title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 17.jūnijā.#Terre wallonne ASBL (C-105/09) un Inter-Environnement Wallonie ASBL (C-110/09) pret Région wallonne.#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Beļģija.#Direktīva 2001/42/EK - Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums - Direktīva 91/676/EEK - Ūdeņu aizsardzība pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti - Rīcības programmas attiecībā uz īpaši jūtīgām zonām.#Apvienotās lietas C-105/09 un C-110/09.

text:
      Apvienotās lietas C‑105/09 un C‑110/09
      Terre wallonne ASBL
      un
      Inter-Environnement Wallonie ASBL
      pret
      Région wallonne
      (Conseil d’État lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2001/42/EK – Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 91/676/EEK – Ūdeņu aizsardzība pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti – Rīcības programmas attiecībā uz īpaši jūtīgām zonām
      Sprieduma kopsavilkums
      Vide – Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 2001/42 – Plāns un programma – Jēdziens
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkts un 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts; Padomes Direktīvas 85/337
            I un II pielikums un Direktīvas 91/676 5. panta 1. punkts)
      Atbilstoši Direktīvas 91/676 attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti,
         5. panta 1. punktam pieņemta rīcības programma principā ir Direktīvas 2001/42 par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz
         vidi novērtējumu 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais plāns vai programma, jo tā ir plāns vai programma šīs pēdējās
         minētās direktīvas 2. panta a) punkta izpratnē un ietver pasākumus, kuru ievērošana ir nosacījums tā apstiprinājuma sniegšanai,
         kas var tikt piešķirts Direktīvas 85/337 par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kurā grozījumi
         ir izdarīti ar Direktīvu 97/11, I un II pielikumā minēto projektu īstenošanai.

      (sal. ar 55. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 17. jūnijā (*)

      Direktīva 2001/42/EK – Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 91/676/EEK – Ūdeņu aizsardzība pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti – Rīcības programmas attiecībā uz īpaši jūtīgām zonām
      Apvienotās lietas C‑105/09 un C‑110/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Conseil d’État (Beļģija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2009. gada 11. martā un kas Tiesā reģistrēti 2009. gada 20. un 23. martā, tiesvedībās

      Terre wallonne ASBL (C‑105/09),

      Inter-Environnement Wallonie ASBL (C‑110/09)

      pret
      Région wallonne.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Toadere [C. Toader] (referente), K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris], un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 21. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Inter-Environnement Wallonie ASBL vārdā – Ž. Sambo [J. Sambon], avocat,

      –        Valonijas reģiona [Région wallonne] vārdā – A. Žilē [A. Gillain], avocat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [T. Materne], kā arī K. Pošē [C. Pochet], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – S. Pardo Kintiljana [S. Pardo Quintillán] un Ž. B. Leņelo [J.‑B. Laignelot], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 4. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu
         plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.) 3. panta interpretāciju.

      2        Šie lūgumi tika sniegti divās tiesvedībās, kuru ietvaros Terre wallonne ASBL un Inter-Environnement Wallonie ASBL vēršas pret Valonijas reģionu un kuru priekšmets ir atcelt 2007. gada 15. februārī Valonijas valdības pieņemto lēmumu grozīt
         Vides aizsardzības kodeksa II grāmatu, kas veido Ūdens aizsardzības kodeksu, saistībā ar slāpekļa ilgtermiņa apsaimniekošanu
         lauksaimniecībā (2007. gada 7. marta Moniteur belge, 11118. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
       Direktīva 91/676/EEK
      3        Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/676/EEK attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas
         izcelsmes nitrāti (OV L 375, 1. lpp.), 1. pantā ir paredzēts:

      “Šīs direktīvas mērķis ir:
      –        samazināt ūdens piesārņojumu, ko rada vai izraisa lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti, un
      –        novērst turpmāku šādu piesārņojumu.”
      4        Šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Ūdeņus, ko ietekmē piesārņojums, un ūdeņus, ko varētu ietekmēt piesārņojums, ja netiek paredzēta darbība saskaņā ar 5. pantu,
         dalībvalstis identificē saskaņā ar I pielikumā izklāstītajiem kritērijiem.

      2.      Divu gadu laikā pēc šīs direktīvas paziņošanas dalībvalstis par īpaši jūtīgām zonām nosaka visas pašu teritorijā zināmās zemes
         platības, kur nonāk saskaņā ar 1. punktu identificēti ūdeņi un kas sekmē piesārņojumu. Sešu mēnešu laikā tās paziņo Komisijai
         par šo sākotnēji pieņemto sarakstu.”

      5        Minētās direktīvas 4. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “1.      Nolūkā nodrošināt vispārēju līmeni visu ūdeņu aizsardzībā pret piesārņojumu, [divu] gadu laikā pēc šīs direktīvas paziņošanas
         dalībvalstis:

      a)      izveido labas lauksaimniecības prakses kodeksu vai kodeksus, ko lauksaimnieki īsteno brīvprātīgi un kur jābūt noteikumiem,
         kas aptver vismaz II A pielikumā minētos punktus;

      [..].”
      6        Atbilstoši minētās direktīvas 5. pantam:

      “1.      Divu gadu laikā pēc 3. panta 2. punktā minētās jūtīgo zonu saraksta sākotnējās pieņemšanas vai viena gada laikā pēc katras
         3. panta 4. punktā minētās saraksta papildināšanas 1. pantā noteikto mērķu īstenošanai dalībvalstis izveido rīcības programmas
         attiecībā uz noteiktajām īpaši jūtīgajām zonām.

      2.      Rīcības programma var attiekties uz visām īpaši jūtīgajām zonām dalībvalsts teritorijā vai, ja dalībvalsts uzskata par vajadzīgu,
         dažādām īpaši jūtīgajām zonām vai to daļām var izveidot dažādas programmas.

      3.      Rīcības programmās ņem vērā:
      a)      pieejamos zinātniskos un tehniskos datus, galvenokārt par attiecīgo lauksaimnieciskas izcelsmes un citas izcelsmes slāpekļa
         piesārņojumu;

      b)      vides apstākļus attiecīgās dalībvalsts attiecīgajos reģionos.
      4.      Rīcības programmas īsteno četru gadu laikā pēc to izveidošanas, un tās veido šādi obligāti pasākumi:
      a)      III pielikumā uzskaitītie pasākumi;
      b)      pasākumi, ko dalībvalstis ir noteikušas labas lauksaimniecības prakses kodeksā(‑os), kas izveidots(‑i) saskaņā ar 4. pantu,
         izņemot tos, kurus aizstāj III pielikumā uzskaitītie pasākumi.

      5.      Bez tam saskaņā ar rīcības programmām dalībvalstis veic tādus papildu pasākumus vai pastiprinātas darbības, kādas uzskata
         par vajadzīgām, ja sākumā vai atbilstīgi pieredzei, kas gūta rīcības programmu īstenošanā, izrādās, ka 4. punktā minētie pasākumi
         nebūs pietiekami 1. pantā noteikto mērķu sasniegšanai. Izvēloties šos pasākumus vai darbības, dalībvalstis ņem vērā to efektivitāti
         un izmaksas attiecībā pret citiem iespējamiem aizsargpasākumiem.

      [..]”
      7        Direktīvas 91/676 III pielikumā ar virsrakstu “Pasākumi, kas jāiekļauj 5. panta 4. punkta a) apakšpunktā minētajās rīcības
         programmās” ir paredzēts:

      “1.      Pasākumos iekļauj noteikumus attiecībā uz:
      [..]
      2)      kūtsmēslu glabātuvju ietilpību; šai ietilpībai ir jāpārsniedz ietilpība, kas vajadzīga glabāšanai visilgāko laiku no periodiem,
         kad ir aizliegta mēslojuma iestrādāšana zemē īpaši jutīgajā zonā, ja vien kompetentajai iestādei nevar pierādīt, ka kūtsmēslu
         daudzums, kas pārsniedz faktisko glabātuves ietilpību, tiks aizvākts tā, netiek kaitēts videi;

      [..].”
       Direktīva 2001/42
      8        Direktīvas 2001/42 2. pantā ir noteikts:

      “Šajā direktīvā:
      a)      “plāni un programmas” ir plāni un programmas, tostarp ar Eiropas Kopienas līdzfinansējumu, kā arī visi plānu un programmu
         grozījumi:

      –        kurus sagatavo un/vai pieņem valsts, reģionālā vai vietējā līmenī, vai arī tādi, ko pieņemšanai likumdošanas kārtībā parlamentā
         vai valdībā sagatavo iestāde, un

      –        kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem;
      b)      “vides novērtējums” nozīmē vides pārskata sagatavošanu, apspriešanu, vides pārskata un apspriešanas rezultātu izmantošanu
         lēmumu pieņemšanai un informācijas sniegšanu par pieņemto lēmumu saskaņā ar 4. līdz 9. pantu;

      [..].”
      9        Minētās direktīvas 3. pantā ir noteikts:

      “1.      Vides novērtējumu saskaņā ar 4. līdz 9. pantu veic 2. līdz 4. punktā minētajiem plāniem un programmām, kam var būtiska ietekme
         uz vidi.

      2.      Saskaņā ar [neskarot] 3. punktu, vides novērtējumu veic visiem plāniem un programmām:
      a)      kas sagatavoti lauksaimniecībā, mežsaimniecībā, zvejniecībā, enerģētikā, rūpniecībā, transportā, atkritumu apsaimniekošanā,
         ūdens resursu apsaimniekošanā, telekomunikāciju un tūrisma nozarē, pilsētas un lauku plānošanā vai zemes lietošanā un kuros
         noteikti pamatprincipi turpmākās attīstības saskaņošanai projektiem, kas uzskaitīti I un II pielikumā Direktīvai 85/337/EEK;
         vai

      b)      kuru iespējamās ietekmes dēļ uz vidi noteikta prasība veikt novērtējumu saskaņā ar Direktīvas 92/43/EEK 6. vai 7. pantu.
      3.      Šā panta 2. punktā minētajiem plāniem un programmām, kurās noteikta nelielu teritoriju izmantošana vietējā līmenī, vai arī
         2. punktā minēto plānu un programmu nelieliem grozījumiem vides novērtējums vajadzīgs tikai tad, ja dalībvalstis konstatē,
         ka tie var būtiski ietekmēt vidi.

      4.      Dalībvalstis nosaka, vai citi, 2. punktā neminēti plāni un programmas, kuros noteikti pamatprincipi to projektu turpmākās
         attīstības saskaņošanai, var būtiski ietekmēt vidi.

      5.      Dalībvalstis nosaka, vai 3. un 4. punktā minētajiem plāniem un programmām var būt būtiska ietekme uz vidi, izvērtējot katru
         atsevišķi vai pēc plānu vai programmu veida [noteikšanas], vai arī izmantojot abas minētās metodes. Šim nolūkam, lai nodrošinātu,
         ka uz plāniem un programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, attiecina šīs direktīvas prasības, dalībvalstīm jāņem vērā
         attiecīgie II pielikumā noteiktie kritēriji.

      [..]”
       Direktīva 85/337/EEK
      10      Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu
         (OV L 175, 40. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK (OV L 73, 5. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Direktīva 85/337”), 1. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Šajā direktīvā:
      “projekts” nozīmē:
      –        celtniecības darbu vai citu ierīkošanu vai programmu izpildi,
      –        citu iejaukšanos dabiskajā apkārtnē un ainavā, to skaitā iejaukšanos, kas saistīta ar minerālo resursu ieguvi;
      [..].”
      11      Saskaņā ar Direktīvas 85/337 4. panta 1. punktu I pielikumā uzskaitītos projektus pakļauj ietekmes uz vidi novērtējumam.

      12      Saskaņā ar minētās direktīvas 8. pantu:

      “Attīstības saskaņošanas procedūrā jāņem vērā informācija, kas iegūta saskaņā ar 5., 6. un 7. pantu.”
      13      Direktīvas 85/337 I pielikumā ar virsrakstu “Projekti, uz kuriem attiecas 4. panta 1. punkts” ir noteikts:

      “[..]
      17.      Iekārtas intensīvai putnu vai cūku audzēšanai ar vairāk nekā:
      a)      85 000 vietām broileriem, 60 000 vietām dējējvistām;
      b)      3000 vietām nobarojamām cūkām (virs 30 kg)
      vai
      c)      900 vietām sivēnmātēm.
      [..]”
      14      Šīs direktīvas II pielikumā ar virsrakstu “Projekti, uz kuriem attiecas 4. panta 2. punkts” ir noteikts:

      “1.      Zemkopība, mežkopība un akvakultūra:
      [..]
      b)      projekti neapstrādātās zemes vai daļēji neskarto platību izmantošanai zemkopībā;
      [..]
      e)      intensīvās mājlopu iekārtas (projekti, kas nav ietverti I pielikumā);
      [..].”
       Direktīva 2003/35/EK
      15      Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. maija Direktīvas 2003/35/EK, ar ko paredz sabiedrības līdzdalību dažu ar vidi
         saistītu plānu un programmu izstrādē un ar ko attiecībā uz sabiedrības līdzdalību un iespēju griezties tiesās groza Padomes
         Direktīvas 85/337/EEK un 96/61/EK (OV L 156, 17. lpp.), desmitajā apsvērumā ir noteiks:

      “Attiecībā uz atsevišķām vides jomas direktīvām, kurās ir prasība dalībvalstīm izstrādāt vides plānus un programmas, bet nav
         pietiekami izstrādātu sabiedrības līdzdalības noteikumu, šādi noteikumi ir jāparedz, lai nodrošinātu sabiedrības līdzdalību
         saskaņā ar Orhūsas konvencijas [par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs
         saistībā ar vides jautājumiem, kas Eiropas Kopienas vārdā ir noslēgta ar Padomes 2005. gada 17. februāra Lēmumu 2005/370/EK
         (OV L 124, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”)], jo īpaši tās 7. panta, noteikumiem. Citos attiecīgos Kopienas
         tiesību aktos sabiedrības līdzdalība plānu un programmu izstrādē jau ir paredzēta, un turpmāk sabiedrības līdzdalības prasības,
         kas ir saskaņā ar Orhūsas konvenciju, attiecīgajos tiesību aktos jāiestrādā jau pašā sākumā.”

      16      Šīs direktīvas 2. panta ar virsrakstu “Sabiedrības līdzdalība attiecībā uz plāniem un programmām” 2. un 5. punktā ir noteikts:

      “2.      Dalībvalstis nodrošina sabiedrībai agrīnas un efektīvas iespējas piedalīties tādu plānu vai programmu sagatavošanā un pārveidē
         vai pārskatīšanā, kas jāizstrādā saskaņā ar I pielikumā minētajiem noteikumiem.

      [..]
      5.      Šo pantu nepiemēro I pielikumā norādītajiem plāniem un programmām, attiecībā uz kurām sabiedrības līdzdalības procedūra notiek
         saskaņā ar [Direktīvu 2001/42] vai saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. oktobra Direktīvu 2000/60/EK, ar
         ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā.”

      17      Direktīvas 2003/35 I pielikumā ar virsrakstu “Noteikumi attiecībā uz 2. pantā minētajiem plāniem un programmām” ir noteikts:

      “[..]
      c)      [Direktīvas 91/676] 5. panta 1. punkts [..];
      [..].”
       Valsts tiesības
      18      Direktīva 2001/42 Valonijas reģiona tiesībās tika transponēta ar Vides aizsardzības kodeksa (2004. gada 9. jūlija Moniteur belge, 54654. lpp.) D.52. un nākamajiem pantiem.

      19      Šī kodeksa D.53. pantā ir noteikts:

      “1.      Plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums atbilstoši 52.–61. pantam tiek veikts attiecībā uz tādiem plāniem un programmām,
         kā arī to grozījumiem, kuru I sarakstu nosaka valdība un kuras ir:

      1°      sagatavotas lauksaimniecībā, mežsaimniecībā, zvejniecībā, enerģētikā, rūpniecībā, transportā, atkritumu apsaimniekošanā, ūdens
         resursu un zemes platību apsaimniekošanā, telekomunikāciju un tūrisma nozarē, un kurās noteikti pamatprincipi turpmākās attīstības
         saskaņošanai projektiem, kuru saraksts ir izveidots atbilstoši 66. panta 2. [punktam];

      2°      pakļautas novērtēšanai atbilstoši 1973. gada 12. jūlija Likuma par apkārtējās vides saglabāšanu 29. pantam.
      [..]
      3.      Ietekmes uz vidi novērtējumam atbilstoši šai sadaļai valdība var nodot plānus un programmas, kurām var būt ne tikai nenozīmīga
         ietekme uz vidi un uz kurām neattiecas dekrētu vai administratīvie noteikumi.

      [..]”
      20      Minētā kodeksa R.47. pantā ir paredzēts:

      “Dekrēta daļas 53. panta [1.] punktā minētais plānu un programmu saraksts ir paredzēts V pielikumā.”
      21      Minētajā V pielikumā, kas ir izveidots ar Valonijas reģiona 2005. gada 17. marta lēmumu attiecībā uz Vides aizsardzības kodeksa
         1. grāmatu (2005. gada 4. maija Moniteur belge, 21184. lpp.), it īpaši ir iekļauta gaisa kvalitātes rīcības programma, zemes kvalitātes rīcības programma un dabas aizsardzības
         rīcības programma. Tomēr šajā pielikumā nav iekļauta slāpekļa apsaimniekošanas lauksaimniecībā īpaši jūtīgajās zonās rīcības
         programma, kas Valonijas reģiona tiesībās sākotnēji bija paredzēta ar 2002. gada 10. oktobra lēmumu.

      22      Attiecībā konkrēti uz šo pēdējo rīcības programmu Valonijas reģionā šobrīd spēkā esošo piemērojamo tiesību normas ir iekļautas
         apstrīdētajā lēmumā.

      23      Šajā lēmumā ir noteikti slāpekļa apsaimniekošanai lauksaimniecībā piemērojamie nosacījumi visā Valonijas reģionā. Tajā ir
         aplūkota arī slāpekļa apsaimniekošana īpaši jūtīgās zonās, attiecībā uz kurām tajā ir izveidota Direktīvas 91/676 5. pantā
         paredzētā rīcības programma. Īpaši jūtīgās zonas ir 42 % minētā reģiona teritorijas un 54 % tā izmantojamās lauksaimniecības
         platības.

      24      Apstrīdētā lēmuma IV sadaļā ir iekļauta 3. nodaļa ar virsrakstu “Slāpekļa apsaimniekošanas lauksaimniecībā nosacījumi visā
         Valonijas reģiona teritorijā”. Šajā nodaļā ir iekļauta, no vienas puses, 1.–5. apakšnodaļa, kura ir piemērojama visā šī reģiona
         teritorijā, ieskaitot īpaši jūtīgās zonas, un 6. un 7. apakšnodaļa, kura ir piemērojama tikai īpaši jūtīgās zonas. Visas šīs
         apakšnodaļas kopumā veido Direktīvas 91/676 5. panta 1. punktā paredzēto rīcības programmu.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      25      Savā 2005. gada 22. septembra spriedumā lietā C‑221/03 Komisija/Beļģija (Krājums, I‑8307. lpp.) Tiesa ir konstatējusi, ka,
         noteiktajā termiņā nenosakot pasākumus, kas vajadzīgi, lai pilnīgi un pareizi izpildītu Direktīvu 91/676, Beļģijas Karaliste
         nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus.

      26      Lai izpildītu minēto spriedumu, Valonijas valdība, piemērojot Direktīvas 91/676 5. pantu, pieņēma apstrīdēto lēmumu. Ar šo
         lēmumu tika grozīta Vides aizsardzības kodeksa II grāmata, kura veido Ūdens aizsardzības kodeksu, saistībā ar slāpekļa ilgtermiņa
         apsaimniekošanu lauksaimniecībā.

      27      Terre Wallonne ASBL un Inter-Environnement Wallonie ASBL Valsts padomē ir izvirzījušas prasījumu šo lēmumu atcelt, it īpaši apgalvojot, ka tajā paredzētajai programmai neesot ticis
         veikts vides novērtējums atbilstoši Direktīvai 2001/42.

      28      Valonijas valdība ir norādījusi, ka slāpekļa apsaimniekošanas lauksaimniecībā programma neietilpst Direktīvas 2001/42 piemērošanas
         jomā.

      29      Iesniedzējtiesa norāda, ka nevar izslēgt, ka tādas rīcības programmas kā tās, kas ir minētas Direktīvā 91/676, ir plāni un
         programmas Direktīvas 2001/42 izpratnē. Turklāt minētā tiesa norāda, ka ne ar vienu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī spēkā
         esošu Valonijas reģiona tiesību normu slāpekļa apsaimniekošanas plāns nav pakļauts ietekmes uz vidi novērtējumam, ka nav neapšaubāmi
         skaidrs, ka šī situācija ir pretrunā Direktīvai 2001/42, un ka pareizā Savienības tiesību piemērošana nav tādā mēra nepārprotama,
         lai varētu izslēgt visas saprātīgas šaubas.

      30      Tādējādi Valsts padome nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai slāpekļa apsaimniekošanas programma, kas attiecas uz noteiktajām jūtīgajām zonām, kuras izveidošana ir paredzēta [Direktīvas 91/676]
         5. panta 1. punktā, ir plāns vai programma, kura paredzēta [Direktīvas 2001/42] 3. panta 2. punkta a) [apakšpunktā] un kura
         tika izstrādāta lauksaimniecībai, mežsaimniecībai, zvejniecībai, enerģētikai, rūpniecībai, transportam, atkritumu apsaimniekošanai,
         ūdens resursu apsaimniekošanai, telekomunikāciju un tūrisma nozarei, pilsētas un lauku teritoriālajai plānošanai vai zemes
         lietošanai, un vai minētajā slāpekļa apsaimniekošanas programmā ir definēti pamatprincipi, saskaņā ar kuriem nākotnē tiek
         saskaņoti projekti, kas uzskaitīti [Direktīvas 85/337] I un II pielikumā?

      2)      Vai slāpekļa apsaimniekošanas programma, kura attiecas uz noteiktajām jūtīgajām zonām, kuras izveidošana ir paredzēta [Direktīvas 91/676]
         5. panta 1. punktā, ir plāns vai programma, kura paredzēta [Direktīvas 2001/42] 3. panta 2. punkta b) [apakšpunktā], saistībā
         ar kuru, ņemot vērā, ka tai var būt ietekme uz konkrētām teritorijām, ir obligāti jāveic vērtējums saskaņā ar [Direktīvas 92/43]
         6. un 7. pantu, it īpaši, ja attiecīgā slāpekļa apsaimniekošanas programma attiecas uz visām noteiktajām jūtīgajām zonām Valonijas
         reģionā?

      3)      Vai slāpekļa apsaimniekošanas programma, kas attiecas uz noteiktajām jūtīgajām zonām, kuras izveidošana ir paredzēta [Direktīvas 91/676]
         5. panta 1. punktā, ir cits [Direktīvas 2001/42] 3. panta 2. punktā neminēts plāns vai programma, kura nosaka pamatprincipus,
         saskaņā ar kuru nākotnē varēs saskaņot projektus un saistībā ar kuru dalībvalstīm saskaņā ar [Direktīvas 2001/42] 3. panta
         4. punktu un [šīs direktīvas 3. panta 5. punktā] paredzētajā kārtībā ir jānosaka, vai tai var būt ievērojama ietekme uz vidi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      31      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai jautā, vai tāda slāpekļa apsaimniekošanas lauksaimniecībā programma,
         kāda tiek aplūkota pamata lietā, vai būt plāns vai programma, kura ir paredzēta Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā.

      32      Vispirms ir jāteic, ka Direktīvas 2001/42 galvenais mērķis, kā tas izriet no tās 1. panta, ir pakļaut plānus un programmas,
         kam var būt būtiska ietekme uz vidi, to sagatavošanas gaitā un pirms to pieņemšanas ietekmes uz vidi novērtējumam.

      33      Attiecībā uz gadījumiem, kad Direktīvā 2001/42 šāds vides novērtējums tiek prasīts, tajā ir noteiktas minimālās prasības saistībā
         ar vides pārskata sagatavošanu, apspriešanas procesa īstenošanu, ietekmes uz vidi novērtējuma ņemšanu vērā, kā arī informācijas
         sniegšanu par novērtējuma rezultātā pieņemto lēmumu.

      34      Lai noteiktu, vai rīcības programmām, kas ir izstrādātas, piemērojot Direktīvas 91/676 5. panta 1. punktu (turpmāk tekstā
         – “rīcības programmas”), ir piemērojams Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts, ir jāpārbauda, pirmkārt, vai
         minētās rīcības programmas ir “plāni un programmas” šīs pēdējās direktīvas 2. panta a) punkta izpratnē, un, otrkārt, vai tās
         atbilst šīs direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem.

       Par Direktīvas 2001/42 2. panta piemērošanu
      35      Vispirms ir jākonstatē, ka, no vienas puses, rīcības programmas sagatavo iestāde valsts, reģionālā vai vietējā līmenī vai
         iestāde sagatavo pieņemšanai likumdošanas kārtībā parlamentā vai valdībā, un, no otras puses, tās ir prasītas saskaņā ar normatīviem
         vai administratīviem aktiem.

      36      Turklāt vēl ir jāteic, ka ar Direktīvu 91/676 tiek prasīts izstrādāt šādas rīcības programmas visām dalībvalstu atbilstoši
         to tiesību normām noteiktajām “īpaši jūtīgajām zonām” un ka šīm programmām jāietver tāda veida pasākumi un rīcība, kādi ir
         minēti tās 5. pantā, ir paredzēti cīņai ar nitrātu piesārņojumu un kuru īstenošana un uzraudzība dalībvalstīm ir jānodrošina.
         Kompetentām iestādēm pasākumu atbilstība ir arī periodiski jāpārbauda, un attiecīgajā gadījumā rīcības programmas ir jāpārskata.

      37      Turklāt, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 25.–28. punktā, šādu konstatējumu apstiprina Direktīvas 2003/35
         desmitais apsvērums, kā arī tās 2. panta 5. punkts un I pielikums.

      38      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Direktīva 2003/35 paredz sabiedrības līdzdalību noteiktu plānu un programmu saistībā ar apkārtējo
         vidi izstrādāšanā, lai saskaņotu Savienības tiesību aktus ar Orhūsas konvenciju.

      39      No Direktīvas 2003/35 desmitā apsvēruma izriet, ka noteiktos Kopienas tiesību aktos jau bija paredzētas normas attiecībā uz
         sabiedrības līdzdalību plānu un programmu izstrādē, kuras bija atbilstošas Orhūsas konvencijai. Tādējādi šīs direktīvas 2. panta
         5. punktā no šī panta piemērošanas jomas ir izslēgti minētās direktīvas I pielikumā norādītie “plāni un programmas”, attiecībā
         uz kuriem šādas normas bija ieviestas saskaņā ar Direktīvu 2001/42. Šo plānu un programmu starpā ir Direktīvas 91/676 5. panta
         1. punktā minētās rīcības programmas.

      40      Protams, ka Direktīvas 2003/35 2. panta 5. punkts tika pieņemts tādu tiesību normu ietvaros, kas attiecas uz sabiedrības līdzdalību
         noteiktu plānu un programmu saistībā ar apkārtējo vidi izstrādē. Tomēr būtu pretrunīgi pieļaut, ka tad, ja rīcības programmas
         attiecas uz noteikumiem par sabiedrības līdzdalību plāna vai programmas izstrādē, tās ietilpst Direktīvas 2001/42 2. panta
         piemērošanas jomā, bet tad, ja tās skar ietekmes uz vidi novērtējumu, tās pašas rīcības programmas šīs normas piemērošanas
         jomā vairs neietilpst.

      41      Visbeidzot ir jāprecizē, ka, lai gan ne katrs likumdošanas pasākums par ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas
         izcelsmes nitrāti, ir “plāns” vai “programma” Direktīvas 2001/42 izpratnē, tas apstāklis vien, ka šāds pasākums ir pieņemts
         likumdošanas ceļā, to no šīs direktīvas piemērošanas jomas neizslēdz, ja vien tam ir šī sprieduma 36. punktā minētie raksturojumi.

      42      No visa iepriekš minētā izriet, ka, ņemot vērā gan to raksturojumus, gan arī Savienības likumdevēja nodomu, rīcības programmas
         ir “plāni” un “programmas” Direktīvas 2001/42 izpratnē.

       Par Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanu
      43      Ir jāteic, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu sistemātisku ietekmes uz vidi novērtējumu veic
         visiem plāniem un programmām, kas, no vienas puses, ir izstrādāti noteiktās nozarēs un, no otras puses, nosaka pamatprincipus
         turpmākās attīstības saskaņošanai Direktīvas 85/337 I un II pielikumā uzskaitītajiem projektiem.

      44      Saistībā ar pirmo Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto nosacījumu ir pietiekami konstatēt, ka no
         paša Direktīvas 91/676 nosaukuma izriet, ka rīcības programmas ir izstrādātas lauksaimniecības nozarē.

      45      Saistībā ar otro nosacījumu, lai konstatētu, vai rīcības programmas nosaka pamatprincipus turpmākās attīstības saskaņošanai
         Direktīvas 85/337 I un II pielikumā uzskaitītajiem projektiem, ir jāizskata šo programmu saturs un mērķis, ņemot vērā projektu
         ietekmes uz vidi novērtējuma jomu, kāda ir definēta minētajā direktīvā.

      46      Tātad, kas attiecas uz rīcības programmu mērķi, no Direktīvas 91/676 un it īpaši no tās devītā līdz vienpadsmitajam apsvērumam,
         1. un 3.–5. panta, kā arī šīs direktīvas pielikumiem izriet, ka šīs programmas paredz ar lauksaimnieciskas izcelsmes nitrātu
         piesārņojumu saistīto vides problēmu visaptverošu pārbaudi īpaši jūtīgo zonu līmenī un ka ar tām tiek ieviesta organizēta
         sistēma, lai nodrošinātu aizsardzības pret šādu piesārņojumu vispārējo līmeni.

      47      Attiecīgo programmu specifiskais raksturs ir saistīts ar to, ka tajās ir ietverta visaptveroša un konsekventa pieeja, nodrošinot
         konkrētu un koordinētu plānošanu, kas aptver īpaši jūtīgas zonas un attiecīgajā gadījumā visu valsts teritoriju un attiecas
         uz lauksaimnieciskas izcelsmes nitrātu piesārņojuma novēršanu un samazināšanu.

      48      Attiecībā uz rīcības programmu saturu no Direktīvas 91/676 5. panta, skatot to kopā ar tās III pielikumu, izriet, ka minētās
         programmas ietver konkrētus un obligātus pasākumus, kas it īpaši attiecas uz laikposmiem, kad dažu veidu mēslojuma iestrādāšana
         zemē ir aizliegta, kūtsmēslu glabātuvju ietilpību, mēslojuma iestrādāšanas veidiem un slāpekli saturošo kūtsmēslu maksimāli
         iestrādājamo daudzumu (šajā ziņā skat. 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑416/02 Komisija/Spānija, Krājums, I‑7487. lpp.,
         34. punkts). Ar šiem pasākumiem it īpaši tiek nodrošināts, kā tas ir paredzēts Direktīvas 91/676 III pielikuma 2. punktā,
         lai attiecībā uz katru uzņēmumu vai audzētavu gadā zemē iestrādājamā mēslojuma daudzums, ieskaitot mēslojumu no pašiem dzīvniekiem,
         nepārsniegtu daudzumu uz hektāru, kas atbilst mēslojuma apjomam, kurš ietver 170 kilogramus slāpekļa.

      49      Saistībā ar Direktīvā 85/337 paredzētā vides novērtējuma apjomu vispirms ir jāatgādina, ka rīcības programmās paredzētie pasākumi
         attiecas uz Direktīvas 85/337 I pielikuma 17. punktā un II pielikuma 1. punkta e) apakšpunktā minētajām iekārtām intensīvai
         audzēšanai.

      50      Ir jāatgādina, ka Direktīvā 85/337 paredzētā vides novērtējuma ietvaros valsts iestādēm ir jāņem vērā ne tikai paredzēto darbu
         tiešās sekas, bet arī ietekme uz vidi, ko varētu radīt šo darbu rezultātā tapušo objektu lietošana un ekspluatācija (2008. gada
         28. februāra spriedums lietā C‑2/07 Abraham u.c., Krājums, I‑1197. lpp., 43. punkts, un 2008. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑142/07 Ecologistas en Acción-CODA, Krājums, I‑6097. lpp., 39. punkts).

      51      It īpaši attiecībā uz intensīvai audzēšanai paredzētajām iekārtām šādā ietekmes uz vidi novērtējumā ir jāņem vērā minēto iekārtu
         ietekme uz ūdens kvalitāti (šajā ziņā skat. 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑121/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑7569. lpp.,
         88. punkts)

      52      Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 80. punktā, Direktīvas 85/337 8. pantā tiek prasīts, lai ar apkārtējo vidi
         saistītie aspekti, ko ir paredzēts noregulēt ar rīcības programmām, šādu iekārtu ekspluatācijas projektu saskaņošanā tiktu
         ņemti vērā.

      53      Turklāt ir jākonstatē, ka no Direktīvas 91/676 5. panta 4. punkta izriet, ka atbilstoši šī panta 1. punktam pieņemtajās rīcības
         programmās ir jāparedz visi pasākumi, kuru ievērošana var būt nosacījums apstiprinājuma sniegšanai, kas var tikt piešķirts
         Direktīvas 85/337 I un II pielikumā minētajiem projektiem, un kuru definēšanai ar Direktīvu 91/676 dalībvalstīm ir piešķirta
         zināma rīcības brīvība. Tas tā it īpaši ir Direktīvas 91/676 III pielikumā paredzēto pasākumu attiecībā uz mēslojuma glabāšanu
         gadījumā saistībā ar Direktīvas 85/337 I un II pielikumā paredzētajiem iekārtu intensīvai audzēšanai projektiem.

      54      Šādā gadījumā, kura faktiskais raksturs un piemērošanas joma valsts tiesai tomēr ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgo rīcības
         programmu, ir uzskatāms, ka attiecībā uz minētajiem pasākumiem šī rīcības programma ir uzskatāma par tādu, kurā ir noteikti
         pamatprincipi turpmākās attīstības saskaņošanai Direktīvas 85/337 I un II pielikumā uzskaitītajiem projektiem Direktīvas 2001/42
         3. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

      55      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka atbilstoši Direktīvas 91/676 5. panta 1. punktam
         pieņemta rīcības programma principā ir Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais plāns vai programma,
         jo tā ir “plāns” vai “programma” šīs pēdējās direktīvas 2. panta a) punkta izpratnē un ietver pasākumus, kuru ievērošana ir
         nosacījums tā apstiprinājuma sniegšanai, kas var tikt piešķirts Direktīvas 85/337 I un II pielikumā minēto projektu īstenošanai.

       Par otro un trešo jautājumu
      56      Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, ir jākonstatē, ka pamata lietas izspriešanai nav vajadzības sniegt atbildi
         uz jautājumu, vai Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts arī prasa veikt rīcības programmu ietekmes uz vidi
         novērtējumu.

      57      Tādējādi uz otro jautājumu nav jāatbild.

      58      Ņemot vērā, ka Direktīvas 2001/42 3. panta 4. punkts ir piemērojams tikai tad, ja šī panta 2. punkta noteikumi nav piemērojami,
         uz trešo jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      59      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Atbilstoši Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/676/EEK attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada
            lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti, 5. panta 1. punktam pieņemta rīcības programma principā ir Eiropas Parlamenta un Padomes
            2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu 3. panta 2. punkta
            a) apakšpunktā paredzētais plāns vai programma, jo tā ir “plāns” vai “programma” šīs pēdējās direktīvas 2. panta a) punkta
            izpratnē un ietver pasākumus, kuru ievērošana ir nosacījums tā apstiprinājuma sniegšanai, kas var tikt piešķirts Padomes 1985. gada
            27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kurā grozījumi ir
            izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK, I un II pielikumā minēto projektu īstenošanai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta paplašinātā sastāvā) 2011. gada 16.jūnijā.#Solvay Solexis SpA pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Pārkāpuma ilgums - Jēdzieni "nolīgums" un "saskaņotas darbības"- Piekļuve lietas materiāliem - Naudas sodi - Vienlīdzīga attieksme - Paziņojums par sadarbību - Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T-195/06.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta paplašinātā sastāvā) 2011. gada 16. jūnija spriedums – Solvay Solexis/Komisija
      (lieta T‑195/06)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma ilgums – Jēdzieni “nolīgums” un “saskaņotas darbības”– Piekļuve lietas materiāliem – Naudas sodi – Vienlīdzīga attieksme – Paziņojums par sadarbību – Pienākums norādīt pamatojumu
      1.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Jēdziens – Gribas vienotība attiecībā uz uzvedību tirgū –
            Iekļaušana – Sarunu turpināšana attiecībā uz atsevišķiem ierobežojuma elementiem – Ietekmes neesamība (EKL 81. panta 1. punkts)
            (sal. ar 55., 56., 98. un 100. punktu)
      2.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Informācijas apmaiņa aizliegtas vienošanās ietvaros
            vai tās sagatavošanas nolūkā – Apmainītās informācijas ņemšana vērā – Prezumpcija – Nosacījumi (EKL 81. panta 1. punkts) (sal.
            ar 57.–59., 102., 103. un 116. punktu)
      3.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Salikts pārkāpums, kam ir gan nolīguma, gan saskaņotu darbību iezīmes – Vienota atzīšana
            par “nolīgumu un/vai saskaņotām darbībām” – Pieļaujamība (EKL 81. panta 1. punkts) (sal. ar 60.–62. un 81. punktu)
      4.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Novērtējuma kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams
            konstatējums (EKL 81. panta 1. punkts) (sal. ar 113., 118. un 157. punktu)
      5.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Aizliegtas vienošanās, kuru sekas turpinās arī pēc to formālas izbeigšanas
            – EKL 81. panta piemērošana (EKL 81. panta 1. punkts) (sal. ar 124. un 125. punktu)
      6.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Komisijas sniegtas norādes – Piedalīšanās sanāksmēs, kurām ir pret konkurenci
            vērsts mērķis – Uzņēmumu, kas apstrīd atsevišķu savu sanāksmju prettiesisko raksturu, pierādīšanas pienākumi (EKL 81. panta
            1. punkts) (sal. ar 131. punktu)
      7.                     Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Dokumenta
            nepaziņošana – Sekas – Vajadzība no attiecīgā uzņēmuma pierādīšanas pienākuma viedokļa nošķirt apsūdzošos dokumentus un attaisnojošus
            dokumentus (Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts) (sal. ar 146.–149. punktu)
      8.                     Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība – Komisijas pienākums
            paust nostāju par dokumentiem, kuros nav attaisnojošu pierādījumu – Neesamība (EKL 81. un 253. pants) (sal. ar 159. punktu)
      9.                     Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem sniegšana
            – Nosacījumi – Robežas (EKL 81. pants) (sal. ar 167.–171., 173., 176. un 178.–181. punktu)
      10.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Vienots un turpināts pārkāpums – Prettiesiskās
            rīcības intensitātes svārstību ņemšana vērā (Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts) (sal. ar 191. un 210. punktu)
      11.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pienākums ņemt vērā konkrēto ietekmi uz tirgu
            – Piemērojamība (Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts) (sal. ar 195.–197. punktu)
      12.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana kategorijās ar īpašu sākumsummu – Pieļaujamība
            – Nosacījumi – Pārbaude tiesā (Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. panta 2. punkts) (sal. ar 220. un 221. punktu)
      13.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma
            pasīva vērotāja vai sekotāja loma – Novērtējuma kritēriji (Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03
            3. punkta pirmais ievilkums) (sal. ar 241.–243., 252. un 268. punktu)
      14.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Rīcība, kas atšķiras no aizliegtajā
            vienošanās noteiktās rīcības – Novērtēšana (Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)
            (sal. ar 269., 271. un 272. punktu)
      15.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Apsūdzētā uzņēmuma sadarbības ar Komisiju ņemšana vērā ārpus
            paziņojuma par sadarbību piemērošanas – Nosacījumi – Robežas (Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03
            3. punkts un Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 23. punkta b) apakšpunkta trešā daļa) (sal. ar 283. un 285. punktu)
      16.                     Konkurence – Naudas sodi – Lēmums, ar kuru uzliek naudas sodu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība – Tādu vērtējuma
            elementu norādīšana, kas ļāvuši Komisijai izvērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu (EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2000
            23. panta 2. punkts) (sal. ar 297. un 299. punktu)
      17.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs – Preventīvās iedarbības faktora novērtēšanas kritēriji
            (Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03) (sal. ar 305. un 306. punktu)
      18.                     Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Darbību nozares nodošana – Juridiska persona, kas
            atbildīga par uzņēmuma darbību pārkāpuma laikā (EKL 81. panta 1. punkts) (sal. ar 308. un 310. punktu)
      Priekšmets

               Pirmkārt, prasība daļēji atcelt Komisijas 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā
                  ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) un, otrkārt, prasība samazināt
                  prasītājam uzliktā naudas soda apmēru

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Solvay Solexis SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 12.septembrī.#M. G. Eman un O. B. Sevinger pret College van burgemeester en wethouders van Den Haag.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van State - Nīderlande.#Eiropas Parlaments - Vēlēšanas - Tiesības balsot - Dzīvesvietas nosacījumi Nīderlandē Nīderlandes pilsoņiem no Arubas - Savienības pilsonība.#Lieta C-300/04.

text:
      Lieta C‑300/04
      M. G. Eman un O. B. Sevinger
      pret
      College van burgemeester en wethouders van Den Haag
      (Raad van State lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Eiropas Parlaments – Vēlēšanas – Tiesības balsot – Dzīvesvietas nosacījumi Nīderlandē Nīderlandes pilsoņiem no Arubas – Eiropas Savienības pilsonība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Savienības pilsonība – Līguma noteikumi – Piemērojamība personām
      (EKL 17. pants un 299. panta 3. punkts)
      2.        Parlaments – Vēlēšanas – Tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās – Tiesību izmantotāji
      (EKL 19., 189., 190. pants; Akts par Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās)
      3.        Aizjūras zemju un teritoriju asociācija – Līguma vispārējo noteikumu nepiemērojamība bez tiešas atsauces
      (EKL 19. panta 2. punkts, 182., 189. un 190. pants)
      4.        Parlaments – Vēlēšanas – Persona, kas nevar piedalīties vēlēšanās tādas valsts tiesību normas dēļ, kas ir pretrunā Kopienu
            tiesībām
      5.        Kopienu tiesības – Indivīdiem piešķirtās tiesības – Dalībvalsts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt indivīdiem radīto kaitējumu
      1.        Personas, kurām ir kādas dalībvalsts pilsonība un kuras uzturas vai dzīvo teritorijā, kas ir viena no aizjūras zemēm un teritorijām,
         uz kurām atsaucas EKL 299. panta 3. punkts, var atsaukties uz tiesībām, kas Līguma otrajā daļā ir atzītas Eiropas Savienības
         pilsoņiem.

      (sal. ar 29. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.        Šobrīd saskaņā ar Kopienu tiesībām to personu noteikšana, kurām ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās,
         ir katras dalībvalsts kompetencē, ievērojot Kopienu tiesības.

      Nedz EKL 180. un 190. pantā, nedz Aktā par Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās nav tieši un
         precīzi norādīts, kam ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Nekāds nepārprotams secinājums šajā sakarā
         neizriet no EKL 189. un 190. panta attiecībā uz Eiropas Parlamentu, kuros norādīts, ka Eiropas Parlamentā ir dalībvalstu tautu
         pārstāvji, jo jēdzienam “tautas”, kas nav definēts, var būt dažādas nozīmes dažādās dalībvalstīs un Savienības valodās. Turklāt
         Līguma otrās daļas noteikumi par Savienības pilsonību Savienības pilsoņiem neatzīst beznosacījuma tiesības balsot un kandidēt
         Eiropas Parlamenta vēlēšanās. EKL 19. panta 2. punkts aprobežojas ar to, ka attiecībā uz šīm tiesībām balsot un kandidēt vēlēšanās
         tiek piemērots nediskriminācijas pilsonības dēļ princips.

      Līdz ar to šobrīd Kopienu tiesībās nekas neaizliedz dalībvalstīm, ievērojot Kopienu tiesības, paredzēt nosacījumus tiesībām
         balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, atsaucoties uz dzīvesvietas kritēriju teritorijā, kurā tiek organizētas vēlēšanas.

      Vienlīdzīgas attieksmes princips tomēr nepieļauj, ka izvēlētie kritēriji dažādi attiecas pret pilsoņiem, kuri atrodas līdzīgās
         situācijās, ja vien šī dažādā attieksme nav objektīvi pamatota.

      (sal. ar 44., 45., 52., 53., 61. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
      3.        Aizjūras zemēm un teritorijām (AZT) ir piemērojams īpašs asociācijas režīms, kas noteikts Līguma ceturtajā daļā (EKL 182.–188. pants),
         tādā veidā, ka Līguma vispārējie noteikumi bez tiešas atsauces nav piemērojami.

      No tā izriet, ka EKL 189. un 190. pants attiecībā uz Eiropas Parlamentu nav piemērojams šīm zemēm un teritorijām un ka dalībvalstīm
         nav pienākuma tajās organizēt Eiropas Parlamenta vēlēšanas.

      Turklāt EKL 19. panta 2. punkts, kas tiesībām balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās piemēro nediskriminācijas pilsonības
         dēļ principu, nav attiecināms uz Savienības pilsoni, kas dzīvo vienā no AZT un kurš vēlas izmantot savas tiesības balsot dalībvalstī,
         kuras pilsonis viņš ir.

      (sal. ar 44., 46., 47. un 53. punktu)
      4.        Tā kā jautājumā par strīdiem par tiesībām balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās nav Kopienu tiesiskā regulējuma,
         katras dalībvalsts tiesībās ir jānosaka pasākumi, kas atļauj tiesību atjaunošanu personai, kura kāda valsts tiesību noteikuma,
         kas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, dēļ nav iekļauta vēlēšanu sarakstos 2004. gada 10. jūnija Eiropas Parlamenta deputātu
         vēlēšanām un kurai tādējādi bija liegtas tiesības piedalīties šajās vēlēšanās. Šie pasākumi – kas var ietvert nodarītā kaitējuma,
         kas radies saistībā ar valsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu, atlīdzināšanu – nedrīkst būt nelabvēlīgāki par tiem, kas
         regulē tiesības, kuru izcelsme ir valsts tiesiskajā kārtībā (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst padarīt par praktiski
         neiespējamu vai pārmērīgi grūtu Kopienu tiesiskās kārtības piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips).

      (sal. ar 67., 71. un rezolutīvās daļas 3. punktu)
      5.        Līguma sistēmā ir paredzēts dalībvalsts atbildības princips attiecībā uz indivīdiem radīto kaitējumu, kas radies saistībā
         ar valsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu, un dalībvalstij ir tādējādi jāatlīdzina radītie zaudējumi, ja pārkāptais tiesību
         noteikums piešķir indivīdiem tiesības, ja pārkāpums ir pietiekami smags un ja pastāv tieša cēloņsakarība starp valstij uzliktā
         pienākuma neizpildi un indivīdiem nodarīto kaitējumu, pieļaujot, ka valsts atbildība varētu iestāties arī mazāk ierobežojošu
         apstākļu gadījumā saskaņā ar valsts tiesību aktu nosacījumiem.

      Tad, ja tiesības uz kompensāciju ir tieši paredzētas Kopienu tiesībās un ja iepriekšējā punktā minētie nosacījumi ir ievēroti,
         valstij saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto atbildību ir pienākums novērst sekas, kas radušās sakarā ar kaitējuma nodarīšanu,
         ar noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par zaudējumu atlīdzināšanu nav nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas
         uz līdzīgām prasībām dalībvalstī, un to piemērošana praksē nedrīkst būt tāda, kas zaudējumu atlīdzināšanu padara neiespējamu
         vai tā ir ļoti apgrūtināta.

      (sal. ar 69. un 70. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 12. septembrī (*)

      Eiropas Parlaments – Vēlēšanas – Tiesības balsot – Dzīvesvietas nosacījumi Nīderlandē Nīderlandes pilsoņiem no Arubas – Eiropas Savienības pilsonība
      Lieta C‑300/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Raad van State (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 13. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 15. jūlijā, tiesvedībā

      M. G. Eman,

      O. B. Sevinger
      pret
      College van burgemeester en wethouders van Den Haag.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] (referents), K. Šīmans [K. Schiemann] un J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], E. Levits un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 5. jūlijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Emana [Eman] un Sevingera [Sevinger] vārdā – A. H. Krūss [A. G. Croes],

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un K. M. Viselsa [C. M. Wissels], pārstāves,

      –        Spānijas valdības vārdā – N. Diasa Abada [N. Díaz Abad] un F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – R. Abraāms [R. Abraham], Ž. de Bergess [G. de Bergues], E. Puisē [E. Puisais] un K. Jurgensena [C. Jurgensen], pārstāvji,

      –        Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāve, kurai palīdz D. Andersons [D. Anderson] un D. Vaijats [D. Wyatt], QC, kā arī M. Čemberlens [M. Chamberlain], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lādenburgers [C. Ladenburger] un P. van Nufels [P. van Nuffel], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 6. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 17. panta, 19. panta 2. punkta, 189., 190. panta un 299. panta 3. punkta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Emanu un Sevingeru (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēji pamata prāvā”),
         kuriem abiem ir Nīderlandes pilsonība un kuri dzīvo Oranjestadā (Aruba), un College van burgemeester en wethouders van Den Haag (Nīderlande) par to, ka pēdējā minētā iestāde noraidīja viņu lūgumu iekļaut viņus vēlēšanu sarakstā Eiropas Parlamenta vēlēšanām
         2004. gada 10. jūnijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskās tiesības
      3        Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā
         – “ECTK”), Pirmā protokola 3. pants noteic:

      “Augstās Līgumslēdzējas Puses apņemas ik pēc zināma saprātīga laika posma organizēt brīvas un aizklātas vēlēšanas apstākļos,
         kas veicina tautas viedokļa brīvu izpausmi, izvēloties likumdevēju varu.”

       Kopienu tiesības
      4        Saskaņā ar EKL 17. pantu:

      “1.      Ar šo ir izveidota Savienības pilsonība. Ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis. Savienības
         pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts pilsonību.

      2.      Savienības pilsoņiem ir ar šo Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi.”
      5        EKL 19. panta 2. punktā noteikts:

      “Neskarot 190. panta 4. punktu un noteikumus, kas pieņemti tā īstenošanai, ikvienam Savienības pilsonim, kas dzīvo kādā dalībvalstī,
         bet nav tās pilsonis, ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās šajā dalībvalstī saskaņā ar tādiem pašiem
         nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem. [..]”

      6        Saskaņā ar šo tiesību normu Eiropas Savienības Padome pieņēma 1993. gada 6. decembra Direktīvu 93/109/EK, ar ko nosaka sīki
         izstrādātu kārtību balsstiesību un tiesību kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās izmantošanai Savienības pilsoņiem, kas dzīvo
         dalībvalstī, kuras pilsoņi tie nav (OV L 329, 34. lpp.). Tās 3. panta pirmā daļa paredz:

      “Jebkurai personai, kas atsauces datumā:
      a)      ir Savienības pilsonis Līguma 8. panta 1. punkta otrā apakšpunkta nozīmē,
      b)      nav dzīvesvietas dalībvalsts pilsonis, bet atbilst tiem pašiem nosacījumiem attiecībā uz balsstiesībām un tiesībām kandidēt,
         ko šī valsts ar likumu izvirza saviem pilsoņiem;

      ir balsstiesības un tiesības kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās dzīvesvietas dalībvalstī, ja vien šīs tiesības nav liegtas
         saskaņā ar 6. un 7. pantu.”

      7        Direktīvas 93/109 5. pants noteic:

      “Ja, lai vēlētu vai kandidētu, dzīvesvietas dalībvalsts pilsoņiem jābūt pavadījušiem noteiktu minimālo laikposmu kā iedzīvotājiem
         šīs valsts vēlēšanu apgabalā, tad uzskatāms, ka Kopienas vēlētāji un Kopienas pilsoņi, kam ir tiesības kandidēt, izpildījuši
         šo nosacījumu, ja tie līdzvērtīgu laikposmu dzīvojuši citā dalībvalstī. Šo noteikumu piemēro, neierobežojot jebkādus konkrētus
         noteikumus attiecībā uz dzīvesvietas ilgumu noteiktajā vēlēšanu apgabalā vai iecirknī.”

      8        EKL 189. panta pirmā daļa noteic:

      “Eiropas Parlaments, kurā ir to valstu tautu pārstāvji, kas apvienotas Kopienā, īsteno pilnvaras, kuras tam piešķir šis Līgums.”
      9        EKL 190. pantā noteikts:

      “1.      Kopienā apvienoto valstu tautu pārstāvjus Eiropas Parlamentā ievēlē vispārējās tiešās vēlēšanās.
      [..]
      4.      Eiropas Parlaments izstrādā priekšlikumu par vispārējām tiešām vēlēšanām saskaņā ar vienotu procedūru visās dalībvalstīs vai
         saskaņā ar visām dalībvalstīm kopīgiem principiem.

      Saņēmusi piekrišanu no Eiropas Parlamenta, kas pieņem lēmumu ar visu savu locekļu balsu vairākumu, Padome vienprātīgi pieņem
         attiecīgus noteikumus un iesaka dalībvalstīm tos pieņemt saskaņā ar katras valsts attiecīgajām konstitucionālajām prasībām.

      [..]”
      10      8. pants Aktā par Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās, kas pievienots Padomes 1976. gada 20. septembra
         Lēmumam 76/787/EOTK, EEK, Euratom (OV L 278, 1. lpp.), ko grozīja Padomes 2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra Lēmums 2002/772/EK, Euratom (OV L 283, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “1976. gada akts”), noteic:

      “Ievērojot šī akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē valsts tiesību noteikumi.
      Šie valsts tiesību noteikumi, kuri, ja nepieciešams, var ņemt vērā īpatnības dalībvalstīs, nedrīkst vispārēji ietekmēt proporcionālo
         vēlēšanu sistēmu.”

      11      Šī akta 12. pantā noteikts:

      “Eiropas Parlaments pārbauda pārstāvju mandātus. Šajā nolūkā [tas] ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus un izšķir
         visas domstarpības, kas varētu rasties šā Akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalsts
         noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā Aktā.”

      12      Saskaņā ar EKL 299. pantu:

      “1.      Šis Līgums attiecas uz [..] Nīderlandes Karalisti [..].
      2.      Šā Līguma noteikumus piemēro Francijas aizjūras departamentiem, Azoru salām, Madeiras salām un Kanāriju salām.
      [..]
      3.      Īpašā asociācijas procedūra, kas izklāstīta šā Līguma ceturtajā daļā, attiecas uz tām aizjūras zemēm un teritorijām, kas uzskaitītas
         šā Līguma II pielikumā.

      [..]”
      13      Aruba un Nīderlandes Antiļas ir minētas EK līguma II pielikumā ietvertajā sarakstā, kura virsraksts ir “Aizjūras zemes un
         teritorijas, uz kurām attiecas Līguma ceturtās daļas noteikumi”.

       Valsts tiesības
      14      Nīderlandes vēlēšanu likuma (Nederlandse Kieswet) B1. pants attiecībā uz Nīderlandes Parlamenta Deputātu palātas (Tweede Kamer der Staten‑Generaal) locekļu vēlēšanām noteic:

      “Tweede Kamer der Staten‑Generaal locekļus ievēl personas, kas ir Nīderlandes pilsoņi kandidatūru iesniegšanas dienā un kuras ir sasniegušas astoņpadsmit gadu
         vecumu balsošanas dienā, izņemot personas, kuru faktiskā dzīvesvieta kandidatūru iesniegšanas dienā ir Nīderlandes Antiļās
         vai Arubā.

      2.      Šis izņēmums neattiecas uz:
      a)      Nīderlandes pilsoni, kas vismaz desmit gadus ir nodzīvojis Nīderlandē;
      b)      Nīderlandes pilsoni, kas strādā Nīderlandes civildienestā Nīderlandes Antiļās vai Arubā, kā arī viņa (‑s) dzīvesbiedri (‑u),
         reģistrēto partneri vai kompanjoni (‑u) un viņu bērniem, ja viņi dzīvo kopā ar to.”

      15      Minētā likuma Y3. pants attiecībā uz Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām noteic:

      “Tiesības balsot ir:
      a)      personām, kam ir tiesības balsot Tweede Kamer der Staten‑Generaal locekļu vēlēšanās;

      b)      personām, kas nav Nīderlandes pilsoņi, bet kas ir citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsoņi, ja:
      1)      kandidatūru iesniegšanas dienā to faktiskā dzīvesvieta ir Nīderlandē;
      2)      tās balsošanas dienā ir sasniegušas astoņpadsmit gadu vecumu, un
      3)      tām nav liegtas tiesības balsot vai nu Nīderlandē, vai dalībvalstī, kuras pilsoņi tās ir.”
       Prejudiciālie jautājumi
      16      Iesniedzējtiesā ierosinātajā tiesvedībā apelācijas sūdzības iesniedzēji pamata prāvā apstrīd iekļaušanas vēlēšanu sarakstā
         Eiropas Parlamenta vēlēšanām atteikumu, kas attiecībā uz tiem tika pieņemts, pamatojoties uz to, ka viņi dzīvo Arubā. Apelācijas
         sūdzības iesniedzēji pamata prāvā norāda, ka saskaņā ar EKL 17. panta 1. punktu viņi ir Eiropas Savienības pilsoņi. Viņi uzskata,
         ka EKL 19. panta 2. punkts, interpretējot to saskaņā ar ECTK Pirmā protokola 3. pantu, atzīst viņiem tiesības balsot Eiropas
         Parlamenta vēlēšanās, pat ja tie dzīvo teritorijā, kas ir minēta starp tām aizjūras zemēm un teritorijām (turpmāk tekstā –
         “AZT”), kuras ir iekļautas Līguma II pielikumā.

      17      Iesniedzējtiesa atzīst – tā kā Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanas jau ir notikušas, ir pārāk vēlu, lai lēmums, ar kuru
         atceļ atteikumu iekļaut apelācijas sūdzības iesniedzējus pamata prāvā vēlēšanu sarakstā, ļautu šīm personām piedalīties šajās
         vēlēšanās. Tomēr tā neizslēdz, ka viņiem ir piešķirama atlīdzība (“rechtsherstel”) saskaņā ar Kopienu tiesībām.

      18      Šādos apstākļos Raad van State [Valsts padome] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Līguma otrā daļa attiecas uz personām, kurām ir kādas dalībvalsts pilsonība un kuras uzturas vai dzīvo teritorijā, kas
         ir iekļauta AZT sastāvā, uz kurām atsaucas EKL 299. panta 3. punkts un kurām ir īpašas attiecības ar šo dalībvalsti?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, vai dalībvalstis, ņemot vērā EKL 17. panta 1. punkta otro teikumu, var piešķirt
         savu pilsonību personām, kuras uzturas vai dzīvo EKL 299. panta 3. punktā norādītajās AZT?

      3)      Vai EKL 19. panta 2. punkts, lasot to kopā ar EKL 189. pantu un 190. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka – izņemot
         parastos valsts tiesību sistēmā paredzētos izņēmumus, kas cita starpā saistīti ar vēlēšanu tiesību atņemšanu sakarā ar notiesāšanu
         krimināllietā vai rīcības nespēju – AZT dzīvojoša Savienības pilsoņa statuss automātiski piešķir tiesības balsot un kandidēt
         Eiropas Parlamenta vēlēšanās?

      4)      Vai EKL 17. pants un 19. panta 2. punkts, lasot tos atbilstoši [ECTK Pirmā] protokola 3. panta pirmajai daļai, kā to interpretē
         Eiropas Cilvēktiesību tiesa, liedz tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās personām, kuras nav Savienības
         pilsoņi?

      5)      Vai Kopienu tiesības nosaka prasības tiesību atjaunošanas gadījumā [rechtsherstel], ja valsts tiesa, pamatojoties cita starpā uz Eiropas Kopienu Tiesas sniegtajām atbildēm uz iepriekš minētajiem jautājumiem,
         secina, ka personām, kuras uzturas vai dzīvo Nīderlandes Antiļās vai Arubā un kurām ir Nīderlandes pilsonība, ir bijusi nelikumīgi
         atteikta reģistrācija 2004. gada 10. jūnija vēlēšanām?”

       Tiesvedība Tiesā
      19      Ar atsevišķu 2004. gada 13. jūlija vēstuli, kā arī ar 2005. gada 22. februāra vēstuli Raad van State lūdza Tiesu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot paātrinātu procesu saskaņā ar Reglamenta 104.a panta pirmo daļu.
         Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 23. augusta un 2005. gada 18. marta rīkojumiem šie pieteikumi tika noraidīti.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      20      Ar savu pirmo jautājumu Raad van State jautā, vai Līguma otrā daļa par Savienības pilsonību attiecas uz personām, kurām ir kādas dalībvalsts pilsonība un kuras
         uzturas vai dzīvo teritorijā, kas ir iekļauta AZT sastāvā, uz kurām atsaucas EKL 299. panta 3. punkts.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      21      Puses pamata prāvā, tāpat kā Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka Līguma otrā daļa attiecas
         uz personām, kurām ir kādas dalībvalsts pilsonība un kuras uzturas vai dzīvo teritorijā, kas ir iekļauta AZT sastāvā. Tās
         uzsver – lai iegūtu Savienības pilsoņa statusu un izmantotu ar Līgumu piešķirtās tiesības, EKL 17. panta 2. punkts neuzliek
         nekādu citu nosacījumu kā tikai to, ka personai ir kādas dalībvalsts pilsonība. Tādējādi nav nozīmes tam, ka kādas dalībvalsts
         pilsonis dzīvo trešā valstī vai AZT.

      22      Nīderlandes valdība vispirms norāda, ka saskaņā ar 1954. gada Statuut van het Koninkrijk der Nederlanden (turpmāk tekstā – “Statuut”) Nīderlandes Karaliste sastāv no trīs valstīm, proti, Nīderlandes, Nīderlandes Antiļām un Arubas. Statuut 41. pants noteic, ka šīs trīs valstis “autonomi pārvalda to kompetencē esošos jautājumus”. Tieši tāpēc Nīderlandei ir sava
         konstitūcija un Nīderlandes Antiļām un Arubai ir katrai savs Staatsregeling. Karalistē, izņemot “Karalistes kompetenci”, kura noteikta Statuut, katrai valstij, kurā ir savs parlaments un sava pārvalde, ir tiesības īstenot savu likumdevēju varu.

      23      Pilsonība ir “Karalistes kompetencē” un tās piešķiršanu reglamentē Karalistes likums par Nīderlandes pilsonību (Rijkswet op het Nederlanderschap). Runa ir par “kopīgu pilsonību”, t.i., netiek nodalīts Arubas iedzīvotājs no Nīderlandes iedzīvotāja, kas atrodas ārpus
         Karalistes.

      24      Ārlietas arī ir “Karalistes kompetencē”. Vienīgais starptautisko tiesību subjekts ir Nīderlandes Karaliste. Tomēr starptautiskajās
         konvencijās Karaliste var noslēgt līgumus attiecībā uz katru valsti atsevišķi. Praksē tas tiek apzīmēts šādi: “Nīderlandes
         Karaliste (attiecībā uz Nīderlandi)”, “Nīderlandes Karaliste (attiecībā uz Nīderlandes Antiļām)” un “Nīderlandes Karaliste
         (attiecībā uz Arubu)”. No tā izriet, ka juridiski līgums saista tikai attiecīgo valsti. Nīderlandes valdība šajā sakarā precizē,
         ka EEK līgums tā sākotnējā versijā tika ratificēts vienīgi attiecībā uz Karalistes teritoriju Eiropā un Jaungvineju, t.i.,
         ar atzīmi “attiecībā uz Nīderlandes Karalisti (attiecībā uz Nīderlandi un Jaungvineju)”. Turklāt Nīderlandes valdība iesniedz
         Līguma par Eiropas Savienību ratifikācijas aktu, kuru apstiprinājusi karaliene “attiecībā uz Nīderlandes Karalisti (attiecībā
         uz Nīderlandi)”.

      25      Nīderlandes valdība uzskata, ka EK līguma un it īpaši tā otrās daļas teritoriālās piemērošanas joma ir nosakāma saskaņā ar
         EKL 299. pantu, bet arī ņemot vērā Līguma ratifikācijas dokumentus. Šie dokumenti norāda, ka gan sākotnējais līgums, gan Līgums
         par Eiropas Savienību netika ratificēts attiecībā uz Arubu. EK līgums tādējādi šīs valsts teritorijā, izņemot īpašu asociācijas
         režīmu, kas noteikts tā ceturtajā daļā, nav piemērojams.

      26      Tam, ka Nīderlandes Karaliste ir izveidojusi kopīgu pilsonību, nav nozīmes šajā sakarā. Nīderlandietim no Arubas vai Nīderlandes
         Antiļām nepārprotami ir Nīderlandes pilsonība un tādējādi viņš ir Savienības pilsonis, bet tas nenozīmē, ka viņam arī jebkurā
         brīdī ir visas ar Savienības pilsonību saistītās tiesības. Kamēr šī persona atrodas Arubā vai Nīderlandes Antiļās, Līgums
         nekādi neietekmē tās stāvokli. Tomēr, ja tā izlemj atstāt Arubu vai Nīderlandes Antiļas, tā var pretendēt uz tiesībām, kas
         ir saistītas ar Savienības pilsonību.

       Tiesas atbilde
      27      EKL 17. panta 1. punkta otrais teikums paredz, ka “ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis”.
         Šajā sakarā nav svarīgi, ka kādas dalībvalsts pilsonis uzturas vai dzīvo teritorijā, kas ir iekļauta AZT sastāvā, uz kurām
         atsaucas EKL 299. panta 3. punkts.

      28      Turklāt EKL 17. panta 2. punktā noteikts, ka Savienības pilsoņiem ir ar šo Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi.

      29      No tā izriet, ka uz pirmo jautājumu jāatbild tādējādi, ka personas, kurām ir kādas dalībvalsts pilsonība un kuras uzturas
         vai dzīvo teritorijā, kas ir iekļauta AZT sastāvā, uz kurām atsaucas EKL 299. panta 3. punkts, var atsaukties uz tiesībām,
         kas Līguma otrajā daļā ir atzītas Savienības pilsoņiem.

       Par otro jautājumu
      30      Šis jautājums, kas attiecas uz dalībvalstu tiesībām, ņemot vērā EKL 17. panta 1. punkta otro teikumu, piešķirt savu pilsonību
         personām, kuras uzturas vai dzīvo AZT, uz kurām atsaucas EKL 299. panta 3. punkts, tika uzdots gadījumā, ja Tiesa būtu secinājusi,
         ka Līguma otrā daļa nav attiecināma uz personu, kurai ir kādas dalībvalsts pilsonība un kura uzturas vai dzīvo teritorijā,
         kas ir iekļauta AZT sastāvā.

      31      Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu tādējādi nav jāatbild.

       Par trešo jautājumu
      32      Ar savu trešo jautājumu Raad van State jautā, vai EKL 19. panta 2. punkts, lasot to saskaņā ar EKL 189. pantu un 190. panta 1. punktu, ir interpretējams tādējādi,
         ka Savienības pilsonim, kas uzturas vai kura dzīvesvieta atrodas AZT, ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      33      Apelācijas sūdzības iesniedzēji pamata prāvā norāda – lai arī Aruba ir viena no AZT Līguma izpratnē, tā ir pakļauta tiesību
         aktiem Karalistes kompetencē esošajos jautājumos, tādos kā aizsardzība un ārlietas, kurus ietekmē Kopienu tiesības. Iekšējos
         tiesību aktus arī ietekmē Kopienu tiesiskais regulējums, kas pamato to, ka Nīderlandes pilsonis no Arubas var saskaņā ar ECTK
         Pirmā protokola 3. pantu balsot, lai ievēlētu Eiropas Parlamenta deputātus. Tāpat viņi uzsver diskrimināciju, kas tiek vērsta
         pret Nīderlandes pilsoņiem no Arubas un Nīderlandes Antiļām. Kā piemēru viņi norāda, ka Nīderlandes pilsonim no Antiļām ir
         tiesības balsot atkarībā no tā, vai viņš dzīvo Sentmartēnas salas Francijas daļā vai Nīderlandes daļā.

      34      Nīderlandes valdība precizē, ka tiesības balsot nav Karalistes kompetencē esošs jautājums, bet gan ir valsts kompetencē Statuut izpratnē. Statuut 46. pantā šajā sakarā ir noteikts, ka valsts pārstāvniecības varu ievēlē attiecīgās valsts Nīderlandes iedzīvotāji. Šī panta
         2. punkts dod valstij tiesības piešķirt tiesības balsot tiem Nīderlandes pilsoņiem, kuri nav attiecīgās valsts iedzīvotāji.
         Nīderlandes vēlēšanu likumā daļēji ir izmantotas šīs pēdējās minētās tiesības, piešķirot tiesības balsot tiem Arubas un Nīderlandes
         Antiļu iedzīvotājiem, kuri ir nodzīvojuši Nīderlandē vairāk nekā desmit gadus.

      35      Nīderlandes, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija uzskata, ka Kopienu tiesības nepieprasa, lai tiesības
         balsot tiktu piešķirtas dalībvalstu pilsoņiem, kas nedzīvo teritorijā, uz kuru attiecas Kopienu tiesiskais regulējums. AZT
         dzīvojošs pilsonis nevar atsaukties uz šādām tiesībām, kas paredzētas EKL 19. panta 2. punktā, kura mērķis ir vienīgi garantēt,
         lai Savienības pilsoņiem, kas dzīvo citā dalībvalstī, ir tiesības balsot ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs dalībvalsts
         pilsoņiem.

      36      Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija turklāt atgādina, ka EKL 189. pants un 190. panta 1. punkts
         kā Līguma vispārējie noteikumi nav attiecināmi uz AZT bez tiešas atsauces (1992. gada 12. februāra spriedums lietā C‑260/90
         Leplat,Recueil, I‑643. lpp., 10. punkts, un 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑110/97 Nīderlande/Padome, Recueil, I‑8763. lpp., 49. punkts). Tās uzskata, ka, ņemot vērā, ka Līgums nav attiecināms uz Arubu un ka asociācija ar AZT nekādi
         neskar Eiropas Parlamentu, Eiropas Parlaments nevar tikt uzskatīts par “likumdevēju varu” ECTK Pirmā protokola 3. panta izpratnē
         attiecībā uz vēlēšanām, kurās tiesības piedalīties būtu AZT iedzīvotājiem (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1999. gada 18. februāra
         spriedumu lietā Matthews pret Apvienoto Karalisti, Recueil des arrêts et décisions  1999‑I).

      37      Katrā ziņā Kopiena, lai pieņemtu vienotu vēlēšanu procedūru, ir vienīgi daļēji izmantojusi kompetenci, kuru tai piešķir EKL
         190. panta 4. punkts. 1976. gada aktā nav nevienas tiesību normas, kas precizētu, kam ir tiesības balsot, tā ka piemērojami
         ir tikai valsts tiesību noteikumi. Tajos var cita starpā paredzēt arī dzīvesvietas nosacījumus.

      38      Nīderlandes, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija uzskata, ka Kopienu tiesības tomēr pieļauj, ka dalībvalstis
         piešķir tiesības balsot tiem Savienības pilsoņiem, kuri dzīvo kādā trešā valstī vai AZT. Francijas valdība šajā sakarā precizē,
         ka Francijas likums par Eiropas Parlamenta vēlēšanām atsaucas uz Francijas vēlēšanu kodeksu, kurā nav noteikta nekāda atšķirība
         starp tiem Francijas pilsoņiem, kas dzīvo Francijā, un pārējiem Francijas pilsoņiem. Tādējādi Francijas pilsoņi, kas dzīvo
         aizjūras departamentā vai kādā no AZT, piedalās Eiropas Parlamenta vēlēšanās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tie Francijas
         pilsoņi, kas dzīvo Francijā.

      39      Komisija tomēr atgādina, ka dalībvalstīm ir jāņem vērā Kopienu tiesību vispārējie principi. Saskaņā ar vispārējo vienlīdzīgas
         attieksmes principu valsts likumdevējam, kas nolemj paplašināt tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās, piešķirot tās
         šīs valsts pilsoņiem, kuri dzīvo trešā valstī, tāpat ir jāpiešķir šīs tiesības balsot saviem pilsoņiem, kas dzīvo AZT. Tas
         valsts likumdevējam jādara a fortiori īpašās saiknes dēļ, kas saista AZT ar Kopienu. Šajā lietā, tā kā Nīderlandes likumdevējs piešķir tiesības piedalīties minētajās
         vēlēšanās visiem Nīderlandes pilsoņiem, kuri neuzturas Arubā vai Nīderlandes Antiļās, neatkarīgi no to dzīvesvietas, šīs tiesības
         ir jāpiešķir arī Nīderlandes pilsoņiem no Arubas vai Nīderlandes Antiļām. Ja tas netiek darīts, ar tiesisko regulējumu tiek
         īstenota nepamatota diskriminācija starp Nīderlandes pilsoni, kas, piemēram, dzīvo Ņujorkā, un Nīderlandes pilsoni, kas dzīvo
         Arubā.

       Tiesas atbilde
      40      Jāatzīst, ka Līgumā nav ietverts noteikums, kas tieši noteiktu personas, kam ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta
         vēlēšanās.

      41      EKL 190. panta 4. punkts atsaucas uz šo vēlēšanu procedūru. Saskaņā ar šo tiesību normu Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšana
         notiek vispārējās tiešās vēlēšanās saskaņā ar vienotu procedūru visās dalībvalstīs vai saskaņā ar visām dalībvalstīm kopīgiem
         principiem.

      42      1976. gada akta 1. pantā paredzēts, ka Eiropas Parlamenta deputātus ievēl proporcionālā vēlēšanu sistēmā un vispārējās, tiešās,
         brīvās un aizklātās vēlēšanās. Saskaņā ar 1976. gada akta 8. pantu, ievērojot šī akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā
         dalībvalstī reglamentē valsts tiesību noteikumi, bet šie valsts tiesību noteikumi, kuri, ja nepieciešams, var ņemt vērā īpatnības
         dalībvalstīs, nedrīkst vispārēji ietekmēt proporcionālo vēlēšanu sistēmu.

      43      Tomēr nedz EKL 190. pants, nedz 1976. gada akts tieši nenoteic, kam ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās.

      44      Nekāds nepārprotams secinājums šajā sakarā neizriet no EKL 189. un 190. panta attiecībā uz Eiropas Parlamentu, kuros norādīts,
         ka Eiropas Parlamentā ir dalībvalstu tautu pārstāvji, jo jēdzienam “tautas”, kas nav definēts, var būt dažādas nozīmes dažādās
         dalībvalstīs un Savienības valodās.

      45      No šiem apsvērumiem izriet, ka šobrīd Kopienu tiesībās to personu noteikšana, kurām ir tiesības balsot un kandidēt, ir katras
         dalībvalsts kompetencē, ievērojot Kopienu tiesības. Tomēr ir jāpārbauda, vai šīs tiesības nepieļauj tādu situāciju kā pamata
         prāvā, kurā Nīderlandes pilsoņiem, kas dzīvo Arubā, nav tiesību balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās.

      46      Pirmkārt, jāatgādina, ka uz AZT ir piemērojams īpašs asociācijas režīms, kas noteikts Līguma ceturtajā daļā (EKL 182.–188. pants),
         tādā veidā, ka Līguma vispārējie noteikumi bez tiešas atsauces nav piemērojami (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Leplat, 10. punkts, un lietā Nīderlande/Padome, 49. punkts).

      47      No tā izriet, ka EKL 189. un 190. pants nav piemērojams šīm zemēm un teritorijām un ka dalībvalstīm nav pienākuma tajās organizēt
         Eiropas Parlamenta vēlēšanas.

      48      ECTK Pirmā protokola 3. pants pieļauj šādu interpretāciju. Ja AZT nav piemērojami Līguma noteikumi, Eiropas Parlaments nevar
         tikt uzskatīts par AZT “likumdevēju varu” šī panta izpratnē. Tajā pašā laikā asociācijas starp Kopienu un AZT ietvaros izveidotās
         varas institūcijas ir tās, kur šo zemju un teritoriju iedzīvotāji var izteikties, izmantojot iestādes, kas viņus pārstāv.

      49      Nevar pārliecinoši šajā sakarā iebilst tam, ka Kopienu tiesības ietekmē Arubā piemērojamās tiesības. Faktiski šāda ietekme
         var izrietēt no Kopienu tiesību noteikumiem, kas asociācijas ietvaros ir attiecināmi uz AZT. Attiecībā uz citiem šo tiesību
         noteikumiem, kā to atzina ģenerāladvokāts savu secinājumu 161. punktā ar atsauci uz iepriekš minēto sprieduma lietā Matthews pret Apvienoto Karalisti 34. punktu, tiesiskā regulējuma netieša ietekme nav pietiekama, lai uzskatītu, ka šis tiesiskais
         regulējums skar iedzīvotājus tādā pašā apmērā kā tiesiskais regulējums, kuru pieņem vietējā likumdevēju palāta.

      50      Tāpat nevar izdarīt secinājumu no tā, ka citas dalībvalstis organizē Eiropas Parlamenta vēlēšanas AZT, ar kurām tām ir īpašas
         attiecības. Tā kā Līgumā nav īpašu noteikumu šajā sakarā, dalībvalstu ziņā ir pieņemt noteikumus, kas vislabāk atbilst to
         konstitucionālajai iekārtai.

      51      Otrkārt, attiecībā uz tiesībām balsot un kandidēt Nīderlandē organizētajās Eiropas Parlamenta vēlēšanās, šīs tiesības ir noteiktas
         Nīderlandes vēlēšanu likumā, un tām ir tādi paši nosacījumi kā tiesībām, kas noteiktas Nīderlandes Parlamenta Deputātu palātas
         locekļu vēlēšanām, proti, šīs tiesības balsot un kandidēt nav cita starpā atzītas Nīderlandes pilsoņiem, kuru faktiskā dzīvesvieta
         atrodas Nīderlandes Antiļās vai Arubā.

      52      Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 41.–44. punktā, nedz EKL 189. un 190. pantā, nedz 1976. gada aktā nav tieši norādīts, kam
         ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Turklāt Līguma otrās daļas noteikumi par Savienības pilsonību
         Savienības pilsoņiem neatzīst beznosacījuma tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās.

      53      EKL 19. panta 2. punkts, uz kuru ir atsauce prejudiciālajā jautājumā, aprobežojas ar to, ka attiecībā uz šīm tiesībām balsot
         un kandidēt vēlēšanās tiek piemērots nediskriminācijas pilsonības dēļ princips, paredzot, ka ikvienam Savienības pilsonim,
         kas dzīvo kādā dalībvalstī, bet nav tās pilsonis, ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās šajā dalībvalstī
         saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem. Direktīvas 93/109 3. panta pirmās daļas b) apakšpunktā šajā
         sakarā precizēts, ka ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās dalībvalstī, kurā viņš dzīvo, bet
         kuras dalībvalsts pilsonis viņš nav, bet atbilst tiem pašiem nosacījumiem attiecībā uz balsstiesībām un tiesībām kandidēt,
         ko šī valsts ar likumu izvirza saviem pilsoņiem. Tāpat minētās direktīvas 5. pants ir nepārprotami balstīts uz pieņēmumu,
         saskaņā ar kuru dalībvalsts var prasīt dzīvesvietas ilgumu “teritorijā, kurā notiek vēlēšanas”, kā nosacījumu tiesībām balsot.
         No šīs EKL 19. panta 2. punkta un tā īstenošanai pieņemto noteikumu izvērtēšanas izriet, ka šis Līguma noteikums nav attiecināms
         uz Savienības pilsoni, kas dzīvo vienā no AZT un kurš vēlas izmantot savas tiesības balsot dalībvalstī, kuras pilsonis viņš
         ir.

      54      Kā atzina ģenerāladvokāts savu secinājumu 157. un 158. punktā, ECTK Pirmā protokola 3. pants neaizliedz, ka līgumslēdzējvalstis
         saglabā dzīvesvietas kritēriju, lai ierobežotu to personu loku, kam ir tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās. Eiropas Cilvēktiesību
         tiesa, lemjot par tiesībām balsot, šajā sakarā uzskatīja, ka pienākums uzturēties valsts teritorijā, lai varētu balsot, ir
         nosacījums, kas pats par sevi nav nesamērīgs vai patvaļīgs un kuru attaisno vairāki iemesli (Eiropas Cilvēktiesību tiesas
         2004. gada 19. oktobra spriedums lietā Melnitchenko pret Ukrainu, Recueil des arrêts et décisions 2004‑X, 56. punkts). Šī tiesa turklāt atzina, ka tiesībām balsot var tikt noteikti ierobežojošāki nosacījumi (iepriekš minētais
         spriedums lietā Melnitchenko pret Ukrainu, 57. punkts).

      55      Ņemot to vērā, nešķiet, ka principā ar dzīvesvietu saistīts kritērijs ir neatbilstošs, lai noteiktu to personu loku, kurām
         ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās.

      56      Apelācijas sūdzības iesniedzēji pamata prāvā, kā arī Komisija tomēr norāda, ka Nīderlandes vēlēšanu likums pārkāpj vienlīdzīgas
         attieksmes principu, jo tajā tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās ir atzītas ikvienam Nīderlandes pilsonim, kas dzīvo trešā
         valstī, taču šādas tiesības nav atzītas Nīderlandes pilsoņiem, kuri dzīvo Nīderlandes Antiļās vai Arubā.

      57      Šajā sakarā jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas princips, kas ir viens no vispārējiem Kopienu tiesību
         principiem, noteic, ka līdzīgās situācijās nevajadzētu piemērot atšķirīgus noteikumus un dažādās situācijās savukārt nevajadzētu
         piemērot vienādus noteikumus, ja vien tādai pieejai nav objektīva pamata (2005. gada 6. decembra spriedums apvienotajās lietās
         C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04 ABNA u.c., Krājums, I‑10423. lpp., 63. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I‑403. lpp., 95. punkts).

      58      Šajā lietā salīdzināmi ir Nīderlandes pilsonis, kas dzīvo Nīderlandes Antiļās vai Arubā, un Nīderlandes pilsonis, kas dzīvo
         trešā valstī. Šīm personām kopējs ir tas, ka tās ir Nīderlandes pilsoņi un ka tās nedzīvo Nīderlandē. Tomēr attieksme pret
         šīm personām ir dažāda, jo otrajam minētajam Nīderlandes pilsonim ir tiesības balsot un kandidēt Nīderlandē organizētajās
         Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču pirmajam minētajam Nīderlandes pilsonim nav šādu tiesību. Šādai atšķirīgai attieksmei ir
         jābūt objektīvi pamatotai.

      59      Tiesas sēdē Nīderlandes valdība precizēja, ka Nīderlandes vēlēšanu likuma mērķis bija ļaut balsot tiem Nīderlandes pilsoņiem
         no Nīderlandes, kuri dzīvo ārvalstīs, jo tiek uzskatīts, ka šiem pilsoņiem vēl joprojām ir saiknes ar Nīderlandes sabiedrību.
         Tomēr arī no minētās valdības sniegtajiem paskaidrojumiem tiesas sēdē izriet, ka Nīderlandes pilsonim, kas emigrē no savas
         Arubas dzīvesvietas uz trešo valsti, ir tiesības balsot tāpat kā Nīderlandes pilsonim, kas emigrē no savas Nīderlandes dzīvesvietas
         uz trešo valsti, taču Nīderlandes pilsonim, kas dzīvo Arubā, nav šādu tiesību.

      60      Šajā sakarā Nīderlandes likumdevēja mērķis, proti, piešķirt tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās tiem Nīderlandes pilsoņiem,
         kuriem ir vai kuriem ir bijušas saiknes ar Nīderlandi, ietilpst rīcības brīvībā, uz ko šim likumdevējam ir tiesības, organizējot
         vēlēšanas. Tomēr jāatzīst, ka Nīderlandes valdība nav pietiekami pierādījusi, ka norādītā dažādā attieksme starp Nīderlandes
         pilsoņiem, kuri dzīvo trešā valstī, un tiem, kuri dzīvo Nīderlandes Antiļās vai Arubā, ir objektīvi pamatota un tādējādi nav
         vienlīdzīgas attieksmes pārkāpums.

      61      Ņemot to vērā, uz trešo jautājumu jāatbild tādējādi, ka šobrīd Kopienu tiesībās, lai arī nekas neaizliedz dalībvalstīm, ievērojot
         Kopienu tiesības, paredzēt nosacījumus tiesībām balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, atsaucoties uz dzīvesvietas
         kritēriju teritorijā, kurā tiek organizētas vēlēšanas, vienlīdzīgas attieksmes princips tomēr nepieļauj, ka izvēlētie kritēriji
         dažādi attiecas pret pilsoņiem, kuri atrodas līdzīgās situācijās, ja vien šī dažādā attieksme nav objektīvi pamatota.

       Par ceturto jautājumu
      62      Ar ceturto jautājumu Raad van State jautā, vai EKL 17. pants un 19. panta 2. punkts, lasot tos saskaņā ar ECTK Pirmā protokola 3. pantu, nepieļauj, ka personām,
         kuras nav Savienības pilsoņi, ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās.

      63      Kā norāda Nīderlandes valdība un Komisija, jāatzīst, ka šim jautājumam nav nekāda sakara ar strīdu pamata prāvā, jo apelācijas
         iesniedzēji pamata prāvā ir Savienības pilsoņi, un tādējādi uz šo jautājumu nav jāatbild.

      64      Katrā ziņā Tiesa šodien ir pasludinājusi spriedumu lietā C‑145/04 Spānija/Apvienotā Karaliste (Krājums, I‑7917. lpp.), kurā
         sniegti precizējumi šajā sakarā, ja rodas šāda vajadzība.

       Par piekto jautājumu
      65      Ar piekto jautājumu Raad van State jautā, vai Kopienu tiesības nosaka prasības tiesību atjaunošanas gadījumā [rechtsherstel], ja valsts tiesa, pamatojoties cita starpā uz Tiesas sniegtajām atbildēm uz iepriekš minētajiem jautājumiem, secina, ka
         personām, kuras uzturas vai dzīvo Nīderlandes Antiļās vai Arubā un kurām ir Nīderlandes pilsonība, ir bijusi nelikumīgi atteikta
         reģistrācija 2004. gada 10. jūnija Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām.

      66      Šajā sakarā no 1976. gada akta 12. panta izriet, ka Eiropas Parlaments saistībā ar vēlēšanām izšķir tikai domstarpības, kas
         varētu rasties šā akta noteikumu dēļ, nevis tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem
         norādīts šajā aktā. Tā kā to personu noteikšana, kurām ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, ir katras
         dalībvalsts kompetencē, no tā izriet, ka domstarpības par valsts tiesību noteikumiem, kuros noteiktas šīs personas, arī ir
         valsts tiesību jautājums.

      67      Tādējādi, tā kā Kopienu tiesiskais regulējums nereglamentē domstarpības par tiesībām balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta
         vēlēšanās, katras dalībvalsts tiesībās ir jānosaka kompetentās tiesas un jāpieņem procesuālie noteikumi par vēršanos tiesā,
         kuru mērķis ir nodrošināt tādu tiesību aizsardzību, kuras personām izriet no Kopienu tiesībām, ja, pirmkārt, šie noteikumi
         nav nelabvēlīgāki par tiem, kas regulē tiesības, kuru izcelsme ir valsts tiesiskajā kārtībā (līdzvērtības princips), un, otrkārt,
         ja tie nepadara par praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu Kopienu tiesiskās kārtības piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes
         princips) (cita starpā skat. 2005. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑443/03 Leffler,Krājums, I‑9611. lpp., 49. un 50. punkts).

      68      Attiecībā uz iespējamo tiesību atjaunošanu [rechtsherstel] personai, kurai kāda valsts tiesību noteikuma, kas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, dēļ ir atteikta iekļaušana vēlēšanu
         sarakstos Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām, šī tiesību atjaunošana var notikt arī saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajiem
         nosacījumiem un kārtību, ar noteikumu, ka šie nosacījumi un kārtība ievēro līdzvērtības un efektivitātes principus (šajā sakarā
         skat. 1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 199/82 San Giorgio, Recueil, 3595. lpp.). Lai izvērtētu konkrēto tiesību atjaunošanu, valsts tiesa var atsaukties uz noteikumiem par tiesību atjaunošanu,
         kas paredzēti gadījumā, kad ir pārkāpti valsts noteikumi dalībvalsts iestāžu vēlēšanās.

      69      Šajā sakarā turklāt jāatgādina, ka Līguma sistēmā ir paredzēts dalībvalsts atbildības princips attiecībā uz indivīdiem radīto
         kaitējumu, kas radies saistībā ar valsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu, un ka dalībvalstij ir tādējādi jāatlīdzina radītie
         zaudējumi, ja pārkāptais tiesību noteikums piešķir indivīdiem tiesības, ja pārkāpums ir pietiekami smags un ja pastāv tieša
         cēloņsakarība starp valstij uzliktā pienākuma neizpildi un indivīdiem nodarīto kaitējumu (1996. gada 5. marta spriedums apvienotajās
         lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur  un Factortame, Recueil, I‑1029. lpp., 31. un 51. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑224/01 Köbler, Recueil, I‑10239. lpp., 30. un 51. punkts), pieļaujot, ka valsts atbildība varētu iestāties arī mazāk ierobežojošu apstākļu gadījumā
         saskaņā ar valsts tiesību aktu nosacījumiem (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 66. punkts).

      70      Tad, ja tiesības uz kompensāciju ir tieši paredzētas Kopienu tiesībās un ja iepriekšējā punktā minētie nosacījumi ir ievēroti,
         valstij saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto atbildību ir pienākums novērst sekas, kas radušās sakarā ar kaitējuma nodarīšanu,
         ar noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par zaudējumu atlīdzināšanu nav nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas
         uz līdzīgām prasībām dalībvalstī, un to piemērošana praksē nedrīkst būt tāda, kas zaudējumu atlīdzināšanu padara neiespējamu
         vai tā ir ļoti apgrūtināta (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 67. punkts).

      71      Tāpēc uz piekto jautājumu jāatbild tādējādi, ka katras dalībvalsts tiesībās ir jānosaka pasākumi, kas atļauj tiesību atjaunošanu
         personai, kura kāda valsts tiesību noteikuma, kas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, dēļ nav iekļauta vēlēšanu sarakstos 2004. gada
         10. jūnija Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām un kurai tādējādi bija liegtas tiesības piedalīties šajās vēlēšanās. Šiem
         pasākumiem – kas var ietvert nodarītā kaitējuma, kas radies saistībā ar valsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu, atlīdzināšanu
         – ir jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      personas, kurām ir kādas dalībvalsts pilsonība un kuras uzturas vai dzīvo teritorijā, kas ir viena no aizjūras zemēm un teritorijām,
            uz kurām atsaucas EKL 299. panta 3. punkts, var atsaukties uz tiesībām, kas EK līguma otrajā daļā ir atzītas Savienības pilsoņiem;
      2)      šobrīd Kopienu tiesībās, lai arī nekas neaizliedz dalībvalstīm, ievērojot Kopienu tiesības, paredzēt nosacījumus tiesībām
            balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, atsaucoties uz dzīvesvietas kritēriju teritorijā, kurā tiek organizētas vēlēšanas,
            vienlīdzīgas attieksmes princips tomēr nepieļauj, ka izvēlētie kritēriji dažādi attiecas pret pilsoņiem, kuri atrodas līdzīgās
            situācijās, ja vien šī dažādā attieksme nav objektīvi pamatota;
      3)      katras dalībvalsts tiesībās ir jānosaka pasākumi, kas atļauj tiesību atjaunošanu [rechtsherstel] personai, kura kāda valsts tiesību noteikuma, kas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, dēļ nav iekļauta vēlēšanu sarakstos 2004. gada
            10. jūnija Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām un kurai tādējādi ir liegtas tiesības piedalīties šajās vēlēšanās. Šiem pasākumiem
            – kas var ietvert nodarītā kaitējuma, kas radies saistībā ar valsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu, atlīdzināšanu – ir
            jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 10.maijā. # Agorà Srl un Excelsior Snc di Pedrotti Bruna & C. pret Ente Autonomo Fiera Internazionale di Milano un Ciftat Soc. coop. arl. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itālija. # Apvienotās lietas C-223/99 un C-260/99.