Tiesas spriedums (astotā palāta) 2014. gada 6. novembrī. # Eiropas Komisija pret Dānijas Karalisti. # Lieta C-190/14.


title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2010. gada 9.septembrī.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE pret Eiropas Narkotiku un narkomānijas uzraudzības centrs (ENNUC).#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - OEDT izsludinātā konkursa procedūra - Programmēšanas un konsultatīvo pakalpojumu sniegšana - Pretendenta piedāvājuma noraidīšana - Piešķiršanas kritēriji - Acīmredzama kļūda vērtējumā - Vienlīdzīga attieksme - Pārskatāmība - Labas pārvaldības princips - Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T-63/06.

text:
      Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2010. gada 9. septembra spriedums – Evropaïki Dynamiki/ENNUC
      (lieta T‑63/06)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – ENNUC izsludinātā konkursa procedūra – Programmēšanas un konsultatīvo pakalpojumu sniegšana – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Piešķiršanas kritēriji – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Vienlīdzīga attieksme – Pārskatāmība – Labas pārvaldības princips – Pienākums norādīt pamatojumu
      1.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 89. pants
            un 97. panta 1. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 135.–138. pants) (sal. ar 37., 38. un 56. punktu)
      2.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem (Vispārējās tiesas
            Reglamenta 44. panta 1. punkts) (sal. ar 80. punktu)
      3.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            (sal. ar 73., 89. un 91. punktu)
      4.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra (Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 148. panta
            1. un 3. punkts) (sal. ar 96.–98., 101., 102. un 104. punktu)
      5.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 100. panta 2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002
            149. panta 2. punkts) (sal. ar 109.–114. un 120. punktu)
      Priekšmets

               Pirmkārt, prasība atcelt Eiropas Narkotiku un narkomānijas uzraudzības centra (ENNUC) 2005. gada 5. decembra lēmumu, ar kuru
                  noraidīts prasītājas iesniegtais piedāvājums konkursā par programmēšanas un konsultatīviem pakalpojumiem (OV S 187) un ar
                  kuru piešķirtas publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam, un, otrkārt, prasība par zaudējumu atlīdzību

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas
                     Narkotiku un narkomānijas uzraudzības centra (ENNUC) tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 12.novembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Publiskie iepirkumi - Direktīva 93/38/EEK - Paziņojums par paredzamo publisko iepirkumu - Pētījuma veikšana - Automātiskas noraidīšanas kritēriji - Kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus, un piešķiršanas kritēriji.#Lieta C-199/07.

text:
      Lieta C‑199/07
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Grieķijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Publiskie iepirkumi – Direktīva 93/38/EEK – Paziņojums par paredzamo publisko iepirkumu – Pētījuma veikšana – Automātiskas noraidīšanas kritēriji – Kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus, un piešķiršanas kritēriji
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
            un telekomunikāciju nozarē – Direktīva 93/38 – Pretendentu nediskriminācijas princips
      (Padomes Direktīvas 93/38 4. panta 2. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
            un telekomunikāciju nozarē – Direktīva 93/38 – Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana
      (Padomes Direktīvas 93/38 34. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      1.        Fakts, ka līgumslēdzēja iestāde, pamatojoties uz noteikumu paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu, noraida ārvalstu konsultāciju
         firmas un konsultantus, kuri ir iesnieguši pieteikumu šai līgumslēdzējai iestādei konkursa procedūrā sešu mēnešu laikā pirms
         dienas, kad tie iesniedza pieteikumu šajā konkursā, un kuri ir deklarējuši kvalifikācijas, kas atbilst tādām diplomu kategorijām,
         kuras atšķiras no pašreiz prasītajām, ir uzskatāms par valsts pienākumu, kas dalībvalstij ir paredzēts Direktīvas 93/38, ar
         ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un
         telekomunikāciju nozarē, 4. panta 2. punktā, neizpildi.

      Šāds noteikums, kas ārvalstu konsultāciju firmām un konsultantiem liek nepārprotami domāt, ka jebkāda atšķirība starp kvalifikācijām,
         kas tika deklarētas agrākajā procedūrā, kuru organizēja viena un tā pati līgumslēdzēja iestāde, un kvalifikācijām, kādas tika
         prasītas procedūrā, uz kuru attiecās paziņojums par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu, nozīmē automātisku izslēgšanu no
         dalības šajā konkursā, var tos atturēt no dalības.

      Kaut arī minētais noteikums ir piemērojams tādējādi, ka ikviens ieinteresētais saimnieciskās darbības subjekts, kas šaubās
         par tā piemērošanas jomu, var lūgt attiecīgajai līgumslēdzējai iestādei sniegt precizējumus un iesniegt jebkāda veida pierādījumus
         par to, ka ir izpildījis nosacījumus dalībai attiecīgajā procedūrā, potenciālajiem pretendentiem ir jāatrodas vienlīdzīgā
         situācijā attiecībā uz paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu iekļautās informācijas pieejamību. Vienlīdzīgas attieksmes
         un pārskatāmības principi nebūtu ievēroti, ja kādas kategorijas pretendentiem būtu jāvēršas attiecīgajā līgumslēdzējā iestādē,
         lai saņemtu precizējumus un papildu informāciju par paziņojuma par paredzamo publisko iepirkumu satura patieso nozīmi, jo
         tā formulējums nedrīkst radīt nekādas šaubas pietiekami labi informētam un rūpīgam pretendentam.

      Šajā sakarā Direktīvas 93/38 4. panta 2. punkts, aizliedzot jebkāda veida diskrimināciju pretendentu vidū, aizsargā arī tos,
         kuri ir atturēti iesniegt piedāvājumus, jo līgumslēdzējas iestādes izstrādātie procedūras noteikumi tos ir radījuši neizdevīgāku
         situāciju.

      (sal. ar 36.–41., 58. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        Ja paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu saistībā ar dzelzceļa stacijas būvniecību kā “piešķiršanas kritēriji”, atlasot
         piedāvājumus, tiek izmantoti kvalitātes kritēriji, tad attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi Direktīvas 93/38, ar ko koordinē
         līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju
         nozarē, 34. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētos pienākumus.

      Kaut arī tā ir taisnība, ka, piešķirot līguma slēgšanas tiesības, kritēriju, kurus var izmantot līgumslēdzējas iestādes, uzskaitījums
         Direktīvas 93/38 34. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav izsmeļošs un tādējādi šī tiesību norma atstāj līgumslēdzējām iestādēm
         iespēju izvēlēties kritērijus, kurus tā vēlas piemērot publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, tomēr šī
         izvēle var attiekties tikai uz tādiem kritērijiem, kuru mērķis ir noteikt saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu. Tāpēc “piešķiršanas
         kritērijos” neietilpst kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus, kas būtībā ir saistīti ar pretendentu spējas izpildīt attiecīgo
         publiskā iepirkuma līgumu novērtējumu.

      (sal. ar 54., 55. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 12. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Publiskie iepirkumi – Direktīva 93/38/EEK – Paziņojums par paredzamo publisko iepirkumu – Pētījuma veikšana – Automātiskas noraidīšanas kritēriji – Kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus, un piešķiršanas kritēriji
      Lieta C‑199/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2007. gada 12. aprīlī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Patakja [M. Patakia] un D. Kukovecs [D. Kukovec], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Grieķijas Republiku, ko pārstāv D. Cagaraki [D. Tsagkaraki], pārstāve, kurai palīdz K. Hristodulu [K. Christodoulou], dikigoros, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs, kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 10. jūlija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 9. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, faktiski ieviešot automātiskas noraidīšanas papildu
         kritēriju, kas ir nelabvēlīgs ārvalstu konsultāciju firmām un kas nav skaidri paredzēts Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/38/EEK,
         ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
         un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.), 31. panta 2. punktā, un nenošķirot apstrīdētajā konkursā kvalitātes kritērijus,
         atlasot piedāvājumus, no piešķiršanas kritērijiem, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesību
         aktiem attiecībā uz publisko iepirkumu un it īpaši šīs direktīvas 4. panta 2. punkta, 31. panta 1. un 2. punkta un 34. panta
         1. punkta a) apakšpunkta, kā tos ir interpretējusi Tiesa, Kopienu tiesību aktos attiecībā uz publisko iepirkumu reglamentētā
         savstarpējas oficiālo kvalifikāciju atzīšanas principa, kā arī EKL 12. un 49. panta.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Direktīvas 93/38 2. panta redakcijā, kura bija spēkā šīs lietas faktu rašanās brīdī, bija noteikts:

      “1.      Šī direktīva attiecas uz līgumslēdzējiem subjektiem:
      a)      kas ir valsts iestādes vai valsts uzņēmumi un kas veic kādu no 2. punktā minētajām darbībām;
      [..]
      2.      Šajā direktīvā par atbilstošām darbībām uzskata:
      [..]
      c)      tādu tīklu apsaimniekošanu, kas iedzīvotājiem nodrošina pakalpojumus dzelzceļa, automātisko sistēmu, tramvaju, trolejbusu,
         autobusu vai kabeļu transporta jomā.

      [..]”
      3        Šīs pašas direktīvas 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļā ir paredzēts:

      “Šī direktīva attiecas uz:
      [..]
      c)      līgumiem, ko piešķir līgumslēdzēji subjekti, kas veic III, IV, V un VI pielikumā minētās darbības, ar noteikumu, ka paredzamā
         vērtība bez PVN ir vismaz:

      i)      EUR 400 000 piegāžu un pakalpojumu līgumiem;
      [..].”
      4        Saskaņā ar Direktīvas 93/38 4. panta 2. punktu:

      “Līgumslēdzēji subjekti nodrošina to, ka piegādātājus, būvuzņēmējus vai pakalpojumu sniedzējus nediskriminē.”
      5        Šīs pašas direktīvas 31. pants bija formulēts šādi:

      “1.      Līgumslēdzēji subjekti, kas atlasa dalībniekus konkursam slēgtās procedūrās vai dalībai sarunu procedūrās, dara to saskaņā
         ar objektīviem kritērijiem un noteikumiem, ko tie nosaka un ko dara pieejamus ieinteresētajiem piegādātājiem, būvuzņēmējiem
         vai pakalpojumu sniedzējiem.

      2.      Izmantotajos kritērijos var iekļaut [Padomes 1971. gada 26. jūlija] Direktīvas 71/305/EEK [par procedūru koordinēšanu būvdarbu
         publiskā iepirkuma līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanai (OV L 185, 5. lpp.)] 23. pantā un [Padomes 1976. gada 21. decembra]
         Direktīvas 77/62/EEK [par procedūru koordinēšanu piegāžu publiskā iepirkuma līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanai (OV 1977,
         L 13, 1. lpp.)] 20. pantā minētos noraidīšanas kritērijus.

      3.      Kritērijus drīkst pamatot ar līgumslēdzēja subjekta objektīvu vajadzību samazināt dalībnieku skaitu līdz līmenim, ko pamato
         vajadzība nodrošināt to, ka konkrētas līguma piešķiršanas procedūras iezīmes un tās realizācijai nepieciešamie līdzekļi ir
         līdzsvarā. Atlasīto dalībnieku skaitam tomēr jāatbilst vajadzībai nodrošināt atbilstošu konkurenci.”

      6        Direktīvas 71/305 23. panta un Direktīvas 77/62 20. panta, kuriem abiem ir vienāds formulējums, IV sadaļas 1. nodaļā “Kvalitātes
         kritēriji, atlasot piedāvājumus” ir uzskaitīti gadījumi, kuros būvuzņēmējiem var liegt dalību publiskā iepirkuma procedūrā.
         Šie gadījumi attiecas vai nu uz būvuzņēmēja individuālo stāvokli, proti, bankrotu, likvidāciju, darbības izbeigšanu, piespiedu
         likvidāciju, ar spēkā stājušos spriedumu atzīšanu par vainīgu likumpārkāpumā, vai arī uz būvuzņēmēja rīcību, proti, nopietnu
         pārkāpumu saistībā ar profesionālo darbību, pienākumu attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksām un nodokļu samaksu neizpildi
         vai nepatiesas informācijas sniegšanu.

      7        Šie divi panti tika pārņemti attiecīgi Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts
         līgumu [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras (OV L 199, 54. lpp.), 24. pantā un Padomes
         1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu [piegāžu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas
         tiesību] piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.), 20. pantā, kas kodificēja Direktīvu 71/305 un Direktīvu 77/62.

      8        Direktīvas 93/38 34. panta 1. punktā ir noteikts:

      “1.      Neierobežojot valstu normatīvos vai administratīvos aktus par noteiktu pakalpojumu atlīdzību, piešķirot līgumus, līgumslēdzēji
         subjekti pamatojas uz šādiem kritērijiem:

      a)      saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu, ievērojot dažādus kritērijus atkarībā no konkrētā līguma, piemēram: iegādes vai izpildes
         termiņu, kārtējās izmaksas, rentabilitāti, kvalitāti, estētiskās un funkcionālās iezīmes, tehniskās īpašības, garantijas apkopi
         un tehnisko apkopi, saistības par rezerves daļām, piegāžu drošību un cenu; vai

      b)      tikai zemāko cenu.”
      9        Visbeidzot, Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/13/EEK, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to,
         kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas
         ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 76, 14. lpp.), 2. panta ar nosaukumu “Prasības attiecībā
         uz pārskatīšanas procedūrām” 6. punkta redakcijā, kura bija spēkā šīs lietas faktu rašanās brīdī, ir noteikts:

      “Šā panta 1. punktā minēto pilnvaru īstenošanas ietekmi uz līgumiem, kas noslēgti pēc to piešķiršanas, nosaka valstu tiesību
         akti. Turklāt, izņemot gadījumus, kad lēmums ir jāatceļ pirms zaudējumu atlīdzināšanas, dalībvalstis var paredzēt, ka pēc
         līguma noslēgšanas, kas notiek pēc tā piešķiršanas, par pārskatīšanu atbildīgā struktūra ir pilnvarota tikai lemt par zaudējumu
         atlīdzināšanu personām, kam pārkāpuma dēļ nodarīts kaitējums.”

      10      Minētās tiesību normas formulējums ir gandrīz vienāds ar Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo
         un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus
         [piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumus] valsts vajadzībām (OV L 395, 33. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes
         1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/50/EEK (OV L 209, 1. lpp.), 2. panta 6. punkta formulējumu.

       Paziņojums par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu un pirmstiesas procedūra
      11      Šajā lietā Komisijas iebildumi ir vērsti pret konkrētiem noteikumiem un nosacījumiem paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu,
         kuru ir publicējis ERGA OSE AE (turpmāk tekstā – “ERGA OSE”), kas ir par dzelzceļu atbildīgai Grieķijas iestādei piederošs valsts uzņēmums. Šis paziņojums attiecās uz pētījumu veikšanu
         nekustamā īpašuma un elektromehānikas projektu ietvaros saistībā ar dzelzceļa stacijas būvniecību.

      12      Paziņojums par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu ar numuriem 2003/S 205‑185214 un 2003/S 206‑186119 tika publicēts 2003. gada
         16. oktobrī. Šī paziņojuma noteikumi un nosacījumi tika pamatoti ar tobrīd spēkā esošo valsts tiesisko regulējumu, proti,
         1977. gada Likumu 716.

      13      Lai izskatītu šo prasību, ir jāņem vērā šādi atbilstošie paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu noteikumi:

      “III nodaļa: Juridiska, ekonomiska, finanšu un tehniska rakstura informācija
      [..]
      2.1)      Informācija par [..] pakalpojumu sniedzēju individuālo stāvokli un formalitātes, lai izvērtētu to minimālo ekonomisko un tehnisko
         spēju:

      [..]
      2.1.3) Tehniskā spēja – Vajadzīgie pierādījumi: A. Pieteikumi tiks pieņemti, ja tos iesniegs:
      a)      Grieķijas konsultāciju firmas, kuras iekļautas attiecīgajā valsts reģistrā un kurām ir sertifikāts:
      [..]
      b)      ārvalstu konsultāciju firmas, kuras izveidotas saskaņā ar Eiropas Savienības vai [Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)] dalībvalsts
         tiesību aktiem un kuru galvenā vadība, galvenā uzņēmējdarbības veikšanas vieta vai juridiskā adrese ir Eiropas Savienībā vai
         EEZ [..]. Ārvalstu konsultantiem jābūt oficiālām un faktiskām kvalifikācijām katrā pētījumu kategorijā, kura atbilst Grieķijas
         konsultāciju firmu reģistrā iekļautajiem Grieķijas konsultantiem nepieciešamajām kvalifikācijām, un konsultāciju firmu rīcībā
         jābūt personālam katrai pētījumu kategorijai, kas atbilst Grieķijas konsultāciju firmām nepieciešamajam personālam [..]

      Jāuzsver, ka ārvalstu konsultāciju firmas/konsultanti, kuri iesnieguši pieteikumu [ERGA OSE] konkursa procedūrā sešu mēnešu laikā pirms dienas, kad tie iesnieguši pieteikumu šajā konkursā, un kuri deklarējuši kvalifikācijas,
         kas atbilst sertifikātu kategorijām, kuras atšķiras no pašreiz prasītajām, netiks akceptēti.

      [..]
      IV nodaļa: Procedūra
      IV. 1) Procedūras veids: atklātā procedūra.
      [..]
      IV. 2) Piešķiršanas kritēriji:
      saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums atbilstoši šādiem kritērijiem [..]:
      Ievērojot Direktīvas 93/38 34. panta 1. punkta a) apakšpunktu, līguma slēgšanas tiesības tiks piešķirtas saskaņā ar šādiem
         kritērijiem:

      1.      Specifiska un vispārēja konsultāciju firmu vai konsultantu un to zinātnisko darbinieku pieredze, it īpaši projektēšanas darbos
         saistībā ar līdzīgiem projektiem.

      2.      Reāla spēja veikt pētījumus saskaņā ar laika grafiku, kas plānots, ievērojot pienākumus veikt citus pētījumus, īpašs zinātniskais
         un funkcionālais personāls attiecīgo pētījumu veikšanai, kā arī aprīkojums saistībā ar pētījumu priekšmetu,

      prioritārā kārtībā: nē
      [..].”
      14      Saskaņā ar Grieķijas sistēmu konsultāciju firmu un konsultantu sertifikāti tiek klasificēti kategorijās pēc pieredzes, kā
         arī veiktajiem pētījumiem, un tiek ietverti šai pieredzei atbilstošos reģistros. Ārvalstu konsultāciju firmām un konsultantiem
         nav obligāti jābūt iekļautiem šajos reģistros. Attiecībā uz katru līgumu tiek prasītas konkrētas kategorijas sertifikāti,
         atbilstoši šim līgumam nepieciešamajai pieredzei.

      15      1977. gada Likums 716 tika atcelts un aizstāts ar 2005. gada Likumu 3316.

      16      Pēc sūdzības saņemšanas Komisija 2005. gada 28. jūnijā nosūtīja kompetentajām Grieķijas iestādēm vēstuli, uzsverot, ka daži
         paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu noteikumi ir pretrunā noteiktiem Direktīvas 93/38 noteikumiem un nediskriminācijas
         principam pilsonības dēļ. Grieķijas iestādes atbildēja ar 2005. gada 22. jūlija vēstuli. Pēc šīs atbildes izvērtēšanas Komisija
         2005. gada 18. oktobrī nosūtīja Grieķijas Republikai brīdinājuma vēstuli. Divi šajā vēstulē minētie iebildumi attiecās, pirmkārt,
         uz ārvalstu konsultāciju firmu vai konsultantu diskrimināciju paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu III nodaļas
         2.1.3. punkta b) apakšpunkta otrās daļas formulējuma dēļ un, otrkārt, uz kvalitātes kritēriju, atlasot piedāvājumus, nenošķiršanu
         no piešķiršanas kritērijiem minētā paziņojuma IV sadaļas 2. punktā.

      17      Tā kā Grieķijas iestāžu 2005. gada 14. decembra atbildi uz šo brīdinājuma vēstuli Komisija neuzskatīja par atbilstošu, tā
         2006. gada 4. jūlijā nosūtīja Grieķijas Republikai argumentētu atzinumu, uz kuru pēdējā minētā atbildēja ar 2006. gada 30. augusta
         vēstuli. Tā kā šī atbilde Komisiju nepārliecināja, tā nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pieņemamību
      18      Grieķijas Republika izvirza iebildi par prasības nepieņemamību.

      19      Pirmkārt, tā norāda, ka 1977. gada Likums 716, kas bija paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu pamats, tika
         atcelts ar jaunu likumu pirms argumentētajā paziņojumā noteiktā termiņa beigām, proti, pirms tāda laika sprīža beigām, kurā
         tiek novērtēta pienākumu neizpilde. Paziņojums par paredzamo publisko iepirkumu, kas tika publicēts uz šī jaunā likuma pamata,
         vairs neietvēra tādus noteikumus, kādi tiek apstrīdēti šajā lietā. Tomēr tiesvedības par valsts pienākumu neizpildes konstatēšanu
         mērķis ir nevis nosodīt dalībvalsti, bet ļaut tai izstrādāt Kopienu tiesībām atbilstošu tiesisko regulējumu, un šis mērķis
         tika sasniegts ar 2005. gada Likumu 3316.

      20      Otrkārt, Grieķijas Republika būtībā apgalvo, ka Direktīvas 92/13 2. panta 6. punkts tika transponēts Grieķijas tiesībās ar
         1997. gada Likuma 2252 4. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru pēc līguma noslēgšanas to vairs nevar apstrīdēt. Līdz ar to līguma,
         kas tika noslēgts uz paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu pamata un tiktāl ir uzskatāms par pagaidu līgumu,
         ciktāl tas attiecas uz pētījumu veikšanu, atcelšana a posteriori nav iespējama, jo vairāk tāpēc, ka šī līguma slēgšanas tiesību piešķiršana tiktu apstiprināta ar trīs valsts tiesu nolēmumiem
         pagaidu noregulējuma tiesvedībās. Tāpēc Grieķijas Republika faktiski apgalvo, ka Komisijas prasībai ir zudis priekšmets.

      21      Šādai argumentācijai nevar piekrist.

      22      Jāatzīmē, pirmkārt, – kā izriet gan no prasības pieteikuma, gan no Komisijas replikas raksta un kā pēdējā minētā apstiprināja
         tiesas sēdē Tiesā – ka prasība attiecas nevis uz Direktīvas 93/38 nepilnīgu vai nepareizu transponēšanu valsts tiesībās un
         pat ne uz pastāvīgu administratīvo praksi, kas ir pamatota uz 1977. gada Likumu 716, kurš neatbilst šai direktīvai, bet gan
         uz šīs direktīvas nepareizu piemērošanu attiecīgajā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.

      23      Tāpēc tikai Komisija var izlemt, vai ir atbilstoši uzsākt tiesvedību par valsts pienākumu neizpildes konstatēšanu un lemt
         par attiecīgās dalībvalsts darbību vai bezdarbību, uz kā pamata būtu jāuzsāk šī tiesvedība. Tāpēc tā var lūgt Tiesu konstatēt,
         ka konkrētajā gadījumā, nesasniedzot direktīvā paredzēto rezultātu, dalībvalsts nav izpildījusi savu pienākumu (2003. gada
         10. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3609. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi 1977. gada Likuma 716 atcelšana un jauna likuma pieņemšana
         pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām nav pamats uzskatīt, ka prasībai ir zudis priekšmets.

      24      Otrkārt, ir jāuzsver, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai Direktīvas 89/665 2. panta 6. punkts, kura saturs ir identisks Direktīvas 92/13
         2. panta 6. punkta saturam, nevar ietekmēt prasību, kas celta saskaņā ar EKL 226. pantu (2007. gada 18. jūlija spriedums lietā
         C‑503/04 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6153. lpp., 34. punkts). Minētās direktīvas, uzliekot pienākumu dalībvalstīm veikt vajadzīgos
         pasākumus, lai nodrošinātu, ka līgumslēdzēju iestāžu pieņemtie lēmumi var tikt efektīvi izvērtēti, nevar tikt uzskatītas par
         tādām, kas regulē arī attiecības starp dalībvalstīm un Kopienu un tādējādi ietekmē EKL 226. panta piemērošanu (šajā sakarā
         skat. 2009. gada 15. oktobra spriedumu lietā C‑275/08 Komisija/Vācija, 33. un 35. punkts).

      25      Katrā ziņā tas, ka strīdīgo līgumu, iespējams, vairs nevarēs atcelt, nav pamats, lai uzskatītu, ka tiesvedībai par valsts
         pienākumu neizpildi ir zudis priekšmets.

      26      Turklāt ir jākonstatē, ka tad, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais divu mēnešu termiņš, proti, 2006. gada 4. septembrī,
         minētais līgums vēl nebija pilnībā izpildīts, un šāda izpilde ir Tiesas pastāvīgajā judikatūrā paredzēts nosacījums, lai Komisijas
         prasību varētu uzskatīt par pieņemamu (skat. it īpaši 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija, Krājums,
         I‑4713. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑237/05 Komisija/Grieķija,
         Krājums, I‑8203. lpp., 29. punkts).

      27      No lietas materiāliem izriet, ka attiecīgais līgums ir par diviem pētījumiem, kuri būtu jāveic konkursā uzvarējušajam pretendentam.
         Lai gan, kā to apgalvo Grieķijas Republika, pirmais pētījums, iespējams, bija pakārtots otram, netiek apstrīdēts, ka tie abi
         bija kā viens vesels attiecībā uz konkursā uzvarējušā pretendenta pienākumu izpildi. Tomēr saskaņā ar Grieķijas Republikas
         apgalvoto tiesas sēdē Tiesā, otrais pētījums vēl nebija pabeigts un tāpēc iesniegts līgumslēdzējai iestādei 2006. gada 4. septembrī.
         Līdz ar to šajā datumā attiecīgais līgums vēl nebija pilnībā izpildīts.

      28      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisijas prasība ir pieņemama.

       Par lietas būtību
      29      Vispirms ir jāprecizē, ka ERGA OSE, kā izriet no lietas materiāliem, ir valsts uzņēmums, kura darbība ir saistīta ar valsts pakalpojumu sniegšanas tīklu apsaimniekošanu
         dzelzceļa transporta jomā. Tāpēc tā ir uzskatāma par līgumslēdzēju iestādi Direktīvas 93/38 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         un 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Turklāt līguma, uz kuru attiecas paziņojums par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu,
         paredzamā vērtība ir EUR 3 240 000, kas tādējādi ievērojami pārsniedz šīs direktīvas 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) daļā
         noteikto robežvērtību. Līdz ar to attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra ietilpst minētās direktīvas piemērošanas
         jomā.

      30      Šajā prasībā izvirzītie iebildumi attiecas, pirmkārt, uz paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu III nodaļas
         2.1.3. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā minēto noteikumu un, otrkārt, uz minētā paziņojuma IV nodaļas 2. punktu.

       Par paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu III nodaļas 2.1.3. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā minēto noteikumu
      31      Komisija apgalvo, ka paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu III nodaļas 2.1.3. punkta b) apakšpunkta otrajā
         daļā minētais noteikums – saskaņā ar kuru ārvalstu konsultāciju firmas vai konsultanti, kuri iesnieguši pieteikumu ERGA OSE konkursa procedūrā sešu mēnešu laikā pirms dienas, kad tie iesnieguši pieteikumu šajā konkursā, un kuri deklarējuši kvalifikācijas,
         kas atbilst sertifikātu kategorijām, kuras atšķiras no pašreiz prasītajām, netiek akceptēti – tiktāl ir pretrunā šīs pašas
         direktīvas 31. panta 1. un 2. punktam, ciktāl tajā paralēli Kopienu tiesībās attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumiem izsmeļoši
         uzskaitītajiem noraidīšanas pamatiem tika paredzēts papildu noraidīšanas pamats. Tāpat šis noteikums bija diskriminējošs attiecībā
         pret ārvalstu konsultāciju firmām un konsultantiem, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir paredzēts Direktīvas 93/38
         4. panta 2. punktā un izriet no EKL 12. panta un EKL 49. panta. Tāpat tas ir pretrunā arī savstarpējās diplomu un citu oficiālu
         kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanas principam.

      32      Vispirms ir jāuzsver, ka Komisija neapstrīd Grieķijā pastāvošo sistēmu, saskaņā ar kuru konsultāciju firmu un konsultantu
         sertifikāti tiek klasificēti kategorijās pēc pieredzes, kā arī veiktajiem pētījumiem, ne arī to ietveršanu šai pieredzei atbilstošos
         reģistros. Tāpat tā neapstrīd ne to, ka dalībvalstis ir tiesīgas prasīt pierādījumus par šādu pieredzi, ne arī to, ka ārvalstu
         konsultāciju firmām un konsultantiem nav obligāti jābūt reģistrētiem šajos reģistros un ka tie var pierādīt savu pieredzi
         jebkādā veidā.

      33      Veicot šo sākotnējo precizējumu, ir jāatzīmē, pirmkārt, ka paziņojums par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu attiecās uz
         atklātu procedūru. Taču, lūdzot sniegt atbildi uz šo jautājumu tiesas sēdē, Komisija atzina, ka problēma ir saistīta ar to,
         vai Direktīvas 93/38 31. pants ir piemērojams šāda veida procedūrām, ņemot vērā faktu, ka tā 1. punkts skaidri attiecas uz
         slēgtām procedūrām un sarunu procedūrām, nevis atklātām procedūrām. Šajā sakarā tā precizēja, ka tās iebildums attiecībā uz
         strīdīgo noteikumu būtībā ir pamatots ar minētās direktīvas 4. panta 2. punkta pārkāpumu.

      34      Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Komisija ir atsaukusi savu iebildumu, ar kuru tiek apgalvots, ka minētais noteikums ir pretrunā
         Direktīvas 93/38 31. pantam.

      35      Otrkārt, ir jākonstatē, ka minētais noteikums ar skaidru un nepārprotamu formulējumu ir jāsaprot tādējādi, ka ārvalstu konsultāciju
         birojam vai konsultantam – kuri ir piedalījušies vienas un tās pašas līgumslēdzējas iestādes, proti, ERGA OSE, organizētā procedūrā sešus mēnešus pirms jauna konkursa organizēšanas un kuri agrākajā procedūrā ir norādījuši kvalifikācijas,
         kas saskaņā ar sertifikātu klasifikācijas sistēmu Grieķijā atbilst sertifikātu kategorijām, kuras atšķiras no jaunajā procedūrā
         prasītajām, – tiek liegts piedalīties jaunajā procedūrā.

      36      Tomēr Grieķijas Republika apgalvo, ka šis noteikums vienmēr tika piemērots tādējādi, ka ikviens ieinteresētais saimnieciskās
         darbības subjekts, kas šaubās par tā piemērošanas jomu, var lūgt attiecīgajai līgumslēdzējai iestādei sniegt precizējumus
         un iesniegt jebkāda veida pierādījumus par to, ka ir izpildījis nosacījumus dalībai attiecīgajā procedūrā.

      37      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ietver pārskatāmības principu.
         Šie principi, kas ir Kopienu direktīvu publiskā iepirkuma līgumu jomā pamats, it īpaši nozīmē, ka pretendentiem, pat potenciālajiem,
         ir jāatrodas vienlīdzīgā situācijā un jābūt vienlīdzīgām iespējām, formulējot savu dalības pieteikumu vai piedāvājumu noteikumus
         (šajā sakarā skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑470/99 Universale-Bau u.c., Recueil, I‑11617. lpp., 93. punkts, un 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑213/07 Michaniki, Krājums. I‑9999. lpp., 44. un 45. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      38      It īpaši potenciālajiem pretendentiem ir jāatrodas vienlīdzīgā situācijā attiecībā uz paziņojumā par paredzamo strīdīgo publisko
         iepirkumu iekļautās informācijas pieejamību. Šie principi nebūtu ievēroti, ja kādas kategorijas pretendentiem būtu jāvēršas
         attiecīgajā līgumslēdzējā iestādē, lai saņemtu precizējumus un papildu informāciju par paziņojuma par paredzamo publisko iepirkumu
         satura patieso nozīmi, jo tā formulējums pietiekami labi informētam un rūpīgam pretendentam nerada nekādas šaubas.

      39      Turklāt Tiesa atzina, ka Direktīvas 93/38 4. panta 2. punkts, aizliedzot jebkāda veida diskrimināciju pretendentu vidū, aizsargā
         arī tos, kuri ir atturēti iesniegt piedāvājumus, jo līgumslēdzējas iestādes izstrādātie procedūras noteikumi tos ir nostādījuši
         neizdevīgākā situācijā (2000. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑16/98 Komisija/Francija, Recueil, I‑8315. lpp., 109. punkts).

      40      Nav apšaubāms, ka strīdīgajam noteikumam tā skaidrā formulējuma dēļ varēja būt atturoša iedarbība uz ārvalstu konsultāciju
         firmām un konsultantiem, kā tas bija šajā lietā.

      41      Ir skaidrs, ka minētais noteikums ārvalstu konsultāciju firmām un konsultantiem liek domāt, ka jebkāda atšķirība starp kvalifikācijām,
         kas tika deklarētas agrākajā procedūrā, kuru organizēja viena un tā pati līgumslēdzēja iestāde, un kvalifikācijām, kādas tika
         prasītas procedūrā, uz kuru attiecās paziņojums par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu, nozīmē automātisku izslēgšanu no
         dalības šajā konkursā.

      42      Tādējādi tādam ārvalstu pretendentam kā tam, kurš iesniedza sūdzību Komisijā, nav vienlīdzīgas iespējas salīdzinājumā ar vietējiem
         pretendentiem minētā noteikuma nepārprotami atturošā formulējuma dēļ un, lai arī ir šāds formulējums, ir jāveic papildu pasākumi,
         lai saņemtu precizējumus par nosacījumiem, kas ļauj piedalīties konkursa procedūrā.

      43      Tāpēc ir jākonstatē, ka veids, kādā ir formulēts paziņojums par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu, izraisa atšķirīgu attieksmi,
         pamatojoties uz to, kurā dalībvalstī ir reģistrēts pretendents, tādējādi kaitējot ārvalstu pretendentiem, un Grieķijas Republika
         nav sniegusi nekādu pamatojumu šādai atšķirīgai attieksmei.

      44      Treškārt, ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Direktīvas 93/38 preambulas trīsdesmit ceturto apsvērumu “gadījumos, kad dalībai kādā
         līguma piešķiršanas procedūrā vai projektu konkursā ir prasīts pierādījums par konkrētu kvalifikāciju, piemēro attiecīgus
         Kopienas noteikumus par diplomu, apliecību un citu oficiālu kvalifikācijas pierādījumu savstarpēju atzīšanu”.

      45      Šajā gadījumā no paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu III nodaļas 2.1.3. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā
         ietvertā noteikuma formulējuma patiešām izriet, ka ārvalstu pretendentiem, kas jau agrāk bija iesnieguši pieteikumu attiecībā
         uz citiem paziņojumiem par paredzamo publisko iepirkumu, kurus bija publicējusi viena un tā pati līgumslēdzēja iestāde, atšķirībā
         no vietējiem pretendentiem nav iespējas atsaukties uz visiem to jau esošajiem diplomiem vai profesionālajām kvalifikācijām.

      46      Turpretim minētā noteikuma formulējums neļauj apstiprināt, ka šī iestāde principa pēc atteiksies ņemt vērā citas dalībvalsts
         izsniegtus diplomus vai profesionālo kvalifikāciju apliecinošus dokumentus.

      47      No minētā izriet, ka Komisijas iebildums par Kopienu tiesību normu, kas regulē oficiālo kvalifikāciju apliecinošu dokumentu
         savstarpēju atzīšanu, pārkāpumu nav pamatots.

      48      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka strīdīgais noteikums nav saderīgs ar Direktīvas 93/38 4. panta 2. punktu.

      49      Šādos apstākļos nav jāizvērtē citi Komisijas apgalvojumi, kas arī attiecas uz diskriminējošas attieksmes konstatēšanu.

       Par paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu IV nodaļas 2. punktu
      50      Komisija apgalvo, ka paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu IV nodaļas 2. punktā ar nosaukumu “Piešķiršanas
         kritēriji” nav nošķirti, kas ir nepieļaujami, pretendentu kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus, no līguma piešķiršanas
         kritērijiem. Tā apgalvo, ka ar Direktīvu 93/38 izveido sistēmu, kas ir līdzīga ar Direktīvu 92/50 izveidotajai sistēmai, saskaņā
         ar kuru ir jānošķir divas procedūras stadijas, no kurām pirmajā tiek noteikti pretendentu atlases kritēriji un otrajā – līguma
         slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriji. Tādējādi līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrai ir divas atsevišķas stadijas
         ar dažādiem mērķiem, kaut arī nevar aizliegt, saskaņā ar Komisijas apgalvoto, vienlaicīgi gan pārbaudīt pretendentu piemērotību,
         gan piešķirt līguma slēgšanas tiesības.

      51      Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka, kaut arī Kopienu direktīvas publisko iepirkumu jomā teorētiski neizslēdz, ka pretendentu
         atbilstības izvērtēšana var notikt vienlaicīgi ar publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, tomēr šīs ir divas
         atšķirīgas darbības, kuras reglamentē dažādas normas (pēc analoģijas skat. 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 31/87
         Beentjes, Recueil, 4635. lpp., 15. un 16. punkts, kā arī 2008. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑532/06 Lianakis u.c., Krājums, I‑251. lpp., 26. punkts).

      52      Pretendenta atbilstības pārbaudi veic līgumslēdzēja iestāde atbilstoši ekonomiskās, finansiālās un tehniskās kapacitātes kritērijiem
         (saukti par “kvalitātes kritērijiem, atlasot piedāvājumus”), kas šajā gadījumā ir noteikti Direktīvas 93/38 31. un 32. pantā
         (pēc analoģijas skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Beentjes, 17. punkts, un lietā Lianakis u.c., 27. punkts).

      53      Turpretī līguma slēgšanas tiesību piešķiršana šajā gadījumā ir pamatota ar kritērijiem, kas uzskaitīti šīs pašas direktīvas
         34. panta 1. punktā, proti, vai nu ar viszemāko cenu, vai nu ar saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu (pēc analoģijas skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Beentjes, 18. punkts, un lietā Lianakis u.c., 28. punkts).

      54      Kaut arī šajā pēdējā gadījumā, kā apstiprina vārda “piemēram” izmantošana, Direktīvas 93/38 34. panta 1. punkta a) apakšpunktā
         ietverto kritēriju, kurus var izmantot līgumslēdzēja iestāde, uzskaitījums nav izsmeļošs un tādējādi šī tiesību norma atstāj
         līgumslēdzējai iestādei iespēju izvēlēties kritērijus, kurus tā vēlas piemērot publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību
         piešķiršanai, tomēr šī izvēle var attiekties tikai uz tādiem kritērijiem, kuru mērķis ir noteikt saimnieciski visizdevīgāko
         piedāvājumu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Beentjes, 19. punkts; 2001. gada 18. oktobra spriedumu lietā C‑19/00 SIAC Construction, Recueil, I‑7725. lpp., 35. un 36. punkts; 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑513/99 Concordia Bus Finland, Recueil, I‑7213. lpp., 54. un 59. punkts; 2003. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑315/01 GAT, Recueil, I‑6351. lpp., 63. un 64. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Lianakis u.c., 29. punkts).

      55      Attiecīgi “piešķiršanas kritērijos” neietilpst tie kritēriji, kuru mērķis nav noteikt saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu,
         bet kas būtībā ir saistīti ar pretendentu spējas izpildīt attiecīgo publiskā iepirkuma līgumu novērtējumu (pēc analoģijas
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lianakis u.c., 30. punkts).

      56      Šajā lietā paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu IV nodaļas 2. punktā minētie kritēriji, kurus līgumslēdzēja
         iestāde izmantoja kā “piešķiršanas kritērijus”, attiecās uz pieredzi un reālajām iespējām nodrošināt attiecīgā publiskā iepirkuma
         līguma veiksmīgu izpildi. Līdz ar to runa ir par kritērijiem, kas attiecas uz pretendenta spēju izpildīt šo publiskā iepirkuma
         līgumu un kas tādējādi neatbilst “piešķiršanas kritērijiem” Direktīvas 93/38 34. panta 1. punkta izpratnē, ko, turklāt, Grieķijas
         iestādes nemaz nopietni neapstrīdēja.

      57      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu IV nodaļas 2. punkts nav
         saderīgs ar Direktīvas 93/38 34. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      58      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, pirmkārt, noraidot ārvalstu konsultāciju firmas un konsultantus,
         kuri ir iesnieguši pieteikumu ERGA OSE konkursa procedūrā sešu mēnešu laikā pirms dienas, kad tie iesniedza pieteikumu šajā konkursā, un kuri ir deklarējuši kvalifikācijas,
         kas atbilst tādām diplomu kategorijām, kuras atšķiras no pašreiz prasītajām, saskaņā ar paziņojuma par paredzamo strīdīgo
         publisko iepirkumu III nodaļas 2.1.3. punkta b) apakšpunkta otro daļu, un, otrkārt, paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko
         iepirkumu IV nodaļas 2. punktā nenošķirot kvalitātes kritērijus, atlasot piedāvājumus, no minētā līguma piešķiršanas kritērijiem,
         Grieķijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 93/38 4. panta 2. punktā un 34. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētos pienākumus.

      59      Pārējā daļā prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar tā paša panta 3. punkta pirmo daļu,
         ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var
         nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus izdevumus paši. Tā kā Grieķijas Republikai
         un Komisijai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katra no tām sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      pirmkārt, noraidot ārvalstu konsultāciju firmas un konsultantus, kuri ir iesnieguši pieteikumu ERGA OSE konkursa procedūrā sešu mēnešu laikā pirms dienas, kad tie iesniedza pieteikumu šajā konkursā, un kuri ir deklarējuši kvalifikācijas,
            kas atbilst tādām diplomu kategorijām, kuras atšķiras no pašreiz prasītajām, saskaņā ar ERGA OSE AE 2006. gada 16. oktobrī izziņotā paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu ar numuriem 2003/S 205‑185214 un 2003/S 206‑186119
            III nodaļas 2.1.3. punkta b) apakšpunkta otro daļu, un, otrkārt, paziņojuma par paredzamo strīdīgo publisko iepirkumu IV nodaļas
            2. punktā nenošķirot kvalitātes kritērijus, atlasot piedāvājumus, no līguma piešķiršanas kritērijiem, Grieķijas Republika
            nav izpildījusi Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro
            subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, 4. panta 2. punktā un 34. panta 1. punkta
            a) apakšpunktā paredzētos pienākumus;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt.
      3)      Eiropas Kopienu Komisija un Grieķijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 14. marts.#Bank Tejarat pret Eiropas Savienības Padomi.#Lieta T-346/15.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 6. aprīlī. # General Motors BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Aizliegtas vienošanās - EKL 81. pants - Regula (EEK) Nr. 123/85 un Regula (EK) Nr. 1475/95 - Opel markas transportlīdzekļu izplatīšana - Tirgus sadale - Eksporta ierobežojumi - Ierobežojošā prēmiju sistēma - Naudas sods - Naudas soda aprēķināšanas pamatnostādnes. # Lieta C-551/03 P.

text:
      Lieta C‑551/03 P
      General Motors BV, agrākais nosaukums –
      General Motors Nederland BV un Opel Nederland BV
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Aizliegtas vienošanās – EKL 81. pants – Regula (EEK) Nr. 123/85 un Regula (EK) Nr. 1475/95 – Opel markas transportlīdzekļu izplatīšana – Tirgus sadale – Eksporta ierobežojumi – Ierobežojošā prēmiju sistēma – Naudas sods – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 25. oktobrī

      Tiesas (trešā palāta) 2006. gada 6. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu vērtējums – Nepieņemamība – Pierādījumu vērtējuma kontrole Tiesā – Izslēgšana, izņemot
            sagrozīšanas gadījumu
      (EKL 225. panta 1. punkts, Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa)
      2.     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      3.     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vienošanās uzņēmumu starpā – Konkurences apdraudējums
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      4.     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      5.     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      6.     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      1.     No EKL 225. panta un Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka Pirmās instances tiesa ir vienīgā instance,
         kas ir tiesīga, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatāciju materiālā neprecizitāte izriet no
         šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu vērtējumu. Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi
         vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence kontrolēt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās
         sekas, kuras Pirmās instances tiesa ir paredzējusi.

      Tādējādi Tiesai nav kompetences konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi
         šo faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi un procesuālie noteikumi
         attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Pirmās instances tiesai pašai. Šis izvērtējums,
         ja vien pierādījumi nav sagrozīti, tādējādi nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda Tiesai.

      Saistībā ar minēto – šādai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no lietā esošiem dokumentiem; ja tas tā nav, nav vēlreiz jāvērtē
         fakti un pierādījumi.

      (sal. ar 51., 52. un 54. punktu)
      2.     Vienošanos var uzskatīt par ierobežojošu pat tad, ja konkurences ierobežošana nav tās vienīgais mērķis un tā ir vērsta arī
         uz citiem likumīgiem mērķiem.

      (sal. ar 64. punktu)
      3.     Lai noteiktu, vai vienošanās mērķis ir ierobežojošs EKL 81. panta izpratnē, vērā ir jāņem ne tikai minētās vienošanās redakcija,
         bet arī citi faktori, tādi kā mērķi, uz kuriem vienošanās ir vērsta kā tāda ekonomiskajā un juridiskajā kontekstā.

      (sal. ar 66. punktu)
      4.     Vienošanās izplatīšanas jomā ietver ierobežojošu mērķi EKL 81. panta izpratnē tad, ja tā skaidri parāda vēlēšanos regulēt
         eksporta pārdošanu mazāk labvēlīgā veidā nekā pārdošanu valsts ietvaros un tādējādi izraisa attiecīgā tirgus sadali.

      Šādu mērķi var sasniegt, ne tikai balstoties uz tiešiem eksporta ierobežojumiem, bet arī ar netiešiem pasākumiem, tādiem kā
         automašīnu piegādātāja koncesiju līgumos iekļauts pasākums, ar ko eksporta pārdošanas izslēdz no koncesionāriem piešķiramo
         prēmiju sistēmas, ja šie netiešie pasākumi ietekmē šo darījumu ekonomiskos nosacījumus.

      (sal. ar 67. un 68. punktu)
      5.     Lai novērtētu, vai vienošanās izraisīto konkurences nosacījumu grozījumu dēļ tā ir uzskatama par aizliegtu, konkurences nosacījumi
         ir jāpārbauda reālā situācijā, kurā tie rodas bez apstrīdētās vienošanās ietekmes.

      Tādā situācijā kā tā, kad automašīnu piegādātājs koncesiju līgumos iekļauj pasākumu, ar ko eksporta pārdošanas izslēdz no
         koncesionāriem piešķiramo prēmiju sistēmas, pēdējo rīcība un konkurences situācija attiecīgajā tirgū ir jāpārbauda, pieņemot,
         ka eksporta pārdošana no prēmiju politikas nav izslēgta.

      (sal. ar 72. un 73. punktu)
      6.     Konkurenci ierobežojošas vienošanās dalībnieku nodoma pierādījums nav obligāti vajadzīgs, lai noteiktu, vai šāds ierobežojums
         ir šīs vienošanās mērķis.

      Turpretim, pat ja dalībnieku nodoms nav nepieciešamais vienošanās ierobežojošā rakstura noteikšanas elements, nekas neliedz
         Komisijai vai Kopienu tiesai šādu nodomu ņemt vērā.

      (sal. ar 77. un 78. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 6. aprīlī (*)

      Apelācija – Aizliegtas vienošanās – EKL 81. pants – Regula (EEK) Nr. 123/85 un Regula (EK) Nr. 1475/95 – Opel markas transportlīdzekļu izplatīšana – Tirgus sadale – Eksporta ierobežojumi – Ierobežojošā prēmiju sistēma – Naudas sods – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai
      Lieta C‑551/03 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2003. gada 29. decembrī iesniedza
      General Motors BV, agrākais nosaukums – General Motors Nederland BV un Opel Nederland BV, Lagemostena [Lage Mosten] (Nīderlande), ko pārstāv D. Vandermēršs [D. Vandermeersch] un R. Šnelders [R. Snelders], advocaten, kā arī T. Grafs [T. Graf], Rechtsanwalt, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otra lietas dalībniece –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv V. Mels [W. Mölls] un A. Velans [A. Whelan], pārstāvji, kam palīdz Dž. Flinns [J. Flynn], QC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], S. fon Bārs [S. Von Bahr] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 14. jūlijā,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 25. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu apelācijas sūdzību General Motors BV lūdz daļēji atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedumu lietā T‑368/00 General Motors Nederland un Opel Nederland/Komisija (Recueil, II‑4491. lpp., turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), ar ko tā ir daļēji atcēlusi Komisijas 2000. gada 20. septembra
         Lēmumu 2001/146/EK par EKL 81. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/36.356 – Opel) (OV 2001, L 59, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

       Prāvas rašanās fakti
      2       Faktus un atbilstošās tiesību normas, kas izriet no Pārsūdzētā sprieduma, var rezumēt šādi.
      3       Opel Nederland BV (turpmāk tekstā – “Opel Nederland”) tika nodibināta 1994. gada 30. decembrī kā General Motors Nederland BV (turpmāk tekstā – “General Motors Nederland”) 100 % filiāle. Tā ir vienīgā valsts mēroga sabiedrība, kas pārdod Opel markas automašīnas Nīderlandē. Tās darbība ietver mehānisko transportlīdzekļu, rezerves daļu un piederumu importu, eksportu
         un vairumtirdzniecību. Tā noslēdza koncesijas līgumus par pārdošanu un tehnisko apkopi ar aptuveni 150 koncesionāriem, kuri
         tādējādi ir iesaistīti Opel izplatīšanas tīklā Eiropā kā līgumiskie mazumtirgotāji.

      4       Saskaņā ar Komisijas 1984. gada 12. decembra Regulu (EEK) Nr. 123/85 par EKL [81]. panta 3. punkta piemērošanu atsevišķiem
         mehānisko transportlīdzekļu izplatīšanas un tehniskās apkopes līgumiem (OV 1985 L 15, 16. lpp.), noteiktos apstākļos koncesijas
         līgumi ir izslēgti no EKL 85. panta 1. punkta (jaunajā redakcijā – EKL 81. panta 1. punkts) piemērošanas jomas. Sākot ar 1995. gada
         1. oktobri, šī regula tika aizstāta ar Komisijas 1995. gada 28. jūnija Regulu (EK) Nr. 1475/95 (OV L 145, 25. lpp.).

      5       Abu šo regulu 3. panta 10. punkta a) apakšpunkts dod ražotājam un/vai tā importētājam tiesības aizliegt koncesionāriem piegādāt
         līgumā noteiktās preces un tām atbilstošās preces citam tirgotājam, kas nav pārdošanas tīkla dalībnieks. Turpretim šīs pašas
         regulas nedod ražotājam un/vai tā importētājam tiesības aizliegt koncesionāriem piegādāt līgumā noteiktās preces un tām atbilstošās
         preces gala patērētājiem, to pilnvarotajiem starpniekiem vai citiem koncesionāriem, kas ietilpst ražotāja un/vai importētāja
         izplatīšanas tīklā.

      6       1996. gada 28. un 29. augustā Opel Nederland nosūtīja vēstuli 18 koncesionāriem, kas 1996. gada pirmajā pusgadā eksportēja vismaz 10 automašīnas. Šī vēstule bija izteikta
         šādā redakcijā:

      “[..] Mēs esam konstatējuši, ka 1996. gada pirmā pusgada laikā jūsu sabiedrība ir pārdevusi būtisku Opel transportlīdzekļu daudzumu ārvalstniekiem. Mēs uzskatām, ka šis daudzums ir tik ievērojams, ka rada pamatotas aizdomas, ka
         šī pārdošana neatbilst pašreiz spēkā esošā un nākotnē noslēdzamā Opel koncesiju līguma burtam un garam. [..] Mēs vēlamies salīdzināt jūsu atbildes ar jūsu grāmatvedībā ierakstītajiem datiem.
         Par turpmāko notikumu gaitu mēs jūs informēsim. Iepriekš minētais nekādā ziņā negroza to, ka būtībā jums ir jāsasniedz labi
         komerciālie rezultāti jūsu speciālajā ietekmes sfērā [..].”

      7       1996. gada 26.septembra sanāksmē Opel Nederland direkcija nolēma veikt dažus pasākumus sakarā ar eksportu no Nīderlandes. Sanāksmes atskaitē šie pasākumi ir aprakstīti šādi:

      “[..] Pieņemtie lēmumi:
      1) Opel Nederland BV auditē visus koncesionārus (20), par kuriem ir zināms, ka tie veic eksportu. Prioritātes kārtība ir lejupejoša, kā norādīts
         1996. gada 26. septembra koncesionāru sarakstā. Auditu organizē Navals [Naval] [finanšu direktors].

      2) De Hērs [De Heer] [pārdošanas un mārketinga direktors] sniedz atbildi visiem koncesionāriem, kas ir atbildējuši uz pirmo Opel nosūtīto vēstuli par eksporta darbību. Tos informē par audita organizāciju un piegādes grūtībām, kas ir pamatā ierobežotai
         transportlīdzekļu piešķiršanai.

      3) Divās turpmākajās nedēļās pārdošanas apgabalu vadītāji apspriež eksporta darbību ar koncesionāriem-eksportētājiem. Koncesionārus
         informē, ka preču pieejamības problēmu dēļ tie (līdz jauna rīkojuma saņemšanai) saņems tikai to vienību daudzumu, kas ir noteikts
         pārdošanas vērtējuma normā. Tos aicina norādīt apgabala vadītājam, kādas vienības starp to pieteiktajiem pasūtījumiem tie
         patiešām vēlētos saņemt. Koncesionāriem pašiem ir jānoregulē problēmas, kas var rasties ar pircējiem.

      4) Koncesionārus, kas paziņo apgabala vadītajam, ka tie nevēlas pārtraukt transportlīdzekļu eksportu lielā mērogā, aicina
         tikties ar de Lēuvu [De Leeuw] [ģenerāldirektoru] un de Hēru 1996. gada 22. oktobrī.

      5) Notenboms [Notenboom] [pārdošanas personāla direktors] lūdz GMAC pārbaudīt koncesionāru krājumus, lai precīzi noteiktu vēl esošo vienību daudzumu. Jāņem vērā, ka starplaikā būtiska daļa
         tiks eksportēta.

      6) Turpmāk pārdošanas kampaņu ietvaros pārdotie transportlīdzekļi, kas nav imatrikulēti Nīderlandē, netiks ņemti vērā. Mūsu
         konkurenti piemēro līdzīgus noteikumus.

      7) Aukema [Aukema] [atbildīgais par tirdzniecības veicināšanu] izsvītros koncesionāru-eksportētāju nosaukumus no tirdzniecības veicināšanas
         kampaņām noteiktā saraksta. To turpmāka piedalīšanās ir atkarīga no audita rezultātiem.

      8) Elens [Aelen] [personāla finanšu direktors] sagatavos vēstuli koncesionāriem, lai tos informētu, ka, sākot ar 1996. gada 1. oktobri, attiecībā
         uz dažiem transportlīdzekļiem, kas netiek aplikti ar nodokļiem (piemēram, kas ir domāti diplomātiem), Opel Nederland BV uzrēķinās NLG 150 oficiālās importa deklarācijas, piemēram, veida atļaujas, sniegšanai pēc pieprasījuma, kā arī muitas dokumentu
         sagatavošanai.”

      8       Pēc 1996. gada 28. un 29. augusta vēstulēm un koncesionāru atbildēm Opel Nederland 1996. gada 30. septembrī 18 attiecīgajiem koncesionāriem nosūtīja jaunu vēstuli. Šī vēstule bija izteikta šādā redakcijā:

      “[..] Jūsu atbilde lika mums vilties, jo tā parāda, ka jums nav nekāda priekšstata par visu Opel un Opel Nederland koncesionāru kopējām interesēm. Mūsu audita dienests pārbaudīs jūsu deklarācijas. Līdz šīs pārbaudes rezultātiem jūs nesaņemsiet
         informāciju par kampaņām, jo mēs neesam droši, ka jūsu norādītie dati ir pareizi [..].”

      9       Paredzētais audits notika no 1996. gada 19. septembra līdz 27. novembrim.
      10     1996. gada 24. oktobrī Opel Nederland  visiem koncesionāriem nosūtīja apkārtrakstu par pārdošanu gala patērētājiem ārvalstīs. Saskaņā ar šo apkārtrakstu koncesionāri
         drīkst veikt pārdošanu gala patērētājiem, kas atrodas Eiropas Savienībā, kuri var izmantot arī starpnieku pakalpojumus.

      11     Saņemot informāciju, atbilstoši kurai Opel Nederland realizē stratēģiju, kas vērsta uz to, lai sistemātiski traucētu jaunu transportlīdzekļu eksportu no Nīderlandes citās dalībvalstīs,
         Eiropas Kopienu Komisija 1996. gada 4. decembrī uzsāka izmeklēšanu ar lēmumu, kas pieņemts atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra
         Regulai Nr. 17, kas ir pirmā regula par Līguma [81]. un [82]. panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.). 1996. gada 11. un
         12. decembrī šī izmeklēšana tika veikta Opel Nederland un Van Twist – Opel koncesionārā Dordrehtā [Dordrecht] (Nīderlande).

      12     1996. gada 12. decembrī Opel Nederland izplatīja koncesionāriem pamatnostādnes attiecībā uz jaunu transportlīdzekļu pārdošanu citiem tirgotājiem un to starpniekiem.

      13     Ar 1998. gada 20. janvāra apkārtrakstu Opel Nederland savus koncesionārus informēja, ka prēmiju izmaksas izslēgšana eksporta pārdošanas gadījumā ir atcelta ar atpakaļejošu spēku.

      14     1999. gada 21. aprīlī Komisija nosūtīja General Motors Nederland un Opel Nederland paziņojumu par iebildumiem.

      15     2000. gada 20. septembrī Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu.
       Apstrīdētais lēmums
      16     Ar Apstrīdēto lēmumu Komisija, pamatojoties uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, piemēroja prasītājiem naudas sodu 43 miljonu
         EUR apmērā. Šajā lēmumā Komisija secināja, ka Opel Nederland ar Nīderlandē nodibinātajiem Opel koncesionāriem panāca vienošanos, kas ir vērsta uz Opel transportlīdzekļu eksporta pārdošanas ierobežošanu vai aizliegšanu citās dalībvalstīs dzīvojošiem gala patērētājiem un citās
         dalībvalstīs dibinātajiem Opel koncesionāriem.

      17     Šis secinājums balstās uz šādiem pamata apgalvojumiem: pirmkārt, 1996. gada septembrī Opel Nederland apstiprināja vispārējo stratēģiju, lai ierobežotu vai novērstu jebkādu eksporta pārdošanu no Nīderlandes; otrkārt, vispārējā
         Opel Nederland stratēģija tika īstenota ar individuālu pasākumu palīdzību, kuri tika realizēti, izmantojot kopējo vienošanos ar tās koncesionāriem
         koncesiju līgumu praktiskas izpildes ietvaros, un kuri bija kļuvuši par Opel Nederland līgumisko attiecību, kas tiek uzturētas ar koncesionāriem selektīvajā izplatīšanas tīklā Nīderlandē, neatņemamu sastāvdaļu.

      18     Saskaņā ar Apstrīdēto lēmumu, vispārējā stratēģija ietvēra it īpaši šādus pasākumus:
      –       ierobežojošu piegāžu politiku;
      –       ierobežojošu politiku prēmiju jomā, izslēdzot eksporta pārdošanu gala patērētājiem no mazumtirdzniecības prēmiju kampaņām,
         kas tika piemērota laikā no 1996. gada 1. oktobra līdz 1998. gada 20. janvārim;

      –       tiešu visa veida eksporta aizliegumu, kas attiecībā uz pārdošanu gala patērētājiem tika piemērots no 1996. gada 31. augusta
         līdz 24. oktobrim un attiecībā uz pārdošanu citiem Opel koncesionāriem – no 1996. gada 31. augusta līdz 12. decembrim.

      19     Attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu Apstrīdētais lēmums nosaka, ka, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 15. panta noteikumiem,
         Komisijai ir jāņem vērā visi lietas apstākļi un it īpaši pārkāpuma smagums un ilgums.

      20     Apstrīdētajā lēmumā Komisija kvalificēja pārkāpumu kā ļoti smagu, jo Opel Nederland lika šķēršļus vienotā tirgus mērķa sasniegšanai. Tā ņēma vērā nozīmīgo stāvokli, kas Opel markai ir attiecīgajos Eiropas Savienības tirgos. Saskaņā ar šo lēmumu pārkāpuma sekas ietekmēja arī citu dalībvalstu tirgu.
         Opel Nederland rīkojās apzināti, jo tā nevarēja neievērot, ka attiecīgo pasākumu mērķis ir konkurences ierobežošana. Secinot Komisija uzskatīja,
         ka summa 40 miljonu EUR apmērā ir piemērots pamats šī naudas soda noteikšanai.

      21     Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Komisija uzskatīja, ka izdarītais pārkāpums ilga no 1996. gada augusta beigām vai septembra
         sākuma līdz 1998. gada janvārim, tas ir, 17 mēnešus, kas veido vidēja ilguma pārkāpumu. Ievērojot trīs konkrēto pasākumu ilgumu,
         Komisija uzskatīja, ka ir pamatoti paaugstināt naudas summu 40 miljonu EUR apmērā par 7,5 %, kas veido 3 miljonus EUR, kā
         rezultātā naudas soda summa veido 43 miljonus EUR.

      22     Visbeidzot, Komisija uzskatīja, ka šajā lietā nav atbildību mīkstinošu apstākļu, it īpaši tāpēc, ka Opel Nederland pūlējās īstenot būtisku šī pārkāpuma elementu, tas ir, ierobežojošo prēmiju politiku, pēc 1996. gada 11. un 12. decembrī
         veiktajām pārbaudēm.

       Pārsūdzētais spriedums
      23     Ar Pirmās instances tiesas kancelejā 2000. gada 30. novembrī iesniegto prasības pieteikumu General Motors Nederland un Opel Nederland cēla prasību par Apstrīdētā lēmuma atcelšanu un, pakārtoti, ar minēto lēmumu uzliktā naudas soda summas atcelšanu vai samazināšanu.

      24     Pirmā pamata ietvaros General Motors Nederland un Opel Nederland apstrīdēja, ka Opel Nederland jebkad būtu apstiprinājis stratēģiju nolūkā novērst vai ierobežot visa veida eksportu. Dokumenta, uz kuru pamatojas Komisija,
         proti, 1996. gada 26. septembra sanāksmes atskaites, precīzs lasījums parādot, ka stratēģija ir vērsta vienīgi uz to, lai
         ierobežotu nelikumīgu eksporta pārdošanu citiem tirgotājiem, ar kuriem nav noslēgta vienošanās, kuru aizliedz spēkā esošie
         koncesiju līgumi, un nevis lai ierobežotu likumīgu eksportu gala patērētājiem vai citiem koncesionāriem.

      25     Pārsūdzētā sprieduma 45. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka Komisijas apgalvojumi balstās uz 1996. gada 26. septembra
         direkcijas sanāksmes atskaiti, kas ir galīgs dokuments attiecībā uz pasākumiem, kurus pieņēma augstākās OpelNederland atbildīgās personas.

      26     Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka prasītāju tēze, ka Opel Nederland vēlējās vienīgi ierobežot eksportu, kas neatbilst koncesiju līgumiem, nekādā veidā nav atspoguļota sagatavotās atskaites
         redakcijā.

      27     Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka šo interpretāciju apstiprina noteiktu iekšējo dokumentu
         redakcija, kuri parāda, ka Opel Nederland atbildīgās personas satrauca eksporta pieaugums un ka tās apsvēra pasākumus, lai ierobežotu vai pat novērstu visu eksportu.

      28     Pārsūdzētā sprieduma 49. punktā Pirmās instances tiesa turklāt atzīmēja, ka Opel Nederland pieņemtais lēmums vairs nepiešķirt prēmijas par eksporta pārdošanu jau pēc savas būtības varēja attiekties tikai uz pārdošanu,
         kas atbilst koncesiju līgumiem, jo par pārdošanu citiem saņēmējiem, kas nav gala patērētāji, prēmijas nekad netika piešķirtas.

      29     Pārsūdzētā sprieduma 50. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka Komisijas interpretāciju apstiprina tas, ka uz lēmuma
         pieņemšanas brīdi koncesionāru, kas tika turēti aizdomās par eksporta pārdošanu, audits vēl nebija veikts un tādējādi Opel Nederland nevarēja zināt, vai koncesionārs “eksportētājs” faktiski veica pārdošanu citiem tirgotājiem, ar kuriem nebija noslēgta vienošanās.

      30     Pārsūdzētā sprieduma 56. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka Komisija bija pamatoti secinājusi, ka 1996. gada 26. septembrī
         Opel Nederland pieņēma vispārējo stratēģiju ar mērķi likt šķēršļus visam eksportam.

      31     Otrā pamata ietvaros General Motors Nederland un Opel Nederland norādīja, ka, konstatējot, ka Opel Nederland īstenoja piegāžu ierobežošanas politiku, kura ir pretrunā EKL 81. pantam, Komisija pieļāva faktisku un tiesisku kļūdu.

      32     Pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka nav juridiski pietiekami noteikts, ka ierobežojošo piegāžu
         pasākumi tika paziņoti koncesionāriem, un jo mazāk, ka šie pasākumi tika iekļauti Opel Nederland  un tās koncesionāru līgumiskajās attiecībās.

      33     Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka otrais pamats ir pamatots. Tādējādi tā atcēla Apstrīdēto lēmumu tiktāl,
         ciktāl tajā tika konstatēti ierobežojošo piegāžu pasākumi, kas ir pretrunā EKL 81. panta 1. punktam.

      34     Ar trešo pamatu General Motors Nederland un Opel Nederland apstiprināja, ka Komisija, uzskatot, ka Opel Nederland īstenoja ierobežojošo mazumtirdzniecības prēmiju sistēmu, kas ir pretrunā EKL 81. panta 1. punktam, pieļāva faktisku un tiesisku
         kļūdu.

      35     Pārsūdzētā sprieduma 98. punktā Pirmās instances tiesa vispirms atzīmēja, ka eksporta pārdošanas izslēgšana no prēmiju sistēmas,
         kas bija kļuvusi par koncesiju līgumu starp Opel Nederland un tās koncesionāriem neatņemamu sastāvdaļu, ir vienošanās EKL 81. panta 1. punkta izpratnē.

      36     Turpmāk 99. un turpmākajos punktos Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai attiecīgā pasākuma mērķis ir konkurences ierobežošana.
      37     Pārsūdzētā sprieduma 100. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija pamatoti secināja, ka, tā kā prēmijas par eksporta
         pārdošanu vairs netika piešķirtas, ekonomisko iespēju apjoms, ko baudīja koncesionāri, veicot šādu pārdošanu, salīdzinot ar
         apjomu, kas tiem ir saistībā ar pārdošanu valsts ietvaros, samazinājās. Šajā sakarā tā norādīja, ka koncesionāri bija spiesti
         vai nu piemērot mazāk labvēlīgus nosacījumus ārvalstu klientiem, salīdzinot ar klientiem valsts ietvaros, vai nu aprobežoties
         ar zemāku komisijas maksu eksporta pārdošanas gadījumā. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas viedokli, atceļot prēmijas eksporta
         pārdošanai, tā kļūst mazāk pievilcīga ārvalstu klientiem un koncesionāriem. Tādējādi Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka
         pasākums jau pēc savas būtības un pat bez piegāžu ierobežojumiem varēja negatīvi ietekmēt eksporta pārdošanu.

      38     Atsaucoties uz pirmā pamata vērtējumu, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 101. punktā piebilda, ka Opel Nederland direkcijas pieņemtie pasākumi balstījās uz eksporta pārdošanu un bija vērsti uz tās samazināšanu.

      39     Ņemot vērā pasākuma dabu, mērķus, uz ko tas bija vērsts, un ievērojot tā piemērošanas ekonomisko kontekstu, Pirmās instances
         tiesa Pārsūdzētā sprieduma 102. punktā uzskatīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis pasākums ir vienošanās ar mērķi ierobežot
         konkurenci (šajā sakarā skat. Tiesas 1978. gada 1. februāra spriedumu lietā 19/77 Miller/Komisija, Recueil, 131. lpp., 7. punkts; 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82
         un 110/82 IAZ u.c./Komisija, Recueil, 3369. lpp., 23.–25. punkts, un 1984. gada 28. marta spriedumu lietā 29/83 CRAM  un Rheinzink/Komisija, Recueil, 1679. lpp., 26. punkts).

      40     Pakārtoti General Motors Nederland un Opel Nederland norādīja, ka piemērotajam naudas sodam 43 miljonu EUR apmērā nav saprātīgas saistības ar pārkāpuma ilgumu un smagumu. Turklāt
         Komisija neesot ņēmusi vērā nodoma izdarīt pārkāpumu neesamību, šī pārkāpuma nenozīmīgu ietekmi uz Kopienas iekšējo tirdzniecību
         un koriģējošus pasākumus, ko Opel Nederland nekavējoties veica pēc savas iniciatīvas.

      41     Pārsūdzētā sprieduma 199. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, pieņemot, ka trīs apgalvotie pasākumi pastāv, Apstrīdētajā
         lēmumā norādītā pamata summa 40 miljonu EUR apmērā liekas attaisnota un pienācīgi pamatota. Tomēr Pārsūdzētā sprieduma 200. punktā
         Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ievērojot faktu, ka piegādes ierobežojošā pasākuma esamība nav noteikta, šī summa ir
         jāsamazina. Ņemot vērā lietas apstākļus, Pirmās instances tiesa pārkāpuma smaguma dēļ noteica pamata summu 33 miljonu EUR
         apmērā. Pārsūdzētā sprieduma 203. punktā Pirmās instances tiesa arī uzskatīja, ka summas palielināšana par 7,5 %, ko Komisija
         veica, balstoties uz pārkāpuma ilgumu, ir pamatota. Tādējādi naudas soda summas apmērs veido EUR 35 475 000.

       Par apelāciju
      42     General Motors Nederland un Opel Nederland prasījumi Tiesai ir šādi:
      –       atcelt Pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tas attiecas uz apgalvoto vispārējo stratēģiju ierobežot eksportu, kā arī Opel Nederland prēmiju politiku un šajos jautājumos apstiprina naudas sodu;

      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas vēl nav atcelts ar Pārsūdzēto spriedumu un attiecas uz apgalvoto vispārējo eksporta stratēģiju
         un Opel Nederland prēmiju politiku un šajos jautājumos nosaka naudas sodu;

      –       jebkurā gadījumā, samazināt EUR 35 475 000 naudas sodu;
      –       pakārtoti – nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai atbilstoši Tiesas spriedumam;
      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      43     Komisija lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest General Motors Nederland  un Opel Nederland atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      44     Ar 2005. gada 20. jūnija vēstuli General Motors Nederland  un Opel Nederland  informēja Tiesu par to, ka šīs divas sabiedrības ir apvienojušās un turpmāk veido vienu sabiedrību ar nosaukumu General Motors BV (turpmāk tekstā – “General Motors”).

       Par pirmo pamatu
       General Motors argumentācija

      45     Ar pirmo pamatu General Motors  norāda, ka Pirmās instances tiesa, apstiprinot Komisijas konstatējumu, ka Opel Nederland piemēroja vispārējo politiku, kas ir vērsta uz visa eksporta ierobežošanu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu.

      46     Pirmkārt, General Motors norāda, ka Pirmās instances tiesas argumentācija acīmredzami sagroza par 1996. gada 26. februāra sanāksmi izveidotās atskaites
         formulējumu, kura neietver nekādu atsauci uz kādu vispārējo stratēģiju, kas ir vērsta uz eksporta ierobežošanu kopumā.

      47     Otrkārt, General Motors apgalvo, ka, no vienas puses norādot, ka Komisija nav balstījusi savus apgalvojumus uz iekšējiem Opel Nederland dokumentiem, un, no otras puses, faktiski pašai balstoties uz šiem pašiem dokumentiem, lai secinātu, ka pastāv vispārējā
         stratēģija, kas ir vērsta uz visa eksporta kopumā ierobežošanu, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu.

      48     Treškārt, General Motors uzskata, ka Pirmās instances tiesa izmanto riņķveida argumentāciju. Tā apstiprina, ka sākotnēji, lai secinātu, ka pastāv
         vispārējā stratēģija, kas ir vērsta uz mehānisko transporta līdzekļu eksporta ierobežošanu, šī tiesa balstās uz prēmiju politiku,
         un turpmāk, lai noteiktu šīs prēmiju politikas ierobežojošo dabu, tiesa balstās uz apgalvoto vispārējo stratēģiju.

      49     Visbeidzot, General Motors norāda, ka, Pārsūdzētā sprieduma 50. punktā apstiprinot, ka Komisijas interpretāciju atbalsta tas, ka uz 1996. gada 26. septembra
         sanāksmes brīdi koncesionāru audits vēl nebija veikts un ka tādējādi Opel Nederland nevarēja zināt, vai koncesionāri “eksportētāji” faktiski veica pārdošanu citiem tirgotājiem, ar kuriem nebija noslēgta vienošanās,
         Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu un ir sagrozījusi pierādījumus. Saskaņā ar General Motors apgalvojumu, līdz 1996. gada 26. septembra sanāksmei ir veikts vismaz viens audits. Turklāt pirms šīs sanāksmes koncesionāriem
         esot nosūtīta vēstule, ar kuru Opel Nederland esot lūgusi sniegt informāciju par pārdošanas darbību regularitāti, bet uz kuru tie neesot snieguši nekādu apmierinošu atbildi.

       Tiesas vērtējums
      50     Kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 51. punktā, ar pirmo pamatu, pat ja tajā tiek norādīts uz pamatojuma kļūdām, General Motors patiesībā vēlas apšaubīt Pirmās instances tiesas veikto faktu vērtējumu un it īpaši apstrīdēt dažu faktu un dokumentu, kas
         minēto tiesu noveda pie secinājuma, ka Opel Nederland ir apstiprinājusi vispārējo stratēģiju, kura ir vērsta uz šķēršļu likšanu visam eksportam, pierādīšanas vērtību.

      51     Šajā sakarā no EKL 225. panta un Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka Pirmās instances tiesa ir
         vienīgā instance, kas ir tiesīga, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatāciju materiālā neprecizitāte
         izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu vērtējumu. Ja Pirmās instances tiesa
         ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesa saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetenta kontrolēt šo faktu juridisko kvalifikāciju
         un tiesiskās sekas, kuras ir paredzējusi Pirmās instances tiesa (skat. it īpaši 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P
         Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 23. punkts).

      52     Tādējādi Tiesas kompetencē nav atzīt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo
         faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi un procesuālie noteikumi
         attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Pirmās instances tiesai pašai (skat. it īpaši
         1996. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑19/95 P Marco/Komisija, Recueil, I‑4435. lpp., 40. punkts). Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas
         jāpārbauda Tiesai (iepriekš minētais spriedums lietā Baustahlgewebe/Komisija, 24. punkts).

      53     Tādējādi ir jāpārbauda vienīgi General Motors argumenti, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi pierādījumus.

      54     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka šādai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no lietā esošiem dokumentiem; ja tas tā nav, nav vēlreiz
         jāvērtē fakti un pierādījumi (2004. gada 9. jūlija rīkojums lietā C‑116/03 P Fichtner/Komisija, Krājumā nav publicēts, 34. punkts).

      55     Attiecībā uz General Motors argumentu, ka Pirmās instances tiesa, apstiprinot, ka atskaite par 1996. gada 26. septembra sanāksmi parāda vispārējo stratēģiju,
         kas ir vērsta uz eksporta pārdošanas ierobežošanu, esot sagrozījusi šīs atskaites formulējumus, ir noteikts, ka General Motors Nederland un Opel Nederland Pirmās instances tiesā ir atzinuši, ka dokumenti, uz ko balstījās Komisija, un it īpaši šī atskaite parāda, ka pastāv stratēģija,
         kas ir vērsta uz koncesiju līgumos aizliegtās eksporta pārdošanas citiem tirgotājiem, ar kuriem nav noslēgta vienošanās, ierobežošanu.

      56     Tā kā atskaitē par 1996. gada 26. septembra sanāksmi dažādi pasākumi, kas ir vērsti uz eksporta ierobežošanu un it īpaši eksporta
         pārdošanas izslēgšanu no prēmiju kampaņām, ir minēti, nenosakot nekādu atšķirību starp likumīgu un nelikumīgu eksportu, tad
         General Motors nav pierādījusi, ka Pirmās instances tiesa šo dokumentu acīmredzami sagrozījusi.

      57     Attiecībā uz General Motors argumentu, ka Pārsūdzētā sprieduma 50. punktā Pirmās instances tiesai zināmā mērā uzskatot par svarīgu apstākli, ka visi
         koncesionāru auditi ir notikuši pēc 1996. gada 26. septembra, tā esot sagrozījusi pierādījumus, ir pietiekami konstatēt, ka
         Pirmās instances tiesas šī 50. punktā izteiktais apstiprinājums jebkurā gadījumā nevar būt pierādījumu sagrozīšana, kas var
         ietekmēt Pirmās instances tiesas secinājumu attiecībā uz iepriekš minētās vispārējās stratēģijas esamību.

      58     Šajos apstākļos pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
       Par otro pamatu
       General Motors argumentācija

      59     Ar otro pamatu General Motors norāda, ka, apstiprinot Komisijas apgalvojumu, ka Opel Nederland  piemēroja ierobežojošo prēmiju sistēmu mazumtirdzniecībai, pārkāpjot EKL 81. pantu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību
         kļūdu.

      60     Pirmkārt, General Motors apgalvo, ka vienošanos var uzskatīt par tādu, kam ir ierobežojošs mērķis EKL 81. panta izpratnē, tikai tad, ja uzreiz redzams,
         ka tās vienīgais mērķis vai acīmredzamas sekas ir jūtami ierobežot konkurenci. General Motors uzskata, ka Opel Nederland prēmiju politiku nevar uzskatīt par šādu vienošanos.

      61     Otrkārt, General Motors apstiprina, ka Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 102. punktā minētā judikatūra attiecībā uz eksporta aizliegumiem
         vai citiem eksporta ierobežojumiem neatbalsta Pirmās instances tiesas secinājumu, ka Opel Nederland prēmiju politika ir kvalificējama kā vienošanās, kam ir ierobežojošs mērķis EKL 81. panta izpratnē. Turklāt, interpretējot
         šo jēdzienu pārāk plaši, pastāv risks negatīvi novērtēt vienošanos, kas nekādā veidā nav vērsta pret konkurenci, un, nepastāvot
         iespējai to apstrīdēt, šāda interpretācija pārkāpj nevainīguma prezumpciju un tiesības tikt uzklausītam.

      62     Treškārt, General Motors uzskata, ka Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 100. punktā veiktais salīdzinājums starp pārdošanu valsts ietvaros
         un eksporta pārdošanu neattiecas uz lietu. General Motors norāda, ka, tā kā koncesionāri varēja iegūt komisijas maksu neatkarīgi no prēmiju pārskaitīšanas un automašīnu piegāde nebija
         ierobežota, Opel Nederland prēmiju politika nav samazinājusi Nīderlandes koncesionāru interesi veikt eksportu prēmiju kampaņu laikā. General Motors norāda, ka jebkurā gadījumā, ņemot vērā, ka pārdošanas valsts ietvaros Nīderlandē un eksporta pārdošanas ekonomiskie nosacījumi
         lielā mērā atšķiras, it īpaši ņemot vērā Nīderlandes automašīnu lielo nodokli, eksporta pārdošanas izslēgšana no prēmiju kampaņām
         nepieciešami neizraisa eksporta pārdošanas cenu celšanos vai pārdošanas komisijas maksas samazinājumu, salīdzinot ar pārdošanu
         valsts ietvaros.

      63     Ceturtkārt, General Motors norāda, ka Pārsūdzētā sprieduma 101. punktā Pirmās instances tiesa nelikumīgi balstījās uz Opel Nederland nodomu, lai secinātu, ka pastāv vienošanās, kam ir ierobežojošs mērķis EKL 81. panta izpratnē. Šādas vienošanās mērķis šī
         panta izpratnē būtu jānovērtē objektīvi, nevis atsaucoties uz subjektīvu tās dalībnieka nodomu.

       Tiesas vērtējums
      64     Attiecībā uz šī pamata pirmo daļu ir pietiekami konstatēt, kā ģenerāladvokāts precizē savu secinājumu 67. punktā, ka, pretēji
         General Motors apgalvojumiem, vienošanos var uzskatīt par ierobežojošu pat tad, ja konkurences ierobežošana nav tās vienīgais mērķis un
         tā ir vērsta arī uz citiem likumīgiem mērķiem (skat. 1966. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 56/64 un 58/64 Consten  un Grundig/Komisija, Recueil, 429., 496. lpp.; iepriekš minēto spriedumu lietā IAZ u.c./Komisija, 25. punkts; 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑235/92 P Montecatini/Komisija, Recueil, I‑4539. lpp., 122. punkts, un 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
         no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, Recueil, I‑8375. lpp., 491. punkts).

      65     No minētā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
      66     Attiecībā uz otrā pamata otro daļu, no Pārsūdzētā sprieduma 102. punktā minētās judikatūras, kā to šajā punktā pamatoti atgādina
         Pirmās instances tiesa, izriet, ka, lai noteiktu, vai vienošanās mērķis ir ierobežojošs EKL 81. panta izpratnē, ir jāņem vērā
         ne tikai vienošanās redakcija, bet arī citi faktori, piemēram, mērķi, uz kuriem vienošanās kā tāda ir vērsta ekonomiskajā
         un juridiskajā kontekstā.

      67     Pat ja Pārsūdzētā sprieduma 102. punktā minētā judikatūra attiecas uz eksporta aizliegumiem vai salīdzināmiem ierobežojumiem,
         no šīs judikatūras izriet, ka vienošanās izplatīšanas jomā ietver ierobežojošu mērķi EKL 81. panta izpratnē tad, ja tā skaidri
         parāda vēlēšanos regulēt eksporta pārdošanu mazāk labvēlīgā veidā nekā pārdošanu valsts ietvaros un tādējādi izraisa attiecīgā
         tirgus sadalīšanu (šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā IAZ, 23. punkts).

      68     Kā apstiprina ģenerāladvokāts savu secinājumu 72. punktā, šādu mērķi var sasniegt, ne tikai balstoties uz tiešiem eksporta
         ierobežojumiem, bet arī ar netiešiem pasākumiem, tādiem kā šajā lietā, ciktāl tie ietekmē šo darījumu ekonomiskos nosacījumus.

      69     Tādējādi rodas iespaids, ka Pirmās instances tiesa varēja atbalstīt savu argumentāciju, atsaucoties uz Pārsūdzētā spriedumā
         102. punktā minēto judikatūru.

      70     Šajos apstākļos šo spriedumu nevar uzskatīt arī par tādu, kas ietver pārāk plašu vienošanās, kam ir ierobežojošs mērķis EKL
         81. panta izpratnē, definīciju un kas tādējādi pārkāpj nevainīguma prezumpciju un tiesības tikt uzklausītam.

      71     Tādējādi otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
      72     Attiecībā uz otrā pamata trešo daļu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu, vai vienošanās izraisīto
         konkurences nosacījumu grozījumu dēļ tā ir uzskatāma par aizliegtu, konkurences nosacījumi ir jāpārbauda reālā situācijā,
         kurā tie rodas bez apstrīdētās vienošanās ietekmes (skat. 1998. gada 28. maija spriedumus lietā C‑7/95 P Deere/Komisija, Recueil, I‑3111. lpp., 76. punkts, un lietā C‑8/95 P New Holland Ford/Komisija, Recueil, I‑3175. lpp., 90. punkts).

      73     Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 74. punktā, situācijā, kas ir šīs lietas priekšmets, Nīderlandes koncesionāru rīcība
         un konkurences situācija attiecīgajā tirgū ir jāpārbauda, pieņemot, ka no prēmiju politikas nav izslēgta eksporta pārdošana.

      74     Šķiet, ka Pirmās instances tiesa šādu pārbaudi faktiski ir veikusi, Pārsūdzētā sprieduma 100. punktā konstatējot, ka, tā kā
         prēmijas par eksporta pārdošanu vairs netika piešķirtas, koncesionāru ekonomisko iespēju apjoms, veicot šādu pārdošanu, salīdzinot
         ar apjomu, ko tie varēja izmantot, veicot pārdošanu valsts ietvaros, bija samazinājies.

      75     Apstāklis, ka fiskālās saskaņošanas trūkuma situācijā pārdošana Nīderlandes valsts ietvaros un eksporta pārdošana nebija pakļauta
         identiskiem nosacījumiem, šo secinājumu neietekmē.

      76     Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
      77     Visbeidzot, attiecībā uz otrā pamata ceturto daļu, atbilstoši kurai Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu, Pārsūdzētā
         sprieduma 101. punktā balstoties uz Opel Nederland nodomu ierobežot konkurenci, ir jāprecizē, ka, lai noteiktu, vai vienošanās mērķis ir paredzēt šādu ierobežojumu, šī nodoma
         pierādījumi nav nepieciešami (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Miller/Komisija, 18. punkts, kā arī spriedumu lietā CRAM un Rheinzink/Komisija, 26. punkts).

      78     Turpretim, pat ja pušu nodoms nav nepieciešamais vienošanās ierobežojošā rakstura noteikšanas elements, nekas neliedz Komisijai
         vai Kopienu tiesai šādu nodomu ņemt vērā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IAZ u.c./Komisija, 23.–25. punkts).

      79     Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 79. punktā, no minētā izriet, ka, lai noteiktu, vai eksporta pārdošanas izslēgšanai
         no prēmiju sistēmas ir ierobežojošs mērķis EKL 81. panta izpratnē, Pirmās instances tiesa var likumīgi balstīties arī uz Opel Nederland nodomu.

      80     Līdz ar to otrā pamata ceturtā daļa un tātad šis pamats kopumā ir jānoraida.
       Par trešo pamatu
       General Motors argumentācija

      81     General Motors norāda, ka, būtībā apstiprinot Komisijas Apstrīdētajā lēmumā veikto naudas soda aprēķinu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi
         tiesību kļūdu.

      82     Pirmkārt, tā uzskata, ka Pārsūdzētā sprieduma motivācija attiecībā uz naudas sodu ir pretrunā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam,
         jo tā balstās uz kļūdainiem secinājumiem par vispārējās stratēģijas, kas ir vērsta uz eksporta ierobežošanu, esamību un prēmiju
         politikas atbilstību EKL 81. pantam.

      83     Otrkārt, General Motors norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi pierādījumus, uzskatot, ka Opel Nederland darbības nav pārkāpumu pārtraukšana, sākot ar pirmo Komisijas iejaukšanos.

      84     Treškārt, General Motors norāda, ka vairākos citos gadījumos Komisija ir atzinusi, ka pārkāpuma ātra pārtraukšana ir atbildību mīkstinošs apstāklis,
         kas attaisno naudas soda samazināšanu. It īpaši tā atsaucas uz Komisijas 2001. gada 20. jūnija lēmumu 2002/405/EK par EKL
         82. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/E‑2/36.041/PO – Michelin) (OV 2002, L 143, 1. lpp.), kurā pārkāpuma pārtraukšana pirms iebildumu pieteikšanas, bet trīs mēnešus pēc izmeklēšanas uzsākšanas
         un pusotru gadu pēc tam, kad Komisija bija veikusi pārbaudi uz vietas, ir devusi iespēju izmantot “tiesības uz atbildību mīkstinošiem
         apstākļiem”.

       Tiesas vērtējums
      85     Vispirms ir jākonstatē, ka šī trešā pamata pirmā daļa ir tieši saistīta ar argumentiem, ko General Motors norādīja divu pirmo pamatu atbalstam, atbilstoši kuriem prēmiju sistēma neveidojot pārkāpumu EKL 81. panta izpratnē. Ņemot
         vērā, ka šo pamatu pārbaudes ietvaros šis arguments tika noraidīts, treša pamata pirmā daļa attiecīgi ir jānoraida.

      86     Attiecībā uz trešā pamata otro un trešo daļu ir jāatgādina, ka Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas
         Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, paredz naudas soda pamata summas samazināšanu gadījumā, ja
         pastāv atbildību mīkstinoši apstākļi, tādi kā pārkāpumu pārtraukšana pēc pirmajiem Komisijas iejaukšanās gadījumiem.

      87     Ir noteikts, ka Opel Nederland prēmiju režīmu pārtrauca tikai 1998. gada 20. janvārī, tas ir, vairāk nekā gadu pēc pirmajiem Komisijas iejaukšanās gadījumiem.

      88     Šajos apstākļos, pat ja Komisija samazināja naudas sodu salīdzināmā gadījumā, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma
         204. punktā varēja pamatoti secināt, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisijai nebija pienākuma ņemt vērā atbildību mīkstinošo apstākli.

      89     Tādējādi trešā pamata otrā un trešā daļa un tātad šis pamats kopumā ir jānoraida.
      90     Tā kā neviens no General Motors apelācijas atbalstam norādītajiem pamatiem nav pamatots, apelācija ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      91     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest General Motors  atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā General Motors  spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež General Motors  atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      General Motors BV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.