title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā), 2011. gada 25. oktobris.#Microban International Ltd un Microban (Europe) Ltd pret Eiropas Komisija.#Sabiedrības veselība – Piedevu, kuras var izmantot saskarei ar pārtikas produktiem paredzētu plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanai, saraksts – Sākotnējā pieteikuma iesniedzēja pieteikuma iekļaut piedevu sarakstā atsaukums – Komisijas lēmums par 2,4,4’‑trihloro‑2’‑hidroksidifenilētera neiekļaušanu sarakstā – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Reglamentējošs akts – Tieša ietekme – Īstenošanas pasākumu neesamība – Juridiskais pamats.#Lieta T-262/10.

text:
      VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
      2011. gada 25. oktobrī (*)

      Sabiedrības veselība – Piedevu, kuras var izmantot saskarei ar pārtikas produktiem paredzētu plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanai, saraksts
         – Sākotnējā pieteikuma iesniedzēja pieteikuma iekļaut piedevu sarakstā atsaukums – Komisijas lēmums par 2,4,4’‑trihloro‑2’‑hidroksidifenilētera neiekļaušanu sarakstā – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Reglamentējošs akts – Tieša ietekme – Īstenošanas pasākumu neesamība – Juridiskais pamats

      Lieta T‑262/10
      Microban International Ltd, Hantersvila, Ziemeļkarolīna (ASV),

      Microban (Europe) Ltd, Kenoka (Apvienotā Karaliste),

      ko pārstāv M. Sančess Ridelski [M. Sánchez Rydelski], advokāts,

      prasītājas,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv L. Pinjataro [L. Pignataro] un T. Šarfs [T. Scharf], pārstāvji,
      atbildētāja,
      par lūgumu atcelt Komisijas 2010. gada 19. marta Lēmumu 2010/169/ES par 2,4,4’‑trihloro‑2’‑hidroksidifenilētera neiekļaušanu
         to ES piedevu sarakstā, kuras var izmantot plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanai, kas paredzēti saskarei ar pārtikas
         produktiem, saskaņā ar Direktīvu 2002/72/EK (OV L 75, 25. lpp.).

      VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová], tiesneši V. Vadapals [V. Vadapalas], K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referents), K. O’Higinss [K. O’Higgins] un M. van der Vaude [M. van der Woude],

      sekretārs N. Rozners [N. Rosner], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 28. septembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        Prasītājas Microban International Ltd un Microban (Europe) Ltd aktīvi darbojas tādu antimikrobiālo un antibakteriālo piedevu ražošanas un pārdošanas jomā, kuras paredzētas plaša produktu
         klāsta aizsardzībai pret baktērijām un mikrobiem. Microban International minētās piedevas ražo un pārdod visā pasaulē. Microban (Europe) uzdevums ir Microban International saražotās piedevas pārdot Eiropas Savienības tirgū.

      2        1998. gada 23. martā RCC Registration and Consulting company Ltd iesniedza Ciba Inc. vārdā pieteikumu iekļaut piedevu 2,4,4’‑trihloro‑2’‑hidroksidifenilēteri (turpmāk tekstā – “triklozāns”) ar Komisijas 1990. gada
         23. februāra Direktīvu 90/128/EEK, kas attiecas uz materiāliem un izstrādājumiem, kuri paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem
         (OV L 75, 19. lpp.), atļauto vielu sarakstā.

      3        Pārtikas zinātniskā komiteja, ar kuru Komisijai bija jāapspriežas saskaņā ar 1988. gada 21. decembra Direktīvas 89/109/EEK
         par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz plastmasas materiāliem un izstrādājumiem (OV 1989, L 40, 38. lpp.) 3. panta
         3. punktu, 2000. gada 22. jūnijā pieņēma atzinumu par vairākiem monomēriem un piedevām attiecībā uz materiāliem saskarei ar
         pārtikas produktiem. It īpaši šajā atzinumā bija noteikts – lai gan triklozāns ir viela, attiecībā uz kuru pieļaujamo vai
         panesamo dienas devu nevarēja noteikt, tās izmantošana tomēr ir pieļaujama.

      4        2002. gada 15. novembrī, pēc tam, kad Pārtikas zinātniskā komiteja bija atjauninājusi savas pamatnostādnes, Ciba iesniedza lūgumu atkārtoti novērtēt triklozānu.

      5        2004. gada 15. martā, pēc tam, kad triklozāns tika novērtēts atkārtoti, Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestāde (EPNI) – ar kuru
         atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību
         aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas
         nekaitīgumu (OV L 31, 1. lpp.), 62. pantam aizstāja Pārtikas zinātnisko komiteju – pieņēma atzinumu, kurā tā apstiprināja
         Pārtikas zinātniskās komitejas viedokli, ko tā bija paudusi 2000. gada 22. jūnija atzinumā.

      6        2008. gada 10. aprīlī triklozāns tika iekļauts piedevu pagaidu sarakstā (turpmāk tekstā – “pagaidu saraksts”), kas minēts
         grozītās Komisijas 2002. gada 6. augusta Direktīvas 2002/72/EK, kas attiecas uz plastmasas materiāliem un izstrādājumiem,
         kuri paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem (OV L 220, 18. lpp.), 4.a panta 3. punktā. Saskaņā ar šīs direktīvas 4.a panta
         4. punktu piedevas, kas nav iekļautas Eiropas Savienībā atļauto piedevu sarakstā (turpmāk tekstā – “pozitīvais saraksts”,
         šāds nosaukums ir izmantots tās pašas direktīvas 4. panta 1. punkta trešajā daļā), var turpināt izmantot saskaņā ar valsts
         tiesību aktiem, kamēr tās ir iekļautas pagaidu sarakstā.

      7        2009. gada 21. aprīlī Ciba darīja zināmu Komisijai, ka tā atsauc savu pieteikumu atļaut izmantot triklozānu par piedevu to plastmasas materiālu un izstrādājumu
         ražošanā, kuri paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem.

      8        2010. gada 19. martā Komisija pieņēma Lēmumu 2010/169/EK par triklozāna neiekļaušanu to ES piedevu sarakstā, kuras var izmantot
         plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanai, kas paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem, saskaņā ar Direktīvu 2002/72
         (OV L 75, 25. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Juridiskais pamats, ko šajā lēmumā izmanto Komisija, ir grozītā
         Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Regula (EK) Nr. 1935/2004 par materiāliem un izstrādājumiem, kas paredzēti
         saskarei ar pārtikas produktiem, un par Direktīvu 80/590/EEK un 89/109 atcelšanu (OV L 338, 4. lpp.).

      9        Apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka Ciba to informēja par savu lēmumu atsaukt savu pieteikumu atļaut izmantot triklozānu to plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanā,
         kuri paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem. Tā kā triklozāna izmantošana par piedevu plastmasā, kas paredzēta saskarei
         ar pārtiku, vairs nebija derīga pieteikuma priekšmets, Komisija secināja, ka šī viela nav jāiekļauj Direktīvas 2002/72 III pielikuma
         pozitīvajā sarakstā. Tāpēc Komisija precizēja, ka attiecīgā viela jāsvītro no pagaidu saraksta. Komisija tomēr uzskatīja par
         nepieciešamu paredzēt pārejas periodu, kurā dalībvalstis var atļaut tādu plastmasas materiālu un izstrādājumu tirdzniecību,
         kuru sastāvā ir triklozāns.

      10      Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:

      “1. pants
      [Triklozānu] (CAS Nr. 0003380‑34‑5, ref. Nr. 93930) neiekļauj Direktīvas 2002/72[..] III pielikumā.
      2. pants
      Plastmasas materiālus un izstrādājumus, kuru ražošanā izmantots [triklozāns] un kuri laisti tirgū pirms 2010. gada 1. novembra,
         saskaņā ar valsts tiesību aktiem var turpināt tirgot līdz 2011. gada 1. novembrim.

      3. pants
      Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm.”
       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      11      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 7. jūnijā, prasītājas cēla šo prasību.

      12      2011. gada 31. martā prasītājas iesniedza pieteikumu par lietas izskatīšanu prioritāri saskaņā ar Reglamenta 55. panta 2. punktu.

      13      Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu un lietu izskatīt prioritāri saskaņā
         ar Reglamenta 55. panta 2. punktu.

      14      Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2011. gada
         28. septembra tiesas sēdē.

      15      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      16      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību kā nepieņemamu;
      –        pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par pieņemamību
      17      Lai arī Komisija nav izvirzījusi formālu iebildi par nepieņemamību, tā norāda, ka prasība ir nepieņemama, jo apstrīdētais
         lēmums nav reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē un tas
         neskar prasītājas individuāli.

      18      Saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts
         šai personai vai skar viņu tieši un individuāli, un par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas
         pasākumiem.

      19      Šajā lietā ir skaidrs, ka apstrīdētais lēmums nav adresēts prasītājām, kuras tādējādi nav šā lēmuma adresāti. Šādos apstākļos
         atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai prasītājas var celt prasību par minētā tiesību akta atcelšanu tikai tad, ja šis
         tiesību akts ir reglamentējošs akts, kurš tās skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, vai tad, ja tas viņas
         skar tieši un individuāli.

      20      Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai apstrīdētais lēmums ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.

      21      Šajā sakarā jānorāda, ka atbilstoši judikatūrai “reglamentējoša akta” jēdziens saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jāsaprot
         kā jebkurš vispārpiemērojams akts, izņemot leģislatīvus aktus (Vispārējās tiesas 2011. gada 6. septembra rīkojums lietā T‑18/10
         Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, Krājums, II‑0000. lpp., 56. punkts).

      22      Šajā lietā apstrīdētajā lēmumā minētais juridiskais pamats ir Regulas Nr. 1935/2004 11. panta 3. punkts. Šajā pantā paredzēts,
         ka pasākums, kuru Komisija pieņēmusi, pamatojoties uz šo punktu, ir pieņemts saskaņā ar procedūru, kas minēta grozītā Padomes
         1999. gada 28. jūnija Lēmuma 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (OV L 184,
         23. lpp.), 5.a panta 1.–4. punktā un 5. punkta b) apakšpunktā. Līdz ar to apstrīdēto lēmumu Komisija ir pieņēmusi, pildot
         īstenošanas, nevis likumdošanas pilnvaras.

      23      Turklāt apstrīdētais lēmums ir vispārpiemērojams, jo tas ir piemērojams objektīvi noteiktām situācijām un rada tiesiskas sekas
         attiecībā uz vispārēji un abstrakti definētām personu kategorijām.

      24      Kā izriet no iepriekš minētā 9. punkta, apstrīdētā lēmuma priekšmets ir triklozāna neiekļaušana pozitīvajā sarakstā. Piemērojot
         Direktīvas 2002/72 4.a panta 6. punkta b) apakšpunktu sakarā ar šo neiekļaušanu, triklozāns tika svītrots arī no pagaidu saraksta.
         Neiekļaušanas pozitīvajā sarakstā un svītrošanas no pagaidu saraksta tiešās sekas ir tādas, ka triklozānu pēc 2011. gada 1. novembra
         vairs nekādā veidā nevarēs tirgot Eiropas Savienībā. Tādējādi apstrīdētais lēmums attiecas uz visām fiziskām un juridiskām
         personām, kuru darbība ir triklozāna, kā arī izstrādājumu un materiālu, kuru sastāvā ir triklozāns, ražošana un/vai tirdzniecība.

      25      No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums jāuzskata par reglamentējošu aktu LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.

      26      Otrkārt, attiecībā uz jēdzienu “skar tieši”, jānorāda, ka vārdu savienojums “skar tieši” LESD 263. panta ceturtajā daļā ir
         norādīts divas reizes. No vienas puses, šajā punktā ir pārņemti EK līguma 230. panta ceturtās daļas noteikumi un ir ietvertas
         atsauces uz “tiesību aktu [..], kas to skar tieši”. No otras puses, LESD 263. panta ceturtajā daļā ieviests jēdziens “reglamentējošs
         akts, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”.

      27      Pirmām kārtām, attiecībā uz nosacījumu “skar tieši”, kā tas norādīts EK līguma 230. panta ceturtajā daļā, tiek prasīts, lai,
         pirmkārt, apstrīdētais pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un, otrkārt, nepieļautu nekādu rīcības brīvību
         šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no apstrīdētā regulējuma,
         nepiemērojot citus starpnoteikumus (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑386/96 P Dreyfus/Komisija, Recueil, I‑2309. lpp., 43. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑445/07 P un C‑455/07 P Komisija/Ente per le Ville vesuviane un Ente per le Ville vesuviane/Komisija, Krājums, I‑7993. lpp., 45. punkts).

      28      Šajā lietā, kā minēts iepriekš 24. punktā, apstrīdētā lēmuma sekas ir tādas, ka ir aizliegta tādu materiālu un izstrādājumu
         tirgošana, kuru sastāvā ir triklozāns un kuri ir paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem. Ņemot vērā to – kā tika norādīts
         tiesas sēdē –, ka prasītājas pērk triklozānu un to izmanto, lai ražotu produktu ar antibakteriālām un antimikrobiālām īpašībām,
         kuru pēc tam pārdod izmantošanai tādu plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanā, kuri domāti saskarei ar pārtikas produktiem,
         apstrīdētais lēmums ietekmē viņu tiesisko stāvokli.

      29      Turklāt jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums dalībvalstīm, kuras ir tā adresātes un ir atbildīgas par tā ieviešanu, neatstāj
         nekādas izvērtēšanas tiesības. Protams, no minētā lēmuma 2. panta izriet, ka tādu materiālu un izstrādājumu tirgošanu, kuru
         sastāvā ir triklozāns, var turpināt līdz 2011. gada 1. novembrim saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas nozīmē, ka dalībvalstīm
         ir iespēja aizliegt šādu materiālu un izstrādājumu tirgošanu pirms šā datuma. Kaut arī dalībvalstīm ir tiesības izvērtēt to,
         kad viņa vēlas aizliegt triklozāna tirgošanu, šāda aizlieguma īstenošana tomēr no 2011. gada 1. novembra ir automātiska un
         obligāta. Turklāt jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 2. pantā paredzētā pārejas perioda mērķis ir atvieglot triklozāna neiekļaušanas
         pozitīvajā sarakstā pasākuma īstenošanu, tādējādi to padarot otršķirīgu attiecībā pret iepriekš minēto pasākumu.

      30      No tā izriet, ka prasītājās ir jāuzskata par tādām, kuras apstrīdētais lēmums skar tieši, EK līguma 230. panta ceturtajā daļā
         ietvertā tiešās skaršanas jēdziena izpratnē.

      31      Otrām kārtām, attiecībā uz tiešās skaršanas jēdzienu, kurš pārņemts LESD 263. panta ceturtajā daļā, ir pamatoti noskaidrot,
         vai šis jēdziens ir jāinterpretē atšķirīgi no tā, kā tas interpretēts iepriekš 27. punktā minētajā judikatūrā.

      32      Tomēr jānorāda, ka no judikatūras izriet, ka, ļaujot fiziskai vai juridiskai personai celt prasību par reglamentējošiem aktiem,
         kas to skar tieši, bet kuri nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem, LESD 263. panta ceturtās daļas mērķis ir paplašināt tiešas
         prasības celšanas nosacījumus (skat. šajā ziņā iepriekš 21. punktā minēto rīkojumu lietā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, 50. punkts). Tādējādi tiešās skaršanas jēdziens, kāds pārņemts šajā punktā, nekādā ziņā nevar
         būt šaurākas interpretācijas priekšmets nekā tiešās skaršanas jēdziens, kāds norādīts EK līguma 230. panta ceturtajā daļā.
         Tā kā iepriekš 30. punktā ir norādīts, ka apstrīdētais lēmums prasītājas skar tieši EK līguma 230. panta ceturtajā daļā norādītā
         tiešās skaršanas jēdziena izpratnē, ir jāuzskata, ka apstrīdētais lēmums tās tieši skar arī LESD 263. panta ceturtajā daļā
         norādītā tiešās skaršanas jēdziena izpratnē.

      33      Treškārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai apstrīdētajā lēmumā ir vai nav iekļauti īstenošanas pasākumi LESD 263. panta
         ceturtās daļas izpratnē, jāatkārto, kā jau tika norādīts iepriekš 24. un 28. punktā, ka minētā lēmuma mērķis bija triklozāna
         neiekļaušana pozitīvajā sarakstā. Tādējādi, piemērojot Direktīvas 2002/72 4.a panta 6. punkta b) apakšpunktu, ar apstrīdēto
         lēmumu šī viela tika svītrota no pagaidu saraksta. Turklāt, lai atvieglotu neiekļaušanas pozitīvajā sarakstā īstenošanu un
         secīgo izslēgšanu no pagaidu saraksta, ar apstrīdēto lēmumu tika papildus noteikts pārejas periods, kura laikā materiālu un
         izstrādājumu tirgošana, kuru sastāvā ir triklozāns, varēja tikt atļauta līdz 2011. gada 1. novembrim.

      34      Šajā sakarā, pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka ne neiekļaušanai pozitīvajā sarakstā, ne izslēgšanai no pagaidu saraksta nav
         vajadzīgi dalībvalstu īstenošanas pasākumi. Saskaņā ar Direktīvas 2002/72 4.a panta 4. punktu pēc 2010. gada 1. janvāra var
         izmantot tikai tās piedevas, kuras iekļautas pagaidu sarakstā. Turklāt atbilstoši Direktīvas 2002/72 4.a panta 6. punkta b) apakšpunktam
         piedevu svītro no pagaidu saraksta, kad Komisija pieņem lēmumu neiekļaut šo piedevu pozitīvajā sarakstā. Tādējādi lēmuma par
         neiekļaušanu tiešās sekas bija triklozāna svītrošana no pagaidu saraksta un aizliegums tirgot triklozānu, dalībvalstīm nenosakot
         nekādus īstenošanas pasākumus.

      35      Turklāt jāuzsver, kā norādīja prasītājas, ka ar Komisijas 2004. gada 1. marta Direktīvu 2004/19/EK, ar ko groza Direktīvu 2002/72
         (OV L 71, 8. lpp.), kā arī ar Komisijas 2008. gada 6. marta Direktīvu 2008/39/EK, ar ko groza Direktīvu 2002/72 (OV L 63,
         6. lpp.), Direktīvā 2002/72 tika ieviesti attiecīgi 4.a panta 4. punkts un 4.a panta 6. punkta b) apakšpunkts. No Direktīvas 2004/19
         2. panta un Direktīvas 2008/39 2. panta piemērošanas izriet, ka attiecīgi Direktīvas 2002/72 4.a panta 4. punkts un 4.a panta
         6. punkta b) apakšpunkts tiek transponēti dalībvalstīs. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka triklozāna tirdzniecības aizlieguma
         pēc tam, kad tas netiek iekļauts pozitīvajā sarakstā, kā arī tiek svītrots no pagaidu saraksta, sakarā ir jānosaka īstenošanas
         pasākumi.

      36      Otrām kārtām, pārejas pasākumam, ciktāl tas ļauj pagarināt iespēju tirgot triklozānu līdz 2011. gada 1. novembrim, nav nepieciešams
         nekāds īstenošanas pasākums no dalībvalstu puses, jo iespējamā dalībvalstu līdzdalība termiņa noteikšanai pirms šā datuma
         nebija obligāta.

      37      Trešām kārtām, kaut arī šādā gadījumā pārejas pasākums var būt pamats izpildes pasākumiem dalībvalstīs, ir jāatkārto, ka minētais
         pārejas pasākums ir paredzēts, lai atvieglotu apstrīdētā lēmuma īstenošanu, ciktāl ar to tiek aizliegta triklozāna tirgošana,
         lai fiziskās vai juridiskās personas, kuras tieši skar šis aizliegums, varētu veikt nepieciešamās darbības. Tātad tas ir papildinājums
         attiecībā uz galveno apstrīdētā lēmuma priekšmetu – triklozāna tirgošanas aizliegumu, kas no 2011. gada 1. novembra būs piemērojams
         bez jebkāda īstenošanas pasākuma.

      38      Ņemot vērā iepriekš minēto, nevar uzskatīt, ka apstrīdētajā lēmumā ir iekļauti īstenošanas pasākumi.

      39      No tā izriet, ka minētais lēmums ir reglamentējošs akts, kurš tieši skar prasītājas un kurā nav iekļauti īstenošanas pasākumi,
         un līdz ar to Komisijas iebilde par nepieņemamību ir jānoraida, nepārbaudot, vai prasītājas ir iespējami individuāli skartas.

       Par lietas būtību
      40      Savas prasības pamatojumam prasītājas izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, izvēloties
         apstrīdētā lēmuma juridisko pamatojumu, otrais – uz Regulā Nr. 1935/2004, kā arī Direktīvā 2002/72 paredzētās procedūras pārkāpumu,
         trešais – uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ceturtais – uz labas pārvaldības, pārredzamības un tiesiskās
         noteiktības principu pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, izvēloties juridisko pamatojumu
      41      Saistībā ar pirmo pamatu prasītājas būtībā uzsver, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdēto lēmumu pamatojot
         ar Regulas Nr. 1935/2004 11. panta 3. punktu. Šis noteikums attiecoties uz atļauju Eiropas Savienībā tirgot vielas, kuras
         pievienotas materiālos un izstrādājumos, kas paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem, lai gan apstrīdētajā lēmumā nav šādas
         atļaujas, bet – gluži otrādi – tajā noteikts, ka viela nav iekļauta Direktīvas 2002/72 III pielikumā, un tāpēc tas esot pasākums,
         ar kuru aizliedz triklozāna izmantošanu par piedevu materiālos un izstrādājumos, kas paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem.

      42      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai Eiropas Savienības akta juridiskā pamata izvēle ir
         jābalsta uz objektīviem elementiem, kurus Tiesa var pārbaudīt, tostarp uz akta mērķi un saturu (Tiesas 2007. gada 23. oktobra
         spriedums lietā C‑440/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑9097. lpp., 61. punkts).

      43      Turklāt, ja kāda Eiropas Savienības tiesību akta analīze atklāj, ka tam ir divi mērķi vai ka tam ir divas sastāvdaļas, un
         ja vienu no tām var atzīt par galveno, bet otrai ir tikai palīgraksturs, tad tiesību akts ir jābalsta tikai uz vienu juridisko
         pamatu, proti, uz to, ar ko ir saistīts galvenais mērķis vai sastāvdaļa (Tiesas 2008. gada 20. maija spriedums lietā C‑91/05
         Komisija/Padome, Krājums, I‑3651. lpp., 73. punkts).

      44      Šajā lietā Regulas Nr. 1935/2004 11. panta 3. punkts formulēts šādi:

      “Lēmumu par Kopienas atļaujas piešķiršanu īpaša pasākuma formā, kā minēts 1. punktā, pieņem Komisija. Šo pasākumu, kura mērķis
         ir grozīt nebūtiskus šīs regulas elementus, to papildinot, pieņem saskaņā ar regulatīvo kontroles procedūru, kas noteikta
         23. panta 4. punktā.”

      45      Šā paša noteikuma 1. punktā noteikts:

      “Kopienas atļauju attiecībā uz vienu vai vairākām vielām piešķir ar īpaša pasākuma pieņemšanu [..].”
      46      Ņemot vērā šos noteikumus, Regulas Nr. 1935/2004 11. panta 3. punkts neattiecas uz gadījumiem, kad Komisija ir paredzējusi
         piešķirt atļauju Eiropas Savienībā izmantot un tirgot vielas, kuras pievienotas materiālos un izstrādājumos, kas paredzēti
         saskarei ar pārtikas produktiem.

      47      Šajā lietā ar apstrīdēto lēmumu Komisija aizliedza tirgot triklozānu – piedevu, ko izmanto tādu materiālu un izstrādājumu
         ražošanai, kuri paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem. Šajā nolūkā Komisija apstrīdētajā lēmumā, no vienas puses, atteikusies
         iekļaut triklozānu pozitīvajā sarakstā, un, no otras puses, svītrojusi šo vielu no pagaidu saraksta.

      48      No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma priekšmets ir aizliegums Eiropas Savienībā tirgot triklozānu, tā pamats
         nav Regulas Nr. 1935/2004 11. panta 3. punkts, kurš, gluži pretēji, attiecas uz tirgošanas atļaušanu.

      49      Šo secinājumu nevar atspēkot Komisijas arguments, atbilstoši kuram apstrīdētais lēmums ir jāanalizē arī kā lēmums, ar kuru
         tiek atļauts līdz 2011. gada 1. novembrim tirgot materiālus un izstrādājumus, kuru ražošanā izmantots triklozāns un kuri laisti
         tirgū līdz 2010. gada 1. novembrim.

      50      Jau iepriekš 29. punktā tika norādīts, ka pārejas periods, kas ieviests ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu un kura laikā triklozāna
         laišana tirgū atļauta saskaņā ar valsts tiesību aktiem, tika paredzēts tikai tādēļ, lai atvieglotu triklozāna tirgošanas aizlieguma
         ieviešanas pasākumu, ņemot vērā, ka aizliegums bija tiešas apstrīdētā lēmuma galvenā mērķa sekas, proti, neiekļaušana pozitīvajā
         sarakstā. No tā izriet, ka pasākums, kura mērķis ir noteikt pārejas periodu, ir jāuzskata par tādu, kam ir pagaidu raksturs
         iepriekš 43. pantā minētās judikatūras izpratnē attiecībā uz apstrīdētā lēmuma galveno mērķi.

      51      Tāpēc pirmais pamats ir jāatbalsta un jāatceļ apstrīdētais lēmums, jo tas ir balstīts uz kļūdainu juridisko pamatu.

      52      Lai gan tas vien, ka Komisija ir izvēlējusies kļūdainu juridisko pamatu, ir iemesls apstrīdētā lēmuma atcelšanai, Vispārējā
         tiesa tomēr uzskata, ka ir atbilstoši izskatīt arī otro pamatu, tāpēc, ka saistībā ar šo pamatu pēc būtības ir jāatbild uz
         jautājumu, vai pastāv tāds juridiskais pamats, ar kuru Komisija būtu varējusi pienācīgi pamatot apstrīdēto lēmumu, vai arī
         šāda juridiskā pamata nav.

       Par otro pamatu, kas ir balstīts uz Regulā Nr. 1935/2004 un Direktīvā 2002/72 paredzētās procedūras pārkāpšanu
      53      Ar otro pamatu prasītājas būtībā apgalvo, ka, tā kā nav pieņemts riska pārvaldības lēmums Regulas Nr. 1935/2004 preambulas
         14. apsvēruma izpratnē, Komisija, pieņemot lēmumu par piedevas neiekļaušanu pozitīvajā sarakstā, ir pārkāpusi minētajā regulā,
         kā arī Direktīvā 2002/72 paredzēto procedūru. It īpaši atsaucoties uz šajā regulā un šajā direktīvā paredzētās procedūras
         garu, prasītājas uzsver, ka gadījumā, ja sākotnējā pieteikuma iesniedzējs atsauc pieteikumu iekļaut piedevu pozitīvajā sarakstā,
         Komisijai ir jādod iespēja ieinteresētajām personām saglabāt pieteikumu, lai varētu pieņemt šādu riska pārvaldības lēmumu.

      54      Šajā sakarā ir skaidrs, ka ne Regulā Nr. 1935/2004, ne Direktīvā 2002/72 nav paredzēta procedūra, kas Komisijai jāievēro,
         ja sākotnējā pieteikuma iesniedzējs nolemj atsaukt savu pieteikumu iekļaut piedevu pozitīvajā sarakstā. Šādos apstākļos ir
         jāpārbauda, vai procedūru, kas Komisijai jāievēro šādā gadījumā, var izsecināt no šo divu tiesību aktu mērķa un pielietojuma,
         līdzīgi kā no procedūras, kas paredzēta citos Eiropas Savienības tiesību aktos, kuru mērķis – lai gan tie attiecas uz cita
         veida vielām –, ko ar tiem vēlas sasniegt, izmantojot līdzīgas procedūras, arī ir līdzīgs.

      55      Vispirms ir jāatceras, ka Regula Nr. 1953/2004 ir pamatregula attiecībā uz materiāliem un izstrādājumiem, kas paredzēti saskarei
         ar pārtikas produktiem, un ka Direktīva 2002/72 ir specifiska direktīva, kura attiecas it īpaši uz plastmasas materiāliem
         un izstrādājumiem, kas paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem.

      56      Pirmkārt, attiecībā uz šo abu tiesību aktu mērķi ir jāatsaucas uz Regulas Nr. 1935/2004 tālāk minēto 1. pantu:

      “Šīs regulas mērķis ir nodrošināt efektīvu iekšējā tirgus darbību saistībā ar to materiālu un izstrādājumu laišanu Kopienas
         tirgū, kas paredzēti tiešai vai netiešai saskarei ar pārtiku, vienlaicīgi radot pamatu, ar kuru nodrošina cilvēku veselības
         un patērētāju interešu augsta līmeņa aizsardzību.”

      57      Ar Direktīvu 2002/72 izveidoto procedūru, īpaši attiecībā uz piedevām, kuras izmanto plastmasas materiālu un izstrādājumu
         ražošanā, galvenais mērķis ir tieši cilvēku veselības aizsardzība. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta trešo daļu
         no 2010. gada 1. janvāra plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanā var izmantot tikai tās piedevas, kuras ir iekļautas
         pozitīvajā sarakstā. Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 4.a panta 1. punktu iekļaut jaunu piedevu pozitīvajā sarakstā var tikai
         pēc tam, kad tās nekaitīgumu noteikusi EPNI. Visbeidzot, no minētās direktīvas 4.a panta 3. un 4. punkta izriet, ka viela,
         kas nav iekļauta pozitīvajā sarakstā, kamēr to pārbauda EPNI, tiek ierakstīta pagaidu sarakstā, kas ļauj turpināt tās izmantošanu
         atbilstoši valsts tiesību aktiem. Citiem vārdiem, ja EPNI vēl nav paudusi savu viedokli par vielas drošumu, tad par tās laišanas
         tirgū saderību ar cilvēku veselības aizsardzību atbild valsts iestādes.

      58      Tā kā Komisijas lēmums neiekļaut triklozānu pozitīvajā sarakstā tika pamatots ar to, ka Ciba atsauca savu pieteikumu atļaujai, to nevar uzskatīt par tādu, kuras mērķis ir aizsargāt cilvēku veselību. Šo secinājumu pastiprina
         tas, ka pirms apstrīdētā lēmuma divos zinātniskos atzinumos – no kuriem pirmais ir Pārtikas zinātniskās komitejas 2000. gada
         22. jūnija atzinums, bet otrais – EPNI 2004. gada 15. marta atzinums – nebija minēti nekādi iebildumi pret triklozāna laišanu
         tirgū.

      59      Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1935/2004 un Direktīvas 2002/72 pielietojumu ir jāatzīmē, ka, pirmām kārtām, lai gan saistībā
         ar minētās regulas 8. pantu pieteikums atļaujas saņemšanai par jaunu vielu ir jāiesniedz personai, kura vēlas saņemt šādu
         atļauju, šādas atļaujas saņemšana, izmantojot iekļaušanu pozitīvajā sarakstā, ir ieguvums ne tikai atļaujas pieprasītājam,
         bet visiem tās vielas izmantotājiem, par kuru ir iesniegts atļaujas pieteikums.

      60      No Regulas Nr. 1935/2004 11. panta 4. punkta izriet, ka pēc atļaujas piešķiršanas vielai visi uzņēmēji, kas izmanto atļauto
         vielu vai to saturošus materiālus vai izstrādājumus, ievēro ar šo atļauju saistītos nosacījumus vai ierobežojumus. Tāpat saskaņā
         ar šīs regulas 11. panta 5. punktu pieteikuma iesniedzējs vai jebkurš uzņēmējs, kas izmanto atļauto vielu vai to saturošus
         materiālus vai izstrādājumus, tūlīt informē Komisiju par jebkuru jaunu zinātnisku vai tehnisku informāciju, kura var ietekmēt
         atļautās vielas nekaitīguma novērtējumu saistībā ar cilvēku veselību. Turklāt Regulas Nr. 1935/2004 12. pantā ir paredzēts,
         ka pieteikuma iesniedzējs vai jebkurš uzņēmējs, kas izmanto atļauto vielu vai to saturošus materiālus vai izstrādājumus, var
         iesniegt pieteikumu par esošās atļaujas grozīšanu. Visbeidzot, a contrario, Regulas Nr. 1935/2004 5. panta 1. punkta n) apakšpunktā izņēmuma kārtā ir norāde uz individuālas atļaujas piešķiršanas procedūru
         attiecībā uz kādu vielu, procesu, materiālu vai izstrādājumu, pieņemot lēmumu, kas adresēts pieteikuma iesniedzējam.

      61      Otrām kārtām, kā jau tika minēts iepriekš 57. punktā, no Direktīvas 2002/72 4.a panta 3. un 4. punkta izriet, ka viela, kura
         nav iekļauta pozitīvajā sarakstā, bet kuru novērtē EPNI, tiek iekļauta pagaidu sarakstā. Turklāt atbilstoši šīs direktīvas
         4.a panta 6. punktam piedevu svītro no pagaidu saraksta vai nu tad, kad tā iekļauta pozitīvajā sarakstā, vai gadījumā, ja
         Komisija pieņem lēmumu to neiekļaut pozitīvajā sarakstā, vai laikā, kad EPNI pārbauda vielu, nav sniegta atbilde uz EPNI lūgumu
         sniegt informāciju. Visbeidzot, no Regulas Nr. 1935/2004 preambulas 14. apsvēruma izriet, ka pēc vielu nekaitīguma novērtējuma
         ir jāpieņem lēmums par risku pārvaldību, kurā ir jānosaka, vai šīs vielas ir jāiekļauj pozitīvajā sarakstā.

      62      No šiem punktiem var secināt, ka svītrošana no pagaidu saraksta notiek vai nu pēc Komisijas lēmuma par risku pārvaldību pieņemšanas,
         kas izpaužas kā vielas iekļaušana vai neiekļaušana pozitīvajā sarakstā, vai arī pēc tam, kad pieteikuma iesniedzējs ir atteicies
         sadarboties ar EPNI saistībā ar vielas nekaitīguma novērtēšanas procedūru.

      63      Šajā lietā triklozāna neiekļaušanas pozitīvajā sarakstā tiešās sekas atbilstoši šīs pašas direktīvas 4.a panta 6. punkta b) apakšpunktam
         ir tādas, ka šī viela tika svītrota no pagaidu saraksta, lai gan šī svītrošana nebija lēmuma par riska pārvaldību vai sākotnējā
         pieteikuma iesniedzēja atteikšanās sadarboties ar EPNI rezultāts, jo EPNI jau bija izteikusi savu zinātnisko atzinumu.

      64      Trešām kārtām, ir jānorāda, ka, lai arī, kā uzsver Komisija, prasītājas varēja iesniegt jaunu pieteikumu atļaujas saņemšanai,
         piemērojot Regulas Nr. 1935/2004 8. pantu, no Direktīvas 2002/72 formulējuma skaidri neizriet, ka šis pieteikums būtu izraisījis
         atkārtotu triklozāna iekļaušanu pagaidu sarakstā. Direktīvas 2002/72 4.a panta 5. punkta b) apakšpunkts ir formulēts šādi:

      “Piedevu pagaidu sarakstā iekļauj, ievērojot šādus nosacījumus:
      piedevai jābūt atļautai vienā vai vairākās dalībvalstīs ne vēlāk par 2006. gada 31. decembri;
      2. punktā minētajiem datiem par piedevu jābūt iesniegtiem saskaņā ar [EPNI] prasībām ne vēlāk par 2006. gada 31. decembri.”
      65      Atbilstoši šīs direktīvas 4.a panta 2. punktam dalībvalstis nosaka, ka personas, kas ir ieinteresētas iekļaut pozitīvajā sarakstā
         piedevu, kura jau ir laista tirgū vienā vai vairākās dalībvalstīs, vēlākais līdz 2006. gada 31. decembrim EPNI iesniedz tās
         nekaitīguma novērtējumam vajadzīgos datus. Šajā lietā prasītājas nepieciešamos datus EPNI novērtējumam nevarēja iesniegt līdz
         2006. gada 31. decembrim.

      66      Turklāt, lai gan Regulas Nr. 1935/2004 11. panta 5. punktā un 12. pantā EPNI ir paredzēta iespēja pārskatīt attiecīgo vielu
         pēc tam, kad tai ir iesniegta jauna informācija, ir jāuzsver, ka šādas pārskatīšanas iespēja nav paredzēta ne Regulā Nr. 1935/2004,
         ne Direktīvā 2002/72, ja nav jaunu datu, kas var ietekmēt sākotnējo novērtējumu, un ja nekāda atļauja vēl nav bijusi izsniegta.
         Tāpat arī no dokumenta “EPNI paziņojums par instrukcijām iesniedzējiem, kas iesniedz pieteikumu vielas nekaitīguma novērtējumam,
         ko izmanto materiālos, kas paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem pirms atļaujas piešķiršanas” (“EFSA’s note for guidance
         for petitioners presenting an application for the safety assessment of a substance to be used in food contact materials prior
         to its authorisation”) izriet, ka gadījumā ja EPNI ir veikusi vielas pirmo novērtējumu, tostarp, ja šā novērtējuma beigās
         tā ir secinājusi, ka viela nav jāatļauj, jaunu novērtējumu var pieteikt tikai tad, ja papildu dati var tai likt grozīt novērtējumu.
         Konkrētajā gadījumā, tā kā EPNI jau ir izteikusi pozitīvu atzinumu, balstoties uz Ciba iesniegto informāciju, iespējamā jaunā prasītāju pieteikuma veikt novērtējumu priekšmets nekādā ziņā nebūtu panākt sākotnējā
         novērtējuma grozīšanu. Turklāt iespējams, ka prasītājas iesniegtu savu pieteikumu atļaujas saņemšanai, pamatojoties uz to
         pašu informāciju, ko sākotnēji iesniedza Ciba, kas nozīmē, ka šie dati nebūtu jauni. No tā izriet, ka tādos gadījumos kā šis tiesiskajā regulējumā nav paredzēta iespēja
         prasītājām iesniegt jaunu pieteikumu veikt attiecīgās vielas novērtējumu, kas norāda uz to, ka Komisijai ir jāpieņem lēmums
         par riska pārvaldību, pamatojoties uz EPNI sākotnējo novērtējumu.

      67      Ņemot vērā Regulas Nr. 1935/2004 un Direktīvas 2002/72 ieviesto kārtību, to, ka pieteikuma iesniedzējs ir atsaucis pieteikumu
         atļaujas saņemšanai, nevar uzskatīt par pietiekamu iemeslu, lai turpinātu attiecīgās vielas iekļaušanas vai neiekļaušanas
         procedūru, jo no šiem diviem tiesību aktiem neizriet, ka prasītājas varētu panākt, no vienas puses, triklozāna iekļaušanu
         pagaidu sarakstā un, no otras puses, to, ka EPNI atkārtoti novērtē šo vielu.

      68      Treškārt, runājot par Eiropas Savienības tiesību aktiem, kas var būt atbilstoši šajā lietā, ir jāatsaucas, kā to dara prasītājas,
         uz Komisijas 2007. gada 4. decembra Regulu (EK) Nr. 1451/2007 par 10 gadu darba programmas otro fāzi, kas minēta 16. panta
         2. punktā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 98/8/EK par biocīdo produktu laišanu tirgū (OV L 325, 3. lpp.). Šajā regulā
         it īpaši ir paredzēts, ka, ja pieteikums iekļaut atļauto biocīdo produktu sarakstā ir atsaukts, jauns pieteikuma iesniedzējs
         var aizstāt sākotnējā pieteikuma iesniedzēju.

      69      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija, pieņemot lēmumu par piedevas neiekļaušanu sarakstā un par pamatu
         izmantojot tikai to, ka ir atsaukts sākotnējais pieteikums iekļaut triklozānu pozitīvajā sarakstā, ir pārkāpusi Regulas Nr. 1935/2004,
         kā arī Direktīvas 2002/72 prasības, ņemot vērā to, ka nav juridiska pamata, kas ļauj pieņemt šādu lēmumu. Tāpēc arī otrais
         pamats ir jāatbalsta un jāatceļ apstrīdētais lēmums, nepārbaudot trešo un ceturto pamatu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      70      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāsedz tiesāšanās izdevumi atbilstoši prasītāju prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
      nospriež:
      1)      atcelt Komisijas 2010. gada 19. marta Lēmumu 2010/169/ES par 2,4,4’‑trihloro‑2’‑hidroksidifenilētera neiekļaušanu to Savienības
            piedevu sarakstā, kuras var izmantot plastmasas materiālu un izstrādājumu ražošanai, kas paredzēti saskarei ar pārtikas produktiem,
            saskaņā ar Direktīvu 2002/72/EK;
      2)      Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Microban International Ltd un Microban Europe (Europe) Ltd tiesāšanās izdevumus.

               Pelikánová

               Vadapalas

               Jürimäe

               O’Higgins

                     Van der Woude

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 25. oktobrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 12. septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-278/94.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 6. novembra spriedums.#Eiropas Komisija pret Ungāriju.#Valsts pienākumu neizpilde – Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78/EK – 2. pants un 6. panta 1. punkts – Valsts režīms, kurā tiesnešu, prokuroru un notāru amata pildīšanas maksimālais vecums ir noteikts 62 gadi – Likumīgi mērķi, kas attaisno atšķirīgu attieksmi salīdzinājumā ar darbiniekiem, kuri nav sasnieguši 62 gadu vecumu – Pārejas perioda ilguma samērīgums.#Lieta C‑286/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-286/12
            par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2012. gada 7. jūnijā cēla
            Eiropas Komisija , ko pārstāv J. Enegren  un K. Talabér-Ritz , pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
            prasītāja,
            pret
            Ungāriju , ko pārstāv M. Z. Fehér , pārstāvis,
            atbildētāja.
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ] (referents), tiesneši E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [ J.-J. Kasel ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretāre A. Impellicēri [ A. Impellizzeri ], administratore,
            ņemot vērā Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 13. jūlija rīkojumu par lietas izskatīšanu paātrinātā procedūrā, kas paredzēta Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 133. pantā,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 1. oktobrī tiesas sēdi,
            uzklausījusi ģenerāladvokāti,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesai konstatēt, ka, pieņemot valsts tiesisko regulējumu, kurā tiesnešiem, prokuroriem un notāriem tiek noteikts amata pildīšanas maksimālais vecums 62 gadi, kas rada atšķirīgu attieksmi vecuma dēļ un kas nav attaisnota ar likumīgiem mērķiem, un kas katrā ziņā nav atbilstīga un vajadzīga, lai sasniegtu mērķus, Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV L 303, 16. lpp.), 2. pantā un 6. panta 1. punktā.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            2. Direktīvas 2000/78 1. pantā ir noteikts:
            “Lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs [lai dalībvalstīs ieviestu vienlīdzīgas attieksmes principu], šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.”
            3. Šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
            “1. Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
            2. Šā panta 1. punkta vajadzībām:
            a) uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā minēta iemesla dēļ;
            b) pieņem, ka netiešā diskriminācija notiek tad, ja acīmredzami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ personas, kuras atbalsta konkrētu reliģiju vai uzskatus, kurām ir konkrēta invaliditāte, konkrēts vecums vai konkrēta seksuālā orientācija, atrodas konkrētā nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otru personu, ja vien:
            i) šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar likumīgu mērķi un ja vien nav pienācīgi un vajadzīgi līdzekļi šā mērķa sasniegšanai vai
            [..].”
            4. Minētās direktīvas 6. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
            “Neatkarīgi no 2. panta 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir vecums, neveido diskrimināciju, ja attiecīgās valsts tiesību kontekstā tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota ar likumīgu mērķi, tostarp likumīgu nodarbinātības politiku, darba tirgu un profesionālās izglītības mērķiem, un ja šā mērķa sasniegšanas līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi.
            Šāda dažāda attieksme cita starpā var ietvert:
            a) to, ka nosaka īpašus nosacījumus darba un profesionālās izglītības iespējām, nodarbinātības un profesijas nosacījumus, tostarp atlaišanas un atalgošanas nosacījumus jauniešiem, vecākiem strādniekiem un personām, kuru apgādībā ir citas personas, lai veicinātu viņu profesionālo integrāciju vai nodrošinātu aizsardzību;
            [..].”
            Ungārijas tiesības
            5. Līdz 2011. gada 31. decembrim 1997. gada Likuma Nr. LXVIII 57. panta 2. punktā tiesnešiem būtībā bija atļauts palikt amatā līdz 70 gadu vecumam.
            6. Jaunā Pamatlikuma, kas pieņemts 2011. gada 25. aprīlī un stājās spēkā 2012. gada 1. janvārī (turpmāk tekstā – “Pamatlikums”), 26. panta 2. punktā ir noteikts, ka, “izņemot Kúria priekšsēdētāju, tiesneši var pildīt savu amatu līdz vispārējā pensionēšanās vecuma sasniegšanai”.
            7. Šajā ziņā Pamatlikuma pārejas noteikumu 12. panta 1. punktā (turpmāk tekstā – “pārejas noteikumi”) ir noteikts:
            “Ja tiesnesis sasniedz vispārējo pensionēšanās vecumu, kas norādīts Pamatlikuma 26. panta 2. punktā, pirms 2012. gada 1. janvāra, viņa amata pienākumi beidzas 2012. gada 30. jūnijā. Ja viņš sasniedz vispārējo pensionēšanās vecumu, kas norādīts Pamatlikuma 26. panta 2. punktā, laikā no 2012. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim, viņa amata pienākumi beidzas 2012. gada 31. decembrī.”
            8. Turklāt attiecībā uz prokuroriem atbilstoši Pamatlikuma 29. panta 3. punktam, “izņemot ģenerālprokuroru, prokurori var pildīt savus amata pienākumus līdz vispārējā pensionēšanās vecuma sasniegšanai”.
            9. Šajā ziņā pārejas noteikumu 13. punktā ir paredzēts:
            “Ja prokurors sasniedz vispārējo pensionēšanās vecumu, kas norādīts Pamatlikuma 29. panta 3. punktā, pirms 2012. gada 1. janvāra, viņa amata pilnvaras beidzas 2012. gada 30. jūnijā. Ja viņš sasniedz vispārējo pensionēšanās vecumu, kas norādīts Pamatlikuma 29. panta 3. punktā, laikā no 2012. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim, viņa amata pilnvaras beidzas 2012. gada 31. decembrī.”
            10. Tādējādi, pirmkārt, 2011. gada Likuma Nr. CLXII par tiesnešu tiesisko statusu un darba samaksu (turpmāk tekstā – “2011. gada Likums par tiesnešiem”), kas stājās spēkā 2012. gada 1. janvārī, 90. panta ha) punkta izpratnē tiesnesim ir jāiet pensijā, ja viņš “sasniedzis amata pildīšanas maksimālo vecumu, kas viņam ir piemērojams [..], izņemot Kúria priekšsēdētāju”.
            11. Otrkārt, saskaņā ar 2011. gada Likuma Nr. CLXIV par prokuroru karjeru un ģenerālprokurora, prokuroru un citu prokuratūras darbinieku tiesisko statusu 34. panta d) punktu “prokurors beidz pildīt savu prokurora amatu, kad viņš ir sasniedzis viņam piemērojamo pensionēšanās vecumu”.
            12. Turklāt ar 2011. gada Likuma Nr. CCI, ar ko ir grozīti noteikti likumi atbilstoši Pamatlikumam, 45. panta 4. punktu no 2014. gada 1. janvāra tiek grozīts 1991. gada Likuma Nr. XLI par notāriem 22. panta d) punkts. Šajā pantā tā jaunajā redakcijā ir noteikts, ka “notāri beidz pildīt savus pienākumus dienā, kad tie sasniedz viņiem noteikto pensionēšanās vecumu”.
            13. Atbilstoši formulējumam, kas bija spēkā līdz 2009. gada 31. decembrim, 1997. gada Likuma Nr. LXXXI par sociālās apdrošināšanas pakalpojumiem pensiju nozarē (turpmāk tekstā – “Likums Tny ”) 18. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Tiesības uz sociālā nodrošinājuma vecuma pensiju no 62 gadu vecuma ir visām personām, kas ir nostrādājušas vismaz 20 gadus”.
            14. Redakcijā, kas stājās spēkā 2010. gada 1. janvārī, šī pati tiesību norma turpmāk ir izteikta šādi:
            “Vecums, kas dod tiesības uz sociālā nodrošinājuma vecuma pensiju, ir noteikts šādi:
            a) 62 gadi visām personām, kas dzimušās pirms 1952. gada 1. janvāra,
            b) 62 gadi un 183 dienas visām personām, kas dzimušas 1952. gadā,
            c) 63 gadi visām personām, kas dzimušas 1953. gadā,
            d) 63 gadi un 183 dienas visām personām, kas dzimušās 1954. gadā,
            e) 64 gadi visām personām, kas dzimušās 1955. gadā,
            f) 64 gadi un 183 dienas visām personām, kas dzimušās 1956. gadā,
            g) 65 gadi visām personām, kas ir dzimušas 1957. gadā vai vēlāk.”
            15. Piemērojot minētā 18. panta 2. punktu, tiesības uz pilnas likmes pensiju ir ikvienai persona, kura:
            “a) ir sasniegusi pensionēšanās vecumu, kas noteikts iepriekš 1. punktā, atbilstoši savas dzimšanas gadam [..], un
            b) ir pildījusi savu amatu vismaz 20 gadus, un
            [..].”
            16. Visbeidzot atbilstoši 2011. gada Likuma par tiesnešiem 230. pantam tiesnešu vidū, kas pirms 2013. gada 1. janvāra sasniedz no jauna noteikto maksimālo vecumu, to, kas sasniedz 62 gadu vecumu pirms 2012. gada 1. janvāra, amata pilnvaras beidzas 2012. gada 30. jūnijā, bet to, kas 62 gadu vecumu sasniedz no 2012. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim, pilnvaras beidzas 2012. gada 31. decembrī.
            17. Turklāt 2011. gada Likuma Nr. CLXIV par prokuroru karjeru un ģenerālprokurora, prokuroru un citu prokuratūras darbinieku tiesisko statusu 160. pantā ir ietvertas tiesību normas, kas būtībā ir līdzīgas tām, kas paredzētas tiesnešiem. Notāriem tiks piemērots analogs režīms kā tiesnešiem un prokuroriem no 2014. gada 1. janvāra, kā tas ir norādīts šī sprieduma 12. punktā.
            Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
            18. 2012. gada 17. janvārī Komisija adresēja Ungārijai brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja, ka šī dalībvalsts, pieņemot tiesnešiem, prokuroriem un notāriem piemērojamas valsts likumdošanas normas par amata pildīšanas maksimālo vecumu, nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti atbilstoši Direktīvai 2000/78. Savā atbildē 2012. gada 17. februārī minētā dalībvalsts apstrīdēja tai pārmesto pienākumu neizpildi. 2012. gada 7. martā Komisija izdeva argumentētu atzinumu, aicinot Ungāriju veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības mēneša laikā pēc šī atzinuma saņemšanas. Šī dalībvalsts atbildēja ar 2012. gada 30. marta vēstuli.
            19. Neuzskatīdama šādu atbildi par apmierinošu, Komisija 2012. gada 7. jūnijā cēla šo prasību.
            20. Ar atsevišķu aktu, kas iesniegts Tiesas kancelejā tajā pašā dienā, Komisija iesniedza pieteikumu piemērot Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23.a pantā paredzēto paātrināto tiesvedību, ko Tiesas priekšsēdētājs apmierināja ar 2012. gada 13. jūlija rīkojumu.
            21. 2012. gada 16. jūlijā Alkotmánybíróság  (Konstitucionālā tiesa) nolēma ar atpakaļejošu spēku atcelt daļu no Komisijas kritizētajiem Ungārijas likumdošanas aktiem. Pēc Tiesas kancelejas lūguma Komisija 2012. gada 25. jūlijā izteica viedokli par šo lēmumu un turpināja uzturēt gan savu prasību, gan lūgumu izskatīt lietu paātrinātā tiesvedībā. Līdz ar to 2012. gada 14. augustā Ungārija ir iesniegusi savu iebildumu rakstu, kurā tā arī ir izteikusi savu viedokli par minētā lēmuma ietekmi uz šo lietu.
            Par prasību
            Lietas dalībnieku argumenti
            22. Komisija apgalvo, ka apstrīdētās tiesību normas ir pretrunā Direktīvas 2000/78 2. pantam un 6. panta 1. punktam, jo ar tām ir ieviesta nepamatota diskriminācija un katrā ziņā tās nav ne atbilstīgas, ne vajadzīgas, lai sasniegtu Ungārijas izvirzītos apgalvoti likumīgos mērķus.
            23. Ievadā Ungārija apgalvo, ka šī lieta ir daļēji zaudējusi priekšmetu, jo ar savu spriedumu Alkotmánybíróság ar atpakaļejošu spēku atcēla 2011. gada Likuma par tiesnešiem 90. panta ha) punktu un 230. pantu. Tātad vairs neesot jālemj par atbilstošo prasības daļu. Savukārt Komisija uzskata, ka šis spriedums nekādi neietekmē prasību.
            Par diskrimināciju
            24. Komisija uzskata, ka aplūkotā Ungārijas likumdošana pārkāpj Direktīvas 2000/78 2. pantu, jo ar to ir ieviesta diskriminācija vecuma dēļ starp tiesnešiem, prokuroriem un notāriem, kas sasnieguši šajos likumdošanas aktos noteikto maksimālo vecumu aiziešanai pensijā, un tiem, kas var turpināt strādāt. Obligātā amata pildīšanas maksimālā vecuma samazināšana no 70 gadiem līdz 62 gadiem, kas piemērojama tiesnešiem, prokuroriem un notāriem, ievieš atšķirīgu attieksmi, pamatojoties uz vecumu, starp noteiktā profesijā nodarbinātajiem. Atzīstot, ka Ungārija var brīvi noteikt šo personu pensionēšanās vecumu, Komisija apgalvo, ka jaunais režīms būtiski ietekmē puses saistošo darba attiecību ilgumu, kā arī, vispārīgāk runājot, to, kā attiecīgās personas veic savu profesionālo darbību, liedzot tām nākotnē piedalīties aktīvā dzīvē. Šajā ziņā Komisija precizē, ka apstāklis, ka agrāk attiecīgajām personām tika piemērots labvēlīgāks režīms nekā citiem valsts iestāžu darbiniekiem, neizslēdz, ka minētais tiesiskais regulējums ir diskriminācija.
            25. Ungārija iebilst, ka šajā lietā nav nekādas diskriminācijas. Komisija aplūkoto tiesisko regulējumu esot vērtējusi tikai izolētā veidā, neņemot vērā kopējo tā kontekstu. It īpaši amata pildīšanas maksimālā vecuma pazemināšana personām, kas ietilpst attiecīgajās profesionālajās grupās, ir vērsta uz to, lai novērstu pozitīvo diskrimināciju, kas bija par labu šīm personām, jo tikai tās, atšķirībā no citiem valsts iestāžu darbiniekiem, varēja ne tikai turpināt pildīt pienākumus līdz 70 gadu vecumam, bet arī daudzos gadījumos saņemt gan algu, gan vecuma pensiju, uz kuru tām bija tiesības no brīža, kad tās sasniedza pensionēšanās vecumu. Tādējādi reforma ir vērsta uz to, lai līdzsvarotu vispārīgo darba tiesisko regulējumu.
            Par diskriminācijas attaisnojumu
            26. Komisija izvirza, ka apgalvotā atšķirīgā attieksme nav attaisnota saskaņā ar Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punktā noteiktajiem nosacījumiem. Apstrīdētājiem valsts likumdošanas aktiem nav neviena likumīga mērķa, un katrā ziņā tie nav samērīgi. Šie nosacījumi ir jāievēro ne tikai, nosakot amata pildīšanas maksimālo vecumu, bet arī, ciktāl tas attiecas uz šī maksimālā vecuma grozījumiem.
            27. Par to, vai pastāv “likumīgs mērķis” šīs tiesību normas izpratnē, Komisija apgalvo, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai tikai tādi sociālās politikas mērķi, kas saistīti ar nodarbinātības politiku, darba tirgu vai profesionālo izglītību, ir piemēroti, lai attaisnotu atkāpi no diskriminācijas aizlieguma vecuma dēļ principa. Pirmkārt, neviens šāds mērķis neizriet no attiecīgajiem likumdošanas aktiem un arī nevar tikt secināts no šo likumdošanas aktu vispārīgā konteksta. Šāds trūkums pats par sevi ir pretējs Direktīvai 2000/78, jo tas liedz jebkādu minēto likumdošanas aktu likumības un samērīguma kontroli tiesā.
            28. Otrkārt, Komisija norāda, ka administratīvajā posmā Ungārija ir izvirzījusi būtībā divus mērķus, kas it kā ir norādīti attiecīgajos likumdošanas aktos, proti, galvenokārt pensionēšanās noteikumu vienādošana visām personām un pakārtoti jaunu juristu iekļūšanas tiesās atvieglošana, lai radītu “līdzsvarotu vecuma struktūru”.
            29. Komisija uzskata, ka pirmais no šiem mērķiem nevar tikt uzskatīts par “likumīgu” Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta izpratnē, jo Tiesa ir nolēmusi, ka organizatoriska rakstura mērķi nevar attaisnot diskrimināciju. Par Ungārijas argumentu, ka Tiesa ar tās 2011. gada 21. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-159/10 un 160/10 Fuchs un Köhler (Krājums, I-6919. lpp.) ir pieņēmusi pretēju viedokli, proti, ka šādi mērķi ir likumīgi, Komisija apgalvo, ka šis spriedums nav attiecināms uz šo lietu. Minētajā spriedumā Tiesa neesot paplašinājusi “likumīga mērķa” definīciju šīs tiesību normas izpratnē, bet gan esot konstatējusi, ka mērķis izveidot “līdzsvarotu vecuma struktūru” starp jaunajiem ierēdņiem un vecākajiem ierēdņiem var būt nodarbinātības politikas un darba tirgus likumīgs mērķis. Kaut gan šim “objektīvajam mērķim” var būt “organizatoriskas” sekas, lai uzlabotu valsts tiesu iestāžu efektivitāti, tomēr šīs sekas pašas par sevi nevar tikt uzskatītas par “likumīgiem mērķiem”.
            30. Attiecībā uz otro mērķi Komisija norāda, ka arguments par vecāko tiesnešu aizstāšanu ar jaunākiem tiesnešiem un valsts tiesu iestāžu kvalitātes uzlabošanu, kas, kā tiek uzskatīts, izriet tikai no “skaidra un vienkārša vispārinājuma”, ko Tiesa ir noraidījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Fuchs un Köhler , bet arī no zināma veida aizsprieduma saistībā ar vecumu. Ar Direktīvu 2000/78 indivīdi tieši tiek aizsargāti no aizspriedumiem.
            31. Par maksimālā vecuma attaisnojumu Ungārija apgalvo, ka tas, ka aplūkojamie noteikumi, kas vienādā mērā attiecas gan uz tiesnešiem, gan prokuroriem un notāriem, ir pieņemti un stājās spēkā vienā laikposmā, skaidri parāda likumdevēja nodomu šajās nozarēs vienādot amata pildīšanas maksimālā vecuma režīmu, lai izveidotu “līdzsvarotāku vecumu struktūru” attiecīgajās profesijās. Šie mērķi turklāt ir “likumīgi” šīs direktīvas 6. panta 1. punkta izpratnē, kā pati Komisija to ir atzinusi.
            Par attiecīgo valsts tiesību normu atbilstību un vajadzību
            32. Ievērojot Ungārijas izvirzītos divus mērķus, kas esot norādīti apstrīdētajās tiesību normās, Komisija uzskata, ka, pat ja tos uzskata par objektīviem mērķiem Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta izpratnē, šīs tiesību normas nav piemērotas, lai sasniegtu šos mērķus.
            33. Pirmkārt, minētās tiesību normas nevar veicināt mērķa vienādot pensionēšanās vecumu sasniegšanu, jo it īpaši tāpēc, ka, pirmkārt, tiesnešu un prokuroru dienesta attiecības beidzas, viņiem sasniedzot pensionēšanās vecumu, bet citu ierēdņu valsts dienesta darba attiecības beigsies tikai tad, ka viņi sasniegs šo vecumu un ja viņi būs nostrādājuši dienestā gadus, kas vajadzīgi, lai saņemtu pilnu vecuma pensiju. Otrkārt, vēl paliekot tādi izņēmumi, kā, piemēram, attiecībā uz Kúria  priekšsēdētāju, ģenerālprokuroru, konstitucionālās [tiesas] tiesnešiem vai prokuroru palīgiem un prokuroriem stažieriem. Visbeidzot, tiesnešiem, prokuroriem un notāriem nav iespējas – atšķirībā no citām valsts sektora profesiju kategorijām – lūgt saglabāt savu amatu “dienesta interesēs” pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas.
            34. Otrkārt, attiecībā uz mērķi atvieglot jaunu profesionāļu iecelšanu amatos valsts tiesu iestādēs Komisija uzskata, ka aplūkojamo tiesību normu piemērošanas noteikumi, šķiet, nav izstrādāti veidā, lai sasniegtu norādīto mērķi. Turklāt tie neļauj vecāku ierēdņu pieredzi nodot jaunākiem juristiem, kas pievienojas attiecīgajām profesijām. Saskanīgāks veids, kas ilgtermiņā palīdzētu sasniegt vēlamo mērķi, būtu bijusi pakāpeniska amata pildīšanas maksimālā vecuma samazināšana.
            35. Šajā ziņā Ungārija iebilst, ka faktiski šo tiesību normu un vienlaikus iespēju iecelt amatā jaunākus juristus dēļ “vidējai paaudzei” kļūst pieejams liels skaits augstāko amatu tiesās un prokuratūrā. Lai gan vecāki tiesneši, prokurori un notāri var būt spiesti pamest savu amatu, daudzi paliekot savās vietās. To klātbūtne un iespēja tiem nokļūt labākos amatos nodrošina, ka viņi iegūto pieredzi nodod saviem jaunākajiem kolēģiem.
            36. Komisija apgalvo arī, ka tik ātra un radikāla amata pildīšanas maksimālā vecuma pazemināšana pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu norādītos mērķus, ievērojot nopietnās sekas, kādas šādas izmaiņas var radīt attiecīgajiem tiesnešiem, prokuroriem un notāriem. Viņi ir spiesti pamest savus amatus ātri, un viņiem nav laika sagatavoties, it īpaši finansiāli, savu ienākumu samazinājumam.
            37. Savukārt Ungārija uzskata, ka pārejas periodi attiecībā uz ieinteresētajām personām bija zināmi ne tikai apstrīdēto likumdošanas aktu pieņemšanas laikā, bet kopš 2011. gada 20. jūnija, kad Ungārijas parlaments pieņēma 2011. gada Likumu Nr. LXXII, ar ko ir grozīti noteikti likumi par tiesisko statusu saskaņā ar Pamatlikumu. Šī 2011. gada Likuma Nr. LXXII 10. panta 1. punkts jau ietvēra “brīdinājuma termiņus, kas arī tika vēlāk transponēti 2011. gada Likumā par tiesnešiem un pārejas noteikumos”. Šādos apstākļos ieinteresētās personas esot varējušas iepazīties ar apstrīdētajos likumdošanas aktos paredzētajiem pārejas periodiem kopš 2011. gada jūnija. Ungārija piebilst, ka notāru gadījumā noteikumi, ar kuriem ir samazināts amata pildīšanas maksimālais vecums, stājas spēkā tikai 2014. gada 1. janvārī, tādējādi viņiem ir ilgāks sagatavošanās laiks.
            Par režīma saskaņotību
            38. Komisija uzsver, ka nav nekādas saskaņas starp apstrīdēto režīmu un Ungārijas pensiju vispārējās sistēmas reformu. Tā paskaidro, ka “2012. gadā obligāti beigsies 62–70 gadu vecu tiesnešu, prokuroru un notāru dienesta attiecības”, bet “no 2014. līdz 2022. gadam vispārējais pensionēšanās vecums un tātad arī tiesnešiem, prokuroriem un notāriem piemērojamais [amata pildīšanas maksimālais vecums] pakāpeniski tiks paaugstināts no 62 līdz 65 gadiem”. Tādējādi šo divu reformu kombinēšana izraisa īpaši nedrošu situāciju attiecībā uz jaunu juristu iecelšanu amatā un paaugstināšanu, jo 2012. un 2013. gadā varēja iepriekš rēķināties ar to, ka valsts veiks liela apmēra personu iecelšanu amatā, lai aizpildītu brīvos amatus, bet no 2014. gada – maksimālā vecuma, kad jābeidz darbība, paaugstināšanas dēļ – šis amatā iecelšanas process būtiski samazināsies.
            39. Ungārija uzskata, ka Komisijas apgalvotā nesaskaņotība ir tikai šķietama. Amata pildīšanas maksimālā vecuma paaugstināšana notiek gandrīz visās dalībvalstīs, kas nerada šaubas par apstrīdētā tiesiskā regulējuma iekšējo loģiku. Precīzāk, tajā šis maksimālais vecums attiecīgajām profesijām ir saistīts ar vecuma pensijas saņemšanas vecumu, lai noteiktais vecums atbilstu ekonomikas un demogrāfijas attīstībai, kam ir bijusi spiesta pielāgoties pensiju sistēma un nodarbinātības politika. Dalībvalstu politika pensiju jomā tātad ir balstīta uz apsvērumu, ka amata pildīšanas maksimālajam vecumam un vecumam, kad personas saņem vecuma pensiju, vienmēr ir jābūt kopīgam, lai varētu nodrošināt norādīto nodarbinātības politikas mērķu optimālu sasniegšanu.
            Tiesas vērtējums
            Par prasības priekšmetu
            40. Vispirms ir jāpārbauda Ungārijas izvirzītais arguments, ka vairs nav jālemj par prasības daļu, jo tai vairs nav priekšmeta pēc sprieduma lietā Alkotmánybíróság .
            41. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pienākumu neizpilde ir jāvērtē atkarībā no situācijas attiecīgajā dalībvalstī, kāda tā ir argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā, un Tiesai nav jāņem vērā vēlāk notikušās izmaiņas (skat. it īpaši Tiesas 2004. gada 29. janvāra spriedumu lietā C-209/02 Komisija/Austrija, Recueil , I-1211. lpp., 16. punkts, un 2012. gada 19. jūlija spriedumu lietā C-565/10 Komisija/Itālija, 22. punkts).
            42. Šajā lietā ir skaidrs, ka Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā aplūkotās valsts tiesību normas bija spēkā. Turklāt, kā Ungārija pati ir atzinusi tiesas sēdē, kompetentās valsts iestādes ir pieņēmušas, pamatojoties uz šīm tiesību normām, administratīvus individuālus aktus par attiecīgo personu darba attiecību izbeigšanu.
            43. 2012. gada 16. jūlijā, tas ir, pēc minētā termiņa beigām, kas bija 2012. gada 7. aprīlī, Alkotmánybíróság taisīja spriedumu, ar kuru tā atcēla 2011. gada Likuma par tiesnešiem 90. panta ha) punktu un 230. pantu.
            44. Ungārija uzskata, ka, tā kā ar šo spriedumu ar atpakaļejošu spēku ir atcelts minētais 90. panta ha) punkts un 230. pants, vairs nevar uzskatīt, ka tie bija spēkā, argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam beidzoties.
            45. Tomēr šajā ziņā ir jākonstatē, ka, atšķirībā no šīs sprieduma 41. punktā atgādinātās judikatūras, datums, kurš Tiesai bija jāņem vērā, lai novērtētu Ungārijai pārmestās pienākumu neizpildes esamību, ir 2012. gada 7. aprīlis. Tādējādi Alkotmánybíróság spriedumā atpakaļejošais spēks neliek izzust šīs prasības priekšmetam, jo 2011. gada Likuma par tiesnešiem 90. panta ha) punkta un 230. panta atcelšana ir notikusi pēc šī datuma un šī iemesla dēļ tā nevar tikt ņemta vērā.
            46. Katrā ziņā ir jākonstatē, ka, pirmkārt, minētais spriedums nekādi neietekmē pārejas noteikumus, kas paredz 2011. gada Likuma par tiesnešiem 90. panta ha) punktā un 230. pantā paredzētajiem noteikumiem analoģiskus noteikumus. Otrkārt, tā kā šo pēdējo tiesību normu atcelšana tieši neietekmē individuālo tiesību aktu spēkā esamību, ar kuriem ir izbeigtas attiecīgo personu darba attiecības, viņi nav automātiski atjaunoti savos amatos. Tieši otrādi, šīm personām, lai viņas tiktu atjaunotas amatā, ir jāceļ prasība par minēto aktu atcelšanu; prasība, kuras iznākums, kā to tiesas sēdē apstiprināja pati Ungārija, nav drošs.
            47. Līdz ar to ir jālemj par prasību pilnībā.
            Par prasības būtību
            48. Lai novērtētu iebilduma, ko Ungārijai pārmet Komisija, pamatotību, ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punktam, ““vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš [šīs direktīvas] 1. pantā minēts iemesls”. Minētās direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka, piemērojot tās 1. punktu, uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas sliktāk nekā pret citu personu jebkura šīs direktīvas 1. pantā minētā iemesla dēļ (2011. gada 13. septembra spriedums lietā C-447/09 Prigge  u.c., Krājums, I-8003. lpp., 42. punkts).
            49. Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka apstrīdētajās valsts tiesību nomās ir paredzēts, ka attiecīgie tiesneši, prokurori un notāri pilnībā beidz pildīt savus pienākumus, ja viņi sasniedz 62 gadu vecumu.
            50. Personas, kas strādā šajās profesijās un ir sasniegušās 62 gadu vecumu, atrodas salīdzināmā situācijā ar jaunākām personām, kas strādā tajās pašās profesijās. Tomēr pirmās sava vecuma dēļ ir spiestas pilnībā beigt pildīt savus pienākumus (skat. pēc analoģijas iepriekš minētos spriedumus lietā Fuchs un Köhler , 34. punkts, kā arī lietā Prigge  u.c., 44. punkts).
            51. Apstrīdētās tiesību normas, kuras piemērojot tiek pilnībā izbeigtas personu, kas ir sasniegušas tajās noteikto vecumu, lai varētu pensionēties, darba attiecības, ir jāuzskata par tādām, kas paredz mazāk labvēlīgu attieksmi pret personām, kas ir sasniegušas šo vecumu, salīdzinājumā ar visām citām strādājošām personām. Tādējādi ar šādām tiesību normām tiek ieviesta atšķirīga attieksme, tieši pamatojoties uz vecumu, kas minēta Direktīvas 2000/78 2. panta 1. punktā un 2. punkta a) apakšpunktā (skat. šajā ziņā 2007. gada 16. oktobra spriedumu lietā C-411/05 Palacios de la Villa , Krājums, I-8531. lpp., 51. punkts).
            52. Šajā ziņā Ungārija apgalvo, ka faktiski ar šīm tiesību normām ir veikta amata pildīšanas maksimālā vecuma pazemināšana, lai novērstu pozitīvu diskrimināciju, kas tiesnešiem, prokuroriem un notāriem tika piemērota atbilstoši agrāk spēkā esošajam režīmam, jo viņi varēja, atšķirībā no citiem civildienestā nodarbinātajiem, turpināt pildīt savus pienākumus līdz 70 gadu vecumam.
            53. Tātad šāds apstāklis nerada šaubas par to, ka pastāv atšķirīga attieksme pret personām, kurām ir jābeidz pildīt savi pienākumi tādēļ, ka tās ir sasniegušas 62 gadu vecumu, un tām, kas var turpināt pildīt savus pienākumus, jo vēl nav sasniegušas šo vecumu. Atšķirīga attieksme vecuma dēļ ir balstīta uz pašu maksimālā vecuma pastāvēšanu, kuru pārsniedzot attiecīgās personas beidz pildīt savus pienākumus neatkarīgi no tā, kāds ir izvēlētais maksimālais vecumus, un a fortiori , kas tika piemērots iepriekš.
            54. Līdz ar to ir jākonstatē, ka aplūkotajās tiesību normās ir paredzēta atšķirīga attieksme, kura ir tieši balstīta uz vecuma kritēriju Direktīvas 2000/78 1. panta un 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta, aplūkojot tos kopumā, izpratnē.
            55. Tomēr no Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta pirmās daļas izriet, ka atšķirīga attieksme, pamatojoties uz vecumu, nav diskriminācija, ja tā ir objektīvi un saprātīgi attaisnota valsts tiesībās ar likumīgu mērķi un ja līdzekļi šī mērķa sasniegšanai ir atbilstīgi un vajadzīgi (iepriekš minētais spriedums lietā Prigge  u.c., 77. punkts, kā arī 2012. gada 5. jūlija spriedums lietā C-141/11 Hörnfeldt , 21. punkts).
            56. Tādējādi ir jāpārbauda, vai apstrīdētās tiesību normas attaisno likumīgs mērķis un vai tā sasniegšanai izmantotie līdzekļi ir atbilstīgi un vajadzīgi, tādējādi ievērojot samērīguma principu.
            57. Attiecībā, pirmkārt, uz šo tiesību normu mērķiem ir jāatgādina vispirms, ka Komisijas izvirzītais apstāklis, ka no tām tieši neizriet neviens specifisks mērķis, nav noteicošs.
            58. No Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta tomēr nevar secināt, ka tas, ka attiecīgajā valsts tiesību aktā nav precizēts tā mērķis, automātiski izslēdz, ka šī tiesību norma varētu būt attaisnota. Ja nav precizēts šāds mērķis, ir svarīgi, ka citi attiecīgā pasākuma elementi, ņemot vērā tā vispārējo kontekstu, ļauj noteikt pasākuma mērķi, lai varētu īstenot tiesas kontroli pār tā tiesiskumu, kā arī šī mērķa īstenošanai izmantoto līdzekļu atbilstību un vajadzību (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Fuchs un Köhler , 39. punkts, kā arī lietā Hörnfeldt , 24. punkts).
            59. Tādējādi ir jāpārbauda argumenti, ko Ungārija izvirzīja pirmstiesas procedūrā, kā arī rakstiskajos dokumentos un tiesas sēdē, saskaņā ar kuriem aplūkotās tiesību normas ir vērstas būtībā uz divu mērķu sasniegšanu, proti, pirmkārt, amata pildīšanas maksimālā vecuma vienādošanu civildienesta profesijās, garantējot pensiju režīma dzīvotspēju, paaugstinātu nodarbinātības līmeni, kā arī attiecīgās tiesas administrācijas kvalitātes un darbības efektivitātes uzlabošanu, un, otrkārt, ieviest līdzsvarotāku vecuma struktūru, kas atvieglotu jauno juristu piekļuvi tiesneša, prokurora un notāra profesijām, tiem nodrošinot ātrāku karjeru.
            60. Attiecībā uz šo mērķu leģitimitāti ir jāatgādina, otrkārt, ka Tiesa jau ir nolēmusi, ka mērķi, kas var tikt uzskatīti par likumīgiem Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē un līdz ar to tie var attaisnot atkāpi no diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principa, ir sociālās politikas mērķi, kā, piemēram, ar nodarbinātības politiku, darba tirgu vai profesionālo izglītību saistītie mērķi (skat. 2009. gada 5. marta spriedumu lietā C-388/07 Age Concern England , Krājums, I-1569. lpp., 46. punkts; 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-88/08 Hütter , Krājums, I-5325. lpp., 41. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Prigge  u.c., 81. punkts).
            61. Attiecībā uz mērķi civildienesta profesijās vienādot amata pildīšanas maksimālo vecumu ir jākonstatē, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi sava viedokļa 63. punktā, ka, ja šāds mērķis atļauj nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu visām personām attiecīgajā nozarē un saistībā ar viņu darba attiecību būtisku elementu, kāds ir pensionēšanās, šis mērķis var būt nodarbinātības politikas likumīgs mērķis.
            62. Attiecībā uz mērķi ieviest līdzsvarotāku vecuma struktūru, atvieglojot jauniem juristiem piekļuvi tiesneša, prokurora un notāra profesijai, pietiek konstatēt, ka Tiesa jau ir nolēmusi, ka mērķis izveidot līdzsvarotu vecuma struktūru starp jauniem un vecākiem ierēdņiem, lai uzlabotu jauno pieņemšanu darbā un paaugstināšanu amatā, optimizētu personāla vadību un vienlaikus novērstu iespējamos strīdus par darbinieka piemērotību savam darbam pēc noteikta vecuma sasniegšanas nolūkā piedāvāt kvalitatīvus tiesas pakalpojumus, var būt nodarbinātības politikas un darba tirgus likumīgs mērķis (iepriekš minētais spriedums lietā Fuchs un Köhler , 50. punkts).
            63. Ja no iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētās tiesību normas attaisno likumīgi mērķi, noslēgumā vēl ir jāpārbauda, vai aplūkojamās valsts tiesību normas ir atbilstīgi un vajadzīgi līdzekļi, lai sasniegtu šo mērķu īstenošanu.
            64. Attiecībā uz pirmo mērķi šīs tiesību normas principā ir piemērots līdzeklis, lai īstenotu Ungārijas vienādošanas mērķi, jo tās ir precīzi vērstas uz to, lai, ja ne likvidētu, tad vismaz ievērojami samazinātu amata pildīšanas maksimālā vecuma atšķirības visām profesijām, kas ietilpst tiesu iestādēs.
            65. Tomēr ir vēl jānosaka, vai minētās tiesību normas ir arī šajā nolūkā vajadzīgs līdzeklis.
            66. Lai pārbaudītu, vai attiecīgās tiesību normas pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu minēto mērķi, un pārmērīgi ietekmē attiecīgo personu intereses, šīs tiesību normas ir jānovieto likumdošanas kontekstā, kurā tās ietilpst, un jāņem vērā gan kaitējums, ko tās var radīt norādītajām personām, gan labums, ko no tām gūst sabiedrība kopumā un indivīdi, kas to veido (skat. 2010. gada 12. oktobra spriedumu lietā C-45/09 Rosenbladt , Krājums, I-9391. lpp., 73. punkts).
            67. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka personu kategorijām, uz kurām attiecas minētās tiesību normas, līdz brīdim, kad tās stājas spēkā, tika piemērota atkāpe, kas tām ļāva turpināt pildīt savus pienākumus līdz 70 gadu vecumam un kas šīm personām radīja pamatotu cerību, ka viņas paliks amatā līdz šim vecumam.
            68. Ar aplūkotajām tiesību normām notika straujš un ievērojams amata pildīšanas maksimālā vecuma samazinājums, neparedzot pārejas pasākumus, kas varētu aizsargāt attiecīgo personu tiesisko paļāvību.
            69. Tādējādi saskaņā ar aplūkojamajiem likumdošanas aktiem, kas stājās spēkā tikai 2012. gada 1. janvārī, pirmkārt, visi tiesneši un prokurori, kas sasnieguši 62 gadu vecumu pirms šī datuma, ir spiesti pamest savu amatu 2012. gada 30. jūnijā vai sešu mēnešu laikā un tie, kas sasniedz šo vecumu no 2012. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim beidz pildīt savus pienākumus 2012. gada 31. decembrī vai pēc laikposma, kas nekādā gadījumā nevar pārsniegt vienu gadu un kas lielākajā daļā gadījumu būs mazāks. Otrkārt, notāri, kas sasniedz 62 gadu vecumu pirms 2014. gada 1. janvāra, beidz pildīt savus pienākumus šajā datumā vai ne vēlāk kā divus gadus pēc jaunās pensionēšanās režīma stāšanās spēkā.
            70. Šajos apstākļos attiecīgās personas pēc iestādes iniciatīvas un galīgi atstāj darba tirgu un viņām nav laika veikt pasākumus, it īpaši ekonomikas un finanšu, ko prasa šāda situācija, ņemot vērā apstākli, ka, pirmkārt, viņu vecuma pensija ir, kā tas ir precizēts tiesas sēdē, zemāka par vismaz 30 % nekā viņu darba samaksa un, otrkārt, amata pildīšana beidzas neatkarīgi no iemaksu laikposmiem, kas tātad negarantē tiesības uz pilnu pensiju.
            71. Ir jākonstatē, ka Ungārija nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kas ļautu konstatēt, ka mazāk ierobežojoša tiesību norma neļautu sasniegt attiecīgo mērķi.
            72. Protams, šī dalībvalsts ir apgalvojusi, ka attiecīgajām personām kopš 2011. gada bija iespēja paredzēt, ka viņu pensionēšanās režīmā būs izmaiņas, jo 2011. gada Likuma Nr. LXXII, ar ko ir grozīti noteikti likumi par tiesisko statusu saskaņā ar Pamatlikumu, 10. panta 1. punktā jau bija ietverti “brīdinājuma termiņi”, kas arī tika transponēti 2011. gada Likumā par tiesnešiem un pārejas noteikumos. Tomēr, pat pieņemot, ka termiņi varētu būt pietiekami, lai novērstu jebkādu kaitējumu attiecīgajām personām, ir jānorāda, ka Ungārija nekādā ziņā nav precizējusi, ka apstrīdētais tiesiskais regulējums ļautu tiesnešiem, prokuroriem un notāriem ar pietiekamu noteiktības pakāpi paredzēt viņu pensionēšanās režīmā noteiktos grozījumus un veikt vajadzīgos pasākumus.
            73. Turklāt Ungārija nav arī norādījusi iemeslus, kuru dēļ, pirmkārt, tā par astoņiem gadiem ir samazinājusi pensionēšanās vecumu, neparedzot šī grozījuma pakāpenisku izkārtošanu, lai gan, otrkārt, Likumā Tny ir ne tikai paredzēts, ka pensionēšanās vecuma paaugstināšana par trīs gadiem, proti, pāreja no 62 gadiem uz 65 gadiem, notiek no 2014. gada astoņu gadu laikposmā, bet tā arī stājās spēkā 2010. gada 1. janvārī jeb četrus gadus pirms tā piemērojamības.
            74. Kā ģenerāladvokāte ir izvirzījusi priekšplānā sava viedokļa 66. punktā, šīs atšķirības starp apstrīdētajām tiesību normām un Likumu Tny veicina, ka to, kuru maksimālais pensionēšanās vecums tiek samazināts, intereses netiek ņemtas vērā tādā pat mērā kā citu civildienestā nodarbināto intereses, kuriem minētais maksimālais vecums tika paaugstināts.
            75. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka attiecīgās tiesību normas nav vajadzīgas, lai sasniegtu vienādošanas mērķi, ko norāda Ungārija.
            76. Attiecībā uz otro mērķi ieviest līdzsvarotāku vecuma struktūru, lai atvieglotu jauno juristu piekļuvi tiesneša, prokurora un notāra profesijai un viņiem garantētu ātrāku karjeru, ir jānorāda, kā to uzsver Ungārija, ka amata pildīšanas maksimālā vecuma samazināšanas sekas ir daudzu amatu atbrīvošanās, ko var ieņemt jauni juristi, kā arī tas paātrināt attiecīgo profesiju personāla rotāciju un atjaunošanos.
            77. Tomēr šādas šķietami pozitīvas sekas īstermiņā var apdraudēt iespēju izveidot tiešām līdzsvarotu “vecumu struktūru” vidējā termiņā un ilgtermiņā.
            78. Ja 2012. gada laikā attiecīgo profesiju personāla atjaunošanās būtu būtiski paātrināta tādēļ, ka astoņi gadagājumi tiktu aizstāti ar vienu pašu, proti, 2012. gadagājumu, šis rotācijas ritms krasi samazinātos 2013. gadā, kad būtu jāaizstāj tikai viens gadagājums. Turklāt šis rotācijas ritms kļūtu arvien lēnāks, jo amata pildīšanas maksimālais vecums pakāpeniski paaugstinātos no 62 līdz 65 gadiem, piemērojot Likuma Tny 18. panta 1. punktu, kas samazinātu tieši jauno juristu iespējas piekļūt tiesu varas profesijām.
            79. No minētā izriet, ka attiecīgās tiesību normas nav piemērotas, lai īstenotu mērķi ieviest līdzsvarotāku “vecuma struktūru”.
            80. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka ar apstrīdētajām valsts tiesību normām ir ieviesta atšķirīga attieksme, neievērojot samērīguma principu, un ka tātad Komisijas prasība ir jāapmierina.
            81. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka, pieņemot valsts tiesisko regulējumu, kurā tiesnešiem, prokuroriem un notāriem tiek noteikts amata pildīšanas maksimālais vecums 62 gadi, kas rada atšķirīgu attieksmi vecuma dēļ un kas nav attaisnota ar likumīgiem mērķiem, un kas katrā ziņā nav atbilstīga un vajadzīga, lai sasniegtu mērķus, Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Direktīvas 2000/78 2. pantā un 6. panta 1. punktā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            82. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Ungārijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) pieņemot valsts tiesisko regulējumu, kurā tiesnešiem, prokuroriem un notāriem tiek noteikts amata pildīšanas maksimālais vecums 62 gadi, kas rada atšķirīgu attieksmi vecuma dēļ un kas nav attaisnota ar likumīgiem mērķiem, un kas katrā ziņā nav atbilstīga un vajadzīga, lai sasniegtu mērķus, Ungārija nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 2. pantā un 6. panta 1. punktā;
            2) Ungārija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2009. gada 14.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Zviedrijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2004/83/EK - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-322/08.

text:
      Tiesas (sestā palāta) 2009. gada 14. maija spriedums – Komisija/Zviedrija
      (lieta C‑322/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2004/83/EK – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 11. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tiesību aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK
                  par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas,
                  kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV L 304, 12. lpp.)
                  prasības, nepieņemšana paredzētajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	noteiktajā termiņā nepieņemot visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Padomes 2004. gada 29. aprīļa
                     Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus
                     vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu
                     prasības, Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Zviedrijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1994. gada 9. novembrī. # Scottish Football Association pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-46/92.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 16. septembrī.#Josef Baldinger pret Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arbeits- und Sozialgericht Wien - Austrija.#Personu brīva pārvietošanās - Pabalsts bijušajiem kara gūstekņiem - Attiecīgās dalībvalsts pilsonības priekšnoteikums atlīdzības lūguma iesniegšanas brīdī.#Lieta C-386/02.

text:
      Lieta C‑386/02
      Josef Baldinger
      pret
      Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter
      (Arbeits- und Sozialgericht Wien lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās – Pabalsts bijušajiem kara gūstekņiem – Attiecīgās dalībvalsts pilsonības priekšnoteikums atlīdzības lūguma iesniegšanas brīdī
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Kopienu tiesiskais regulējums – Materiālā piemērošanas
            joma – Pabalsts bijušajiem kara gūstekņiem – Izslēgšana

      (EKL 39. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1408/71 4. panta 4. punkts)
      EKL 39. panta 2. punkts, 4. panta 4. punkts Regulā Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma shēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām
         personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, ko groza Regula Nr. 118/97 un Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju
         brīvu pārvietošanos Kopienā 7. panta 1. un 2. punkts, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tie neiestājas pret valsts regulējumu,
         ar ko atsaka pabalstu bijušajam kara gūsteknim, pamatojot ar to, ka lūguma iesniegšanas brīdī ieinteresētajam nav attiecīgās
         dalībvalsts pilsonības, bet ir citas dalībvalsts pilsonība.

      Ņemot vērā šo mērķi un šos priekšnosacījumus, šāds pabalsts ir paredzēts Regulas Nr. 1408/71 4. panta 4. punktā, kas precizē,
         ka to nepiemēro "kara un tā seku upuriem paredzētu pabalstu sistēmām", ciktāl minētais pabalsts ir izslēgts no šīs regulas
         materiālās piemērošanas jomas.

      Turklāt minētais pabalsts nerada vairāk priekšrocību vietējiem darba ņēmējiem sakarā ar to darba ņēmēju statusu vai to dzīvesvietu
         valsts teritorijā, un tādējādi tas neatbilst "sociālo priekšrocību" būtiskajiem kritērijiem, kas minēti Regulas Nr. 1612/68
         7. panta 2. punktā.

      Tas pats secināms par EKL 39. panta 2. punktu, kas attiecas uz nodarbinātības nosacījumiem, atalgojumu un citiem darba apstākļiem,
         neietverot atlīdzības pabalstu, kas saistīts ar pilsoņu sniegtajiem pakalpojumiem savai valstij kara laikā un kura svarīgākais
         mērķis ir piešķirt tiem priekšrocības par savas valsts labā izciestajiem pārbaudījumiem.

      (sal. ar 16., 18.-21. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 16. septembrī (*)

      Personu brīva pārvietošanās – Pabalsts bijušajiem kara gūstekņiem – Attiecīgās dalībvalsts pilsonības priekšnoteikums atlīdzības lūguma iesniegšanas brīdī
      Lieta C‑386/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Arbeits- und Sozialgericht Wien (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 22. oktobrī  un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 28. oktobrī, tiesvedībā

      Josef Baldinger
      pret
      Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen] un N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretāre M. F. Kontē [M.-F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2003. gada 13. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      – Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl] un G. Hese [G. Hesse], pārstāvji,

      – Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [D. Martin] un H. P. Krepels [H.‑P. Kreppel], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2003. gada 11. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 39. panta 2. punkta interpretāciju.

      2        Šis jautājumus tika uzdots Baldingera [Baldinger], prasītāja pamata prāvā, celtās prasības pret Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter [Darba ņēmēju pensiju apdrošināšanas iestādi], atbildētāju pamata prāvā, ietvaros par atteikumu piešķirt Austrijas likumdošanā
         paredzēto ikmēneša pabalstu bijušajiem kara gūstekņiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        Saskaņā ar 4. panta 4. punktu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu
         darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, ko groza Padomes 1996. gada 2. decembra Regula (EK) Nr. 118/97 (OV 1997
         L 28, 1. lpp., turpmāk tekstā – "Regula Nr. 1408/71"), [šo regulu] nepiemēro "kara un tā seku upuriem paredzēto pabalstu sistēmām".

      4        Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2 lpp.) 7. panta
         1. un 2. punkts paredz:

      "1. Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības
         nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu
         darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.

      2. Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts darba ņēmēji."
       Austrijas tiesības
      5        Saskaņā ar Kriegsgefangenenentschädigungsgesetz (likums "Par kompensācijām kara gūstekņiem", BGBlI publicētā versija, Nr. 40/2002, turpmāk tekstā – KGEG) 1. pantu:

      "Austrijas pilsoņiem, kuri:
      1)      Pirmā vai Otrā pasaules kara laikā ir bijuši karagūstā vai
      2)      Otrā pasaules kara vai alianses spēku Austrijas okupācijas laikā politisku vai militāru iemeslu dēļ ir bijuši arestēti un
         aizturēti, vai

      3)      politiskas vajāšanas dēļ, vai pastāvot politiskas vajāšanas draudiem, atradās ārpus Austrijas teritorijas Opferfürsorgegesetz [likums "Par pabalstiem upuriem"], (BGBl Nr. 183/1947) nozīmē un ir bijuši ārvalstu spēku arestēti 2. punktā minēto iemeslu dēļ un aizturēti pēc Otrā pasaules kara
         sākuma,

      ir tiesības uz pabalstu atbilstoši šī federālā likuma kritērijiem."
      6        KGEG 4. pants nosaka:

      "1. Pabalsta saņēmējiem saskaņā ar šo federālo likumu 12 reizes gadā ir tiesības saņemt ikmēneša maksu:
      EUR 14,53 apmērā, ja apcietinājums 1. panta nozīmē ir ildzis vismaz 3 mēnešus,
      EUR 21,8 apmērā, ja apcietinājums 1. panta nozīmē ir ildzis vismaz 2 gadus,
      EUR 29,07 apmērā, ja apcietinājums 1. panta nozīmē ir ildzis vismaz 4 gadus,
      EUR 36,34 apmērā, ja apcietinājums 1. panta nozīmē ir ildzis vismaz 6 gadus.
      2. Saskaņā ar 1. punktu pabalsta apmērs nav uzskatāms par ienākumiem, aprēķinot kompensācijas piemaksas (Ausgleichszulagen) likumiskā sociālā apdrošinājuma nozīmē [..]."

      7        KGEG 11. panta 1. punkts nosaka:

      "Šī federālā likuma regulētie jautājumi ir šādā kompetencē:
      1)  vecuma pabalsta [Pension] vai pensijas [Rente] saņēmējiem [..]:

      sociālās apdrošināšanas iestāde – par vecuma pabalsta vai pensijas piešķiršanu, izņemot Vispārīgo negadījumu apdrošināšanas
         iestādi (Allgemeine Unfallversicherungsanstalt);

      2)      federācijas ierēdņu pensijas (Ruhegenuss) vai pensijas sakarā ar apgādnieka zaudējumu (Versorgungsgenuss), pārejas pabalsta (Übergangsbeitrag), apgādes līdzekļu (Versorgungsgeld), uzturlīdzekļu (Unterhaltsbeitrag) vai emeritātes pabalsta (Emeritierungsbezug) saņēmējiem [..]:

      Federālā pensiju iestāde (Bundespensionsamt);

      [..]
      7)      pensijas, papildu vai kompensācijas pabalstu saņēmējiem Kriegsopferversorgungsgesetz [..], Heeresversorgungsgesetz [..] nozīmē un palīdzības (Hilfeleistung) saņēmējiem Verbrechensopfergesetz nozīmē – Sociālo un invaliditātes jautājumu federālā iestāde (Bundesamt für Soziales und Behindertenwesen);

      8)      visos citos gadījumos – Sociālo un invaliditātes jautājumu federālā iestāde."
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      8        No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka Baldingera kungs ir dzimis 1927. gada 19. aprīlī Austrijā un ka
         viņš ir ieguvis šīs valsts pilsonību. No 1945. gada janvāra līdz 1945. gada maijam viņš ir piedalījies Otrajā pasaules karā
         kā Deutsche Wehrmacht (Vācijas armijas spēku) kareivis. No 1945. gada 8. maija līdz 1947. gada 27. decembrim viņš kā karagūsteknis atradās Padomju
         Sociālistisko Republiku Savienības teritorijā.

      9        Vēlāk  Baldingera kungs strādāja Austrijā, līdz 1954. gadā viņš šo valsti atstāja, lai dotos meklēt darbu Zviedrijā, kur Baldingera
         kungs strādāja līdz 1964. gadam, bet no 1964. gada līdz 1965. gadam atsāka strādāt Austrijā. 1965. aprīlī viņš uz ilgāku laiku
         emigrēja uz Zviedriju, kur viņš strādāja un 1967. gadā, atsakoties no Austrijas pilsonības, pieņēma Zviedrijas pilsonību.

      10      Kopš 1986. gada 1. maija Baldingera kungs no atbildētāja pamata prāvā saņem invaliditātes pensiju un vecuma pabalstu. Baldingera
         kunga celtā prasība pret atbildētāju par KGEG paredzētā pabalsta saņemšanu, kas ir strīda priekšmets prasībā par lēmuma atcelšanu iesniedzējtiesā, tika noraidīta ar 2002. gada
         1. marta lēmumu.

      11      Minētā tiesa norāda, ka strīdīgais pabalsts, kas Austrijas tiesībās ieviests 2000. gadā, nav saistīts ne ar saņēmēja darba
         ņēmēja kritēriju, ne arī, attiecīgi, no tā atvasinātajām tiesībām uz vecuma pabalstu. Regula Nr. 1408/71 nav piemērojama kara
         un tā seku upuriem paredzētu pabalstu sistēmām. Šādā sistēmā upuriem kā kompensāciju piešķirt pabalstu, pamatojoties uz maksājošās
         valsts īpašajām interesēm.

      12      Baldingera kungs atbilst strīdīgā pabalsta materiālajiem kritērijiem. Tomēr viņam to atteica tādēļ, ka pēc atrašanās karagūstā
         viņš pieņēma darbu citā Eiropas Savienības dalībvalstī un, visbeidzot, viņš pieņēma arī šīs dalībvalsts pilsonību. Iesniedzējtiesa
         jautā, vai šīs juridiskās sekas, kuras var uzskatīt par netiešu diskrimināciju, pamatojoties uz pilsonību un darba ņēmēju
         pārvietošanās brīvības tiesību izmantošanu, ir saderīga ar Kopienu tiesībām, turklāt tās izriet no likuma, kas pieņemts ilgi
         pēc Austrijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās Eiropas Savienībai.

      13      Šajā sakarā Arbeits- und Sozialgericht Wien [Vīnes Darba un sociālā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      "Vai EKL 48. panta 2. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 39. panta 2. punkts) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos ir jāinterpretē
         tā, ka tas iestājas pret valsts regulējumu, kurš pirmo reizi ieviests 2000. gada likumā, par tiesībām uz finansiālu atlīdzību
         personām, kas

      1)      Pirmā vai Otrā pasaules kara laikā ir bijušas karagūstā vai
      2)      Otrā pasaules kara vai alianses spēku Austrijas okupācijas laikā politisku vai militāru iemeslu dēļ ir bijuši arestēti un
         aizturēti, vai

      3)      politiskas vajāšanas dēļ, vai pastāvot politiskas vajāšanas draudiem, atradās ārpus Austrijas teritorijas Opferfürsorgegesetz (BGBl Nr. 183/1947) nozīmē un ir bijuši ārvalstu spēku arestēti 2. punktā minēto iemeslu dēļ un aizturēti pēc Otrā pasaules kara
         sākuma,

      un kam ir Austrijas pilsonība lūguma iesniegšanas brīdī?"
       Par prejudiciālo jautājumu
      14      Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesas kompetencē nav interpretēt valsts tiesības un ka principā tai starp Kopienu un valsts jurisdikciju
         pastāvošās kompetences sadales ietvaros ir jāņem vērā faktu un regulējuma konteksts, kurā iekļauts prejudiciālais jautājums,
         kā tas definēts iesniedzējtiesas lēmumā (skat., jo īpaši, 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑224/02 Pusa, Krājumā vēl nav publicēts, 37. punkts).

      15      Saskaņā ar iesniedzējtiesas minēto, KGEG 1. pants, kas attiecas uz "Austrijas pilsoņiem", ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tajā paredzētā pabalsta bijušajiem kara
         gūstekņiem saņemšanas priekšnosacījums ir tas, ka minētā persona pabalsta pieprasīšanas brīdī ir Austrijas pilsonis. Iesniedzējtiesa
         jautā, vai šāds nosacījums ir saderīgs ar Kopienu tiesībām darba ņēmēju brīvas pārvietošanās nozīmē.

      16      Regulas Nr. 1408/71 4. pants, kas nosaka šīs regulas materiālās piemērošanas jomu, 4. punktā precizē, ka to nepiemēro "kara
         un tā seku upuriem paredzētu pabalstu sistēmām".

      17      Šāds pabalsts, kāds ir pamata prāvā, kas nav saistīts ar darba ņēmēja statusu, ir paredzēts, lai bijušajiem kara gūstekņiem,
         kuri var pierādīt, ka ilgstošu laiku atradušies gūstā, apliecinātu to, ka valsts atzīst viņu izciestos pārbaudījumus un tādēļ
         maksā par savai valstij sniegtajiem pakalpojumiem.

      18      Ņemot vērā šo mērķi un šos priekšnosacījumus, Regulas Nr. 1408/71 4. panta 4. punktā ir noteikts, ka minētais pabalsts ir
         izslēgts no šīs regulas materiālās piemērošanas jomas (šajā sakarā skat. 1978. gada 6. jūlija spriedumu lietā 9/78 Gillard et Caisse régionlae d'assurance maladie du Nord-Est, Recueil 1978, 1661. lpp., 13. līdz 15. punkts, un 1979. gada spriedumu lietā 207/78 Even et ONPTS, Recueil 1979, 2019. lpp., 12. un 23. punkts).

      19      Turklāt šo pašu iemeslu dēļ minētais pabalsts nerada vairāk priekšrocību vietējiem darba ņēmējiem sakarā ar to darbinieku
         statusu vai to dzīvesvietu valsts teritorijā, un tādējādi tas neatbilst "sociālo priekšrocību" būtiskajiem kritērijiem, kas
         minēti Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā (iepriekš minētā sprieduma Even et ONPTS 20. līdz 24. punkts).

      20      Tas pats secināms par EKL 39. panta 2. punktu, kas attiecas uz nodarbinātības nosacījumiem, atalgojumu un citiem darba apstākļiem,
         neietverot atlīdzības pabalstu, kas saistīts ar pilsoņu sniegtajiem pakalpojumiem savai valstij kara laikā un kuru svarīgākais
         mērķis ir piešķirt tiem priekšrocības par savas valsts labā izciestajiem pārbaudījumiem.

      21      Šajā sakarā uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 39. panta 2. punkts, Regulas Nr. 1408/71 4. pants 4. punkts un Regulas
         Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tie neiestājas pret valsts regulējumu, ar ko tādos apstākļos,
         kādi ir pamata prāvā, atsaka pabalstu bijušajam kara gūsteknim, pamatojot ar to, ka lūguma iesniegšanas brīdī ieinteresētajam
         nav attiecīgās dalībvalsts pilsonības, bet ir citas dalībvalsts pilsonība.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      22      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu
      Tiesa (otrā palāta)
      nospriež:
      EKL 39. panta 2. punkts, 4. panta 4. punkts Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma
            sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, ko groza Padomes 1996. gada 2. decembra Regula
            (EK) Nr. 118/97 un Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 7. panta
            1. un 2. punkts, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tie neiestājas pret valsts regulējumu, ar ko tādos apstākļos, kādi ir pamata
            prāvā, atsaka pabalstu bijušajam kara gūsteknim, pamatojot ar to, ka lūguma iesniegšanas brīdī ieinteresētajam nav attiecīgās
            dalībvalsts pilsonības, bet ir citas dalībvalsts pilsonība.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2014. gada 22. aijā. # Walcher Meßtechnik GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-95/13.