title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 24.novembrī.#Medeva BV pret Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste.#Cilvēkiem paredzētas zāles - Papildu aizsardzības sertifikāts - Regula (EK) Nr. 469/2009 - 3. pants - Sertifikāta izsniegšanas nosacījumi - Jēdziens "produkts, kuru aizsargā spēkā esošs pamatpatents" - Kritēriji - Papildu vai atšķirīgu kritēriju pastāvēšana zālēm, kurās ir vairāk par vienu aktīvo vielu, vai vakcīnai pret vairākām slimībām ("multi-disease vaccine" vai "vaccin multivalent").#Lieta C-322/10.

text:
      Lieta C‑322/10
      Medeva BV
      pret
      Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Cilvēkiem paredzētas zāles – Papildu aizsardzības sertifikāts – Regula (EK) Nr. 469/2009 – 3. pants – Sertifikāta izsniegšanas nosacījumi – Jēdziens “produkts, kuru aizsargā spēkā esošs pamatpatents” – Kritēriji – Papildu vai atšķirīgu kritēriju pastāvēšana zālēm, kurās ir vairāk par vienu aktīvo vielu, vai vakcīnai pret vairākām slimībām
         (“multi‑disease vaccine” vai “vaccin multivalent”)

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Vienveidīgi tiesību akti – Rūpnieciskais un komercīpašums – Patenta tiesības – Papildu aizsardzības
            sertifikāts zālēm – Piešķiršanas nosacījums – Produkts, kuru aizsargā spēkā esošs pamatpatents
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 469/2009 3. panta a) punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Vienveidīgi tiesību akti – Rūpnieciskais un komercīpašums – Patenta tiesības – Papildu aizsardzības
            sertifikāts zālēm – Piešķiršanas nosacījums – Produkts, kuru aizsargā spēkā esošs pamatpatents
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 469/2009 3. panta b), c) un d) punkts un 4. un 5. pants)
      1.        Regulas Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm 3. panta a) punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas liedz
         dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu atbildīgajām iestādēm piešķirt papildu aizsardzības sertifikātu aktīvajām vielām, kas
         nav minētas šāda pieteikuma pamatojumā minētā pamatpatenta pretenziju formulējumā.

      (sal. ar 28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Regulas Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm 3. panta b) punkts ir interpretējams tādējādi, ka, ja vien
         ir izpildīti arī pārējie šajā pantā paredzētie nosacījumi, tas neliedz dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu atbildīgajām iestādēm
         piešķirt papildu aizsardzības sertifikātu divu aktīvo vielu kombinācijai, kas atbilst tai, kura ir minēta norādītā pamatpatenta
         pretenziju formulējumā, ja zāles, kuru tirdzniecības atļauja tiek norādīta papildu aizsardzības sertifikāta pieteikuma pamatošanai,
         ietver ne tikai šo divu aktīvo vielu kombināciju, bet arī citas aktīvās vielas.

      Ja papildu aizsardzības sertifikāts būtu jāatsaka tāda pamatpatenta īpašniekam, kurš attiecas uz jaunu aktīvo vielu vai jaunu
         aktīvo vielu kombināciju, tāpēc ka zāļu pārdošanai domātajā formā, ar kuru šī aktīvā viela vai kombinācija pirmoreiz tiek
         laista tirgū, minētā aktīvā viela vai minētā kombinācija zālēs ir kopā ar citām aktīvajām vielām vai kombinācijām, kas ir
         domātas citiem terapeitiskajiem mērķiem un ko aizsargā cits spēkā esošs pamatpatents vai neaizsargā nekāds pamatpatents, varētu
         tikt apdraudēts šīs regulas pamatmērķis – nodrošināt pietiekamu aizsardzību, lai veicinātu izpēti farmaceitiskajā jomā un
         lai ievērojami veicinātu pastāvīgu cilvēku veselības aizsardzības uzlabošanu.

      Saskaņā ar Regulas Nr. 469/2009 5. pantu šādi saistībā ar šādu produktu, kuram ir tirdzniecības atļauja kā zālēm, izdots papildu
         aizsardzības sertifikāts, patentam izbeidzoties, piešķir tādas pašas tiesības attiecībā uz šo produktu kā pamatpatents, ievērojot
         pamatpatenta aizsardzības ierobežojumus, kas minēti šīs regulas 4. pantā. Tādējādi, ja patenta īpašnieks tā spēkā esamības
         laikā, pamatojoties uz savu patentu, varēja iebilst pret jebkādu sava produkta izmantošanu vai noteiktu izmantošanu tādu zāļu
         veidā, kuras sastāv no šī produkta vai kurās ir ietverts šis produkts, šim pašam produktam izdots papildu aizsardzības sertifikāts
         tam sniegs tādas pašas tiesības attiecībā uz jebkādu produkta izmantošanu kā zāles, kas ir tikušas atļautas pirms sertifikāta
         termiņa beigām.

      Tomēr tādā situācijā, kurā, pirmkārt, vienai aktīvajai vielai vai aktīvo vielu kombinācijai ir spēkā esošs pamatpatents un,
         otrkārt, zālēm, kurās ir viena aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija ar vienu vai citām aktīvajām vielām, ir spēkā esoša
         atļauja, kura ir izdota saskaņā ar Direktīvu 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, vai
         Direktīvu 2001/82 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz veterinārajām zālēm, un kura ir pirmā tirdzniecības atļauja, kas ļāvusi
         laist tirgū aktīvo vielu vai aktīvo vielu kombināciju, par “produkta” pirmo tirdzniecības atļauju kā zālēm šīs pašas regulas
         3. panta d) punkta izpratnē var uzskatīt tikai atļauju pirmajām zālēm, kas ir laistas Savienības tirgū, starp kuru aktīvajām
         vielām ir divu patenta pretenziju formulējumā minētu aktīvo vielu kombinācija.

      Turklāt, ja patents aizsargā produktu saskaņā ar Regulas Nr. 469/2009 3. panta c) punktu, šim pamatpatentam nevar izdot vairāk
         par vienu sertifikātu.

      (sal. ar 34. un 39.–42. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 24. novembrī (*)

      Cilvēkiem paredzētas zāles – Papildu aizsardzības sertifikāts – Regula (EK) Nr. 469/2009 – 3. pants – Sertifikāta izsniegšanas nosacījumi – Jēdziens “produkts, kuru aizsargā spēkā esošs pamatpatents” – Kritēriji – Papildu vai atšķirīgu kritēriju pastāvēšana zālēm, kurās ir vairāk par vienu aktīvo vielu, vai vakcīnai pret vairākām slimībām
         (“multi‑disease vaccine” vai “vaccin multivalent”)

      Lieta C‑322/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 24. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 5. jūlijā,
         tiesvedībā

      Medeva BV
      pret
      Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši A. Prehala [A. Prechal], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 12. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Medeva BV vārdā – A. Vo [A. Waugh], barrister, ko pilnvarojusi D. Stēnfelde [D. Sternfeld], solicitor,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Hetavejs [S. Hathaway], pārstāvis, kam palīdz T. Maiksons [T. Micheson], barrister,

      –        Latvijas valdības vārdā – M. Borkoveca un K. Krasovska, pārstāves,
      –        Lietuvas valdības vārdā – V. Balčūnaite [V. Balčiūnaitė] un R. Mackevičiene [R. Mackevičienė], pārstāves,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un P. Antunišs [P. Antunes], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – F. Bulšts [F. Bulst] un J. Samnada [J. Samnadda], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 13. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Regulas (EK)
         Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm (OV L 152, 1. lpp.) 3. pantu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā Medeva BV (turpmāk tekstā – “Medeva”) pret Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks (Patentu valde, turpmāk tekstā – “Patent Office”) par pēdējās atteikumiem apmierināt tās papildu aizsardzības sertifikātu (turpmāk tekstā – “PAS”) pieteikumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Regulas Nr. 469/2009 preambulas 1., kā arī 4.–10. apsvērums ir šādi:

      “(1)      Padomes Regula (EEK) Nr. 1768/92 (1992. gada 18. jūnijs) par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm [OV L 182, 1. lpp.]
         ir vairākkārt būtiski grozīta [..]. Skaidrības un praktisku iemeslu labad būtu lietderīgi veikt attiecīgās regulas kodifikāciju.

      [..]
      (4)      Pašreiz laikposms no brīža, kad iesniegts patenta pieteikums attiecībā uz jaunām zālēm, līdz brīdim, kad saņemta atļauja laist
         tirgū šīs zāles [arī tirdzniecības atļauja; turpmāk tekstā – “TA”], samazina faktiskās patentaizsardzības laikposmu, kas nav
         pietiekams, lai atgūtu pētniecībā ieguldītos līdzekļus.

      (5)      Šo apstākļu dēļ aizsardzība nav nodrošināta un tas apgrūtina pētniecību farmācijas jomā.
      (6)      Pastāv risks, ka pētniecības centrus, kas atrodas dalībvalstīs, varētu pārvietot uz tādām valstīm, kuras piedāvā lielāku aizsardzību.
      (7)      Būtu jāparedz vienots risinājums Kopienas līmenī, tādējādi novēršot to, ka valstis pieņem atšķirīgus tiesību aktus, kā dēļ
         var rasties papildu atšķirības, kas var kavēt zāļu brīvu apriti Kopienā un tādējādi tieši ietekmēt iekšējā tirgus darbību.

      (8)      Tādēļ ir nepieciešams paredzēt [PAS], kuru katra dalībvalsts ar vieniem un tiem pašiem nosacījumiem var piešķirt, pamatojoties
         uz valsts vai Eiropas patenta pieteikumu attiecībā uz zālēm, kam piešķirta [TA]. Regula tāpēc ir vispiemērotākais tiesību
         akts.

      (9)      Tās aizsardzības ilgums, ko piešķir ar sertifikātu, būtu jānosaka tā, lai nodrošinātu pienācīgu, efektīvu aizsardzību. Šajā
         nolūkā no brīža, kad attiecībā uz konkrētajām zālēm pirmo reizi saņem [TA] Kopienā, patenta un sertifikāta īpašniekam vajadzīga
         iespēja izmantot ekskluzīvas tiesības maksimāli piecpadsmit gadus.

      (10)      Tomēr šādā tik sarežģītā un viegli ietekmējamā nozarē kā farmācija būtu jāņem vērā visas saistītās intereses, arī veselības
         aizsardzības intereses. Šajā nolūkā šo sertifikātu var piešķirt tikai uz laiku, kas nepārsniedz piecus gadus. Piešķirtā aizsardzība
         būtu jāattiecina vienīgi uz produktu, kuram piešķirta atļauja laist tirgū kā zāles.”

      4        Šīs regulas 1. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      a)      “zāles” ir jebkura viela vai vielu kombinācija, kas paredzēta cilvēku [..] slimību ārstēšanai vai profilaksei [..];
      b)      “produkts” ir zāļu aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija;
      c)      “pamatpatents” ir patents, kas aizsargā produktu kā tādu, kāda produkta iegūšanas vai izmantošanas paņēmienu, un kuru norāda
         tā īpašnieks sertifikāta piešķiršanas nolūkā;

      d)      “sertifikāts” ir papildu aizsardzības sertifikāts;
      [..].”
      5        Šīs pašas regulas 2. pantā ar nosaukumu “Darbības joma” ir paredzēts:

      “Saskaņā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem uz produktu, kas kādas dalībvalsts teritorijā ir aizsargāts ar patentu un
         uz ko kā uz zālēm pirms laišanas tirgū attiecas administratīvās atļaujas procedūra saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes
         Direktīvu 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm [OV L 311,
         67. lpp.], vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/82/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas
         uz veterinārajām zālēm [OV L 311, 1. lpp.], var attiekties sertifikāts.”

      6        Regulas Nr. 469/2009 3. pantā ar nosaukumu “Sertifikāta saņemšanas nosacījumi” ir noteikts:

      “Sertifikātu piešķir, ja dalībvalstī, kurā iesniegts 7. pantā minētais pieteikums, pieteikuma iesniegšanas dienā:
      a)      produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents;
      b)      attiecībā uz produktu kā zālēm piešķirta derīga [TA] saskaņā ar Direktīvu 2001/83/EK vai attiecīgi Direktīvu 2001/82/EK;
      c)      uz produktu līdz šim nekad nav attiecies kāds sertifikāts;
      d)      atļauja, kas minēta b) apakšpunktā, ir pirmā atļauja laist produktu tirgū kā zāles.”
      7        Šīs pašas regulas 4. pantā ar nosaukumu “Aizsardzības objekts” ir minēts:

      “Nepārsniedzot pamatpatenta piešķirtās aizsardzības robežas, aizsardzība, ko piešķir sertifikāts, attiecas vienīgi uz produktu,
         kam piešķirta atļauja laist atbilstīgās zāles tirgū un jebkādā veidā izmantot produktu kā zāles, kas atļautas pirms sertifikāta
         termiņa beigām.”

      8        Regulas Nr. 469/2009 5. pantā par “sertifikāta juridisko spēku” ir paredzēts, ka, “ievērojot 4. panta noteikumus, sertifikāts
         piešķir tādas pašas tiesības kā pamatpatents un uz to attiecas tie paši ierobežojumi un tie paši pienākumi.”

       Eiropas Patentu konvencija
      9        1973. gada 5. oktobrī parakstītās Konvencijas par Eiropas patentu piešķiršanu, grozījumu redakcijā, kas piemērojama pamatlietas
         faktu notikumu laikā (turpmāk tekstā – “Eiropas Patentu konvencija”), 69. pantā ar virsrakstu “Aizsardzības apjoms” ir paredzēts:

      “(1)      Tiesību apjomu, ko piešķir Eiropas patents vai Eiropas patenta pieteikums, nosaka pretenzijas. Izgudrojuma apraksts un zīmējumi
         tiek izmantoti pretenziju interpretācijai.

      (2)      Laika periodā līdz Eiropas patenta piešķiršanai Eiropas patenta pieteikuma tiesību apjomu nosaka [..] iesniegtās pretenzijas,
         kas ir publicētas [..]. Tomēr piešķirtais Eiropas patents vai iebilduma procedūrā grozītais Eiropas patents retrospektīvi
         nosaka Eiropas patenta pieteikuma tiesību apjomu, ja vien šis tiesību apjoms ar to netiek paplašināts.”

      10      Protokola par Konvencijas par Eiropas patentu piešķiršanu 69. panta interpretāciju, kas saskaņā ar tā 164. panta 1. punktu
         ir tā neatņemama sastāvdaļa, 1. pantā ir noteikts:

      “Konvencijas 69. pantu nevajadzētu interpretēt tādējādi, ka Eiropas patenta piešķirtais aizsardzības apjoms tiek saprasts
         kā tāds, kas burtiski un tieši izriet no pretenzijās lietoto vārdu nozīmes, un ka aprakstu un zīmējumu izmanto tikai pretenzijās
         esošās nenoteiktības novēršanas nolūkam. To nevajadzētu interpretēt arī tādējādi, ka pretenzijas kalpo tikai kā vadlīnijas
         un ka faktisko aizsardzību var paplašināt arī uz to, ko patenta īpašnieks, ņemot vērā lietpratēja viedokli par aprakstu un
         zīmējumiem, ir iecerējis aizsargāt. Gluži otrādi, tas ir jāinterpretē kā vidus pozīcijas atrašana starp šīm divām galējībām,
         kas vienlaikus dod taisnīgu aizsardzību patenta īpašniekam un saprātīgu noteiktības pakāpi trešajām personām.”

       Valsts tiesības
      11      Apvienotās Karalistes 1977. gada Patentu likuma (UK Patents Act 1977) 60. pants par “patenttiesību pārkāpuma definīciju” ir formulēts šādi:

      “1)      Ievērojot šī panta noteikumus, persona izdara patenttiesību uz izgudrojumu pārkāpumu, ja tā patenta spēkā esamības laikā bez
         iepriekšējas patenta īpašnieka piekrišanas Apvienotajā Karalistē attiecībā uz izgudrojumu veic kādu no turpmāk minētajām darbībām:

      a)      ja izgudrojums ir produkts, ražo, nodod, piedāvā nodot, izmanto vai importē produktu vai to glabā, lai to nodotu vai citiem
         mērķiem;

      [..].”
      12      UK Patents Act 1977 125. pantā par “patenta aizsardzības apmēru” ir paredzēts:

      “1)      Šī likuma piemērošanai patentētais izgudrojums [..], ja vien no konteksta neizriet pretējais, ir tas, kurš ir minēts patenta
         [..] pretenzijas specifikācijā, kuru interpretē, izmantojot tā aprakstu un iespējamos šajā specifikācijā ietvertos zīmējumus,
         un patenta [..] aizsardzības apmērs tiek noteikts atbilstošā veidā.

      [..]
      3)      Protokols par Eiropas Patentu konvencijas 69. panta interpretāciju (šajā pantā ir iekļauta iepriekš minētajam 1. punktam atbilstoša
         tiesību norma), ciktāl tas ir spēkā, ir piemērojams minētā 1. punkta, kā arī minētā panta mērķiem.”

       Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
      13      1990. gada 26. aprīlī Medeva iesniedza Eiropas patenta pieteikumu, un tas Eiropas Patentu birojā (EPB) tika reģistrēts ar numuru EP 1666057 tādas no šūnām
         sastāvošas vakcīnas iegūšanas paņēmienam, kura lietojama pret bordetella pertussis (garā klepus izraidītājs), arī sauktu par “Pa”, un kura sastāv no divu antigēnu, proti, pertaktīna un hemaglutinīna šķiedrvielas
         (“filamentous haemagglutinin antigen”), kombinācijas attiecīgā proporcijā, kas ļauj panākt sinerģiju vakcīnas iedarbībai.
         Šo patentu EPB piešķīra 2009. gada 18. februārī, un tas zaudēja spēku 2010. gada 25. aprīlī.

      14      Medeva iesniedza Patent Office piecus PAS pieteikumus, kuru galvenais mērķis bija panākt papildu aizsardzību DTPa‑IPV/HIB vakcīnām, kas attiecās uz difteriju
         (D), stingumkrampjiem (T), garo klepu (Pa), poliomielītu (IPV) un/vai meningītu (haemophilius influenzae, arī saukts par “HIB”). Šo pieteikumu pamatojumā Medeva iesniedza Vācijas, Francijas un Apvienotās Karalistes iestāžu izsniegtas TA zālēm ar nosaukumiem “Infanrix DTCaP”, “Infanrix
         IPV”, “Infanrix IPV+HIB”, “Infanrix Quinta”, “Pediacel” un “Repevax”, no kurām katrā bez pertaktīna un hemaglutinīna šķiedrvielas
         bija citas aktīvās vielas, skaitā no 8 līdz 11.

      15      Patent Office ar 2009. gada 16. novembra lēmumu atteicās izsniegt lūgtos PAS, it īpaši uzskatot, ka četru šo pieteikumu gadījumā (SCP/GB09/015,
         09/016, 09/017 un 09/019) minētajos pieteikumos, kuros bija lūgts izsniegt PAS šīm vielām, bija minētas vairāk sastāvdaļas
         vai aktīvās vietas nekā pamatpatenta pretenziju formulējumā un tāpēc šis patents tās neaizsargāja Regulas Nr. 469/2009 3. panta
         a) punkta izpratnē. Par piekto pieteikumu (SPC/GB09/018) Patent Office it īpaši uzskatīja, ka, lai gan patentā norādītās sastāvdaļas un aktīvās vielas bija tās pašas, kas minētas PAS pieteikumā,
         proti, pertaktīna un hemaglutinīna šķiedrvielas kombinācija, TA, kas bija iesniegtas šī pieteikuma pamatojumam, neatbilda
         šīs pašas regulas 3. panta b) punktā paredzētajiem nosacījumiem, jo tās attiecās uz zālēm ar deviņām aktīvajām vielām, proti,
         vakcīnas saturēja ne tikai PAS pieteikumā un minētā patenta pretenzijās minētās sastāvdaļas un aktīvās vietas.

      16      Par šo lēmumu Medeva cēla prasību High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), kas to noraidīja 2010. gada 27. janvāra spriedumā.

      17      Medeva par šo spriedumu iesniedza apelāciju Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Ar Regulu Nr. 469/2009 [..] papildus pārējiem tās apsvērumos minētajiem mērķiem tiek atzīta vajadzība katrai Savienības dalībvalstij
         piešķirt PAS valsts vai Eiropas patentu īpašniekiem, pamatojoties uz tiem pašiem nosacījumiem, kā norādīts [šīs regulas] preambulas
         7. un 8. apsvērumā. Ievērojot, ka patentu tiesību jomā nav veikta saskaņošana Kopienas līmenī, kā ir interpretējams Regulas
         [Nr. 469/2009] 3. panta a) punktā ietvertais formulējums “produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents” un pēc kādiem kritērijiem
         tas ir jānosaka?

      2)      Vai tādā lietā kā šajā gadījumā, kas attiecas uz zālēm, kurās ir vairāk nekā viena aktīvā viela, ir vēl kādi papildu vai atšķirīgi
         kritēriji, pēc kuriem noteikt, vai “produktu aizsargā pamatpatents” Regulas [Nr. 469/2009] 3. panta a) punkta izpratnē, un,
         ja tas tā ir, kādi ir šie papildu vai atšķirīgie kritēriji?

      3)      Vai tādā lietā kā šajā gadījumā, kura ir par kombinēto vakcīnu, ir vēl kādi papildu vai atšķirīgi kritēriji, pēc kuriem var
         noteikt, vai “produktu aizsargā pamatpatents” Regulas [Nr. 469/2009] 3. panta a) punkta izpratnē, un, ja tas tā ir, kādi ir
         šie papildu vai atšķirīgie kritēriji?

      4)      Vai [Regulas Nr. 469/2009] 3. panta a) punkta izpratnē kombinēto vakcīnu, kas sastāv no vairākiem antigēniem, “aizsargā pamatpatents”,
         ja vienu no vakcīnas antigēniem “aizsargā spēkā esošs pamatpatents”?

      5)      Vai [Regulas Nr. 469/2009] 3. panta a) punkta izpratnē kombinēto vakcīnu, kas sastāv no vairākiem antigēniem, “aizsargā pamatpatents”,
         ja visus vakcīnā esošos antigēnus pret vienu slimību “aizsargā spēkā esošs pamatpatents”?

      [..]
      6)      Vai saskaņā ar Regulu [Nr. 469/2009], un it īpaši tās 3. panta b) punktu, [PAS] var piešķirt vienai aktīvajai vielai vai aktīvo
         vielu kombinācijai, ja:

      a)      ar spēkā esošo pamatpatentu tiek aizsargāta viena aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija Regulas [Nr. 469/2009] 3. panta
         a) punkta izpratnē;

      b)      zālēm, kuru sastāvā viena aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija ir kopā ar vienu vai vairākām citām aktīvām vielām, ir
         derīga atļauja, kas ir piešķirta saskaņā ar Direktīvu 2001/83/EK vai Direktīvu 2001/82/EK, un tā ir pirmā [TA] šīs aktīvās
         vielas vai aktīvo vielu kombinācijas pārdošanai tirgū?”

      18      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 12. janvāra rīkojumu lieta C‑322/10 un lieta C‑422/10 tika apvienotas mutvārdu procesā
         un sprieduma taisīšanai atbilstoši Tiesas Reglamenta 43. pantam. Tomēr, ņemot vērā pamatlietu situāciju atšķirīgos faktus,
         ar Tiesas ceturtās palātas priekšēdētāja 2011. gada 11. oktobra rīkojumu šīs lietas, piemērojot to pašu 43. pantu, tika sadalītas
         sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmajiem pieciem jautājumam
      19      Pirmajos piecos jautājumos, kas ir izvērtējami kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 469/2009 3. panta a) punkts
         ir interpretējams tādējādi, ka tas liedz dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu atbildīgajām iestādēm izsniegt PAS, ja starp
         pieteikumā minētajām aktīvajām vielām ir tādas aktīvās vielas, kas nav minētas šī pieteikuma pamatojumā minētā pamatpatenta
         pretenziju formulējumā.

      20      Šajā ziņā Latvijas, Lietuvas un Portugāles valdības apgalvo, ka tikai pretenziju formulējumam ir nozīme, lai noteiktu, vai
         produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents Regulas Nr. 469/2009 3. panta a) punkta izpratnē, bet Medeva un Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka jēdziens “produkt[s, kuru] aizsargā spēkā esošs pamatpatents” šīs tiesību normas
         izpratnē atbilst jebkurai zāļu kombinācijai, ar kuru tiek tiešā veidā pārkāptas patenttiesības.

      21      Lietā C‑392/97 Farmitalia, kurā taisīts 1999. gada 16. septembra spriedums (Recueil, I‑5553. lpp.), tika uzdots jautājums, pēc kādiem kritērijiem ir jānosaka, vai produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents
         Regulas Nr. 1768/92 3. panta a) punkta izpratnē, kurš, kā ir atgādināts Regulas Nr. 469/2009 preambulas 1. apsvērumā, ir kodificēts
         šajā pēdējā regulā.

      22      Iepriekš minētā sprieduma lietā Farmitalia 26. punktā Tiesa norādīja, ka pašreizējā Kopienu tiesību attīstības stadijā Savienības tiesību aspektā situācija nav būtiski
         mainījusies, jo patentu tiesību normas Eiropas Savienībā vēl nav saskaņotas, kā arī nav notikusi tiesību aktu tuvināšana.

      23      Tiesa tādējādi minētā sprieduma 27. punktā secināja, ka, tā kā Eiropas Savienības mērogā nebija notikusi patentu tiesību saskaņošana,
         patenta sniegtās aizsardzības apmēru var noteikt tikai saskaņā ar to regulējošajiem noteikumiem, kas neietilpst Savienības
         tiesībās.

      24      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar Regulu Nr. 469/2009 tiek noteikts vienots risinājums Savienības mērogā, radot PAS, ko var iegūt
         valsts vai Eiropas patenta īpašnieks saskaņā ar vienādiem nosacījumiem katrā dalībvalstī. Tātad tās mērķis ir novērst atšķirīgu
         valsts tiesību aktu attīstību, kas radītu jaunas atšķirības, kuras varētu traucēt zāļu brīvu apriti Savienībā un tādējādi
         tieši ietekmēt iekšējā tirgus izveidi un darbību (skat. 1995. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑350/92 Spānija/Padome, Recueil, I‑1985. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑127/00 Hässle, Recueil, I‑14781. lpp., 37. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑482/07 AHP Manufacturing, Krājums, I‑7295. lpp., 35. punkts).

      25      Turklāt jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 469/2009 5. pantu visi PAS piešķir tādas pašas tiesības kā pamatpatents un uz
         tiem attiecas tie paši ierobežojumi un tie paši pienākumi. No tā izriet, ka šīs pašas regulas 3. panta a) punktā tiek liegts
         izdot PAS tādām aktīvajām vielām, kas nav minētas šī pamatpatenta pretenziju formulējumā.

      26      Tāpat, ja patenta pretenzija attiecas uz divu aktīvo vielu kombināciju, bet nekādā veidā neattiecas uz šīm aktīvām vielām,
         tās skatot atsevišķi, PAS, pamatojoties uz šādu patentu, nevar izdot katrai no šīm aktīvajām vielām atsevišķi.

      27      Šādu pieeju turklāt pamato 1990. gada 11. aprīļa Padomes Regulas (EEK) par zāļu papildu aizsardzības sertifikātu ieviešanu
         projekta (COM(90) 101, galīgā redakcija) pamatojuma izklāsta (turpmāk tekstā – “pamatojuma izklāsts”) 20. punkta 2. apakšpunkts,
         kurā par to, kas tiek “aizsargāts ar pamatpatentu” skaidrā veidā ir norāde tikai uz pamatpatenta pretenziju formulējumu. Šāda
         interpretācija turklāt atbilst tai, kas ir minēta Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 23. jūlija Regulas (EK) Nr. 1610/96
         par papildu aizsardzības sertifikāta ieviešanu attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļiem (OV L 198, 30. lpp.) preambulas četrpadsmitajā
         apsvērumā, kurā ir atsauce uz vajadzību, lai uz “produktiem” “[attiektos] speciāli tiem izdoti patenti”.

      28      Tādējādi uz pirmajiem pieciem uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 469/2009 3. panta a) punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka tas liedz dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu atbildīgajām iestādēm piešķirt PAS aktīvajām vielām, kas nav minētas
         šāda pieteikuma pamatojumā minētā pamatpatenta pretenziju formulējumā.

       Par sesto jautājumu
      29      Sestajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 469/2009 3. panta b) punktu var interpretēt tādējādi, ka tas
         neliedz dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu atbildīgajām iestādēm piešķirt PAS divu aktīvo vielu kombinācijai, kas atbilst
         tai, kura ir minēta norādītā pamatpatenta pretenziju formulējumā, ja zāles, kuru TA tiek norādīta PAS pieteikuma pamatošanai,
         ietver ne tikai šo divu aktīvo vielu kombināciju, bet arī citas aktīvās vielas.

      30      Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 469/2009 pamatmērķis ir nodrošināt pietiekamu aizsardzību, lai veicinātu farmaceitisko
         izpēti, kam ir ievērojama nozīme pastāvīgā cilvēku veselības aizsardzības uzlabošanā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
         Farmitalia, 19. punkts, un lietā AHP Manufacturing, 30. punkts).

      31      Šajā ziņā minētās regulas pieņemšana bija pamatota ar efektīvas patentaizsardzības perioda nepietiekamo ilgumu farmaceitiskajā
         pētniecībā ieguldīto līdzekļu atgūšanai un tās mērķis bija novērst šo nepietiekamību, izstrādājot PAS zālēm (skat. 1997. gada
         23. janvāra spriedumu lietā C‑181/95 Biogen, Recueil, I‑357. lpp., 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā AHP Manufacturing, 30. punkts).

      32      Turklāt, kā izriet it īpaši no pamatojuma izklāsta 28. punkta 4. un 5. apakšpunkta, PAS sniegtā aizsardzība ir paredzēta,
         lai lielā mērā atlīdzinātu par izpēti, kas vainagojas ar jaunu “produktu” izstrādi, un šis vārds tiek lietots kā kopīgs apzīmējums
         saistībā ar trim dažādiem patentu veidiem, kuri var dot tiesības saņemt PAS. Faktiski, ja turklāt ir izpildīti Regulā Nr. 469/2009
         minētie nosacījumi, pat patents, ar kuru tiek aizsargāts “produkta” iegūšanas paņēmiens šīs regulas izpratnē, saskaņā ar tās
         2. pantu var ļaut piešķirt PAS, bet tādā gadījumā PAS – saskaņā ar šīs pašas regulas 5. pantu un kā ir norādīts pamatojuma
         izklāsta 44. punktā – piešķir tādas pašas tiesības kā pamatpatents šim produkta iegūšanas paņēmienam, ieskaitot, ja tas ir
         paredzēts šim patentam piemērojamajās tiesībās, iegūšanas paņēmiena aizsardzības attiecināšanu uz šajā paņēmienā iegūto produktu.

      33      Kā norāda iesniedzējtiesa un kā izriet no debatēm Tiesā, šobrīd tirgū laistās zāles, it īpaši tās, kas paredzētas sarežģītām
         pataloģijām, bieži ietver multiterapeitiskas aktīvo vielu kombinācijas, kuras pacientiem var ievadīt viena izstrādājuma formā.
         Tāpat vakcīnas bieži tiek izstrādātas, it īpaši ņemot vērā dalībvalstu veselības aizsardzības iestāžu ieteikumus, kombinēto
         vakcīnu formā.

      34      Taču, ja PAS būtu jāatsaka tāda pamatpatenta īpašniekam, kurš attiecas uz jaunu aktīvo vielu vai jaunu aktīvo vielu kombināciju,
         tāpēc ka zāļu pārdošanai domātajā formā, ar kuru šī aktīvā viela vai kombinācija pirmoreiz tiek laista tirgū, minētā aktīvā
         viela vai minētā kombinācija zālēs ir kopā ar citām aktīvajām vielām vai kombinācijām, kas ir domātas citiem terapeitiskajiem
         mērķiem un ko aizsargā cits spēkā esošs pamatpatents vai neaizsargā nekāds pamatpatents, varētu tikt apdraudēts šīs regulas
         pamatmērķis – nodrošināt pietiekamu aizsardzību, lai veicinātu izpēti farmaceitiskajā jomā un lai ievērojami veicinātu pastāvīgu
         cilvēku veselības aizsardzības uzlabošanu.

      35      Pirmkārt, patenta īpašniekam pienāktos tikai patenta piešķirtais efektīvās aizsardzības periods, kas saskaņā ar Savienības
         likumdevēja viedokli nav pietiekams, lai atgūtu farmaceitiskajā pētniecībā ieguldītos līdzekļus, un kas ir iemesls, kāpēc
         minētais likumdevējs izveidoja PAS zālēm, lai novērstu šo nepilnību. Otrkārt, ar šādu pieeju tiktu dota priekšroka nekombinēto
         zāļu, it īpaši vakcīnu, izstrādei, iespējams, pretēji pacientu un valsts veselības aizsardzības iestāžu interesēm. Tādā situācijā
         šādu patentu īpašnieki būtu spiesti tirdzniecībai izstrādāt un uzturēt tirgū tādas zāles, kurās ir tikai tās aktīvās vielas,
         kas ir minētas pamatpatenta pretenzijā, lai tādējādi tiem būtu TA zālēm, kurās ir tieši šīs aktīvās vielas, un kura noteikti
         varētu sniegt tiesības uz PAS.

      36      Ir jākonstatē, ka šāds iznākums nebūtu saderīgs ar Regulas Nr. 469/2009 pamatmērķiem, kas izvirzīti, ieviešot PAS zālēm.

      37      Regulā Nr. 469/2009 paredzētā prasība, ka “produktam” ir jābūt TA kā zālēm, apliecina šādu pieeju tādā ziņā, ka šī prasība
         pati par sevi neizslēdz to, ka šāda TA var attiekties arī uz citām aktīvajām vielām, kas var būt iekļautas šādās zālēs. Turklāt
         saskaņā ar šīs pašas regulas 4. pantu PAS ir domāts, lai aizsargātu “produktu”, uz kuru attiecas TA, nevis pašas zāles.

      38      Turklāt tāda situācija atbilst tai, kas ir aprakstīta pamatojuma izklāsta 34. un 39. punktā, kuros Eiropas Kopienu Komisija
         norādīja, pirmkārt, ka nosacījums par to, ka ir jābūt izsniegtai TA, kas attiecas uz produktu, ir izpildīts, “ja zāļu veidam,
         kuras to satur, ir piešķirta [TA]”, un, otrkārt, ka tādā situācijā, “ja atļautais produkts sastāv no X vielas un citas aktīvās
         vielas kombinācijas, sertifikāts attiecas tikai uz X vielu.”

      39      Saskaņā ar Regulas Nr. 469/2009 5. pantu šādi saistībā ar šādu produktu izdots PAS, patentam izbeidzoties, piešķir tādas pašas
         tiesības attiecībā uz šo produktu kā pamatpatents, ievērojot pamatpatenta aizsardzības ierobežojumus, kas minēti šīs regulas
         4. pantā. Tādējādi, ja patenta īpašnieks tā spēkā esamības laikā, pamatojoties uz savu patentu, varēja iebilst pret jebkādu
         sava produkta izmantošanu vai noteiktu izmantošanu tādu zāļu veidā, kuras sastāv no šī produkta vai kurās ir ietverts šis
         produkts, šim pašam produktam izdots PAS tam sniegs tādas pašas tiesības attiecībā uz jebkādu produkta izmantošanu kā zāles,
         kas ir tikusi atļauta pirms sertifikāta termiņa beigām.

      40      Tomēr ir jāpiebilst, ka tādā situācijā kā pamatlietā, pirmkārt, par pirmo šī “produkta” kā zāļu TA šīs pašas regulas 3. panta
         d) punkta izpratnē var uzskatīt tikai atļauju pirmajām zālēm, kas ir laistas tirgū, starp kuru aktīvajām vielām ir divu patenta
         pretenziju formulējumā minētu aktīvo vielu – pertaktīna un hemaglutinīna šķiedrvielas – kombinācija.

      41      Otrkārt, ja patents aizsargā produktu saskaņā ar Regulas Nr. 469/2009 3. panta c) punktu, šim pamatpatentam nevar izdot vairāk
         par vienu sertifikātu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Biogen, 28. punkts).

      42      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz sesto uzdoto jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 469/2009 3. panta b) punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka, ja vien ir izpildīti arī pārējie šajā pantā paredzētie nosacījumi, tas neliedz dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu
         atbildīgajām iestādēm piešķirt PAS divu aktīvo vielu kombinācijai, kas atbilst tai, kura ir minēta norādītā pamatpatenta pretenziju
         formulējumā, ja zāles, kuru TA tiek norādīta PAS pieteikuma pamatošanai, ietver ne tikai šo divu aktīvo vielu kombināciju,
         bet arī citas aktīvās vielas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Regulas (EK) Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm 3. panta
            a) punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas liedz dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu atbildīgajām iestādēm piešķirt papildu
            aizsardzības sertifikātu aktīvajām vielām, kas nav minētas šāda pieteikuma pamatojumā minētā pamatpatenta pretenziju formulējumā;
      2)      Regulas Nr. 469/2009 3. panta b) punkts ir interpretējams tādējādi, ka, ja vien ir izpildīti arī pārējie šajā pantā paredzētie
            nosacījumi, tas neliedz dalībvalsts par rūpniecisko īpašumu atbildīgajām iestādēm piešķirt papildu aizsardzības sertifikātu
            divu aktīvo vielu kombinācijai, kas atbilst tai, kura ir minēta norādītā pamatpatenta pretenziju formulējumā, ja zāles, kuru
            tirdzniecības atļauja tiek norādīta papildu aizsardzības sertifikāta pieteikuma pamatošanai, ietver ne tikai šo divu aktīvo
            vielu kombināciju, bet arī citas aktīvās vielas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 12. maijs.#GRE Grand River Enterprises Deutschland GmbH pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Mark1” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-844/14.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1986. gada 23. janvārī. # Pietro Soma un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 171/84.


Tiesas spriedums 1980. gada 17. jūnijā. # Calpak SpA un Società Emiliana Lavorazione Frutta SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Poires Williams. # Apvienotās lietas 789 un 790/79.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2005. gada 14.aprīlī. # Sniace, SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Dalības aizdevums - Interese prasības iesniegšanā - Nepieņemamība. # Lieta T-141/03.

text:
      Lieta T‑141/03
      Sniace, SA
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Dalības aizdevums – Interese celt prasību – Nepieņemamība
      Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2005. gada 14. aprīlī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Process – Pieņemamība – Atbildētāja pienākums to apstrīdēt ar atsevišķu dokumentu – Neesamība – Iespēja aprobežoties ar šaubu
            izteikšanu iebildumu rakstā
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. pants un 114. panta 1. punkts)
      2.     Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību – Radušās un pastāvošas intereses nepieciešamība – Novērtēšana prasības
            celšanas brīdī – Interese saistībā ar nekonkrētām situācijām nākotnē – Izslēgšana
      (EKL 87. panta 1. punkts, 88. panta 3. punkts un 234. pants)
      1.     Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punkts neuzliek lietas dalībniekam pienākumu pieņemamību apstrīdēt ar atsevišķu
         dokumentu. Atbildētājs, formāli neceļot iebildumu par nepieņemamību, savā iebildumu rakstā var aprobežoties ar nopietnu šaubu
         izteikšanu par prasības pieņemamību un atstāt Pirmās instances tiesas ziņā iespēju to pasludināt par nepieņemamu. Katrā ziņā
         Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 113. pantu jebkurā brīdī pēc savas iniciatīvas var pārbaudīt, vai nepastāv kāds
         absolūts šķērslis tiesas procesam, tāds kā intereses celt prasību trūkums.

      (sal. ar 20.–22. punktu)
      2.     Prasība atcelt tiesību aktu, ko ir iesniegusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šī persona ir ieinteresēta
         Apstrīdētā lēmuma atcelšanā. Šai interesei bija jārodas un jāpastāv, un tā tiek novērtēta attiecībā uz dienu, kad prasība
         tiek celta. Ja interese, uz kuru atsaucas prasītāja, attiecas uz tiesisko situāciju nākotnē, tai jāpierāda, ka aizskārums
         šajā situācijā turpmāk ir konkrēts. Tādējādi prasītāja nevar atsaukties uz nekonkrētām situācijām nākotnē, lai pamatotu savu
         interesi prasīt atcelt apstrīdēto aktu.

      Tādējādi prasītāja, lai pierādītu, ka viņai ir radusies un pastāvoša interese celt prasību pret Komisijas lēmumu, ar kuru
         dalības aizdevums, ko tai piešķīrusi kredītiestāde, kas ir valsts uzņēmums, atzīts par valsts atbalstu, kurš ir saderīgs ar
         kopējo tirgu, nevar aprobežoties ar hipotētisku apgalvojumi par to, ka pastāv risks, ka valsts tiesās varētu tikt celtas prasības,
         kas pamatojas uz EKL 88. panta 3. punkta pēdējo teikumu, pat neapgalvojot, ka šādas prasības atrodas izskatīšanā. Tā arī nevar
         argumentēt, balstoties uz ietekmi uz tas attiecībām ar minēto kredītinstitūciju, kāda, kā tā apgalvo, ir attiecīgā pasākuma
         atzīšanai par valsts atbalstu, jo fakts, ka Komisija šajā lietā ir atzinusi šo kredītinstitūciju par valsts uzņēmumu, nerada
         pienākumu tai nākotnē paziņot par jebkuru šīs kredītiestādes pasākumu, kas tiek veikts prasītājas labā.

      Visbeidzot, pat ja valsts tiesās vēl iesniegtu prasības, šādai prasītājai nekādā veidā netiktu liegta efektīva tiesību, kas
         tai izriet no Kopienu tiesiskās kārtības, tiesas aizsardzība. Pirmkārt, tā varētu atsaukties uz visiem aizstāvības pamatiem,
         kas izriet no valsts tiesībām, lai iebilstu pret atbalsta atmaksāšanu. Otrkārt, tā kā viņas prasība Kopienu tiesā būtu atzīta
         par nepieņemamu, nekas tai neliegtu prāvas valsts tiesā ietvaros ierosināt tiesai iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu
         atbilstoši EKL 234. pantam, lai apšaubītu lēmuma spēkā esamību, ciktāl tajā konstatēts, ka attiecīgais pasākums ir atbalsts.

      (sal. ar 23., 25.–33., 39.–41. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS
      (trešā palāta paplašinātā sastāvā)
      2005. gada 14. aprīlī (*)

      Valsts atbalsts – Dalības aizdevums – Interese celt prasību – Nepieņemamība
      Lieta T‑141/03
      Sniace, SA, Madride (Spānija), ko pārstāv H. Baro Fuentess [J.  Baró Fuentes], advokāts,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv F. Santaolalla Gadea [F. Santaolalla Gadea] un H. Buendia Sjerra [J. Buendía Sierra], kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      par prasību daļēji atcelt Komisijas 2002. gada 11. decembra Lēmumu 2003/284/EK par Spānijas valsts atbalstu Sniace, SA (OV 2003, L 108, 25. lpp.).

      EIROPAS KOPIENU
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (trešā palāta paplašinātā sastāvā)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši M. Jēgers [M. Jaeger], F. Deuss [F. Dehousse], E. Kremona [E. Cremona] un O. Cūcs [O  Czú cz],

      sekretārs: H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 15. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Fakti, process un lietas dalībnieku prasījumi
      1       Sniace, SA ir sabiedrība ar oficiālo adresi Madridē (Spānija), un tās rūpnieciskās iekārtas un administrācija atrodas Torrelavegā, Kantabrijā
         (Spānija). Tā darbojas mežsaimniecības un papīra ražošanas, kā arī sintētisko šķiedru un ķīmisko blakusproduktu ražošanas
         sektorā. No 1992. līdz 1996. gadam Sniace maksājumi bija apturēti. Ieinteresēto personu 1996. gadā apstiprināta sanācijas plāna ietvaros uzņēmums noslēdza vienošanās
         ar kreditoriem par saviem parādiem.

      2       Šajā situācijā Caja de Ahorros de Santander y Cantabria (turpmāk tekstā – “Caja Cantabria”) – bezpeļņas kredītiestāde, kurai ir privāta fonda juridiskais statuss – 1998. gada janvārī nolēma Sniace izsniegt aizdevumu uz astoņiem gadiem EUR 12 020 242 apmērā.

      3       Ir runa par dalības aizdevumu, kas saistīts ar dalību peļņā un jāatmaksā tikai pēc termiņa beigām un kas uzņēmuma bankrota
         gadījumā ierindojas pēc parastiem kredītiem, bet pirms akcionāru tiesībām. Procenti sastāv no fiksētās daļas 2 % apjomā no
         atmaksājamās summas, kura jāmaksā reizi ceturksnī, un mainīgās daļas, kura atkarīga no uzņēmuma peļņas un tiek aprēķināta
         katra finanšu gada beigās. Šo aizdevumu var konvertēt akcijās vai dalības obligācijās, ja puses tā nolemj.

      4       Pēc Sniace konkurenta sūdzības Komisija ar 1998. gada 13. marta vēstuli uzaicināja Spānijas iestādes sniegt tai informāciju par šo aizdevumu.
         Uzskatīdama, ka sniegtā informācija ir nepietiekama, Komisija nolēma sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru un uzaicināja
         ieinteresētās personas sniegt savus apsvērumus par attiecīgo atbalstu (OV 2000, C 162, 15. lpp.). Pēc šīs procedūras beigām
         Komisija 2002. gada 11. decembrī pieņēma Lēmumu 2003/284/EK par Spānijas sniegto atbalstu Sniace, SA (OV 2003, L 108, 35. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

      5       Šis lēmums, kas adresēts Spānijas Karalistei, tika paziņots Sniace 2003. gada 14. februārī, un tā 1. pantā noteikts:

      “Spānijas sniegtais valsts atbalsts Sniace, kura maksimālais apmērs ir EUR 7 388 258, ir saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 87. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.”

      6       2003. gada 14. aprīlī Sniace iesniedza šo prasības pieteikumu ar šādiem prasījumiem Pirmās instances tiesai:

      –       atzīt prasību par pieņemamu;
      –       atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu, ciktāl tajā paziņots, ka Spānija tai ir sniegusi valsts atbalstu, kura maksimālais apmērs
         ir EUR 7 388 258;

      –       pakārtoti – atstāt spēkā Apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā pasludināts, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar kopējo
         tirgu;

      –       izdot rīkojumu Komisijai iesniegt pievienošanai lietas materiāliem administratīvos sagatavošanas dokumentus, uz kuriem balstīts
         Apstrīdētais lēmums, un citus administratīvos dokumentus, kas attiecas uz Komisijas politiku attiecībā uz Spānijas krājkasēm;

      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      7       Savukārt Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atzīt prasību par nepieņemamu;
      –       pakārtoti – prasību noraidīt kā nepamatotu;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      8       Ar iesniegumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 7. augustā, Spānijas Karaliste lūdza atļauju iestāties
         lietā prasītājas prasījumu atbalstam. Ar 2003. gada 15. septembra rīkojumu Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs
         šo lūgumu apmierināja.

      9       Savā iestāšanās rakstā, kas iesniegts 2003. gada 28. oktobrī, Spānijas Karaliste lūdz Pirmās instances tiesu:
      –       prasību apmierināt;
      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Lietas dalībnieku argumenti
      10     Savā iebildumu rakstā Komisija, lai arī neizvirza formālu iebildumu par nepieņemamību, izsaka nopietnas šaubas par to, vai
         prasītāja ir tieši ieinteresēta celt šo prasību.

      11     Komisija uzskata, ka EKL 230. pantā paredzēto prasību var iesniegt tikai pret nelabvēlīgu aktu. Beznosacījuma valsts atbalsta
         atļauju par tādu nevar uzskatīt. Katrā ziņā prasītāja nemaz nav pierādījusi, ka lēmums ir konkrēti un faktiski ietekmējis
         tās tiesisko stāvokli.

      12     Prasītāja uzskata, ka Komisija, lai arī neformāli, ir iesniegusi iebildumu par prasības nepieņemamību Pirmās instances tiesas
         Reglamenta 114. panta 1. punkta izpratnē. Tā atstāj Pirmās instances tiesas ziņā izlemt, vai šis iebildums ir nepieņemams
         formas trūkumu dēļ.

      13     Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini atzinusi attiecīgo aizdevumu par valsts atbalstu. Šis atzinums konkrēti un faktiski
         ietekmē tās tiesisko stāvokli.

      14     Faktiski, pasākuma pielīdzināšana valsts atbalstam, apgalvojums, ka tas ir sniegts nelikumīgi, un atzinums, ka tas spēj izkropļot
         konkurenci, prasītājai rada risku, ka trešās personas, ko skar atbalsts, var vērsties Kopienu tiesā, lai pārbaudītu Apstrīdētā
         lēmuma likumību, kas varētu novest pie lēmuma par nesaderību un pat pie nelikumīgi saņemtā atbalsta atmaksāšanas.

      15     Pēc prasītājas domām, trešā persona, ko skar atbalsts, varētu pat vērsties Spānijas tiesās, lai konstatētu ipso jure aizdevuma piešķiršanas akta spēkā neesamību, jo tas ir piešķirts, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.

      16     Turklāt fakts, ka Komisija atzinusi Caja Cantabria  par valsts uzņēmumu, maina prasītājas stāvokli attiecībā pret šo institūciju un nosaka turpmāko tās komercattiecību ar šo
         kredītiestādi raksturu.

      17     Prasītāja arī apgalvo, ka ir cietusi reālus un noteiktus zaudējumus, kas vēl jāaprēķina, jo administratīvā procedūra ilga
         vairākus gadus un lika tai izmantot gan iekšējus, gan ārējus cilvēkresursus un tehniskos un finanšu resursus, kas principā
         nav paredzēti uzņēmuma parastās darbības ietvaros.

      18     Turklāt uzņēmums ir cietis morālu kaitējumu, kas radies tādēļ, ka administratīvās procedūras norises dēļ tas ir zaudējis savu
         partneru, akcionāru, piegādātāju un klientu uzticību.

      19     Spānijas Karaliste nav izteikusi savu viedokli par prasības pieņemamību.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      20     Ievadam jāatzīmē, ka Komisija saskaņā ar Reglamenta 114. pantu nav izteikusi iebildumu par nepieņemamību. Šī panta 1. punktā
         paredzēts: “Lietas dalībnieks, kas vēršas Pirmās instances tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, [..], neaplūkojot
         lietu pēc būtības, pieteikumu iesniedz kā atsevišķu dokumentu.” Tādējādi attiecīgajam lietas dalībniekam nav pienākuma pieņemamību
         apstrīdēt ar atsevišķu dokumentu.

      21     Tādējādi Komisija savā iebildumu rakstā pirms lietas būtības pārbaudes varēja aprobežoties ar nopietnu šaubu izteikšanu par
         prasības pieņemamību un atstāt Pirmās instances tiesas ziņā iespēju to pasludināt par nepieņemamu. Tādējādi saskaņā ar Reglamenta
         114. pantā paredzēto procedūru nav jālemj ne par lūguma pieņemamību, kas iesniegts, pamatojoties uz šo pantu, ne par tā pamatotību.

      22     Katrā ziņā Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 113. pantu jebkurā brīdī pēc savas iniciatīvas var pārbaudīt, vai
         nepastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, tāds kā intereses celt prasību trūkums.

      23     Jāatzīmē, ka ar šo prasību iesniedzēja, neapstrīdot ne paziņojumu par saderīgumu, kas ietverts Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā
         daļā, ne arī paziņojumu par formālas pārbaudes procedūras uzsākšanu, uzskata, ka lēmums tai kaitē, jo tajā atzīts, ka attiecīgais
         pasākums ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      24     Šajā sakarā Pirmās instances tiesa jautājumā par koncentrāciju jau ir lēmusi, ka pats par sevi fakts, ka lēmums pasludina
         koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu un tādējādi koncentrācijas pusēm principā nenodara kaitējumu, Pirmās instances
         tiesu neatbrīvo no pienākuma pārbaudīt, vai apstrīdētie secinājumi, kas atkārtoti motīvu daļā, rada saistošas juridiskas sekas,
         kuras var ietekmēt viņu intereses (Pirmās instances tiesas 2000. gada 22. marta spriedums lietā T‑125/97 un T‑127/97 Coca‑Cola/Komisija, Recueil, II‑1733. lpp., 79. punkts).

      25     Pārbaudot šīs prasības pieņemamību, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu, ko ir iesniegusi
         fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šī persona ir ieinteresēta Apstrīdētā lēmuma atcelšanā (Pirmās instances
         tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums lietā T‑480/93 un T‑483/93 Antillean Rice Mills u.c./Komisija, Recueil, II‑2305. lpp., 59. punkts, 1999. gada 25. marta spriedums lietā T‑102/96 Gencor/Komisija, Recueil, II‑753. lpp., 40. punkts, un 2002. gada 30. janvāra spriedums lietā T‑212/00 Nuove Industrie Molisane/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 33. punkts). Šai interesei jārodas un jāpastāv (Pirmās instances tiesas 1992. gada 17. septembra spriedums
         lietā T‑138/89 NBV un NVB/Komisija, Recueil, II‑2181. lpp., 33. punkts), un tā tiek novērtēta attiecībā uz dienu, kad prasība tiek celta (Tiesas 1963. gada 16. decembra
         spriedums lietā 14/63 Forges de Clabecq/Augstā iestāde, Recueil, 719., 748. lpp., un Pirmās instances tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedums lietā T‑159/98 Torre u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑83. un II‑395. lpp., 28. punkts).

      26     Jāpiebilst – ja interese, uz kuru atsaucas prasītājs, attiecas uz tiesisko situāciju nākotnē, tam jāpierāda, ka aizskārums
         šajā situācijā turpmāk ir konkrēts. Tādējādi prasītājs nevar atsaukties uz nekonkrētām situācijām nākotnē, lai pamatotu savu
         interesi prasīt atcelt apstrīdēto aktu (iepriekš 25. punktā minētais spriedums lietā NBV  un NVB/Komisija, 33. punkts).

      27     Jāsecina, ka prasītāja nav pierādījusi, ka dienā, kad tā cēla prasību, tai bija radusies un pastāvoša interese atcelt apstrīdēto
         aktu, jo tas bez nosacījumiem vai laika ierobežojumiem atļauj attiecīgo pasākumu viņas labā.

      28     Pirmkārt, prasītāja nekādā veidā nav pierādījusi, ka šajā lietā risks par vēršanos tiesā judikatūras izpratnē bija radies
         un pastāvēja.

      29     Ir taisnība, ka Komisija uzsāka pārbaudes procedūru pēc prasītājas konkurenta sūdzības, lai arī nebija Spānijas valdības paziņojums.
         Trešās personas, tādas kā Sniace konkurents, kas iesniedza sūdzību Komisijā, tādējādi būtu varējušas valsts tiesās atsaukties uz EKL 88. panta 3. punkta pēdējā
         teikuma tiešo iedarbību, lai liktu attiecīgajai dalībvalstij atgūt nelikumīgi piešķirto valsts atbalstu (skat. Tiesas 1991. gada
         21. novembra spriedumu lietā C‑354/90 Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires u.c., Recueil, I‑5505. lpp., 14.–17. punkts).

      30     Tomēr prasītāja nav apgalvojusi, ka Spānijas tiesās izskatīšanā būtu atradušās prasības, kas pamatojas uz EKL 88. panta 3. punkta
         pēdējo teikumu. Savos rakstveida dokumentos tā aprobežojusies ar hipotētisku apgalvojumu, ka šādas prasības varētu celt.

      31     Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru prasītājai ir jāiesniedz pierādījumi par savām tiesībām celt prasību, kas ir pirmais
         un būtiskais nosacījums, vēršoties tiesā (Tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 1989. gada 31. jūlija rīkojums lietā C‑206/89 R S./Komisija, Recueil, 2841. lpp., 8. punkts).

      32     Otrkārt, valsts atbalsta atzīšanas apgalvotās sekas saistībā ar prasītājas attiecībām ar atbilstošo kredītiestādi ir uzskatāmas
         par tādam, kas attiecinātas uz nākotni, ir hipotētiskas un nekonkrētas.

      33     Pretēji prasītājas apgalvotajam, fakts, ka Komisija šajā lietā ir atzinusi Caja Cantabria par valsts uzņēmumu, nerada pienākumu tai nākotnē paziņot par jebkuru šīs kredītiestādes pasākumu, kas tiek veikts prasītājas
         labā.

      34     Pirmkārt, visas valsts uzņēmuma piešķirtās priekšrocības obligāti neveido valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
      35     Otrkārt, lai novērtētu Caja Cantabria nākotnē iespējami veikto pasākumu likumību, Komisija nekādā gadījumā nevarētu pamatoties tikai uz Apstrīdētā lēmuma motīviem.
         Tai būtu jāveic jauns novērtējums, ņemot vērā apstākļus, kādi pastāvētu šīs pēdējās pārbaudes laikā.

      36     Turklāt dalībvalstu paziņošanas pienākums attiecas uz valsts atbalstiem. No tā izriet, ka katrā gadījumā tām ir jāizvērtē,
         vai pasākums veido valsts atbalstu vai ne, un attiecīgi jārīkojas. Nosacījumi, kas var šāda valsts uzņēmuma veikta pasākuma
         paziņošanu padarīt obligātu, var mainīties. Tādējādi jebkuri vēlāki grozījumi valsts uzņēmuma statusā, kā rezultātā tas zaudē
         šo īpašību, var mainīt veikto pasākumu kvalifikāciju, šādi zūdot pienākumam paziņot Komisijai par šiem pasākumiem.

      37     Tādējādi prasītāja kļūdaini apgalvo, ka Caja Cantabria atzīšana par valsts uzņēmumu maina tās stāvokli attiecībā pret šo institūciju un nosaka turpmāko tās komercattiecību raksturu
         ar šo uzņēmumu.

      38     Visbeidzot, ne finansiālo, ne morālo kaitējumu, ko, saskaņā ar prasītājas teikto, tai radījusi administratīvās procedūras
         norise, nevar saistīt ar Apstrīdētajā lēmumā ietverto valsts atbalsta kvalifikāciju.

      39     Visbeidzot jāatzīmē, ka prasītāja pamatoti atsaucas uz savām tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību. Jāatgādina, ka Eiropas
         Kopiena ir tiesiska kopiena, kurā tās institūcijas ir pakļautas to izdoto aktu atbilstības Līgumam un vispārējiem tiesību
         principiem, tai skaitā pamattiesībām, kontrolei. Tādējādi privātpersonām jābauda efektīva savu tiesību, kas tām izriet no
         Kopienu tiesiskās kārtības, tiesas aizsardzība, jo tiesības uz šādu aizsardzību pieder pie vispārējiem tiesību principiem,
         kas izriet no dalībvalstīm kopīgām konstitucionālām tradīcijām. Šīs tiesības nostiprina arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
         aizsardzības konvencijas 6. un 13. pants (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84 Johnston, Recueil, 1651. lpp., 18. punkts, 2001. gada 27. novembra spriedums lietā 424/99 Komisija/Austrija, Recueil,  I‑9285. lpp., 45. punkts, un 2002. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores/Padome, Recueil, I‑6677. lpp., 38. un 39. punkts).

      40     Tomēr jāuzsver – pat ja, neraugoties uz laiku, kas pagājis pēc tam, kad pieņemts Apstrīdētais lēmums un tajā ietvertais paziņojums
         par saderību, valsts tiesās vēl iesniegtu prasības, prasītājai nekādā veidā netiktu liegta efektīva tiesas aizsardzība. Pirmkārt,
         tā varētu atsaukties uz visiem aizstāvības pamatiem, kas izriet no valsts tiesībām, lai iebilstu pret atbalsta atmaksāšanu.
         Otrkārt, tā kā šī prasība būtu atzīta par nepieņemamu, nekas tai neliegtu prāvas valsts tiesā ietvaros iesniegt lūgumu sniegt
         prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, lai apšaubītu lēmuma spēkā esamību, ciktāl tajā konstatēts, ka attiecīgais
         pasākums ir atbalsts (Tiesas 1994. gada 9. marta spriedums lietā C‑188/92 TWD Textilwerke Deggendorf, Recueil, I‑833. lpp., 17. un 18. punkts; attiecībā uz vispārpiemērojamiem aktiem skat. iepriekš 39. punktā minēto spriedumu lietā
         Unión de Pequeños Agricultores/Padome, 40. punkts, un Tiesas 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑263/02 P Komisija/Jégo‑Quéré, Recueil, I‑3425. lpp., 30.–35. punkts).

      41     No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tai radušās un pastāv tiesības celt prasību.
         Tādējādi prasība jāpasludina par nepieņemamu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      42     Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

      43     Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz
         pašas.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (trešā palāta paplašinātā sastāvā)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      Azizi                                              Jaeger                                     Dehousse
      Cremona                                                                         Czúcz
      Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 14. aprīlī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      J. Azizi

         * Tiesvedības valoda – spāņu.