title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 22.decembrī.#Bezpečnostní softwarová asociace - Svaz softwarové ochrany pret Ministerstvo kultury.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Nejvyšší správní soud - Čehijas Republika.#Intelektuālais īpašums - Direktīva 91/250/EEK - Datorprogrammu tiesiskā aizsardzība - "Datorprogrammas visu izteiksmes formu" jēdziens - Programmas grafiskās lietotāja saskarnes iekļaušana vai neiekļaušana - Autortiesības - Direktīva 2001/29/EK - Autortiesības un blakustiesības informācijas sabiedrībā - Grafiskās lietotāja saskarnes pārraidīšana pa televīziju - Darba izziņošana sabiedrībai.#Lieta C-393/09.

text:
      Lieta C‑393/09
      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      pret
      Ministerstvo kultury
      (Nejvyšší správní soud lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Intelektuālais īpašums – Direktīva 91/250/EEK – Datorprogrammu tiesiskā aizsardzība – “Datorprogrammas visu izteiksmes formu” jēdziens – Programmas grafiskās lietotāja saskarnes iekļaušana vai neiekļaušana – Autortiesības – Direktīva 2001/29/EK – Autortiesības un blakustiesības informācijas sabiedrībā – Grafiskās lietotāja saskarnes pārraidīšana televīzijā – Darba izziņošana sabiedrībai
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Strīds, kas ir radies pirms valsts pievienošanās Eiropas Savienībai
      (LESD 267. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 91/250 – Datorprogrammu tiesiskā aizsardzība – Piemērošanas
            joma
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/29; Padomes Direktīvas 91/250 1. panta 2. punkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu
            saskaņošana informācijas sabiedrībā – Aizsargāta darba izziņošana sabiedrībai
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts)
      1.        Tā kā prejudiciālie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesa lemj, principā neiedziļinoties apstākļos,
         kādos valsts tiesām tie bija jāuzdod un kādos tās paredz piemērot Savienības tiesību normas, ko tās lūdz interpretēt.

      Tas tā nebūtu tikai gadījumā, ja Savienības tiesību norma, kuras interpretācija Tiesai ir lūgta, nebūtu piemērojama pamata
         lietā aplūkotajiem apstākļiem, kas radušies pirms jaunās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, vai ja būtu acīmredzams,
         ka minētā tiesību norma nav piemērojama.

      (sal. ar 25. un 26. punktu)
      2.        Grafiskā lietotāja saskarne nav datorprogrammas izteiksmes forma Direktīvas 91/250 par datorprogrammu tiesisko aizsardzību
         1. panta 2. punkta izpratnē, un uz to neattiecas šajā direktīvā paredzētā datorprogrammām piemērojamo autortiesību aizsardzība.

      Ikviena datorprogrammas izteiksmes forma ir jāaizsargā no brīža, kad tās reproducēšana varētu izraisīt pašas datorprogrammas
         reproducēšanu, kas tādējādi ļautu datoram pildīt savu funkciju. Taču atbilstoši Direktīvas 91/250 preambulas desmitajam un
         vienpadsmitajam apsvērumam saskarnes ir datorprogrammas sastāvdaļas, kas nodrošina visu programmatūras un datortehnikas elementu
         savstarpēju savienojamību un mijiedarbi ar citu programmatūru un datortehniku, kā arī lietotājiem, lai nodrošinātu minēto
         elementu pilnīgu funkcionēšanu. Aplūkojot konkrēti, grafiskā lietotāja saskarne ir mijiedarbes saskarne, kas nodrošina komunikāciju
         starp datorprogrammu un lietotāju. Pastāvot šādiem apstākļiem, grafiskā lietotāja saskarne nevis ļauj reproducēt šo datorprogrammu,
         bet gan vienkārši ir šīs programmas elements, ar kura palīdzību lietotāji izmanto minētās programmas funkcijas.

      Turpretim šādai saskarnei kā darbam var būt piemērojama autortiesību aizsardzība atbilstoši Direktīvai 2001/29 par dažu autortiesību
         un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā, ja šī saskarne ir tā autora intelektuālā jaunrade. Valsts tiesai
         ir jāpārbauda, vai tas tā ir, ņemot vērā tostarp visu elementu – grafiskās lietotāja saskarnes sastāvdaļu – izkārtojumu vai
         specifisku konfigurāciju, lai noteiktu tos, kas atbilst oriģinalitātes kritērijam. Saistībā ar to šim kritērijam nevar atbilst
         tādi grafiskās lietotāja saskarnes elementi, kurus raksturo tikai to tehniskā funkcija.

      (sal. ar 38.–42., 47., 48. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Grafiskās lietotāja saskarnes pārraidīšana televīzijā nav uzskatāma par ar autortiesībām aizsargāta darba izziņošanu sabiedrībai
         Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 3. panta 1. punkta izpratnē.

      Protams, ka darba pārraidīšana televīzijā principā ir izziņošana sabiedrībai, ko darba autoram ir ekskluzīvas tiesības atļaut
         vai aizliegt, un grafiskā lietotāja saskarne var būt tā autora intelektuālā jaunrade. Tomēr, ja kāda raidījuma pārraidīšanas
         televīzijā ietvaros tiek parādīta grafiskā lietotāja saskarne, televīzijas skatītāji šīs grafiskās lietotāja saskarnes pārraidi
         saņem vienīgi pasīvi, nepastāvot iejaukšanās iespējai. Minētās saskarnes funkciju, kura ir ļaut nodrošināt mijiedarbi starp
         datorprogrammu un lietotāju, tie nevar izmantot. Ņemot vērā, ka pārraidīšanas televīzijā ietvaros grafiskā lietotāja saskarne
         sabiedrības rīcībā netiek nodota tā, lai to veidojošās personas varētu gūt pieeju saskarni raksturojošajam būtiskajam elementam,
         t.i., mijiedarbei ar lietotāju, grafiskā lietotāja saskarne netiek izziņota sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta
         izpratnē.

      (sal. ar 55.–58. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      Intelektuālais īpašums – Direktīva 91/250/EEK – Datorprogrammu tiesiskā aizsardzība – “Datorprogrammas visu izteiksmes formu” jēdziens – Programmas grafiskās lietotāja saskarnes iekļaušana vai neiekļaušana – Autortiesības – Direktīva 2001/29/EK – Autortiesības un blakustiesības informācijas sabiedrībā – Grafiskās lietotāja saskarnes pārraidīšana televīzijā – Darba izziņošana sabiedrībai
      Lieta C‑393/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Nejvyšší správní soud (Čehijas Republika) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 16. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 5. oktobrī,
         tiesvedībā

      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      pret
      Ministerstvo kultury.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 2. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany vārdā – I. Jurena [I. Juřena], advokát,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek] un D. Hadrušeks [D. Hadroušek], pārstāvji,

      –        Somijas valdības vārdā – J. Heliskoski [J. Heliskoski], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – H. Krēmers [H. Krämer] un P. Ondrušeks [P. Ondrůšek], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 14. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1991. gada 14. maija Direktīvas 91/250/EEK par datorprogrammu
         tiesisko aizsardzību (OV L 122, 42. lpp.) 1. panta 2. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas
         2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 3. panta
         1. punktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany (Programmatūras aizsardzības apvienība, turpmāk tekstā – “BSA”) vēršas pret Ministerstvo kultury (Kultūras ministriju) par šīs pēdējās atteikumu piešķirt BSA atļauju ar datorprogrammām saistīto mantisko autortiesību kolektīvai pārvaldīšanai.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskās tiesības
      3        Saskaņā ar Līguma par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām, kurš ir Marakešā 1994. gada 15. aprīlī parakstītā
         Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu 1.C pielikums un kurš ir apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra
         Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas
         vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “TRIPs līgums”), 10. panta 1. punktu:

      “Datorprogrammas (gan tradicionālās (source code), [gan] objektorientētās (object code)) tiek aizsargātas kā literāri darbi saskaņā ar Bernes Konvenciju ((Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts) redakcijā, kas izriet
         no 1979. gada 28. septembra grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”)).”

       Savienības tiesiskais regulējums
       Direktīva 91/250
      4        Direktīvas 91/250 preambulas septītais, desmitais un vienpadsmitais apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:

      “tā kā šajā direktīvā [ar] terminu “datorprogramma” apzīmē programmas visās to formās, tostarp datortehnikā iekļautās programmas;
         tā kā šis termins apzīmē arī datorprogrammu izstrādes sagatavošanas un plānošanas darbus ar nosacījumu, ka no šiem sagatavošanas
         darbiem darba vēlākā stadijā var rasties datorprogramma;

      [..]
      tā kā datorprogrammu uzdevums ir savienoties un darboties kopā ar citām datorsistēmas sastāvdaļām un tās lietotājiem, un tas
         prasa šo sastāvdaļu loģisku un dažkārt arī fizisku savstarpēju savienošanu un mijiedarbi, un lai visi tās lietotāji, programmatūras
         un datortehnikas elementi darbotos kā paredzēts kopā ar citām programmatūrām un datortehniku;

      tā kā programmas daļas, kas nodrošina programmatūras un datortehnikas elementu savstarpēju savienojamību un mijiedarbi, parasti
         sauc par “saskarnēm””.

      5        Direktīvas 91/250 1. pantā ir noteikts:

      “1.      Saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem dalībvalstis ar autortiesību tiesību aktiem aizsargā datorprogrammas tāpat kā Bernes
         konvencija par literāro un mākslas darbu aizsardzību paredz aizsargāt literārus darbus. Šī direktīva nosaka, ka termins “datorprogrammas”
         attiecas arī uz programmu sagatavošanas un noformējuma materiāliem.

      2.      Saskaņā ar šo direktīvu datorprogrammas ir aizsargātas visās to [izteiksmes] formās. Saskaņā ar šo direktīvu autortiesības
         neaizsargā idejas un principus, kas ir pamatā visiem datorprogrammu elementiem, ieskaitot idejas un principus, kas ir pamatā
         saskarnēm.

      3.      Datorprogrammu aizsargā, ja tā ir oriģināla tādā ziņā, ka tā ir autora paša intelekta radīta. Nosakot, vai tā jāaizsargā,
         nelieto nekādus citus kritērijus.”

       Direktīva 2001/29
      6        Direktīvas 2001/29 preambulas devītajā un desmitajā apsvērumā ir norādīts:

      “Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme
         intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu,
         patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu
         sastāvdaļu.

      Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par
         viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. Lai izgatavotu produktus, piemēram, skaņu
         ierakstus, filmas vai multimediju produktus, un sniegtu pakalpojumus, piemēram, pakalpojumus “pēc pieprasījuma”, vajadzīgi
         ievērojami ieguldījumi. Lai garantētu minētās atlīdzības pieejamību un nodrošinātu iespēju iegūt labu atdevi no ieguldījumiem,
         vajadzīga intelektuālā īpašuma tiesību pienācīga aizsardzība.”

      7        Direktīvas 2001/29 preambulas divdesmitajā un divdesmit trešajā apsvērumā ir precizēts:

      “Šīs direktīvas pamatā ir principi un noteikumi, kas jau ir paredzēti šajā jomā pašlaik spēkā esošajās direktīvas, un jo īpaši
         [Direktīvā 91/250], un tā attīsta minētos principus un noteikumus un sasaista tos ar informācijas sabiedrību. Šīs direktīvas
         noteikumiem nebūtu jāskar [minētās direktīvas] noteikumi, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi.

      [..]
      Šai direktīvai būtu jāturpina saskaņot autora tiesības uz izziņošanu. Šīs tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas,
         kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana. Šīm tiesībām būtu
         jāattiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā
         raidīšanu ēterā. Šīm tiesībām nebūtu jāattiecas uz citām darbībām.”

      8        Direktīvas 2001/29 1. pantā ir paredzēts:

      “1.      Šī direktīva attiecas uz autortiesību un blakustiesību tiesisko aizsardzību iekšējā tirgū, liekot īpašu uzsvaru uz informācijas
         sabiedrību.

      2.      Izņemot 11. pantā minētos gadījumus, šī direktīva neskar un nekādi neietekmē esošos Kopienas noteikumus, kas attiecas uz:
      a)      datorprogrammu tiesisko aizsardzību;
      [..].”
      9        Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar
         jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:

      a)      autoriem – attiecībā uz viņu darbiem.”
      10      Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot
         tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā
         laikā.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      11      Direktīva 91/250 Čehijas tiesību sistēmā ir transponēta ar 2000. gada 7. aprīļa Likumu Nr. 121/2000 par autortiesībām, blakustiesībām
         un grozījumiem dažos likumos (zákon č. 121/2000 o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů; turpmāk tekstā – “Autortiesību likums”).

      12      Saskaņā ar šī likuma 2. panta 1. punktu autortiesību priekšmets ir ikviens literārs darbs un ikviens cits autora radīts mākslas
         darbs, kas ir pausts kādā objektīvi uztveramā formā, ieskaitot elektronisko formu, un kas ir pastāvīgs vai pagaidu darbs,
         neatkarīgi no darba apjoma, tā mērķa vai nozīmes.

      13      Minētā likuma 2. panta 2. punktā ir noteikts, ka, ja datorprogramma ir oriģināla tādā ziņā, ka tā ir uzskatāma par tās autora
         intelektuālo jaunradi, tā arī ir uzskatāma par darbu.

      14      Atbilstoši minētā likuma 65. pantam:

      “1.      Datorprogrammu neatkarīgi no tās izteiksmes formas, ieskaitot tās izstrādes sagatavošanas elementus, aizsargā kā literāru
         darbu.

      2.      Ar šo likumu netiek aizsargātas idejas un principi, kas ir pamatā visiem datorprogrammas elementiem, ieskaitot tos, kas ir
         pamatā tās savienošanai ar citām programmām.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      15      2001. gada 9. aprīlī BSA kā apvienība Ministerstvo kultury iesniedza pieteikumu piešķirt atļauju ar datorprogrammām saistīto mantisko autortiesību kolektīvai pārvaldīšanai, piemērojot
         Autortiesību likuma 98. pantu. Šo tiesību apjomu BSA definēja 2001. gada 12. jūnija vēstulē.

      16      Šis pieteikums tika noraidīts, tāpat tika noraidīta par šo noraidījumu iesniegtā administratīvā sūdzība. Pēc tam BSA par šiem lēmumiem cēla prasību Vrchní soud v Praze [Augstākajā tiesā Prāgā].

      17      Pēc tam, kad Nejvyšší správní soud [Augstākā administratīvā tiesa], kurai šī lieta tikusi nodota, šos divus noraidošos lēmumus bija atcēlusi, Ministerstvo kultury 2004. gada 14. aprīlī pieņēma jaunu lēmumu, ar kuru tā pieteikumu no jauna noraidīja. Par šo jauno lēmumu BSA iesniedza Ministerstvo kultury administratīvo sūdzību, un tā šo lēmumu atcēla.

      18      2005. gada 27. janvārī Ministerstvo kultury pieņēma jaunu lēmumu, ar kuru tā BSA pieteikumu vēl vienu reizi noraidīja, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, Autortiesību likums aizsargājot vienīgi datorprogrammas
         pirmkodu un objektkodu, bet nekādā gadījumā ne datorprogrammas parādīšanās datora ekrānā rezultātu, jo grafiskā lietotāja
         saskarne esot tikai aizsardzības pret negodīgu konkurenci priekšmets. Otrkārt, tā norādīja, ka datorprogrammu kolektīvā pārvaldīšana,
         protams, teorētiski esot iespējama, bet ka obligātā kolektīvā pārvaldīšana tomēr esot ārpus izskatīšanas un ka brīvprātīgā
         kolektīvā pārvaldīšana neesot lietderīga.

      19      BSA par šo lēmumu iesniedza sūdzību, un tā ar Ministerstvo kultury 2005. gada 6. jūnija lēmumu tika noraidīta. Pēc šīs noraidīšanas šī apvienība šo lēmumu pārsūdzēja Městský Soud v Praze [Prāgas rajona tiesā]. Savā prasībā BSA norādīja, ka Autortiesību likuma 2. panta 2. punktā norādītā datorprogrammas definīcija ietverot arī grafisko lietotāja saskarni.
         Tā uzskatīja, ka datorprogramma esot uztverama gan objektkoda vai pirmkoda līmenī, gan arī komunikācijas veida (komunikācijas
         saskarnes) līmenī.

      20      Tā kā Mĕstský soud v Praze tās prasību bija noraidījusi, BSA iesniedza kasācijas sūdzību Nejvyšší správní soud. BSA uzskatīja, ka tad, kad datorprogramma attēla veidā tiek parādīta lietotāju ekrānos, tā tiekot izmantota un ka tādējādi šāda
         izmantošana esot aizsargājama ar autortiesībām.

      21      Saistībā ar Direktīvas 91/250 un Direktīvas 2001/29 tiesību normu interpretāciju Nejvyšší správní soud nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas [91/250] 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai datorprogramma tiktu aizsargāta ar autortiesībām
         kā ar autortiesībām aizsargājams darbs saskaņā ar šo direktīvu, frāze “datorprogrammas [..] visās to formās” ietver arī datorprogrammas
         grafisko lietotāja saskarni vai tās daļu?

      2)      Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai pārraidīšana televīzijā, ar kuras palīdzību skatītājam ir iespējama
         datorprogrammas grafiskās lietotāja saskarnes vai tās daļas uztvere ar maņu palīdzību, taču bez iespējas aktīvi kontrolēt
         šo programmu, ir ar autortiesībām aizsargājama darba vai tās daļas izziņošana sabiedrībai Direktīvas [2001/29] 3. panta 1. punkta
         izpratnē?”

       Par Tiesas kompetenci
      22      No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka pamata lietas fakti ir radušies pirms Čehijas Republikas pievienošanās
         Eiropas Savienībai. Pirmais Ministerstvo kultury lēmums tika pieņemts 2001. gada 20. jūlijā.

      23      Tomēr pēc dažādām BSA sūdzībām Ministerstvo kultury 2005. gada 27. janvārī pieņēma jaunu lēmumu, BSA pieteikumu no jauna noraidot. Šo jauno lēmumu neveiksmīgi apstrīdējusi Ministerstvo kultury, BSA ir vērsusies iesniedzējtiesā, lai to atceltu.

      24      Ir jāteic, pirmkārt, ka pamata lietā apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc Čehijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai
         datuma, ka tas reglamentē situāciju nākotnē, bet ne pagātnē un, otrkārt, ka valsts tiesa jautā Tiesai par Savienības tiesību
         aktiem, kas ir piemērojami strīdam pamata lietā (skat. 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑64/06 Telefónica O2 Czech Republic, Krājums, I‑4887. lpp., 21. punkts).

      25      Tā kā prejudiciālie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesa lemj, principā neiedziļinoties apstākļos,
         kādos valsts tiesām tie bija jāuzdod un kādos tās paredz piemērot Savienības tiesību normas, ko tās lūdz interpretēt (skat.
         1996. gada 5. decembra spriedumu lietā C‑85/95 Reisdorf, Recueil, I‑6257. lpp., 15. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Telefónica O2 Czech Republic, 22. punkts).

      26      Tas tā nebūtu tikai gadījumā, ja Savienības tiesību norma, kuras interpretācija Tiesai ir lūgta, nebūtu piemērojama pamata
         lietā aplūkotajiem apstākļiem, kas radušies pirms jaunās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, vai ja būtu acīmredzams,
         ka minētā tiesību norma nav piemērojama (iepriekš minētais spriedums lietā Telefónica O2 Czech Republic, 23. punkts).

      27      Tomēr šajā lietā tas tā nav. Līdz ar to Tiesa ir kompetenta interpretēt iesniedzējtiesas norādīto direktīvu normas un ir jāatbild
         uz tās uzdotajiem jautājumiem.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      28      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai datorprogrammas grafiskā lietotāja saskarne ir šīs datorprogrammas
         izteiksmes forma Direktīvas 91/250 1. panta 2. punkta izpratnē un tādējādi tai ir piemērojama no šīs direktīvas izrietošā
         datorprogrammām paredzētā autortiesību aizsardzība.

      29      “Datorprogrammas visu izteiksmes formu” jēdziens Direktīvā 91/250 nav definēts.

      30      Šajos apstākļos šis jēdziens ir jādefinē, ņemot vērā Direktīvas 91/250 1. panta 2. punktā, kurā tas ir lietots, ietverto noteikumu
         formulējumu un kontekstu, kā arī šīs direktīvas mērķus kopumā un starptautiskās tiesības (pēc analoģijas skat. 2009. gada
         16. jūlija spriedumu lietā C‑5/08 Infopaq International, Krājums, I‑6569. lpp., 32. punkts).

      31      Saskaņā ar Direktīvas 91/250 1. panta 1. punktu datorprogrammas ar autortiesībām aizsargā tāpat kā literāros darbus Bernes
         konvencijas izpratnē. Šī panta 2. punktā šī aizsardzība ir paplašināta uz visām datorprogrammas izteiksmes formām.

      32      Direktīvas 91/250 preambulas septītā apsvēruma pirmajā daļā ir teikts, ka šajā direktīvā ar terminu “datorprogramma” apzīmē
         programmas visās to formās, tostarp datortehnikā iekļautās programmas.

      33      Šajā ziņā ir jāatsaucas uz TRIPs līguma 10. panta 1. punktu, kurā ir paredzēts, ka datorprogrammas neatkarīgi no tā, vai tās ir izteiktas pirmkodā vai objektkodā,
         tiek aizsargātas kā literāri darbi saskaņā ar Bernes konvenciju.

      34      No minētā izriet, ka datorprogrammas pirmkods un objektkods ir tās izteiksmes formas, uz kurām tādējādi attiecas datorprogrammām
         piemērojamo autortiesību aizsardzība atbilstoši Direktīvas 91/250 1. panta 2. punktam.

      35      Tādējādi ar šo direktīvu piešķirtās aizsardzības objekts ir datorprogramma visās tās izteiksmes formās, kas ļauj to reproducēt
         dažādās datorvalodās, tādās kā pirmkods un objektkods.

      36      Uzsvars tāpat ir jāliek uz Direktīvas 91/250 preambulas septītā apsvēruma otro daļu, saskaņā ar kuru ar terminu “datorprogramma”
         apzīmē arī datorprogrammu izstrādes sagatavošanas un plānošanas darbus ar nosacījumu, ka no šiem sagatavošanas darbiem darba
         vēlākā stadijā var rasties datorprogramma.

      37      Tātad Direktīvas 91/250 aizsardzības objekts ietver datorprogrammas izteiksmes formas, kā arī izstrādes sagatavošanas un plānošanas
         darbus, no kuriem attiecīgi var izrietēt šādas programmas reproducēšana vai vēlākā izstrāde.

      38      Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 61. punktā, ikviena datorprogrammas izteiksmes forma ir jāaizsargā no brīža,
         kad tās reproducēšana varētu izraisīt pašas datorprogrammas reproducēšanu, kas tādējādi ļautu datoram pildīt savu funkciju.

      39      Atbilstoši Direktīvas 91/250 preambulas desmitajam un vienpadsmitajam apsvērumam saskarnes ir datorprogrammas sastāvdaļas,
         kas nodrošina visu programmatūras un datortehnikas elementu savstarpēju savienojamību un mijiedarbi ar citu programmatūru
         un datortehniku, kā arī lietotājiem, lai nodrošinātu minēto elementu pilnīgu funkcionēšanu.

      40      Aplūkojot konkrēti, grafiskā lietotāja saskarne ir mijiedarbes saskarne, kas nodrošina komunikāciju starp datorprogrammu un
         lietotāju.

      41      Pastāvot šādiem apstākļiem, grafiskā lietotāja saskarne nevis ļauj reproducēt šo datorprogrammu, bet gan vienkārši ir šīs
         programmas elements, ar kura palīdzību lietotāji izmanto minētās programmas funkcijas.

      42      No minētā izriet, ka šī saskarne nav datorprogrammas izteiksmes forma Direktīvas 91/250 1. panta 2. punkta izpratnē un ka
         tādējādi uz to neattiecas šajā direktīvā paredzētā datorprogrammām piemērojamo autortiesību specifiskā aizsardzība.

      43      Tomēr, pat ja iesniedzējtiesa savu jautājumu ir ierobežojusi ar Direktīvas 91/250 1. panta 2. punkta interpretāciju, šis apstāklis
         nav šķērslis tam, ka Tiesa sniedz iesniedzējtiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot
         iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies (šajā ziņā skat. 2007. gada
         26. aprīļa spriedumu lietā C‑392/05 Alevizos, Krājums, I‑3505. lpp., 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

      44      Saistībā ar to ir jāpārbauda, vai datorprogrammas grafiskajai lietotāja saskarnei var būt piemērojama vispārējo autortiesību
         aizsardzība atbilstoši Direktīvai 2001/29.

      45      Tiesa ir nospriedusi, ka autortiesības Direktīvas 2001/29 izpratnē var piemērot tikai attiecībā uz darbu, kurš ir oriģināls
         tajā ziņā, ka tas ir tā autora intelektuālā jaunrade (šajā ziņā attiecībā uz Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Infopaq International, 33.–37. punkts).

      46      Tādējādi grafiskajai lietotāja saskarnei kā darbam var būt piemērojama autortiesību aizsardzība, ja tā ir tā autora intelektuālā
         jaunrade.

      47      Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tās izskatāmajā lietā tas tā ir.

      48      Savā vērtējumā valsts tiesai ir jāņem vērā tostarp visu elementu – grafiskās lietotāja saskarnes sastāvdaļu – izkārtojums
         vai specifiskā konfigurācija, lai noteiktu tos, kas atbilst oriģinalitātes kritērijam. Saistībā ar to šim kritērijam nevar
         atbilst tādi grafiskās lietotāja saskarnes elementi, kurus raksturo tikai to tehniskā funkcija.

      49      Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 75. un 76. punktā, ja minēto elementu izteiksmi nosaka tehniskā funkcija,
         oriģinalitātes kritērijs nav izpildīts, jo dažādi idejas īstenošanas veidi ir tik ierobežoti, ka ideja un tās izteiksmes veids
         sakrīt.

      50      Šādā situācijā grafiskās lietotāja saskarnes elementi neļauj autoram oriģināli izpaust savu radošo garu un sasniegt rezultātu,
         kas paustu tā autora intelektuālo jaunradi.

      51      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka grafiskā lietotāja saskarne nav datorprogrammas
         izteiksmes forma Direktīvas 91/250 1. panta 2. punkta izpratnē un ka uz to neattiecas šajā direktīvā paredzētā datorprogrammām
         piemērojamo autortiesību aizsardzība. Tomēr šādai saskarnei kā darbam var būt piemērojama autortiesību aizsardzība atbilstoši
         Direktīvai 2001/29, ja šī saskarne ir tā autora intelektuālā jaunrade.

       Par otro jautājumu
      52      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai grafiskās lietotāja saskarnes pārraidīšana televīzijā
         ir ar autortiesībām aizsargāta darba izziņošana sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

      53      Saskaņā ar šo pantu dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot
         vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu nodošanu sabiedrības rīcībā tā, lai ikviens tiem var piekļūt no pašu izvēlētas
         vietas pašu izvēlētā laikā.

      54      No Direktīvas 2001/29 preambulas divdesmit trešā apsvēruma izriet, ka jēdziens “izziņošana sabiedrībai” ir jāsaprot plašā
         nozīmē. Šāda interpretācija ir noteikti nepieciešama, lai sasniegtu galveno minētās direktīvas mērķi, kas, kā izriet no tās
         preambulas devītā un desmitā apsvēruma, ir nodrošināt augstu aizsardzības līmeni arī autoriem, kas viņiem ļautu saņemt atbilstošu
         atlīdzību par viņu darbu izmantošanu, it īpaši gadījumā, kad notiek izziņošana sabiedrībai (2006. gada 7. decembra spriedums
         lietā C‑306/05 SGAE, Krājums, I‑11519. lpp., 36. punkts).

      55      No minētā izriet, ka darba pārraidīšana televīzijā principā ir izziņošana sabiedrībai, ko darba autoram ir ekskluzīvas tiesības
         atļaut vai aizliegt.

      56      Turklāt no šī sprieduma 46. punkta izriet, ka grafiskā lietotāja saskarne var būt tā autora intelektuālā jaunrade.

      57      Tomēr, ja kāda raidījuma pārraidīšanas televīzijā ietvaros tiek parādīta grafiskā lietotāja saskarne, televīzijas skatītāji
         šīs grafiskās lietotāja saskarnes pārraidi saņem vienīgi pasīvi, nepastāvot iejaukšanās iespējai. Minētās saskarnes funkciju,
         kura ir ļaut nodrošināt mijiedarbi starp datorprogrammu un lietotāju, tie nevar izmantot. Ņemot vērā, ka pārraidīšanas televīzijā
         ietvaros grafiskā lietotāja saskarne sabiedrības rīcībā netiek nodota tā, lai to veidojošās personas varētu gūt pieeju saskarni
         raksturojošajam būtiskajam elementam, t.i., mijiedarbei ar lietotāju, grafiskā lietotāja saskarne netiek izziņota sabiedrībai
         Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

      58      Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka grafiskās lietotāja saskarnes pārraidīšana televīzijā nav uzskatāma par ar autortiesībām
         aizsargāta darba izziņošanu sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      59      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      grafiskā lietotāja saskarne nav datorprogrammas izteiksmes forma Padomes 1991. gada 14. maija Direktīvas 91/250/EEK par datorprogrammu
            tiesisko aizsardzību 1. panta 2. punkta izpratnē, un uz to neattiecas šajā direktīvā paredzētā datorprogrammām piemērojamo
            autortiesību aizsardzība. Tomēr šādai saskarnei kā darbam var būt piemērojama autortiesību aizsardzība atbilstoši Eiropas
            Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvai 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu
            informācijas sabiedrībā, ja šī saskarne ir tā autora intelektuālā jaunrade;
      2)      grafiskās lietotāja saskarnes pārraidīšana televīzijā nav uzskatāma par ar autortiesībām aizsargāta darba izziņošanu sabiedrībai
            Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – čehu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 10. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvā Republika. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 92/43/EEK - Dabisko dzīvotņu aizsardzība - Savvaļas fauna un flora - Atsevišķu projektu ietekmes uz aizsargāto teritoriju novērtējums - Sugu aizsardzība. # Lieta C-98/03.

text:
      Lieta C‑98/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu aizsardzība – Savvaļas fauna un flora – Dažu projektu ietekmes uz aizsargāto teritoriju novērtējums – Sugu aizsardzība
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 24. novembrī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 10. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — Strīda priekšmets — Konstatēšana pirmstiesas procedūras laikā
      (EKL 226. pants)
      2.     Vide — Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība — Direktīva 92/43 — Īpaši aizsargājamas dabas teritorijas —
            Dalībvalstu pienākumi
      (Padomes Direktīvas 92/43 6. panta 3. punkts)
      3.     Vide — Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība — Direktīva 92/43 — Īpaši aizsargājamas dabas teritorijas —
            Dalībvalstu pienākumi
      (Padomes Direktīvas 92/43 6. panta 3. un 4. punkts)
      4.     Vide — Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība — Direktīva 92/43 — Sugu aizsardzība
      (Padomes Direktīvas 92/43 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts)
      5.     Vide — Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība — Direktīva 92/43 — Sugu aizsardzība
      (Padomes Direktīvas 92/43 16. pants)
      6.     Vide — Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība — Direktīva 92/43 — Sugu aizsardzība
      (Padomes Direktīvas 92/43 12., 13. un 16. pants)
      7.     Dalībvalstis — Pienākumi — Direktīvu ieviešana — Pienākumu neizpilde
      (EKL 249. panta 3. daļa)
      1.     Prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmetu atbilstoši EKL 226. pantam ierobežo pirmstiesas procedūra, ko šis
         pants paredz, tādā veidā, ka prasības pieteikumu var pamatot tikai ar tiem noteikumiem, kas ir norādīti šīs procedūras laikā.
         Tomēr nevar prasīt, lai valsts noteikumi, kas ir minēti argumentētajā atzinumā, vienmēr būtu identiski tiem noteikumiem, kuri
         ir prasības pieteikumā. Ja laika posmā starp šīm divām procesuālajām stadijām ir notikušas izmaiņas tiesību aktos, faktiski
         pietiek ar to, ka ar pirmstiesas procesā apstrīdētajiem tiesību aktiem izveidoto sistēmu kopumā uztur jaunie dalībvalsts pasākumi,
         ko dalībvalsts ir pieņēmusi pēc argumentētā atzinuma izdošanas un kas ir apstrīdēti prasības pieteikumā.

      (sal. ar 27. punktu)
      2.     Direktīvas 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 6. panta 3. punkts prasa veikt pienācīgu plāna
         vai projekta, kas nav tieši saistīts vai nepieciešams zonas īpaši aizsargājamā dabas teritorijā pārvaldīšanai, novērtējumu
         ar nosacījumu, ka pastāv iespēja vai risks, ka tas var ievērojami ietekmēt attiecīgo teritoriju. Tomēr, ņemot vērā it īpaši
         piesardzības principu, šāds risks pastāv, ja objektīvu iemeslu dēļ nevar izslēgt, ka šis plāns vai projekts ievērojami ietekmē
         attiecīgo teritoriju.

      Tātad nosacījums, kuram ir pakļauta plāna vai projekta ietekmes uz noteiktu teritoriju novērtēšana, neļauj no tās izvairīties
         saistībā ar atsevišķām ar tādiem kritērijiem pamatotu projektu kategorijām, kas paši nevar nodrošināt, ka projekti būtiski
         neietekmēs aizsargājamās teritorijas.

      (sal. ar 40. un 41. punktu)
      3.     Ar valsts tiesisko regulējumu ieviestā sistēma, kas izslēdz atļauju izsniegšanu emisiju radošām iekārtām, ja tās var būtiski
         ietekmēt aizsargājamo teritoriju, kas atrodas šo iekārtu ietekmes zonā, ko definē it īpaši ar vispārējo ar iekārtām saistīto
         kritēriju palīdzību, nešķiet tāda, kas varētu nodrošināt Direktīvas 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras
         aizsardzību 6. panta 3. un 4. punkta ievērošanu, jo šī sistēma nevar nodrošināt, ka projekti vai plāni saistībā ar šīm emisijas
         radošām iekārtām neskar īpaši aizsargājamās dabas teritorijas ārpus to ietekmes zonas.

      (sal. ar 50. un 51. punktu)
      4.     Direktīvas 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts, kas paredz
         aizliegumu noplicināt vai iznīcināt vairošanās vai atpūtas vietas, attiecas ne tikai uz tīšām darbībām, bet arī uz nejaušām
         darbībām. Neattiecinot aizliegumu, kas ir paredzēts šajā noteikumā, uz tīšām darbībām vien, pretēji tam, kā ir darīts saistībā
         ar a) un c) apakšpunktā paredzētajām darbībām, Kopienu likumdevējs ir parādījis savu vēlmi vairošanās vai atpūtas vietām sniegt
         lielāku aizsardzību pret to noplicinošām vai iznīcinošām darbībām. Ņemot vērā, cik svarīgs ir Direktīvā izvirzītais bioloģiskās
         daudzveidības saglabāšanas mērķis, nepavisam nesamērīgi nav tas, ka 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto aizliegumu
         var attiecināt ne tikai uz tīši izdarītām darbībām.

      (sal. ar 55. punktu)
      5.     Tāds valsts tiesību noteikums, kurā atkāpju piešķiršana nav pakļauta Direktīvas 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas
         un floras aizsardzību 16. panta nosacījumiem, bet kas kā vienīgo nosacījumu minēto atkāpju noteikšanai paredz, lai dzīvniekiem,
         ietverot arī to ligzdošanas, nobriešanas, dzīvotņu vai patvēruma teritorijas, un īpaši aizsargājamo sugu augiem netiktu ar
         nodomu nodarīts kaitējums, neparedz ar Direktīvas 92/43 16. pantā paredzēto atkāpju sistēmu saderīgu tiesisko regulējumu.

      Šajā sakarā, pat ja par Direktīvā paredzētām atkāpēm no aizliegumiem tiek pieņemti administratīvie lēmumi, kuru pieņemšanā
         atbildīgās iestādes izpilda minētajā 16. pantā attiecībā uz atkāpēm noteiktos nosacījumus, valsts tiesiskais regulējums ir
         pretrunā Direktīvā paredzētajam.

      (sal. ar 61. punktu)
      6.     Direktīvas 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 12., 13. un 16. pants rada viendabīgu normu kopumu,
         kuras ir paredzētas, lai nodrošinātu stingras dzīvnieku un augu sugu aizsardzības sistēmas ieviešanu.

      Šādu sistēmu nenodrošina tāds valsts tiesību noteikums, kas, nosakot gadījumus, kuros nevar noteikt augu aizsardzības līdzekļu
         izmantošanas aizliegumu, nenosaka skaidru, specifisku un stingru aizliegumu radīt kaitējumu Direktīvas 12. un 13. pantā paredzētajām
         aizsargājamām sugām.

      (sal. ar 66. un 67. punktu)
      7.     Lai pareizi ieviestu direktīvu, dalībvalstī spēkā esošais tiesiskais regulējums, kurā līdzās pastāv reģionālie noteikumi,
         kas ir pretēji Kopienu tiesībām, un federālie noteikumi, kas ar tām ir saderīgi, nevar efektīvi, skaidri un precīzi nodrošināt
         direktīvas pilnīgu piemērošanu.

      (sal. ar 78. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 10. janvārī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu aizsardzība – Savvaļas fauna un flora – Dažu projektu ietekmes uz aizsargāto teritoriju novērtējums – Sugu aizsardzība
      Lieta C‑98/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 28. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv U. Velkers [U. Wölker], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāvji,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], P. Kūris [P. Kūris] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 14. jūlijā,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 24. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
      –       neparedzot atsevišķiem projektiem, kas ir īstenoti ārpus īpaši aizsargājamām dabas teritorijām (turpmāk tekstā – “ĪADT”) Padomes
         1992. gada 21. maija Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Direktīva”) 4. panta 1. punkta nozīmē, obligātu ietekmes uz šo teritoriju novērtējumu atbilstoši Direktīvas
         6. panta 3. un 4. punktam, neatkarīgi no tā, vai šādi projekti var būtiski ietekmēt ĪADT;

      –       atļaujot emisijas ĪADT, neatkarīgi no tā, vai tās var būtiski ietekmēt šo teritoriju;
      –       izslēdzot no noteikumu par sugu aizsardzību piemērošanas jomas atsevišķus aizsargājamiem dzīvniekiem aiz neuzmanības radītus
         traucējumus;

      –       nenodrošinot Direktīvas 16. pantā paredzēto atkāpes nosacījumu ievērošanu attiecībā uz atsevišķām darbībām, kas ir saderīgas
         ar teritorijas aizsardzību;

      –       pieņemot tādu tiesisko regulējumu par augu aizsardzības līdzekļu izmantošanu, kurā nav pietiekami ņemta vērā sugu aizsardzība;
      –       nepaziņojot noteikumus, kas attiecas uz tiesību aktiem par zveju, un/vai nenodrošinot, lai šajos noteikumos būtu iekļauti
         pietiekami zvejas aizliegumi;

      Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts, kā arī 12., 13. un
         16. pants.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      2       Direktīvas mērķis atbilstoši tās 2. panta 1. punktam ir “sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un
         savvaļas faunu un floru Eiropā esošajā dalībvalstu teritorijā, uz kuru attiecas Līgums”.

      3       Direktīvas 4. pantā ir paredzēta procedūra, kā noteikt tādas teritorijas kā ĪADT, kurās atrodas ar Direktīvu aizsargājamās
         sugas un dzīvotnes.

      4       Atbilstoši Direktīvas desmitajam apsvērumam “attiecīgi jāizvērtē visi plāni vai programmas, kas varētu būtiski ietekmēt tās
         teritorijas saglabāšanas mērķus, kura ir vai tiks noteikta par īpaši aizsargājamu dabas teritoriju”. Šis apsvērums ir izklāstīts
         šīs Direktīvas 6. panta 3. punktā, kurā ir norāde uz 4. punktu. Minētie punkti nosaka:

      “3.      Visos plānos vai projektos, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas
         atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, attiecīgi izvērtē ietekmi uz
         šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, un saskaņā
         ar 4. punkta noteikumiem, kompetentā valsts iestāde piekrīt plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies,
         ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība, un vajadzības gadījumā noskaidrojusi plašas sabiedrības viedokli.

      4.      Ja, neņemot vērā negatīvu vērtējumu saistībā ar ietekmi uz teritoriju, alternatīvu risinājumu trūkuma dēļ plāns vai projekts
         tomēr ir jāīsteno sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā, kas ietver arī sociāla un ekonomiska rakstura intereses, tad
         dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla kopējās vienotības aizsardzību. Dalībvalsts informē Komisiju par pieņemtajiem kompensācijas pasākumiem.

      Ja attiecīgajā teritorijā sastopams prioritārs dabiskās dzīvotnes veids un/vai prioritāra suga, tad vienīgie pieņemamie argumenti
         ir tie, kas saistīti ar veselības aizsardzību vai sabiedrības drošību, videi primāri svarīgām labvēlīgām pārveidēm vai, pēc
         Komisijas atzinuma, citām sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm.”

      5       Direktīvas 12. panta 1. punktā ir noteikts:
      “1.      Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai IV pielikuma a) daļā uzskaitītajām dzīvnieku sugām to dabiskās izplatības areālā
         izveidotu stingras aizsardzības sistēmu, aizliedzot:

      a)      minēto sugu īpatņu visu veidu apzinātu gūstīšanu vai nonāvēšanu savvaļā;
      b)      minēto sugu īpatņu apzinātu traucēšanu, jo īpaši to vairošanās, mazuļu attīstības, ziemas guļas un migrāciju laikā;
      c)      apzinātu postīšanu vai olu vākšanu savvaļā;
      d)      vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu.”
      6       Minētās direktīvas 13. pants nosaka:
      “1.      Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai IV pielikuma b) daļā uzskaitītajām augu sugām izveidotu stingras aizsardzības
         sistēmu, aizliedzot:

      a)      šādu augu apzinātu plūkšanu, vākšanu, griešanu, izraušanu ar saknēm vai iznīcināšanu to dabiskās izplatības areālā savvaļā;
      b)      savvaļā iegūtu šādu sugu īpatņu turēšanu, transportēšanu un pārdošanu vai apmaiņu, un to piedāvāšanu pārdošanai vai apmaiņai,
         izņemot gadījumus, kad īpatnis likumīgi iegūts pirms šīs direktīvas ieviešanas.

      2.      Šā panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētos aizliegumus piemēro visā to augu bioloģiskajā ciklā, uz kuriem attiecas šis
         pants.”

      7       Direktīvas 16. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
      “Ja nav apmierinošas alternatīvas un ja netiek kaitēts attiecīgo sugu populāciju saglabāšanai labvēlīgā aizsardzības statusā
         to dabiskās izplatības areālā, dalībvalstis drīkst atkāpties no 12., 13., 14. panta un 15. panta a) un b) punkta noteikumiem,
         lai:

      a)      aizsargātu savvaļas faunu un floru un saglabātu dabiskās dzīvotnes;
      b)      novērstu nopietnu kaitējumu, jo īpaši labībai, mājlopiem, mežiem, zivsaimniecībai un ūdeņiem un citiem īpašuma veidiem;
      c)      rūpētos par veselības aizsardzību un sabiedrības drošību vai obligāti ievērotu citas sevišķi svarīgas sabiedrības intereses,
         tostarp sociāla vai ekonomiska rakstura intereses un videi primāri svarīgas labvēlīgas pārveides;

      d)      izpētes un izglītības nolūkā atjaunotu minēto sugu populācijas un reintroducētu minētās sugas, un veiktu šī mērķa sasniegšanai
         vajadzīgās vairošanas darbības, tostarp augu mākslīgo pavairošanu;

      e)      stingri noteiktos apstākļos pēc izvēles principa un ierobežotā apmērā atļautu IV pielikumā uzskaitīto sugu atsevišķu īpatņu
         ieguvi vai turēšanu ierobežotā skaitā, ko nosaka kompetentās valsts iestādes.”

       Valsts tiesības
      8       Vācijas Federatīvā Republika transponēja Direktīvu ar 1998. gada 21. septembra Federālo likumu par dabas aizsardzību un ainavu
         saglabāšanu (Gesetz über Naturschutz und Landschaftspflege, BGBl. 1998 I, 2995. lpp.; turpmāk tekstā – “BNatSchG 1998”).

      9       Šis likums tika atcelts un aizvietots ar 2002. gada 25. marta Federālo likumu par dabas aizsardzību un ainavu saglabāšanu
         (Gesetz über Naturschutz und der Landschaftspflege, BGBl. 2002 I, 1193. lpp.; turpmāk tekstā – “BNatSchG 2002”).

      10     Ar BNatSchG 2002 34. panta 1. punktu Vācijas tiesību sistēmā tika transponēts Direktīvas 6. panta 3. punkta pirmajā teikumā noteiktais pienākums
         iesniegt projektus to ietekmes uz aizsargājamo teritoriju novērtējumam Direktīvas nozīmē.

      11     BNatSchG 2002 10. panta 1. punkta 11. apakšpunktā jēdziens “projekti likuma nozīmē” definēts šādi:

      “a)      projekti un pasākumi, ko paredzēts īstenot Kopienas nozīmes teritorijā vai Eiropas putnu aizsardzības teritorijā, ar nosacījumu,
         ka par tiem ir pieņemts iestādes lēmums vai par tiem ir paziņots iestādei, vai ka tos īsteno iestāde;

      b)      iejaukšanās dabā un ainavā 18. panta nozīmē, ar nosacījumu, ka par to ir pieņemts iestādes lēmums vai par to ir paziņots iestādei,
         vai ka to īsteno iestāde;

      c)      iekārtas, par kurām ir jāsaņem atļauja atbilstoši federālajam likumam par cīņu pret piesārņojumu, un ūdeņu lietošana, par
         kuru ir jāsaņem atļauja vai piekrišana saskaņā ar likumu par ūdens sistēmu,

      ar nosacījumu, ka atsevišķi vai kopā ar citiem projektiem vai plāniem tie būtiski ietekmē Kopienas nozīmes teritoriju vai
         Eiropas putnu aizsardzības teritoriju [..].”

      12     BNatSchG 2002 18. pants paredz:

      “1.      Iejaukšanās dabā un ainavā šī likuma nozīmē ir formas vai pamata platību izmantošanas izmaiņas, vai gruntsūdens līmeņa izmaiņas,
         kas saistītas ar virsējo zemes slāni, kas var būtiski mainīt ekosistēmas vai ainavas kvalitāti un darbību.

      2.      Platību izmantošana lauksaimniecībai, mežkopībai un zvejai nav uzskatāma par iejaukšanos, ja vien ir ņemti vērā dabas aizsardzības
         un ainavas saglabāšanas mērķi un principi. Platību izmantošana lauksaimniecībai, mežkopībai un zvejai principā nav pretēja
         minētajiem mērķiem un principiem, ja vien tiek ievēroti 5. panta 4.–6. punkta nosacījumi un labas profesionālās prakses noteikumi,
         kuri izriet no likuma par lauksaimniecību, mežkopību un zveju, kā arī no federālā likuma par platību aizsardzību 17. panta
         2. punkta.”

      13     BNatSchG 2002 36. pants ar nosaukumu “Materiālais kaitējums” paredz:

      “Ja ir paredzams, ka iekārta, par kuru ir jāsaņem atļauja atbilstoši federālajam likumam par cīņu pret piesārņojumu, ieskaitot
         arī ar citām iekārtām vai pasākumiem saistītās iekārtas, radīs emisijas, šīs iekārtas ietekmes teritorijā stipri ietekmējot
         būtiskos elementus, kas nepieciešami, lai saglabātu Kopienas nozīmes teritoriju vai Eiropas putnu aizsardzības teritoriju,
         un ja postījumus nevar kompensēt atbilstoši 19. panta 2. punktam, tad atļauju neizsniedz, pirms nav izpildīti 34. panta 3. un
         4. punkta noteikumi. 34. panta 1. un 5. punkts ir piemērojami mutatis mutandis. Lēmumus pieņem, vienojoties ar iestādēm, kas ir kompetentas jautājumā par dabas un vides teritoriju aizsardzību.”

      14     BNatSchG 2002 39. panta 2. punkta pirmais teikums ar nosaukumu “Attiecības ar citiem tiesību aktiem” nosaka:

      “Tiesību aktus par augu aizsardzību, par dzīvnieku aizsardzību, par aizsardzību pret epizootiju, kā arī tiesību aktus par
         mežiem, medībām un zveju neietekmē ne šīs nodaļas noteikumi, ne tiesību akti, kas ir pieņemti atbilstoši un saskaņā ar šo
         nodaļu.”

      15     BNatSchG 2002 42. panta 1. un 2. punkta mērķis ir transponēt Direktīvas 12. un 13. pantā ietvertos aizliegumus.

      16     BNatSchG 2002 43. pants ar nosaukumu “Atkāpes” un it īpaši tā 4. punkts paredz, ka “aizliegumi, kas ir noteikti 42. panta 1. un 2. punktā,
         neattiecas uz darbībām, kuru mērķis ir izmantot platības lauksaimniecībai, mežkopībai vai zivsaimniecībai un kuras tiek veiktas
         atbilstoši labai profesionālai praksei un atbilstoši 5. panta 4.–6. punkta prasībām, uz darbībām, kuru mērķis ir celt vērtību
         produktiem, kas ir iegūti saistībā ar šīm darbībām, vai veikt 19. pantā atļauto iejaukšanos vai ietekmes uz vidi novērtējumu,
         atbilstoši likumam attiecībā uz ietekmes uz vidi novērtējumu vai īstenot 30. pantā atļauto pasākumu ar nosacījumu, ka dzīvnieki,
         tai skaitā arī ligzdošanas, inkubācijas, dzīvotņu vai patvēruma teritorijas un īpaši aizsargājamās augu sugas, no tā necieš
         tiešu kaitējumu [..]”.

      17     Direktīvu Vācijas Federatīvajā Republikā transponēja arī ar vairākiem nozaru likumiem, tostarp 1998. gada 14. maija Likumu
         par augu aizsardzību (Pflanzenschutzgesetz, BGBl. 1998 I, 971. lpp.; turpmāk tekstā – “PflSchG”), kura 6. panta 1. punkts nosaka:

      “Augu aizsardzības līdzekļi ir jāizmanto atbilstoši labai profesionālai praksei. Izmantošana ir aizliegta, ja var paredzēt,
         ka šis līdzeklis radīs nelabvēlīgu ietekmi uz cilvēku vai dzīvnieku veselību, gruntsūdeni vai ka tai būs cita veida nelabvēlīga
         ietekme, it īpaši uz vides līdzsvaru. Kompetentā iestāde var uzdot veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī punkta 1. un
         2. teikumā minētās prasības.”

       Pirmstiesas procedūra
      18     2000. gada 10. aprīlī Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli, lūdzot iesniegt apsvērumus par
         Direktīvas 6. panta 3. un 4. punkta, kā arī 12., 13. un 16. panta īstenošanu.

      19     Pēc Vācijas Federatīvās Republikas atbildes saņemšanas 2000. gada 11. augustā Komisija 2001. gada 25. jūlijā pieņēma argumentētu
         atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu argumentētajā atzinumā izvirzītās prasības divu
         mēnešu laikā no tā paziņošanas dienas.

      20     Šajā argumentētajā atzinumā Komisija, īpaši atsaucoties uz BNatSchG 1998, secināja, ka Vācijas Federatīvā Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai transponētu minētos Direktīvas noteikumus.

      21     Pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa izbeigšanās Vācijas Federatīvā Republika ar 2001. gada 21. novembra vēstuli apstrīdēja
         Komisijas norādītos iebildumus.

      22     Pēc tam stājās spēkā BNatSchG 2002.

      23     Šajos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.
       Par prasības pieņemamību
      24     Vācijas valdība vispirms norāda uz Komisijas prasības nepieņemamību, jo tajā nav pietiekami ņemti vērā ne visi jaunie noteikumi,
         ko ievieš BNatSchG 2002, ne arī citas speciālās valsts tiesību normas. Taču tās nodrošina, ka Vācijas tiesiskā regulējuma apstrīdētie noteikumi tiek
         piemēroti saskaņā ar Direktīvu.

      25     Šajā sakarā ir jānorāda, ka jautājums par to, vai Komisija ir vai nav ņēmusi vērā atsevišķus grozījumus tiesību aktos, izvērtējot
         Vācijas tiesiskā regulējuma saderīgumu ar Direktīvu, ir jautājums pēc būtības un tādēļ tas ir jautājums par prasības pamatotību,
         nevis par tās pieņemamību.

      26     Tāpat ir jāuzsver – tas, ka prasības pieteikumā Komisija prasības pamatus balsta uz atsevišķiem BNatSchG 2002 noteikumiem, agrākus BNatSchG 1998 attiecīgos noteikumus norādot iekavās, kaut arī argumentētais atzinums attiecas tikai uz minētajiem agrākiem noteikumiem,
         nevar padarīt prasību par nepieņemamu.

      27     Kaut arī atbilstoši EKL 226. pantam celtas prasības priekšmetu ierobežo pirmstiesas procedūra un tādēļ prasības pieteikumu
         var pamatot tikai ar tiem noteikumiem, kas ir norādīti šīs procedūras laikā, tomēr nevar prasīt, lai argumentētajā atzinumā
         un prasības pieteikumā minētie valsts noteikumi būtu identiski. Ja starp šīm divām procesuālajām stadijām ir notikušas izmaiņas
         tiesību aktos, pietiek ar to, ka ar pirmstiesas procesā apstrīdētajiem tiesību aktiem izveidoto sistēmu uztur jaunie pasākumi,
         ko dalībvalsts ir ieviesusi pēc argumentētā atzinuma izdošanas un kas ir apstrīdēti prasības pieteikumā (2005. gada 22. septembra
         spriedums lietā C‑221/03 Komisija/Beļģija, Krājums, I‑8307. lpp., 38. un 39. punkts).

      28     Šajā gadījumā BNatSchG 2002 noteikumi, uz ko Komisija atsaucas prasības pieteikumā, ir pēc būtības identiski BNatSchG 1998 noteikumiem, ko tā kritizēja savā argumentētajā atzinumā.

      29     No tā izriet, ka prasība ir pieņemama.
       Par lietas būtību
      30     Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza sešus iebildumus.
       Par pirmo iebildumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      31     Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai nepilnīgu Direktīvas 6. panta 3. un 4. punkta transponēšanu savās valsts
         tiesībās, jo jēdziena “projekts” definīcija, kas ir ietverta BNatSchG 2002 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta b) un c) daļā un kas ir piemērojama ārpus ĪADT īstenojamiem projektiem, ir pārāk šaura
         un neietver pienākumu novērtēt atsevišķu iejaukšanās veidu un citu darbību – kurām var būt nelabvēlīga ietekme – ietekmi uz
         aizsargājamām teritorijām.

      32     Attiecībā uz projektiem BNatSchG 2002 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta b) daļas nozīmē Komisija apgalvo, ka, tā kā tie ietver tikai iejaukšanās darbības dabā
         un ainavā šī paša likuma 18. panta nozīmē, atsevišķi projekti, kas var būtiski ietekmēt aizsargājamās teritorijas, nav pakļauti
         iepriekšējam ietekmes uz teritoriju novērtējumam atbilstoši Direktīvas 6. panta 3. un 4. punktam. Faktiski minētā 18. panta
         1. punkts attiecas tikai uz formas vai pamata platību izmantošanas izmaiņām, bet tajā nav ņemtas vērā ne citas darbības vai
         pasākumi, kas nav balstīti uz aizsargājamās teritorijas pamata platību izmantošanu, ne arī darbības, kas neievieš nekādas
         izmaiņas, pat ja tām var būt būtiska ietekme uz šādu teritoriju. Īstenībā “projekta” jēdziens BNatSchG 2002 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta b) daļas nozīmē, kas attiecas uz ārpus ĪADT īstenojamu iejaukšanos, ir šaurāks par jēdzienu,
         kas ir minēts šī paša panta a) daļā un kas attiecas uz ĪADT īstenojamiem projektiem. Tomēr, definējot pasākumus, kuriem jāveic
         ietekmes novērtējums, Direktīva neparedz nošķiršanu atkarībā no tā, vai šie pasākumi ir veikti ārpus aizsargājamas teritorijas
         vai tās iekšienē.

      33     Turklāt BNatSchG 2002 18. panta 2. punkts izslēdza no jēdziena “projekts” šī paša likuma 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta b) daļas nozīmē platību
         izmantošanu lauksaimniecības, mežkopības un zvejas nolūkos, jo tajā ir ņemti vērā dabas aizsardzības un ainavas saglabāšanas
         mērķi un principi.

      34     Turklāt attiecībā uz minētā likuma 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta c) daļu Komisija kritizēja, ka jēdziena “projekts”
         definīcijā ir ietvertas, no vienas puses, tikai iekārtas, par kurām ir jāsaņem atļauja atbilstoši Federālajam likumam par
         cīņu pret piesārņojumu (Bundes‑Immissionsschutzgesetz, turpmāk tekstā – “BImSchG”), un, no otras puses, tādu ūdeņu izmantošana, par kuriem jāsaņem atļauja vai apstiprinājums atbilstoši Likumam par ūdens
         sistēmu (Wasserhaushaltsgesetz; turpmāk tekstā – “WHG”). Tādējādi uz iekārtām un ūdens izmantošanu, par ko nav jāsaņem tādas atļaujas vai apstiprinājumi, neattiecas pienākums
         novērtēt to ietekmi uz Direktīvas 6. panta 3. punktā paredzēto teritoriju, neatkarīgi no tā, vai tām var būt būtiska ietekme
         uz aizsargājamām teritorijām.

      35     Vispirms Vācijas valdība apgalvo, ka Komisija jēdzienu “projekts” interpretēja pārāk plaši, jo tā nepieļāva nekādus ierobežojumus
         attiecībā uz pienākumu novērtēt Vācijas tiesiskajā regulējumā paredzēto darbību ietekmi uz teritorijām. Šis jēdziens jāinterpretē,
         ņemot vērā precīzu definīciju, kas ir ietverta Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvā 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un
         privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.).

      36     Vēl arī šī valdība apgalvo, ka jēdziens “iejaukšanās” BNatSchG 2002 18. panta 1. punkta nozīmē ir katra atsevišķa gadījuma izmeklēšana, ņemot vērā Direktīvas mērķus. Tāpat praksē minētā 18. panta
         1. punkts nesašaurināja jēdzienu “projekts” Direktīvas nozīmē. Šī norma nozīmē nevis, ka pastāv formas vai pamata platību
         izmantošanas izmaiņas, bet gan, ka pastāv iejaukšanās, darbībai ietekmējot pamata platības, kuras pārklājas ar aizsargājamo
         teritoriju.

      37     Attiecībā uz atkāpi, kas ir paredzēta BNatSchG 2002 18. panta 2. punktā, Vācijas valdība apgalvo, ka šis noteikums obligāti pieprasa ņemt vērā dabas aizsardzības un ainavu saglabāšanas
         mērķus un principus, lai platību izmantošana lauksaimniecības, mežkopības un zvejas nolūkos nebūtu uzskatāma par tādu projektu,
         kura ietekme ir jānovērtē.

      38     Visbeidzot, attiecībā uz BNatSchG 2002 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta c) daļu Vācijas valdība norāda, ka iekārtām, par kurām nav jāsaņem atļauja vai apstiprinājums
         atbilstoši BImSchG, ir jāatbilst Direktīvai atbilstošām prasībām. Faktiski šis likums it īpaši nosaka pienākumu pārbaudīt, lai nelabvēlīgā ietekme
         uz vidi, no kuras tehnoloģiski var izvairīties, tiktu novērsta un lai ietekme, no kuras tehnoloģiski nevar izvairīties, tiktu
         samazināta līdz minimumam. Attiecībā uz ūdeņu izmantošanu, par kuru nav jāsaņem atļauja atbilstoši WHG, Vācijas valdība norāda, ka runa ir par neliela ūdens daudzuma izmantošanu, kas ir saderīga ar Eiropas Parlamenta un Padomes
         2000. gada 23. oktobra Direktīvu 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV L 327,
         1. lpp.). Šī valdība uzskata, ka gadījumā, ja ūdens izmantošana, kam nav būtiskas ietekmes uz visu ūdens stāvokli, nav jāņem
         vērā atbilstoši Direktīvai 2000/60 un par to nav jāsaņem atļauja, tai nebūs arī būtiskas ietekmes uz blakus esošām ĪADT.

       Tiesas vērtējums
      39     Jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 6. panta 3. punkta pirmajam teikumam visos plānos vai projektos, kas nav tieši saistīti
         ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem
         varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, attiecīgi izvērtē ietekmi uz šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus.

      40     Tiesa jau ir nospriedusi, ka prasība veikt pienācīgu plāna vai projekta novērtējumu ir pakļauta nosacījumam, ka pastāv iespēja
         vai risks, ka tas var ievērojami ietekmēt attiecīgo teritoriju. Ņemot vērā it īpaši piesardzības principu, šāds risks pastāv,
         ja objektīvu iemeslu dēļ nevar izslēgt, ka šis plāns vai projekts ievērojami ietekmēs attiecīgo teritoriju (skat. 2005. gada
         20. oktobra spriedumu lietā C‑6/04 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I‑9017. lpp., 54. punkts).

      41     Tātad nosacījums, kuram ir pakļauta plāna vai projekta ietekmes uz noteiktu teritoriju novērtēšana un kas nozīmē, ka šaubu
         gadījumā par to, vai nepastāv būtiska ietekme, ir jāveic šāds novērtējums, neļauj no tās izvairīties – kā tas ir atbilstoši,
         no vienas puses, BNatSchG 2002 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta b) daļai un šī paša likuma 18. pantam, un, no otras puses, 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta
         c) daļai – saistībā ar atsevišķām ar tādiem kritērijiem pamatotu projektu kategorijām, kas paši nevar nodrošināt, ka tie būtiski
         neietekmēs aizsargājamās teritorijas.

      42     It īpaši ir jānorāda, ka BNatSchG 2002 10. panta 1. punkta 11. apakšpunkta b) un c) daļa izslēdz pienākumu novērtēt projektus, kas sastāv no, pirmkārt, tādas iejaukšanās
         dabā un ainavā, kas nav formas vai pamata platību izmantošanas izmaiņas vai gruntsūdens līmeņa izmaiņas, kas saistītas ar
         virsējo zemes slāni, kā arī, otrkārt, projektiem, kas attiecas uz iekārtām vai ūdeņu izmantošanu, tā kā tie nav pakļauti atļauju
         sistēmai. Tomēr nešķiet, ka šie kritēriji novērtēšanas pienākuma izslēgšanai ir tādi, kas nodrošina, ka minētie projekti sistemātiski
         būtiskā veidā nevar ietekmēt aizsargātās teritorijas.

      43     It īpaši attiecībā uz iekārtām, par kurām nav jāsaņem atļauja atbilstoši BImSchG, nosacījums, ka šis teksts uzliek pienākumu pārbaudīt, lai nelabvēlīgā ietekme uz vidi, no kuras tehnoloģiski var izvairīties,
         tiktu novērsta un lai ietekme, no kuras tehnoloģiski nevar izvairīties, tiktu samazināta līdz minimumam, nav pietiekams, lai
         nodrošinātu tā pienākuma izpildi, ko nosaka Direktīvas 6. panta 3. punkts. BImSchG noteiktais pārbaudes pienākums katrā ziņā nav tāds, kas spēj nodrošināt, ka projekts, kas attiecas uz šādu iekārtu, nekaitēs
         aizsargājamās teritorijas viengabalainībai. It īpaši pienākums pārbaudīt, vai nelabvēlīgā ietekme uz vidi, no kuras tehnoloģiski
         nevar izvairīties, ir samazināta līdz minimumam, negarantē, ka šāds projekts minēto kaitējumu neradīs.

      44     Attiecībā uz ūdeņu izmantošanu, par ko nav jāsaņem atļauja atbilstoši WHG, tas, ka runa ir par neliela ūdens daudzuma izmantošanu, pats par sevi nav tāds apstāklis, kas izslēdz, ka daži no šiem izmantošanas
         veidiem var būtiski ietekmēt aizsargājamo teritoriju. Pat pieņemot, ka šādiem ūdens izmantošanas veidiem nav būtiskas ietekmes
         uz ūdeņu stāvokli, no tā neizriet, ka tie nevar nozīmīgi ietekmēt arī blakus esošās aizsargājamās teritorijas.

      45     Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka Vācijas Federatīvā Republika nav pareizi transponējusi savos valsts tiesību aktos
         Direktīvas 6. panta 3. punktu attiecībā uz atsevišķiem ārpus ĪADT īstenotiem projektiem.

       Par otro iebildumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      46     Komisija apgalvo, ka ar BNatSchG 2002 36. pantu ir nepareizi transponēts Direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts, jo tajā ir noteikts, ka atļauja par iekārtām, kas
         rada emisijas, ir jāsaņem tad, ja var sagaidīt, ka iekārtas it īpaši ietekmēs tās ĪADT, kas atrodas teritorijā, kurā iekārtas
         tiek izmantotas.

      47     No tā izriet, ka savukārt materiālais kaitējums, kas radies ārpus šādas teritorijas, netiek ņemts vērā, tā pārkāpjot Direktīvā
         minētos noteikumus.

      48     Vācijas valdība norāda, ka iekārtas ietekmes teritorijā gaisa piesārņotāju vai kaitējuma nodarītāju radīta materiāla kaitējuma
         kontrole ir jāveic katrā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā visus vietējos datus, kā arī dažādus iekārtas radītā piesārņojuma
         veidus. Arī praksē atļauja projektam, kas saistīts ar materiālo kaitējumu, tiks izsniegta tikai tad, ja tam nav nelabvēlīgas
         ietekmes uz ar Direktīvu aizsargājamiem objektiem.

       Tiesas vērtējums
      49     Jānorāda, ka, ja atbilstoši BNatSchG 2002 36. pantam nav jāsaņem atļaujas par emisijas radošām iekārtām tikai gadījumos, kad šīs emisijas var būtiski ietekmēt tādu
         aizsargājamo teritoriju, kas atrodas šo iekārtu ietekmes zonā, tad par emisijas radošām iekārtām, kas skar aizsargājamo teritoriju
         ārpus iekārtas ietekmes zonas, var pieprasīt atļauju, neņemot vērā šo emisiju ietekmi uz šo teritoriju.

      50     Šajā sakarā jāatzīst, ka ar Vācijas tiesisko regulējumu ieviestā sistēma tiktāl, ciktāl tā attiecas uz emisijām tādā ietekmes
         zonā, ko definē spēkā esošie tehniskie apkārtraksti attiecībā uz vispārējo sistēmu saistībā ar iekārtām, nešķiet tāda, kas
         varētu nodrošināt Direktīvas 6. panta 3. un 4. punkta ievērošanu.

      51     Tomēr zinātniski apstiprinātu kritēriju trūkums, ko Vācijas valdība nepieminēja un kas jau iepriekš ļautu izslēgt, ka emisijas,
         kas skar aizsargājamo teritoriju ārpus attiecīgās iekārtas ietekmes zonas, var būtiski ietekmēt šo teritoriju, un katrā ziņā
         valsts tiesībās īstenotā sistēma šajā nozarē nav tāda, kas var nodrošināt, lai projekti vai plāni par emisijas radošām iekārtām,
         kas skar aizsargājamās teritorijas ārpus šo iekārtu ietekmes zonas, neradītu kaitējumu minētās teritorijas viengabalainībai
         Direktīvas 6. panta 3. punkta nozīmē.

      52     Līdz ar to jāatzīst, ka Direktīvas 6. panta 3. punkts nav pareizi transponēts.
       Par trešo iebildumu
      53     Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā nav pareizi transponējusi Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā
         iekļauto pienākumu veikt vajadzīgos pasākumus, lai ieviestu stingras aizsardzības sistēmu atsevišķām dzīvnieku sugām, aizliedzot
         to vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu. Pēc Komisijas domām, šis noteikums paredz, ka dalībvalstīm
         ir jāaizliedz ne tikai ar nodomu veiktas darbības, bet arī aiz neuzmanības veiktas darbības. Tā norāda, ka BNatSchG 2002 43. panta 4. punkts neievēro Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktu, jo tas pieļauj atsevišķas atkāpes no normām,
         ar ko teritorijas tiek aizsargātas, “ar nosacījumu, ka dzīvnieki, te ietverot arī to ligzdošanas, nobriešanas, dzīvotņu vai
         patvēruma teritorijas [..], ne[tiek] ietekmēti tieši”.

      54     Vācijas valdība norāda, ka Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta transponēšana visā Vācijas Federatīvās Republikas
         teritorijā attiecas tikai uz darbībām, kas, pēc valdības domām, atbilst šiem noteikumiem, jo tā neparedz minēto teritoriju
         noplicināšanu vai iznīcināšanu aiz neuzmanības ietvert normas aizsardzības sistēmā. Valdība uzskata, ka interpretācija, saskaņā
         ar kuru tiek aizliegtas arī darbības aiz neuzmanības, katrā ziņā būtu pretēja samērīguma principam.

      55     Šajā sakarā pietiek atzīt, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka darbības, uz kurām attiecas Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts,
         ir ne tikai ar nodomu izdarītas darbības, bet arī darbības aiz neuzmanības (skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Apvienotā
         Karaliste 73.–79. punktu). Neattiecinot aizliegumu, kas ir paredzēts Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā, uz tīšām
         darbībām vien, pretēji tam, kā ir darīts saistībā ar a) līdz c) apakšpunktā paredzētajām darbībām, Kopienu likumdevējs ir
         parādījis savu vēlmi vairošanās vai atpūtas vietām sniegt lielāku aizsardzību pret to noplicinošām vai iznīcinošām darbībām.
         Ņemot vērā, cik svarīgs ir Direktīvā izvirzītais bioloģiskās daudzveidības saglabāšanas mērķis, nepavisam nesamērīgi nav tas,
         ka 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto aizliegumu var attiecināt ne tikai uz tīši izdarītām darbībām.

      56     Šajos apstākļos ir jāatbalsta iebildums, kas balstīts uz nepareizu Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta transponēšanu.
       Par ceturto iebildumu
      57     Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā BNatSchG 2002 43. panta 4. punktā ieviesa divas atkāpes no šī likuma 42. panta 1. punktā paredzētajiem aizliegumiem, kurās pietiekami nav
         ņemti vērā tie nosacījumi, kuriem atkāpēm, kas atļautas atbilstoši Direktīvas 16. pantam, ir jāatbilst. Šajā sakarā Komisija
         precīzāk atsaucas uz Vācijas tiesībās paredzētajām atkāpēm no sugu aizsardzības režīma, kuras tika izmantotas attiecīgi BNatSchG 2002 19. pantā atļautās iejaukšanās īstenošanas darbībās un šī paša likuma 30. pantā atļauto pasākumu īstenošanā.

      58     Vācijas valdība iebilst, ka iejaukšanās un pasākumi, kas ir divu BNatSchG 2002 43. panta 4. punktā paredzēto atkāpju priekšmets, ir pakļauti administratīviem lēmumiem, kuru pieņemšanā katrā ziņā kompetentām
         iestādēm ir jāievēro Direktīvas 16. pantā paredzētie nosacījumi.

      59     Šajā sakarā jāatgādina, ka no minētās Direktīvas ceturtā un vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka apdraudētās dzīvotnes un sugas
         ir daļa no Eiropas Kopienas dabas mantojuma un ka draudiem, kas uz tām gulstas, bieži ir pārrobežu raksturs, no kura izriet,
         ka visām dalībvalstīm ir pienākums veikt aizsardzības pasākumus atbilstoši kopējai atbildībai. Līdz ar to transponēšanas precizitātei
         ir īpaša nozīme tādos gadījumos kā šis, kad kopējā mantojuma apsaimniekošana to teritorijā ir uzticēta dalībvalstīm (skat.
         šajā spriedumā minētā sprieduma lietā Komisija/Apvienotā Karaliste 25. punktu).

      60     No tā izriet, ka saskaņā ar Direktīvu, kas paredz kompleksas un tehniskas normas vides tiesību jomā, dalībvalstīm ir īpaši
         jānodrošina, lai to tiesību akti, kas paredzēti šīs direktīvas transponēšanai, būtu skaidri un precīzi (skat. šajā spriedumā
         minētā sprieduma Komisija/Apvienotā Karaliste 26. punktu).

      61     Līdz ar to, pat pieņemot, ka par šīm divām tiesvedībā minētajām atkāpēm ir jāpieņem administratīvs lēmums, kura pieņemšanā
         kompetentās iestādes faktiski ievēro tos nosacījumus, kuri Direktīvas 16. pantā ir izvirzīti atkāpes noteikšanai, ir jāatzīst,
         ka BNatSchG 2002 43. panta 4. punkts neparedz tiesību normas, kas atbilst saskaņā ar 16. pantu īstenotajai atkāpju sistēmai. Šis valsts tiesību
         noteikums nepakļauj minēto divu atkāpju piešķiršanu visiem nosacījumiem, ko paredz Direktīvas 16. pants. Šajā sakarā ir jāuzsver,
         ka BNatSchG 2002 43. panta 4. punkts kā vienīgo nosacījumu minēto atkāpju noteikšanai paredz, lai dzīvniekiem, te ietverot arī to ligzdošanas,
         nobriešanas, dzīvotņu vai patvēruma teritorijas, un īpaši aizsargājamo sugu augiem netiktu ar nodomu nodarīts kaitējums.

      62     Tātad iebildumam, kas balstīts uz nepareizu Direktīvas 16. panta transponēšanu Vācijas tiesībās, ir jāpiekrīt.
       Par piekto iebildumu
      63     Komisija atsaucas uz PflSchG 6. panta 1. punktu, kas aizliedz augu aizsardzības līdzekļu izmantošanu, ja var paredzēt, ka tie negatīvi ietekmē cilvēku
         vai dzīvnieku veselību, gruntsūdeni vai ka tiem būs cita veida nelabvēlīga ietekme, it īpaši uz vides līdzsvaru; šis jēdziens
         attiecas arī uz dzīvnieku un augu sugām PflSchG 2. panta 6. punkta nozīmē. Komisija norāda, ka ar šo aizliegumu Vācijas Federatīvā Republika nav pietiekoši skaidri transponējusi
         Direktīvas 12., 13. un 16. pantu.

      64     Vācijas valdība apstrīd šī iebilduma pamatotību, uzsverot, ka Komisijas norādītā norma ietver vispārēju aizliegumu, kas ļauj
         izpildīt Direktīvas 12. un 13. pantā paredzētos aizliegumus. Minētā valdība atsaucas arī uz to, ka atbilstoši PflSchG 6. panta 1. punktam augu aizsardzības līdzekļus var izmantot tikai atbilstoši labai profesionālai praksei un ka kompetenta
         iestāde var uzdot veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šajā normā citu starpā minētās prasības.

      65     Šajā sakarā – kā tas jau ir atgādināts šī sprieduma 60. punktā – dalībvalstīm atbilstoši Direktīvai ir jāuzrauga, lai to tiesību
         akti nodrošinātu šīs direktīvas skaidru un precīzu transpozīciju.

      66     Atbilstoši Tiesas judikatūrai Direktīvas 12., 13. un 16. pants rada viendabīgu normu kopumu (skat. šajā spriedumā minētā sprieduma
         lietā Komisija/Apvienotā Karaliste 112. punktu). Minētais 12. un 13. pants dalībvalstīm nosaka pienākumu ieviest stingru dzīvnieku
         un augu sugu aizsardzības sistēmu.

      67     Jānorāda, ka PflSchG 6. panta 1. punkts, nosakot gadījumus, kuros augu aizsardzības līdzekļu izmantošana ir aizliegta, nenosaka skaidru, specifisku
         un stingru aizliegumu radīt kaitējumu Direktīvas 12. un 13. pantā paredzētajām aizsargājamām sugām.

      68     It īpaši nešķiet, ka aizliegums izmantot augu aizsardzības līdzekļus, ja vien var paredzēt, ka tam var būt nelabvēlīga ietekme
         uz vides līdzsvaru, ir tikpat skaidrs, precīzs un stingrs kā aizliegums noplicināt aizsargājamo dzīvnieku sugu, ko paredz
         Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts, vairošanās vai atpūtas vietas vai aizliegums ar nodomu iznīcināt aizsargātās
         augu sugas savvaļā, ko paredz Direktīvas 13. panta 1. punkta a) apakšpunkts.

      69     Tādēļ piektajam iebildumam ir jāpiekrīt tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Direktīvas 12. un 13. pantu.
       Par sesto iebildumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      70     Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā ir pārkāpusi Direktīvas 12. un 16. pantu, nepaziņojot par tiesību
         aktiem, kas attiecas uz zveju, vai nerūpējoties par to, lai šajos noteikumos būtu ietverti pietiekami zvejas ierobežojumi.

      71     Komisija apgalvo, ka zvejas tiesiskais regulējums trijās pavalstīs nav saderīgs ar Direktīvu. Tā (sīgu dzimtas) zivs ar zinātnisko
         nosaukumu coregonus oxyrhynchus Bavārijā nav ietverta visa gada laikā aizsargājamo sugu skaitā. Brandenburgā netiek aizsargāta šī pati suga, kā arī gliemis
         (biezā perlamutrene) ar latīnisko nosaukumu unio crassus. Brēmenes tiesību akti neietver zvejas aizliegumu sarakstā trīs sugas, kas ir jāaizsargā šajā pavalstī, proti, divas šajā
         punktā minētās sugas un Atlantijas stori, kuras latīniskais nosaukums ir acipenser sturio. Turklāt tie skaidri atļauj šīs minētās sugas zivju zveju, ja to garums ir vismaz 100 cm, un sīgu dzimtas zivju (coregonus oxyrhynchus) zveju, ja to garums ir vismaz 30 cm. Turklāt nekāda informācija nav pieejama par iespējamajiem zvejas aizliegumiem tādās
         pavalstīs kā Berlīne, Hamburga, Meklenburga–Rietumpomerānija, Lejassaksija, Ziemeļreina–Vestfālene, Zāra, Saksija un Saksija–Anhalte.
         Tādēļ nevar uzskatīt, ka šo pavalstu tiesiskais regulējums ietver zvejas aizliegumus, kas ir vajadzīgi Direktīvas 12. un 16. panta
         noteikumu izpildei.

      72     Vācijas valdība apgalvo, ka gadījumā, ja federālās tiesību normas atļauj pavalstīm izdot speciālus noteikumus jautājumā par
         zvejas tiesībām, tās ir jāinterpretē atbilstoši Direktīvai. Gadījumā, ja pavalstu noteikumi par zveju ir pretēji zivju un
         gliemju sugu aizsardzībai, kas ir noteikta Kopienu tiesībās, tie nebūs spēkā tāpēc, ka tie pārkāpj federālo likumu. Šajā sakarā
         BNatSchG 2002 ir likums, kurš ir pārāks par pavalstu tiesībām. Tādēļ ir jāpiemēro zvejas aizliegums, ko nosaka BNatSchG 2002 42. panta 1. punkta 1. apakšpunkts un kas attiecas arī uz Direktīvas IV pielikumā minētajām sugām. Līdz ar to nav jāpaziņo
         pavalstu noteikumi, kas attiecas uz šo jautājumu.

      73     Šī valdība norāda, ka tā raudzīsies, lai pavalstu noteikumi par zveju tiktu uzreiz grozīti, ja tajos nav ievēroti Direktīvas
         un federālo likumu noteikumi, kā tas ir, piemēram, Brēmenes pavalsts tiesiskā regulējuma gadījumā, ko Komisija apstrīd.

       Tiesas vērtējums
      74     Šajā lietā nav strīda par to, ka gan sīgu dzimtas zivis (coregonus oxyrhynchus), gan biezā perlamutrene (unio crassus) un Atlantijas store (acipenser sturio), kas ir ietvertas Direktīvas IV pielikuma a) apakšpunktā, ir Vācijā atrodamas sugas.

      75     Līdz ar to uz tām atbilstoši Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktam jāattiecina stingras aizsardzības sistēma, kas
         aizliedz šo sugu īpatņu visu veidu apzinātu gūstīšanu vai nonāvēšanu savvaļā.

      76     No lietas materiāliem izriet, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās Bavārijas pavalsts tiesiskais regulējums ļāva
         zivju sagūstīšanu visu gadu, ja vien uz to neattiecās zvejas aizliegumi. Taču uz sīgu dzimtas zivīm (coregonus oxyrhynchus) neattiecas zvejas aizliegums. Brandenburgas pavalstī uz šo pašu sugu, kā arī uz biezo perlamutreni (unio crassus) zvejas aizliegums neattiecas. Attiecībā uz Brēmenes pavalsts regulējumu Vācijas valdība jau ir atzinusi, ka tas nav saderīgs
         ar Direktīvu.

      77     Ja – kā norādīja Vācijas valdība – BNatSchG 2002 42. panta 1. punkts patiešām aizliedz gūstīt un nonāvēt tādas dzīvnieku sugas kā šī sprieduma 74. punktā minētās sugas, uz
         kurām attiecas stingras aizsardzības sistēma, no tā izriet, ka, piemērojot šī paša federālā likuma 39. panta 2. punkta pirmo
         teikumu, uz tiesību aktu noteikumiem par dzīvnieku aizsardzību, medībām un zveju šīs sadaļas noteikumi neattiecas. Šī sadaļa
         ietver BNatSchG 2002 42. pantu.

      78     Šajos apstākļos ir jāatzīst, ka Vācijā spēkā esošais tiesiskais regulējums, kurā līdzās pastāv reģionālie noteikumi, kas ir
         pretēji Kopienu tiesībām, un federālie noteikumi, kas ar tām ir saderīgi, nevar efektīvi, skaidri un precīzi attiecībā uz
         trim dzīvnieku sugām šajā lietā nodrošināt Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto stingro aizsardzību tiktāl,
         ciktāl jautājums ir par šo sugu īpatņu visu veidu apzinātas gūstīšanas vai nonāvēšanas savvaļā aizliegumu.

      79     Šajā gadījumā pierādījies, ka Vācijas tiesiskais regulējums nav saderīgs ar Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu
         un tas neatbilst nosacījumiem par atkāpi, ko paredz Direktīvas 16. pants.

      80     Attiecībā uz citu federālo zemju zvejas tiesisko regulējumu, kas netika paziņots Komisijai, nevar atzīt, ka tas neatbilst
         Direktīvas 12. un 16. panta prasībām, tā kā nekāda informācija par iespējamiem zvejas aizliegumiem šajās federālajās zemēs
         nav pieejama, vēl jo vairāk – kā ir atgādināts šī sprieduma 77. punktā – BNatSchG 2002 42. panta 1. punkta 1. apakšpunkts aizliedz sagūstīt un nonāvēt tādu sugu īpatņus kā sīgu dzimtas zivis (coregonus oxyrhynchus), biezā perlamutrene (unio crassus) un Atlantijas store (acipenser sturio).

      81     Šajā sakarā jānorāda, ka Direktīvas 23. panta 3. punkts noteic, ka dalībvalstis dara zināmus Komisijai galvenos valsts tiesību
         aktu noteikumus, ko tās pieņēmušas nozarē, uz kuru attiecas šī direktīva. Tomēr Komisija savu prasību uz šo normu nav balstījusi.

      82     No tā izriet, ka sestajam iebildumam ir jāpiekrīt tādās robežās, kādas ir norādītas iepriekšējos šī sprieduma punktos.
      83     Līdz ar to jāatzīst, ka:
      –       neparedzot atsevišķiem ārpus ĪADT Direktīvas 4. panta 1. punkta nozīmē īstenotajiem projektiem obligātu ietekmes uz šo teritoriju
         novērtējumu, atbilstoši Direktīvas 6. panta 3. un 4. punktam, neatkarīgi no tā, vai šādi projekti var nozīmīgi ietekmēt ĪADT;

      –       atļaujot emisijas ĪADT, neatkarīgi no tā, vai tās var būtiski ietekmēt šo teritoriju;
      –       izslēdzot no noteikumu par sugu aizsardzību piemērošanas jomas atsevišķus aizsargājamiem dzīvniekiem aiz neuzmanības radītos
         traucējumus;

      –       nenodrošinot Direktīvas 16. pantā paredzēto atkāpes nosacījumu ievērošanu attiecībā uz atsevišķām darbībām, kas ir saderīgas
         ar teritorijas aizsardzību;

      –       pieņemot tādu tiesisko regulējumu par augu aizsardzības līdzekļu izmantošanu, kurā nav pietiekami ņemta vērā sugu aizsardzība,
         un

      –       nenodrošinot, lai attiecīgajos tiesību aktu noteikumos par zveju būtu iekļauti pietiekami zvejas aizliegumi,
      Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 6. panta 3. punkts, kā arī 12., 13. un 16. pants.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      84     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas
         Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad Vācijas Federatīvajai Republikai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      –       neparedzot atsevišķiem projektiem, kas ir īstenoti ārpus īpaši aizsargājamām dabas teritorijām Padomes 1992. gada 21. maija
            Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 4. panta 1. punkta nozīmē, obligātu ietekmes
            uz šo teritoriju novērtējumu atbilstoši Direktīvas 6. panta 3. un 4. punktam, neatkarīgi no tā, vai šādi projekti var nozīmīgi
            ietekmēt īpaši aizsargājamo dabas teritoriju;
      –       atļaujot emisijas īpaši aizsargājamā dabas teritorijā, neatkarīgi no tā, vai tās var nozīmīgi ietekmēt šo teritoriju;
      –       izslēdzot no noteikumu par sugu aizsardzību piemērošanas jomas atsevišķus aizsargājamiem dzīvniekiem aiz neuzmanības radītos
            traucējumus;
      –       nenodrošinot Direktīvas 92/43 16. pantā paredzēto atkāpes nosacījumu ievērošanu attiecībā uz atsevišķām darbībām, kas ir saderīgas
            ar teritorijas aizsardzību;
      –       pieņemot tādu tiesisko regulējumu par augu aizsardzības līdzekļu izmantošanu, kurā nav pietiekami ņemta vērā sugu aizsardzība;
      –       nenodrošinot, lai attiecīgajos tiesību aktu noteikumos par zveju būtu iekļauti pietiekami zvejas aizliegumi,
      Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 92/43 6. panta 3. punkts, kā arī 12., 13. un
            16. pants.
      2)      Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 13.jūlijā. # Eiropas Parlaments pret Pierre Richard. # Ierēdņi. # Lieta C-174/99 P.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 7.jūlijā. # Cree, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "TRUEWHITE" reģistrācijas pieteikums - Absolūti atteikuma pamatojumi - Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts - Aprakstoša preču zīme. # Lieta T-208/10.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 7. jūlija spriedums – Cree/ITSB (“TRUEWHITE”)
      (lieta T‑208/10)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “TRUEWHITE” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamatojumi – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Aprakstoša preču zīme
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 23., 25., 31. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2010. gada 17. februāra lēmumu lietā R 985/2009‑2 attiecībā uz pieteikumu apzīmējumu
                  “TRUEWHITE” reģistrēt kā Kopienas preču zīmi

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Cree, Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1999. gada 22.jūnijā. # Lloyd Schuhfabrik Meyer & Co. GmbH pret Klijsen Handel BV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht München I - Vācija. # Direktīva 89/104/EEK. # Lieta C-342/97.


Tiesas spriedums 1987. gada 17. septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Direktīvas neievērošana. # Lieta 412/85.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 7.martā. # Paulo Sequeira Wandschneider pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu - Pamatojums - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-110/04.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 7. martā
      Lieta T‑110/04
      Paulo Sequeira Wandschneider
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Karjeras attīstības ziņojums – 2001./2002. gada novērtējums – Prasība atcelt tiesību aktu – Pamatojums – Nopelnu vērtējums – Pierādījumi – Prasība par zaudējumu atlīdzību
      Priekšmets Prasība atcelt, pirmkārt, 2003. gada 23. aprīļa lēmumu, ar ko sagatavots karjeras attīstības ziņojums attiecībā uz prasītāju
         par periodu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim, un, otrkārt, prasība atlīdzināt zaudējumus

      Nolēmums Atcelt 2003. gada 23. aprīļa lēmumu, ar ko sagatavots karjeras attīstības ziņojums attiecībā uz prasītāju par periodu no 2001. gada
         1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim. Prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt. Komisija sedz visus tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Novērtējums – Novērtējuma ziņojums – Sagatavošana – Nokavējums
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      2.      Ierēdņi – Novērtējums – Novērtējuma ziņojums – Novērtējuma metodes maiņa
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      3.      Ierēdņi – Novērtējums – Karjeras attīstības ziņojums
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      4.      Ierēdņi – Tiesības un pienākumi – Pienākums saskaņot nepieciešamo apziņas neatkarību ar civildienesta hierarhisko organizāciju
      5.      Ierēdņi – Principi – Administrācijas pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Labas pārvaldības princips
      1.      Novērtējuma ziņojumu nevar atcelt, izņemot ārkārtas apstākļus, vienīgi tā iemesla dēļ, ka tas ir sagatavots novēloti. Lai
         gan novērtējuma ziņojuma novēlota sagatavošana attiecīgā gadījumā var būt pamats konkrētā ierēdņa tiesībām uz atlīdzinājumu,
         tā nevar ietekmēt novērtējuma ziņojuma tiesiskumu, ne arī līdz ar to būt pamats tā atcelšanai.

      (skat. 39. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2003. gada 7. maijs, T‑278/01 den Hamer/Komisija, Recueil FP, I‑6139. un II‑665. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra.

      2.      Gadījumā, ja iestādes mērķis ir papildus diferencēt un detalizēt ierēdņu novērtējuma ietvaros veiktos analītiskos vērtējumus,
         aizstājot vienu novērtējuma metodi ar citu, šāda metodes maiņa noteikti nozīmē, ka atbilstību starp agrāko un jauno metodi
         nevar panākt, izmantojot fiksētu korelācijas mehānismu. Attiecīgi novērtējuma parametru maiņa padara ierēdņa agrākā un jaunā
         novērtējuma salīdzināšanu īpaši sarežģītu.

      (skat. 104. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1990. gada 22. februāris, T‑40/89 Turner/Komisija, Recueil, II‑55. lpp., publicēts kopsavilkums, 23. punkts; 2006. gada 13. jūlijs, T‑165/04 Vounakis/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑155. lpp. un II‑A‑2‑735. lpp., 141. punkts.

      3.      Administrācijai ir pienākums detalizēti un pietiekami pamatot novērtējuma ziņojumus. Analītiskajiem vērtējumiem pievienotajām
         vispārēja rakstura piezīmēm ir jāļauj novērtējamajai personai izvērtēt pamatotību, pilnībā pārzinot lietu, un attiecīgā gadījumā
         Kopienu tiesai īstenot savu tiesiskuma pārbaudi, un šajā nolūkā ir svarīgi, lai šie vērtējumi būtu saskaņoti ar to pamatojumam
         norādītajām piezīmēm.

      Šajā ziņā Komisijas īstenotajā novērtējuma sistēmā tieši karjeras attīstības ziņojumā ietvertie galīgie vērtējumi ir tie,
         kas var būt nelabvēlīgi ierēdnim un kuriem tādēļ ir jābūt pamatotiem, nevis katrs novērojums vai vērtējums, ko secīgi katrā
         no procesa stadijām ir formulējis novērtētājs, apstiprinātājs, Apvienotā novērtējumu komiteja un novērtētājs apelācijas instancē.

      Turklāt priekšniekiem nevar pieprasīt, lai viņi sanāksmju protokolos, protokolos, dienesta piezīmēs vai citos dokumentos izklāsta
         jebkuru ierēdnim pārmetamu vai kritizējamu uzvedību vai attieksmi; savukārt, ja novērtējamā ierēdņa uzvedībai veltītās kritikas
         vai pārmetumu pamatojumā nav norādīts neviens konkrēts fakts, tas neļauj ne šim ierēdnim novērtēt, cik reāla ir viņam pārmestā
         uzvedība vai cik pamatoti ir šajā sakarā veiktie vērtējumi, ne arī Pirmās instances tiesai veikt savu pārbaudi, tādējādi pārkāpjot
         pienākumu norādīt pamatojumu.

      (skat. 108., 110. un 117. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 21. oktobris, T‑23/91 Maurissen/Revīzijas palāta, Recueil, II‑2377. lpp., 41. punkts; 2002. gada 12. jūnijs, T‑187/01 Mellone/Komisija, Recueil FP, I‑A‑81. un II‑389. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra; Vounakis/Komisija, minēts iepriekš, 84. punkts.

      4.      Apziņas neatkarību, kas ierēdnim jāpierāda noteiktu uzdevumu izpildē, nevar īstenot, ignorējot apstākli, ka viņš ir daļa no
         komandas, kas ietilpst hierarhiskā struktūrā, un ka viņam savā ierēdņa statusā ir jāievēro priekšnieku norādījumi, ja vien
         Civildienesta noteikumos nav paredzēts izņēmums.

      (skat. 154. punktu)
      5.      Administrācijas pienākums ņemt vērā savu darbinieku intereses, kas atspoguļo savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvaru, kas
         Civildienesta noteikumos ir nostiprināts attiecībās starp publisku institūciju un civildienesta darbiniekiem, un labas pārvaldības
         princips vienoti paredz, ka hierarhijā augstākai institūcijai, lemjot par ierēdņa situāciju, ir jāņem vērā ne vien dienesta
         intereses, bet arī konkrēta ierēdņa intereses.

      (skat. 184. un 185. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1997. gada 5. februāris, T‑207/95 Ibarra Gil/Komisija, Recueil FP, I‑A‑13. un II‑31. lpp., 75. punkts; 1998. gada 16. jūlijs, T‑93/96 Presle/Cedefop, Recueil FP, I‑A‑387. un II‑1111. lpp., 83. punkts; 2004. gada 16. marts, T‑11/03 Afari/ECB, Recueil FP, I‑A‑65. un II‑267. lpp., 42. un 217. punkts.


Tiesas spriedums 1994. gada 18. maijā. # Codorníu SA pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta C-309/89.


Tiesas spriedums 1977. gada 9. jūnijā. # M. Blottner pret Het Bestuur der Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van Beroep Amsterdam - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 109-76.