Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 1995. gada 29. jūnijā. # Solvay SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-30/91.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 17.septembrī. # Classen Holding KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme. # Lieta T-71/02.


Tiesas spriedums 1960. gada 15. jūlijā. # Itālijas Republika pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 20-59.


Tiesas spriedums 1984. gada 14. februārī. # Rewe-Handelsgesellschaft Nord mbH un Rewe-Markt Herbert Kureit pret Hauptzollämter Flensburg, Itzehoe un Lübeck-West. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 278/82.


Tiesas spriedums 1980. gada 10. jūlijā. # Procureur de la République un citi pret Bruno Giry un Guerlain SA un citiem. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Paris - Francija. # Konkurence. # Apvienotās lietas 253/78 un 1 līdz 3/79.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1986. gada 10. jūlijā. # Boriello pret Alain Darras un Dominique Tostain. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de police de Martigues - Francija. # Lieta 95/84.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1994. gada 28. aprīlī. # Albert Hoorn pret Landesversicherungsanstalt Westfalen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Münster - Vācija. # Lieta C-305/92.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 8.oktobrī. # Helkon Media AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Šķīrējtiesas klauzula - Eiropas audiovizuālo darbu izstrādes, izplatīšanas un popularizēšanas veicināšanas programma (MEDIA Plus) - Finanšu atbalsta maksājuma pieteikums - Šķīrējtiesas klauzulas esamība - Kompensācija - Nepieņemamība. # Lieta T-122/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2008. gada 8. oktobra spriedums – Helkon Media/Komisija
      (lieta T‑122/06)
      Šķīrējtiesas klauzula – Eiropas audiovizuālo darbu izstrādes, izplatīšanas un popularizēšanas veicināšanas programma (MEDIA Plus) – Finanšu atbalsta maksājuma pieteikums – Šķīrējtiesas klauzulas esamība – Kompensācija – Nepieņemamība
      Tiesvedība – Vēršanās Pirmās instances tiesā, pamatojoties uz šķīrējtiesas klauzulu – Lēmuma par kompensāciju spēkā esamības apstrīdēšana (EKL 230., 238. un 249. pants; Padomes Regula Nr. 1605/2002) (sal. ar
         43.–53. punktu)

      Priekšmets

               Prasība, kas pamatota ar EKL 238. pantu un kuras priekšmets ir piespriest Komisijai samaksāt prasītājai apgalvoto parāda summu
                  saskaņā ar līgumu par Kopienu finanšu atbalstu projektam “Dark Blue World” (Projekts 2002‑4212‑0103DI010006DE)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Helkon Media AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1993. gada 16. martā. # David Blackman pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas T-33/89 un T-74/89.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 10.septembrī.#German Graphics Graphische Maschinen GmbH pret Alice van der Schee.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Maksātnespēja - Procesa uzsākšanas dalībvalsts tiesību aktu piemērošana - Īpašuma tiesību paturēšana - Lietas atrašanās vieta.#Lieta C-292/08.

text:
      Lieta C‑292/08
      German Graphics Graphische Maschinen GmbH
      pret
      Alice van der Schee, kas rīkojas kā Holland Binding BV maksātnespējas procesa administratore
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Maksātnespēja – Procesa uzsākšanas dalībvalsts tiesību aktu piemērošana – Īpašumtiesību saglabāšana – Lietas atrašanās vieta
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 –
            Spriedumu atzīšana un izpilde – Nolēmumi Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 1. un 2. punkta izpratnē
      (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 1. un 2. punkts un Regula Nr. 44/2001)
      2.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 –
            Piemērošanas joma – Izslēgtas jomas – Maksātnespēja, vienošanās ar kreditoriem un citas analoģiskas procedūras – Piemērošanas
            joma
      (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 7. panta 1. punkts un Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta
            b) apakšpunkts)
      1.        Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām [procesu] 25. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka formulējums
         “ar nosacījumu, ka šī konvencija ir piemērojama” nozīmē, ka Regulā Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi
         civillietās un komerclietās paredzētos atzīšanas un izpildes noteikumus attiecībā uz citiem nolēmumiem, nevis tiem, kas ir
         minēti Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 1. punktā, var atzīt par piemērojamiem tikai tad, ja iepriekš ir pārbaudīts, vai šie
         nolēmumi ietilpst Regulas Nr. 44/2001 materiālās piemērošanas jomā.

      Šāda pārbaude ir vajadzīga, jo nav izslēgts, ka starp Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 2. punktā minētajiem nolēmumiem, kas
         neietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, ir arī nolēmumi, kas neietilpst arī Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomā. Šajā
         sakarā no 25. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 piemērošana nolēmumam šī noteikuma izpratnē ir pakļauta
         nosacījumam, ka šis nolēmums ietilpst šīs pēdējās minētās regulas piemērošanas jomā. No minētā izriet, ka, ja attiecīgais
         nolēmums neattiecas uz civillietu vai komerclietu jomu vai ja ir piemērojama Regulas Nr. 44/2001 1. pantā paredzētā izslēgšana
         no šīs regulas piemērošanas jomas, minēto regulu nevar piemērot.

      (sal. ar 17., 18. un 20. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Izņēmums, kas paredzēts Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
         1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, skatot to kopā ar Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procesu 7. panta 1. punktu,
         ievērojot šīs pēdējās regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar īpašuma tiesību
         paturēšanas klauzulu pārdevēja celtai prasībai pret maksātnespējas stāvoklī esošu pircēju, ja lieta, kas ir šīs klauzulas
         priekšmets, maksātnespējas procesa pret minēto pircēju uzsākšanas brīdī atrodas šī procesa uzsākšanas dalībvalstī, šis izņēmums
         nav piemērojams.

      Proti, izšķirošs faktors, lai noteiktu, vai attiecīgais izņēmums ir piemērojams, ir tas, cik cieša ir saikne starp šādu prasību
         tiesā un maksātnespējas procesu. Tomēr, tā kā šīs prasības mērķis ir vienīgi nodrošināt īpašuma tiesību paturēšanas klauzulas
         piemērošanu, Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas izslēgšanai šī saikne nešķiet nedz pietiekami tieša, nedz arī pietiekami cieša.
         Tātad šāda prasība ir patstāvīga prasība, kuras pamats nav rodams maksātnespējas procesu tiesībās un sakarā ar kuru nav vajadzīga
         nedz šāda procesa uzsākšana, nedz arī administratora iejaukšanās. Vienīgi ar to, ka administratore ir tiesvedības dalībniece,
         nepietiek, lai šo tiesvedību kvalificētu kā tādu, kas tieši izriet no maksātnespējas un kas ir cieši saistīta ar aktīvu realizācijas
         procesu.

      (sal. ar 29.–33. un 38. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 10. septembrī (*)

      Maksātnespēja – Procesa uzsākšanas dalībvalsts tiesību aktu piemērošana – Īpašumtiesību saglabāšana – Lietas atrašanās vieta
      Lieta C‑292/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 20. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 2. jūlijā, tiesvedībā

      German Graphics Graphische Maschinen GmbH
      pret
      Alice van der Schee, kas rīkojas kā Holland Binding BV maksātnespējas procesa administratore.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann] (referents), tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un K. ten Dama [C. ten Dam], pārstāves,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Bascones], pārstāvis,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz V. Ferrante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Volkere [H. Walker] un A. Henšovs [A. Henshaw], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. M. Rušo‑Žoē [A.‑M. Rouchaud‑Joët] un R. Trousterss [R. Troosters], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par
         maksātnespējas procedūrām [procesu] (OV L 160, 1. lpp.) 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, 7. panta 1. punktu un 25. panta
         2. punktu un Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās
         un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros German Graphics Graphische Maschinen GmbH (turpmāk tekstā – “German Graphics”) vēršas pret van der Šnē [van der Schee], kas rīkojas kā Holland Binding BV (turpmāk tekstā – “Holland Binding”) maksātnespējas procesa administratore, par Vācijas tiesas izdota rīkojuma izpildi.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras
         [procesu]. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu
         pretējam.”

      4        Šīs regulas 4. panta 1. punktā un 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:

      “1.      Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru [procesu] un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību
         akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk “procedūras sākšanas valsts.”

      2.      Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā
         tie nosaka:

      [..]
      b)      aktīvus, kas veido daļu no īpašuma un rīcību ar aktīviem, kurus ieguvis vai kuri pārgājuši parādnieka īpašumā pēc maksātnespējas
         procedūras sākšanas.”

      5        Minētās regulas 7. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Maksātnespējas procedūras [procesa] sākšana pret aktīva pircēju neietekmē pārdevēja tiesības, kas pamatojas uz īpašuma tiesību
         paturēšanu, ja maksātnespējas procedūras sākšanas laikā aktīvi atrodas citas dalībvalsts teritorijā, nevis procedūras sākšanas
         valstī.”

      6        Šīs pašas regulas 25. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:

      “1.      Nolēmumus, ko sniegusi tiesa, kuras nolēmums par procedūras [procesa] sākšanu ir atzīts saskaņā ar 16. pantu, un kas attiecas
         uz maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu, kā arī šajā tiesā apstiprinātos mierizlīgumus atzīst bez turpmākām formalitātēm.
         Šādus nolēmumus izpilda saskaņā ar 31. līdz 51. pantu, izņemot 34. panta 2. punktu [1968. gada 27. septembra] Briseles Konvencijā
         par piekritību un nolēmumu izpildi civillietās un komerclietās [OV 1972, L 299, 32. lpp.], kurā grozījumi izdarīti ar pievienošanās
         konvencijām šai konvencijai [turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”].

      Pirmo apakšpunktu [daļu] piemēro arī nolēmumiem, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūrām un kas ir cieši saistīti ar
         tām, pat ja tos sniegusi cita tiesa.

      Pirmo apakšpunktu [daļu] piemēro arī nolēmumiem attiecībā uz nodrošināšanas pasākumiem, kas veikti pēc pieprasījuma sākt maksātnespējas
         procedūru.

      2.      Citu nolēmumu atzīšanu un izpildi, kas nav minēti 1. punktā, regulē 1. punktā minētā konvencija ar nosacījumu, ka šī konvencija
         ir piemērojama.”

      7        Regulas Nr. 44/2001 1. panta 1. punktā ir definēta tās piemērošanas joma. Minēto regulu piemēro visām civillietām un komerclietām
         un tā neattiecas uz ieņēmumu, muitas vai administratīvo jomu.

      8        Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Šī regula neattiecas uz:
      [..]
      b)      bankrotu [maksātnespēju], uzņēmējsabiedrību vai citu juridisko personu likvidācijas sakarā dotiem tiesas rīkojumiem, mierizlīgumiem
         vai tamlīdzīgām procedūrām;

      [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      9        German Graphics – atbilstoši Vācijas tiesībām izveidota sabiedrība – kā pārdevēja noslēdza mašīnu pārdošanas līgumu ar Holland Binding – atbilstoši Nīderlandes tiesībām izveidotu sabiedrību, kurā par labu pārdevējam bija iekļauta īpašuma tiesību paturēšanas
         klauzula.

      10      Ar 2006. gada 1. novembra spriedumu Rechtbank Utrecht [Utrehtas tiesa] (Nīderlande) sabiedrību Holland Binding atzina par maksātnespējīgu un iecēla administratoru.

      11      Ar 2006. gada 5. decembra rīkojumu Landgericht Braunschweig [Braunšveigas apgabaltiesa] apmierināja pieteikumu, ko German Graphics bija iesniegusi, lai noteiktu nodrošināšanas pasākumus attiecībā uz Holland Binding telpās Nīderlandē esošo mašīnu zināmu skaitu. Šis pieteikums bija balstīts uz minēto īpašuma tiesību paturēšanas klauzulu.

      12      2006. gada 18. decembrī voorzieningenrechter te Utrecht (par pagaidu pasākumiem atbildīgais tiesnesis Utrehtā) Landgericht Braunschweig rīkojumu atzina par izpildāmu. Van der Šnē, rīkojoties kā Holland Binding maksātnespējas procesa administratore, par šo lēmumu Rechtbank Utrecht iesniedza apelācijas sūdzību, kura ar 2007. gada 28. marta lēmumu minēto rīkojumu grozīja. Pret Rechtbank Utrecht lēmumu German Graphics iesniedza kasācijas sūdzību Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākajā tiesā].

      13      Ar 2008. gada 20. jūnija rīkojumu Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Regulas [Nr. 1346/2000] 25. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā izmantotais formulējums “ar nosacījumu,
         ka šī konvencija [tas ir, Regula Nr. 44/2001,] ir piemērojama” nozīmē, ka Regulā Nr. 44/2001 paredzētos atzīšanas un izpildes
         noteikumus attiecībā uz citiem nolēmumiem, nevis tiem, kas ir minēti Regulas [Nr. 1346/2000] 25. panta 1. punktā, var atzīt
         par piemērojamiem tikai tad, ja iepriekš ir pārbaudīts, vai atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta b) apakšpunktam
         šie nolēmumi no pēdējās regulas materiālās piemērošanas jomas ir izslēgti?

      2)      Vai Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts, skatot to kopā ar Regulas [Nr. 1346/2000] 7. panta 1. punktu, ir
         jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka lieta, uz kuru attiecas īpašuma tiesību paturēšana, laika brīdī, kad pret pircēju
         tiek uzsākts maksātnespējas process, atrodas dalībvalstī, kurā tiek uzsākts maksātnespējas process, noved pie tā, ka pārdevēja
         prasījums, kas ir balstīts uz šo īpašuma tiesību paturēšanu, tāds kā German Graphics prasījums, ir uzskatāms par prasījumu, kas attiecas uz maksātnespēju Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē un tādējādi ir izslēgts no šīs regulas materiālās piemērošanas jomas?

      3)      Vai saistībā ar atbildi uz 2) jautājumu nozīme ir tam, ka atbilstoši Regulas [Nr. 1346/2000] 4. panta 2. punkta b) apakšpunktam
         dalībvalsts, kurā tika uzsākts maksātnespējas process, tiesības regulē, kādi aktīvi veido parādnieka mantu?

       Par pirmo jautājumu
      14      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai nolēmumu Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 2. punkta izpratnē var
         atzīt par piemērojamu atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 noteikumiem tikai tad, ja par izpildi atbildīgā tiesa ir pārbaudījusi,
         vai minētais nolēmums ietilpst šīs pēdējās regulas piemērošanas jomā.

      15      Lēmumu, kas attiecas uz maksātnespējas procesiem, atzīšanu regulē Regulas Nr. 1346/2000 16.–26. pants. Šajā kontekstā šīs
         regulas 25. panta mērķis ir tādu nolēmumu atzīšana un izpilde, kas nav nolēmumi, kuri tieši attiecas uz maksātnespējas procesa
         uzsākšanu.

      16      Minētā 25. panta, no vienas puses, 1. punkta pirmajā daļā ir minēti “nolēmumi, kas attiecas uz [šāda] procedūras [procesa]
         norisi un izbeigšanu”, un, no otras puses, tā 1. punkta otrajā un trešajā daļā – nolēmumi, “kas izriet tieši no maksātnespējas
         procedūrām [procesiem] un kas ir cieši saistīti ar tām”, kā arī nolēmumi, kas attiecas uz zināmiem nodrošināšanas pasākumiem,
         un tā 2. punktā – “citi nolēmumi [..], kas nav minēti 1. punktā, [..] ar nosacījumu, ka šī konvencija [tas ir, Briseles konvencija,]
         ir piemērojama”.

      17      Tādējādi Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 2. punktā minētie nolēmumi nav tie, kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā. Turklāt
         nav izslēgts, ka to starpā ir nolēmumi, kas neietilpst nedz Regulas Nr. 1346/2000, nedz arī Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas
         jomā. Šajā sakarā no 25. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 piemērošana nolēmumam šī noteikuma izpratnē
         ir pakļauta nosacījumam, ka šis nolēmums ietilpst šīs pēdējās minētās regulas piemērošanas jomā.

      18      No minētā izriet, ka, ja attiecīgais nolēmums neattiecas uz civillietu vai komerclietu jomu vai ja ir piemērojama Regulas
         Nr. 44/2001 1. pantā paredzētā izslēgšana no šīs regulas piemērošanas jomas, minēto regulu nevar piemērot.

      19      Tādējādi par izpildi atbildīgai tiesai pirms nolēmuma, kas neietilpst Regulas Nr. 1346/2000 piemērošanas jomā, atzīšanas atbilstoši
         Regulas Nr. 44/2001 noteikumiem ir jāpārbauda, vai attiecīgais nolēmums ietilpst šīs pēdējās regulas piemērošanas jomā.

      20      No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 2. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka formulējums “ar nosacījumu, ka šī konvencija ir piemērojama” nozīmē, ka Regulā Nr. 44/2001 paredzētos atzīšanas
         un izpildes noteikumus attiecībā uz citiem nolēmumiem, nevis tiem, kas ir minēti Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 1. punktā,
         var atzīt par piemērojamiem tikai tad, ja iepriekš ir pārbaudīts, vai šie nolēmumi ietilpst Regulas Nr. 44/2001 materiālās
         piemērošanas jomā.

       Par otro un trešo jautājumu
      21      Ar savu otro un trešo jautājumu, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai maksātnespējas procesa
         pret pircēju uzsākšanas dēļ un ņemot vērā, ka lieta, uz kuru attiecas īpašuma tiesību paturēšana, atrodas šī procesa uzsākšanas
         dalībvalstī, prasījums, ko pārdevējs izvirza pret šo pircēju un kas ir balstīts uz šo klauzulu, ir izslēgts no Regulas Nr. 44/2001
         piemērošanas jomas.

      22      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatsaucas uz Regulas Nr. 44/2001 preambulas apsvērumiem. Atbilstoši otrajam no šiem apsvērumiem
         dažas atšķirības to valstu tiesību aktu starpā, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus
         darbību. Saskaņā ar šīs regulas septīto apsvērumu tās darbības jomā jāietver galvenie civilie un komerciālie jautājumi. Piecpadsmitajā
         apsvērumā saskaņotas tiesas spriešanas interesēs ir uzsvērta vajadzība izvairīties no tā, ka divās dalībvalstīs tiek taisīti
         pretrunīgi spriedumi.

      23      Šie apsvērumi atklāj Kopienu likumdevēja nodomu izmantot plašu Regulas Nr. 44/2001 1. panta 1. punktā norādītā jēdziena “civillietas
         un komerclietas” izpratni un attiecīgi plašu šīs regulas piemērošanas jomu.

      24      Šāda interpretācija ir nostiprināta arī Regulas Nr. 1346/2000 preambulas sestā apsvēruma pirmajā teikumā, atbilstoši kuram
         šajā regulā saskaņā ar proporcionalitātes principu būtu jāaprobežojas tikai ar noteikumiem, kas regulē piekritību maksātnespējas
         procesu sākšanai un nolēmumus, ko taisa, tieši pamatojoties uz maksātnespējas procesiem un kas ir cieši saistīti ar šādiem
         procesiem.

      25      Tādējādi šīs pēdējās regulas piemērošanas joma nebūtu jāinterpretē plaši.

      26      Pēc šādu precizējumu izteikšanas ir jāatgādina, ka savas judikatūras attiecībā uz Briseles konvenciju ietvaros Tiesa ir nospriedusi,
         ka prasība ir saistīta ar maksātnespējas procesu, ja tā izriet tieši no maksātnespējas un ir cieši saistīta ar aktīvu realizācijas
         procesu vai noregulējumu tiesas ceļā (skat. 1979. gada 22. februāra spriedumu lietā 133/78 Gourdain, Recueil, 733. lpp., 4. punkts). Tātad prasība ar šādām iezīmēm neietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā (skat. 2009. gada 12. februāra
         spriedumu lietā C‑339/07 Seagon, Krājums, I‑767. lpp., 19. punkts).

      27      Tā kā dalībvalstu savstarpējās attiecībās Regula Nr. 44/2001 turpmāk aizstāj Briseles konvenciju, Tiesas interpretācija par
         pēdējā tiesību akta noteikumiem attiecas arī uz minētās regulas noteikumiem, ja Briseles konvencijas un Regulas Nr. 44/2001
         noteikumus var kvalificēt kā līdzvērtīgus. Turklāt no šīs regulas deviņpadsmitā apsvēruma izriet, ka Briseles konvencijas
         un šīs regulas interpretācijā jānodrošina nepārtrauktība (2009. gada 23. aprīļa spriedums lietā C‑167/08 Draka NK Cables u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 20. punkts).

      28      Sistēmā, kas izveidota ar Regulu Nr. 44/2001, tās 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts ieņem tādu pašu vietu un pilda tādu pašu
         funkciju kā Briseles konvencijas 1. panta otrās daļas 2. punkts. Turklāt šo divu normu formulējums ir vienāds (2009. gada
         2. jūlija spriedums lietā C‑111/08 SCT Industri, Krājums, I‑0000. lpp., 23. punkts).

      29      Ņemot vērā iepriekš minēto, tātad izšķirošs faktors, lai noteiktu, vai ir piemērojams Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta
         b) apakšpunktā paredzētais izņēmums, ir tas, cik cieša ir saikne starp tādu tiesvedību kā pamata prāvā un maksātnespējas procesu
         iepriekš minētās judikatūras sprieduma lietā Gourdain izpratnē.

      30      Ir jākonstatē, ka tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas izslēgšanai šī saikne nešķiet nedz
         pietiekami tieša, nedz arī pietiekami cieša.

      31      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka German Graphics – prasītāja Landgericht Braunschweig ierosinātajā tiesvedībā – ir lūgusi atgriezt tās īpašumā esošās preces un ka šai tiesai bija vienīgi jānoskaidro jautājums
         par dažu Holland Binding telpās Nīderlandē esošo mašīnu īpašuma tiesībām. Atbilde uz šo tiesību jautājumu nav atkarīga no maksātnespējas procesa uzsākšanas.
         German Graphics uzsāktās tiesvedības mērķis ir vienīgi nodrošināt par labu šai pēdējai sabiedrībai noslēgtās īpašuma tiesību paturēšanas
         klauzulas piemērošanu.

      32      Citiem vārdiem sakot, prasība saistībā ar minēto īpašuma tiesību paturēšanas klauzulu ir patstāvīga prasība, kuras pamats
         nav rodams maksātnespējas procesu tiesībās un sakarā ar kuru nav vajadzīga nedz šāda veida procesa uzsākšana, nedz arī administratora
         iejaukšanās.

      33      Šādos apstākļos vienīgi ar to, ka administratore ir tiesvedības dalībniece, nepietiek, lai Landgericht Braunschweig ierosināto tiesvedību kvalificētu kā tādu, kas tieši izriet no maksātnespējas un kas ir cieši saistīta ar aktīvu realizācijas
         procesu.

      34      Tādējādi ir jākonstatē, ka tāda prasība, kādu German Graphics ir cēlusi Landgericht Braunschweig, nav ārpus Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomas.

      35      Tomēr iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai Regulas Nr. 1346/2000 7. panta 1. punkts varētu ietekmēt prasību, kurām ir saikne
         ar maksātnespējas procesu, kvalifikāciju. Taču šis noteikums vienīgi precizē, ka “maksātnespējas procedūras [procesa] sākšana
         pret aktīva pircēju neietekmē pārdevēja tiesības, kas pamatojas uz īpašuma tiesību paturēšanu, ja maksātnespējas procedūras
         sākšanas laikā aktīvi atrodas citas dalībvalsts teritorijā, nevis procedūras sākšanas valstī”. Citiem vārdiem sakot, šī norma
         tātad ir materiāls noteikums, kas ir vērsts uz to, lai aizsargātu pārdevēju saistībā ar aktīviem, kuri atrodas ārpus maksātnespējas
         procesa sākšanas dalībvalsts.

      36      Turklāt minētais 7. panta 1. punkts pamata lietā nav piemērojams, jo maksātnespējas procesa sākšanas laikā German Graphics preces atrodas Nīderlandē, tas ir, maksātnespējas procesa sākšanas dalībvalsts teritorijā.

      37      Saistībā ar ietekmi, kas Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta b) apakšpunktam varētu būt attiecībā uz Tiesas atbildi par
         prasības pamata lietā kvalifikāciju, ir jākonstatē, ka šis noteikums ir vienkārši norma, kas ir vērsta uz tiesību aktu konfliktu
         novēršanu, paredzot, ka maksātnespējas procesa uzsākšanas valsts normatīvie akti ir piemērojami, lai noteiktu “aktīvus, kas
         veido daļu no īpašuma un rīcību ar aktīviem, kurus ieguvis vai kuri pārgājuši parādnieka īpašumā pēc maksātnespējas procedūras
         [procesa] sākšanas”. Šis noteikums Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomu nekādi neietekmē.

      38      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka izņēmums, kas paredzēts Regulas Nr. 44/2001
         1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, skatot to kopā ar Regulas Nr. 1346/2000 7. panta 1. punktu, ievērojot šīs pēdējās regulas
         4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar īpašuma tiesību paturēšanas klauzulu pārdevēja
         celtai prasībai pret maksātnespējas stāvoklī esošu pircēju, ja lieta, kas ir šīs klauzulas priekšmets, maksātnespējas procesa
         pret minēto pircēju uzsākšanas brīdī atrodas šī procesa uzsākšanas dalībvalstī, šis izņēmums nav piemērojams.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām [procesu] 25. panta 2. punkts ir interpretējams
            tādējādi, ka formulējums “ar nosacījumu, ka šī konvencija ir piemērojama” nozīmē, ka Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā
            (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās paredzētos atzīšanas un izpildes
            noteikumus attiecībā uz citiem nolēmumiem, nevis tiem, kas ir minēti Regulas Nr. 1346/2000 25. panta 1. punktā, var atzīt
            par piemērojamiem tikai tad, ja iepriekš ir pārbaudīts, vai šie nolēmumi ietilpst Regulas Nr. 44/2001 materiālās piemērošanas
            jomā;
      2)      izņēmums, kas paredzēts Regulas Nr. 44/2001 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, skatot to kopā ar Regulas Nr. 1346/2000 7. panta
            1. punktu, ievērojot šīs pēdējās regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar īpašuma
            tiesību paturēšanas klauzulu pārdevēja celtai prasībai pret maksātnespējas stāvoklī esošu pircēju, ja lieta, kas ir šīs klauzulas
            priekšmets, maksātnespējas procesa pret minēto pircēju uzsākšanas brīdī atrodas šī procesa uzsākšanas dalībvalstī, šis izņēmums
            nav piemērojams.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1993. gada 18. maijā. # Beļģijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas C-356/90 un C-180/91.


title: Tiesas (astotā palāta) 2013. gada 14. novembra spriedums.#Armin Maletic un Marianne Maletic pret lastminute.com Gmbh un TUI Österreich GmbH.#Landesgericht Feldkirch lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Jurisdikcija civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – 16. panta 1. punkts – Līgums par ceļojumu starp patērētāju, kura domicils ir vienā valstī, un ceļojumu aģentūru, kas reģistrēta citā dalībvalstī – Tādu pakalpojumu sniedzējs, kurus izmanto ceļojumu aģentūra, kas reģistrēta patērētāja domicila dalībvalstī – Patērētāja tiesības sava domicila tiesā celt prasību pret abiem uzņēmumiem.#Lieta C‑478/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2013. gada 14. novembrī (
            *1
         )
      “Jurisdikcija civillietās un komerclietās — Regula (EK) Nr. 44/2001 — 16. panta 1. punkts — Ceļojuma līgums starp patērētāju, kura domicils ir vienā valstī, un ceļojumu aģentūru, kas reģistrēta citā dalībvalstī — Tādu pakalpojumu sniedzējs, kurus izmanto ceļojumu aģentūra, kas reģistrēta patērētāja domicila dalībvalstī — Patērētāja tiesības sava domicila tiesā celt prasību pret abiem uzņēmumiem”
      Lieta C‑478/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landesgericht Feldkirch (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 20. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 24. oktobrī, tiesvedībā

            Armin Maletic,

            Marianne Maletic

      pret

            lastminute.com GmbH,

            TUI Österreich GmbH.

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], tiesneši K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  TUI Österreich GmbH vārdā – E. Reinitzer, Rechtsanwalt,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un S. Nunes de Almeida, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Bogensberger un A.‑M. Rouchaud‑Joët, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 16. panta 1. punktu.

               2

               Šis jautājums tika iesniegts tiesvedībā starp Maletic k‑gu un k‑dzi (turpmāk tekstā – “laulātie Maletic”) un [atbildētājiem] lastminute.com GmbH (turpmāk tekstā – “lastminute.com”) un TUI Österreich GmbH (turpmāk tekstā – “TUI”) saistībā ar maksājumu EUR 1201, 38 apmērā, kā arī procentiem un citiem izdevumiem sakarā ar kompleksā ceļojuma, ko organizēja TUI, rezervāciju, ko prasītāji pamatlietā veica lastminute.com.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Regulas Nr. 44/2001 preambulas 2., 11.–13. un 15. apsvērumā ir noteikts:

                        “(2)

                        Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai vienkāršotu formalitātes spriedumu ātrai un vienkāršai atzīšanai un izpildei dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula.

                  [..]

                        (11)

                        Jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. Juridiskas personas domicils būtu jānosaka autonomi, lai kopējās normas padarītu pārskatāmākas un novērstu jurisdikcijas kolīzijas.

                        (12)

                        Papildus atbildētāja domicilam kā jurisdikcijas pamatojumam vajadzētu būt arī citiem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedību.

                        (13)

                        Saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību, vājākajai pusei vajadzētu būt aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.

                  [..]

                        (15)

                        Tiesvedības saskaņotas norises interesēs ir jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus. Ir jāparedz skaidrs un iedarbīgs mehānisms, lai izšķirtu lis pendens lietas un saistītas darbības un novērstu problēmas, ko izraisa valstu atšķirības attiecībā uz dienu, kad prasību uzskata par celtu. Šīs regulas nolūkā minētā diena būtu jānosaka autonomi.”

               4

               Šīs regulas 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā”.

               5

               Saskaņā ar minētās regulas 3. panta 1. punktu “personas, kuru domicils ir kādā no dalībvalstīm, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā, vienīgi izmantojot šīs nodaļas 2. līdz 7. iedaļā noteiktās normas”.

               6

               Attiecībā uz līgumiem šīs pašas regulas 5. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lietās, kas attiecas uz līgumiem, personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt attiecīgās saistības izpildes tiesās.

               7

               Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu šo pašu personu var iesūdzēt, ja runa ir par vairākiem atbildētājiem, kādā no šo personu domicila valsts tiesām ar nosacījumu, ka to prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi.

               8

               Šīs direktīvas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā un 3. punktā ir noteikts:
               “1.   Lietās saistībā ar līgumiem, ko persona – patērētājs – noslēgusi mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņa arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot 4. pantu un 5. panta 5. punktu, ja:
               [..]

                        c)

                        visos citos gadījumos – līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai profesionālo darbību patērētāja domicila dalībvalstī vai jebkādā veidā vērš šādu darbību uz attiecīgo dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, tostarp attiecīgo dalībvalsti, un līgums ietilpst šādas darbības jomā.

                  [..]
               3.   Šī iedaļa neattiecas uz pārvadājuma līgumiem, izņemot līgumus, kas par kopēju cenu paredz apvienot ceļošanu un izmitināšanu.”

               9

               Minētās regulas 16. panta 1. punktā ir paredzēts, ka:
               “1. Patērētājs var celt prasību pret otru līgumslēdzēju pusi vai nu tās dalībvalsts tiesās, kurā ir minētās puses domicils, vai arī patērētāja domicila vietas tiesās.”

               10

               Regulas Nr. 44/2001 28. panta 3. punktā ir noteikts:
               “Šajā pantā prasības uzskata par saistītām, ja tās ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               11

               Laulāto Maletic domicils ir Bludešā [Bludesch] (Austrija), kas atrodas Bezirksgericht Bludenz (Bludešas tiesas apgabala teritorijā). 2011. gada 30. decembrī tie kā privātpersonas savām vajadzībām interneta vietnē lastminute.com iegādājas komplekso ceļojumu uz Ēģipti laikposmā no 2012. gada 10. līdz 24. janvārim par EUR 1858. Savā interneta vietnē sabiedrība lastminute.com, kuras juridiskā adrese ir Minhenē (Vācija), norādīja, ka tā darbojas kā ceļojumu starpniece, un precizēja, ka (iegādāto) braucienu organizē TUI, proti, sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Vīnē (Austrija).

               12

               Prasītāju pamatlietā veiktā rezervācija iekļāva viesnīcu Jaz Makadi Golf & Spa, kas atrodas Hurgadā [Hurghada] (Ēģiptē). Šo rezervāciju lastminute.com GmbH apstiprināja un pārsūtīja tālāk TUI. Pēc tam laulātie Maletic saņēma no TUI2012. gada 5. janvāra“apstiprinājumu/rēķinu”, kurā bija iekļauta ar braucienu, kas tika rezervēts lastminute.com, saistītā informācija, norādot citas viesnīcas nosaukumu, proti, viesnīcu Jaz Makadi Star Resort Spa Hurgadā.

               13

               Tikai pēc ierašanās Hurgadā prasītāji pamatlietā uzzināja par kļūdu attiecībā uz viesnīcu un papildus piemaksāja EUR 1036,00, lai varētu apmesties sākotnēji interneta vietnē lastminute.com rezervētajā viesnīcā.

               14

               2012. gada 13. aprīlī, lai atgūtu šādi pārmaksāto cenu un saņemtu atlīdzību par neērtībām, kas ietekmēja viņu brīvdienas, prasītāji pamatlietā cēla Bezirksgericht Bludenz [Bludešas iecirkņa tiesā] prasību solidāri piespriest lastminute.com un TUI viņiem samaksāt summu EUR 1201,38 apmērā, pieskaitot procentus un izdevumus.

               15

                  Bezirksgericht Bludenz ierobežoja savu izvērtēšanu ar savas kompetences izskatīt prasību pārbaudi un ar 2011. gada 4. jūlija rīkojumu šo prasību noraidīja, ciktāl tā attiecās uz TUI, jo tai nebija teritoriālas kompetences. Saskaņā ar šīs tiesas apgalvoto Regula Nr. 44/2001 nebija piemērojama strīdam starp prasītājiem pamatlietā un TUI, jo runa bija par situāciju vienīgi vienas valsts ietvaros. Tā atzina, ka saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām kompetentā tiesa ir tajā valstī, kurā atrodas atbildētāja domicils, proti, kompetentā tiesa ir Vīnē, nevis Bludešā.

               16

               Turpretim šī tiesa uzskatīja, ka attiecībā uz lastminute.com, proti, sabiedrību, kuras juridiskā adrese ir Vācijā, bija izpildīts Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais nosacījums attiecībā uz darbības veikšanu Austrijā. Līdz ar to tā tiek uzskatīta par kompetentu izskatīt lietu pēc būtības. Šajā stadijā rīkojums ir ieguvis likumīgu spēku, lastminute.com neceļot prasību [tiesā].

               17

               Prasītāji pamatlietā par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību (“Rekurs”) iesniedzējtiesā, apgalvojot, ka viņu veiktā rezervācija kā vienots tiesisks darījums no paša sākuma esot bijusi saistīta ar lastminute.com kā mazumtirgotāju un TUI kā ceļojuma organizētāju. Runājot par komplekso ceļojumu, Regulas Nr. 44/2001 15. panta 3. punkts, skatot to kopā ar 16. panta 1. punktu, esot tiesiskais pamats tiesas, kurā tikusi celta prasība, jurisdikcijai, kas esot piemērojama attiecībā arī uz TUI.

               18

               Atbildē uz blakus sūdzību TUI apgalvoja, ka Bezirksgericht für Handelssachen Wien [Vīnes iecirkņa tiesā komerclietās] bija vienīgā tiesa, kura bija kompetenta izskatīt pret to celto prasību, un ka pirmās instances tiesa šajā gadījumā esot pamatoti izslēgusi vienota tiesiskā darījuma esamību. Līdz ar to esot jāpieņem, ka principā ir bijuši divi dažādi līgumi, un jāizvērtē jautājums par kompetento tiesu, par pamatu ņemot vērā šo apstākli.

               19

               Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, runa ir par “pilnībā iekšējiem lietas apstākļiem” un kā šajā ziņā interpretēt Regulas Nr. 44/2001 16. panta 1. punktā ietverto jēdzienu “otra līgumslēdzēja puse” situācijā, kad uzņēmējs, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā ir patērētāja domicils, pārdod cita uzņēmēja, kura juridiskā adrese ir pēdējā minētajā valstī, pakalpojumus, ja patērētājs ceļ prasību pret šo “otru līgumslēdzēju pusi” un šī norma ļauj patērētājam aizstāvēt savas tiesības tā domicila [dalībvalsts] tiesā.

               20

               Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto, ņemot vērā, ka Regulas Nr. 44/2001 15. un nākamajos pantos paredzēto īpašo noteikumu attiecībā uz kompetenci līgumu, kurus noslēguši patērētāji, jomā mērķis ir aizsargāt vājāko līgumslēdzēju pusi, piešķirot jurisdikcijas izvēli un ierobežojot vienošanās par jurisdikciju pieļaujamību, tad gadījumā, ja patērētāja prasījumus, kas izriet no vienas rezervācijas, tiesā, kurai ir jurisdikcija atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 16. panta 1. punktam, nevarētu izvirzīt pret abiem līgumpartneriem, šī aizsardzība būtu apdraudēta.

               21

               Šādos apstākļos Landesgericht Feldkirch [Feldkirhes apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Regulas [Nr. 44/2001] 16. panta 1. punkts, ar kuru jurisdikcija tiek piešķirta tās vietas tiesām, kurā ir patērētāja domicils, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja otra līgumslēdzēja puse (šajā gadījumā – ceļojuma starpniece, kas atrodas ārvalstī) izmanto līgumpartnera (šajā gadījumā – ceļojuma organizētāja, kas atrodas iekšzemē) pakalpojumus, saistībā ar prasībām, kuras ir celtas pret abām šīm personām, šis punkts ir piemērojams arī iekšzemes līgumpartnerim?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               22

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 16. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “otra līgumslēdzēja puse” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver tādos apstākļos kā pamatlietā arī uzņēmēja, ar kuru patērētājs noslēdza līgumu un kura juridiskā adrese ir patērētāja domicila dalībvalstī, līgumpartneri.

               23

                  TUI apstrīd Regulas Nr. 44/2001 piemērošanu pret to un uzskata, ka pamatlietas apstākļi attiecas vienīgi uz situāciju iekšzemē, kas nozīmē, ka ir piemērojamas vienīgi valsts tiesību normas attiecībā uz tiesas teritoriālo jurisdikciju.

               24

               Turpretim netiek apstrīdēts, ka Regula Nr. 44/2001 ir piemērojama attiecībā uz lastminute.com un ka laulāto Maletic domicila valsts tiesa ir kompetenta izskatīt strīdu pēc būtības, ciktāl runa ir par šo sabiedrību.

               25

               Tāpat ir jāizvērtē, vai tādos apstākļos kā pamatlietā Regula Nr. 44/2001 ir piemērojama tādam līgumpartnerim kā TUI un vai neeksistē kāds ārvalstu elements, kas var pamatot šādu piemērošanu.

               26

               Šajā ziņā, runājot par Briseles 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildīšanu civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar vēlākām konvencijām par pievienošanos (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), Tiesa jau atzina, ka, lai varētu piemērot normas par jurisdikciju, ir vajadzīgs ārvalstu elements un ka Briseles konvencijas 2. panta piemērošanai (tagad Regulas Nr. 44/2001 2. pants) konkrēto tiesisko attiecību starptautisko raksturu ne vienmēr nosaka vairāku līgumslēdzēju valstu iesaistīšana strīda priekšmeta vai strīda dalībnieku attiecīgā domicila dēļ (šajā ziņā skat. 2005. gada 1. marta spriedumu lietā C-281/02 Owusu, Krājums, I-1383. lpp., 25. un 26. punkts).

               27

               Jāatgādina, ka, ciktāl Regula Nr. 44/2001 aizstāj Briseles konvenciju, Tiesas sniegtā šīs konvencijas tiesību normu interpretācija ir piemērojama arī minētās regulas tiesību normām, kad šo tiesību aktu normas var uzskatīt par līdzīgām (2010. gada 4. maija spriedums lietā C-533/08 TNT Express Nederland, Krājums, I-4107. lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Kaut arī, kā tika precizēts šī sprieduma 26. punktā, attiecīgo tiesisko attiecību starptautiskajam raksturam ne vienmēr ir jāizriet no vairāku dalībvalstu iesaistīšanās strīda būtības vai lietas dalībnieku attiecīgā domicila dēļ, jākonstatē, ka, tāpat kā to izdarīja Komisija un Portugāles valdība, Regula Nr. 44/2001 a fortiori ir piemērojama pamatlietas apstākļos, jo ārvalsts elements ir klātesošs, ne tikai runājot par lastminute.com, kas netiek apstrīdēts, bet arī attiecībā uz TUI.

               29

               Patiesībā, pat pieņemot, ka tāds vienots darījums kā tas, kas lika laulātajiem Maletic rezervēt un samaksāt par kompleksu ceļojumu interneta vietnē lastminute.com, var tikt sadalīts divās atsevišķās līgumattiecībās ar, pirmkārt, interneta ceļojumu aģentūru lastminute.com un, otrkārt, ceļojuma organizētāju TUI, šīs pēdējās līgumattiecības nevar kvalificēt kā “pilnībā iekšzemē” notiekošas attiecības, jo tās ir nedalāmi saistītas ar pirmajām līgumattiecībām, kuras īsteno minētās ceļojumu aģentūras starpnieks, kas atrodas citā dalībvalstī.

               30

               Turklāt ir jāņem vērā mērķi, kas Regulas Nr. 44/2001 preambulas 13. un 15. apsvērumā paredzēti mērķi, proti, patērētāju kā “vājākās līgumslēdzējas puses” aizsardzība, kā arī tas, ka ir “jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus”.

               31

               Šie mērķi ir pretrunā risinājumam, kas ļauj laulātajiem Maletic paralēli celt prasības gan Bludešā, gan Vīnē, izmantojot saistītas prasības, pret diviem uzņēmējiem, kas ir iesaistīti pamatlietā apskatāmajā rezervācijā un kompleksā ceļojuma norisē.

               32

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka jēdziens “otra līgumslēdzēja puse”, kas ir paredzēts Regulas Nr. 44/2001 16. panta 1. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā tas ietver arī uzņēmēja, ar kuru patērētājs noslēdza šo līgumu un kura juridiskā adrese ir patērētāja domicila dalībvalstī, līgumpartneri.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               33

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                     Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 16. panta 1. punktā paredzētais jēdziens “otra līgumslēdzēja puse” ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā tas ietver arī uzņēmēja, ar kuru patērētājs noslēdza šo līgumu un kura juridiskā adrese ir patērētāja domicila dalībvalstī, līgumpartneri.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1991. gada 25. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Pienākumu neizpildes - Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-353/89.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 8.martā. # Dimitra Lantzoni pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta T-289/04.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 9.jūlijā. # Laboratorios RTB, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme. # Lieta T-156/01.