title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 10.martā.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Apelācija - Kopienas preču zīme - Apzīmējums, kas sastāv tikai no cipariem - Pieteikums reģistrēt apzīmējumu "1000" kā preču zīmi attiecībā uz brošūrām, periodiskajiem izdevumiem un žurnāliem - Minētā apzīmējuma šķietami aprakstošais raksturs - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas kritēriji - ITSB pienākums ņemt vērā savu agrāko lēmumu pieņemšanas praksi.#Lieta C-51/10 P.

text:
      Lieta C‑51/10 P
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Apzīmējums, kas sastāv tikai no cipariem – Pieteikums reģistrēt apzīmējumu “1000” kā preču zīmi attiecībā uz brošūrām, periodiskajiem izdevumiem un žurnāliem – Minētā apzīmējuma šķietami aprakstošais raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas kritēriji – ITSB pienākums ņemt vērā savu agrāko lēmumu pieņemšanas praksi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Interpretācija, kas sniegta
            ņemot vērā ar to saistītās vispārējās intereses – Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Mērķis – Pieejamības
            prasība
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      2.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Regulas Nr. 40/94 7. panta
            1. punkta b) un c) apakšpunktā paredzēto pamatojumu piemērošanas jomu pārklāšanās
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts)
      3.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv
            tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības – Jēdziens – Apzīmējums,
            kas sastāv tikai no cipariem
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      4.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes iedarbība – Ierobežojumi – Regulas Nr. 40/94 12. panta b) punkts – Mērķis
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 12. panta b) punkts)
      5.        Kopienas preču zīme – Biroja lēmumi – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Labas pārvaldības princips – Biroja agrākā lēmumu
            pieņemšanas prakse
      1.        Katrs no Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punktā paredzētajiem reģistrācijas atteikuma pamatojumiem ir
         jāinterpretē, ņemot vērā tā pamatā esošās vispārējās intereses. Vispārējās intereses, kas ir minētās regulas 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta pamatā, ir – nodrošināt, ka apzīmējumus, kas ir aprakstoši attiecībā uz vienu vai vairākām to preču vai pakalpojumu
         īpašībām, attiecībā uz kuriem pieteikta apzīmējuma kā preču zīmes reģistrācija, var brīvi izmantot visi saimnieciskās darbības
         subjekti, kas piedāvā šādas preces vai pakalpojumus.

      Ar mērķi nodrošināt pilnīgu šīs brīvās izmantošanas mērķa īstenošanu, lai Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes,
         paraugi un modeļi) atteiktu reģistrāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nav nepieciešams,
         lai attiecīgo apzīmējumu reģistrācijas pieteikuma brīdī patiešām izmantotu aprakstošiem mērķiem. Pietiek ar to, ka šo apzīmējumu
         var izmantot šādiem mērķiem. Tāpat šī atteikuma pamata piemērošana nav atkarīga no tā, vai pastāv konkrēta, aktuāla vai vērā
         ņemama pieejamības prasība, un tādēļ nav vērts noskaidrot to konkurentu skaitu, kuriem varētu būt interese izmantot attiecīgo
         apzīmējumu. Turklāt nav svarīgi, ka pastāv citi apzīmējumi, kas ir ierastāki nekā apskatāmais apzīmējums, lai apzīmētu tās
         pašas reģistrācijas pieteikumā minēto preču vai pakalpojumu īpašības. No iepriekš minētā izriet, ka minētās regulas 7. panta
         1. punkta c) apakšpunkta piemērošana neprasa, lai attiecīgais apzīmējums atbilstu ierastajam apzīmēšanas veidam.

      (sal. ar 36.–40. punktu)
      2.        Aprakstošajiem apzīmējumiem, kas minēti Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā,
         arī nav atšķirtspējas šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Pretēji tam, apzīmējumam var nebūt atšķirtspējas
         minētā 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē citu iemeslu, nevis tā iespējamā aprakstošā rakstura dēļ. Tādējādi pastāv
         noteikta attiecīgo 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomu pārklāšanās, pirmajai
         no šīm tiesību normām tomēr atšķiroties no otrās, ciktāl tā aptver visus apstākļus, kuros ar apzīmējumiem nav iespējams parādīt
         viena uzņēmuma preču vai pakalpojumu atšķirību no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.

      Šajos apstākļos, lai pareizi piemērotu Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktu, ir svarīgi parūpēties, lai šajā 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunktā paredzētā atteikuma pamata piemērošana būtu pienācīgi ierobežota, attiecinot to tikai uz gadījumiem, kas patiešām
         paredzēti ar šo atteikuma pamatu.

      (sal. ar 46.–48. punktu)
      3.        Gadījumi, kas patiešām paredzēti ar šo Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteikto
         atteikuma pamatu, ir gadījumi, kad apzīmējums, kuru lūgts reģistrēt kā preču zīmi, var apzīmēt preču vai pakalpojumu, attiecībā
         uz kuriem iesniegts pieteikums, “īpašību”. Faktiski, minētās regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā izmantojot vārdus “veidu,
         kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku
         un citas preču un pakalpojumu īpašības”, likumdevējs ir, pirmkārt, norādījis, ka veids, kvalitāte, daudzums, paredzētais nolūks,
         vērtība, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfiskā izcelsme un laiks visi ir jāuzskata par preču vai pakalpojumu
         īpašībām, un, otrkārt, precizējis, ka šis uzskaitījums nav izsmeļošs un var tāpat ņemt vērā ikvienu citu preču vai pakalpojumu
         īpašību.

      Tas, ka likumdevējs ir izvēlējies vārdu “īpašība”, rakstveidā parāda, ka apzīmējumi, uz ko attiecas minētā tiesību norma,
         nav apzīmējumi, kurus izmanto, lai apzīmētu preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem lūgta reģistrācija, īpatnību, kas ir
         viegli atpazīstama starp ieinteresētajām personām. Tādējādi atteikt apzīmējuma reģistrāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, var vienīgi tad, ja ir saprātīgi paredzams, ka vidusmēra ieinteresētā persona to atpazīs
         kā aprakstu vienai no minētajām īpašībām.

      Šiem precizējumiem ir īpaša nozīme attiecībā uz apzīmējumiem, ko veido tikai cipari. Faktiski, tā kā šādi apzīmējumi parasti
         tiek pielīdzināti skaitļiem, tos komercdarbībā var izmantot, lai apzīmētu daudzumu. Tomēr, lai varētu tikt atteikta apzīmējuma,
         ko veido tikai cipari, reģistrācija, pamatojoties uz 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, balstoties uz to, ka tas apzīmē daudzumu,
         ir saprātīgi jāparedz, ka no ieinteresēto personu viedokļa daudzums, ko norāda šie cipari, raksturo preces vai pakalpojumus,
         attiecībā uz kuriem lūgta reģistrācija.

      (sal. ar 48.–52. punktu)
      4.        Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 12. panta b) punktā paredzētais noteikums izšķirošā veidā neietekmē interpretāciju
         noteikumam, kas paredzēts šīs regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā. Minētās regulas 12. pants attiecas uz Kopienas preču
         zīmes spēka ierobežojumu, kamēr šīs regulas 7. pants attiecas uz pamatiem atteikumam reģistrēt apzīmējumus kā preču zīmes.

      Apstāklis, ka minētais 12. panta b) punkts nodrošina, ka visi saimnieciskās darbības subjekti var brīvi izmantot norādes,
         kas attiecas uz preču vai pakalpojumu īpašībām, nekādā veidā neierobežo minētā 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas
         jomu. Gluži pretēji, minētais apstāklis nepārprotami parāda interesi, lai 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais atteikuma
         pamats, kas turklāt ir absolūts, tiktu efektīgi piemērots visiem apzīmējumiem, kas var apzīmēt preču vai pakalpojumu, attiecībā
         uz ko lūgts tos reģistrēt kā preču zīmi, īpašību.

      (sal. ar 59.–61. punktu)
      5.        Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) sava kompetence ir jāīsteno atbilstoši Savienības tiesību
         vispārējiem principiem, tādiem kā vienlīdzīgas attieksmes princips un labas pārvaldības princips.

      Ievērojot šos divus pēdējos principus, Birojam, izskatot Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumus, ir jāņem vērā lēmumi,
         kas jau pieņemti par līdzīgiem pieteikumiem, un īpaši uzmanīgi jāizvirza jautājums par to, vai ir jāizlemj tādā pat veidā.

      (sal. ar 73. un 74. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 10. martā (*)

      Apelācija – Kopienas preču zīme – Apzīmējums, kas sastāv tikai no cipariem – Pieteikums reģistrēt apzīmējumu “1000” kā preču zīmi attiecībā uz brošūrām, periodiskajiem izdevumiem un žurnāliem – Minētā apzīmējuma šķietami aprakstošais raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas kritēriji – ITSB pienākums ņemt vērā savu agrāko lēmumu pieņemšanas praksi
      Lieta C‑51/10 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2010. gada 1. februārī iesniedza
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., Čenstohova [Częstochowa] (Polija), ko pārstāv A. fon Mīlendāls [A. von Mühlendahl], Rechtsanwalt,

      prasītāja,
      otrs lietas dalībnieks –
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foliārs‑Mongirāls [A. Folliard‑Monguiral], pārstāvis,

      atbildētājs pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), M. Safjans [M. Safjan] un M. Bergere [M. Berger],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 10. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (turpmāk tekstā – “Technopol”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā T‑298/06 Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB (“1000”) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir noraidījusi prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas
         biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes 2006. gada 7. augusta lēmumu lietā R 447/2006‑4
         (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) par pieteikumu reģistrēt apzīmējumu “1000” kā Kopienas preču zīmi.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 4. pantā ar virsrakstu
         “Apzīmējumi, kas var būt Kopienas preču zīmes” ir noteikts:

      “Kopienas preču zīme var tikt izveidota no visiem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no vārdiem – tostarp personvārdiem
         – modeļiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas, ar nosacījumu, ka tās ir atšķiramas starp dažādu uzņēmumu precēm
         un pakalpojumiem [ka ar šo apzīmējumu palīdzību iespējams parādīt viena uzņēmuma preču un pakalpojumu atšķirību no citu uzņēmumu
         precēm un pakalpojumiem].”

      3        Minētās regulas 7. pantā ar virsrakstu “Absolūta atteikuma pamatojums” ir noteikts:

      “1.      Nereģistrē:
      [..]
      b)      preču zīmes, kam nav atšķirīgu īpašību [atšķirtspējas];
      c)      preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu,
         paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku, un citas preču un pakalpojumu
         īpašības;

      [..]
      3.      Šā panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktu nepiemēro, ja preču zīme tās izmantošanas rezultātā ir kļuvusi atšķirīga [ieguvusi
         atšķirtspēju] attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, par ko reģistrācija ir pieteikta.”

      4        Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 12. pantu ar virsrakstu “Kopienas preču zīmes spēka ierobežojums”:

      “Kopienas preču zīme tās īpašniekam nedod tiesības aizliegt trešai personai darījumos izmantot:
      [..]
      b)      norādes attiecībā uz preču vai pakalpojumu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzamo nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi, preču
         ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas laiku vai citas preču vai pakalpojumu īpašības;

      [..]
      ar nosacījumu, ka šī trešā persona minēto rūpnieciskos vai komercdarījumos izmanto godīgi.”
      5        Šīs regulas 74. pantā ar virsrakstu “Faktu pārbaude, ko Birojs veic pēc savas iniciatīvas” ir noteikts:

      “1.      Lietas izskatīšanas procesa laikā Birojs izskata faktus pēc savas iniciatīvas, tomēr lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas
         uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai, Birojs aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu, ko puses iesniegušas,
         pārbaudi.

      2.      Birojs var neņemt vērā faktus vai pierādījumus, ko attiecīgās puses nav iesniegušas laicīgi.”
      6        Regula Nr. 40/94 ir atcelta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78,
         1. lpp.), kas stājās spēkā 2009. gada 13. aprīlī. Tomēr, ņemot vērā faktu rašanās brīdi, šo strīdu reglamentē Regula Nr. 40/94.

       Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
      7        2005. gada 4. aprīlī Technopol iesniedza pieteikumu ITSB par šāda apzīmējuma reģistrāciju kā Kopienas preču zīmi:

      1000
      8        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 16. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada
         15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst
         šādam aprakstam: “brošūras, periodiskie izdevumi, ietverot periodiskos izdevumus, kas ietver krustvārdu mīklas un spēles;
         ikdienas prese”.

      9        2006. gada 31. janvārī pārbaudītājs šo pieteikumu noraidīja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu,
         motivējot ar to, ka apzīmējumam “1000” nebija atšķirtspējas un tas bija aprakstoša norāde par attiecīgo preču saturu vai citām
         raksturīgajām īpašībām.

      10      2006. gada 31. martā Technopol iesniedza apelācijas sūdzību par pārbaudītāja lēmumu. Ar 2006. gada 7. augusta lēmumu ITSB Apelāciju ceturtā padome apstiprināja
         pārbaudītāja vērtējumu.

      11      Šī padome uzskatīja, ka skaitli “1000” varēja izmantot, lai apzīmētu Technopol publikāciju saturu, un ka katrā ziņā minētais apzīmējums nebija atšķirtspējīgs, jo patērētājs to uztvēra kā slavinājumu minētajām
         publikācijām, nevis kā izcelsmes norādi.

      12      Konkrētāk, apstrīdētā lēmuma 18. un 19. punktā šī Apelāciju padome ir konstatējusi:

      “18      [..] Nereti periodiskie izdevumi publicē klasifikācijas, kas ietver dažādu informāciju [..]. Šādos gadījumos, priekšroka tiek
         dota apaļiem skaitļiem, ņemot vērā to ekspresīvo vērtību.

      19      Turklāt, [preces] uz kurām attiecas pieteikums [..], ietver publikācijas, kas ietver dažādus apkopojumus [..]. Šāda veida
         publikācijas parasti ietver apaļu skaitu informācijas [..]. Tāpat [apzīmējums “1000”] neapstrīdami var tikt izmantots aprakstošā
         veidā, it īpaši “periodiskajos izdevumos, kas ietver krustvārdu mīklas un spēles”, attiecībā uz ko tiek lūgta aizsardzība.
         Konkrētā sabiedrības daļa [apzīmējumu “1000”], kas atrodams uz attiecīgās publikācijas, uztvers kā norādi, ka tā ietver tieši
         1000 mīklu vai spēļu. Kā to parādījuši meklējumi internetā, šajā tirgū jau pastāv daudzas šāda veida preces [..].”

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      13      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 18. oktobrī,
         Technopol cēla prasību, kuras mērķis bija panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

      14      Savu prasību pamatojot, prasītāja izvirzīja divus pamatus, no kuriem pirmais bija saistīts ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta pārkāpumu un otrais – ar šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

      15      Saistībā ar pirmo pamatu Technopol norādīja, ka apzīmējums “1000” bez papildu vārdiem nav aprakstošs. No patērētāja viedokļa nevarot konstatēt nekādu tiešu un
         konkrētu saikni starp minēto apzīmējumu un attiecīgo preču raksturīgajām īpašībām.

      16      Pirmās instances tiesa noraidīja šo argumentāciju un līdz ar to pirmo pamatu. Galvenie iemesli, kas lika tai nonākt pie šāda
         secinājuma:

      “21      [..] Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētie apzīmējumi un norādes ir tādi, kurus, tos parasti izmantojot,
         no mērķauditorijas viedokļa var izmantot, lai tieši vai minot kādu no to būtiskajām īpašībām norādītu uz preci vai pakalpojumu,
         attiecībā uz kuru ir pieteikta reģistrācija [..].

      22      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apzīmējums ir aprakstošs, ja tas ir pietiekami tieši un konkrēti saistīts ar attiecīgajām
         precēm vai pakalpojumiem, lai ļautu konkrētajai sabiedrības daļai uzreiz un bez jebkādām pārdomām uztvert kādas no attiecīgo
         preču un pakalpojumu īpašībām aprakstu [..].

      23      Tādējādi apzīmējuma aprakstošā rakstura izvērtējumu var veikt tikai, pirmkārt, saistībā ar to, kā to uztver konkrētā sabiedrības
         daļa, un, otrkārt, saistībā ar konkrētajām precēm vai pakalpojumiem [..].

      24      Izskatāmajā lietā attiecīgās preces ir brošūras, periodiski izdevumi, tostarp tādi, kuros iekļautas krustvārdu mīklas un spēles,
         kā arī ikdienas prese, un tās ir paredzētas plašai sabiedrībai, ko lietas dalībnieki nav apstrīdējuši. [..]

      25      Tādējādi ir jānosaka, vai samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs [apzīmējumā “1000”] bez jebkādiem citiem
         papildu elementiem uztvers reģistrācijas pieteikumā uzskaitīto preču īpašību aprakstu.

      26      Šajā sakarā ir jānorāda, kā tas izriet no [apstrīdētā] lēmuma 18. un 19. punkta, ka no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa
         pastāv tieša un konkrēta saistība starp apzīmējumu “1000” un noteiktām apzīmēto preču īpašībām. Faktiski apzīmējums “1000”
         norāda uz daudzumu un konkrētā sabiedrības daļa to uzreiz un bez jebkādām pārdomām uztvers kā attiecīgo preču īpašību aprakstu,
         konkrētāk, lappušu daudzumu, kā arī darbu, apkopotās informācijas un spēļu daudzumu vai ietverto referenču hierarhisko klasifikāciju.
         Apstāklis, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme sastāv tikai no cipariem, neliek apšaubīt šo secinājumu, jo [..] konkrētā
         sabiedrības daļa var viegli identificēt trūkstošo elementu, jo asociācija starp skaitli un minētajām attiecīgo preču īpašībām
         ir nepastarpināta.

      27      Konkrētāk, kā to konstatējusi Apelāciju padome [apstrīdētā lēmuma] 18. un 19. punktā, nereti brošūrās un periodiskajos izdevumos,
         kas ietver klasifikācijas un apkopojumus, priekšroka ir, ciktāl tas attiecas uz saturu, apaļiem skaitļiem, Apelāciju padome
         īpaši min piemēru “1000 jautājumu un atbilžu”. Šie fakti apstiprina aprakstošo saistību, kas no vidusmēra patērētāja viedokļa
         pastāv starp attiecīgajām precēm un [apzīmējumu “1000”].

      [..]
      30      Tā kā [apzīmējuma “1000”] aprakstošais raksturs attiecībā uz precēm, kas minētas reģistrācijas pieteikumā, ir pierādīts, ir
         jāpārbauda, vai reģistrācijai pieteiktā preču zīme sastāv tikai no aprakstošiem apzīmējumiem un vai tā neietver citus elementus,
         kas var iestāties pret tās aprakstošā rakstura konstatējumu. [..] Izskatāmajā lietā vārdiskais apzīmējums “1000” ir parādīts
         bez jebkāda elementa, kas to nošķir no ierastā veida, kā tiek norādīts daudzums, lai tam atņemtu tā aprakstošo raksturu.

      31      No visa iepriekš minētā izriet, ka vārdiskais apzīmējums “1000” apzīmē attiecīgo preču īpašības, proti, lapu daudzumu, kā
         arī darbu, apkopotās informācijas un spēļu daudzumu vai to hierarhisko klasifikāciju, kas var tikt ņemtas vērā, mērķauditorijai
         veicot izvēli, un kas tādējādi veido to būtiskās īpašības. [..]

      32      Šo secinājumu neliek apstrīdēt citi prasītājas argumenti [..]. Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, kas izriet no apstākļa, ka
         apzīmējuma “1000” reģistrācija neatņemtu trešajām personām tiesības izmantot šo skaitli, lai apzīmētu daudzumu, jo šī izmantošana
         nav preču zīmes tiesību pārkāpums, tas ir jānoraida kā neiedarbīgs. Ar šo argumentu prasītāja atsaucas uz Regulas Nr. 40/94
         12. panta b) punkta saturu [..], ciktāl tas attiecas uz ekskluzīvo tiesību, kas izriet no preču zīmes reģistrācijas, ierobežojumu.
         Atbilstoši Vispārējās tiesas judikatūrai uz Regulas Nr. 40/94 12. pantu nevar atsaukties reģistrācijas procesā [..]. Šī panta
         piemērošana prezumē, ka pastāv tāds apzīmējums, kas ir ticis reģistrēts kā preču zīme vai nu tādēļ, ka tas ir ieguvis atšķirtspēju
         izmantošanas rezultātā atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktam vai aprakstošu un neaprakstošu elementu līdzās pastāvēšanas
         dēļ, kas tā nav izskatāmajā lietā [..]. Tādējādi nevar uzskatīt, ka Regulas Nr. 40/94 12. pants atļauj mīkstināt absolūtu
         reģistrācijas atteikumu pamatu pārbaudīšanas kritērijus.

      33      Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka nav nekādas nepieciešamības saglabāt [apzīmējumu “1000”] brīvu trešajām personām,
         jo attiecībā uz skaitļiem, kas sastāv no četriem cipariem, pastāvot 10 000 iespējamu kombināciju, ir jāuzsver, ka [..] atteikums
         reģistrēt attiecīgo preču zīmi ir balstīts uz apzīmējuma aprakstošo raksturu. Šis aprakstošais raksturs kavē [apzīmējumam
         “1000”] pildīt komerciālās izcelsmes norādes funkciju attiecībā uz precēm, kas norādītas reģistrācijas pieteikumā. Tādējādi
         tam, ka pastāv citas iespējamas ciparu kombinācijas, nav nozīmes reģistrācijas mērķiem. Turklāt nav nozīmes apstāklim, ka
         ITSB kā preču zīmes esot reģistrējis apzīmējumus “IX” un “XD”, kas konkurentu rīcībā atstāj mazāk iespējamu ciparu un burtu
         kombināciju iespējas. Apelāciju padomes lēmumu tiesiskums ir jāvērtē, pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 40/94, nevis uz tās
         agrāko lēmumu pieņemšanas prakses pamatu [..].”

      17      Apstiprinājusi, ka izskatāmajā lietā ir atbilstošs Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais atteikuma
         pamats, Pirmās instances tiesa nepārbaudīja prasības otro pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      18      Technopol prasījumi Tiesai ir šādi:

      –      atcelt pārsūdzēto spriedumu;
      –      nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
      –      piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      19      ITSB prasījumi Tiesai ir šādi:

      –      noraidīt apelācijas sūdzību un
      –      piespriest Technopol atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
      20      Technopol izvirza divus pamatus. Pirmais pamats izriet no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpuma, ciktāl Pirmās
         instances tiesa neesot ņēmusi vērā visus atbilstošos kritērijus šīs tiesību normas piemērošanai. Ar savu otro pamatu prasītāja
         pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā agrāko ITSB [lēmumu pieņemšanas] praksi.

       Par pirmo pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      21      Pamatojot savu pirmo pamatu, prasītāja norāda, ka no Tiesas judikatūras, konkrētāk, no 2001. gada 20. septembra sprieduma
         lietā C‑383/99 P Procter & Gamble/ITSB (Recueil, I‑6251. lpp.) 37. punkta, izriet, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktā atteikuma pamata piemērošana
         ir pakļauta ne vien kritērijam par “parastu izmantošanu”, ko Pirmās instances tiesa min pārsūdzētā sprieduma 21. punktā, bet
         arī nosacījumam, ka attiecīgais apzīmējums ir identisks ar ierastajiem veidiem, kā tiek apzīmētas attiecīgās preces vai pakalpojumi
         vai to raksturīgās īpašības. Neņemot vērā šo pēdējo nosacījumu, Pirmās instances tiesa esot kļūdaini paplašinājusi minētā
         atteikuma pamata piemērošanas jomu.

      22      Turklāt pārsūdzētajā lēmumā neesot konstatāciju, kas pierādītu, ka apzīmējuma “1000” izmantošana ir “parasta izmantošanai”,
         lai apzīmētu preces, par kurām lūgta reģistrācija. Piemēri, uz kuriem atsaukusies Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
         26. un 27. punktā, attiecoties uz skaitļu izmantošanu kombinācijā ar citiem vārdiem. Pārsūdzētais spriedums tādējādi esot
         balstīts uz kļūdainu premisu, saskaņā ar kuru tiek pieņemts, ka visi apzīmējumi, ko veido cipari, obligāti tiks izmantoti
         kopā ar aprakstošām vai sugas vārdu norādēm. Līdz ar to Pirmās instances tiesa esot savu vērtējumu balstījusi uz pieņēmumiem.

      23      Vispār Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā saistību, kas pastāvēja starp Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu
         un šīs regulas 12. panta b) punktu. Pārsūdzētā sprieduma 32. punktā tā esot kļūdaini ierobežojusi pēdējā minētā panta piemērošanu
         ar gadījumiem, kad apzīmējums “ir ticis reģistrēts kā preču zīme vai nu tādēļ, ka tas ir ieguvis atšķirtspēju izmantošanas
         rezultātā atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punktam, vai aprakstošu un neaprakstošu elementu līdzās pastāvēšanas dēļ”.

      24      Turklāt Pirmās instances tiesa neesot juridiski pietiekami apskatījusi argumentu, ka Apelāciju padome nebija ņēmusi vērā,
         ka nebija vajadzības saglabāt apzīmējuma “1000” pieejamību. Savā atbildē uz šo argumentu pārsūdzētā sprieduma 33. punktā Pirmās
         instances tiesa neesot analizējusi vispārējo interešu jautājumu, kas ir Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         pamatā.

      25      ITSB vispirms apgalvo, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana obligāti nenozīmē, ka attiecīgais
         apzīmējums ir “ierastais veids”, kā tiek apzīmēta attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašības. Pietiekot, ka minētais apzīmējums
         var tikt izmantots, lai apzīmētu šādu īpašību.

      26      Saskaņā ar ITSB viedokli apzīmējums “1000” uzreiz liek domāt par attiecīgās publikācijas saturu, izdarot norādi uz lapu vai
         informācijas daudzumu. Turklāt Pirmās instances tiesas veikto faktu vērtējumu, saskaņā ar kuru sabiedrība sagaida, ka apzīmējums
         “1000” apzīmē minētās publikācijas satura apjomu, Tiesa nevarot pārskatīt.

      27      Turpinot, kas attiecas uz saistību, kas pastāvot starp Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu un šīs regulas
         12. panta b) punktu, ITSB atgādina, ka šis pēdējais minētais pants attiecas uz reģistrētas preču zīmes spēka ierobežojumu,
         nevis uz apzīmējumu spēju tikt reģistrētiem par Kopienas preču zīmi. Līdz ar to saistība starp šiem diviem pantiem, uz ko
         atsaucas prasītāja, vienkārši nepastāvot.

      28      Visbeidzot ITSB uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pienācīgi ņēmusi vērā vispārējās intereses. Tā esot pamatoti nospriedusi,
         ka nav nozīmes, ka daudzi citi apzīmējumi, kas sastāv no cipariem, paliek konkurentu rīcībā viņu preču apzīmēšanai. ITSB šajā
         sakarā atgādina, ka absolūta atteikuma pamatojuma pārbaudei ir jāaprobežojas ar attiecīgo apzīmējumu un tā nozīmi saistībā
         ar attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem.

       Tiesas vērtējums
      29      Ievadam ir jānorāda, ka apstāklis, ka apzīmējumu veido tikai cipari, nav pats par sevis šķērslis tā reģistrēšanai par Kopienas
         preču zīmi.

      30      Ciktāl tas attiecas uz Kopienas preču zīmi, tas izriet no Regulas Nr. 40/94 4. panta, kurā ir tieši paredzēts, ka cipari ir
         starp apzīmējumiem, kas var veidot preču zīmi.

      31      Turklāt apstāklis, ka tāds apzīmējums kā izskatāmajā lietā sastāv no cipariem bez grafiskām niansēm un tādējādi reģistrācijas
         pieteicējs nav to stilizējis radošā vai mākslinieciskā veidā, pats par sevi nav pret to, ka šo apzīmējumu varētu reģistrēt
         kā preču zīmi (skat. pēc analoģijas attiecībā uz apzīmējumiem, ko veido viens burts, 2010. gada 9. septembra spriedumu lietā
         C‑265/09 P ITSB/BORCO-Marken-Import Matthiesen, Krājums, I‑0000. lpp., 38. punkts).

      32      Tomēr, kā tāpat izriet no Regulas Nr. 40/94 4. panta, apzīmējuma reģistrācija par preču zīmi ir pakļauta nosacījumam, ka ar
         šī apzīmējuma palīdzību iespējams parādīt viena uzņēmuma preču vai pakalpojumu atšķirību no citu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem.

      33      Apzīmējumam, kuram attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem iesniegts pieteikums to reģistrēt kā preču zīmi,
         ir aprakstošs raksturs Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, nav, ievērojot šī panta 3. punktu, atšķirtspējas
         attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem (pēc analoģijas skat. attiecībā uz Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas
         89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 3. panta normām 2004. gada
         12. februāra spriedumu lietā C‑265/00 Campina Melkunie, Recueil, I‑1699. lpp., 19. punkts; attiecībā uz 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑191/01 P ITSB/Wrigley, Recueil, I‑12447. lpp., 30. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra rīkojumu lietā C‑150/02 P Streamserve/ITSB, Recueil, I‑1461. lpp., 24. punkts).

      34      Tā kā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka apzīmējumam “1000” ir šāds aprakstošs raksturs attiecībā uz precēm, kas minētas
         Technopol iesniegtajā reģistrācijas pieteikumā, ir jāpārbauda, vai, kā apgalvo prasītāja, šis vērtējums izriet no minētā 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta pārlieku plašas un tātad kļūdainas interpretācijas.

      35      Šajā sakarā vispirms ir jāizvērtē prasītājas arguments, ka vienīgi tādu apzīmējumu reģistrācija, kuri atbilst “parastajam
         veidam”, kā tiek apzīmētas preču vai pakalpojumu īpašības, attiecībā uz ko lūgta reģistrācija, var tikt atteikta, pamatojoties
         uz šo tiesību normu.

      36      Šī argumenta izvērtēšanas ietvaros ir pienācīgi jāņem vērā Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā izvirzītais
         mērķis. Katrs no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā paredzētajiem reģistrācijas atteikuma pamatojumiem ir jāinterpretē,
         ņemot vērā tā pamatā esošās vispārējās intereses (skat. it īpaši 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑456/01 P
         un C‑457/01 P Henkel/ITSB, Recueil, I‑5089. lpp., 45. punkts, kā arī 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑48/09 P Lego Juris/ITSB, Krājums, I‑0000. lpp., 43. punkts).

      37      Vispārējās intereses, kas ir Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pamatā, ir – nodrošināt, ka apzīmējumus,
         kas ir aprakstoši attiecībā uz vienu vai vairākām to preču vai pakalpojumu īpašībām, attiecībā uz kuriem pieteikta apzīmējuma
         kā preču zīmes reģistrācija, var brīvi izmantot visi saimnieciskās darbības subjekti (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā ITSB/Wrigley, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

      38      Lai nodrošinātu pilnīgu šīs brīvās izmantošanas mērķa īstenošanu, Tiesa ir precizējusi, ka, lai ITSB atteiktu reģistrāciju,
         pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nav nepieciešams, lai attiecīgo apzīmējumu reģistrācijas
         pieteikuma brīdī patiešām izmantotu aprakstošiem mērķiem. Pietiek ar to, ka šo apzīmējumu var izmantot šādiem mērķiem (iepriekš
         minētie spriedumi lietā ITSB/Wrigley, 32. punkts, un lietā Campina Melkunie, 38. punkts, kā arī 2010. gada 5. februāra rīkojums lietā C‑80/09 P Mergel u.c./ITSB, 37. punkts).

      39      Tāpat Tiesa ir uzsvērusi, ka šī atteikuma pamata piemērošana nav atkarīga no tā, vai pastāv konkrēta, aktuāla vai vērā ņemama
         pieejamības prasība, un tādēļ nav vērts noskaidrot to konkurentu skaitu, kuriem varētu būt interese izmantot attiecīgo apzīmējumu
         (1999. gada 4. maija spriedums apvienotajās lietās C‑108/97 un C‑109/97 Windsurfing Chiemsee, Recueil, I‑2779. lpp., 35. punkts, kā arī 2004. gada 12. februāra spriedums lietā C‑363/99 Koninklijke KPN Nederland, Recueil, I‑1619. lpp., 58. punkts). Turklāt nav svarīgi, ka pastāv citi apzīmējumi, kas ir ierastāki nekā apskatāmais apzīmējums,
         lai apzīmētu tās pašas reģistrācijas pieteikumā minēto preču vai pakalpojumu īpašības (iepriekš minētais spriedums lietā Koninklijke KPN Nederland, 57. punkts).

      40      No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana neprasa, lai attiecīgais apzīmējums
         atbilstu ierastajam apzīmēšanas veidam. Iepriekš minētā sprieduma lietā Procter & Gamble/ITSB, 37. punkts, uz kuru atsaukusies prasītāja un kurā izmantoti vārdi “ir identiski ar ierastajiem veidiem, kā tiek apzīmētas
         attiecīgās preces vai pakalpojumi vai to raksturīgās īpašības”, tādējādi nevar tikt izprasts tādējādi, ka tas definē nosacījumu
         atteikumam reģistrēt apzīmējumu kā Kopienas preču zīmi.

      41      Otrkārt, ir jāpārbauda prasītājas arguments, ka piemēri, ko sniegusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 26. un 27. punktā
         ir hipotētiski un ir neatbilstoši, ievērojot nosacījumus, kam pakļauta Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         piemērošana.

      42      Konkrētāk, prasītāja norāda, ka Pirmās instances tiesas konstatējumi pārsūdzētā sprieduma 26. un 27. punktā par apzīmējuma
         “1000” uztveršanu kā aprakstu lapu vai informācijas daudzumam, kā arī publicēšanas biežumam brošūrās un periodiskajos izdevumos,
         klasifikācijām un apkopojumiem, kuru saturs tiek norādīts ar apaļiem skaitļiem.

      43      Šajā sakarā tā apgalvo, ka, pat pieņemot, ka minētās faktu konstatācijas ir pareizas, Pirmās instances tiesas veiktais vērtējums,
         saskaņā ar kuru šādiem faktiem ir nozīme, lai secinātu, ka apzīmējums ir aprakstošs Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         izpratnē, liecina par kļūdainu šīs tiesību normas interpretāciju.

      44      Lai arī ir skaidrs, ka ar šo argumentu prasītāja neizvirza pierādījumu sagrozīšanu, tā tomēr pārmet Pirmās instances tiesai,
         ka tā pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ciktāl argumentācija, kura izmantota pārsūdzētajā spriedumā, esot neloģiska un
         balstīta uz nepareizu piemērotās tiesību normas izpratni. Līdz ar to, pretēji ITSB uzskatītajam, Tiesa var minēto argumentu
         izskatīt šīs apelācijas ietvaros.

      45      Kas attiecas uz jautājumu par to, vai pārsūdzēto spriedumu ir ietekmējis šāds loģikas trūkums vai nepareiza izpratne tādēļ,
         ka iepriekš minētajā 26. un 27. punktā veiktajiem konstatējumiem nav nozīmes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         piemērošanai, ir jāprecizē šīs tiesību normas piemērošanas joma, it īpaši ievērojot šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         piemērošanas jomu.

      46      Kā atgādināts šī sprieduma 33. punktā, aprakstošajiem apzīmējumiem, kas minēti Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā,
         arī nav atšķirtspējas šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Pretēji apzīmējumam var nebūt atšķirtspējas
         minētā 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē citu iemeslu, nevis tā iespējamā aprakstošā rakstura dēļ (skat. attiecībā
         uz identisku tiesību normu, kas ietverta Direktīvas 89/104 3. pantā, iepriekš minētos spriedumus lietā Koninklijke KPN Nederland, 86. punkts, un lietā Campina Melkunie, 19. punkts).

      47      Tādējādi pastāv noteikta attiecīgi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         piemērošanas jomu pārklāšanās (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Koninklijke KPN Nederland, 67. punkts), pirmajai no šīm tiesību normām tomēr atšķiroties no otrās, ciktāl tā aptver visus apstākļus, kuros ar apzīmējuma
         palīdzību nav iespējams parādīt viena uzņēmuma preču vai pakalpojumu atšķirību no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.

      48      Šajos apstākļos, lai pareizi piemērotu Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktu, ir svarīgi parūpēties, lai šajā 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunktā paredzētā atteikuma pamata piemērošana ir pienācīgi ierobežota, attiecinot to tikai uz gadījumiem, kas patiešām
         paredzēti ar šo atteikuma pamatu.

      49      Tie ir gadījumi, kad apzīmējums, kuru lūgts reģistrēt kā preču zīmi, var apzīmēt preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem
         iesniegts pieteikums, “īpašību”. Faktiski, Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā izmantojot vārdus “veidu, kvalitāti,
         daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku, un citas preču
         un pakalpojumu īpašības”, likumdevējs ir, pirmkārt, norādījis, ka veids, kvalitāte, daudzums, paredzētais nolūks, vērtība,
         preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfiskā izcelsme un laiks visi ir jāuzskata par preču vai pakalpojumu īpašībām,
         un, otrkārt, precizējis, ka šis uzskaitījums nav izsmeļošs un var tāpat ņemt vērā ikvienu citu preču vai pakalpojumu īpašību.

      50      Tas, ka likumdevējs ir izvēlējies vārdu “īpašība”, rakstveidā parāda, ka apzīmējumi, uz ko attiecas minētā tiesību norma,
         nav apzīmējumi, kurus izmanto, lai apzīmētu preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem lūgta reģistrācija, īpatnību, kas ir
         viegli atpazīstama starp ieinteresētajām personām. Kā Tiesa to jau ir uzvērusi, atteikt apzīmējuma reģistrāciju, pamatojoties
         uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, var vienīgi tad, ja ir saprātīgi paredzams, ka vidusmēra ieinteresētā
         persona to atpazīs kā aprakstu vienai no minētajām īpašībām (pēc analoģijas skat. attiecībā uz identisku tiesību normu, kas
         ietverta Direktīvas 89/104 3. pantā, iepriekš minētos spriedumus lietā Windsurfing Chiemsee, 31. punkts, un lietā Koninklijke KPN Nederland, 56. punkts).

      51      Šiem precizējumiem ir īpaša nozīme attiecībā uz apzīmējumiem, ko veido tikai cipari.

      52      Faktiski, tā kā šādi apzīmējumi parasti tiek pielīdzināti skaitļiem, tos komercdarbībā var izmantot, lai apzīmētu daudzumu.
         Tomēr, lai varētu tikt atteikta apzīmējuma, ko veido tikai cipari, reģistrācija, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta c) apakšpunktu, balstoties uz to, ka tas apzīmē daudzumu, ir saprātīgi jāparedz, ka no ieinteresēto personu viedokļa
         daudzums, ko norāda šie cipari, raksturo preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem lūgta reģistrācija.

      53      Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 26. un nākamajiem punktiem, Pirmās instances tiesa savu nolēmumu balstīja uz apstākli, ka
         apzīmējums “1000” varēja norādīt reģistrācijas pieteikumā norādīto preču lappušu skaitu, kā arī uz apstākli, ka nereti šajās
         precēs tiek publicētas klasifikācijas, informācijas apkopojumi un spēles, kuru saturs vislabprātāk tiek norādīts ar apaļiem
         skaitļiem.

      54      Bez nepieciešamības pārbaudīt, vai ikviens no šiem elementiem ļāva secināt, ka skaitlis 1000 raksturo preces, kas norādītas
         reģistrācijas pieteikumā, ir jākonstatē, mazākais, ka Pirmās instances tiesas vērtējums, saskaņā ar kuru apzīmējumam “1000”
         ir aprakstošs raksturs, ievērojot apkopotās spēles, kas ietvertas minētajās precēs, nav pretrunā ar precizējumiem, kas sniegti
         iepriekš attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomu.

      55      Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 26. un 27. punkta, tāpat kā no apstrīdētā lēmuma izvilkumiem, uz kuriem šajos punktos norādīts,
         ITSB Apelāciju ceturtā padome un Pirmās instances tiesa konstatēja, ka Technopol bija lūgusi reģistrēt apzīmējumu “1000” it īpaši attiecībā uz “periodiskiem izdevumiem, ietverot periodiskos izdevumus, kas
         ietver krustvārdu mīklas”. Tāpat tās konstatēja, ka tirgū pastāv daudz šāda veida preču un ka šīs preces parasti ietver apaļu
         skaitu informāciju. Atbilstoši minētās Apelāciju padomes veiktajam vērtējumam apstrīdētā lēmuma 19. punktā, uz kuru būtībā
         atsaukusies Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 26. un 27. punktā, apzīmējums “1000”, kas atrodams uz šāda veida publikācijas,
         tiks uztverts kā norāde, ka tā ietver 1000 krustvārdu mīklu.

      56      Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana šādiem faktiskajiem apstākļiem neliecina par kļūdainu šīs
         tiesību normas piemērošanu. Faktiski, ja reģistrācijas pieteikums konkrētāk paredz vienu preču kategoriju, kuras saturs ir
         viegli un tipiski apzīmējams ar tā vienību daudzumu, ir saprātīgi paredzēt, ka apzīmējumu, ko veido cipari, tādu kā apskatāmais,
         faktiski atpazīst starp ieinteresētajām personām kā minētā daudzuma aprakstu un tādējādi kā šo preču īpašības aprakstu.

      57      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, varēja konstatēt, ka apzīmējuma “1000” reģistrācija
         bija jāatsaka, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, attiecībā uz precēm, kas minētas Technopol iesniegtajā reģistrācijas pieteikumā.

      58      Tā kā tādējādi ir jānoraida arī arguments, kas izriet no saskaņotības trūkuma vai nepareizas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta izpratnes, treškārt, ir jāpārbauda prasītājas arguments, kas izriet no tā, ka nav ņemta vērā saistība, kas
         pastāvot starp šo tiesību normu un minētās regulas 12. panta b) punktu, un, ceturtkārt un visbeidzot arguments, saskaņā ar
         kuru Pirmās instances tiesa tās veiktajā vērtējumā neesot pienācīgi ņēmusi vērā vispārējās intereses, kas ir minētā 7. panta
         1. punkta c) apakšpunkta pamatā.

      59      Attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 12. panta b) punktu Tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, ka šajā normā paredzētais noteikums
         izšķirošā veidā neietekmē interpretāciju noteikumam, kas paredzēts šīs regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā (skat. attiecībā
         uz identisku tiesību normu, kas ietverta Direktīvas 89/104 6. pantā, iepriekš minēto spriedumu lietā Windsurfing Chiemsee, 28. punkts).

      60      Faktiski, kā to pareizi norādījusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 32. punktā, Regulas Nr. 40/94 12. pants attiecas
         uz Kopienas preču zīmes spēka ierobežojumu, kamēr šīs regulas 7. pants attiecas uz pamatiem atteikumam reģistrēt apzīmējumus
         kā preču zīmes.

      61      Pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo prasītāja, apstāklis, ka minētais 12. panta b) punkts nodrošina, ka visi saimnieciskās darbības
         subjekti var brīvi izmantot norādes, kas attiecas uz preču vai pakalpojumu īpašībām, nekādā veidā neierobežo minētā 7. panta
         1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomu. Gluži pretēji, minētais apstāklis nepārprotami parāda interesi, lai Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais atteikuma pamats, kas turklāt ir absolūts, tiktu efektīgi piemērots visiem apzīmējumiem,
         kas var apzīmēt preču vai pakalpojumu, attiecībā uz ko lūgts tos reģistrēt kā preču zīmi, īpašību (šajā ziņā skat. attiecībā
         uz Direktīvas 89/104 6. pantu 2003. gada 6. maija spriedumu lietā C‑104/01 Libertel, Recueil, I‑3793. lpp., 58. un 59. punkts, kā arī attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 12. pantu 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā
         C‑64/02 P ITSB/Erpo Möbelwerk, Krājums, I‑10031. lpp., 45. punkts).

      62      Regulas Nr. 40/94 12. panta b) punktā paredzētajam noteikumam līdz ar to neintegrējoties šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta piemērošanā, arguments, kas izriet no saistības pastāvēšanas starp šīm divām tiesību normām, ir nepamatots.

      63      Tāpat ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa tās veiktajā vērtējumā neesot pienācīgi ņēmusi vērā vispārējās
         intereses, kas ir minētā 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pamatā.

      64      Lai arī, protams, Vispārējai tiesai ir jāievēro šīs vispārējās intereses, pārbaudot ITSB lēmumus, kas pieņemti, pamatojoties
         uz minēto 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tomēr Vispārējai tiesai nevar izvirzīt prasību, lai tā atgādina un tieši analizē
         minētās vispārējās intereses katrā spriedumā, kas attiecas uz šādu lēmumu.

      65      Turklāt attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 33. punktu, kurā saskaņā ar prasītājas viedokli Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi
         vērā minētās vispārējās intereses, pietiek konstatēt, ka šajā punktā Pirmās instances tiesa būtībā un konkrētā veidā ir atkārtojusi
         noteikumu, kas atgādināts šī sprieduma 39. punktā, saskaņā ar kuru citu apzīmējumu pieejamībai nav nozīmes, izlemjot, vai
         attiecīgajam apzīmējumam ir aprakstošs raksturs Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē un tādējādi attiecas
         uz absolūtu atteikuma pamatu, kas noteikts šajā tiesību normā.

      66      Tā kā neviena no prasītājas saistībā ar tās pirmo pamatu attīstītajām argumentācijām nav pamatota, šis pamats ir jānoraida.

       Par otro pamatu, kas izriet no tā, ka ITSB nav sekojis savai agrākajai praksei
       Pušu argumenti
      67      Prasītāja atgādina, ka tā ITSB un pēc tam no jauna tiesvedībā Pirmās instances tiesā, ir minējusi daudzus piemērus apzīmējumiem,
         ko ITSB reģistrējis kā preču zīmes un kas, balstoties uz principiem, kuri minēti apstrīdētajā lēmumā, nevarētu būt reģistrēti.
         Pirmās instances tiesa šo argumentāciju, kas ir saistīta ar apstākli, ka ITSB neesot sekojis savai agrākajai praksei, esot
         juridiski kļūdainā veidā noraidījusi pārsūdzētā sprieduma 33. punktā.

      68      Atzīstot, ka Tiesa saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir nospriedusi, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums ir jāizvērtē,
         balstoties tikai uz spēkā esošajiem tiesību aktiem, nevis balstoties uz agrāko lēmumu pieņemšanas praksi, prasītāja aicina
         Tiesu no jauna izvērtēt šo judikatūru tiesiskas valsts principa kontekstā, kas nozīmē, ka visām pārvaldes iestādēm tiesības
         visos gadījumos ir jāpiemēro vienādā veidā. Nepieciešamība nodrošināt saskaņotību un vienlīdzīgu attieksmi esot īpaši acīmredzama
         tādas iestādes gadījumā kā ITSB, kas apstrādā ļoti lielu daudzumu lietu materiālu.

      69      Prasītāja no tā secina, ka var lietderīgi atsaukties uz agrāko lēmumu pieņemšanas praksi un ka ITSB ir jāņem vērā sava agrākā
         prakse, lai noteiktu, vai identisku vai līdzīgu lietu gadījumā pieņemtajam lēmumam būtu jābūt tam pašam.

      70      Izskatāmajā lietā neesot tikuši ņemti vērā ne apstāklis, ka ITSB uzskata atbilstoši pastāvīgajai praksei, ka apzīmējumi, ko
         veido vārdi, kas apraksta publikāciju saturu, nav aprakstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē,
         ne apstāklis, ka ITSB pieņem apzīmējumus, ko veido cipari. Šādā veidā neņemot vērā to, ka ITSB esot bijis jāņem vērā sava
         agrākā lēmumu pieņemšanas prakse saistībā ar minētā 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanu vai saistībā ar pārbaudi
         pēc savas ierosmes, kas tai jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 40//94 74. pantu, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā.

      71      ITSB norāda, ka agrākā lēmumu pieņemšanas prakse esot noteikti minēta tā pārbaudes vadlīnijās, taču tā, kā to precizējusi
         Tiesa, nav juridiski saistoša.

      72      Šī agrāko lēmumu nesaistošā rakstura pamatotību ilustrējot šī tiesvedība. Faktiski precedenti, uz ko ITSB un Pirmās instances
         tiesā atsaukusies prasītāja, ietverot būtiskas atšķirības no izskatāmās lietas, jo tie attiecoties uz pilnīgi atšķirīgiem
         apzīmējumiem un precēm.

       Tiesas vērtējums
      73      Kā to pamatoti norāda prasītāja, ITSB sava kompetence ir jāīsteno atbilstoši Savienības tiesību vispārējiem principiem, tādiem
         kā vienlīdzīga attieksmes princips un labas pārvaldības princips.

      74      Ievērojot šos divus pēdējos principus, ITSB, izskatot Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumus, ir jāņem vērā lēmumi,
         kas jau pieņemti par līdzīgiem pieteikumiem, un īpaši uzmanīgi jāizvirza jautājums par to, vai ir jāizlemj tādā pat veidā
         (skat. pēc analoģijas attiecībā uz Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu 2009. gada 12. februāra rīkojumu
         apvienotajās lietās C‑39/08 un C‑43/08 Bild digital un ZVS, 17. punkts).

      75      Lai arī tā, vienlīdzīgas attieksmes principam un labas pārvaldības principam ir jāsaskaņojas ar tiesiskuma ievērošanu.

      76      Līdz ar to persona, kas lūdz reģistrēt apzīmējumu kā preču zīmi, nevar sev par labu atsaukties uz iespējamu pretlikumīgu rīcību,
         kas pieļauta par labu citai personai, lai saņemtu identisku lēmumu (skat. šajā ziņā iepriekš minēto rīkojumu apvienotajās
         lietās Bild digital un ZVS, 18. punkts).

      77      Turklāt tiesiskās drošības un precīzi labas pārvaldes iemeslu dēļ visu reģistrācijas pieteikumu izskatīšanai jābūt stingrai
         un pilnīgai, lai preču zīmes netiktu neatbilstoši reģistrētas (iepriekš minētie spriedumi lietā ITSB/Erpo Möbelwerk, 45. punkts, un lietā ITSB/BORCO-Marken-Import Matthiesen, 45. punkts). Šai izskatīšanai ir jānotiek katrā konkrētajā gadījumā. Faktiski apzīmējuma reģistrēšana par preču zīmi ir
         atkarīga no specifiskiem kritērijiem, kas piemērojami izskatāmās lietas faktisko apstākļu ietvaros, kuri vērsti uz to, lai
         pārbaudītu, vai uz attiecīgo apzīmējumu neattiecas atteikuma pamatojums (šajā ziņā skat. attiecībā uz Direktīvas 89/104 3. pantu
         2004. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑218/01 Henkel, Recueil, I‑1725. lpp., 62. punkts).

      78      Izskatāmajā lietā ir izrādījies, ka pretēji tam, kā tas varētu būt bijis, noteiktu agrāku pieteikumu reģistrēt kā preču zīmes
         apzīmējumus, kas sastāv no cipariem, šis izskatāmais reģistrācijas pieteikums, ievērojot preces, attiecībā uz kurām bija lūgta
         reģistrācija, un uztveri starp ieinteresētajām personām, saduras ar vienu no atteikuma pamatojumiem, kas noteikti Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punktā.

      79      Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa varēja pārsūdzētā sprieduma 33. punktā pamatoti uzskatīt, ka, ievērojot secinājumu,
         kuru tā jau bija izdarījusi šī paša sprieduma iepriekšējos punktos un saskaņā ar kuru apzīmējuma “1000” reģistrācija par preču
         zīmi attiecībā uz precēm, kas minētas Technopol reģistrācijas pieteikumā, bija neatbilstoša Regulai Nr. 40/94, prasītāja nevarēja, lai apstrīdētu šo secinājumu, lietderīgi
         atsaukties uz ITSB agrākiem lēmumiem.

      80      No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas otrais pamats nevar tikt pieņemts.

      81      Tā kā visi prasītājas izvirzītie pamati ir nepamatoti, apelācijas sūdzība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB ir prasījis piespriest Technopol atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2011. gada 3. februāris.#Itālijas Republika pret Eiropas Komisija.#Valodu lietojums – Uzaicinājuma pieteikties iekļaušanai kandidātu, kas varētu tikt pieņemti darbā kā līgumdarbinieki, datubāzē publicēšana EPSO interneta vietnē – Publikācija trīs oficiālajās valodās – EKL 12. un 290. pants – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 82. pants – Regula Nr. 1.#Lieta T-205/07.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2011. gada 3. februāra spriedums – Itālija/Komisija
      (lieta T‑205/07)
      Valodu lietojums – Uzaicinājuma pieteikties iekļaušanai kandidātu, kas varētu tikt pieņemti darbā kā līgumdarbinieki, datubāzē publicēšana EPSO
         interneta vietnē – Publikācija trīs oficiālajās valodās – EKL 12. un 290. pants – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 82. pants – Regula Nr. 1

      1.                     Eiropas Savienība – Valodu lietojums – Regula Nr. 1 – Piemērošanas joma – Attiecības starp iestādēm un to personālu – Izslēgšana
            (Padomes Regula Nr. 1) (sal. ar 30.–33. punktu)
      2.                     Eiropas Savienība – Valodu lietojums – Vispārīgs princips, saskaņā ar kuru katram pilsonim ir tiesības, lai visi akti, kas
            var ietekmēt tā intereses, tiktu sagatavoti tā dzimtajā valodā – Neesamība (EKL 290. un 314. pants; Padomes Regula Nr. 1)
            (sal. ar 50. punktu)
      3.                     Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Uzaicinājums pieteikties iekļaušanai kandidātu, kas varētu tikt pieņemti darbā
            kā līgumdarbinieki, datubāzē – Publicēšana Eiropas Personāla atlases biroja (EPSO) interneta vietnē tikai dažās oficiālajās
            valodās – Pienākums veikt pasākumus, lai visi potenciālie kandidāti varētu lietderīgi iepazīties ar uzaicinājuma saturu –
            Kandidāti, kuri pietiekamā līmenī prot vismaz vienu no publikācijas valodām – Diskriminācija valodas dēļ – Neesamība – Kandidāti,
            kuri zina tikai citas oficiālās valodas – Diskriminācija valodas dēļ (EKL 12. pants; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības
            82. panta 1. punkts) (sal. ar 52.–54., 58., 59., 63. un 64. punktu)
      Priekšmets

         Prasība atcelt Uzaicinājumu EPSO/CAST/EU/27/07 pieteikties iekļaušanai kandidātu, kas varētu tikt pieņemti darbā kā līgumdarbinieki
                  dažādu pienākumu veikšanai Kopienas iestādēs un aģentūrās, datubāzē, kurš 2007. gada 27. martā tika publicēts Eiropas Personāla
                  atlases biroja (

               EPSO
               ) interneta vietnē
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Uzaicinājumu EPSO/CAST/EU/27/07 pieteikties iekļaušanai kandidātu, kas varētu tikt pieņemti darbā kā līgumdarbinieki
                     dažādu pienākumu veikšanai Kopienas iestādēs un aģentūrās, datubāzē, kurš 2007. gada 27. martā tika publicēts Eiropas Personāla
                     atlases biroja interneta vietnē;

                  2)

                  	Itālijas Republika un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.


Tiesas spriedums 2003. gada 13.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-463/00.


title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2016. gada 15. novembris.#Fernand Ullens de Schooten pret État belge.#Cour d'appel de Bruxelles lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pamatbrīvības – LESD 49., 56. un 63. pants – Situācija, kuras visi elementi notiek dalībvalsts iekšienē – Dalībvalsts līgumiska atbildība par privātpersonām nodarītajiem zaudējumiem valsts likumdevējam un valsts tiesām piedēvējamu Savienības tiesību pārkāpumu dēļ.#Lieta C-268/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2016. gada 15. novembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pamatbrīvības — LESD 49., 56. un 63. pants — Situācija, kurā visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti — Dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība par privātpersonām nodarītiem zaudējumiem valsts likumdevējam un valsts tiesām piedēvējamu Savienības tiesību pārkāpumu dēļ”
      Lieta C‑268/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko cour d’appel de Bruxelles (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 24. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 8. jūnijā, tiesvedībā

            Fernand Ullens de Schooten

      pret

            État belge .

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičs [M. Ilešič], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], M. Bergere [M. Berger], A. Prehala [A. Prechal] un J. Regans [E. Regan], tiesneši A. Ross [A. Rosas], K. Toadere [C. Toader], M. Safjans [M. Safjan] (referents), D. Švābi [D. Šváby], E. Jarašūns [E. Jarašiūnas], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 24. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  F. Ullens de Schooten vārdā – E. Cusas, J. Derenne, M. Lagrue un N. Pourbaix, avocats,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – J.‑C. Halleux, C. Pochet un S. Vanrie, piedaloties L. Grauer, R. Jafferali un R. van Melsen, avocats,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J.‑P. Keppenne un W. Mölls, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 14. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 49., 56. un 63. pantu, LES 4. panta 3. punktu, kā arī Savienības tiesību efektivitātes un pārākuma principus.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Fernand Ullens de Schooten un État belge [Beļģijas valsti] par prasību sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību, kas celta pret pēdējo minēto, pamatojoties uz to, ka Beļģijas likumdevējs un tiesu iestādes esot pārkāpušas Savienības tiesības.

         Atbilstošās tiesību normas

         Beļģijas tiesības

      Karaļa dekrēts Nr. 143

               3

               1982. gada 30. decembra Karaļa dekrēta Nr. 143, kurā ir izvirzīti nosacījumi, kādiem ir jāatbilst laboratorijām, lai saņemtu slimības apdrošināšanas maksājumus par klīniskās bioloģijas pakalpojumiem (Moniteur belge, 1983. gada 12. janvāris), kas ir grozīts ar 1988. gada 30. decembra programmlikuma (Moniteur belge, 1989. gada 5. janvāris; turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts Nr. 143”) 17. pantu, 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka klīniskās bioloģijas laboratorijas, lai sabiedrības veselības ministrs tās licencētu un tās saņemtu Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI) [Valsts slimības un invaliditātes apdrošināšanas institūts] maksājumus, ir jāapsaimnieko personām, kas ir pilnvarotas sniegt klīniskās bioloģijas pakalpojumus, tas ir, ārstiem, farmaceitiem vai ķīmijas zinātņu licences īpašniekiem.

         Civilkodekss

               4

               Civilkodeksa 2262.bis panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Visu personiska rakstura prasību noilguma termiņš ir desmit gadi.
               Atkāpjoties no pirmās daļas, jebkuras prasības atlīdzināt kaitējumu, pamatojoties uz ārpuslīgumisko atbildību, noilguma termiņš ir pieci gadi, sākot no dienas, kura seko dienai, kurā cietusī persona uzzinājusi par kaitējumu vai par tā palielināšanos un par atbildīgās personas identitāti.
               Otrajā daļā minēto prasību noilguma termiņš katrā ziņā ir divdesmit gadi, sākot no nākamās dienas, kas seko dienai, kurā noticis notikums, kurš radījis kaitējumu.”

         Saskaņotie likumi par valsts grāmatvedību

               5

               1991. gada 17. jūlija Saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību (Moniteur belge, 1991. gada 21. augusts), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, 100. pantā bija noteikts:
               “Šādiem prasījumiem iestājas noilgums un tie tiek pilnībā dzēsti par labu valstij, neskarot jebkuras citas noilguma normas citos likumos, noteikumos vai vienošanās:

                        1°

                        prasījumi, kuru celšana likumā vai noteikumos paredzētā formā nav notikusi piecu gadu laikā, skaitot no 1. janvāra finanšu gadā, kurā tie radušies;

                  [..].”

               6

               Šo likumu 101. pants bija izteikts šādā redakcijā:
               “Noilgums tiek pārtraukts, ja iesaistās tiesu izpildītājs, kā arī ja valsts atzīst parādu.
               Tiesvedības ierosināšana aptur noilgumu līdz galīgā nolēmuma pasludināšanai.”

         Likums par budžeta organizāciju un federālās valsts grāmatvedību

               7

               Atbilstoši 2003. gada 22. maija Likuma par budžeta organizāciju un federālās valsts grāmatvedību (Moniteur belge, 2003. gada 3. jūlijs) 131. panta otrajai daļai:
               “1991. gada 17. jūlija Karaļa dekrēta, kas attiecas uz likumu par valsts grāmatvedību saskaņošanu, 100. panta pirmā daļa arī turpmāk ir piemērojama prasījumiem pret federālo valsti, kas ir radušies pirms šī likuma stāšanās spēkā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

                  8

                  F. Ullens de Schooten apsaimniekoja klīniskās bioloģijas laboratoriju BIORIM, kura 2000. gada 3. novembrī tika pasludināta par bankrotējušu.

               9

               Pēc sūdzības Eiropas Komisijai šī iestāde 1985. gada 20. jūnijā cēla Tiesā prasību, lūdzot atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar EK līguma 52. pantu (vēlāk – EKL 43. pants), izslēdzot no sociālā nodrošinājuma atlīdzības klīniskās bioloģijas pakalpojumus, kas sniegti laboratorijās, kuras apsaimnieko privāttiesiska juridiska persona, kuras visi dalībnieki, partneri un direktori nav fiziskas personas, kas tiesīgas veikt medicīniskas analīzes.

               10

               Ar 1987. gada 12. februāra spriedumu lietā Komisija/Beļģija (221/85, EU:C:1987:81) Tiesa šo prasību noraidīja. Konkrētāk, attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, tā konstatēja, ka, ievērojot vienlīdzīgu attieksmi, katra dalībvalsts, ja attiecīgajā jomā nav Kopienas normu, var savā teritorijā reglamentēt laboratoriju, kas sniedz klīniskās bioloģijas pakalpojumus, darbību. Turklāt Tiesa arī ir nospriedusi, ka attiecīgais Beļģijas tiesiskais regulējums nerada šķēršļus tam, ka ārsti vai farmaceiti, kas ir citu dalībvalstu valstspiederīgie, veic uzņēmējdarbību Beļģijā un tur apsaimnieko medicīnisko analīžu laboratoriju, saņemot sociālā nodrošinājuma maksājumus. No minētā Tiesa secināja, ka runa ir par tiesisko regulējumu, kas bez atšķirības ir piemērojams Beļģijas un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem un kura saturs un mērķi neļauj secināt, ka tas būtu pieņemts diskriminējošos nolūkos vai ka tas radītu šāda veida sekas.

               11

               1989. gadā attiecībā uz BIORIM laboratoriju notika kriminālizmeklēšana saistībā ar aizdomām par krāpšanu nodokļu jomā. Pēc šīs izmeklēšanas F. Ullens de Schooten tika vajāts it īpaši par laboratorijas nelikumīgas apsaimniekošanas slēpšanu, kas ir Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta pārkāpums.

               12

               Ar 1998. gada 30. oktobra spriedumu tribunal de première instance de Bruxelles [Briseles Pirmās instances tiesa] (Beļģija) piesprieda F. Ullens de Schooten brīvības atņemšanu uz pieciem gadiem slēgta tipa cietumā, kā arī naudassodu. Šī tiesa arī apmierināja savstarpējās apdrošināšanas sabiedrību, kas bija cēlušas civilprasību, prasības un piesprieda F. Ullens de Schooten tām provizoriski samaksāt vienu euro.

               13

               Šī tiesa noraidīja F. Ullens de Schooten argumentu, saskaņā ar kuru Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pants nebija spēkā to faktu norises laikā, kas bija pret viņu vērstās kriminālvajāšanas priekšmets.

               14

               Ar 2000. gada 7. decembra spriedumu cour d’appel de Bruxelles [Briseles Apelācijas tiesa] (Beļģija) šo spriedumu atcēla. Šī tiesa tomēr piesprieda F. Ullens de Schooten par tiem pašiem nodarījumiem brīvības atņemšanu uz pieciem gadiem, sodu nosacīti atliekot daļā, kas pārsniedz četrus gadus, kā arī naudassodu. Civilprasītāju prasības tika atzītas par nepieņemamām vai nepamatotām.

               15

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka šajā spriedumā ir “svītrotas visas atsauces” uz Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta pārkāpumu, ciktāl tas attiecas uz nodarījumiem pirms tā stāšanās spēkā. Attiecībā uz nodarījumiem, kas izdarīti pēc šīs tiesību normas stāšanās spēkā, cour d’appel de Bruxelles noraidīja F. Ullens de Schooten iebildumu, kas pamatots ar šīs tiesību normas neatbilstību Savienības tiesībām, vienlaikus atsakoties uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu.

               16

               Ar 2001. gada 14. februāra spriedumu Cour de cassation [Kasācijas tiesa] (Beļģija) noraidīja kasācijas sūdzības par cour d’appel de Bruxelles piespriesto kriminālsodu un apmierināja civilprasītāju kasācijas sūdzības un nodeva lietu atpakaļ izskatīšanai cour d’appel de Mons [Monsas Apelācijas tiesa] (Beļģija).

               17

               Ar 2005. gada 23. novembra spriedumu cour d’appel de Mons pret F. Ullens de Schooten vērsto sešu savstarpējās apdrošināšanas sabiedrību prasību par samaksu atzina par daļēji pamatotu saistībā ar BIORIM laboratorijai nepamatoti izmaksātām summām laikā no 1989. gada 1. augusta līdz 1992. gada 16. aprīlim.

               18

               Šī tiesa noraidīja F. Ullens de Schooten argumentu par Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta neatbilstību Savienības tiesībām. Uzskatot, ka tai ir saistošs cour d’appel de Bruxelles2000. gada 7. septembra sprieduma res judicata spēks, cour d’appel de Mons piesprieda F. Ullens de Schooten provizoriski samaksāt šīm savstarpējās apdrošināšanas sabiedrībām vienu euro, aicinot attiecīgās sabiedrības pārrēķināt to zaudējumus attiecībā uz maksājumiem, kas veikti pēc Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta stāšanās spēkā.

                  19

                  Cour de cassation, kurā tika iesniegtas kasācijas sūdzības par šo spriedumu, tās noraidīja ar 2006. gada 14. jūnija spriedumu.

               20

               Vienlaikus ar šo tiesvedību par F. Ullens de Schooten atbildību Klīniskās bioloģijas komisija ar 1999. gada 18. marta lēmumu apturēja BIORIM laboratorijas darbības atļauju uz divpadsmit mēnešiem.

               21

               Ar ministra 1999. gada 9. jūlija rīkojumu sabiedrības veselības ministrs noraidīja administratīvo sūdzību par šo lēmumu.

               22

               Ar 2000. gada 8. jūnija lēmumu Klīniskās bioloģijas komisija pagarināja atļaujas apturēšanu uz divpadsmit mēnešiem.

               23

               Ar 2000. gada 24. jūlija ministra rīkojumu sabiedrības veselības ministrs noraidīja administratīvo sūdzību, kas iesniegta par šo jauno lēmumu.

                  24

                  Conseil d’État [Valsts Padome] (Beļģija), kurā tika celtas divas prasības atcelt šos ministra rīkojumus, uzdeva Cour constitutionnelle [Konstitucionālā tiesa] (Beļģija) prejudiciālu jautājumu par Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta atbilstību Konstitūcijai.

               25

               Vienlaikus Komisija, kurā F. Ullens de Schooten iesniedza sūdzību, 2002. gada 17. jūlijā attiecībā uz Beļģijas Karalisti izdeva argumentētu atzinumu, kurā tā apgalvoja, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pants esot pretējs EKL 43. pantam.

               26

               Pēc tam, kad État belge grozīja Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pantu, Komisija izbeidza lietu.

               27

               Ar 2007. gada 19. decembra Rīkojumu Nr. 160/2007 Cour constitutionnelle nosprieda, ka šī tiesību norma redakcijā, kas bija piemērojama pirms šī grozījuma izdarīšanas, atbilda Konstitūcijai.

               28

               Turklāt Cour constitutionnelle konstatēja, ka, tā kā BIORIM laboratorijas juridiskās saites “bija tikai vienā dalībvalstī”, šī laboratorija nevarēja atsaukties uz EKL 43., 49. un 56. pantu.

               29

               Tādējādi Conseil d’État ar 2008. gada 10. septembra un 22. decembra spriedumiem prasības noraidīja.

               30

               Ar 2006. gada 14. decembra un 2007. gada 21. augusta prasībām F. Ullens de Schooten Eiropas Cilvēktiesību tiesā cēla prasību konstatēt, ka État belge ir pārkāpusi Romā 1950. gada 4. novembrī parakstīto Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju.

               31

               2011. gada 20. septembra spriedumā Ullens de Schooten un Rezabek pret Beļģiju (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907) Eiropas Cilvēktiesību tiesa nosprieda, ka minētās konvencijas 6. panta 1. punkts nav ticis pārkāpts.

               32

               2007. gada 17. jūlijāF. Ullens de Schooten vērsās tribunal de première instance de Bruxelles pret État belge, lai sevi pasargātu, pirmkārt, no visām ar cour d’appel de Mons2005. gada 23. novembra pret viņu pasludinātā sprieduma finansiālajām sekām, otrkārt, no visām attiecībā uz viņu pasludināto iespējamo notiesājošo spriedumu sekām, kuri pasludināti atbilstoši BIORIM laboratorijas vai tās iepriekšējā pārvaldnieka pieteikumam, un, treškārt, no visām ar viņa notiesāšanu saistītajām iespējamajām sekām saistībā ar nodokļu lietām.

               33

               Ar šo prasību F. Ullens de Schooten lūdza piespriest État belge samaksāt EUR 500000 kā atlīdzību par morālo kaitējumu un provizoriski EUR 34500000 tādēļ, ka nav iespējams izmantot BIORIM laboratoriju, kā arī provizorisku summu viena euro apmērā par advokāta honorāriem un izdevumiem.

                  34

                  F. Ullens de Schooten lūdza tribunal de première instance de Bruxelles gadījumā, ja tai būtu šaubas par Savienības tiesību piemērošanu šajā gadījumā, uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu.

               35

               Ar 2009. gada 19. jūnija spriedumu tribunal de première instance de Bruxelles šī sprieduma 33. punktā norādīto prasību atzina par nepieņemamu, jo tā esot noilgusi.

                  36

                  F. Ullens de Schooten iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu iesniedzējtiesā, kam ir šaubas gan par Savienības tiesību interpretāciju, gan par to piemērošanu šajā gadījumā.

               37

               Šajos apstākļos cour d’appel de Bruxelles nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Savienības tiesības un, it īpaši, efektivitātes princips prasa, lai noteiktos [..] apstākļos valstī noteiktais noilguma termiņš, kāds noteikts Saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību 100. pantā, kas piemērojams privātpersonas pret Beļģijas valsti vērstam prasījumam par atlīdzinājumu saistībā ar likumdevēja izdarītu EKL 43. panta pārkāpumu, sāktos tikai tad, kad šis pārkāpums ir konstatēts, vai, gluži pretēji, efektivitātes principa ievērošanu šajos apstākļos pietiekami garantē šai privātpersonai dotā iespēja pārtraukt noilgumu ar tiesu izpildītāja akta palīdzību?

                        2)

                        Vai EKL 43., 49. un 56. pants un jēdziens “pilnībā iekšēja situācija”, kas var ierobežot attiecīgās personas iespēju atsaukties uz šīm tiesību normām tiesvedībā valsts tiesā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj Savienības tiesību piemērošanu strīdā starp Beļģijas valstspiederīgo un État belge par prasību atlīdzināt zaudējumus, kas radušies apgalvotā Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, pieņemot un atstājot spēkā tādu Beļģijas tiesību aktu kā Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pants, kas bez atšķirības ir piemērojams gan [Beļģijas] valstspiederīgajiem, gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem?

                        3)

                        Vai Savienības tiesību pārākuma princips un LES 4. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj atkāpšanos no res judicata spēka noteikuma, ja runa ir par tāda tiesas nolēmuma pārskatīšanu vai atcelšanu, kam ir res judicata spēks un kas izrādās pretējs Savienības tiesībām, bet savukārt pieļauj atkāpšanos no valsts res judicata spēka noteikuma piemērošanas, ja šāds noteikums, pamatojoties uz minēto tiesas nolēmumu, kuram ir res judicata spēks, bet kurš ir pretrunā Savienības tiesībām, liek pieņemt citu tiesas nolēmumu, ar kuru tiktu turpināta ar pirmo tiesas nolēmumu iesāktā Savienības tiesību pārkāpšana?

                        4)

                        Vai Tiesa varētu apstiprināt, ka jautājums, vai norma par res judicata spēku nav jāpiemēro attiecībā uz tiesas nolēmumu, kas ieguvis res judicata spēku un kas ir pretrunā Savienības tiesībām, saistībā ar prasījumu pārskatīt vai atcelt šo nolēmumu, nav būtībā identisks spriedumu [1963. gada 27. marts, Da Costa u.c. (no 28/62 līdz 30/62, EU:C:1963:6), kā arī 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335)] izpratnē saistībā ar jautājumu par to, vai noteikums par res judicata spēku ir pretējs Savienības tiesībām saistībā ar prasību pieņemt (jaunu) nolēmumu, ar kuru atkārtoti būtu jāpārkāpj Savienības tiesības, tādējādi, ka tiesa, kura lemj pēdējā instancē, nevar izvairīties no pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par Tiesas kompetenci

               38

               Beļģijas valdība apgalvo, ka Tiesas kompetencē nav lemt par šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo pamatlieta attiecas uz pilnībā iekšēju situāciju, kas neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā.

               39

               Tomēr ir jānorāda, ka, uzdodot šos jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība par zaudējumiem, ko, kā apgalvots, privātpersonām ir radījis Savienības tiesību pārkāpums, var tikt apšaubīta lietā, kurā visi elementi ir atrodami vienas vienīgas dalībvalsts iekšienē.

               40

               Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam Tiesa var interpretēt Savienības tiesības tikai tai piešķirtās kompetences robežās (skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Katrā ziņā valsts ārpuslīgumiskās atbildības princips attiecībā uz zaudējumiem, ko indivīdiem radījis tās izdarīts Savienības tiesību pārkāpums, izriet no Savienības tiesiskās kārtības būtības. Tiesa ir nospriedusi, ka, pamatojoties uz šo atbildību, cietušajām privātpersonām ir tiesības uz atlīdzinājumu, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ja pārkāptās Savienības tiesību normas mērķis ir piešķirt tiem tiesības, ja šīs normas pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un privātpersonām nodarīto kaitējumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c., C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 35. punkts, kā arī 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame, C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 31. un 51. punkts).

               42

               Dalībvalsts ārpuslīgumisko atbildību par tādas tiesas lēmuma, kas lemj pēdējā instancē, radītajiem zaudējumiem, ar kuru ir pārkāpta Savienības tiesību norma, regulē tie paši nosacījumi (skat. spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 52. punkts, un 2016. gada 28. jūlijs, Tomášová, C‑168/15, EU:C:2016:602, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               43

               Līdz ar to šis valsts ārpuslīgumiskās atbildības princips ietilpst Tiesas interpretācijas kompetencē.

               44

               Šādos apstākļos Tiesas kompetencē ir pieņemt nolēmumu attiecībā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

         Par otro jautājumu

               45

               Uzdodot otro jautājumu, kas ir jāaplūko vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts ārpuslīgumiskās atbildības režīms par zaudējumiem, kas radušies šo tiesību pārkāpuma dēļ, ir jāpiemēro tad, ja valsts tiesiskais regulējums, kas bez atšķirības ir piemērojams [Beļģijas] valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, iespējams, ir radījis zaudējumus privātpersonai LESD 49., 56. vai 63. pantā paredzētās pamatbrīvības apgalvotā pārkāpuma dēļ, lietā, kurā visi elementi ir saistīti ar šo vienu vienīgo dalībvalsti.

               46

               Lai atbildētu uz otro jautājumu, vispirms ir jānorāda – kā tas ir atgādināts šī sprieduma 41. punktā –, ka valsts ārpuslīgumiskā atbildība par zaudējumiem, ko privātpersonām ir radījuši Savienības tiesību pārkāpumi, var iestāties tikai tad, ja attiecīgās Savienības tiesību normas mērķis ir piešķirt šīm privātpersonām tiesības. Līdz ar to ir jānosaka, vai privātpersonai, kas ir tādā situācijā kā F. Ullens de Schooten, ir LESD attiecīgajās normās noteiktās tiesības.

               47

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD normas brīvības veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu sniegšanas brīvības un kapitāla brīvas aprites jomā nav piemērojamas situācijā, kad visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti (šajā ziņā skat. spriedumus, 2014. gada 20. marts, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, 42. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 30. jūnijs, Admiral Casinos & Entertainment, C‑464/15, EU:C:2016:500, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               48

               Kā izriet gan no iesniedzējtiesas nolēmuma, gan no Beļģijas Cour constitutionnelle2007. gada 19. decembra Sprieduma Nr. 160/2007, kas ir minēts šī sprieduma 27. un 28. punktā, pamatlietai ir raksturīgi elementi, kas visi ir saistīti tikai ar Beļģijas valsti. F. Ullens de Schooten, Beļģijas valstpiederīgais, kas apsaimniekoja klīniskās bioloģijas laboratoriju, kura atradās Beļģijā, prasa État belge atlīdzināt zaudējumus, ko viņš saskaņā ar saviem apgalvojumiem esot cietis šī sprieduma 3. punktā norādītā Beļģijas tiesiskā regulējuma apgalvotās neatbilstības Savienības tiesībām dēļ.

               49

               Tas, ka 1987. gada 12. februāraspriedumā Komisija/Beļģija (221/85, EU:C:1987:81) par Komisijas celto prasību sakarā ar pienākumu neizpildi Tiesa ir vērtējusi, kā Beļģijas Karaliste ievēro EEK līgumā noteiktās pamatbrīvības, pats par sevi neļauj uzskatīt, ka privātpersona var atsaukties uz šo brīvību tādā lietā, kāda ir pamatlieta, kurā visi elementi ir rodami vienas vienīgas dalībvalsts iekšienē. Kamēr prasības sakarā ar pienākumu neizpildi celšana nozīmē, ka Tiesa pārbauda, vai Komisijas apstrīdētais valsts pasākums vispārīgi var atturēt citu dalībvalstu komersantus izmantot attiecīgo brīvību, Tiesas uzdevums prejudiciāla nolēmuma procedūras ietvaros savukārt ir palīdzēt iesniedzējtiesai atrisināt konkrētu strīdu, ko tā izskata, kas nozīmē, ka minētajai brīvībai ir jābūt piemērojamai šajā strīdā.

               50

               Protams, Tiesa ir atzinusi par pieņemamiem lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā ir jāinterpretē likumu normas, kas attiecas uz pamatbrīvībām, lai gan visi pamatlietas elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, tādēļ, ka nevar tikt izslēgts, ka citās dalībvalstīs dzīvojoši valstspiederīgie būtu bijuši vai būtu ieinteresēti izmantot šīs brīvības, lai veiktu darbību tās dalībvalsts teritorijā, kas ir pieņēmusi attiecīgo valsts tiesisko regulējumu, un ka šis tiesiskais regulējums, kas bez atšķirības ir piemērojams attiecīgās valsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, tātad var radīt sekas, kas nebūs konstatējamas šajā dalībvalstī (šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus, 2010. gada 1. jūnijs, Blanco Pérez un Chao Gómez, C‑570/07 un C‑571/07, EU:C:2010:300, 40. punkts; 2013. gada 18. jūlijs, Citroën Belux, C‑265/12, EU:C:2013:498, 33. punkts, kā arī 2013. gada 5. decembris, Venturini u.c., no C‑159/12 līdz C‑161/12, EU:C:2013:791, 25. un 26. punkts).

               51

               Tāpat Tiesa ir norādījusi, ka, lai gan iesniedzējtiesa tajā vērsās saistībā ar procedūru par tādu tiesību normu atcelšanu, kas ir piemērojamas ne tikai attiecīgās valsts valstspiederīgajiem, bet arī citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, nolēmums, ko šī tiesa pieņems pēc tās prejudiciālā nolēmuma radīs sekas arī attiecībā uz šiem pēdējiem minētajiem valstspiederīgajiem, kas pamato to, ka tā atbild uz jautājumiem, kas tai ir uzdoti saistībā ar likuma normām par pamatbrīvībām, kaut arī visi pamatlietas elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 8. maijs, Libert u.c., C‑197/11 un C‑203/11, EU:C:2013:288, 35. punkts).

               52

               Turklāt ir jāatgādina, ka LESD 49., 56. vai 63. pantā paredzēto pamatbrīvību interpretācija var izrādīties atbilstoša lietā, kurā visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, ja valsts tiesībās ir noteikts, ka tiesai ir jāpiešķir tās dalībvalsts valstspiederīgajam, kurā atrodas tiesa, tādas pašas tiesības, kādas citas dalībvalsts valstspiederīgajam šādā pašā situācijā izriet no Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumus, 2000. gada 5. decembris, Guimont, C‑448/98, EU:C:2000:663, 23. punkts; 2012. gada 21. jūnijs, Susisalo u.c., C‑84/11, EU:C:2012:374, 20. punkts, kā arī 2013. gada 21. februārisOrdine degli Ingegneri di Verona e Provincia u.c.,C‑111/12, EU:C:2013:100, 35. punkts).

               53

               Tā tas ir arī gadījumā, kad, pat tad, ja pamatlietas fakti tieši neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, šo tiesību normas kļūst piemērojamas atbilstoši valsts tiesību aktiem, atbilstoši kuriem risinājumi, kas tiek sniegti situācijās, kad visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, atbilst Savienības tiesībās noteiktajiem (šajā ziņā skat. spriedumus, 1990. gada 18. oktobris, Dzodzi, C‑297/88 un C‑197/89, EU:C:1990:360, 36., 37. un 41. punkts; 1997. gada 17. jūlijs, Leur-Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, 27. un 32. punkts, kā arī 2013. gada 14. marts, Allianz Hungária Biztosító u.c.,C‑32/11, EU:C:2013:160, 20. punkts).

               54

               Ņemot vērā iepriekš minēto, šī sprieduma 50.–53. punktā norādītajos gadījumos Tiesa, kurā valsts tiesa vēršas saistībā ar situāciju, kurā visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, nevar uzskatīt –, ja šī tiesa ir norādījusi tikai to, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums bez atšķirības ir piemērojams attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem –, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz LESD normām par pamatbrīvībām tai ir nepieciešams, lai atrisinātu strīdu, ko tā izskata. Konkrētajiem elementiem, kas ļautu konstatēt saikni starp strīdus objektu vai strīdus apstākļiem, kura visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, un LESD 49., 56. un 63. pantu, ir jāizriet no iesniedzējtiesas nolēmuma.

               55

               Līdz ar to tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kurā visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, iesniedzējtiesai atbilstoši tam, kas ir prasīts Tiesas Reglamenta 94. pantā, ir Tiesai jānorāda, ka, neraugoties uz tā absolūti iekšējo raksturu, strīds, ko tā izskata, ir saistīts ar Savienības tiesību normām par pamatbrīvībām, kas prasīto prejudiciālo interpretāciju padara vajadzīgu strīdus atrisināšanai.

               56

               No iesniedzējtiesas lēmuma neizriet, ka pamatlietā valsts tiesībās ir ietverta prasība, lai iesniedzējtiesa piešķirtu Beļģijas valstspiederīgajam tādas pašas tiesības, kādas tādā pašā situācijā citu dalībvalstu valstspiederīgajam izriet no Savienības tiesībām, vai lai atbilstoši Beļģijas tiesību aktiem būtu piemērojamas šīs tiesību normas, kurās situācijās, kuru visi elementi ir saistīti tikai ar Beļģijas valsti, tiktu piedāvāti risinājumi, kas atbilst Savienības tiesībām.

               57

               Šajā gadījumā iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai saistībā ar prasību par ārpuslīgumisko atbildību, kas ir celta pret dalībvalsti apgalvotā Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, šīs dalībvalsts valstspiederīgajam var būt LESD 49., 56. vai 63. pantā noteiktās tiesības, lai gan pamatlieta nekādi nav saistīta ar šīm tiesību normām. Tomēr, tā kā pamatlietas apstākļos šāda rakstura elementu nav, šīs tiesību normas, kas ir vērstas uz to personu aizsardzību, kas faktiski izmanto pamattiesības, F. Ullens de Schooten nevar tikt piešķirtas un tādējādi ar Savienības tiesībām nevar tikt pamatota attiecīgās dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība.

               58

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts ārpuslīgumiskās atbildības režīms par zaudējumiem, kas radušies šo tiesību pārkāpuma dēļ, nav jāpiemēro tad, ja valsts tiesiskā regulējuma dēļ, kas bez atšķirības ir piemērojams attiecīgās valsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, iespējams, ir radīti zaudējumi privātpersonai LESD 49., 56. vai 63. pantā paredzētās pamatbrīvības apgalvotā pārkāpuma dēļ, jo situācijā, kad visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, nav saiknes starp pamatlietas priekšmetu vai apstākļiem un šiem pantiem.

         Par pirmo, trešo un ceturto jautājumu

               59

               Uz pirmo, trešo un ceturto jautājumu, kas ir balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, ka Savienības tiesības pamato attiecīgās dalībvalsts ārpuslīgumisko atbildību tādā strīdā, kāds ir pamatlietā, nav jāatbild.

         Tiesāšanās izdevumi

               60

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                     Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts ārpuslīgumiskās atbildības režīms par zaudējumiem, kas radušies šo tiesību pārkāpuma dēļ, nav jāpiemēro tad, ja valsts tiesiskā regulējuma dēļ, kas bez atšķirības ir piemērojams attiecīgās valsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, iespējams, ir radīti zaudējumi privātpersonai LESD 49., 56. vai 63. pantā paredzētās pamatbrīvības apgalvotā pārkāpuma dēļ, jo situācijā, kad visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, nav saiknes starp pamatlietas priekšmetu vai apstākļiem un šiem pantiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )   Tiesvedības valoda – franču.