title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 28.aprīlī.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte d’appello di Trento - Itālija.#Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa - Direktīva 2008/115/EK - To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi - 15. un 16. pants - Valsts tiesiskais regulējums, kurā attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, paredzēts brīvības atņemšanas sods gadījumā, ja tie atsakās izpildīt rīkojumu par dalībvalsts teritorijas atstāšanu - Saderīgums.#Lieta C-61/11 PPU.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 28. aprīlī (*)

      Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Direktīva 2008/115/EK – To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi – 15. un 16. pants – Valsts tiesiskais regulējums, kurā attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, paredzēts
         brīvības atņemšanas sods gadījumā, ja tie atsakās izpildīt rīkojumu par dalībvalsts teritorijas atstāšanu – Saderīgums

      Lieta C‑61/11 PPU
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte d’appello di Trento (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 2. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 10. februārī, kriminālprocesā
         pret

      Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), E. Levits un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,

      ņemot vērā iesniedzējtiesas 2011. gada 2. februāra pieteikumu, kas Tiesā saņemts 2011. gada 10. februārī un papildināts 2011. gada
         11. februārī, šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104.b pantu,

      ņemot vērā pirmās palātas 2011. gada 17. februāra lēmumu apmierināt šo pieteikumu,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 30. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        H. El Dridi [H. El Dridi] vārdā – M. Pizāni [M. Pisani] un L. Mazera [L. Masera], avvocati,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz L. D’Ašja [L. D’Ascia], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – M. Kondu‑Dirande [M. Condou‑Durande] un L. Prete [L. Prete], pārstāvji,

      uzklausījusi ģenerāladvokātu,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 15. un 16. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra
         Direktīvā 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu,
         kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV L 348, 98. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, kas tika uzsākta pret H. El Dridi, kuram tika piespriests brīvības atņemšanas
         sods uz 1 gadu par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, proti, nelikumīgu uzturēšanos Itālijas teritorijā bez pamatota iemesla
         un pretēji izbraukšanas rīkojumam, ko attiecībā uz viņu bija izdevis questore di Udine (Udīnes Policijas priekšnieks).

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 2008/115 preambulas otrajā, sestajā, trīspadsmitajā, sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “(2)      Briseles Eiropadome 2004. gada 4. un 5. novembrī aicināja izstrādāt ar kopīgiem standartiem pamatotu efektīvu izraidīšanas
         un atgriešanas politiku, lai personas [attiecīgo personu] atgriešana notiktu humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu [to] cilvēktiesības
         un cieņas neaizskaramību.

      [..]
      (6)      Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka trešo valstu valstspiederīgo nelikumīgu uzturēšanos pārtrauc, izmantojot taisnīgu un pārskatāmu
         procedūru. [..]

      [..]
      (13)      Piespiedu līdzekļu piemērošanai no izmantojamo līdzekļu un mērķu viedokļa jābūt skaidri saistītai ar proporcionalitātes un
         efektivitātes principu. [..]

      [..]
      (16)      Aizturēšanai izraidīšanas nolūkā no izmantojamo līdzekļu un mērķu viedokļa būtu jābūt ierobežotai un saistītai ar proporcionalitātes
         principu. Aizturēšana ir pamatota tikai, ja jāsagatavojas atpakaļnosūtīšanai vai jāīsteno atgriešanas process un ja vājāku
         piespiedu līdzekļu izmantošana nebūtu pietiekama.

      (17)      [Pret] trešo valstu valstspiederīgajiem, kurus tur apsardzībā [kuri ir aizturēti], būtu jānodrošina humāna un cieņpilna attieksme,
         ievērojot viņu pamattiesības saskaņā ar starptautiskiem un valsts tiesību aktiem. Neskarot sākotnēju aizturēšanu, ko veic
         tiesībaizsardzības iestādes un ko reglamentē valsts tiesību akti, turēšana apsardzībā [aizturēšana] parasti būtu īstenojama
         šim nolūkam īpaši paredzētās telpās.”

      4        Direktīvas 2008/115 1. pantā ar virsrakstu “Priekšmets” ir paredzēts:

      “Šajā direktīvā ir noteikti kopēji standarti un procedūras, kas dalībvalstīs ir jāpiemēro attiecībā uz nelikumīgi uzturošos
         trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, ievērojot pamattiesības kā galvenos Kopienas tiesību, kā arī starptautisko tiesību
         principus, tostarp pienākumu nodrošināt bēgļu aizsardzību un cilvēktiesības.”

      5        Šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Šī direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā.
      2.      Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem:
      [..]
      b)      kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā
         vai kuriem piemēro izdošanas procedūras.”

      6        Direktīvas 2008/115 3. panta 4. punktā “atgriešanas lēmums” šīs direktīvas mērķiem ir definēts kā “administratīvs vai tiesas
         lēmums vai akts, kurā norādīts vai konstatēts, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un noteikts vai
         konstatēts atgriešanās pienākums”.

      7        Direktīvas 2008/115 4. panta 3. punktā ir noteikts:

      “Šī direktīva neierobežo dalībvalstu tiesības pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām tie attiecas
         [attiecas šī direktīva], ar nosacījumu, ka šādi noteikumi atbilst šai direktīvai.”

      8        Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkta noteikumiem, “neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis
         pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā”.

      9        Direktīvas 2008/115 7. pants ar virsrakstu “Brīvprātīga izceļošana” ir izteikts šādā redakcijā:

      “1.      Atgriešanas lēmumā brīvprātīgai izceļošanai nosaka pienācīgu laika posmu no septiņām dienām līdz trīsdesmit dienām, neskarot
         2. un 4. punktā minētos izņēmumus. Dalībvalstis savos valsts tiesību aktos var paredzēt, ka šādu laika posmu nosaka tikai,
         pamatojoties uz attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā iesniegtu pieteikumu. Tādā gadījumā dalībvalstis informē attiecīgos
         trešo valstu valstspiederīgos par iespēju iesniegt šādu pieteikumu.

      [..]
      3.      Attiecībā uz brīvprātīgai izceļošanai noteikto laika posmu var paredzēt dažus pienākumus, kuru mērķis ir novērst bēgšanas
         iespējamību, piemēram, regulāru reģistrēšanos attiecīgās iestādēs, atbilstošas finanšu garantijas depozītu, dokumentu iesniegšanu
         vai pienākumu uzturēties noteiktā vietā.

      4.      Ja pastāv bēgšanas iespējamība vai ja likumīgas uzturēšanās pieteikums ir atzīts par nepārprotami nepamatotu vai tā pamatā
         ir krāpšana, vai arī, ja attiecīgā persona apdraud sabiedrības kārtību, drošību vai valsts drošību, dalībvalstis var nenoteikt
         laika posmu brīvprātīgai izceļošanai vai var noteikt laika posmu, kas ir īsāks par septiņām dienām.”

      10      Šīs direktīvas 8. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu atgriešanas lēmumu, ja saskaņā ar 7. panta 4. punktu nav noteikts
         laika posms brīvprātīgai izceļošanai vai ja atgriešanās pienākums nav izpildīts laika posmā, kas saskaņā ar 7. pantu noteikts
         brīvprātīgai izceļošanai.

      [..]
      4.      Ja dalībvalstis kā pēdējo iespēju izmanto piespiedu līdzekļus, lai veiktu tāda trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanu,
         kas pretojas izraidīšanai, minētie līdzekļi ir samērīgi un nepārsniedz saprātīgi vajadzīgu spēku. Tos piemēro, kā tas noteikts
         valsts tiesību aktos saskaņā ar pamattiesībām un pienācīgi ievērojot attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā cieņas neaizskaramību
         un veselības stāvokli.”

      11      Šīs pašas direktīvas 15. pants, kas ietverts tās IV nodaļā un attiecas uz aizturēšanu izraidīšanas nolūkā, ir formulēts šādi:

      “1.      Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis
         var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai
         sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja:

      a)      pastāv bēgšanas iespējamība vai
      b)      attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu.
      Ikviena turēšana apsardzībā [aizturēšana] ir iespējami īsa, un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus,
         un to izpilda ar pienācīgu rūpību.

      [..]
      3.      Visos gadījumos turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] pārskata ar pamatotu regularitāti vai nu pēc attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā
         pieteikuma saņemšanas, vai ex officio. Pagarinātas turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] gadījumā tiesu iestāde uzrauga minēto pārskatīšanu.

      4.      Ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, vai ja 1. punktā noteiktie apstākļi
         vairs nepastāv, turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo.

      5.      Turēšana apsardzībā [aizturēšana] ir spēkā tik ilgi, kamēr saglabājas 1. punktā noteiktie apstākļi un kamēr tā ir nepieciešama,
         lai nodrošinātu sekmīgu izraidīšanu. Katra dalībvalsts nosaka ierobežotu turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] laikposmu, kas
         nedrīkst pārsniegt sešus mēnešus.

      6.      Dalībvalstis nedrīkst pagarināt 5. punktā minēto termiņu, izņemot pagarinājumu uz ierobežotu laikposmu, kas saskaņā ar valsts
         tiesību aktiem nepārsniedz papildu divpadsmit mēnešus gadījumos, ja neatkarīgi no to pamatotiem centieniem izraidīšanas procedūra
         varētu ieilgt šādu iemeslu dēļ:

      a)      attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atsakās sadarboties vai
      b)      kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm.”
      12      Direktīvas 2008/115 16. panta ar virsrakstu “Turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] apstākļi” 1. punktā ir paredzēts:

      “Turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] parasti īsteno īpašās aizturēšanas telpās. Ja dalībvalsts nespēj nodrošināt uzturēšanos
         īpašās aizturēšanas telpās un ir spiesta izmantot cietuma telpas, aizturētos trešo valstu valstspiederīgos nošķir no parastiem
         ieslodzītiem.”

      13      Saskaņā ar Direktīvas 2008/115 18. pantu ar nosaukumu “Ārkārtas situācijas”:

      “1.      Gadījumos, ja ārkārtīgi liels skaits trešo valstu valstspiederīgo, kuri ir atgriežami, izraisa neparedzēti lielu turēšanai
         apsardzībā [aizturēšanai] paredzēto telpu izmantojuma slodzi dalībvalstī vai izraisa administratīvā vai tiesas iestāžu personāla
         slodzi, šāda dalībvalsts, ņemot vērā to, cik ilgi šāda ārkārtas situācija turpinās, var nolemt [..] veikt steidzamus pasākumus
         attiecībā uz turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] apstākļiem, atkāpjoties no tiem, kas paredzēti 16. panta 1. punktā [..].

      2.      Izšķiroties veikt šādus ārkārtas pasākumus, attiecīgā dalībvalsts ietekmē [informē] Komisiju. Tā arī informē Komisiju, tiklīdz
         ir novērsti iemesli, lai šādus ārkārtas pasākumus vairs nepiemērotu.

      3.      Šo pantu netulko tā, ka tas ļautu dalībvalstīm atkāpties no to vispārējā pienākuma veikt visus vispārējos un īpašus atbilstošos
         pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kuri noteikti šajā direktīvā.”

      14      Saskaņā ar Direktīvas 2008/115 20. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstīs vēlākais līdz 2010. gada 24. decembrim ir jāstājas
         spēkā normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, izņemot tās 13. panta
         4. punktu.

      15      Atbilstoši tās 22. pantam šī direktīva stājās spēkā 2009. gada 13. janvārī.

       Valsts tiesiskais regulējums
      16      1998. gada 25. jūlija Dekrētlikuma Nr. 286/1998 par konsolidētajiem noteikumiem attiecībā uz imigrāciju un ārzemnieka statusu
         (1998. gada 18. augusta GURI Nr. 191 kārtējais pielikums), kas grozīts ar 2009. gada 15. jūlija Likumu Nr. 94 par noteikumiem valsts drošības jomā (2009. gada
         24. jūlija GURI Nr. 170 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 286/1998”), 13. panta 2. un 4. punktā ir paredzēts:

      “2.      Prefekts pieņem lēmumu par izraidīšanu, ja ārzemnieks:
      a)      ir ieceļojis valsts teritorijā, izvairoties no robežkontroles, un nav ticis nosūtīts atpakaļ [..];
      b)      ir palicis valsts teritorijā [..], paredzētajā termiņā nelūdzot izsniegt uzturēšanās atļauju, ja vien šī nokavējuma pamatā
         nav bijuši ar nepārvaramu varu saistīti apstākļi, vai arī ir palicis valsts teritorijā, neraugoties uz uzturēšanās atļaujas
         atsaukšanu vai atcelšanu, vai arī nav lūdzis tās atjaunošanu, kaut arī tās darbības termiņš ir izbeidzies pirms vairāk nekā
         60 dienām. [..]

      [..]
      4.      Izņemot 5. punktā uzskaitītos gadījumus, izraidīšanu questore parasti veic, ar tiesībsargājošo iestāžu pārstāvju palīdzību nogādājot attiecīgo personu līdz robežai.”

      17      Dekrētlikuma Nr. 286/1998 14. panta redakcija ir šāda:

      “1.      Ja nav iespējams nekavējoties veikt izraidīšanu, nogādājot attiecīgo personu līdz robežai vai nosūtot to atpakaļ, jo ārzemniekam
         ir jāsniedz palīdzība, ir jāveic papildu pārbaudes tā identitātes vai pilsonības, vai arī ceļojuma dokumentu iegūšanas apstākļu
         noskaidrošanai, vai arī ja nav pieejams pārvadātājs vai cits piemērots transportēšanas līdzeklis, questore pieņem lēmumu par ārzemnieka aizturēšanu uz noteikti nepieciešamo laika posmu un ievietošanu vistuvākajās īpašajās aizturēšanas
         telpās, kas norādītas iekšlietu ministra, vienojoties ar sociālās solidaritātes un valsts kases, budžeta un ekonomikas plānošanas
         ministriem, izdotajā dekrētā vai ir ar to izveidotas.

      [..]
      5.a      Ja ārzemnieku nav iespējams ievietot īpašās aizturēšanas telpās vai ja uzturēšanās šādā centrā laikā nav bijis iespējams īstenot
         izraidīšanu vai nosūtīšanu atpakaļ, nogādājot attiecīgo personu līdz robežai, questore attiecībā uz ārzemnieku izdod rīkojumu par valsts teritorijas atstāšanu 5 dienu laikā. Rīkojums tiek izdots rakstveidā, un
         tajā tiek norādīts, kādas sekas nelikumīgā uzturēšanās valsts teritorijā rada saistībā ar piemērojamajām sankcijām, tai skaitā
         atkārtotas pārkāpuma izdarīšanas gadījumā. Questore rīkojumam var tikt pievienoti attiecīgajai personai adresēti dokumenti, kas tai nepieciešami, lai tā varētu doties uz savas
         valsts diplomātisko pārstāvniecību vai attiecīgā gadījumā goda konsulātu Itālijā, kā arī atgriezties savas piederības valstī
         vai, ja tas nav iespējams, izcelsmes valstī.

      5.b      Ārzemnieku, kurš, pārkāpjot questore saskaņā ar 5.a punktu izdoto rīkojumu, bez pamatota iemesla turpina nelikumīgi uzturēties valsts teritorijā, soda ar brīvības
         atņemšanas sodu no viena līdz četriem gadiem, ja lēmums par izraidīšanu vai nosūtīšanu atpakaļ ir ticis pieņemts saistībā
         ar nelikumīgu ieceļošanu valsts teritorijā [..], vai saistībā ar uzturēšanās atļaujas nepieprasīšanu vai savas uzturēšanās
         valsts teritorijā nedeklarēšanu paredzētajā termiņā, nepastāvot ar nepārvaramu varu saistītiem apstākļiem, vai arī saistībā
         ar tā uzturēšanās atļaujas atsaukšanu vai atcelšanu. Gadījumā, ja lēmums par izraidīšanu ir ticis pieņemts tādēļ, ka uzturēšanās
         atļaujas termiņš ir izbeidzies pirms vairāk nekā 60 dienām, un ja nav iesniegts lūgums par tās atjaunošanu vai arī ja lūgums
         par uzturēšanās atļaujas piešķiršanu ir ticis noraidīts [..], ir piemērojams brīvības atņemšanas sods no sešiem mēnešiem līdz
         1 gadam. Katrā ziņā, ja vien ārzemnieks netiek aizturēts, questore saskaņā ar 5.a punktu izdotā izbraukšanas rīkojuma neizpildes gadījumā tiek pieņemts jauns akts par izraidīšanu, tiesībsargājošo
         iestāžu pārstāvjiem nogādājot attiecīgo personu līdz robežai. Gadījumā, ja nogādāšanu līdz robežai nav iespējams veikt, ir
         piemērojami šā panta 1. un 5.a punkta noteikumi [..].

      5.c      Ārzemnieku, kurš ir 5.b punktā paredzētā izraidīšanas pasākuma un jauna 5.a punktā paredzēta izbraukšanas rīkojuma adresāts
         un kurš turpina nelikumīgi uzturēties valsts teritorijā, soda ar brīvības atņemšanas sodu no viena līdz pieciem gadiem. Katrā
         ziņā ir piemērojami 5.b punkta trešajā un pēdējā teikumā ietvertie noteikumi.

      5.d      Attiecībā uz 5.b punkta pirmajā teikumā un 5.c punktā paredzētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem tiek piemērota vienkāršota
         procedūra [rito direttissimo], un tos izdarījušās personas apcietināšana ir obligāta.”

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      18      H. El Dridi ir trešās valsts valstspiederīgais, kurš ir nelikumīgi ieceļojis Itālijā un kuram nav uzturēšanās atļaujas. Turīnas
         prefekts 2004. gada 8. maijā pieņēma lēmumu par viņa izraidīšanu.

      19      Tajā pašā dienā viņam tika paziņots arī par questore di Udine 2010. gada 21. maijā izdoto izbraukšanas rīkojumu, kas tika izdots, pamatojoties uz iepriekš minēto lēmumu par izraidīšanu.
         Šis izbraukšanas rīkojums bija pamatots ar pārvadātāja vai cita transportēšanas līdzekļa nepieejamību, to, ka H. El Dridi
         nav personu apliecinošu dokumentu, kā arī to, ka vietu trūkuma dēļ nav iespējams H. El Dridi uz pagaidu laiku ievietot īpašās
         aizturēšanas telpās.

      20      2010. gada 29. septembrī veiktās kontroles laikā tika konstatēts, ka H. El Dridi nebija izpildījis šo izbraukšanas rīkojumu.

      21      Tribunale di Trento [Trento Pirmās instances tiesa], izskatot lietu viena tiesneša sastāvā un piemērojot vienkāršoto procedūru, piesprieda H. El Dridi
         brīvības atņemšanas sodu uz vienu gadu par Dekrētlikuma Nr. 286/1998 14. panta 5.b punktā paredzētā noziedzīgā nodarījuma
         izdarīšanu.

      22      H. El Dridi pārsūdzēja šo nolēmumu Corte d’appello di Trento [Trento Apelācijas instances tiesā].

      23      [Corte d’appello di Trento] vēlas noskaidrot, vai ar ārzemnieka atgriešanu tā izcelsmes valstī saistīto administratīvo procedūru ietvaros ir iespējams
         piemērot krimināltiesisku sankciju šo procedūru posmu neievērošanas dēļ, jo šķiet, ka šāda sankcija ir pretrunā lojālas sadarbības
         principam, nepieciešamībai sasniegt Direktīvas 2008/115 mērķus un nodrošināt tās lietderīgo iedarbību, kā arī soda samērīguma,
         atbilstības un saprātīguma principiem.

      24      Tā šajā ziņā ir precizējusi, ka Dekrētlikuma Nr. 286/1998 14. panta 5.b punktā paredzētā krimināltiesiskā sankcija tiek piemērota
         pēc tam, kad ir konstatēts Direktīvā 2008/115 paredzētās atgriešanas lēmuma pakāpeniskās īstenošanas procedūras starpposma
         pārkāpums, proti, ja nav ticis ievērots izbraukšanas rīkojums. Brīvības atņemšanas sods, kas var ilgt no viena līdz četriem
         gadiem, turklāt esot pārāk bargs.

      25      Šādos apstākļos Corte d’appello di Trento nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai, ņemot vērā lojālas sadarbības principu, kura nolūks ir nodrošināt direktīvas mērķu sasniegšanu, kā arī soda samērīguma,
         atbilstības un pamatotības principus, Direktīvas 2008/115 [..] 15. un 16. pants nepieļauj:

      –        iespēju, ka par administratīvās atgriešanas procedūras starpposma pārkāpumu pirms attiecīgās procedūras noslēgšanas var tikt
         piemērots kriminālsods, piemērojot visstingrāko administratīvo piespiedu līdzekli no visiem pieejamajiem;

      –        iespēju piemērot brīvības atņemšanas sodu līdz pat četriem gadiem tikai par to, ka attiecīgā persona ir atteikusies sadarboties
         izraidīšanas procedūras laikā, un it īpaši, ja nav ticis izpildīts pirmais administratīvās iestādes izdotais izbraukšanas
         rīkojums?”

       Par steidzamības tiesvedību
      26      Corte d’appello di Trento šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir lūgusi piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas Reglamenta 104.b pantā.

      27      Šo lūgumu iesniedzējtiesa ir pamatojusi ar to, ka H. El Dridi ir aizturēts, lai varētu tikt izpildīts sods, kuru tam ir piespriedusi
         Tribunale di Trento.

      28      Tiesas pirmā palāta pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma apmierināt iesniedzējtiesas lūgumu par steidzamības tiesvedības
         piemērošanu attiecībā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

       Par prejudiciālo jautājumu
      29      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2008/115 un it īpaši tās 15. un 16. pants ir
         jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, saskaņā ar kuru trešās valsts
         valstspiederīgajam, kurš nelikumīgi uzturas attiecīgajā dalībvalstī, piemēro brīvības atņemšanas sodu tikai tādēļ vien, ka
         tas, pārkāpjot rīkojumu par šīs valsts atstāšanu noteiktajā termiņā, bez pamatota iemesla joprojām turpina uzturēties tajā.

      30      Iesniedzējtiesa šajā ziņā ir atsaukusies uz LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu, kā arī uz mērķi
         nodrošināt Savienības tiesību lietderīgo iedarbību.

      31      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/115 preambulas otro apsvērumu tās mērķis ir ar kopīgiem standartiem
         pamatotas efektīvas izraidīšanas un atgriešanas politikas ieviešana, lai attiecīgo personu atgriešana notiktu humāni un pilnībā
         ievērojot to cilvēktiesības, kā arī cieņas neaizskaramību.

      32      Kā izriet gan no Direktīvas 2008/115 nosaukuma, gan no tās 1. panta, ar šo direktīvu ir ieviesti “kopīgi standarti un procedūras”,
         kas dalībvalstīs ir jāpiemēro attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi.
         No iepriekš minētās frāzes, kā arī no šīs direktīvas vispārīgās sistēmas izriet, ka dalībvalstis drīkst atkāpties no šiem
         standartiem un procedūrām, tikai ievērojot šajā direktīvā, tostarp tās 4. pantā, paredzētos nosacījumus.

      33      Līdz ar to, kaut arī šī 4. panta 3. punktā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas tiem trešo
         valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ir labvēlīgāki nekā Direktīvas 2008/115 noteikumi, ar nosacījumu,
         ka šie noteikumi atbilst šai direktīvai, šajā direktīvā dalībvalstīm tomēr nav ļauts saistībā ar tajā reglamentēto jomu piemērot
         stingrākus noteikumus.

      34      Tāpat arī jānorāda, ka Direktīvā 2008/115 ir precīzi noteikta procedūra, kas katrai dalībvalstij ir jāpiemēro attiecībā uz
         to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, un tajā ir noteikta šīs procedūras dažādo
         posmu norises kārtība.

      35      Tādējādi šīs direktīvas 6. panta 1. punktā vispirms ir paredzēts principiāls dalībvalstu pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu
         par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.

      36      Šajā atgriešanas procedūras sākotnējā posmā, neskarot izņēmuma gadījumus, priekšroka ir dodama brīvprātīgai no atgriešanas
         lēmuma izrietošā pienākuma izpildei, un Direktīvas 2008/115 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka šajā lēmumā brīvprātīgai izceļošanai
         ir nosakāms pienācīgs laika posms no septiņām līdz trīsdesmit dienām.

      37      No šīs direktīvas 7. panta 3. un 4. punkta izriet, ka tikai īpašos apstākļos, kā, piemēram, bēgšanas iespējamības gadījumā,
         dalībvalstis var, pirmkārt, noteikt atgriešanas lēmuma adresātam pienākumu regulāri reģistrēties attiecīgās iestādēs, iesniegt
         atbilstošas finanšu garantijas depozītu, iesniegt dokumentus vai paredzēt pienākumu uzturēties noteiktā vietā, vai, otrkārt,
         noteikt laika posmu, kas ir īsāks par septiņām dienām, vai pat nenoteikt šādu laika posmu.

      38      Šajā pēdējā minētajā gadījumā, kā arī tad, ja atgriešanās pienākums brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laika posmā nav izpildīts,
         no Direktīvas 2008/115 8. panta 1. un 4. punkta izriet, ka ar mērķi nodrošināt atgriešanās procedūru efektivitāti šie noteikumi
         dalībvalstij, kura ir pieņēmusi atgriešanas lēmumu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas dalībvalstī uzturas
         nelikumīgi, nosaka pienākumu veikt izraidīšanu – veicot visus vajadzīgos pasākumus, tai skaitā vajadzības gadījumā piespiedu
         līdzekļus, – samērīgi un it īpaši ievērojot pamattiesības.

      39      Šajā ziņā no iepriekš minētās direktīvas preambulas sešpadsmitā apsvēruma, kā arī no tās 15. panta 1. punkta formulējuma izriet,
         ka dalībvalstīm izraidīšana ir jāveic, piemērojot pēc iespējas vājākus piespiedu līdzekļus. Tikai tad, ja pastāv risks, ka
         attiecīgās personas rīcība varētu apdraudēt atgriešanas lēmuma izpildi izraidīšanas formā, ņemot vērā katras konkrētās situācijas
         novērtējumu, dalībvalstis var piemērot attiecīgās personas personiskās brīvības atņemšanas pasākumus, īstenojot aizturēšanu.

      40      Saskaņā ar Direktīvas 2008/115 15. panta 1. punkta otro daļu šiem personiskās brīvības atņemšanas pasākumiem ir jābūt iespējami
         īsiem, tie var turpināties tikai tik ilgi, kamēr tiek veikti izraidīšanas pasākumi, un tie ir jāizpilda ar pienācīgu rūpību.
         Atbilstoši 15. panta 3. un 4. punktam šos personiskās brīvības atņemšanas pasākumus pārskata ar pamatotu regularitāti un,
         ja izrādās, ka vairs nav pamatota iemesla izraidīšanai, to piemērošanu nekavējoties pārtrauc. Šī paša panta 5. un 6. punktā
         ir noteikts, ka šo pasākumu maksimālais ilgums nedrīkst pārsniegt 18 mēnešus, kas ir jāievēro visām dalībvalstīm. Turklāt
         šīs direktīvas 16. panta 1. punktā ir paredzēts, ka attiecīgās personas ir jāievieto īpašās aizturēšanas telpās un tām katrā
         ziņā ir jābūt nošķirtām no kriminālprocesuālā kārtībā aizturētajām vai apcietinātajām personām.

      41      No iepriekš minētā izriet, ka ar Direktīvu 2008/115 ieviestās atgriešanas procedūras posmu norises kārtība atbilst atgriešanas
         lēmuma izpildei veicamo pasākumu gradācijai, kas nozīmē, ka vispirms ir piemērojams tāds pasākums, kas attiecīgajai personai
         sniedz lielāku personisko brīvību, proti, termiņa noteikšana brīvprātīgai izceļošanai, pēc tam – pasākumi, kas to ierobežo
         vairāk, proti, ievietošana īpašās aizturēšanas telpās, un visos šajos posmos ir jābūt ievērotam samērīguma principam.

      42      No tā jāsecina, ka pat šī pēdējā minētā pasākuma – kurš ir uzskatāms par personisko brīvību visierobežojošāko pasākumu no
         saistībā ar piespiedu izraidīšanas procedūru iepriekš minētajā direktīvā atļautajiem – piemērošana atbilstoši šīs direktīvas
         15. un 16. pantam ir strikti regulēta, tostarp, lai nodrošinātu attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo pamattiesību ievērošanu.

      43      Direktīvas 2008/115 15. panta 5. un 6. punktā paredzēto maksimālo termiņu mērķis ir ierobežot trešo valstu valstspiederīgo,
         attiecībā uz kuriem ir pieņemts lēmums par piespiedu izraidīšanu, personiskās brīvības atņemšanu (2009. gada 30. novembra
         spriedums lietā C‑357/09 PPU Kadzoev, Krājums, I‑11189. lpp., 56. punkts). Līdz ar to Direktīvā 2008/115 ir ņemta vērā gan Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra,
         saskaņā ar kuru samērīguma princips paredz, ka personas, attiecībā uz kuru ir uzsākta izraidīšanas vai atgriešanas procedūra,
         aizturēšana nedrīkst tikt nesaprātīgi pagarināta, t.i., tā nedrīkst pārsniegt termiņu, kas ir nepieciešams izvirzītā mērķa
         sasniegšanai (it īpaši skat. ECT 2008. gada 29. janvāra spriedumu lietā Saadi pret Apvienoto Karalisti, Recueil des arrêts et décisions vēl nav publicēts, 72. un 74. punkts), gan arī astotā no Eiropas Padomes Ministru komitejas 2005. gada 4. maijā pieņemtajām
         “Divdesmit pamatnostādnēm piespiedu atgriešanai”, uz kurām ir ietverta atsauce direktīvas preambulas trešajā apsvērumā. Saskaņā
         ar šo principu pirms izraidīšanas veiktajai aizturēšanai ir jābūt tik īsai, cik vien tas iespējams.

      44      Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai ar Direktīvu 2008/115 ieviestie kopējie noteikumi pieļauj tādu valsts tiesisko
         regulējumu kā pamata lietā.

      45      Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka Direktīva 2008/115, kā tas izriet gan no iesniedzējtiesas, gan no Itālijas valdības rakstveida
         apsvērumos sniegtās informācijas, Itālijas tiesību sistēmā nav transponēta.

      46      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir bez nosacījumiem un pietiekami
         precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā nav transponējusi direktīvu noteiktajā
         termiņā vai arī ja tā to ir transponējusi nepareizi (šajā ziņā it īpaši skat. 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84
         Marshall, Recueil, 723. lpp., 46. punkts, un 2011. gada 3. marta spriedumu lietā C‑203/10 Auto Nikolovi, Krājums, I‑0000. lpp., 61. punkts).

      47      Tā tas ir arī Direktīvas 2008/115 15. un 16. panta gadījumā, kuri, kā tas iziet no šā sprieduma 40. punkta, ir bez nosacījumiem
         un pietiekami precīzi, lai nebūtu nepieciešami nekādi konkrēti papildu elementi to ieviešanai dalībvalstīs.

      48      Turklāt persona, kura atrodas tādā situācijā kā H. El Dridi, ietilpst Direktīvas 2008/115 personālās piemērošanas jomā, jo
         šī direktīva atbilstoši tās 2. panta 1. punktam attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts
         teritorijā.

      49      Kā sava viedokļa 22.–28. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šo secinājumu nevar atspēkot ar šīs direktīvas 2. panta 2. punkta
         b) apakšpunktu, saskaņā ar kuru dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz tiem trešo valstu valstspiederīgajiem,
         kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā
         vai kuriem tiek piemērota izdošanas procedūra. No iesniedzējtiesas lēmuma būtībā izriet, ka atgriešanas pienākums pamata lietā
         izriet no Turīnas prefekta 2004. gada 8. maija lēmuma. Turklāt iepriekš minētajā tiesību normā paredzētās krimināltiesiskās
         sankcijas neattiecas uz brīvprātīgai izceļošanai noteiktā termiņa neievērošanu.

      50      Otrkārt, ir jākonstatē, ka, kaut arī uz Turīnas prefekta 2004. gada 8. maija lēmumu, tiktāl, ciktāl tajā paredzēts H. El Dridi
         pienākums atstāt valsts teritoriju, ir attiecināms Direktīvas 2008/115 3. panta 4. punktā definētais jēdziens “atgriešanas
         lēmums”, kas tostarp ietverts arī tās 6. panta 1. punktā un 7. panta 1. punktā, attiecīgajā Itālijas tiesiskajā regulējumā
         paredzētā izraidīšanas procedūra būtiski atšķiras no šajā direktīvā paredzētās.

      51      Līdz ar to, lai arī šajā direktīvā ir noteikts pienākums paredzēt septiņas līdz trīsdesmit dienas ilgu termiņu brīvprātīgai
         izceļošanai, Dekrētlikumā Nr. 286/1998 šāda pasākuma piemērošana nav paredzēta.

      52      Attiecībā uz piespiedu līdzekļiem, kurus dalībvalstis ir tiesīgas ieviest atbilstoši Direktīvas 2008/115 8. panta 4. punktam,
         kā, piemēram, Dekrētlikuma Nr. 286/1998 13. panta 4. punktā paredzētā piespiedu nogādāšana līdz robežai, ir jākonstatē, ka
         gadījumā, ja ar iepriekš minētajiem līdzekļiem nav izdevies sasniegt iecerēto rezultātu, proti, panākt trešās valsts valstspiederīgā,
         saistībā ar kuru šie pasākumi ir tikuši veikti, izraidīšanu, dalībvalstis var veikt pasākumus, pat krimināltiesiska rakstura,
         kas ļautu atturēt šos [trešās valsts] valstspiederīgos no nelikumīgas uzturēšanās šo valstu teritorijā.

      53      Tomēr ir jānorāda, ka, kaut arī krimināltiesību un kriminālprocesuālo tiesību tiesiskais regulējums principā ir dalībvalstu
         kompetencē, šo tiesību jomu var ietekmēt arī Savienības tiesības (šajā ziņā it īpaši skat. 1981. gada 11. novembra spriedumu
         lietā 203/80 Casati, Recueil, 2595. lpp., 27. punkts; 1989. gada 2. februāra spriedumu lietā 186/87 Cowan, Recueil, 195. lpp., 19. punkts, un 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑226/97 Lemmens, Recueil, I‑3711. lpp., 19. punkts).

      54      No tā izriet, ka, lai gan nedz EKL 63. panta pirmās daļas 3. punkta b) apakšpunktā – kas ir pārņemts LESD 79. panta 2. punkta
         c) apakšpunktā –, nedz Direktīvā 2008/115 – kas ir pieņemta, tostarp pamatojoties uz šo EK līguma noteikumu, – nav izslēgta
         dalībvalstu krimināltiesiskā kompetence nelikumīgas imigrācijas un uzturēšanās jomā, dalībvalstīm to tiesību akti šajā jomā
         ir jāveido tādējādi, lai tiktu nodrošināta Savienības tiesību ievērošana.

      55      It īpaši dalībvalstis nevar piemērot – un pat ne krimināltiesību jomā – tādu tiesisko regulējumu, kas var apdraudēt direktīvā
         izvirzīto mērķu sasniegšanu un līdz ar to liegt tai lietderīgo iedarbību.

      56      Atbilstoši LES 4. panta 3. punkta attiecīgi otrajai un trešajai daļai dalībvalstis “veic visus vajadzīgos vispārējos un īpašos
         pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem”, un “atturas no
         jebkādiem pasākumiem, kuri varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu”, tai skaitā – direktīvās paredzēto mērķu sasniegšanu.

      57      Runājot konkrēti par Direktīvu 2008/115, ir jāatgādina, ka saskaņā ar tās preambulas trīspadsmito apsvērumu piespiedu līdzekļu
         piemērošanai no izmantojamo līdzekļu un mērķu viedokļa jābūt skaidri saistītai ar proporcionalitātes un efektivitātes principiem.

      58      Līdz ar to dalībvalstis nevar – nolūkā kompensēt to piespiedu līdzekļu radīto neveiksmīgo rezultātu, kas tikuši izmantoti
         piespiedu izraidīšanas veikšanai atbilstoši iepriekš minētās direktīvas 8. panta 4. punktam, – paredzēt tādu ar personiskās
         brīvības atņemšanu saistītu sodu kā Dekrētlikuma Nr. 286/1998 14. panta 5.b punktā paredzētais tikai tādēļ vien, ka trešās
         valsts valstspiederīgais – pēc rīkojuma atstāt valsts teritoriju saņemšanas un šajā rīkojumā noteiktā termiņa izbeigšanās
         – turpina nelikumīgi uzturēties dalībvalsts teritorijā, bet tām ir jādara viss iespējamais, lai izpildītu atgriešanas lēmumu,
         kurš saglabā savu iedarbību.

      59      Šāds sods, ņemot vērā tā nosacījumus un piemērošanas apstākļus, var apdraudēt attiecīgajā direktīvā izvirzītā mērķa sasniegšanu,
         proti, efektīvas trešo valstu valstspiederīgo, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, izraidīšanas un atgriešanas procedūras
         ieviešanu. It īpaši, kā sava viedokļa 42. punktā norādījis ģenerāladvokāts, tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā
         var kaitēt Direktīvas 2008/115 8. panta 1. punktā paredzēto pasākumu piemērošanai un aizkavēt atgriešanas lēmuma izpildi.

      60      Tas neizslēdz dalībvalstu iespēju, ievērojot Direktīvā 2008/115 noteiktos principus un tās mērķi, pieņemt noteikumus, kas
         reglamentētu situāciju, kad ar piespiedu līdzekļiem nav izdevies veikt trešās valsts valstspiederīgā, kurš nelikumīgi uzturas
         to teritorijā, izraidīšanu.

      61      Ņemot vērā iepriekš minēto, iesniedzējtiesai, kurai ir pienākums savas kompetences ietvaros piemērot Savienības tiesību normas
         un arī nodrošināt šo normu pilnīgu efektivitāti, nebūtu jāpiemēro Direktīvas 2008/115 mērķiem pretrunā esošie Dekrētlikuma
         Nr. 286/1998 noteikumi, it īpaši tā 14. panta 5.b punkts (šajā ziņā skat. 1978. gada 9. marta spriedumu lietā 106/77 Simmenthal, Recueil, 629. lpp., 24. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑462/99 Connect Austria, Recueil, I‑5197. lpp., 38. un 40. punkts, kā arī 2010. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑188/10 un C‑189/10 Melki un Abdeli, Krājums, I‑5665. lpp., 43. punkts). To darot, iesniedzējtiesai ir jāievēro vieglāka soda atpakaļejošas piemērošanas princips,
         kas ir daļa no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām (2005. gada 3. maija spriedums apvienotajās lietās C‑387/02,
         C‑391/02 un C‑403/02 Berlusconi u.c., Krājums, I‑3565. lpp., 67.–69. punkts, kā arī 2008. gada 11. marta spriedums lietā C‑420/06 Jager, Krājums, I‑1315. lpp., 59. punkts).

      62      Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: Direktīva 2008/115 un it īpaši tās 15. un 16. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, saskaņā ar kuru trešās valsts valstspiederīgajam, kurš
         attiecīgajā dalībvalstī uzturas nelikumīgi, piemēro brīvības atņemšanas sodu tikai tādēļ vien, ka tas, pārkāpjot rīkojumu
         par šīs valsts atstāšanu noteiktajā termiņā, bez pamatota iemesla joprojām turpina uzturēties tajā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      63      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīva 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs
            attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, un it īpaši tās 15. un 16. pants
            ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, saskaņā ar kuru trešās valsts
            valstspiederīgajam, kurš attiecīgajā dalībvalstī uzturas nelikumīgi, piemēro brīvības atņemšanas sodu tikai tādēļ vien, ka
            tas, pārkāpjot rīkojumu par šīs valsts atstāšanu noteiktajā termiņā, bez pamatota iemesla joprojām turpina uzturēties tajā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1999. gada 1.jūnijā. # Klaus Konle pret Republik Österreich. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Austrija. # Brīvība veikt uzņēmējdarbību. # Lieta C-302/97.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2002. gada 23.oktobrī. # Matratzen Concord GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme. # Lieta T-6/01.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2001. gada 8.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-176/00.


title: Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 6. septembra spriedums.#Iranian Offshore Engineering & Construction Co. pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret Irānu kodolieroču izplatīšanas novēršanai – Līdzekļu iesaldēšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Prasījumu pielāgošanas termiņš – Pieņemamība – Pienākums norādīt pamatojumu – Acīmredzama kļūda vērtējumā.#Lieta T‑110/12.

text:
               Puses
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑110/12
            Iranian Offshore Engineering & Construction Co . , Teherāna (Irāna), ko pārstāv J. Viñals Camallonga , L. Barriola Urruticoechea  un J. Iriarte Ángel , advokāti,
            prasītāja,
            pret
            Eiropas Savienības Padomi , ko pārstāv P. Plaza García  un V. Piessevaux  un G. Ramos Ruano , pārstāvji,
            atbildētāja,
            par prasību, pirmkārt, atcelt Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmumu 2011/783/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (OV L 319, 71. lpp.), un, otrkārt, Padomes 2011. gada 1. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1245/2011, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (OV L 319, 11. lpp.), kā arī Padomes 2012. gada 23. marta Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu (OV L 88, 1. lpp.), ciktāl šie tiesību akti attiecas uz prasītāju.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [ I. Pelikánová ], tiesneši K. Jirimēe [ K. Jürimäe ] un M. van der Vaude [ M. van der Woude ] (referents),
            sekretārs: H. Palasio Gonsaless [ J. Palacio González ], galvenais administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 5. marta tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums (1)
            [..]
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            8	Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 27. februārī, prasītāja cēla šo prasību.
            9	Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 1. februārī, prasītāja iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lai tiktu apturēta apstrīdēto tiesību aktu piemērošana, ciktāl tie uz to attiecas, līdz Vispārējā tiesa būs lēmusi par pamatprasību. Ar 2013. gada 11. marta rīkojumu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs šo pieteikumu noraidīja (lieta T‑110/12 R Iranian Offshore Engineering & Construction /Padome).
            10	Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa aicināja Padomi rakstveidā sniegt atbildi uz vairākiem jautājumiem. Padome šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.
            11	Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atcelt Lēmuma 2011/783 1. pantu un Īstenošanas regulas Nr. 1245/2011 1. pantu, ciktāl tie uz to attiecas;
            – svītrot tās nosaukumu no pielikumiem, uz kuriem attiecas minētie panti;
            – piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            12	Prasītāja 2012. gada 19. jūlija replikā lūdza atļauju pielāgot prasījumus, lūdzot Vispārējai tiesai atcelt arī Regulu Nr. 267/2012, ciktāl tā uz to attiecas.
            13	Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – noraidīt prasību kā nepamatotu;
            – piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            14	Tiesas sēdē prasītāja precizēja, ka tās prasījumu otrā daļa faktiski sakrītot ar pirmo daļu. Turklāt Vispārējā tiesa bija atļāvusi prasītājai iesniegt vairākus jaunus dokumentus, kuru kopijas saņēma Padome. Pēdējā minētā neiebilda pret šo dokumentu pievienošanu lietas materiāliem. Vispārējā tiesa nolēma atlikt lēmuma pieņemšanu par minēto dokumentu pievienošanu lietas materiāliem līdz galīgā sprieduma taisīšanai.
            Juridiskais pamatojums
            Par pieteikumu par prasījumu pielāgošanu
            15	Savā replikā prasītāja lūdz atļauju pielāgot tās sākotnējos prasījumus, lai tās prasība attiektos arī uz Regulas Nr. 267/2012, kas pieņemta pēc prasības celšanas, atcelšanu, ciktāl tā uz to attiecas.
            16	Saskaņā ar judikatūru, ja lēmums vai regula, kura tieši un individuāli skar kādu privātpersonu, tiesvedības laikā tiek aizstāti ar aktu, kuram ir tāds pats priekšmets, šis akts jāuzskata par jaunu apstākli, kas prasītājam ļauj pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus. Ja prasītājam tiktu noteikts pienākums vēlreiz celt prasību, tiktu pārkāpts pareizas tiesvedības princips un netiktu ievērotas procesuālās ekonomijas prasības. Turklāt būtu netaisnīgi, ja attiecīgā iestāde, lai atbildētu uz kritiku, kas ietverta attiecīgajā prasības pieteikumā, kurš Savienības tiesā iesniegts par kādu aktu, varētu grozīt apstrīdēto aktu vai aizstāt to ar citu aktu un procesa laikā atsaukties uz šiem grozījumiem vai akta aizstāšanu, nedodot iespēju otram lietas dalībniekam attiecināt savus sākotnējos prasījumus un izvirzītos pamatus uz vēlāk pieņemto aktu vai iesniegt papildu prasījumus un izvirzīt papildu pamatus (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā T‑256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome, Krājums, II‑3019. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
            17	Tomēr, lai tas būtu pieņemams, pieteikumam par prasījumu pielāgošanu ir jābūt iesniegtam LESD 263. panta sestajā daļā paredzētajā tiesvedības uzsākšanas termiņā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis termiņš prasības celšanai ir saistīts ar sabiedrisko kārtību un Savienības Tiesai tas ir jāpiemēro tā, lai nodrošinātu tiesisko drošību un indivīdu vienlīdzību likuma priekšā (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑229/05 P PKK  un KNK /Padome, Krājums, I‑439. lpp., 101. punkts). Tiesai tādējādi nepieciešamības gadījumā pēc savas iniciatīvas ir jāpārbauda, vai šis termiņš ir ticis ievērots (Vispārējās tiesas 2012. gada 11. janvāra rīkojums lietā T‑301/11 Ben Ali /Padome, Krājumā nav publicēts, 16. punkts).
            18	Attiecībā uz prasības celšanas termiņa aprēķināšanu ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu prasība atcelt tiesību aktu atkarībā no apstākļiem ir jāuzsāk divos mēnešos pēc tam, kad vai nu tiesību akts publicēts vai darīts zināms attiecīgai personai vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms. Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktu, ja termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai par iestādes pieņemtu aktu, sākas no šā akta publicēšanas, šo termiņu skaita no 14. dienas beigām pēc akta publicēšanas dienas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī . Atbilstoši šī paša Reglamenta 102. panta 2. punktam šis termiņš turklāt ir jāpagarina, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, par fiksētu desmit dienu termiņu.
            19	Turklāt saskaņā ar judikatūru efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips paredz, ka Savienības iestādei, kura attiecībā uz kādu personu vai struktūru pieņem individuālus ierobežojošus pasākumus, kā tas ir šīs lietas gadījumā, vai nu šo pasākumu pieņemšanas brīdī, vai vismaz, cik ātri vien iespējams, pēc tā pieņemšanas ir jāpaziņo to pamatojums, lai šīs personas vai struktūras varētu izmantot savas pārsūdzēšanas tiesības (šajā ziņā skat. Tiesas 2011. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑548/09 P Bank Melli Iran /Padome, Krājums, I‑11381. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
            20	Šajā gadījumā šis princips turklāt ir konkretizēts Lēmuma 2010/413 24. panta 3. punktā, Regulas Nr. 961/2010 36. panta 3. punktā un Regulas Nr. 267/2012 46. panta 3. punktā, paredzot, ka Padome savu lēmumu, tostarp pamatojumu iekļaušanai personu vai vienību, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, sarakstā, paziņo attiecīgajai personai vai vienībai tieši, ja adrese ir zināma, vai publicējot paziņojumu, tādējādi dodot šādai personai vai vienībai iespēju paust savus komentārus.
            21	No tā izriet, ka termiņš prasības celšanai par prasību atcelt tiesību aktu, ar kuru nosaka ierobežojošus pasākumus attiecībā uz personu vai vienību, sākas vienīgi no datuma, kurā tas ir paziņots individuāli ieinteresētajai personai, ja adrese ir zināma, vai pretējā gadījumā – no publicēšanas brīža Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī . Tāpat termiņš pieteikuma par prasījumu un pamatu paplašināšanu attiecībā uz tiesību aktu, ar ko atceļ un aizstāj apstrīdēto aktu, kurā bija noteikti ierobežojoši pasākumi, un saglabā šos pasākumus, sākas vienīgi no datuma, kurā tas ir paziņots individuāli ieinteresētajai personai, ja adrese ir zināma, vai no publicēšanas brīža Oficiālajā Vēstnesī , ja individuāla paziņošana ir neiespējama.
            22	Šajā lietā prasītāja apgalvo, ka tai netika paziņots par Regulu Nr. 267/2012 nekavējoties pēc tās pieņemšanas 2012. gada 23. martā, ko Padome neapstrīd. Tiesas sēdes laikā Padome tomēr, prasītājai neiebilstot, precizēja, ka Regula Nr. 267/2012 tika paziņota pēdējai minētajai 2012. gada 11. decembrī, pēc tam, kad pēc saraksta vērtēšanas saskaņā ar šīs regulas 46. panta 6. punktu Padome bija nolēmusi saglabāt ierakstu par prasītāju sarakstā par personām un vienībām, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi.
            23	Šādos apstākļos LESD 263. panta sestajā daļā paredzētais divu mēnešu termiņš tiesvedības uzsākšanai par lēmumu saglabāt ierakstu par prasītāju Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā, piemērojot Reglamenta 102. panta 2. punktu, sākās 2012. gada 12. decembrī un beidzās 2013. gada 21. februārī.
            24	Tā kā prasītāja ir uzzinājusi par Regulas Nr. 267/2012 pieņemšanu, pirms tai par to ticis paziņots, un iesniegusi savu pieteikumu par prasījumu pielāgošanu jau 2012. gada 19. jūlijā, šis pieteikums nav uzskatāms par novēlotu.
            25	Tiesas sēdē Padome tomēr izvirzīja iebildi par šī pieteikuma nepieņemamību, jo tas bijis balstīts uz jaunu pamatu par acīmredzamu kļūdu faktu novērtējumā, kas grozītu iepriekš prasības pieteikumā definēto strīda priekšmetu un ietvarus.
            26	Tā kā pieteikums par prasījumu pielāgošanu tika iesniegts noteiktajā termiņā, tas ir pieņemams, lai gan pamats attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uz kuru ir balstīts šis pieteikums, ir jauns, kā to apgalvo Padome.
            (1) .
            (1)  	Ir atspoguļoti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            nospriež:
            1) atcelt Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmumu 2011/783/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu, ciktāl Iranian Offshore Engineering & Construction Co . nosaukums ir iekļauts Lēmuma 2010/413/KĀDP II pielikumā;
            2) atcelt Padomes 2011. gada 1. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1245/2011, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu, ciktāl Iranian Offshore Engineering & Construction Co . nosaukums ir iekļauts Padomes 2010. gada 25. oktobra Regulas (ES) Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2007, VIII pielikumā;
            3) atcelt Padomes 2012. gada 23. marta Regulas (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu IX pielikumu, ciktāl tas attiecas uz Iranian Offshore Engineering & Construction Co. ;
            4) Lēmuma 2010/413, kas grozīts ar Lēmumu 2011/783, sekas, ciktāl tās attiecas uz Iranian Offshore Engineering & Construction Co. , tiek saglabātas kopš tā stāšanās spēkā – 20. dienā pēc tā publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī  –, līdz stājas spēkā daļēja Regulas Nr. 267/2012 atcelšana.
            5) Eiropas Savienības Padome sedz savus un atlīdzina Iranian Offshore Engineering & Construction Co. tiesāšanās izdevumus šajā instancē un pagaidu noregulējuma tiesvedībā.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 10.novembrī.#LG Electronics, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Apelācija - Kopienas preču zīme - Vārdisks apzīmējums "KOMPRESSOR PLUS" - Reģistrācijas atteikums - Regula (EK) Nr. 40/94 - 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts - Aprakstošs raksturs - Jauna pierādīšanas līdzekļa pārbaude, ko veic Vispārējā tiesa - Faktu un pierādījumu sagrozīšana.#Lieta C-88/11 P.

text:
      Tiesas (septītā palāta) 2011. gada 10. novembra spriedums – LG Electronics/ITSB
      (lieta C‑88/11 P)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Vārdisks apzīmējums “KOMPRESSOR PLUS” – Reģistrācijas atteikums – Regula (EK) Nr. 40/94 – 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Aprakstošs raksturs – Jauna pierādīšanas līdzekļa pārbaude, ko veic Vispārējā tiesa – Faktu un pierādījumu sagrozīšana
      1.                     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Faktu pārbaude pēc savas iniciatīvas – Piemērošanas joma – Pienākums pierādīt vispārzināmu
            faktu pareizību – Neesamība – Apstrīdēšana Vispārējā tiesā – Dokumentu iesniegšana plaši zināma fakta patiesuma pierādīšanai
            (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts) (sal. ar 26.–30. punktu)
      2.                     Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu un pierādījumu vērtējums – Nepieņemamība – Faktu un pierādījumu vērtējuma pārbaude Tiesā
            – Izslēgšana, izņemot sagrozīšanas gadījumu (LESD 256. panta 1. punkts, Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa) (sal. ar 36. un
            37. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2010. gada 16. decembra spriedumu lietā T‑497/09
               LG Electronics
               /ITSB, ar kuru noraidīta prasība, ko cēla prasītāja par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 23. septembra lēmumu lietā
                  R 397/2009‑1 attiecībā uz vārdiskas preču zīmes “KOMPRESSOR PLUS” kā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu – Preču
                  zīmes aprakstošs raksturs – Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)
                  7. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Jaunu faktu pārbaude, ko veic Vispārējā tiesa – Pierādījumu sagrozīšana

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	LG Electronics Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1980. gada 27. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Lieta 168/78.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1987. gada 11. jūnijā. # Procureur de la République pret Daniel Gofette un Alfred Gilliard. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Charleville-Mézières - Francija. # Lieta 406/85.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1988. gada 14. jūnijā. # Dansk Denkavit ApS pret Landbrugsministeriet. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Østre Landsret - Dānija. # Lieta 29/87.