title: Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 12. decembra spriedums (publicēts izvilkumu veidā).#Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd un Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG pret Eiropas Savienības Padomi.#Dempings – Ķīnas izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu imports – Pārskatīšana – Regulas Nr. 1225/2009 11. panta 2. punkts – Tiesības uz aizstāvību – Kļūda faktos – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T‑643/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑643/11
            Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd , Suzhou  (Ķīna),
            Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG , Roding  (Vācija),
            ko pārstāv K. Neuhaus , H.‑J. Freund  un B. Ecker , advokāti,
            prasītājas,
            pret
            Eiropas Savienības Padomi , ko pārstāv J.‑P. Hix , pārstāvis, kam sākotnēji palīdzēja G. Berrisch  un A. Polcyn , vēlāk – A. Polcyn  un D. Geradin , advokāti,
            atbildētāja,
            ko atbalsta
            Eiropas Komisija , ko pārstāv J.‑F. Brakeland , M. França  un A. Stobiecka-Kuik , pārstāvji,
            persona, kas iestājusies lietā,
            par prasību atcelt Padomes 2011. gada 10. oktobra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1008/2011, ar ko pēc termiņa beigu pārskata saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1225/2009 11. panta 2. punktu uzliek galīgo antidempinga maksājumu, ko piemēro Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu importam un ko attiecina arī uz tādu ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu importu, kuras nosūtītas no Taizemes, neatkarīgi no tā, vai Taizeme ir deklarēta kā šo ražojumu izcelsmes valsts (OV L 268, 1. lpp.), ciktāl šī regula ietekmē prasītājas.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Preks [ M. Prek ], tiesneši I. Labucka un V. Kreišics [ V. Kreuschitz ] (referents),
            sekretārs N. Rozners [ N. Rosner ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 12. februāra tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.

            Sprieduma pamatojums
            Spriedums (1)
            Tiesvedības priekšvēsture
            [..]
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            [..]
            Juridiskais pamatojums
            1. 1. Par pieņemamību
            [..]
            2. 2. Par lietas būtību
            35. Šajā lietā prasītājas ir izvirzījušas trīs pamatus. Ar pirmo pamatu prasītājas apgalvo, ka ir pārkāptas to tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, tiesības uz aizstāvību un tiesības tikt uzklausītām. Ar otro pamatu tās uzskata, ka Padome ir pieļāvusi kļūdu faktos apstrīdētās regulas 58. un 60. apsvērumā. Visbeidzot, ar trešo pamatu prasītājas apgalvo, ka apsvērumi par to, ka ir nodarīti zaudējumi, kā arī par cēloņsakarību starp importu par, iespējams, dempinga cenām un iespējamību, ka zaudējumi turpināsies, ja tiktu atcelti antidempinga pasākumi, balstās uz vairākām acīmredzamām kļūdām vērtējumā.
            Par pirmo pamatu – prasītāju procesuālo tiesību pārkāpumu
            36. Prasītājas būtībā uzskata, ka ir pārkāptas to tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, tiesības uz aizstāvību un tiesības tikt uzklausītām, jo Padome patvaļīgi nav ņēmusi vērā to veikto novērtējumu par kaitējumu attiecībā uz laikposmu no 2007. līdz 2009. gadam, kuru tās bija iesniegušas to 2011. gada 25. jūlija vēstulē. Šo pārkāpumu pierādot tas, ka apstrīdētās regulas 60. apsvērumā, kā uzskata prasītājas, kļūdaini esot norādīts, ka tās ir izvērtējušas kaitējumu attiecībā uz laikposmu no 2009. gada līdz PIP. Prasītājas uzskata, ka to tiesības darīt zināmu savu viedokli nevarot tikt aprobežotas tikai ar tiesībām uz iespēju iesniegt apsvērumus, bet ar šīm tiesībām Padomei esot noteikts pienākums ņemt vērā visus apgalvojumus, kurus prasītājas izteikušas to 2011. gada 25. jūlija vēstulē. Tādējādi ar to, ka Padome nav izvērtējusi minēto vēstuli, tiekot pārkāptas ne vien to tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, bet arī Pamatregulas 11. panta 2. punkta trešā daļa.
            37. Padome apstrīd, ka tā būtu pārkāpusi prasītāju procesuālās tiesības vai Pamatregulas 11. panta 2. punkta trešo daļu.
            38. Attiecībā uz to, ka prasītājas apgalvo, ka ir pārkāptas to tiesības uz aizstāvību un tiesības tikt uzklausītām, ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ir Savienības tiesību pamatprincips, kura neatņemama sastāvdaļa ir tiesības tikt uzklausītam (šajā ziņā skat. spriedumus, 1992. gada 12. februāris, Nīderlande u.c./Komisija, C‑48/90 un C‑66/90, Krājums, EU:C:1992:63, 44. punkts; 1994. gada 29. jūnijs, Fiskano /Komisija, C‑135/92, Krājums, EU:C:1994:267, 39. punkts; 1996. gada 24. oktobris, Komisija/ Lisrestal  u.c., C‑32/95 P, Krājums, EU:C:1996:402, 21. punkts; 2012. gada 22. novembris, M. , C‑277/11, Krājums, EU:C:2012:744, 82. punkts, un 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./ Kadi , C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, Krājums, EU:C:2013:518, 98. punkts) un kurš ir piemērojams ikvienam (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 18. decembris, Sopropé , C‑349/07, Krājums, EU:C:2008:746, 36. punkts).
            39. Šīs pamattiesības uz to, ka tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību procedūrā pirms nelabvēlīga akta pieņemšanas, turklāt tieši ir ietvertas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kurai saskaņā ar LES 6. panta 1. punktu ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem. It īpaši Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir norādīts, ka ikvienas personas tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs tostarp ietver ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt.
            40. Turklāt antidempinga izmeklēšanas procedūru kontekstā ir ticis nolemts, ka tiesību uz aizstāvību un tiesību tikt uzklausītam ievērošanai minētajās procedūrās ir būtiska nozīme (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 16. februāris, Padome/ Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP , C‑191/09 P un C‑200/09 P, Krājums, EU:C:2012:78, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
            41. Šo tiesību ievērošana prasa, lai ieinteresētajiem uzņēmumiem administratīvā procesa laikā tiktu dota iespēja lietderīgi paust savu viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu pareizību un atbilstību un par pierādījumiem, ko izmantojusi Komisija, pamatojot savus apgalvojumus par dempinga esamību un zaudējumiem, kas tā dēļ radušies (spriedumi, 1991. gada 27. jūnijs, Al‑Jubail Fertilizer /Padome, C‑49/88, Krājums, EU:C:1991:276, 17. punkts, un 2013. gada 11. jūlijs, Hangzhou Duralamp Electronics /Padome, T‑459/07, EU:T:2013:369, 110. punkts).
            42. Šajā lietā prasītājas tomēr nav pierādījušas, ka tām nebija dota iespēja lietderīgi paust savu viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu pareizību un atbilstību un par pierādījumiem, ko izmantojušas Savienības iestādes, pamatojot savu secinājumu par antidempinga maksājumu saglabāšanu. Tās turklāt nav minējušas nevienu faktu, uz kuru tās nebūtu varējušas norādīt un kuru tām nebūtu bijusi iespēja iesniegt Savienības iestādēm.
            43. Prasītājas pārmet Savienības iestādēm, ka tās nav ņēmušas vērā to apsvērumus. Tomēr šī apgalvotā to apsvērumu neņemšana vērā nav to tiesību uz aizstāvību vai to tiesību tikt uzklausītām pārkāpums. Lai arī minēto tiesību ievērošana Savienības iestādēm prasa ļaut prasītājām lietderīgi paust savu viedokli, tā minētajām iestādēm nevar uzlikt pienākumu piekrist šim viedoklim. Prasītāju viedokļa iesniegšanas lietderīgums prasa vienīgi, lai šis viedoklis būtu iesniegts savlaicīgi – tā, lai Savienības iestādes ar pienācīgu vērību varētu ar tiem iepazīties un izvērtēt to atbilstību pieņemamā akta saturam (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 1. oktobris, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware /Padome, C‑141/08 P, Krājums, EU:C:2009:598, 97., 98. un 102. punkts, un Sopropé , minēts 38. punktā, EU:C:2008:746, 49. un 50. punkts).
            44. Tādējādi prasītājas kļūdaini apgalvo, ka ir pārkāptas to tiesības uz aizstāvību vai to tiesības tikt uzklausītām.
            45. Attiecībā uz to, ka prasītājas apgalvo, ka ir pārkāptas to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir jāatgādina, ka, kaut arī Komisija vai Padome nevar tikt uzskatītas par “tiesu” Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumus, 1980. gada 29. oktobris, van Landewyck  u.c./Komisija, no 209/78 līdz 215/78 un 218/78, EU:C:1980:248, 81. punkts, un 1983. gada 7. jūnijs, Musique Diffusion française  u.c./Komisija, no 100/80 līdz 103/80, Krājums, EU:C:1983:158, 7. punkts), Komisijai un Padomei administratīvās procedūras ietvaros tomēr ir jāievēro Savienības pamattiesības, starp kurām ietilpst tiesības uz labu pārvaldību, kas nostiprinātas Pamattiesību hartas 41. pantā. Konkrētāk, tieši šī pēdējā minētā norma, nevis tās 47. pants reglamentē administratīvo procesu Komisijā un Padomē aizsardzības pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Savienības dalībvalstis, jomā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Ziegler /Komisija, C‑439/11 P, Krājums, EU:C:2013:513, 154. punkts un tajā minētā judikatūra).
            46. Līdz ar to prasītāju iebildums ir jāsaprot kā tāds, ar kuru ir apgalvots tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums, jo nav pienācīgi ņemti vērā prasītāju 2011. gada 25. jūlija vēstulē izteiktie to apsvērumi. Minētajās tiesībās ir ietverts kompetentās iestādes pienākums uzmanīgi un objektīvi izvērtēt visus izskatāmās lietas būtiskos apstākļus (šajā ziņā skat. spriedumus, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München , C‑269/90, Krājums, EU:C:1991:438, 14. punkts; 2008. gada 6. novembris, Nīderlande/Komisija, C‑405/07 P, Krājums, EU:C:2008:613, 56. punkts, un 2013. gada 16. septembris, ATC  u.c./Komisija, T‑333/10, Krājums, EU:T:2013:451, 84. punkts).
            47. Šajā lietā Padome apstrīdētās regulas 60. apsvērumā ir norādījusi:
            “Pēc konstatējumu paziņošanas iesniegtajās piezīmēs viens Ķīnas ražotājs eksportētājs apgalvoja, ka konkrēti rādītāji, tostarp ražošanas, pārdošanas apjoma, rentabilitātes, jaudas izmantojuma, nodarbinātības rādītāji, faktiski nenorāda uz negatīvām izmaiņām Savienības ražošanas nozarē. Taču uzņēmums aplūkoja vienīgi izmaiņas starp 2009. gadu un PIP, lai gan kaitējuma novērtējumam ir nepieciešams aplūkot visas izmaiņas Savienības ražošanas nozarē attiecīgajā periodā, t. i., jāizvērtē izmaiņas no 2007. gada līdz PIP. Kā skaidrots iepriekš (sk. 43. līdz 49. apsvērumu), visi Ķīnas eksportētāja minētie kaitējuma rādītāji attiecīgajā periodā mainījās uz negatīvo pusi.”
            48. No prasītāju 2011. gada 25. jūlija vēstules tiešām ir redzams, ka tikai par laikposmu no 2009. gada līdz PIP prasītājas ir apgalvojušas, ka Savienības ražošanas nozares ražošanas, rentabilitātes, jaudas izmantojuma un nodarbinātības rādītāji nenorādīja uz negatīvām izmaiņām, bet – tieši pretēji – uz pozitīvām izmaiņām.
            49. Apstrīdētās regulas 60. apsvēruma otrais teikums [“Taču uzņēmums aplūkoja vienīgi izmaiņas starp 2009. gadu un PIP, lai gan kaitējuma novērtējumam ir nepieciešams aplūkot visas izmaiņas Savienības ražošanas nozarē attiecīgajā periodā, t. i., jāizvērtē izmaiņas no 2007. gada līdz PIP”] ir jālasa un jāsaprot, ņemot vērā šī apsvēruma pirmo teikumu. Līdz ar to, lai arī ir taisnība, ka prasītājas savā 2011. gada 25. jūlija vēstulē ir atsaukušās arī uz apspriesto laikposmu, vērtējums, saskaņā ar kuru atsevišķi rādītāji nenorādīja uz negatīvām izmaiņām, attiecas vienīgi uz vērtējumu par laikposmu no 2009. gada līdz PIP.
            50. Tādējādi prasītājas būtībā kļūdaini apgalvo, ka iestādes ir pārkāpušas rūpības pienākumu attiecībā uz apstrīdētās regulas 60. apsvērumā ietverto vērtējumu.
            51. Visbeidzot, attiecībā uz to, ka prasītājas būtībā apgalvo, ka iestādes ir pārkāpušas rūpības pienākumu un Pamatregulas 11. panta 2. punkta trešo daļu, jo tās neesot ņēmušas vērā citus 2011. gada 25. jūlija vēstulē ietverto to apsvērumu elementus, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu Savienības iestāžu secinājumos tiek ņemti vērā visi būtiskie un pienācīgi dokumentētie pierādījumi, kas iesniegti saistībā ar jautājumu, vai antidempinga pasākumu izbeigšana varētu vai nevarētu novest pie dempinga un zaudējumu turpināšanās vai atkārtošanās.
            52. Iepriekš minētā pamatojuma dēļ iestādes apstrīdētajā regulā ir ņēmušas vērā, ka Savienības ražošanas nozares ražošanas, rentabilitātes, jaudas izmantojuma un nodarbinātības rādītāji nenorādīja uz negatīvām izmaiņām, kā prasītājas bija apgalvojušas savā 2011. gada 25. jūlija vēstulē. Turklāt no apstrīdētās regulas 59. apsvēruma izriet, ka iestādes ir ņēmušas vērā izmaiņas rentabilitātes, ražošanas, pārdošanas apjoma, jaudas izmantojuma, nodarbinātības un produkcijas līmeņa rādītājos Savienībā laikposmā no 2007. gada līdz PIP. Tādējādi iestādes ir ņēmušas vērā minētos faktorus apspriestajā laikposmā. Ciktāl prasītājas uzskata, ka iestādes minētos faktorus, ņemot vērā to apsvērumus 2011. gada 25. jūlija vēstulē, ir izvērtējušas kļūdaini, ir jākonstatē, ka šis iebildums attiecas uz apstrīdētajā regulā ietvertā vērtējuma pamatotību, kas ir trešā pamata priekšmets, un tādējādi uz šo iebildumu neattiecas minētās regulas formālās likumības kontrole. No tā izriet, ka ir jānoraida prasītāju iebildums, saskaņā ar kuru iestādes ir pārkāpušas savu rūpības pienākumu un Pamatregulas 11. panta 2. punkta trešo daļu, jo tās neesot pienācīgi ņēmušas vērā 2011. gada 25. jūlija vēstulē ietvertos to sniegto apsvērumu elementus.
            53. Ņemot vērā visu iepriekš minēto pamatojumu, ir jānoraida prasītāju pirmais pamats attiecībā uz to procesuālo tiesību pārkāpumu.
            Par otro pamatu – kļūdu faktos
            Ievads
            [..]
            Par otrā pamata pirmo daļu
            [..]
            Par otrā pamata otro daļu
            [..]
            Par otrā pamata trešo daļu
            [..]
            Secinājumi
            [..]
            Par trešo pamatu – acīmredzamām kļūdām vērtējumā
            Ievads
            [..]
            Par trešā pamata pirmo daļu
            – – Par acīmredzamām kļūdām vērtējumā un Pamatregulas 11. panta 2. punkta un 3. panta 2., 6. un 7. punkta pārkāpumu
            [..]
            – – Par pamatojumā pieļautajiem trūkumiem
            [..]
            – – Secinājumi
            [..]
            Par trešā pamata otro daļu
            – – Ievads
            [..]
            – – Par apstrīdētās regulas 58. un 59. apsvērumā ietverto vērtējumu
            [..]
            – – Par apstrīdētās regulas 61. apsvērumā ietverto vērtējumu
            [..]
            – – Par apstrīdētās regulas 62. apsvērumā ietverto vērtējumu
            [..]
            – – Par apstrīdētās regulas 64. apsvērumā ietverto vērtējumu
            [..]
            – – Secinājumi
            [..]
            Par tiesāšanās izdevumiem
            [..]
            (1) .
            (1)  –	Ir atspoguļoti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            nospriež:
            1) prasību noraidīt;
            2) Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd un Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG sedz savus, kā arī atlīdzina četras piektdaļas no Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumiem;
            3) Padome sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem;
            4) Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


Tiesas spriedums 1960. gada 10. maijā. # Barbara Erzbergbau AG un citi pret EOTK Augsto iestādi. # Apvienotās lietas 3-58 līdz 18-58, 25-58 un 26-58.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2008. gada 14.februārī. # Orsay GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas un grafiskas preču zīmes "O orsay" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrāka vārdiska un grafiska preču zīme "D’ORSAY" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-39/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2008. gada 14. februāra spriedums – Orsay/ITSB – Jiménez Arellano (“O orsay”)
      (lieta T‑39/04)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas un grafiskas preču zīmes “O orsay” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrāka vārdiska un grafiska preču zīme “D’ORSAY” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvs atteikuma pamatojums – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas iespēja ar agrāku preču zīmi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 49. un 52.–55. punktu)

      Priekšmets

         Prasība, kas celta par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2003. gada 3. novembra lēmumu lietā R 394/2002‑4 saistībā ar iebildumu
                  procesu starp

               José Jiménez Arellano
               ,
               SA
                un
               Orsay GmbH
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Orsay GmbH

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska un grafiska preču zīme “O orsay” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 23., 24. un 25. klasē – reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 1042613

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               José Jiménez Arellano SA

               Iebildumu procesā pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Spānijā un Portugālē reģistrēta grafiska preču zīme “D’ORSAY”, it īpaši attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               noraidīt preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz precēm “apģērbi, zābaki, kurpes un čības; galvassegas”. Pārējā
                  daļā iebildumus noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Orsay GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 6.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2002/73/EK - Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm - Darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējas - Darba nosacījumi - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-340/07.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2008. gada 6. marta spriedums – Komisija/Luksemburga
      (lieta C‑340/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2002/73/EK – Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm – Darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējas – Darba nosacījumi – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 6. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Normatīvu un administratīvu aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                  2002. gada 23. septembra Direktīvas 2002/73/EK, ar kuru groza Padomes Direktīvu 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas
                  paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba iespējām, profesionālo izglītību un paaugstināšanu
                  amatā [darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām], kā arī darba nosacījumiem (OV L 269, 15. lpp.), prasības, nepieņemšana
                  paredzētajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	paredzētajā laikā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2002. gada 23. septembra Direktīvas 2002/73/EK, ar kuru groza Padomes Direktīvu 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas
                     paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba iespējām, profesionālo izglītību un paaugstināšanu
                     amatā, kā arī darba nosacījumiem, prasības, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar šās
                     direktīvas 2. panta 1. punkta pirmo daļu;

                  2)

                  	Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (desmitā palāta), 2016. gada 21. janvāris.#Società per l'aeroporto civile di Bergamo-Orio al Serio (SACBO) SpA pret Eiropas Komisiju un Inovācijas un tīklu izpildaģentūru (INEA).#Apelācijas sūdzība – Eiropas transporta tīkls – Finanšu atbalsts – Slēgšana – Lēmums, kurā par neattaisnotām atzītas noteiktas izmaksas un veikts galīgais aprēķins – LESD 263. panta ceturtā daļa – Prasība atcelt tiesību aktu – Apstrīdams tiesību akts – Tiesības celt prasību – Persona, kas nav atbalsta saņēmējs.#Lieta C-281/14 P.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2000. gada 5.jūlijā. # Ignacio Samper pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi - Dienesta intereses. # Lieta T-111/99.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1991. gada 24. janvārī. # Edward Patrick Latham pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Novērtējuma ziņojums. # Lieta T-63/89.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1988. gada 5. jūlijā. # Felix Borowitz pret Bundesversicherungsanstalt für Angestellte. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundessozialgericht - Vācija. # Sociālais nodrošinājums - Regula Nr. 1408/71. # Lieta 21/87.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 12.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīvas 64/433/EEK, 91/497/EEK un 89/662/EEK. # Lieta C-102/96.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2013. gada 15. janvārī. # Welte - Wenu GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Kopienas grafiska preču zīme "EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES" - Absolūts atteikuma pamatojums - Starptautiskas starpvaldību organizācijas emblēmas atdarinājums - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta h) apakšpunkts - Parīzes konvencijas 6.ter pants - Pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu saturs - Jaunu faktu pieņemamība - Regulas Nr. 207/2009 56. panta 2. punkts un 76. pants - Regulas (EK) Nr. 2868/95 37. noteikuma b) punkta iv) apakšpunkts - Apelāciju padomes kompetence gadījumā, ja prasība attiecas tikai uz Anulēšanas nodaļas lēmuma daļu. # Lieta T-413/11.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 13.maijā. # Schuhpark Fascies GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas un vārdiskas preču zīmes "jello SCHUHPARK" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "Schuhpark" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums - Regulas (EK) Nr. 40/94 43. panta 2. punkts. # Lieta T-183/08.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2009. gada 13. maija spriedums – Schuhpark Fascies/ITSB – Leder & Schuh (“jello SCHUHPARK”)
      (lieta T‑183/08)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas un vārdiskas preču zīmes “jello SCHUHPARK” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “Schuhpark” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Regulas (EK) Nr. 40/94 43. panta 2. punkts
      Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 20.–24. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2008. gada 13. marta lēmumu lietā R 1560/2006‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Schuhpark Fascies GmbH
                un
               Leder & Schuh AG
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Leder & Schuh AG

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska un vārdiska preču zīme “jello SCHUHPARK” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 1., 3., 9., 14., 16., 18., 21., 24.–26. un
                  28. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 1269372

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Schuhpark Fascies GmbH

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Vācijas vārdiska preču zīme “Schuhpark” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē, un šajā sakarā iebildumi bija vērsti
                  pret reģistrāciju 18., 21., 25. un 26. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus daļēji apmierināt un reģistrācijas pieteikumu daļēji noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apstrīdēto lēmumu atcelt un iebildumus noraidīt

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Schuhpark Fascies GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 26.janvārī.#Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL pret Administración del Estado.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Supremo - Spānija.#Dalībvalstu procesuālā autonomija - Līdzvērtības princips - Prasība sakarā ar valsts atbildību - Savienības tiesību pārkāpums - Konstitūcijas pārkāpums.#Lieta C-118/08.

text:
      Lieta C‑118/08
      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      pret
      Administración del Estado
      (Tribunal Supremo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Dalībvalstu procesuālā autonomija – Līdzvērtības princips – Pret valsti celta prasība sakarā ar atbildību – Savienības tiesību pārkāpums – Konstitūcijas pārkāpums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas
      (EKL 234. pants)
      2.        Savienības tiesības – Privātpersonām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt privātpersonām
            nodarīto kaitējumu
      1.        Lai arī prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesai nav pienākuma izvērtēt valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām,
         tā ir kompetenta sniegt iesniedzējtiesai visus šo tiesību interpretācijas elementus, kas tai ļautu izlemt jautājumu par šādu
         atbilstību, taisot spriedumu izskatāmajā lietā.

      Šajā sakarā valsts tiesību noteikumu, kuru atbilstību Savienības tiesībām ir pienākums izvērtēt valsts tiesai, ņemot vērā
         Tiesas sniegtos interpretācijas elementus, leģislatīvā, regulatīvā vai no judikatūras izrietošā izcelsme neietekmē tās kompetenci
         lemt par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

      (sal. ar 23. un 24. punktu)
      2.        Savienības tiesības liedz piemērot tādu dalībvalsts tiesību normu, saskaņā ar kuru prasība sakarā ar valsts atbildību, kas
         pamatota ar Savienības tiesību pārkāpumu, kurš izdarīts ar valsts likumu un kurš konstatēts ar Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu
         atbilstoši EKL 226. pantam, var tikt apmierināta tikai tad, ja prasītājs iepriekš ir izmantojis visus valsts tiesību aizsardzības
         līdzekļus tāda administratīvā akta spēkā esamības apstrīdēšanai, kas ir radījis kaitējumu un kas pieņemts pamatojoties uz
         šo likumu, ja šāds pats noteikums nav piemērojams prasībai sakarā ar valsts atbildību, kas pamatota ar Konstitūcijas pārkāpumu,
         kurš izdarīts ar šo pašu likumu un kuru konstatējusi kompetentā valsts tiesa.

      Saskaņā ar līdzvērtības principu visiem noteikumiem, kas piemērojami prasībām, ir jābūt piemērojamiem vienādi prasībām, kas
         ir pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu, kā arī prasībām, kas ir pamatotas ar valsts tiesību neievērošanu. Abas attiecīgās
         prasības par atbildību, ņemot vērā to priekšmetu un galvenos elementus, var uzskatīt par līdzīgām, jo, pirmkārt, to abu priekšmeti
         ir vienādi, proti, tās attiecas uz zaudējumu atlīdzināšanu personai, kurai nodarīts kaitējums sakarā ar pieņemto aktu vai
         valsts bezdarbību, un, otrkārt, vienīgā atšķirība starp abām minētajām prasībām ir tāda, ka vienā gadījumā tiesību pārkāpums,
         ar kuru tās ir pamatotas, tiktu konstatēts ar Tiesas spriedumu, kas taisīts saskaņā ar EKL 226. pantu, bet otrā gadījumā –
         ar kompetentās valsts tiesas spriedumu. Ar šo pēdējo apstākli, neesot nekādām citām norādēm, kas ļautu secināt, ka pastāvētu
         citas atšķirības starp minētajām prasībām, nepietiek, lai saskaņā ar līdzvērtības principu noteiktu, ka starp šīm abām prasībām
         ir atšķirības. Līdz ar to līdzvērtības princips liedz šāda noteikuma piemērošanu.

      (sal. ar 33., 36., 43.–46. un 48. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 26. janvārī (*)

      Dalībvalstu procesuālā autonomija – Līdzvērtības princips – Pret valsti celta prasība sakarā ar atbildību – Savienības tiesību pārkāpums – Konstitūcijas pārkāpums
      Lieta C‑118/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunal Supremo (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 1. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 18. martā, tiesvedībā

      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      pret
      Administración del Estado.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un K. Toadere [C. Toader], tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 22. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL vārdā – K. Eskverra Andreu [C. Esquerrá Andreu], abogado,

      –        Spānijas valdības vārdā H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Báscones], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 9. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par efektivitātes un līdzvērtības principu interpretāciju saistībā ar Spānijas tiesību
         sistēmas noteikumiem, kas piemērojami attiecībā uz prasībām sakarā ar valsts atbildību par Savienības tiesību pārkāpumu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL (turpmāk tekstā – “Transportes Urbanos”) un Administración del Estado [Spānijas valdību] par prasības sakarā ar atbildību, ko Transportes Urbanos ierosinājusi pret Spānijas valsti saistībā ar Savienības tiesību pārkāpumu, noraidīšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Sestā direktīva
      3        Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes
         1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 17. panta 2. un 5. punktā
         šo punktu redakcijā, kas izriet no šīs direktīvas 28.f panta, paredzēts:

      “2.      Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis
         vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

      b)      pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par ievestām precēm;
      c)      pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams atbilstīgi 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam un 6. panta 3. punktam un 28.a panta
         6. punktam;

      [..]
      5.      Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan 2. un 3. punkta aptvertiem darījumiem, par kuriem pievienotās
         vērtības nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, atskaitāma ir tikai
         tā pievienotās vērtības nodokļa daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.

      Šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs.
      [..]”
      4        Sestās direktīvas 19. pantā ir noteikti atskaitāmās daļas aprēķināšanas kritēriji [nodokļu atskaitīšanai], kas paredzēta šīs
         direktīvas 17. panta 5. punkta pirmajā daļā.

       Valsts tiesības
      5        Spānijas Konstitūcijas (turpmāk tekstā – “Konstitūcija”) 163. pantā paredzēts:

      “Ja tiesa tiesvedības gaitā uzskata, ka kāds konkrētajā gadījumā piemērojamais instruments, no kura spēkā esamības ir atkarīgs
         spriedums un kuram ir likuma spēks, ir pretrunā Konstitūcijai, tai ir jāvēršas Tribunal Constitucional [Konstitucionālajā tiesā] saistībā ar šo jautājumu, ņemot vērā likumā paredzēto formu un ietekmi, kas nekādā gadījumā nevar
         būt apturoša.”

      6        1992. gada 28. decembra Likumā 37/1992 par pievienotās vērtības nodokli (1992. gada 29. decembra BOE Nr. 312, 44247. lpp.), kas grozīts ar 1997. gada 30. decembra Likumu 66/1997 (1997. gada 31. decembra BOE Nr. 313, 38517. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums 37/1992”), paredzēti ierobežojumi nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt pievienotās
         vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kas saistīts ar tādu preču vai pakalpojumu iepirkumu, kuri finansēti ar subsīdiju
         palīdzību. Šie ierobežojumi stājušies spēkā, sākot no 1998. finanšu gada.

      7        Likumā 37/1992 arī noteikts, ka visiem nodokļa maksātājiem ir pienākums periodiski iesniegt deklarācijas, kurās tiem jāaprēķina
         maksājamā PVN summa (turpmāk tekstā – “paša aprēķinātā summa).

      8        Saskaņā ar 2003. gada 17. decembra Vispārējo nodokļu likumu 58/2003 (2003. gada 18. decembra BOE Nr. 303, 44987. lpp.) nodokļa maksātājam ir tiesības pieprasīt tā paša aprēķināto summu koriģēšanu un, ja nepieciešams, pieprasīt
         atmaksāt nepamatoti samaksātās summas. Atbilstoši šī likuma 66. un 67. pantam šo tiesību īstenošanas termiņš ir četri gadi,
         sākot no nākamās dienas, kas seko dienai, kurā veikts nepamatotais maksājums, vai tai dienai, kurā beidzas paša aprēķināto
         summu iesniegšanas termiņš, ja nepamatotais maksājums ir veikts šajā dienā.

       Pamata prāva
      9        2005. gada 6. oktobra spriedumā lietā C‑204/03 Komisija/Spānija (Krājums, I‑8389. lpp.) Tiesa būtībā nosprieda, ka Likumā 37/1992
         noteiktie PVN atskaitīšanas ierobežojumi ir nesaderīgi ar Sestās direktīvas 17. panta 2. un 5. punktu, kā arī 19. pantu.

      10      Transportes Urbanos, kura saskaņā ar Likumu 37/1992 pati bija veikusi summu aprēķinu 1999. un 2000. finanšu gadam, neizmantoja savas tiesības
         saskaņā ar Vispārējo nodokļu likumu 58/2003 pieprasīt tās pašas aprēķināto summu koriģēšanu. Patiesībā ir skaidrs, ka šādas
         tiesības radās dienā, kurā Tiesa pasludināja iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija.

      11      Transportes Urbanos cēla prasību sakarā ar atbildību pret Spānijas valsti Ministru padomē. Šīs prasības ietvaros minētā sabiedrība apgalvo, ka
         tā ir cietusi zaudējumus EUR 1 228 366,39 apmērā saistībā ar to, ka Spānijas likumdevējs ir pārkāpis Sesto direktīvu un šo
         pārkāpumu Tiesa ir konstatējusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Spānija. Šī summa atbilst PVN maksājumiem, ko nepamatoti
         iekasējusi Spānijas nodokļu iestāde par minētajiem finanšu gadiem, kā arī atmaksājamām summām, ko minētā sabiedrība par šiem
         finanšu gadiem būtu varējusi pieprasīt.

      12      Ar 2007. gada 12. janvāra lēmumu Ministru padome noraidīja Transportes Urbanos prasību, uzskatot, ka, nepieprasot minēto pašas aprēķināto summu koriģēšanu šim mērķim paredzētajā termiņā, tā ir pārtraukusi
         tiešo cēloņsakarību starp valsts izdarīto Savienības tiesību pārkāpumu un šai sabiedrībai šķietami nodarīto kaitējumu.

      13      Minētais Ministru padomes lēmums par prasības noraidīšanu ir balstīts uz diviem Tribunal Supremo [Augstākās tiesas] 2004. gada 29. janvāra un 2005. gada 24. maija spriedumiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētā judikatūra”),
         saskaņā ar kuriem prasības sakarā ar valsts atbildību par Savienības tiesību pārkāpumu ir pakārtotas noteikumam, ka pret nelabvēlīgu
         administratīvu aktu, kas pieņemts saskaņā ar Savienības tiesībām pretrunā esošu valsts likumu, iepriekš ir jābūt izmantotiem
         visiem administratīviem un tiesas ceļā īstenojamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem.

      14      2007. gada 6. jūnijā Transportes Urbanos par Ministru padomes minēto lēmumu noraidīt tās prasību cēla prasību Tribunal Supremo.

       Iesniedzējtiesas lēmums un prejudiciālais jautājums
      15      Tribunal Supremo savā lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu atgādina, ka saskaņā ar apstrīdēto judikatūru prasības ierosināšana sakarā
         ar valsts atbildību, pamatojoties uz likuma neatbilstību konstitūcijai, pretēji šādai pašai prasībai, kas ierosināta, pamatojoties
         uz šī likuma neatbilstību Savienības tiesībām, nav pakārtota nekādam nosacījumam par visu tiesību aizsardzības līdzekļu iepriekšēju
         izmantošanu pret nelabvēlīgu administratīvu aktu, kas balstīts uz šo likumu.

      16      Iemesls, kāpēc pastāv šāda atšķirīga attieksme pret šīm abām prasībām, ir saistīts ar pastāvošajām atšķirībām starp tiesību
         aizsardzības līdzekļiem, kas vērsti pret administratīvu aktu saistībā ar to, vai šīs prasības ir balstītas uz minētā akta
         neatbilstību Savienības tiesībām vai arī valsts tiesību aktu, kurš pārkāpj Konstitūciju un kuru piemērojot tika pieņemts šis
         akts.

      17      Būtībā saskaņā ar apstrīdēto judikatūru, ja uz valsts likumu ir attiecināma prezumpcija par atbilstību Konstitūcijai, arī
         uz administratīvajiem aktiem, kas balstīti uz šo likumu, ir attiecināma “tiesiskuma” prezumpcija. No tā izriet, ka ne administratīvās
         iestādes, ne tiesu iestādes nevar atcelt šos aktus, ja vien Tribunal Constitucional ar savu spriedumu nav pasludinājis minēto aktu par spēkā neesošu, ņemot vērā tā neatbilstību konstitūcijai, prasības par
         nekonstitucionalitāti ietvaros, kas ierosināta saskaņā ar Konstitūcijas 163. pantu, kas ir prasība, kuru var ierosināt tikai
         tiesa, kurai piekritīga šī lieta.

      18      Šādos apstākļos, ja administratīvo vai tiesas ceļā īstenojamo tiesību aizsardzības līdzekļu iepriekšējā izmantošana pret administratīvo
         aktu, kas rada kaitējumu, būtu nosacījums, lai varētu ierosināt prasību sakarā ar atbildību saistībā ar Konstitūcijas pārkāpumu,
         tas radītu situāciju, ka attiecīgajām personām ir pienākums apstrīdēt administratīvo aktu, kas pieņemts, piemērojot tādu likumu,
         kas, iespējams, neatbilst konstitūcijai, izmantojot, pirmkārt, administratīvos līdzekļus un, otrkārt, tiesas ceļā īstenojamos
         līdzekļus, kā arī vērsties visās instancēs, kamēr viena no attiecīgajām tiesām beidzot nolemj izvirzīt jautājumu par šī likuma
         neatbilstību konstitūcijai Tribunal Constitucional. Šāda situācija būtu nesamērīga un radītu nepieņemamas sekas.

      19      Savukārt, ja kompetentās administratīvās vai tiesu iestādes uzskata, ka administratīvais akts tika pieņemts, piemērojot likumu,
         kurš neatbilst Savienības tiesībām, tām saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir pienākums nepiemērot šo likumu, kā arī tos
         administratīvos aktus, kas pieņemti, pamatojoties uz šo likumu. Tādējādi būtu iespējams pieprasīt minētajām iestādēm administratīvā
         akta, kas rada kaitējumu, atcelšanu, kā arī saņemt pilnīgu atlīdzību.

      20      Turklāt saskaņā ar apstrīdēto judikatūru tāda Savienības tiesību pārkāpuma pastāvēšana, saistībā ar kuru var iestāties valsts
         atbildība, būtu jāizvērtē Tiesas prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā. Tiesas sprieduma, kas taisīts saskaņā ar LESD 267. pantu,
         ietekme nav salīdzināma ar Tribunal Constitucional taisītā sprieduma, ar kuru kāds likums tiek pasludināts par neatbilstošu konstitūcijai, ietekmi tādā nozīmē, ka tikai Tribunal Constitucional lēmums padara minēto likumu par spēkā neesošu ar atpakaļejošu spēku.

      21      Šādos apstākļos Tribunal Constitucional nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai, [apstrīdētajā judikatūrā] piemērojot atšķirīgus risinājumus prasībām par likumdevējas valsts mantisko atbildību, kas
         pamatotas ar administratīviem aktiem, kuri izdoti saskaņā ar likumu, kas atzīts par neatbilstošu konstitūcijai, un tādām pašām
         prasībām, kas pamatotas ar aktiem, kuri izdoti saskaņā ar tiesību normu, kas atzīta par nesaderīgu ar [Savienības] tiesībām,
         Tribunal Supremo neievēro līdzvērtības un efektivitātes principus?”

       Par Tiesas kompetenci
      22      Saskaņā ar Spānijas valdības viedokli Tiesa nav kompetenta lemt par tādu tiesas nolēmumu kā apstrīdētā judikatūra atbilstību
         Savienības tiesībām, tādēļ ka Tribunal Supremo pati ir tiesīga grozīt šos nolēmumus, ja tā uzskata, ka šī judikatūra neatbilst minētajām tiesībām.

      23      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai arī prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesai nav pienākuma izvērtēt valsts tiesību aktu
         atbilstību Savienības tiesībām, tā vairākkārt ir nolēmusi, ka tā ir kompetenta sniegt iesniedzējtiesai visus Savienības tiesību
         interpretācijas elementus, kas tai ļautu izlemt jautājumu par šādu atbilstību, taisot spriedumu izskatāmajā lietā (šajā ziņā
         skat. it īpaši 1993. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑292/92 Hünermund u.c., Recueil, I‑6787. lpp., 8. punkts, kā arī 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑380/05 Centro Europa 7, Krājums, I‑349. lpp., 50. punkts).

      24      Šajā sakarā, kā to atklāj arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 13. punktā, valsts tiesību noteikumu, kuru atbilstību Savienības
         tiesībām ir pienākums izvērtēt iesniedzējtiesai, ņemot vērā Tiesas sniegtos interpretācijas elementus, leģislatīvā, regulatīvā
         vai no judikatūras izrietošā izcelsme neietekmē tās kompetenci lemt par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

      25      Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, Tiesai un dalībvalstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts LESD 267. pantā,
         tikai valsts tiesām, kurās ir ierosināta tiesvedība un kurām ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā
         katras lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums tām ir nepieciešams sprieduma taisīšanai,
         gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir saistīti ar Savienības tiesību interpretāciju,
         Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (šajā ziņā skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑18/01 Korhonen u.c., Recueil, I‑5321. lpp., 19. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑261/07 un C‑299/07 VTB‑VAB un Galatea, Krājums, I‑2949. lpp., 32. punkts).

      26      Šajā gadījumā Tiesai netiek lūgts interpretēt valsts tiesības vai valsts tiesas spriedumu, bet gan sniegt iesniedzējtiesai
         efektivitātes un līdzvērtības principu interpretācijas elementus, kas ļautu iesniedzējtiesai izvērtēt, vai saskaņā ar Savienības
         tiesībām tai ir pienākums nepiemērot valsts tiesību normas attiecībā uz prasību sakarā ar valsts atbildību saistībā ar likumu,
         kurš pārkāpj minētās tiesības (šajā ziņā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05 Lucchini, Krājums, I‑6199. lpp., 46. punkts).

      27      Tādējādi Tiesa ir kompetenta pieņemt nolēmumu attiecībā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

       Par prejudiciālo jautājumu
      28      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības ir pretrunā tādai dalībvalsts tiesību normai,
         saskaņā ar kuru prasības sakarā ar valsts atbildību saistībā ar valsts likumu, kurš pārkāpj šīs tiesības, ir pakļautas nosacījumam
         par visu tiesību aizsardzības līdzekļu iepriekšēju izmantošanu pret administratīvu aktu, kas rada kaitējumu, ja šādas pašas
         prasības, kas pamatotas uz Konstitūcijas pārkāpumu, kurš izdarīts ar šo pašu likumu, nav pakļautas šādam nosacījumam.

       Ievada apsvērumi
      29      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Eiropas Savienības dibināšanas līgumu
         sistēmā ir paredzēts valsts atbildības princips attiecībā uz indivīdiem radīto kaitējumu, kas radies saistībā ar tās izdarītu
         Savienības tiesību pārkāpumu (šajā ziņā skat. 1991. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90 Francovich u.c., Recueil, I‑5357. lpp., 35. punkts; 1996. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame, Recueil, I‑1029. lpp., 31. punkts; kā arī 2009. gada 24. marta spriedumu lietā C‑445/06 Danske Slagterier, Krājums, I‑2119. lpp., 19. punkts).

      30      Šajā sakarā Tiesa ir nospriedusi, ka zaudējumus cietušajiem indivīdiem ir tiesības uz atlīdzinājumu, ja ir izpildīti trīs
         nosacījumi, proti, ja pārkāptās Savienības tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības indivīdiem, ja šīs normas pārkāpums
         ir pietiekami būtisks un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un indivīdiem nodarīto kaitējumu (šajā ziņā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Danske Slagterier, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      Tiesai ir arī bijusi iespēja precizēt, ka, ja vien tiesības uz kompensāciju nav tieši paredzētas Savienības tiesībās un gadījumā
         ja šie nosacījumi ir izpildīti, valstij ir pienākums atlīdzināt kaitējuma radītās sekas, ņemot vērā valsts tiesības saistībā
         ar tās atbildību, ar noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par zaudējumu atlīdzināšanu nav nelabvēlīgāki
         par tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām dalībvalstī (līdzvērtības princips), un to piemērošana praksē nedrīkst būt tāda,
         kas zaudējumu atlīdzināšanu padara par neiespējamu vai pārmērīgi grūtu (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. 2003. gada
         30. septembra spriedumu lietā C‑224/01 Köbler, Recueil, I‑10239. lpp., 58. punkts, un 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑524/04 Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, Krājums, I‑2107. lpp., 123. punkts).

      32      Līdz ar to, kā to atzinusi iesniedzējtiesa, uzdotais jautājums ir jāpārbauda, ņemot vērā šos principus.

       Par līdzvērtības principu
      33      Attiecībā uz līdzvērtības principu ir jāteic, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru visiem noteikumiem, kas piemērojami prasībām,
         ir jābūt piemērojamiem vienādi prasībām, kas ir pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu, kā arī prasībām, kas ir pamatotas
         ar valsts tiesību neievērošanu (šajā ziņā skat. 1998. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑231/96 Edis, Recueil, I‑4951. lpp., 36. punkts; 1998. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑326/96 Levez, Recueil, I‑7835. lpp., 41. punkts; 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C‑78/98 Preston u.c, Recueil, I‑3201. lpp., 55. punkts, kā arī 2006. gada 19. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑392/04 un C‑422/04 i‑21 Germany un Arcor, Krājums, I‑8559. lpp., 62. punkts).

      34      Tomēr šis princips nevar tikt interpretēts kā tāds, kas dalībvalstij liek attiecināt tās labvēlīgāko iekšējo kārtību uz visām
         prasībām, kas iesniegtas kādā konkrētā tiesību jomā (iepriekš minētais spriedums lietā Levez, 42. punkts; 1999. gada 9. februāra spriedums lietā C‑343/96 Dilexport, Recueil, I‑579. lpp., 27. punkts, un 2009. gada 29. oktobra spriedums lietā C‑63/08 Pontin, Krājums, I‑0000. lpp., 45. punkts).

      35      Lai pārliecinātos, vai šajā lietā ir ievērots līdzvērtības princips, ir jāizvērtē, vai prasība sakarā ar atbildību, ko ierosināja
         Transportes Urbanos par Savienības tiesību pārkāpumu, un prasība, kuru šī sabiedrība būtu varējusi ierosināt sakarā ar Konstitūcijas pārkāpumu,
         ņemot vērā šo prasību priekšmetu un galvenos elementus, var tikt uzskatītas par līdzīgām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Preston u.c., 49. punkts).

      36      Attiecībā uz abu iepriekšējā punktā minēto prasību sakarā ar atbildību priekšmetu ir jāteic, ka to abu priekšmeti ir vienādi,
         proti, tās attiecas uz zaudējumu atlīdzināšanu personai, kurai nodarīts kaitējums sakarā ar pieņemto aktu vai valsts bezdarbību.

      37      Attiecībā uz to galvenajiem elementiem ir jāatgādina, ka šajā lietā minētais noteikums saistībā ar iepriekš izmantotajiem
         līdzekļiem rada atšķirību abās šajās prasībās tādā veidā, ka šis noteikums pieprasa, lai prasītājs pret administratīvu aktu,
         kas rada kaitējumu, iepriekš būtu izmantojis visus tiesību aizsardzības līdzekļus tikai tādā gadījumā, ja prasība sakarā ar
         atbildību ir pamatota ar Savienības tiesību pārkāpumu, kas radies valsts likuma dēļ, kuru piemērojot pieņemts šis akts.

      38      Tomēr ir jāteic, ka pretēji tam, kas it kā izriet no šī sprieduma 20. punktā minētās apstrīdētās judikatūras dažiem aspektiem,
         zaudējumu, ko izraisījis dalībvalsts Savienības tiesību pārkāpums, atlīdzināšana nav pakļauta prasībai, lai fakts, ka pastāv
         šāds pārkāpums, izrietētu no Tiesas sprieduma, kas taisīts prejudiciāla nolēmuma kārtībā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 94.–96. punkts; 1996. gada 8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑178/94, C‑179/94 un no C‑188/94 līdz C‑190/94 Dillenkofer u.c., Recueil, I‑4845. lpp., 28. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Danske Slagterier, 37. punkts).

      39      Tomēr ir jākonstatē, ka pamata prāvā Transportes Urbanos nepārprotami ir pamatojusi savu prasību sakarā ar atbildību ar iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, kas taisīts
         saskaņā ar EKL 226. pantu, kurā Tiesa ir konstatējusi Sestās direktīvas pārkāpumu, kas izdarīts ar Likumu 37/1992.

      40      Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Transportes Urbanos ir vērsusies Ministru padomē ar šo prasību tādēļ, ka lūguma par paša aprēķināto summu par 1999. un 2000. finanšu gadu koriģēšanu
         iesniegšanas termiņš bija beidzies dienā, kad tika pasludināts minētais spriedums lietā Komisija/Spānija.

      41      Tomēr, kā jau tika minēts šī sprieduma 12. un 13. punktā, Ministru padome minēto prasību noraidīja tādēļ, ka Transportes Urbanos pirms šīs prasības celšanas nebija pieprasījusi pašas aprēķināto summu koriģēšanu.

      42      Savukārt saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu, ja Transportes Urbanos būtu varējusi pamatot savu prasību sakarā ar atbildību ar Tribunal Constitucional spriedumu, ar kuru šis pats likums tiktu pasludināts par spēkā neesošu sakarā ar Konstitūcijas pārkāpumu, šī prasība varētu
         tikt apmierināta neatkarīgi no tā, ka šī sabiedrība nebija pieprasījusi minēto pašas aprēķināto summu koriģēšanu pirms tam,
         kad beidzies paredzētais termiņš.

      43      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tādā kontekstā, kāda šī lieta aprakstīta iesniedzējtiesas lēmumā, vienīgā atšķirība
         starp abām prasībām, kas minētas šī sprieduma 35. punktā, ir tāda, ka vienā gadījumā tiesību pārkāpums, ar kuru tās ir pamatotas,
         tiktu konstatēts ar Tiesas spriedumu, kas taisīts saskaņā ar EKL 226. pantu, un otrā gadījumā ar Tribunal Constitucional spriedumu.

      44      Ar šo vienīgo apstākli, neesot nekādām citām norādēm iesniedzējtiesas lēmumā, kas ļautu secināt, ka pastāvētu citas atšķirības
         starp Transportes Urbanos ierosināto prasību sakarā ar valsts atbildību un prasību, ko šī sabiedrība būtu varējusi ierosināt, pamatojoties uz Tribunal Constitucional konstatēto Konstitūcijas pārkāpumu, nepietiek, lai saskaņā ar līdzvērtības principu noteiktu, ka starp šīm abām prasībām
         ir atšķirības.

      45      Šādā situācijā ir jāatzīst, ka abas iepriekš minētās prasības var uzskatīt par līdzīgām šī sprieduma 35. punktā minētās judikatūras
         izpratnē.

      46      No tā izriet, ka, ņemot vērā iesniedzējtiesas lēmumā aprakstītos apstākļus, līdzvērtības princips liedz tāda noteikuma kā
         pamata lietā piemērošanu.

      47      Ņemot vērā šo secinājumu, nav nepieciešams izvērtēt pamata prāvā minēto noteikumu saistībā ar iepriekšēju visu tiesību aizsardzības
         līdzekļu izmantošanu atbilstoši līdzvērtības principam.

      48      No iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Savienības tiesības liedz piemērot tādu dalībvalsts
         tiesību normu, saskaņā ar kuru prasība sakarā ar valsts atbildību, kas pamatota ar Savienības tiesību pārkāpumu, kas izdarīts
         ar valsts likumu un kas konstatēts ar Tiesas spriedumu atbilstoši EKL 226. pantam, var tikt apmierināta tikai tad, ja prasītājs
         iepriekš ir izmantojis visus valsts tiesību aizsardzības līdzekļus tāda administratīvā akta spēkā esamības apstrīdēšanai,
         kas ir radījis kaitējumu un kas pieņemts pamatojoties uz šo likumu, ja šāds pats noteikums nav piemērojams prasībai sakarā
         ar valsts atbildību, kas pamatota ar Konstitūcijas pārkāpumu, kas izdarīts ar šo pašu likumu un kuru konstatējusi kompetentā
         valsts tiesa.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      49      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Savienības tiesības liedz piemērot tādu dalībvalsts tiesību normu, saskaņā ar kuru prasība sakarā ar valsts atbildību, kas
            pamatota ar Savienības tiesību pārkāpumu, kurš izdarīts ar valsts likumu un kurš konstatēts ar Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu
            atbilstoši EKL 226. pantam, var tikt apmierināta tikai tad, ja prasītājs iepriekš ir izmantojis visus valsts tiesību aizsardzības
            līdzekļus tāda administratīvā akta spēkā esamības apstrīdēšanai, kas ir radījis kaitējumu un kas pieņemts pamatojoties uz
            šo likumu, ja šāds pats noteikums nav piemērojams prasībai sakarā ar valsts atbildību, kas pamatota ar Konstitūcijas pārkāpumu,
            kurš izdarīts ar šo pašu likumu un kuru konstatējusi kompetentā valsts tiesa.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.