdziens “īpašumtiesību pārņēmējs” nozīmē personu, kura no īpašumtiesību pārdevēja saņem preces,
         kurām, laižot tās brīvā apgrozībā, ir piemērots labvēlīgs tarifa režīms to galapatēriņa dēļ, bet kuras īpašumtiesību pārņemšanas
         dienā vēl nav izmantotas galapatēriņam. Tāds muitas brokeris, kurš atmuito ārpuskopienas izcelsmes preces importētāja uzdevumā,
         ir importētāja pārstāvis muitas iestādēs Regulas Nr. 2913/92 5. panta izpratnē, bet importētājs ir persona, kura preces liek
         ievest laišanai brīvā apgrozībā īstenošanas regulas 291. panta izpratnē.

      (sal. ar 72.–74. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 6. novembrī (*)

      Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas regula – 291. un 297. pants – Labvēlīgs tarifa režīms – Galapatēriņš – Jēdziens “persona, kas ieved preces vai liek tās ievest laišanai brīvā apgrozībā” – Jēdziens “preču īpašumtiesību nodošana Kopienā” – Jēdziens “īpašumtiesību pārņēmējs”
      Lieta C‑248/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko hof van beroep te Antwerpen (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 8. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 23. maijā, tiesvedībā

      Trespa International BV
      pret
      Nova Haven‑ en Vervoerbedrijf NV.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 8. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Trespa International BV vārdā – S. D’Hoine [S. D’Hoine], A. Jansens [A. Jansen] un K. van den Bošs [K. Van den Bosch], advocaten,

      –        Nova Haven‑ en Vervoerbedrijf NV vārdā – J. Stevens [J. Stevens] un B. Delbēre [B. Delbaere], advocaten,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck] un K. Pošē [C. Pochet], pārstāves,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – S. Šēnbergs [S. Schønberg] un H. van Vlīts [H. van Vliet], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1.a, 291. un 297. pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā
         (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi
         (OV L 253, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1997. gada 20. janvāra Regulu (EK) Nr. 89/97 (OV L 17, 28. lpp.,
         turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības ietvaros starp Trespa International BV (turpmāk tekstā – “Trespa”) un Nova Haven‑ en Vervoerbedrijf NV (turpmāk tekstā – “Nova”) par Trespa celto prasību saņemt samaksu un administratīvo izdevumu atlīdzinājumu, kas, iespējams, radušies Nova darbību dēļ.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienas Muitas kodekss
      3        Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā
         – “Muitas kodekss”) 5. pantā ir noteikts šādi:

      “1.      Saskaņā ar 64. panta 2. punkta nosacījumiem un atbilstīgi 243. panta 2. punkta b) apakšpunkta ietvaros pieņemtajiem noteikumiem,
         jebkura persona drīkst iecelt sev pārstāvi attiecībām ar muitas dienestiem muitas noteikumos paredzēto darbību un formalitāšu
         izpildei.

      2.      Šāda pārstāvība var būt:
      –        tieša, ja pārstāvis rīkojas otras personas vārdā un tās labā [uzdevumā],
      vai
      –        netieša, ja pārstāvis rīkojas savā vārdā, bet otras personas labā [uzdevumā].
      Dalībvalsts var ierobežot tiesības aizpildīt muitas deklarācijas:
      –        tiešā pārstāvībā vai
      –        netiešā pārstāvībā
      nosakot, ka pārstāvim ir jābūt muitas aģentam, kas darbojas attiecīgās valsts teritorijā.
      [..]
      4.      Pārstāvim jāpaziņo, ka viņš rīkojas pārstāvētās personas labā [uzdevumā], jānorāda, vai pārstāvība ir tieša vai netieša, un
         jābūt pilnvarotam būt par pārstāvi.

      Persona, kas nav paziņojusi par savu rīkošanos otras personas vārdā vai tās labā [uzdevumā] vai ir bez attiecīga pilnvarojuma
         paziņojusi, ka rīkojas otras personas vārdā vai tās labā [uzdevumā], uzskatāma par tādu, kas rīkojas savā vārdā un savā labā
         [uzdevumā].

      5.      Muitas dienesti drīkst likt jebkurai personai, kas paziņo, ka rīkojas otras personas vārdā vai tās labā [uzdevumā], uzrādīt
         pierādījumus, kas apliecina, ka persona ir pilnvarota būt par pārstāvi.”

      4        Muitas kodeksa 21. panta 1. punkts ir šāds:

      “Labvēlīgs tarifa režīms, kas atsevišķām precēm var būt to veida vai galapatēriņa dēļ, ir pakļauts nosacījumiem, ko nosaka
         saskaņā ar Komitejas procedūru. Ja vajadzīga atļauja, piemēro 86. un 87. pantu.”

      5        Kodeksa 29. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “1.      Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm,
         pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu, ar
         nosacījumu, ka:

      [..]
      c)      pārdevējs ne tieši, ne netieši nesaņem nekādu ienākumu daļu no tā, ka pircējs preces atkal pārdod, realizē vai lieto, izņemot
         gadījumus, kuros saskaņā ar 32. pantu vai izdarīt attiecīgus precizējumus

      [..].”
      6        Saskaņā ar Muitas kodeksa 86. pantu:

      “Neskarot īpašus papildu nosacījumus attiecīgās procedūras piemērošanai, 85. pantā minēto atļauju un 100. panta 1. punktā
         minēto atļauju izdod vienīgi:

      –        personām, kuras visādā ziņā spēj garantēt darbību pareizu izpildi,
      un
      –        gadījumos, kad muitas dienesti var procedūru uzraudzīt un pārzināt, neveicot ar attiecīgajām saimnieciskajām vajadzībām nesamērīgus
         administratīvus pasākumus.”

       Īstenošanas regula
      7        Īstenošanas regulas 1.a pantā ir noteikts šādi:

      “Piemērojot 16. līdz 34. pantu un 291. līdz 308. pantu, Beniluksa Ekonomikas savienības valstis uzskata par vienu dalībvalsti.”
      8        Pamata lietā piemērojamās īstenošanas regulas normas, proti, 291. līdz 304. pants, ietilpst šīs regulas II daļas ar nosaukumu
         “Muitas noteikumos atzīta izmantošana” I sadaļas ar nosaukumu “Laišana brīvā apgrozībā” 2. nodaļas ar nosaukumu “Preču ielaišana
         labvēlīga tarifa režīmā, pamatojoties uz to galapatēriņu”, 1. iedaļā ar nosaukumu “Preces, kas nav zirgi kaušanai”.

      9        Īstenošanas regulas 291. pantā ir noteikts:

      “1.      Preces, ko brīvā apgrozībā laiž labvēlīgā tarifa režīmā, pamatojoties uz īpašo izmantošanu, ielaiž vienīgi tad, ja persona,
         kas preces ieved vai liek tās ievest brīvai apgrozībai, ir saņēmusi rakstītu atļauju.

      2.      Minēto atļauju pēc attiecīgās personas rakstveida lūguma izdod tās dalībvalsts muitas dienesti, kurā preces deklarē brīvai
         apgrozībai.

      3.      [..]
      Attiecīgā persona gādā par to, lai muitas dienestiem pieņemamā veidā būtu iespējams uzņēmumā izsekot precēm visā to apstrādes
         gaitā.”

      10      Regulas 293. pants ir šāds:

      “Atļaujas turētājam ir pienākums:
      a)      nodot preces paredzētajai īpašajai izmantošanai;
      b)      kārtot un saglabāt uzskaiti, kas ļautu muitas dienestiem izdarīt pēc to ieskatiem vajadzīgas pārbaudes, lai nodrošinātu to,
         ka preces patiešām tiek izmantotas paredzētajā īpašajā veidā.”

      11      Saskaņā ar minētās regulas 295. panta 1. punktu:

      “Preces uzskata par nodotām attiecīgajai īpašajai izmantošanai:
      [..]
      2)      attiecībā uz precēm, kuras izmantojamas vairākkārt – divus gadus pēc tam, kad preces pirmo reizi nodotas paredzētajai izmantošanai;
         tādas pirmās nodošanas dienu reģistrē 293. panta b) apakšpunktā minētajā uzskaitē, tomēr:

      [..]
      c)      preces, kas uzskaitītas 40. pielikuma 1. daļā un kas paredzētas dažu tipu lidaparātu būvēšanai, apkopei, pārbūvei vai aprīkošanai,
         uzskata par nodotām īpašajai izmantošanai tad, kad lidaparātu nodod citai personai, kas nav atļaujas turētājs, vai kad to
         atkal dara pieejamu tā īpašniekam, cita starpā, pēc apkopes, remonta vai pārbūves;

      d)      preces, kas uzskaitītas 40. pielikuma 2. daļā un kas paredzētas dažu tipu kuģu vai urbšanas vai ieguves platformu būvēšanai,
         remontam, apkopei, pārbūvei vai aprīkošanai, uzskata par nodotām īpašajai izmantošanai tad, kad kuģi vai urbšanas platformu
         nodod citai personai, kas nav atļaujas turētājs, vai kad to atkal dara pieejamu tās īpašniekam, cita starpā, pēc apkopes,
         remonta vai pārbūves;

      [..].”
      12      Īstenošanas regulas 297. panta 1. punktā ir noteikts šādi:

      “Ja preces Kopienā nodod citam īpašniekam, tad īpašumtiesību pārņēmējam jābūt atļaujai, kas izdota saskaņā ar 291. pantu.”
      13      Šīs regulas 298. panta 4. un 5. punktā ir paredzēts:

      “4.      Preces saņemot, kravas saņēmējs tās iekļauj 293. panta b) apakšpunktā minētajā uzskaitē, pievienojot oriģinālu; ceturto eksemplāru
         tūlīt nosūta galamērķa dalībvalsts kompetentajai muitas iestādei šās dalībvalsts noteiktā kārtībā, norādot preču pienākšanas
         dienu. Kravas saņēmējs tūlīt informē muitu par pārsniegtiem daudzumiem, iztrūkumiem, aizstāšanu vai citām novirzēm. Turklāt
         kravas saņēmējs nosūta piekto eksemplāru kravas nosūtītājam.

      5.      Šā panta 4. punktā minētajā dienā šajā nodaļā izklāstītie kravas nosūtītāja pienākumi tiek nodoti kravas saņēmējam. Līdz tam
         minētie pienākumi [jāpilda] kravas nosūtītājam.”

      14      Saskaņā ar minētās regulas 300. pantu:

      “Ja preces kādas dalībvalsts teritorijā nodod citai personai, tad par to ziņo muitas dienestiem. Minētie dienesti nosaka ziņošanas
         formu, termiņu un citas prasības. Ziņojumā skaidri jāmin preču nodošanas diena.

      No nodošanas dienas pārņēmējs uzņemas šajā iedaļā noteiktās saistības attiecībā uz nodotajām precēm.”
      15      Šis pašas regulas 302. pantā ir paredzēts:

      “1.      Muitas dienesti nedod apstiprinājumu citādai preču izmantošanai kā saskaņā ar 291. pantā minēto labvēlīgā tarifa režīmu, ja
         vien atļaujas turētājs muitas iestādēm pieņemamā veidā nepierāda, ka preces paredzētajai īpašajai izmantošanai nodot izrādījies
         neiespējami tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar atļaujas turētāja stāvokli vai pašām precēm.

      [..]
      3.      Šā panta iepriekšējā daļā minētais apstiprinājums tiek dots ar nosacījumu, ka atļaujas turētājs samaksā atbilstīgi [Muitas]
         Kodeksa 208. pantam noteiktus ievedmuitas nodokļus.”

       Pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
      16      Trespa kopš 1995. gada 1. janvāra no Amerikas Savienotajām Valstīm ieved Nīderlandē kraftpapīru pārstrādāšanai būvmateriālos. Trespa šīs preces pirka no Amerikas sabiedrības Westvaco saskaņā ar pārdošanas noteikumiem, sauktiem par “piegādi bez nodokļa samaksas” (“delivered duty unpaid”). Saskaņā ar šiem
         noteikumiem pārdevējs sedz uzglabāšanas izdevumus un Trespa var ņemt preces no attiecīgajiem krājumiem atbilstoši savām vajadzībām.

      17      Līdz 1997. gada maijam kraftpapīru piegādāja sabiedrībai Moerdijk Marine Services Mordaikā [Moerdijk] (Nīderlande), kur tas tika novietots noliktavā. 1997. gada maijā sabiedrības Westvaco Eiropas filiāle Westvaco Europe NV informēja Trespa, ka tā ir nolēmusi pārcelt savu noliktavu no Mordaikas un Antverpeni (Beļģija) un atmuitošanas, uzglabāšanas un pārdošanas
         pēc pieprasījuma darījumiem izmantot Nova pakalpojumus.

      18      Vienlaikus ar Westvaco Europe NV noliktavas pārcelšanu uz Antverpeni Trespa lūdza Eiropas Kopienu Komisijai kraftpapīram piemērot nodokļu atlikšanas režīmu, lai nebūtu jāmaksā ievedmuitas nodokļi. Šis
         lūgums bija pamatos ar faktu, ka Eiropas Savienībā netiek saražots Trespa vajadzībām pietiekami daudz kraftpapīra.

      19      1997. gada 27. jūnijā Eiropas Savienības Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 1291/97, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2505/96, ar ko
         ievieš un nosaka Kopienas tarifu kvotu pārraudzību dažiem lauksaimniecības un rūpniecības produktiem, kā arī groza Regulu
         (EK) Nr. 3059/95, ar ko ievieš un nosaka Kopienas tarifu kvotu pārraudzību dažiem lauksaimniecības un rūpniecības produktiem
         (1996. gada pirmā sērija) (OV L 176, 17. lpp.), saskaņā ar ko muitas nodoklis bija 0 % par 8000 tonnu kvotu apjoma kraftpapīra,
         kurš ietilpst tarifa pozīcijā KN 4804 4191 10, un 7000 tonnām kraftpapīra, kurš ietilpst tarifa pozīcijā KN 4804 5190 10.

      20      Saskaņā ar Regulu Nr. 1291/97 šīs divas tarifu kvotas bija paredzētas kraftpapīra importam, kas domāts galapatēriņam, proti,
         konkrētu preču ražošanai.

      21      Laikā no 1997. gada jūlija līdz 1998. gada janvārim Nova atmuitoja Trespa preces, izmantojot atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, par ko Antverpenes muitas iestādes iebildumus necēla. 1998. gada janvārī
         minētās iestādes veica ārējo atmuitošanas grāmatvedības dokumentu pārbaudi un darīja zināmu Nova, ka minētās tarifu kvotas nebija beznosacījuma, bet gan pakļautas nosacījumam, ka ievestajām precēm jābūt paredzētām galapatēriņam,
         kam nepieciešama īpaša atļauja [turpmāk tekstā – “atļauja galapatēriņam”].

      22      Saņēmusi šo informāciju no Nova, Trespa 1998. gada 26. janvārī Nīderlandes muitas iestādēm iesniedza lūgumu saņemt atļauju galapatēriņam, lai varētu ievest kraftpapīru
         no Amerikas Savienotajām Valstīm, izmantojot atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, lai ražotu Trespa plātnes. 1998. gada 17. jūnijā Nīderlandes muitas iestādes šo atļauju tai izsniedza ar piezīmi, ka tā ir stājusies spēkā
         1998. gada 1. janvārī.

      23      Nova iesniedza līdzīgu lūgumu par atļaujas saņemšanu Beļģijas muitas iestādēm, un 1998. gada 17. februārī tai tika izsniegta atļauja
         galapatēriņam attiecībā uz precēm, kuras ietilpst tarifa pozīcijā KN 4804 4199 10. Pēc tam Nova iesniedza papildu lūgumu, un šī atļauja no 1998. gada 11. jūnija tika attiecināta arī uz tarifa pozīcijām KN 4804 4191 10
         un KN 4804 5190 10.

      24      1999. gada 2. decembrī Beļģijas muitas iestādes nosūtīja Nova paziņojumu par to muitas nodokļu un pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) vēlāku piedziņu, kuri jāmaksā par
         Trespa vārdā ievestajām precēm. Darījusi zināmu par šo dokumentu Trespa un lūgusi tai atlīdzināt maksājamās summas, Nova pati veica maksājumu aptuveni EUR 508 400 apmērā par muitas nodokļiem un PVN.

      25      Trespa turklāt lūdza Nīderlandes muitas iestādēm veikt administratīvu pārbaudi, lai pierādītu, ka kopš 1998. gada 1. janvāra ievestajām
         precēm bija paredzēta izmantošana, kas aprakstīta atbilstošajās tarifa pozīcijās.

      26      Izņemot nelielu ievesto preču partiju, Trespa spēja pierādīt, ka šīs preces patiešām bija izmantotas paredzētajam galapatēriņam, kā rezultātā Beļģijas muitas iestādes laikā
         no 2000. gada 30. novembra līdz 2003. gada 15. decembrim atmaksāja Nova gandrīz visus tās samaksātos nodokļus, proti, aptuveni EUR 507 200.

      27      Tomēr 2000. gada 18. janvārī Nova izrakstīja rēķinu Trespa vārdā par summu, kura atbilst muitas nodokļiem un PVN, kurus tā bija samaksājusi. 2001. gada 7. novembrī Nova cēla prasību rechtbank van koophandel te Antwerpen (Antverpenes Tirdziecības tiesa), prasot, lai Trespa tai atlīdzina summu aptuveni EUR 203 100 apmērā, pieskaitot procentus un atlīdzību 10 % apmērā no minētā rēķina summas par
         administratīvajiem izdevumiem. Pēc atmaksas, ko tā vēlāk saņēma no Beļģijas muitas iestādēm, Nova šo prasījumu mainīja, bet ne pilnībā atsauca. Trespa savukārt izvirzīja pretprasību, lai saņemtu samaksu un tai radušos administratīvo izdevumu atlīdzinājumu.

      28      Rechtbank van koophandel te Antwerpen spriedumu pasludināja 2004. gada 26. novembrī. Šī tiesa atzina, ka nav ticis pierādīts, ka Nova vainas dēļ Beļģijas muitas iestādes veica nodokļu vēlāku piedziņu un ka nav arī pierādīts, ka Nova pašai bija jābūt atļaujai galapatēriņam. Noslēgumā gan Trespa, gan Nova tika piespriests savstarpēji samaksāt noteiktas summas. Trespa 2005. gada 1. februārī šo spriedumu pārsūdzēja.

      29      Trespa uzskata, ka muitas nodokļu vēlāka piedziņa var būt tikai Nova rīcības sekas, jo tai, deklarējot preces Beļģijas muitas un akcīzes nodokļu pārvaldē, bija jābūt atļaujai galapatēriņam,
         kuras tai nebija. Nova uzskata, ka šādai atļaujai bija jābūt tikai tās pilnvarotājai, proti, Trespa.

      30      Šādos apstākļos hof van beroep te Antwerpen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai frāze “persona, kas preces ieved vai liek tās ievest”, [īstenošanas regulas] 291. panta izpratnē ir interpretējama tādējādi,
         ka tā nozīmē arī muitas brokeri, kas deklarēšanu veic savā vārdā un savā labā, vai tikai importētāju, kam preces paredzētas?

      2)      Vai ir notikusi preču nodošana citam īpašniekam Kopienas ietvaros [īstenošanas regulas] 297. panta vai 1.a panta izpratnē,
         ja preces no Antverpenes tiek ievestas [..] Kopienā un pēc tam tiek transportētas uz Nīderlandi, un vai attiecīgā gadījumā
         [šīs regulas] 291. pantā minētajai personai ir jābūt šajā pantā minētajai atļaujai?

      3)      Vai ar “īpašumtiesību pārņēmēju” [īstenošanas regulas] 297. panta izpratnē ir saprotams muitas brokeris, kas preces atmuito
         galīgā importētāja labā, ievešanai no ārpuskopienas valsts Eiropas Savienības dalībvalstī?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      31      Komisija pauž šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Tā uzskata, ka pamata lieta attiecas uz privāttiesiskām
         attiecībām pamata lietas dalībnieku starpā, kuras regulētas Beļģijas Civilkodeksā, un ka jautājumi nav acīmredzami būtiski
         izšķiršanai šajā lietā. Kaut arī tā piekrīt, ka šiem jautājumiem varētu būt zināma nozīme pamata lietas ietvaros, Komisija
         nav pārliecināta, ka uz šiem jautājumiem sniedzamā atbilde būs pietiekama šī strīda izšķiršanai.

      32      Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka, Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts EKL 234. pantā, tikai valsts
         tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā tajā ierosinātās lietas
         īpatnības, novērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciāls nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto
         jautājumu atbilstību (skat. it īpaši 2005. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑144/04 Mangold, Krājums, I‑9981. lpp., 34. punkts; 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑217/05 Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, Krājums, I‑11987. lpp., 16. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05 Lucchini, Krājums, I‑6199. lpp., 43. punkts).

      33      No tā izriet, ka uz jautājumiem par Kopienu tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā
         regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums (skat. 2003. gada
         15. maija spriedumu lietā C‑300/01 Salzmann, Recueil, I‑4899. lpp., 31. punkts, kā arī 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑94/04 un C‑202/04 Cipolla u.c., Krājums, I‑11421. lpp., 25. punkts). Šo atbilstības pieņēmumu var noraidīt tikai izņēmuma gadījumos, kad ir acīmredzami
         skaidrs, ka lūgtajai Kopienu tiesību normu interpretācijai nav nekāda sakara ar situāciju pamata prāvā vai pamata prāvas priekšmetu,
         vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas
         nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem (šajā sakarā skat. 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā
         C‑105/03 Pupino, Krājums, I‑5285. lpp., 30. punkts, un 2007. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑467/05, Dell’Orto, Krājums, I‑5557. lpp., 40. punkts).

      34      Šajā gadījumā Kopienu muitas tiesiskā regulējuma interpretācija ļautu noskaidrot, vai muitas brokerim tādos apstākļos kā pamata
         lietā, ir jābūt atļaujai galapatēriņam. No lietas materiāliem izriet, ka šī informācija ir nepieciešama, lai lemtu, vai Nova ir pieļāvusi kļūdu savās attiecībās ar Trespa un, lai izlemtu, kam ir jāsedz izdevumi, kas radušies attiecīgo muitas nodokļu vēlākas piedziņas dēļ. Tādēļ runas nav nedz
         par hipotētisku problēmu, nedz par jautājumu, kuram nav saistības ar faktiskajiem apstākļiem vai pamata prāvas priekšmetu.

      35      Protams, jāatzīst, ka iesniedzējtiesas lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu nav skaidri norādīts, vai muitas brokeris,
         proti, Nova, deklarēšanu muitā veica savā vai Trespa labā. Pirmais un trešais prejudiciālais jautājums šajā sakarā rada neskaidrību, ko pastiprina pamata prāvas dalībnieku rakstveida
         un mutvārdu apsvērumos izvirzītie argumenti un pretargumenti.

      36      Ir svarīgi atgādināt, ka EKL 234. pantā paredzētās procedūras ietvaros Tiesa nevar risināt domstarpības par faktisku situāciju.
         Šādas domstarpības, tāpat kā jebkāds faktu vērtējums, ir valsts tiesas kompetencē (skat. 2008. gada 11. septembra spriedumu
         lietā C‑279/06 CEPSA, Krājums, I‑0000. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

      37      Šajā lietā Tiesas rīcībā tomēr ir pietiekami daudz informācijas, lai interpretētu attiecīgos Kopienu tiesību noteikumus un
         sniegtu lietderīgas atbildes, atbilstošā gadījumā nošķirot dažādas hipotēzes.

      38      Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Par lietas būtību
       Par pirmo jautājumu
      39      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai īstenošanas regulas 291. panta 1. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “persona, kas preces ieved vai liek tās ievest”, nozīmē ne tikai importētāju, kuram
         šīs preces ir paredzētas, bet arī muitas brokeri, kurš tās deklarē muitā.

      40      Vispirms jākonstatē, ka nedz Muitas kodeksā, nedz īstenošanas regulā nav definēts “muitas brokera” jēdziens. Muitas kodeksa
         5. pantā ir minēts “muitas aģents” kā pārstāvis muitas iestādēs.

      41      Minētajā 5. pantā turklāt ir paredzēts, ka jebkura persona drīkst iecelt sev pārstāvi attiecībām ar muitas dienestiem muitas
         noteikumos paredzēto darbību un formalitāšu izpildei. Šī pārstāvība var būt tieša vai netieša atkarībā no tā, vai pārstāvis
         rīkojas otras personas vārdā un labā, vai savā vārdā, bet otras personas labā.

      42      Kā ticis norādīts šī sprieduma 35. punktā, Tiesai nav iespējams noteikt, kādā statusā Nova, rīkodamās kā muitas brokeris, veica pamata lietā minēto deklarēšanu muitā. Šis fakts ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.

      43      Pieņemot, ka Nova bija rīkojusies kā pārstāvis Muitas kodeksa 5. panta izpratnē, tā visdrīzāk ir veikusi minēto deklarēšanu Trespa labā saskaņā ar netiešās pārstāvības noteikumiem, pieņemot, ka – atbilstoši Nova un Beļģijas valdības Tiesai sniegtajiem paskaidrojumiem – Beļģijas muitas tiesiskais regulējums neparedz tiešu pārstāvību.

      44      Katrā ziņā nav arī izslēgts, ka Nova nav paziņojusi, ka rīkojas Trespa labā, vai ka tai nav pārstāvības tiesību. No Muitas kodeksa 5. panta 4. punkta otrās daļas izriet, ka šādā gadījumā persona,
         kas ir veikusi muitas deklarācijas, ir rīkojusies savā vārdā un labā. Tādējādi šī persona ir uzskatāma par importētāju un
         nevis par pārstāvi.

      45      Turklāt ir jānoskaidro, vai abos šajos gadījumos muitas brokerim, kā Nova, ir vajadzīga rakstveida atļauja īstenošanas regulas 291. panta izpratnē.

      46      Kaut arī īstenošanas regulas II daļas I sadaļas 2. nodaļā, kurā regulēta atsevišķu preču ielaišana labvēlīga tarifa režīmā,
         pamatojoties uz to galapatēriņu, patiešām nav definēts jēdziens “persona, kas preces ieved vai liek tās ievest”, tomēr ar
         minēto regulējumu atļaujas īpašniekam tiek paredzēti konkrēti pienākumi, kuri ļauj konstatēt, kas ir šīs regulas 291. panta
         1. punktā paredzētā persona.

      47      Tādēļ īstenošanas regulas 291. panta 3. punkta otrajā daļā ir precizēts, ka attiecīgajai personai jāgādā, lai muitas dienestiem
         pieņemamā veidā būtu iespējams uzņēmumā izsekot precēm visā to apstrādes gaitā. No šīs regulas 293. panta arī izriet, ka atļaujas
         turētājam ir pienākums nodot preces paredzētajam galapatēriņam, kārtot un saglabāt uzskaiti, kas ļautu muitas dienestiem izdarīt
         pēc to ieskatiem vajadzīgas pārbaudes.

      48      Šie pienākumi pierāda, kā to pareizi norādījusi Komisija, ka persona, kas ieved, vai liek ievest preces, tas ir, persona,
         kam ir jābūt īstenošanas regulas 291. pantā paredzētajai atļaujai, ir arī persona, kam preces ir paredzētas un kuras nolūks
         ir šīs preces nodot paredzētajam galapatēriņam. Tikai šī persona var izpildīt šīs regulas 291. un 293. pantā paredzētos pienākumus.

      49      Tas, ka īstenošanas regulas 291. panta 1. punktā ir alternatīvi izmantotas frāzes “persona, kas [..] ieved” un “vai liek [..]
         ievest”, norāda, ka var ievest preces galapatēriņam, izmantojot Muitas kodeksa 5. pantā paredzētos pārstāvības veidus muitas
         iestādēs.

      50      No tā izriet, ka pārstāvis, kurš veic deklarēšanu muitā citas personas labā, nav īstenošanas regulas 291. panta 1. punktā
         paredzētā persona un tādēļ tam nav jābūt šajā pantā minētās atļaujas turētājam.

      51      Tikai šī sprieduma 44. punktā minētajā gadījumā, proti, ja muitas brokeris nepaziņo, ka rīkojas citas personas vārdā un labā,
         vai paziņo, ka rīkojas citas personas vārdā un labā, bet tam nav šādu pārstāvības tiesību, šis brokeris ir jāuzskata par importētāju
         un tādēļ tam ir jābūt rakstiskai atļaujai, lai ievestajām precēm varētu piemērot labvēlīgu tarifa režīmu.

      52      Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka no Muitas kodeksa 21. un 86. panta izriet, ka atļauja tiek piešķirta tikai tām personām,
         kuras visādā ziņā spēj garantēt darbību pareizu izpildi. Ja atļauja tomēr ir piešķirta, bet tās turētājs pirms preču saņemšanas
         nevar pilnībā pierādīt paredzēto galapatēriņu, tad tam saskaņā ar īstenošanas regulas 302. pantu ir pienākums maksāt ievedmuitas
         nodokļus, kuru apmērs noteikts saskaņā ar Muitas kodeksu.

      53      Beļģijas valdības arguments, ka, lai nodrošinātu muitas uzraudzību, muitas brokerim ir jābūt atļaujai galapatēriņam, kad tas
         pats savās noliktavās glabā sava pilnvarotāja preces, ir jānoraida. No īstenošanas regulas 291.–304. panta neizriet, ka galapatēriņam
         paredzētajām precēm ir jābūt nepārtrauktā muitas uzraudzībā. Šīs preces tiek laistas brīvā apgrozībā un muitas iestādēm ir
         jāvar veikt pārbaudi kā importētāja uzņēmumā, minēto preču apstrādes gaitā, tā arī pamatojoties uz importētāja grāmatvedību,
         lai vēlāk pārbaudītu attiecīgo galapatēriņam paredzēto preču faktisko izlietojumu.

      54      Tādēļ uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka īstenošanas regulas 291. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais
         jēdziens “persona, kura preces ieved vai liek tās ievest”, apzīmē personu, kurai preces ir paredzētas un kurai ir nodoms tās
         izlietot paredzētajam galapatēriņam neatkarīgi no tā, vai muitas deklarāciju veic tā pati, vai to šajā ziņā pārstāv Muitas
         kodeksa 5. panta izpratnē. Minētais jēdziens neapzīmē šīs personas pārstāvi muitas iestādēs, neskaitot gadījumus, kad minētā
         persona ir rīkojusies savā vārdā un savā labā saskaņā ar minētā kodeksa 5. panta 4. punkta otro daļu un tādējādi ir uzskatāma
         par importētāju.

       Par otro jautājumu
      55      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai īstenošanas regulas 297. panta 1. punkts apvienojumā ar šīs pašas regulas
         1.a pantu ir interpretējams tādējādi, ka ir notikusi preču nodošana citam īpašniekam Kopienas ietvaros, ja preces no Antverpenes
         tiek ievestas Beļģijā un pēc tam transportētas uz Nīderlandi. Tā turklāt vēlas uzzināt, vai šādā gadījumā īstenošanas regulas
         291. pantā minētajai personai ir jābūt šajā pantā paredzētajai atļaujai.

      56      Vispirms ir jākonstatē, ka īstenošanas regulas 291. un 297. pants regulē dažādas darbības. Pirmais ir veltīts preču ievešanai,
         izmantojot labvēlīgu tarifa režīmu preces galapatēriņa mērķa dēļ, bet otrajā ir paredzēta preču nodošana citam īpašniekam
         Kopienā pēc to ievešanas, bet pirms preču nodošanas paredzētajam galapatēriņam.

      57      No tā izriet, ka Tiesas argumentācija, lai atbildētu uz otrā jautājuma otro daļu, nav vajadzīga, jo, ja ir runa par importu,
         atbilde izriet jau no šī sprieduma 54. punkta. Turpretim gadījumā, ja runa ir par īpašumtiesību pāreju, persona, kurai ir
         jābūt atļaujai, proti, īpašumtiesību pārņēmējs, ir norādīta īstenošanas regulas 297. panta 1. punktā.

      58      Īstenošanas regulas 297. pantā ir noteikts, ka gadījumā, kad preces Kopienā nodod citam īpašniekam, īpašumtiesību pārņēmējam
         jābūt atļaujai, kas izdota saskaņā ar šīs regulas 291. pantu. Minētās regulas 1.a pantā ir paredzēts, ka, piemērojot it īpaši
         291.–308. pantu, Beniluksa Ekonomikas savienības valstis uzskata par vienu dalībvalsti.

      59      Trespa savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos norāda, ka katru reizi, kad notiek ievesto preču īpašnieka maiņa, runa ir par īpašumtiesību
         nodošanu īstenošanas regulas 297. panta izpratnē.

      60      Komisija turpretim uzskata, ka par šādu īpašumtiesību nodošanu var būt runa tikai preču īpašnieka maiņas gadījumā.

      61      Nova apgalvo, ka īpašumtiesību nodošana Kopienā nav notikusi, jo Beļģijas Karaliste un Nīderlandes Karaliste ir uzskatāmas par
         vienu dalībvalsti īstenošanas regulas 1.a panta izpratnē.

      62      Pēdējais minētais apgalvojums nav pieņemams. No Tiesas judikatūras par normas, kura bija spēkā pirms īstenošanas regulas 297. panta,
         interpretāciju, bet kuras teksts bija identisks, izriet, ka preču īpašumtiesību nodošana Kopienā nozīmē gan īpašumtiesību
         nodošanu, kas notiek no vienas dalībvalsts uz otru, gan arī īpašumtiesību nodošanu vienas dalībvalsts ietvaros (šajā sakarā
         skat. 1989. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 248/88, no 254/88 līdz 258/88, 309/88 un 316/88 Chimica del Friuli u.c., Recueil, 2837. lpp., rezolutīvā daļa). Tādējādi īstenošanas regulas 1.a pants nav piemērojams, lai definētu “īpašumtiesību nodošanas”
         jēdzienu.

      63      Atbilde uz jautājumu, vai īstenošanas regulas 297. panta 1. punktā minētais “īpašumtiesību nodošanas” jēdziens attiecas uz
         preču īpašnieka maiņu vai to turētāja maiņu, skaidri neizriet nedz no minētās regulas, nedz Muitas kodeksa teksta. Šis jēdziens
         ir uzskaitīts līdzās jēdzieniem “atkal pārdod” un “lieto” Muitas kodeksa 29. panta 1. punkta c) apakšpunktā un minēts kā alternatīva
         jēdzienam “atkal dara pieejamu tā īpašniekam” īstenošanas regulas 295. panta 1. punkta 2. daļas c) un d) apakšpunktā.

      64      Turklāt īstenošanas regulas dažādu valodu redakciju salīdzinājums tāpat neatklāj, ka likumdevējs būtu vēlējies precīzi norādīt,
         vai runa ir par preču īpašnieka maiņu vai par turētāja maiņu. Piemēram, minētais jēdziens ir apzīmēts ar vārdiem “cesión”
         spāņu valodā, “Übertragung” vācu valodā, “transfer” angļu valodā, “cessione” itāļu valodā un “overdracht” holandiešu valodā.

      65      Katrā ziņā jautājums, vai runa ir par īpašnieka vai turētāja maiņu, nav izšķirošs, lai konstatētu, vai īpašumtiesību nodošana
         ir notikusi Kopienā īstenošanas regulas 297. panta 1. punkta izpratnē. Turpretim no šīs regulas mērķa izriet, ka ir svarīga
         ar precēm, kuras ir īpašumtiesību nodošanas priekšmets, saistīto pienākumu nodošana īpašumtiesību pārņēmējam. Lai tas notiktu,
         īpašumtiesību pārņēmējam ir jābūt saskaņā ar minētās regulas 291. pantu izsniegtai atļaujai.

      66      Īstenošanas regulas 298. panta 4. un 5. punktā un 300. panta otrajā daļā tādēļ ir paredzēts, ka no preču īpašumtiesību nodošanas
         dienas no īstenošanas regulas 291.–304. panta izrietošie pienākumi no īpašumtiesību pārdevēja pāriet īpašumtiesību pārņēmējam
         un ka pēdējam ir pienākums saņemtās preces reģistrēt savā grāmatvedībā.

      67      No tā izriet, ka preču īpašumtiesību nodošana īstenošanas regulas 297. panta 1. punkta izpratnē var notikt tikai starp personām,
         kurām ir atļauja galapatēriņam, proti, personām, kurām ir vai ir bijis nodoms preces, kuru īpašumtiesības tiek nodotas, nodot
         paredzētajam galapatēriņam.

      68      Tādā situācijā kā pamata lietā, proti, ja muitas formalitātes ir nokārtotas Beļģijā un preces pēc tam ir transportētas uz
         Nīderlandi, nevar uzskatīt, ka preču īpašumtiesību nodošana Kopienā īstenošanas regulas 297. panta 1. punkta izpratnē ir notikusi
         gadījumā, kad pilnvarotā persona ir rīkojusies galīgā importētāja labā, – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tas vien, ka
         preces ir tikušas ievestas un atmuitotas Beļģijā un pēc tam transportētas uz Nīderlandi, neietekmē īpašumtiesību nodošanas
         konstatāciju šīs normas izpratnē.

      69      No iepriekš minētā izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka īstenošanas regulas 297. panta 1. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka preču īpašumtiesību nodošana Kopienā nav notikusi gadījumā, ja preces ir ievestas Beļģijā un pēc tam transportētas
         uz Nīderlandi un ja pilnvarotā persona ir rīkojusies galīgā importētāja labā, – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tas vien,
         ka preces ir tikušas ievestas un atmuitotas Beļģijā un pēc tam transportētas uz Nīderlandi, neietekmē īpašumtiesību nodošanas
         konstatāciju šīs normas izpratnē. Īpašumtiesību nodošanas gadījumā īpašumtiesību pārņēmējam ir jābūt saskaņā ar minētās regulas
         291. pantu izsniegtai atļaujai.

       Par trešo jautājumu
      70      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai īstenošanas regulas 297. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ar tajā
         ietverto jēdzienu “īpašumtiesību pārņēmējs” ir saprotams muitas brokeris, kas veic muitas formalitātes importētāja labā.

      71      Kā pamatoti norāda pamata lietas dalībnieki, Beļģijas valdība un Komisija, atbildei uz šo jautājumu ir jābūt noliedzošai.

      72      Īpašumtiesību pārņēmējs ir persona, kas no īpašumtiesību pārdevēja saņem nodotās tiesības vai preci. Tādēļ īstenošanas regulas
         297. panta 1. punktā minētais jēdziens “īpašumtiesību pārņēmējs” nozīmē personu, kura no īpašumtiesību pārdevēja saņem preces,
         kurām, laižot tās brīvā apgrozībā, ir piemērots labvēlīgs tarifa režīms to galapatēriņa dēļ, bet kuras īpašumtiesību pārņemšanas
         dienā vēl nav izmantotas galapatēriņam.

      73      Tāds muitas brokeris, par kādu ir runa pamata lietā, kurš atmuito ārpuskopienas izcelsmes preces importētāja labā, ir importētāja
         pārstāvis muitas iestādēs Muitas kodeksa 5. panta izpratnē, bet importētājs ir persona, kura preces ieved laišanai brīvā apgrozībā
         īstenošanas regulas 291. panta izpratnē.

      74      No iepriekš minētā izriet, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka īstenošanas regulas 297. panta 1. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka tajā ietvertais “īpašumtiesību pārņēmēja” jēdziens neapzīmē muitas brokeri, kurš kārto muitas formalitātes importētāja
         labā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      75      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
            par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1997. gada 20. janvāra Regulu (EK) Nr. 89/97, 291. panta
            1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “persona, kura preces ieved vai liek tās ievest”, apzīmē
            personu, kurai preces ir paredzētas un kurai ir nodoms tās izlietot paredzētajam galapatēriņam neatkarīgi no tā, vai deklarēšanu
            muitā veic tā pati, vai tās pārstāvis Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa
            izveidi 5. panta izpratnē. Minētais jēdziens neapzīmē šīs personas pārstāvi muitas iestādēs, neskaitot gadījumus, kad minētā
            persona ir rīkojusies savā vārdā un savā labā saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 5. panta 4. punkta otro daļu un tādējādi ir uzskatāma
            par importētāju;
      2)      Regulas Nr. 2454/93, kura grozīta ar Regulu Nr. 89/97, 297. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka preču īpašumtiesību
            nodošana Eiropas Kopienā nav notikusi, gadījumā, ja preces ir ievestas Beļģijā un pēc tam transportētas uz Nīderlandi un ja
            pilnvarotā persona ir rīkojusies galīgā importētāja labā, – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tas vien, ka preces ir tikušas
            ievestas un atmuitotas Beļģijā un pēc tam transportētas uz Nīderlandi, neietekmē īpašumtiesību nodošanas konstatāciju šīs
            normas izpratnē. Īpašumtiesību nodošanas gadījumā īpašumtiesību pārņēmējam ir jābūt saskaņā ar minētās regulas 291. pantu
            izsniegtai atļaujai;
      3)      Regulas Nr. 2454/93, kura grozīta ar Regulu Nr. 89/97, 297. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietvertais
            “īpašumtiesību pārņēmēja” jēdziens neapzīmē muitas brokeri, kurš veic muitas formalitātes importētāja labā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1976. gada 15. jūnijā. # John Mills pret Eiropas Investīciju banku. # Lieta 110-75.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 25. jūnijā. # Kriminālprocess pret René Kieffer un Romain Thill. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de police de Luxembourg - Luksemburgas Lielhercogiste. # Preču brīva aprite - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Regula (EEK) Nr. 3330/91. # Lieta C-114/96.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2013. gada 18. jūlija spriedums.#Citroën Belux NV pret Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF).#Hof van beroep te Brussel lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Direktīva 2005/29/EK – Negodīga komercprakse – Patērētāju tiesību aizsardzība – Saistīti piedāvājumi, kuri ietver vismaz vienu finanšu pakalpojumu – Aizliegums – Izņēmumi.#Lieta C‑265/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-265/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hof van beroep te Brussel  (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 22. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 29. maijā, tiesvedībā
            Citroën Belux NV
            pret
            Federatie voor Verzekerings– en Financiële Tussenpersonen  ( FvF ).
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši M. Bergere [ M. Berger ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] (referents), E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [ J.–J. Kasel ],
            ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 24. aprīļa tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Citroën Belux NV  vārdā – S. Willemart , C. Smits , T. Balthazar , D. De Keyzer  un A. Destrycker , advocaten ,
            – Federatie voor Verzekerings– en Financiële Tussenpersonen (FvF)  vārdā – D. Dhaenens , un R. Vermeulen , advocaten ,
            – Beļģijas valdības vārdā – T. Materne  un J.–C. Halleux , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – M. van Beek , pārstāvis,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.) 3. panta 9. punktu un LESD 56. pantu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Citroën Belux NV  (turpmāk tekstā – “ Citroën ”) un Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) (Apdrošināšanas un finanšu starpnieku apvienība; turpmāk tekstā – “ FvF ”) par Citroën  komercpraksi, ar kuru uz sešiem mēnešiem tika piedāvāta bezmaksas apdrošināšana omnium , ja tiek iegādāts Citroën  automobilis; FvF  to uzskatīja par negodīgu komercpraksi.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesiskais regulējums
            3. Direktīvas 2005/29 preambulas devītais apsvērums ir formulēts šādi:
            “[..] Finanšu pakalpojumi un nekustamais īpašums, [..] to sarežģītības un tiem piemītoš[u] nopietn[u] risk[u] dēļ, rada vajadzību pēc sīki izstrādātām prasībām, tostarp pozitīvu pienākumu uzlikšanu tirgotājiem. Tādēļ finanšu pakalpojumu un nekustamā īpašuma jomā šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības rīkoties ārpus tajā paredzētajiem noteikumiem, aizsargājot patērētāju ekonomiskās intereses. [..]”
            4. Direktīvas 2005/29 3. panta ar nosaukumu “Piemērošanas joma” 1. un 9. punktā ir noteikts:
            “1. Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā.
            [..]
            9. Attiecībā uz “finanšu pakalpojumiem”, kā definēts [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra] Direktīvā 2002/65/EK [par patēriņa finanšu pakalpojumu tālpārdošanu un grozījumiem Padomes Direktīvā 90/619/EEK un Direktīvās 97/7/EK un 98/27/EK (OV L 271, 16. lpp.)], un nekustamo īpašumu dalībvalstis var piemērot noteikumus, ar ko paredz vairāk ierobežojumu vai prasību, salīdzinot ar šo direktīvu, jomā, uz ko tā paredz tuvināšanu.”
            5. Direktīvas 2002/65 2. panta b) punktā jēdziens “finanšu pakalpojums” ir definēts kā “jebkurš bankas, kredīta, apdrošināšanas, personālo pensiju, ieguldījumu vai maksājumu rakstura pakalpojums”.
            Beļģijas tiesiskais regulējums
            6. 2010. gada 6. aprīļa Likuma par tirgus praksi un patērētāju aizsardzību ( loi du 6 avril 2010 relative aux pratiques du marché et à la protection du consommateur ; 2010. gada 12. aprīļa Belgisch Staatsblad , 20803. lpp.; turpmāk tekstā – “2010. gada 6. aprīļa likums”) 72. pantā ir noteikts:
            “1. Saistītie darījumi, kuros vismaz viens no elementiem ir finanšu pakalpojums un kurus veic uzņēmums vai dažādi uzņēmumi, kas īsteno kopīgu mērķi, ir aizliegti.
            2. Atkāpjoties no 1. punkta, saistīti tomēr ir atļauts piedāvāt:
            1) finanšu pakalpojumus, kuri veido kopumu;
            Karalis pēc kompetento ministru un Finanšu ministra ierosinājuma var norādīt finanšu nozarē piedāvātos pakalpojumus, kuri veido vienu veselumu;
            2) finanšu pakalpojumus un komercpraksē atzītas nelielas preces un pakalpojumus;
            3) finanšu pakalpojumus un biļetes dalībai oficiāli atļautās loterijās;
            4) finanšu pakalpojumus un priekšmetus ar nenodzēšamiem un skaidri redzamiem reklāmas uzrakstiem, kas nav atrodami tirdzniecībā, ar nosacījumu, ka cena, kādu uzņēmums par tiem maksā, nepārsniedz EUR 10, neskaitot PVN [pievienotās vērtības nodoklis], vai 5 % no pārdošanas cenas, neskaitot PVN, finanšu pakalpojumam, ar kuru kopā tie tiek izdalīti. 5 % likme ir piemērojama, ja summa, kas atbilst šiem procentiem, pārsniedz EUR 10;
            5) finanšu pakalpojumus un krāsainus attēlus, uzlīmes un citus attēlus ar minimālu komerciālu vērtību;
            6) finanšu pakalpojumus un dokumentus, kas dod tiesības papildus noteikta daudzuma pakalpojumu iegādei saņemt vienu bezmaksas piedāvājumu vai cenas samazinājumu līdzīga pakalpojuma iegādei, ar nosacījumu, ka šo priekšrocību sniedz tas pats uzņēmums un tas nepārsniedz trešdaļu no iepriekš iegūtās pakalpojuma cenas.
            Dokumentā ir jāmin tā derīguma termiņa iespējamās beigas, kā arī piedāvājuma nosacījumi.
            Ja uzņēmums izbeidz piedāvājumu, patērētājam ir jāsaņem iepriekš veiktajiem pirkumiem līdzvērtīgs piedāvājums.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            7. Citroën  ir Citroën  markas automobiļu importētājs Beļģijā. Tas šīs preces pārdod, izmantojot atzītu pilnvaroto izplatītāju tīklu.
            8. 2010. gada 10. decembrī Citroën  sāka reklāmas kampaņu, kuras temats bija “Es gribu visu”. Šī kampaņa norisinājās vismaz līdz 2011. gada februāra beigām.
            9. Reklāmas piedāvājums bija izteikts šādi:
            “6 mēnešus bezmaksas Omnium  ir spēkā attiecībā uz katru jaunu pilna seguma Omnium  apdrošināšanas polises iegādi pirmajā gadā. Tā attiecas gan uz personiskajiem, gan komerciālajiem transportlīdzekļiem, kurus pārdod Citroën  pilnvarotais izplatītājs, izņemot demonstrēšanai un nomai paredzētus transportlīdzekļus. Tiek piemēroti Citroën Assurance  pieņemšanas nosacījumi. Citroën Assurance  ir Servis NV  produkts, kas ir atļauts ar Nr. 1396. PSA Finance Belux NV  ( CBFA  Nr. 019.653A) darbojas kā Servis NV  apdrošināšanas aģents. CBFA  atzītie Citroën  pilnvarotie izplatītāji darbojas kā PSA Finance Belux NV  apakšaģenti [..]. Šis apdrošināšanas piedāvājums pastāv neatkarīgi no tā, vai tiek iegādāti citi ar apdrošināmo transportlīdzekli nesaistīti produkti vai pakalpojumi.”
            10. FvF  uzskatīja, ka šis speciālais “automobiļu izstādē” izteiktais piedāvājums attiecībā uz sešu mēnešu bezmaksas omnium  apdrošināšanu Citroën automobiļa iegādes gadījumā ir aizliegts saistītais piedāvājums. Ar 2010. gada 22. decembra vēstuli tā Citroën  izteica brīdinājumu.
            11. Ar 2010. gada 23. decembra vēstuli Citroën  atbildēja, ka piedāvājums ir spēkā attiecībā uz katru jaunu vienu gadu ilgu omnium  apdrošināšanas polises iegādi, nevis tikai Citroën automobiļa iegādes gadījumā. Citroën  apgalvoja, ka tāpēc sešu mēnešu bezmaksas pilna seguma omnium  apdrošināšana un jauna Citroën  markas automobiļa iegāde nav saistītais piedāvājums.
            12. 2011. gada 18. janvārī FvF  prasīja Rechtbank van koophandel te Brussel [Briseles Tirdzniecības tiesai] likt pārtraukt šo komercpraksi, norādot, ka tā ir pretrunā 2010. gada 6. aprīļa likuma 72. panta 1. punktam.
            13. Ar 2011. gada 13. aprīļa spriedumu Rechtbank van koophandel te Brussel , izskatot lietu pirmajā instancē, uzskatīja, ka strīdīgais piedāvājums ir saistītais piedāvājums 2010. gada 6. aprīļa likuma 2. panta 27. punkta izpratnē un tā mērķauditorija ir potenciāli jaunu automobiļu pircēji. Šī tiesa nolēma, ka šis piedāvājums ir aizliegts saistītais piedāvājums iepriekš minētā likuma 72. panta 1. punkta izpratnē un ka šāds piedāvājums ir pret godīgu tirgus praksi vērsta darbība, kura līdz ar to ir aizliegta ar šī paša likuma 95. pantu.
            14. Citroën  par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Hof van beroep te Brussel  [Briseles Apelācijas tiesā]. Iesniedzējtiesa uzskata, ka strīdīgais piedāvājums ir saistītais piedāvājums un ka bezmaksas omnium  apdrošināšanas iegūšana uz sešiem mēnešiem vidējā patērētāja ieskatā ir pakļauta nosacījumam, ka tiek iegādāts jauns Citroën  automobilis.
            15. Iesniedzējtiesa atgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2005/29 3. panta 9. punktu attiecībā uz finanšu pakalpojumiem un nekustamo īpašumu dalībvalstis var piemērot noteikumus, ar ko tiek paredzēts vairāk ierobežojumu vai prasību, salīdzinot ar šo direktīvu. Tā uzskata, ka šo tiesību normu var interpretēt trīs dažādos veidos. Atbilstoši pirmajai interpretācijai saistīta piedāvājuma, kurā ir ietverts finanšu pakalpojums, aizliegums ir atbilstošs Direktīvai 2005/29 neatkarīgi no tā, vai finanšu pakalpojums ir galvenā piedāvājuma sastāvdaļa. Atbilstoši otrajai interpretācijai šāda piedāvājuma aizliegums ir atbilstošs šai direktīvai tikai tad, ja finanšu pakalpojums ir noteicošais saistītā piedāvājuma elements. Trešās interpretācijas rezultātā secinājums būtu tāds, ka šāds aizliegums neatbilst minētajai direktīvai tiktāl, ciktāl tās 3. panta 9. punkts kā izņēmums no pilnīgas saskaņošanas ir interpretējams šauri. Visbeidzot, iesniedzējtiesai ir šaubas par 2010. gada 6. aprīļa likuma atbilstību LESD 56. pantam.
            16. Šādos apstākļos Hof van beroep te Brussel  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Direktīvas 2005/29/EK 3. panta 9. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu normu kā 2010. gada 6. aprīļa [..] likuma 72. pants, ar kuru, neskarot likumā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, vispārīgi tiek aizliegts jebkurš patērētājam paredzēts saistītais piedāvājums, līdzko vismaz viens tā elements ir finanšu pakalpojums?
            2) Vai LESD 56. pants par pakalpojumu brīvu apriti ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu normu kā 2010. gada 6. aprīļa [..] likuma 72. pants, ar kuru, neskarot likumā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, vispārīgi tiek aizliegts jebkurš patērētājam paredzēts saistītais piedāvājums, līdzko vismaz viens tā elements ir finanšu pakalpojums?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            17. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 3. panta 9. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda dalībvalsts tiesību norma kā pamatlietā, ar kuru, neskarot likumā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, vispārīgi tiek aizliegts jebkurš patērētājam paredzēts saistītais piedāvājums, ja vismaz viens no tā elementiem ir finanšu pakalpojums.
            18. Kā izriet no 2009. gada 23. aprīļa sprieduma apvienotajās lietās C-261/07 un C-299/07 VTB-VAB  un Galatea  (Krājums, I-2949. lpp.) 50. punkta, Tiesa ir lēmusi, ka saistītie piedāvājumi ir komerciāli darījumi, kuri skaidri ietilpst uzņēmēja komercstratēģijā un tieši attiecas uz tā pārdošanas veicināšanu un noietu, tātad tie ir komercprakse Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkta izpratnē un līdz ar to ietilpst tās piemērošanas jomā.
            19. No tā izriet, ka tādi saistīti piedāvājumi, kuros vismaz viens no to elementiem ir finanšu pakalpojums, uz kuru attiecas aizliegums pamatlietā, vienlaikus ir kvalificējami kā komercprakse Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkta izpratnē un tātad tiem ir piemērojamas tajā paredzētās prasības.
            20. Turpinājumā ir jāatgādina, ka, tā kā ar Direktīvu 2005/29 principā ir veikta pilnīga noteikumu par negodīgu uzņēmumu komercpraksi pret patērētājiem saskaņošana visā Kopienā, tad dalībvalstis, kā tas ir skaidri paredzēts 4. pantā, nevar veikt ierobežojošākus pasākumus nekā minētajā direktīvā paredzētie, pat lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni (skat. 2010. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-304/08 Plus Warenhandelsgesellschaft , Krājums, I-217. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
            21. Tomēr Direktīvas 2005/29 3. panta ar nosaukumu “Piemērošanas joma” 9. punktā ir noteikts izņēmums no pilnīgas saskaņošanas mērķa, tostarp attiecībā uz finanšu pakalpojumiem Direktīvas 2002/65 izpratnē.
            22. No Direktīvas 2005/29 preambulas devītā apsvēruma izriet, ka finanšu pakalpojumi un nekustamais īpašums to sarežģītības un tiem piemītošu nopietnu risku dēļ rada vajadzību pēc sīki izstrādātām prasībām, tostarp pozitīvu pienākumu uzlikšanu tirgotājiem. Tajā turklāt ir norādīts, ka attiecībā uz šiem pakalpojumiem šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības rīkoties ārpus tajā paredzētajiem noteikumiem, aizsargājot patērētāju ekonomiskās intereses.
            23. Ar “finanšu pakalpojumu” Direktīvas 2002/65 izpratnē ir jāsaprot “jebkurš bankas, kredīta, apdrošināšanas, personālo pensiju, ieguldījumu vai maksājumu rakstura pakalpojums”. 2010. gada 6. aprīļa likuma 2. panta 24. punktā ir pārņemta šī pati definīcija, lai norādītu uz finanšu pakalpojumiem. Tātad tādi saistīti piedāvājumi, kuros vismaz viens no to elementiem ir finanšu pakalpojums, uz kuru attiecas aizliegums pamatlietā, ietilpst Direktīvas 2005/29 3. panta 9. punkta piemērošanas jomā.
            24. Tādējādi atbilstoši šai tiesību normai dalībvalstis attiecībā uz finanšu pakalpojumiem var noteikt ierobežojošākas vai stingrākas prasības nekā tās, kas ir minētas šajā direktīvā.
            25. Turklāt ir jānorāda, ka, nesniedzot sīkākus precizējumus, atbilstoši Direktīvas 2005/29 3. panta 9. punkta tekstam dalībvalstīm ir atļauts pieņemt stingrāku valsts tiesisko regulējumu vienīgi attiecībā uz finanšu pakalpojumiem. Tajā arī nav noteikts nekāda veida ierobežojums attiecībā uz šādu valsts tiesību normu ierobežojošā rakstura robežām un nav noteikti kritēriji attiecībā uz sarežģītības pakāpi vai riskiem, kādi ir jārada iepriekš minētajiem pakalpojumiem, lai attiecībā uz tiem varētu pieņemt ierobežojošākas tiesību normas. No šīs tiesību normas teksta turklāt arī neizriet, ka ierobežojošāks valsts tiesiskais regulējums var attiekties tikai uz saistītiem piedāvājumiem, kuri sastāv no vairākiem finanšu pakalpojumiem, vai arī, ka tas var attiekties tikai uz saistītiem piedāvājumiem, kuru galvenā sastāvdaļa ir finanšu pakalpojums.
            26. Līdz ar to Direktīvas 2005/29 3. panta 9. punkta piemērošana, pretēji Citroën apgalvotajam, nav jāaprobežo tikai ar tādiem saistītiem piedāvājumiem, kuri sastāv no vairākiem finanšu pakalpojumiem, vai saistītiem piedāvājumiem, kuros ietilpst viens sarežģīts finanšu pakalpojums.
            27. Šāda interpretācija atbilst ar minēto tiesību nospraustajam mērķim. Direktīvas 2005/29 preambulas devītajā apsvērumā dalībvalstīm tieši ir paredzēta iespēja noteikt stingrākus pasākumus attiecībā uz finanšu pakalpojumiem, lai nodrošinātu augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni. Savienības likumdevēja nodoms tātad ir dot pašām dalībvalstīm pilnvaras novērtēt to ierobežojošo raksturu, kādu tās vēlas noteikt šāda veida pasākumiem, un tām šajā ziņā atstāt rīcības brīvību, kurā var ietilpt pat aizlieguma noteikšana.
            28. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 3. panta 9. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda dalībvalsts tiesību norma kā pamatlietā, ar kuru, neskarot likumā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, vispārīgi tiek aizliegts jebkurš patērētājam paredzēts saistītais piedāvājums, kurā vismaz viens no tā elementiem ir finanšu pakalpojums.
            Par otro jautājumu
            29. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā, ar kuru, neskarot likumā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, vispārīgi tiek aizliegts jebkurš patērētājam paredzēts saistītais piedāvājums, kurā vismaz viens no tā elementiem ir finanšu pakalpojums.
            30. Attiecībā uz otrā jautājuma pieņemamību FvF  uzskata, ka tas nav pieņemams, jo, tiklīdz noteikta nozare ir saskaņota Savienības līmenī, valsts pasākumi šajā jomā ir jāvērtē nevis atbilstoši LESD normām, bet gan atbilstoši saskaņošanas pasākuma normām.
            31. Ir jāatgādina, ka patiešām ikviens valsts pasākums tādā jomā, kurā ir veikta izsmeļoša saskaņošana Savienības līmenī, ir jāizvērtē, ņemot vērā šī saskaņošanas pasākuma normas, nevis primāro tiesību aktu normas (skat. 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C-322/01 Deutscher Apothekerverband , Recueil , I-14887. lpp., 64. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr, kā izriet no Direktīvas 2005/29 preambulas devītā apsvēruma un 3. panta 9. punkta, šajā tiesību normā tieši ir noteikts, ka ar Direktīvu 2005/29 netiek veikta izsmeļoša saskaņošana un ar to dalībvalstīm tiek atstāta rīcības brīvība, kura ir jāīsteno, ievērojot Līgumu.
            32. Tiesa, tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, kurš, kā izriet no tā teksta, ir vienādi piemērojams gan Beļģijas, gan citu dalībvalstu uzņēmējiem, uz noteikumiem par Līgumā garantētajām pamatbrīvībām vispārīgi var attiekties tikai tiktāl, ciktāl tas ir piemērojams situācijām, kurām ir saikne ar tirdzniecību starp dalībvalstīm (skat. 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 Blanco Pérez  un Chao Gómez , Krājums, I-4629. lpp., 40. punkts, kā arī 2012. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās no C-357/10 līdz C-359/10 Duomo Gpa  u.c., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
            33. Tomēr šajā lietā nevar tikt izslēgts, ka uzņēmumi, kuri ir reģistrēti citās dalībvalstīs, nevis Beļģijas Karalistē, būtu ieinteresēti šajā pēdējā dalībvalstī izteikt tādus saistītus piedāvājums, kuros ir vismaz viens finanšu elements, kā tos, uz kuriem attiecas pamatlieta.
            34. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai ar vispārīgo saistīto piedāvājumu, kuros vismaz viens no elementiem ir finanšu pakalpojums, aizliegumu tiek ievērots LESD 56. pants.
            35. Attiecībā uz lietas būtību no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 56. pantā ir prasīts ne tikai novērst jebkādu diskrimināciju attiecībā pret pakalpojumu sniedzēju tā valstspiederības dēļ vai tādēļ, ka tas ir reģistrēts citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī, kurā pakalpojums ir sniedzams, bet arī atcelt jebkādus ierobežojumus, kaut arī tie būtu vienādi piemērojami gan pašmāju, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šie ierobežojumi liedz, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgu tā pakalpojumu sniedzēja darbību, kurš ir reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (šajā ziņā skat. 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā C-205/99 Analir  u.c., Recueil , I-1271. lpp., 21. punkts, kā arī 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-439/99 Komisija/Itālija, Recueil , I-305. lpp., 22. punkts).
            36. Aizliegums pamatlietā, kurš ir paredzēts 2010. gada 6. aprīļa likuma 72. panta 1. punktā, ir tāds, kas Beļģijas teritorijā var padarīt finanšu pakalpojumu sniegšanu mazāk pievilcīgu uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti citās dalībvalstīs un kuri vēlas izteikt saistītus piedāvājumus, kuros vismaz viens no to elementiem ir finanšu pakalpojums. Šie uzņēmumi nevarētu izteikt šos piedāvājumus Beļģijas tirgū un turklāt tie būtu spiesti pārbaudīt, vai tie ir atbilstoši Beļģijas tiesiskajam regulējumam, kaut gan citās dalībvalstīs tas nebūtu jādara.
            37. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja tam ir leģitīms un ar Līgumu saderīgs mērķis un ja to attaisno primārie vispārējo interešu apsvērumi, ar nosacījumu, ka šādā gadījumā tas ir piemērots, lai nodrošinātu attiecīgā mērķa sasniegšanu, un tas nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (it īpaši skat. 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-341/05 Laval un Partneri, Krājums, I-11767. lpp., 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
            38. Šajā lietā ar 2010. gada 6. aprīļa likuma 72. pantu nospraustais mērķis ir patērētāju aizsardzība. Patērētāju aizsardzība judikatūrā ir atzīta par primāru vispārējo interešu apsvērumu, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (skat. 1982. gada 15. decembra spriedumu lietā 286/81 Oosthoek's Uitgeversmaatschappij , Recueil , 4575. lpp., 16. punkts, kā arī 1986. gada 4. decembra spriedumu lietā 220/83 Komisija/Francija, Recueil , 3663. lpp., 20. punkts).
            39. Attiecībā uz 2010. gada 6. aprīļa likuma 72. panta piemērotību ir jākonstatē, ka, pirmkārt, finanšu pakalpojumi paši par sevi ir sarežģīti un ar tiem ir saistīti konkrēti riski, par kuriem patērētājs ne vienmēr ir pietiekami informēts. Otrkārt, saistīts piedāvājums pats par sevi var radīt patērētājam iespaidu, ka tam ir izdevīgāka cena. Tātad saistītajam piedāvājumam, kura viens elements ir finanšu pakalpojums, ir paaugstināts nepārskatāmības risks attiecībā uz nosacījumiem, cenām un minētā pakalpojuma patieso saturu. Šāds piedāvājums līdz ar to var maldināt patērētāju par piedāvātās pakalpojumu kombinācijas patieso saturu un tādējādi liegt iespēju salīdzināt attiecīgā piedāvājuma cenu un kvalitāti ar atbilstošiem citu tirgus dalībnieku pakalpojumiem.
            40. Šādos apstākļos tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegti saistītie piedāvājumi, kuros ir ietverts vismaz viens finanšu pakalpojums, var veicināt patērētāju tiesību aizsardzību.
            41. Attiecībā uz ierobežojuma samērīgo raksturu ir jānorāda, ka 2010. gada 6. aprīļa likuma 72. panta 2. punktā ir pieļauti izņēmumi no vispārējā aizlieguma saistītajiem piedāvājumiem, kuru vismaz viens elements ir finanšu pakalpojums. Šādu izņēmumu pastāvēšana norāda, ka Beļģijas likumdevējs ir uzskatījis, ka noteiktos gadījumos patērētājs ir pietiekami aizsargāts.
            42. No tā izriet, ka saistīto piedāvājumu, kuru vismaz viens elements ir finanšu pakalpojums, vispārējais aizliegums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu ar Direktīvu 2005/29 nosprausto patērētāju tiesību augstas aizsardzības līmeni un, it īpaši, lai aizsargātu patērētāja ekonomiskās intereses finanšu pakalpojumu jomā.
            43. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā, ar kuru, neskarot likumā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, vispārīgi ir aizliegts jebkurš patērētājam paredzēts saistītais piedāvājums, kurā vismaz viens no tā elementiem ir finanšu pakalpojums.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            44. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“negodīgas komercprakses direktīva”), 3. panta 9. punkts, kā arī LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā, ar kuru, neskarot likumā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, vispārīgi tiek aizliegti patērētājam paredzēti saistītie piedāvājumi, kuru vismaz viens elements ir finanšu pakalpojums.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2000. gada 13.decembrī. # F pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu. # Apvienotās lietas T-110/99 un T-260/99.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 22.decembrī. # État du Grand-Duché de Luxembourg un Administration de l’enregistrement et des domaines pret Pierre Feltgen un Bacino Charter Company SA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Luksemburga. # Sestā PVN direktīva - Atbrīvojumi no nodokļa - 15. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts - Jūras kuģu nomas atbrīvojums no nodokļa - Piemērošanas joma. # Lieta C-116/10.

text:
      Lieta C‑116/10
      État du Grand-Duché de Luxembourg
      un
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      pret
      Pierre Feltgen, Bacino Charter Company SA maksātnespējas procesa administratoru,
      un
      Bacino Charter Company SA
      (Cour de cassation (Luksemburga) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Atbrīvojumi no nodokļa – 15. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts – Jūras kuģu nomas atbrīvojums no nodokļa – Piemērojamība
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā
            direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Kuģošanai atklātā jūrā izmantotu kuģu fraktēšanas atbrīvojums no nodokļa
      (Padomes Direktīvas 77/388 15. panta 5. punkts)
      15. panta 5. punkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā
         grozījumi izdarīti ar Direktīvu 91/680, ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no pievienotās
         vērtības nodokļa nav piemērojams pakalpojumu sniegšanai, kuru veido kuģa un tā apkalpes nodošana pret atlīdzību fizisku personu
         rīcībā izklaides braucieniem atklātā jūrā.

      Šajā pantā ir minēta tādu kuģu noma, kurus izmanto kuģošanai atklātā jūrā un ar kuriem tiek nodrošināti pasažieru pārvadājumi
         par atlīdzību vai komercdarbības, rūpnieciskas darbības vai zvejniecības darbības veikšana. Lai šādu nomas pakalpojumu varētu
         atbrīvot no nodokļa atbilstoši šai tiesību normai, attiecīgā kuģa nomniekam tas ir jāizmanto komercdarbības veikšanai. No
         tā izriet, ka tad, ja kuģis tiek iznomāts personām, kuras to izmanto tikai izklaides nolūkos, nevis peļņas gūšanai – ārpus
         jebkādas saimnieciskās darbības, normas pakalpojums neatbilst Sestās direktīvas 15. panta 5. punktā skaidri noteiktajiem nosacījumiem
         atbrīvošanai no pievienotās vērtības nodokļa.

      (sal. ar 13., 14. un 21. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Atbrīvojumi no nodokļa – 15. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts – Jūras kuģu nomas atbrīvojums no nodokļa – Piemērojamība
      Lieta C‑116/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour de cassation (Luksemburga) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 18. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 3. martā, tiesvedībā

      État du Grand-Duché de Luxembourg un

      Administration de l’enregistrement et des domaines
      pret
      Pierre Feltgen, Bacino Charter Company SA maksātnespējas procesa administratoru, un

      Bacino Charter Company SA.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis] (referents),

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        État du Grand-Duché de Luxembourg un Administration de l’enregistrement et des domaines vārdā – F. Krēmers [F. Kremer] un F. E. Pārčs [P.‑E. Partsch], advokāti,

      –        P. Feltgena [P. Feltgen], kurš rīkojas kā Bacino Charter Company SA maksātnespējas procesa administrators, un Bacino Charter Company SA vārdā – B. Feltens [B. Felten], advokāts,

      –        Vācijas valdības vārdā – T. Hence [T. Henze], K. Blaške [C. Blaschke] un B. Kleins [B. Klein], pārstāvji,

      –        Kipras valdības vārdā – D. Kalli [D. Kallí], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – M. Afonso [M. Afonso], pārstāve,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 15. panta 5. punktu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā
         77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu
         sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK
         (OV L 376, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp État du Grand-Duché de Luxembourg un Administration de l’enregistrement et des domaines (Zemes un nekustamo īpašumu reģistrācijas pārvalde, turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”), no vienas puses, un P. Feltgenu,
         Luksemburgā dibinātas sabiedrības Bacino Charter Company SA (turpmāk tekstā – “Bacino”) maksātnespējas procesa administratoru, un šo sabiedrību, no otras puses, par šīs sabiedrības samaksāto pievienotās vērtības
         nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kas ir norādīts paziņojumos par nodokļa aprēķinu par 1998. un 1999. gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Sestās direktīvas 15. pantā ar nosaukumu “Atbrīvojums eksportam no Kopienas un līdzīgiem darījumiem, kā arī starptautiskam
         transportam” ir noteikts:

      “Ciktāl tas nav pretrunā [..] citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
         ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
         apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:

      [..]
      4.      Preču piegādi kuģu degvielas uzpildei un apgādei ar pārtiku:
      a)      kuģiem, kurus izmanto kuģošanai atklātā jūrā un kuri pārvadā pasažierus par atlīdzību vai kurus izmanto komercdarbībai, rūpnieciskai
         darbībai vai zvejniecībai;

      b)      kuģiem, kurus izmanto glābšanas vai palīdzības darbiem uz jūras vai kurus izmanto piekrastes zvejai, pēdējā gadījumā izņemot
         kuģu apgādes krājumus;

      [..]
      5.      Šā panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā minēto jūras kuģu piegādi, pārveidošanu, remontu, tehnisko apkopi, fraktēšanu un īri,
         kā arī šajos kuģos iebūvētā vai lietotā aprīkojuma, ieskaitot zvejas aprīkojumu, piegādi, īri, remontu un tehnisko apkopi;

      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      4        Sestā direktīva Luksemburgas tiesību sistēmā ir transponēta ar 1979. gada 12. februāra Likumu par pievienotās vērtības nodokli
         (turpmāk tekstā – “Luksemburgas likums”). Šī likuma 43. panta 1. punkta i) apakšpunkta otrajā ievilkumā, redakcijā, kas bija
         piemērojama pamata lietas faktisko apstākļu rašanās laikā, ir paredzēts, ka jūrniecības vajadzībām sniegtie pakalpojumi ir
         atbrīvoti no PVN atbilstoši Lielhercogistes tiesību aktos paredzētajām robežām un nosacījumiem.

      5        Lielhercogistes 1999. gada 16. jūnija Likuma par eksporta ārpus Kopienas, Kopienas iekšējās preču piegādes un citu darījumu
         atbrīvošanu no pievienotās vērtības nodokļa 7. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā ir precizēts, ka ar minētajā
         43. pantā iekļauto jēdzienu “jūrniecības vajadzībām sniegti pakalpojumi” ir jāsaprot kuģu – izņemot jahtu un citu izklaides
         vai sporta kuģu un laivu –, kas ir paredzēti kuģošanai pa jūru un kas nodrošina personu vai preču pārvadājumus par atlīdzību
         vai komercdarbības, rūpnieciskas darbības vai zvejniecības darbības veikšanu, fraktēšana un noma.

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      6        Laikā no 1998. gada 10. jūlija līdz 1999. gada 8. augustam Bacino regulāri savā īpašumā esošo kuģi, kā arī tā apkalpi par atlīdzību nodeva fizisku personu rīcībā kuģošanai atklātā jūrā izklaides
         nolūkos. Uzskatot, ka šis darījums ir atbrīvots no PVN, Bacino šo nodokli nemaksāja.

      7        Uzskatot, ka Luksemburgas likuma 43. panta 1. punkta i) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais atbrīvojums no PVN nav piemērojams,
         jo šis kuģis ir nevis komerckuģis, bet jahta šī sprieduma 5. punktā minētā Lielhercogistes likuma izpratnē, nodokļu administrācija
         2001. gadā nosūtīja Bacino paziņojumus par nodokļa aprēķinu par 1998. un 1999. finanšu gadu, kuros bija iekļautas tās PVN summas, kuras šai sabiedrībai
         jāsamaksā.

      8        Pēc neveiksmīgas sūdzības Bacino šo nodokļa aprēķinu apstrīdēja Tribunal d’arrondissement de Luxembourg [Luksemburgas apgabaltiesā], apgalvojot, ka šis darījums ietilpst Luksemburgas likuma 43. panta 1. punkta i) apakšpunkta
         otrā ievilkuma piemērošanas jomā.

      9        Tā kā šī prasība tika noraidīta, Bacino iesniedza apelācijas sūdzību Cour d’appel [Apelācijas tiesā], kura to apmierināja. Šī tiesa turklāt atzina, ka pastāv pamata pakalpojums – kuģa un tā apkalpes iznomāšana,
         un palīgpakalpojums – pārvadājums. Norādījusi, ka Bacino īpašumā esošais kuģis ir paredzēts kuģošanai atklātā jūrā un ka ceļotāju pārvadāšana ir notikusi pret atlīdzību, līdz ar
         to šī kuģa noma ir komercdarbība, minētā tiesa nosprieda, ka ir izpildīti abi Sestās direktīvas 15. panta 5. punktā norādītie
         nosacījumi.

      10      Nodokļu administrācija iesniedza kasācijas sūdzību Cour de cassation [Kasācijas tiesā], kura, uzskatot, ka pamata lietas risinājumam ir nepieciešama Savienības tiesību interpretācija, nolēma
         apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai kuģa īpašnieka, kurš par atlīdzību fizisku personu rīcībā nodod kuģi ar apkalpi šo klientu izklaides braucieniem atklātā
         jūrā, sniegtajiem pakalpojumiem var piešķirt atbrīvojumu no nodokļiem saskaņā ar [..] Sestās direktīvas [..] 15. panta 5. punktu,
         ja šie pakalpojumi vienlaikus ir uzskatāmi par kuģa nomas pakalpojumu un par pārvadājuma pakalpojumu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      11      Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 15. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no PVN ir piemērojams pakalpojumiem, ko veido kuģa un tā apkalpes nodošana pret
         atlīdzību fizisku personu rīcībā izklaides braucieniem atklātā jūrā.

      12      Saistībā ar to ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem
         vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (skat.
         it īpaši 1983. gada 17. novembra spriedumu lietā 292/82 Merck, Recueil, 3781. lpp., 12. punkts; 2007. gada 1. marta spriedumu lietā C‑34/05 Schouten, Krājums, I‑1687. lpp., 25. punkts, un 2009. gada 3. decembra spriedumu lietā C‑433/08 Yaesu Europe, Krājums, I‑11487. lpp., 24. punkts).

      13      Šajā ziņā ir jānorāda, ka pašā Sestās direktīvas 15. panta 5. punkta tekstā, kurā ir atsauce uz 15. panta 4. punkta a) apakšpunktu,
         ir minēta tādu kuģu noma, kurus izmanto kuģošanai atklātā jūrā un ar kuriem tiek nodrošināti pasažieru pārvadājumi par atlīdzību
         vai komercdarbības, rūpnieciskas darbības vai zvejniecības darbības veikšana. Lai šādu nomas pakalpojumu varētu atbrīvot no
         nodokļa atbilstoši šai tiesību normai, attiecīgā kuģa nomniekam tas ir jāizmanto komercdarbības veikšanai.

      14      No tā izriet, ka tad, ja, kā tas ir pamata lietā, kuģis tiek iznomāts personām, kuras to izmanto tikai izklaides nolūkos,
         nevis peļņas gūšanai – ārpus jebkādas saimnieciskās darbības, normas pakalpojums neatbilst Sestās direktīvas 15. panta 5. punktā
         skaidri noteiktajiem nosacījumiem atbrīvošanai no PVN.

      15      Turklāt ir jāprecizē, ka Sestās direktīvas 15. panta 5. punktā, kurā ir atsauce uz 15. panta 4. punkta b) apakšpunktu, ir
         paredzēts atbrīvojums no nodokļa arī attiecībā uz tādu kuģu nomu, kurus izmanto glābšanas un palīdzības darbiem uz jūras vai
         kurus izmanto piekrastes zvejai, pēdējā gadījumā – izņemot kuģu apgādes krājumus. Tomēr gadījumi, kuri ir minēti šajā tiesību
         normā, ir acīmredzami pretēji faktiskajiem apstākļiem pamata lietā.

      16      Šī sprieduma 13. un 14. punktā norādīto interpretāciju turklāt apstiprina Sestās direktīvas 15. pantā paredzēto atbrīvojumu
         no nodokļa režīma mērķis attiecībā uz eksportu, līdzīgiem darījumiem un starptautiskiem pārvadājumiem ievērot principu par
         attiecīgo preču vai pakalpojumu aplikšanu ar nodokļiem to galamērķa valstī (skat. 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā C‑97/06
         Navicon, Krājums, I‑8755. lpp., 29. punkts).

      17      Šajos apstākļos Sestās direktīvas 15. panta 5. punktā paredzētais atbrīvojums no nodokļa nevar būt piemērojams kuģa nomas
         pakalpojumiem, kas ir paredzēti nomniekiem, kuri tos izmanto tikai privātiem nolūkiem kā galīgie patērētāji.

      18      Vēl arī ir jānorāda, ka pamatojumā, kas ir pausts Padomes priekšlikumā sestajai direktīvai par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kuru Eiropas
         Kopienu Komisija iesniedza Eiropas Kopienu Padomē 1973. gada 29. jūnijā, ir skaidri norādīts, ka izklaides kuģiem nav piemērojams
         šīs direktīvas 15. panta 5. punktā paredzētais atbrīvojums no nodokļa un ka ar šādiem kuģiem saistītie, galīgajam patēriņam
         sniegtie pakalpojumi ir jāapliek ar PVN. Šis pamatojuma izklāsts apstiprina, ka kuģa nomas pakalpojumi, kas tiek sniegti galīgajiem
         patērētājiem, kuri tos izmanto izklaides nolūkos, ir izslēgti no šī atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas jomas.

      19      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbrīvojumi no PVN ir interpretējami šauri, jo tie ir izņēmumi no vispārējā principa,
         saskaņā ar kuru jebkurš par atlīdzību sniegts nodokļu maksātāja pakalpojums ir apliekams ar šo nodokli (skat. it īpaši 1990. gada
         26. jūnija spriedumu lietā C‑185/89 Velker International Oil Company, Recueil, I‑2561. lpp., 19. punkts, kā arī 2006. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑181/04 līdz C‑183/04 Elmeka, Krājums, I‑8167. lpp., 15. punkts).

      20      Turklāt šī sprieduma 13. un 14. punktā esošo interpretāciju nevar atspēkot tas, kā valsts tiesībās tiek kvalificēti pamata
         lietā norādītie pakalpojumi, jo tas neietekmē atbildi, kas sniedzama uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu. No Tiesas judikatūras,
         it īpaši no iepriekš minētā sprieduma lietā Navicon, kurā tieši tika interpretēts Sestās direktīvas 15. panta 5. punkts, 27. un 28. punkta izriet, ka pienākums maksāt PVN par
         konkrētu darbību vai atbrīvojums no tā nevar būt atkarīgs no tā kvalifikācijas valsts tiesībās, jo atbilstoši pastāvīgajai
         judikatūrai, lai gan saskaņā ar šī 15. panta ievadteikumu dalībvalstis nosaka atbrīvojumu piešķiršanas nosacījumus, lai nodrošinātu
         pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļa nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu,
         šie nosacījumi nevar attiekties uz paredzēto atbrīvojumu satura noteikšanu.

      21      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 15. panta 5. punkts ir
         jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no PVN nav piemērojams pakalpojumu sniegšanai, kuru veido
         kuģa un tā apkalpes nodošana pret atlīdzību fizisku personu rīcībā izklaides braucieniem atklātā jūrā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      22      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      15. panta 5. punkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti
            par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar
            Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK, ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums
            no pievienotās vērtības nodokļa nav piemērojams pakalpojumu sniegšanai, kuru veido kuģa un tā apkalpes nodošana pret atlīdzību
            fizisku personu rīcībā izklaides braucieniem atklātā jūrā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1995. gada 6. aprīlī. # Union nationale des mutualités socialistes pret Aldo Del Grosso. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Bruxelles - Beļģija. # Lieta C-325/93.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1995. gada 4. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Pienākumu neizpilde - Direktīva 77/62/EEK. # Lieta C-79/94.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 11.decembrī.#Bruno Schnitzer.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Amtsgericht Augsburg - Vācija.#Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Direktīva 64/427/EEK.#Lieta C-215/01.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2007. gada 13.novembrī. # Ioannis Tsirimokos pret Eiropas Parlamentu. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-76/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 13. novembrī
      Lieta F‑76/06
      Ioannis Tsirimokos
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Civildienests – Ierēdņi – Nodarbinātības nosacījumi – Nepilna darba laika darbs, lai sagatavotos aiziešanai pensijā – Pārskaitīto pensionēšanās tiesību neiekļaušana pamatalgas par nepilna darba laika darbu aprēķināšanā – Pārvaldes vadītāju kolēģijas atzinums Nr. 241/05
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko Tsirimokos lūdz atcelt Parlamenta 2005. gada 25. oktobra lēmumu, kurš apstiprināts ar 2006. gada 19. aprīļa lēmumu, ar kuru ir noraidīta
         viņa sūdzība saistībā ar to, ka, aprēķinot prasītāja pamatalgu laikā, kad tika apstiprināts viņa pieteikums strādāt nepilna
         darba laika darbu un daļēji pensionēties, netika ņemtas vērā viņa uz Kopienu pensiju sistēmu pārskaitītās tiesības

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Atalgojums – Nepilna darba laika darbs pirms pensionēšanās
      (Civildienesta noteikumu IVa pielikuma 4. panta b) punkts un VIII pielikuma 2.–5., 9., 9.a un 11. pants)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Identisks priekšmets un pamats
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkts)
      1.      Civildienesta noteikumu IVa pielikuma 4. panta b) punktā, kas regulē to, kādā kārtībā aprēķina samazinātu atalgojumu, kas
         tiek izmaksāts ierēdnim, kurš strādā nepilna darba laika darbu un gatavojas pensionēties, izsmeļoši ir uzskaitīti izdienas
         gadi, kas jāņem vērā, aprēķinot procentus no pamatalgas, kādu attiecīgais ierēdnis ir tiesīgs saņemt. Tajā ir noteikts, ka
         tiek ņemti vērā izdienas gadi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 2.–5., 9. un 9.a panta izpratnē, bet nav minēts Civildienesta
         noteikumu VIII pielikuma 11. pants. Tādējādi uz izdienas gadiem, kas nostrādāti pēc pensionēšanās tiesību pārskaitīšanas uz
         Kopienu pensiju sistēmu, ko atļauj minētais 11. pants, neattiecas Civildienesta noteikumu IVa pielikuma 4. panta b) punkts.

      Šādu Civildienesta noteikumu IVa pielikuma 4. panta b) punkta gramatisko interpretāciju apstiprina divi apsvērumi, kas ir
         saistīti ar sistēmu, kurā ietilpst šī tiesību norma. Pirmkārt, Civildienesta noteikumu IVa pielikuma 4. pantā paredzētie noteikumi
         ir atsevišķs noteikumu kopums, kas regulē kārtību, kādā aprēķina atalgojumu par nepilna darba laika darbu, kādu strādā ierēdnis,
         lai sagatavotos aiziešanai pensijā, un minētie noteikumi ietilpst vispārējos noteikumos, kas regulē kārtību, kādā tiek veikts
         Civildienesta noteikumu IVa pielikumā minētais nepilna darba laika darbs. Turpretim Civildienesta noteikumu VIII pielikuma
         11. pantā paredzētais noteikums attiecas konkrēti uz pensiju shēmu un nevar tikt uzskatīts par vispārēju principu, saskaņā
         ar kuru darbs, kas tiek veikts pirms darba uzsākšanas Kopienu dienestā, ir jāuzskata par faktisku darbu. Otrkārt, ne no Civildienesta
         noteikumu IVa pielikuma 4. panta konteksta, ne arī no tiesiskā regulējuma, kurā ietilpst šī tiesību norma, proti, noteikumu
         kopuma, kas regulē nepilna darba laika darbu, mērķa neizriet, ka ir jāņem vērā izdienas gadi, kas nostrādāti pirms darba uzsākšanas
         Kopienu dienestā, aprēķinot procentus no pamatalgas, kāda tiek izmaksāta attiecīgajam ierēdnim saistībā ar viņa lūguma strādāt
         nepilnu darba laiku, lai sagatavotos aiziešanai pensijā, apstiprināšanu.

      Attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principu saistībā ar izdienas gadiem, kas nostrādāti iestādē, salīdzinājumā ar izdienas
         gadiem, kas nostrādāti pēc pensionēšanās tiesību pārskaitīšanas, naudas summa, kādu ierēdnis iemaksā Kopienu budžetā, un laika
         periods, kāds ir nostrādāts Kopienu iestāžu dienestā, nav salīdzināmas vērtības. Tādējādi ierēdnis, kurš, uzsākot darbu Kopienu
         dienestā, ir pārskaitījis uz Kopienu pensiju sistēmu kapitālu, kas atbilst tiesībām, kādas viņš ir ieguvis valsts sistēmas
         ietvaros, neatrodas vienlīdzīgā situācijā ar ierēdni, kurš agrāk ir uzsācis darbu Kopienu dienestā un kopš tā brīža ir veicis
         iemaksas Kopienu pensiju sistēmā ar atskaitījumiem no viņa algas.

      (skat. 34.–39. un 41. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 2007. gada 11. septembris, C‑227/04 P Lindorfer/Padome, Krājums, I‑6767. lpp., 67. un 68. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2004. gada 16. decembris, T‑11/02 Pappas/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑381. un II‑1773. lpp., 44. punkts.

      2.      Saskaņā ar noteikumu, ka ir jābūt saskaņotībai starp administratīvu sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē
         un pēc tam celtu prasību, tiek prasīts, ka, lai Kopienu tiesā izvirzīto pamatu varētu uzskatīt par pieņemamu, tam ir jābūt
         izvirzītam jau pirmstiesas procedūrā, kas ļauj iecēlējinstitūcijai pietiekami precīzi uzzināt, kādu kritiku attiecīgā persona
         ir izteikusi par apstrīdēto lēmumu. Šo noteikumu pamato pats pirmstiesas procedūras mērķis, proti, ļaut, lai domstarpības,
         kas radušās starp ierēdņiem un administrāciju, tiek atrisinātas izlīguma ceļā. Tāpēc minētajai iestādei, lai tā varētu piedāvāt
         iespējamo izlīgumu, ir jābūt skaidrai informācijai par sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem iebildumiem.

      (skat. 45. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1976. gada 1. jūlijs, 58/75 Sergy/Komisija, Recueil, 1139. lpp., 32. punkts; 1989. gada 14. marts, 133/88 Del Amo Martinez/Parlaments, Recueil, 689. lpp., 9. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2006. gada 29. novembris, T‑135/05 Campoli/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑297. un II‑A‑2‑1527. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra.