title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 19. martā.#L. Kik pret Staatssecretaris van Financiën.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos – Darba ņēmējs, kurš ir tās dalībvalsts pilsonis, kurā viņš dzīvo, un kurš ir nodarbināts uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu – Darba ņēmējs, kuru sākotnēji nodarbināja Nīderlandē reģistrēts uzņēmums un pēc tam Šveicē reģistrēts uzņēmums – Darbs, kas veikts secīgi uz trešajai valstij pieguļoša kontinentālā šelfa, starptautiskajos ūdeņos un uz noteiktām dalībvalstīm pieguļoša kontinentālā šelfa daļas – Šīs regulas piemērojamība personām – Piemērojamo tiesību aktu noteikšana.#Lieta C-266/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2015. gada 19. martā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos — Darba ņēmējs, kurš ir tās dalībvalsts pilsonis, kurā viņš dzīvo, un kurš ir nodarbināts uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu — Darba ņēmējs, kuru sākotnēji nodarbināja Nīderlandē reģistrēts uzņēmums un pēc tam Šveicē reģistrēts uzņēmums — Darbs, kas veikts secīgi uz trešajai valstij pieguļoša kontinentālā šelfa, starptautiskajos ūdeņos un uz noteiktām dalībvalstīm pieguļoša kontinentālā šelfa daļas — Šīs regulas piemērojamība personām — Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”
      Lieta C‑266/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 12. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 15. maijā, tiesvedībā

            L. Kik

      pret

            Staatssecretaris van Financiën .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši K. Vajda [C. Vajda], A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 3. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  L. Kik vārdā – H. Menger,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – B. Koopman, K. Bulterman, C. Schillemans un M. Gijzen, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. van Beek un J. Enegren, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 16. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1999. gada 8. februāra Regulu (EK) Nr. 307/1999 (OV L 38, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp L. Kik un Staatssecretaris van Financiën (valsts sekretāru finanšu lietās) par L. Kik apdrošināšanu Nīderlandes vispārējā sociālās apdrošināšanas sistēmā laikā no 2004. gada 1. jūnija līdz 24. augustam.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

               3

               1982. gada 10. decembrī Montegobejā [Montego Bay] (Jamaika) parakstīto Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvenciju, kas stājās spēkā 1994. gada 16. novembrī, Nīderlandes Karaliste ratificēja 1996. gada 28. jūnijā un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste – 1997. gada 25. jūlijā, un Eiropas Kopienas vārdā tā tika apstiprināta ar Padomes 1998. gada 23. marta Lēmumu 98/392/EK (OV L 179, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Jūras tiesību konvencija”).

               4

               Šīs konvencijas 60. pantā “Mākslīgās salas, iekārtas un būves ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā” ir noteikts:
               “1.   Piekrastes valstij ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā ir ekskluzīvas tiesības veidot, kā arī atļaut veidot un regulēt būvniecību, ekspluatāciju un izmantošanu attiecībā uz:

                        a)

                        mākslīgajām salām;

                        b)

                        iekārtām un būvēm, kas paredzētas 56. pantā noteiktajiem mērķiem, kā arī citiem ekonomiskiem mērķiem;

                        c)

                        iekārtām un būvēm, kuras var traucēt piekrastes valsts tiesību realizāciju zonā.

                  2.   Piekrastes valstij ir ekskluzīva jurisdikcija pār mākslīgajām salām, iekārtām un būvēm, to skaitā arī attiecībā uz muitas, finanšu, sanitārajiem un imigrācijas likumiem un noteikumiem, kā arī uz likumiem un noteikumiem, kas saistīti ar valsts drošību.
               [..]”

               5

               Jūras tiesību konvencijas 77. pantā “Piekrastes valsts tiesības uz kontinentālo šelfu” ir paredzēts:
               “1.   Piekrastes valsts īsteno suverēnas tiesības uz kontinentālo šelfu tā izpētes un tā dabas resursu izmantošanas nolūkā.
               2.   Tiesības, kas minētas 1. punktā, ir ekskluzīvas tajā nozīmē, ka, ja piekrastes valsts nepēta kontinentālo šelfu un neizmanto tā dabas resursus, neviens nedrīkst to darīt bez piekrastes valsts skaidri izteiktas piekrišanas.
               3.   Piekrastes valsts tiesības uz kontinentālo šelfu nav atkarīgas no faktiskas vai nodomātas šelfa okupācijas vai no jebkuras tiešas paziņošanas par to.
               [..]”

               6

               Saskaņā ar šīs konvencijas 79. pantu “Zemūdens kabeļi un cauruļvadi kontinentālajā šelfā”:
               “1.   Visas valstis ir tiesīgas būvēt kontinentālajā šelfā zemūdens kabeļus un cauruļvadus saskaņā ar šī panta noteikumiem.
               2.   Atzīstot piekrastes valsts tiesību veikt pamatotus pasākumus kontinentālā šelfa izpētē, tā dabas resursu izmantošanas un piesārņošanas no cauruļvadiem novēršanas, samazināšanas un kontroles nolūkā, šī valsts nedrīkst kavēt šādu kabeļu un cauruļvadu būvēšanu un uzturēšanu kārtībā.
               3.   Trases noteikšana šādu cauruļvadu ierīkošanai kontinentālajā šelfā tiek veikta ar piekrastes valsts atļauju.
               4.   Nekas šajā nodaļā neietekmē piekrastes valsts tiesības paredzēt nosacījumus kabeļu un cauruļvadu ierīkošanai, kas iet caur tās teritoriju vai teritoriālajiem ūdeņiem, vai tās jurisdikciju attiecībā uz kuģiem un cauruļvadiem, kas ir ielikti vai izmantojami sakarā ar tās kontinentālā šelfa pētīšanu, tā resursu izmantošanu mākslīgo salu, iekārtu un celtņu, kas atrodas tās jurisdikcijā, ekspluatāciju.
               [..]”

               7

               Jūras tiesību konvencijas 80. pantā “Mākslīgās salas, iekārtas un būves kontinentālajā šelfā” noteikts, ka šīs konvencijas 60. pantu piemēro mutatis mutandis attiecībā uz mākslīgajām salām, iekārtām un būvēm kontinentālajā šelfā.

         Savienības tiesības

               8

               Regulā Nr. 1408/71 ietverta atsauce tostarp uz EEK līguma 51. pantu (jaunajā redakcijā – EK līguma 51. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 42. pants), kuram šobrīd atbilst LESD 48. pants. Šie panti galvenokārt attiecas uz dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu un pabalstu izmaksām šādi saskaņoto sistēmu ietvaros. Atbilstoši šai atsaucei šī regula ietver tostarp šādus apsvērumus:
               “tā kā noteikumi par valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu koordinēšanu attiecas uz to darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kuri ir dalībvalstu pilsoņi, un tiem būtu jāsekmē viņu dzīves līmeņa paaugstināšana un nodarbinātības nosacījumu uzlabošana;
               [..]
               tā kā sakarā ar ievērojamajām atšķirībām valstu tiesību aktos attiecībā uz jautājumu par to, uz kurām personām regula attiecināma, ir vēlams noteikt principu, ka tā attiecas uz visām personām, kas ir apdrošinātas darbiniekiem un pašnodarbinātām personām paredzētās sociālā nodrošinājuma sistēmās, vai arī pamatojoties uz viņu darbību darbinieku vai pašnodarbināto personu statusā;
               tā kā ir jāievēro valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu īpatnības un jāizstrādā vienīgi koordinācijas sistēma;
               [..]
               tā kā uz darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, kas pārvietojas Kopienā, būtu jāattiecas tikai vienas vienīgas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai, lai novērstu piemērojamo valstu tiesību aktu pārklāšanos un no tā izrietošos iespējamos sarežģījumus;
               [..]
               tā kā nolūkā pēc iespējas efektīvi garantēt vienlīdzīgu attieksmi pret visiem darba ņēmējiem, kas strādā kādā dalībvalstī, ir lietderīgi noteikt, ka parasti ir piemērojami tās dalībvalsts tiesību akti, kurā attiecīgā persona strādā darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā;
               tā kā konkrētās situācijās, kas pamato citu piemērojamības kritēriju lietošanu, ir iespējams atkāpties no šā vispārējā noteikuma;
               [..].”

               9

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 1. pantu:
               “Šajā regulā:

                        a)

                        “darbinieks” un “pašnodarbināta persona” attiecīgi nozīmē:

                                 i)

                                 jebkuru personu, kas obligāti vai brīvprātīgi ir apdrošināta pret viena vai vairāku veidu gadījumiem, uz kuriem attiecas darbinieku vai pašnodarbināto personu sociālā nodrošinājuma programma vai valsts civildienesta ierēdņu īpašā sistēma;

                  [..].”

               10

               Šīs regulas 2. panta “Personas, uz kurām attiecas regula” 1. punktā ir noteikts:
               “Šī regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, un uz studentiem, uz kuriem attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti, un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kā arī viņu ģimenes locekļi vai viņus kā apgādniekus zaudējušie ģimenes locekļi.”

               11

               Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā ietilpst tās 13.–17.a pants par piemērojamo tiesību aktu noteikšanu. 13. pantā pēc tam, kad tā 1. punktā noteikts, ka uz personām, kam piemēro šo regulu, principā attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti, turpināts:
               “2.   Ievērojot 14. līdz 17. pantu:

                        a)

                        uz darba ņēmēju, kas ir nodarbināts kādā no dalībvalstīm, attiecas šīs valsts tiesību akti, pat neraugoties uz to, ka viņš dzīvo citā dalībvalstī vai ka tā uzņēmuma vai tās personas juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kura viņu nodarbina, atrodas citā dalībvalstī;

                  [..]

                        c)

                        darbinieks, kas strādā uz kuģa, kurš kuģo ar kādas dalībvalsts karogu, ir pakļauts šīs dalībvalsts tiesību aktiem;

                  [..]

                        f)

                        tāda persona, uz kuru vairs neattiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar kādu no iepriekšējos apakšpunktos izklāstītajiem noteikumiem vai saskaņā ar kādu no izņēmumiem vai īpašajiem noteikumiem, kas izklāstīti 14. līdz 17. pantā, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo, saskaņā vienīgi ar šo tiesību aktu noteikumiem.”

               12

               Regulas Nr. 1408/71 14. pantā “Īpaši noteikumi, ko piemēro personām, kuras strādā algotu darbu, izņemot jūrniekus” ietvertas šādas tiesību normas:
               “13. panta 2. punkta a) apakšpunktu piemēro, ņemot vērā šādus izņēmumus un apstākļus:
               [..]

                        2.

                        Persona, kas parasti ir nodarbināta divās vai vairāk dalībvalstīs, ir pakļauta tiesību aktiem, ko nosaka šādi:

                                 a)

                                 persona, kas pieder pie ceļojumu vai lidojumu personāla tādā uzņēmumā, kurš uz citu vai sava rēķina nodrošina starptautiskus pasažieru vai preču pārvadājumus pa dzelzceļu, autoceļiem, gaisu vai iekšzemes ūdensceļiem, ir pakļauta tās valsts tiesību aktiem, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, ar šādiem ierobežojumiem:

                                          i)

                                          ja minētajam uzņēmumam ir filiāle vai pastāvīgā pārstāvniecība tādā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā atrodas viņa juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, uz darbinieku, kurš ir nodarbināts šādā filiālē vai pārstāvniecībā, attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kurā atrodas šī filiāle vai pastāvīgā pārstāvniecība;

                                          ii)

                                          ja darbinieks pamatā ir nodarbināts tajā dalībvalstī, kurā viņš dzīvo, uz viņu attiecas šīs valsts tiesību akti, pat ja šajā valstī tam uzņēmumam, kurš viņu nodarbina, nav nedz juridiskās adreses, nedz uzņēmējdarbības vietas, nedz filiāles, nedz pastāvīgās pārstāvniecības;

                                 b)

                                 uz personu, kas nav minēta a) apakšpunktā, attiecas:

                                          i)

                                          tās dalībvalsts tiesību akti, kurā viņš dzīvo, ja viņš savas darbības veic pa daļai šajā valstī vai ja viņš ir saistīts ar vairākiem uzņēmumiem vai vairākiem uzņēmējiem, kuru juridiskās adreses vai uzņēmējdarbības vietas atrodas dažādās valstīs;

                                          ii)

                                          tās dalībvalsts tiesību akti, kurā atrodas tā uzņēmuma vai uzņēmēja juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš viņu nodarbina, ja viņa dzīvesvieta neatrodas kādā no tām dalībvalstīm, kur viņš veic savas darbības.

                  [..]”

               13

               Regulas Nr. 1408/71 14.b pantā par īpašiem noteikumiem, ko piemēro jūrniekiem, noteikts:
               “Šīs regulas 13. panta 2. punkta c) apakšpunktu piemēro, ievērojot šādus izņēmumus un apstākļus:
               [..]

                        4.

                        Persona, kas ir nodarbināta uz kuģa, kura karoga valsts ir kāda dalībvalsts, bet saņem atalgojumu no personas vai uzņēmuma, kura juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta ir citā dalībvalstī, ir pakļauta otras dalībvalsts tiesību aktiem, ja minētā persona ir šīs dalībvalsts iedzīvotājs; uzņēmumu vai personu, kas maksā atalgojumu, piemērojot minētos tiesību aktus, uzskata par darba devēju.”

               14

               Saskaņā ar šīs regulas 15. pantu “Noteikumi par brīvprātīgo apdrošināšanu un brīvprātīgo tālākapdrošināšanu”:
               “1.   Regulas 13. līdz 14.d pants neattiecas uz brīvprātīgo apdrošināšanu vai brīvprātīgo tālākapdrošināšanu, ja vien dalībvalstī vienā no 4. pantā minētajām jomām nepastāv tikai brīvprātīgas apdrošināšanas sistēmas.
               2.   Ja, piemērojot divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktus, pārklājas apdrošināšana:

                        —

                        saskaņā ar obligātās apdrošināšanas sistēmu un vienu vai vairākām brīvprātīgās apdrošināšanas vai brīvprātīgās tālākapdrošināšanas sistēmām attiecīgā persona ir pakļauta vienīgi brīvprātīgās apdrošināšanas sistēmām;

                  [..].”

               15

               Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, kas ir parakstīts Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā un Eiropas Kopienu vārdā apstiprināts ar Padomes un Komisijas 2002. gada 4. aprīļa Lēmumu 2002/309/EK, Euratom par zinātnisko un tehnoloģisko sadarbību (OV L 114, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “EK un Šveices nolīgums”), 8. pantā noteikts:
               “Līgumslēdzējas puses atbilstīgi II pielikumam paredz noteikumus par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju, lai nodrošinātu:

                        a)

                        vienlīdzīgu attieksmi;

                        b)

                        piemērojamo tiesību aktu noteikšanu;

                        c)

                        summētu visus laikposmus, ko saskaņā ar dažādu valstu tiesību aktiem ņem vērā, lai iegūtu un saglabātu tiesības saņemt pabalstu un aprēķinātu tā apmēru;

                        d)

                        izmaksātu pabalstus personām, kas dzīvo līgumslēdzēju pušu teritorijā;

                        e)

                        veicinātu savstarpējo administratīvo palīdzību un sadarbību starp iestādēm un struktūrām.”

               16

               EK un Šveices nolīguma II pielikuma par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Līgumslēdzējas valstis savā starpā vienojas sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas jomā piemērot Kopienu tiesību aktus, uz kuriem ir norādīta atsauce, redakcijā, kas ir spēkā līguma parakstīšanas brīdī, ieskaitot šī pielikuma A iedaļā minētos grozījumus vai līdzvērtīgas tiesību normas.
               2.   Jēdziens “dalībvalsts(is)”, kas lietots šī pielikuma A iedaļā minētajos tiesību aktos, līdztekus valstīm, uz kurām attiecas atbilstošie Kopienu tiesību akti, ir piemērojams arī Šveicei.”

               17

               Minētā pielikuma A iedaļa ietver atsauci uz Regulu Nr. 1408/71.

               18

               Regula Nr. 1408/71 tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.), kas tiek piemērota no 2010. gada 1. maija, kad Regula Nr. 1408/71 tika atcelta. EK un Šveices nolīguma II pielikums tika aktualizēts ar Apvienotās komitejas, kas izveidota saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, 2012. gada 31. marta Lēmumu Nr. 1/2012, ar ko aizstāj minētā nolīguma II pielikumu par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju (OV L 103, 51. lpp.), kas stājās spēkā 2012. gada 1. aprīlī. Šajā pielikumā tagad ir ietverta atsauce uz Regulu Nr. 883/2004. Tomēr notikumus pirms šī lēmuma stāšanās spēkā joprojām reglamentē Regula Nr. 1408/71 atbilstoši gan Regulas Nr. 883/2004 90. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru Regula Nr. 1408/71 paliek spēkā un tai arī turpmāk ir juridiskas sekas tostarp EK un Šveices nolīguma vajadzībām, kamēr šis nolīgums nav ticis grozīts, gan šī nolīguma II pielikuma A iedaļas 3. punktam tā redakcijā ar grozījumiem, kurā joprojām ietverta atsauce uz Regulu Nr. 1408/71 “attiecībā uz vēsturiskiem gadījumiem”.

         Nīderlandes tiesības

               19

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem par sociālo nodrošinājumu vispārēji darba ņēmēji, kas dzīvo Nīderlandē, ir obligāti apdrošināti dažādās šīs sistēmas programmās. Izņēmuma kārtā saskaņā ar 1999. gada Dekrēta par sociāli apdrošināto personu loka paplašināšanu un ierobežošanu (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen 1999) 12. panta 1. punktu šī dalība sistēmā beidzas, ja persona vismaz trīs mēnešus turpināti veic darbu ārpus Nīderlandes, ja vien šis darbs netiek veikts saistībā ar darba attiecībām ar Nīderlandē dzīvojošu vai reģistrētu darba devēju. Atbilstoši Nīderlandes valdības sniegtajiem precizējumiem Dekrētā par jūrnieku obligāto apdrošināšanu (Besluit verzekeringsplicht zeevarenden) paredzēts, ka jūrniekam, kas dzīvo kādā dalībvalstī un strādā uz kuģa, kurš kuģo ar trešās valsts – kas nav 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līguma (OV 1994, L 1, 3. lpp.) līgumslēdzēja valsts – karogu, Nīderlandē reģistrēta darba devēja labā, ir piemērojami Nīderlandes tiesību akti par darbinieku sociālo apdrošināšanu.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               20

               2004. gadā L. Kik, kas ir Nīderlandes pilsonis, strādāja uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas kuģo ar Panamas karogu. Līdz [2004.] gada 31. maijam viņu nodarbināja Nīderlandē reģistrēta sabiedrība un viņš bija pakļauts šīs dalībvalsts vispārējai sociālās apdrošināšanas sistēmai. No [2004.] gada 1. jūnija viņu šādā pašā darbā nodarbināja Šveicē reģistrēta sabiedrība. Viņa alga joprojām tika aplikta ar Nīderlandes ienākumu nodokli. Saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem dalība šajā vispārējā sociālās apdrošināšanas sistēmā beidzas, ja darbinieks vismaz trīs secīgus mēnešus ir nodarbināts ārpus Nīderlandes pie darba devēja, kas nav reģistrēts šajā dalībvalstī.

               21

               Pamatlietas centrā ir jautājums, vai, ņemot vērā Regulu Nr. 1408/71, L. Kik ir jāveic iemaksas Nīderlandes sociālās apdrošināšanas sistēmā par laikposmu no 2004. gada 1. jūnija līdz 24. augustam. Šajā laikposmā kuģis, uz kura viņš strādāja, secīgi atradās virs trešajai valstij pieguļoša kontinentālā šelfa, starptautiskajos ūdeņos un virs atsevišķām dalībvalstīm (Nīderlandei un Apvienotajai Karalistei) pieguļoša kontinentālā šelfa.

                  22

                  L. Kik apgalvo, ka no Regulas Nr. 1408/71 izriet, ka šajā laikposmā uz viņu neattiecās Nīderlandes sociālās apdrošināšanas sistēma.

                  23

                  Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa), kurā L. Kik vērsās ar kasācijas sūdzību par pēdējā instancē taisīto nolēmumu, ar kuru tika atzīts, ka viņam jāveic iemaksas Nīderlandes sociālās apdrošināšanas sistēmā par aplūkoto laikposmu, šaubās par šīs regulas piemērojamību.

               24

               Šī tiesa pirmām kārtām vaicā, vai šī regula ir piemērojama vienīgi migrējošiem darba ņēmējiem un, ja tā, vai L. Kik var tikt uzskatīts par tādu, ņemot vērā vietas, kurās strīdīgajā laikposmā viņš secīgi veica savu darbību, ievērojot tā kuģa, uz kura viņš strādāja, īpašo raksturu un tā kvalifikāciju no Jūras tiesību konvencijas viedokļa, kā arī vajadzības gadījumā – ievietoto cauruļvadu paredzēto pielietojumu.

               25

               Iesniedzējtiesa it īpaši vaicā, vai jāuzskata, ka laikposmos, kad kuģis atradās virs vai nu Nīderlandei, vai Apvienotajai Karalistei pieguļošā kontinentālā šelfa, L. Kik veica savu darbību šo dalībvalstu teritorijā. Atkarībā no atbildes uz šo jautājumu būtu jāatzīst, ka vai nu visu strīdīgo laikposmu, vai lielu daļu no tā attiecīgā persona strādāja ārpus Eiropas Savienības teritorijas un nevar tikt uzskatīta par migrējošu darba ņēmēju, kurš šajā ziņā ietilptu Regulas Nr. 1408/71 piemērojamības personām jomā.

               26

               Tomēr, atsaucoties uz spriedumu Aldewereld (C‑60/93, EU:C:1994:271), iesniedzējtiesa uzskata, ka, pat ja profesionālā darbība tiek veikta ārpus Savienības teritorijas, pietiekami ciešas saiknes ar šo teritoriju pastāvēšana liek šīs regulas II sadaļas normas piemērot darba ņēmējam, kuram ir dalībvalsts pilsonība.

               27

               Šajā ziņā tā paredz iespēju, ka atbilstošie piesaistes faktori var tikt konstatēti gan ar Šveices Konfederāciju – valsti, kas attiecībā uz minētās regulas piemērošanu ir pielīdzināma dalībvalstij, – (vietu, kur ir reģistrēts darba devējs), gan ar Savienības teritoriju (ienākuma nodokļa iekasēšana Nīderlandē un, iespējams, darbs Nīderlandes Karalistes un Apvienotās Karalistes teritorijā, ja pamatlietā darbs uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa laikā, kad tas darbojās virs šīm dalībvalstīm pieguļošā kontinentālā šelfa, ir pielīdzināms darbam to teritorijā). Tomēr attiecībā uz šo pēdējo faktoru ir jāpārliecinās, vai tas jāņem vērā vienīgi attiecībā uz laikposmiem, kad kuģis darbojās virs šīm dalībvalstīm pieguļošā kontinentālā šelfa, vai arī uz visu strīdīgo laikposmu, kas, iespējams, varētu būt atkarīgs no apstākļa, vai tas tā jau sākotnēji bija ieplānots vai nē.

               28

               Pieņemot, ka L. Kik ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērojamības personām jomā un tādējādi ir jāpiemēro tās II sadaļas normas, lai noteiktu sociālā nodrošinājuma jomā piemērojamos tiesību aktus, iesniedzējtiesa jautā, kāds ir atbilstošais noteikums.

               29

               Tā uzskata, ka darba vieta ir būtisks faktors un ka tādējādi arī šajā ziņā ir jānoskaidro, vai algots darbs, kas veikts uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa virs kādai dalībvalstij pieguļoša kontinentālā šelfa, ir jāpielīdzina darbam, kas veikts šīs dalībvalsts teritorijā.

               30

               Ja uz šo jautājumu ir jāatbild noraidoši, tad neviena no II sadaļas normām nav piemērojama. Tādējādi, tā kā nevar pieļaut, ka attiecībā uz darba ņēmēju, kuram ir piemērojama Regula Nr. 1408/71, neattiektos neviena sociālās apdrošināšanas sistēma, ir jānosaka visatbilstošākais piesaistes faktors. Šajā gadījumā darba ņēmēja dzīves vieta esot jānoraida, jo nav nekādu norāžu, ka šai dzīvesvietai un darba attiecībām būtu jebkāda saistība. Tas pats attiecoties uz profesionālo ienākumu aplikšanu ar nodokli, jo Regulā Nr. 1408/71 šim faktoram netiek piešķirta nekāda nozīme. Pēc izslēgšanas metodes īpašu nozīmi iegūstot darba devēja reģistrācijas vieta, jo spriedumā Aldewereld (EU:C:1994:271) ir izdarīta atsauce uz to.

               31

               Gadījumā, ja nodarbinātība uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas darbojas virs dalībvalstij pieguļoša kontinentāla šelfa daļas, būtu pielīdzināma šīs dalībvalsts teritorijā veiktam darbam, Hoge Raad der Nederlanden saskata divus iespējamos risinājumus.

               32

               Pirmais risinājums būtu atsaukties uz Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto pamatnoteikumu, kurā [kā piemērojamie] noteikti darba vietas tiesību akti, un tādējādi piemērot Nīderlandes un Apvienotās Karalistes tiesību aktus laikposmiem, kuros darbs ir jāuzskata par veiktu katras no šīm dalībvalstīm teritorijā, atlikušajam laikam piemērojot Šveices tiesību aktus šī sprieduma 30. punktā minētajiem iemesliem identisku iemeslu dēļ.

               33

               Saskaņā ar otro iespējamo risinājumu būtu jāuzskata, ka darbs ir parasti veikts vairākās dalībvalstīs šīs regulas 14. panta 2. punkta izpratnē, un tādējādi jāpiemēro šī 2. punkta b) apakšpunkta i) punkta pirmajā gadījumā minētais noteikums, kā rezultātā par piemērojamām ir jāatzīst dzīvesvietas dalībvalsts tiesību normas, jo darbības pa daļai tika veiktas šajā valstī.

               34

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka apstāklis, ka saskaņā ar tā nosaukumu Regulas Nr. 1408/71 14. pants ietver īpašus noteikumus, ko piemēro pašnodarbinātām personām, izņemot jūrniekus, nevar būt izšķirošs, jo tās 14.b pantā, kurā iekļauti īpaši noteikumi, ko piemēro jūrniekiem, nav nevienas tiesību normas, kas būtu piemērojama šajā lietā.

               35

               Taču iesniedzējtiesa nav pārliecināta par to, kā nodalīt šo gadījumu un gadījumu, kad persona vispirms ir nodarbināta vienā dalībvalstī un tad citā dalībvalstī, kas ir situācija, kura ir reglamentēta Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā, jo, strikti runājot, divas darbības tā pati persona nekad nevar veikt vienlaicīgi divās dažādās vietās. Tādējādi minētajā 14. panta 2. punktā lietotais izteikums “parasti ir nodarbināta divās vai vairāk dalībvalstīs” aptver arī darbību, kas tiek veikta pēc kārtas vairākās dalībvalstīs. Pārāk šaura šīs tiesību normas interpretācija nelabvēlīgi ietekmētu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, jo tā nozīmētu, ka darba ņēmējiem, uz kuriem neattiektos 14. panta 2. punktā minētais īpašais noteikumus, būtu piemērojams šīs regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, un tādējādi tiem būtu jāsaskaras ar biežām tiem piemērojamo tiesību aktu izmaiņām.

               36

               Šajā kontekstā Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                                 a)

                                 Vai normas par Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību in personam un normas, kuras nosaka teritoriālo piemērojamību šīs regulas II sadaļas normām par piemērojamo tiesību aktu noteikšanu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs normas par piemērojamo tiesību aktu noteikšanu ir piemērojamas tādā gadījumā kā šajā lietā, kad runa ir par Nīderlandē dzīvojošu darba ņēmēju, kurš ir Nīderlandes pilsonis, katrā ziņā pirms tam bija obligāti apdrošināts Nīderlandē, kuru Šveicē reģistrēts darba devējs nodarbina kā jūrnieku, kurš veic savu darbu uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas kuģo ar Panamas karogu, un kurš veic šīs darbības ārpus Savienības teritorijas (apmēram 3 nedēļas virs Amerikas Savienoto Valstu kontinentālā šelfa un apmēram 2 nedēļas starptautiskajos ūdeņos) un pēc tam virs Nīderlandes kontinentālā šelfa (viena mēneša un apmēram vienas nedēļas laikposmā) un virs Apvienotās Karalistes kontinentālā šelfa (nedaudz vairāk nekā vienas nedēļas laikposmā), lai gan šādi gūtie ienākumi tiek aplikti ar Nīderlandes ienākumu nodokli?

                                 b)

                                 Ja atbilde ir apstiprinoša, vai Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama tikai tajās dienās, kad ieinteresētā persona ir strādājusi virs kādas Savienības dalībvalsts kontinentālā šelfa, vai arī tā ir piemērojama arī laikposmā pirms tam, kad viņš tika nodarbināts citās vietās ārpus Savienības teritorijas?

                        2)

                        Ja Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama tādam darba ņēmējam, kādas tiesību normas saskaņā ar regulu ir piemērojamas?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               37

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regula Nr. 1408/71 ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds darba ņēmējs kā L. Kik, kurš ir dalībvalsts pilsonis, kurā viņš dzīvo un kurā viņa ienākumi tiek aplikti ar nodokli, kurš strādā uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu dažādās vietās pasaulē, tostarp virs noteiktām dalībvalstīm pieguļoša kontinentālā šelfa daļas, kurš iepriekš bijis nodarbināts savas dzīvesvietas dalībvalstī reģistrētā uzņēmumā, maina darba devēju un pēc tam ir nodarbināts Šveicē reģistrētā uzņēmumā, bet turpina dzīvot tajā pašā valstī un kuģot uz tā paša kuģa, ietilpst šīs regulas piemērojamības personām jomā.

               38

               Šajā ziņā, pirmkārt, jāuzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punktu šī regula attiecas tostarp uz darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi.

               39

               No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka tā tas bija L. Kik gadījumā laikposmā, par kuru ir runa pamatlietā. Proti, viņš ir Nīderlandes pilsonis un šajā laikposmā bija apdrošināts Nīderlandes vispārējā sociālās apdrošināšanas sistēmā, jo viņa dzīvesvieta bija šajā dalībvalstī. Turklāt, lai gan strīds pamatlietā ir par to, vai šajā laikposmā uz L. Kik attiecās Nīderlandes vai Šveices tiesību akti, netiek apstrīdēts, ka viņam bija piemērojami vieni vai otri no šiem tiesību aktiem.

               40

               Otrkārt, jāatzīst, ka darbs, kas veikts uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, nav pielīdzināms dalībvalsts teritorijā veiktam darbam, ja šis kuģis atrodas virs šai dalībvalstij pieguļoša kontinentālā šelfa daļas.

               41

               Jurisdikcija, kāda Jūras tiesību konvencijas 79. panta 4. punktā atzīta piekrastes valstij, attiecas tikai uz zemūdens kabeļiem un cauruļvadiem, kas ielikti vai tiek izmantoti sakarā ar tās kontinentālā šelfa pētīšanu un tā resursu izmantošanu, un tādējādi neattiecas uz kuģi, kurš zemūdens kabeļus un cauruļvadus ierīko. Turklāt šāds kuģis nevar tikt pielīdzināts “mākslīgai salai”, “iekārtai” vai “būvei” šīs konvencijas 80. panta izpratnē. Katrā ziņā no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu neizriet, ka cauruļvadi, kurus ierīkoja kuģis, uz kura strādāja L. Kik laikposmos, kad tas atradās virs noteiktām dalībvalstīm pieguļoša kontinentālā šelfa daļas, būtu bijuši domāti kontinentālā šelfa pētīšanai vai tā resursu izmantošanai.

               42

               Tomēr tādā situācijā kā L. Kik situācija secinājums, ka darbs, kas veikts uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, nav pielīdzināms dalībvalsts teritorijā veiktam darbam pat tad, ja šis kuģis atrodas virs šai dalībvalstij pieguļoša kontinentālā šelfa daļas, pats par sevi nevar likt apšaubīt Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību. Tas vien, ka darba ņēmēja darbības tiek veiktas ārpus Savienības teritorijas, nav pietiekami, lai izslēgtu Savienības tiesību noteikumu par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos piemērošanu, ja darba attiecībām saglabājas pietiekami cieša saikne ar šo teritoriju (spriedums Aldewereld, EU:C:1994:271, 14. punkts).

               43

               Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka šāda pietiekami cieša saikne starp attiecīgajām darba attiecībām un Savienības teritoriju izriet no apstākļa, ka Savienības pilsoni, kas dzīvo dalībvalstī, darbā ir pieņēmis citā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums, kura labā viņš veic savu darbu (šajā ziņā skat. spriedumu Petersen, C‑544/11, EU:C:2013:124, 42. punkts).

               44

               Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 40. punktā, darbu, ko veica L. Kik laikposmā, par kuru ir runa pamatlietā, raksturo zināms skaits saiknes ar Nīderlandes Karalistes teritoriju un Šveices Konfederācijas – kas ir valsts, kura Regulas Nr. 1408/71 mērķiem ir pielīdzināta dalībvalstij, – teritoriju faktoru. Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, ka L. Kik dzīvoja Nīderlandē un ka viņa darba devēja reģistrācijas vieta bija Šveicē.

               45

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 1408/71 ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds darba ņēmējs kā L. Kik, kurš ir dalībvalsts pilsonis, kurā viņš dzīvo un kurā viņa ienākumi tiek aplikti ar nodokli, kurš strādā uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu dažādās vietās pasaulē, tostarp virs noteiktām dalībvalstīm pieguļoša kontinentālā šelfa daļas, kurš iepriekš bijis nodarbināts savas dzīvesvietas dalībvalstī reģistrētā uzņēmumā, maina darba devēju un pēc tam ir nodarbināts Šveicē reģistrētā uzņēmumā, bet turpina dzīvot tajā pašā valstī un kuģot uz tā paša kuģa, ietilpst šīs regulas piemērojamības personām jomā.

         Par otro jautājumu

               46

               Ar otro jautājumu, kas uzdots gadījumam, ja Regula Nr. 1408/71 būtu piemērojama tādam darba ņēmējam kā L. Kik, un uz kuru tādējādi ir jāatbild, iesniedzējtiesa vaicā, kādi ir tiesību akti, kuri ar šīs regulas II sadaļā ietvertajām normām, kas reglamentē piemērojamo valsts tiesību aktu noteikšanu, ir noteikti kā šādam darba ņēmējam piemērojami.

               47

               Šajā ziņā jāatgādina, ka, ja persona ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērojamības personām jomā, kāda tā definēta tās 2. pantā, šīs regulas 13. panta 1. punktā ietvertais noteikums par tikai vienas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanu ir principā piemērojams un piemērojamie valsts tiesību akti ir tie, kas noteikti atbilstoši šīs regulas II sadaļas tiesību normām (spriedums Aldewereld, EU:C:1994:271, 10. punkts).

               48

               Minētā sprieduma 11. punktā Tiesa atzina, ka neviena no šīs II sadaļas tiesību normām tieši neparedz tāda darba ņēmēja situāciju, kuru nodarbina Eiropas Savienības uzņēmums, bet kurš neveic nekādu darbu Savienības teritorijā tā iemesla dēļ, ka viņš strādā vienīgi trešās valsts teritorijā.

               49

               Šāda situācija jāpielīdzina tādai situācijai, kad Savienības uzņēmums darba ņēmēju pieņēmis darbā, lai viņš strādātu uz kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu.

               50

               Tā tas ir neatkarīgi no tā, ka – jau pēc laikposma, kuram bija nozīme minētā sprieduma ietvaros, – tika ieviests Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts, atbilstoši kuram persona, uz kuru vairs neattiecas kādas dalībvalsts tiesību akti un kurai nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar šīs regulas II sadaļas noteikumiem, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo.

               51

               Šajā ziņā jāatgādina, ka tas, ka beidz būt piemērojami kādas dalībvalsts tiesību akti, ir šīs tiesību normas piemērošanas nosacījums un ka tajā pašā nav definēti nosacījumi, ar kādiem dalībvalsts tiesību akti beidz būt piemērojami (skat. spriedumu Komisija/Beļģija, C‑347/98, EU:C:2001:236, 31. punkts). Tādējādi Tiesa tostarp sprieduma Van Pommeren-Bourgondiën (C‑227/03, EU:C:2005:431) 33. punktā nosprieda, ka šie nosacījumi ir jānosaka katras dalībvalsts tiesību aktiem.

               52

               Kā precizēts Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 (OV L 74, p. 1), redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, 10.b pantā, datums un nosacījumi, ar kādiem dalībvalsts tiesību akti beidz būt piemērojami Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktā minētajai personai, tiek noteikti saskaņā ar šiem tiesību aktiem.

               53

               Saskaņā ar Nīderlandes tiesībām šīs dalībvalsts tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā turpināja būt piemērojami L. Kik visu strīdīgo laikposmu. Tā kā nosacījums, ka dalībvalsts tiesību akti beidz būt piemērojami, nav izpildīts, Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts nav piemērojams tādai situācijai kā pamatlietā.

               54

               Tādējādi jāuzskata, ka, ciktāl darba attiecībām ir pietiekami cieša saikne ar Savienības teritoriju, piemērojamie tiesību akti tiek noteikti, atsaucoties uz citām Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas tiesību normām, nevis 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu.

               55

               Kā jau atzīts šī sprieduma 44. punktā, tādā situācijā kā L. Kik situācijā pastāv pietiekami cieša saikne ar Savienības teritoriju.

               56

               Attiecībā uz noteikšanu, kādi tiesību akti šādā situācijā ir piemērojami atbilstoši Regulai Nr. 1408/71, jāuzskata, ka tās 13. panta 2. punkta c) apakšpunktā ietvertais vispārējais noteikums, kurš kā jūrniekiem piemērojamos norāda kuģa karoga dalībvalsts tiesību aktus, nav piemērojams pēc analoģijas, jo šajā gadījumā runa ir par personu, kura strādā uz kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu.

               57

               Tiesa ir nospriedusi, ka šādā gadījumā piemērojamos tiesību aktus var noteikt saskaņā ar Regulas [Nr. 1408/71] II sadaļas noteikumiem, ņemot vērā faktorus, kas saista konkrēto situāciju ar dalībvalstu tiesību aktiem (skat. spriedumu Aldewereld, EU:C:1994:271, 20. punkts).

               58

               Šajā gadījumā, tāpat kā situācijā, par kuru bija runa spriedumā Aldewereld (EU:C:1994:271, 21. punkts), vienīgie saiknes ar dalībvalsts vai tai pielīdzinātas valsts tiesību aktiem faktori ir darba ņēmēja dzīves vieta un vieta, kurā ir reģistrēts darba devējs. Kā Tiesa atzina minētā sprieduma 22. punktā, darba ņēmēja dzīvesvietas valsts tiesību akti Regulas Nr. 1408/71 sistēmā ir palīgnormas, kas kļūst aktuālas tikai tādā gadījumā, ja šiem tiesību aktiem ir saikne ar darba attiecībām. Tādējādi, ja darba ņēmējs nedzīvo kādā no dalībvalstīm, kurās viņš veic savu darbību, parasti ir piemērojami darba devēja juridiskās adreses vai domicila valsts tiesību akti.

               59

               Tādā situācijā kā pamatlietā šo secinājumu apstiprina Regulas Nr. 1408/71 14. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums, kurš norāda uz šīs regulas sistēmu, kāda attiecas uz personām, kuras veic pēc būtības ar pārvietošanos saistītu darbu, kurš norisinās tādos apstākļos, ka tā veikšana nevar tikt piesaistīta konkrētai vietai, un saskaņā ar kuru šādām personām ir piemērojami darba devēja juridiskās adreses dalībvalsts tiesību akti.

               60

               Kaut arī, kā redzams no tās nosaukuma, šī tiesību norma ietver noteikumus, ko piemēro personām, izņemot jūrniekus, situācija, par kuru ir runa pamatlietā, proti, tāda darba ņēmēja situācija, kurš ir nodarbināts ārpus Savienības teritorijas uz kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu, ir pielīdzināma tādu personu situācijai, uz kurām šī tiesību norma attiecas tieši, ciktāl ne kuģa karoga valstij, ne darba vietas valstij nav nekādas saiknes ar dalībvalsts tiesību aktiem.

               61

               Tādējādi tāda darba ņēmēja kā L. Kik situācijā piemērojamie tiesību akti ir tās dalībvalsts vai tai pielīdzinātas valsts tiesību akti, kurā ir uzņēmuma, kas nodarbina šo darba ņēmēju, juridiskā adrese.

               62

               Tomēr, ņemot vērā to, ka Tiesas rīcībā nav informācijas par Šveices tiesību aktos paredzētās apdrošināšanas sistēmas raksturu, un ievērojot to, ka atbilstoši Nīderlandes tiesību aktiem šī pēdējā reglamentē tāda darba ņēmēja kā L. Kik situāciju laikposmā, par kuru ir runa pamatlietā, paredzot, ka šādam darba ņēmējam jābūt apdrošinātam obligātās apdrošināšanas sistēmā, jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 15. panta 2. punkta pirmo ievilkumu tad, ja vairāku dalībvalstu – kurām pielīdzināma Šveices Konfederācija – tiesību aktu piemērošanas rezultātā pārklājas apdrošināšana saskaņā ar brīvprātīgās apdrošināšanas sistēmu un obligātās apdrošināšanas sistēmu, attiecīgā persona ir pakļauta vienīgi obligātās apdrošināšanas sistēmai.

               63

               Gadījumā, ja saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 darba devēja reģistrācijas valsts tiesību aktos nebūtu paredzēta tāda darba ņēmēja kā L. Kik apdrošināšana nevienā sociālā nodrošinājuma sistēmā, būtu piemērojami šāda darba ņēmēja dzīvesvietas valsts tiesību akti. Jāatgādina, ka šīs regulas II sadaļas tiesību normu mērķis ir arī novērst to, lai personām, kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, tiktu liegta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tāpēc, ka viņām nav piemērojami nekādi tiesību akti (spriedums van Pommeren-Bourgondiën, EU:C:2005:431, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               64

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā ietvertās tiesību normas, kas reglamentē piemērojamo valsts tiesību aktu noteikšanu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts vai Šveices Konfederācijas – kas ir valsts, kura šīs regulas piemērošanas mērķiem ir pielīdzināta dalībvalstij, – pilsonis, kurš veic algotu darbu uz kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu, ārpus Savienības teritorijas, tostarp virs dalībvalsts kontinentālā šelfa, bet kuru nodarbina Šveices Konfederācijā reģistrēts uzņēmums, ir pakļauts tā darba devēja reģistrācijas valsts tiesību aktiem. Tomēr tādos apstākļos kā pamatlietā gadījumā, ja atbilstoši šai regulai no šo tiesību aktu piemērošanas izrietētu apdrošināšana brīvprātīgās apdrošināšanas sistēmā vai neizrietētu apdrošināšana nevienā sociālā nodrošinājuma sistēmā, uz šo pilsoni attiektos viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               65

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1999. gada 8. februāra Regulu (EK) Nr. 307/1999, ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds darba ņēmējs kā L. Kik, kurš ir dalībvalsts pilsonis, kurā viņš dzīvo un kurā viņa ienākumi tiek aplikti ar nodokli, kurš strādā uz zemūdens cauruļvadu licēja kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu dažādās vietās pasaulē, tostarp virs noteiktām dalībvalstīm pieguļoša kontinentālā šelfa daļas, kurš iepriekš bijis nodarbināts savas dzīvesvietas dalībvalstī reģistrētā uzņēmumā, maina darba devēju un pēc tam ir nodarbināts Šveicē reģistrētā uzņēmumā, bet turpina dzīvot tajā pašā valstī un kuģot uz tā paša kuģa, ietilpst Regulas Nr. 1408/71 tās redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, un ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 307/1999, piemērojamības personām jomā;

                           2)

                           Regulas Nr. 1408/71 tās redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97 un ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 307/1999, II sadaļā ietvertās tiesību normas, kas reglamentē piemērojamo valsts tiesību aktu noteikšanu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts vai Šveices Konfederācijas – kas ir valsts, kura šīs regulas piemērošanas mērķiem ir pielīdzināta dalībvalstij, – pilsonis, kurš veic algotu darbu uz kuģa, kas kuģo ar trešās valsts karogu, ārpus Savienības teritorijas, tostarp virs dalībvalsts kontinentālā šelfa, bet kuru nodarbina Šveices Konfederācijā reģistrēts uzņēmums, ir pakļauts tā darba devēja reģistrācijas valsts tiesību aktiem. Tomēr tādos apstākļos kā pamatlietā gadījumā, ja atbilstoši šai regulai no šo tiesību aktu piemērošanas izrietētu apdrošināšana brīvprātīgās apdrošināšanas sistēmā vai neizrietētu apdrošināšana nevienā sociālā nodrošinājuma sistēmā, uz šo pilsoni attiektos viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2001. gada 6.martā. # Girish Ojha pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-77/99.


Tiesas spriedums 1989. gada 28. novembrī. # Anonymos Etaireia Epichirisseon Metalleftikon Viomichanikon kai Naftiliakon AE un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju un Padomi. # Prasība par atbildību. # Lieta C-122/86.


Tiesas spriedums 2003. gada 10.jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Conseil des communes un régions d'Europe (CCRE). # Apelācija. # Lieta C-87/01 P.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 11.jūlijā. # Fédération des industries condimentaires de France (FICF) un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ārpuslīgumiskā atbildība - Kopienu aizlieguma ievest gaļu, kas satur hormonālas iedarbības vielas, nesaderība ar Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) noteikumiem - Amerikas Savienoto Valstu pretpasākumi papildu nodevas formā, ko tās ar PTO atļauju piemēro importam no Kopienas - Pārbaudes procedūras attiecībā uz šķēršļiem tirdzniecībai izbeigšana no Komisijas puses - Kopienu eksportētāju grupu, kurus ir skārusi papildu nodeva, prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-90/03.

text:
      Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 11. jūlija spriedums – Fédération des industries condimentaires de France u.c./Komisija
      (lieta T‑90/03)
      Ārpuslīgumiskā atbildība – Kopienas aizlieguma ievest gaļu, kas satur hormonālas iedarbības vielas, nesaderība ar Pasaules Tirdzniecības organizācijas
         (PTO) noteikumiem – Papildu nodevas ieviešana Kopienas izcelsmes preču importam, ko Amerikas Savienotās Valstis veic ar PTO atļauju – Komisijas pārbaudes procedūras par šķēršļiem tirdzniecībai izbeigšana – Kopienas eksportētāju grupu, kurus ir skārusi papildu nodeva, prasība par zaudējumu atlīdzību

      Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Pietiekami būtisks Kopienu tiesību pārkāpums (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 37., 47.–53., 61.–63. un 135.–137. punktu)
      Priekšmets

         Prasība atlīdzināt zaudējumus, kas, iespējams, nodarīti sakarā ar prettiesiskām darbībām, ko Komisija veica attiecībā uz Amerikas
                  Savienoto Valstu īstenotajiem komerciālajiem pretpasākumiem tā sauktajā lietā “liellopi, kas baroti ar hormoniem”

            Rezolutīvā daļa:

                  prasību noraidīt;

                  prasītāji solidāri sedz savus un Komisijas tiesāšanās izdevumus;

                  Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


Tiesas spriedums 1982. gada 31. martā. # C.H.W. pret G.J.H. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Briseles Konvencija: # Lieta 25/81.


Tiesas spriedums 1955. gada 28. jūnijā. # Associazione Industrie Siderurgiche Italiane (ASSIDER) pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 5-55.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta), 2016. gada 21. septembris.#Eiropas Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2001/80/EK – 4. panta 3. punkts – VI pielikuma A daļa – Ierobežojumi attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām – Piemērošana – Aberthaw spēkstacija.#Lieta C-304/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2016. gada 21. septembrī (
            *1
         )
      “Valsts pienākumu neizpilde — Direktīva 2001/80/EK — 4. panta 3. punkts — VI pielikuma A daļa — Ierobežojumi attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām — Piemērošana — Aberthaw spēkstacija”
      Lieta C‑304/15
      par prasību sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2015. gada 19. jūnijā cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv K. Mifsud-Bonnici un S. Petrova, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, ko pārstāv J. Kraehling un L. Christie, pārstāvji, kam palīdz G. Facenna, QC,
      atbildētāja.
      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Toadere [C. Toader] (referente), tiesneši A. Ross [A. Rosas] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 21. aprīļa tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 28. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, nepareizi piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 23. oktobra Direktīvu 2001/80/EK par ierobežojumiem attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām (OV 2001, L 309, 1. lpp.)Aberthaw spēkstacijai (Apvienotā Karaliste, turpmāk tekstā – “Aberthaw”), Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi šīs direktīvas 4. panta 3. punktā, skatot to kopsakarā ar tās VI pielikuma A daļu, paredzētos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               Direktīva 2001/80, ar kuru tika aizstāta Padomes 1988. gada 24. novembra Direktīva 88/609/EEK par dažu gaisu piesārņojošu vielu emisijas ierobežošanu no lielām sadedzināšanas iekārtām (OV 1988, L 336, 1. lpp.), no 2016. gada 1. janvāra ir atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Direktīvu 2010/75/ES par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) (OV 2010, L 334, 17. lpp.). Direktīva 2001/80 saskaņā ar tās 1. pantu attiecās uz “sadedzināšanas iekārtām, kuru nominālā ieejas siltuma jauda ir 50 MW vai lielāka, neatkarīgi no tajās izmantotā kurināmā veida (cietā, šķidrā vai gāzveida)”.

               3

               Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas 4. un 6. apsvērumu:

                        “(4)

                        Komisija ir publicējusi paziņojumu par Kopienas stratēģiju cīņā pret paskābināšanos, kurā kā tās neatņemama sastāvdaļa minēta Direktīvas 88/609[..] pārskatīšana ar ilgtermiņa mērķi samazināt sēra dioksīda un slāpekļa oksīdu emisiju tiktāl, lai panāktu to uzkrāšanos un koncentrāciju zem kritiskajām slodzēm un līmeņiem.

                        (5)

                        Saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu dalībvalstis, rīkojoties katra atsevišķi, nevar pietiekami efektīvi īstenot izvirzīto uzdevumu samazināt paskābināšanās izraisītāju emisiju no lielām sadedzināšanas iekārtām, un nekoordinēta rīcība negarantē vēlamā mērķa sasniegšanu; ņemot vērā nepieciešamību visā Kopienā samazināt paskābināšanās izraisītāju emisiju, efektīvāk ir rīkoties Kopienas līmenī.

                        (6)

                        Esošās lielās sadedzināšanas iekārtas rada lielu daļu no sēra dioksīda un slāpekļa oksīdu kopējās emisijas Kopienā, un šī emisija ir jāsamazina. Tāpēc ir jāpieņem nostāja attiecībā uz citiem raksturlielumiem lielo sadedzināšanas iekārtu nozarē dalībvalstīs.”

               4

               Minētās direktīvas 4. pantā bija paredzēts:
               “1.   Neskarot 17. pantu, dalībvalstis veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu, ka visās būvatļaujās, bet gadījumos, kad šādas procedūras nav, visās darbībās jaunām iekārtām, kurām pēc kompetento iestāžu atzinuma līdz 2002. gada 27. novembrim vajadzīgs pilns pieteikums atļaujas saņemšanai, ar nosacījumu, ka iekārtu nodod ekspluatācijā ne vēlāk kā 2003. gada 27. novembrī, ir nosacījumi par to emisijas robežvērtību ievērošanu, kuras sēra dioksīdam, slāpekļa oksīdiem un putekļiem noteiktas III līdz VII pielikuma A daļā.
               [..]
               3.   Neskarot [Padomes 1996. gada 24. septembra Direktīvu 96/61/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli (OV 1996, L 257, 26. lpp.)] un Padomes Direktīvu 96/62/EK (1996. gada 27. septembris) par apkārtējā gaisa kvalitātes novērtēšanu un pārvaldību [(OV 1996, L 296, 55. lpp.)], dalībvalstis vēlākais līdz 2008. gada 1. janvārim panāk emisijas būtisku samazināšanos:

                        (a)

                        veicot atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu, ka visās esošo iekārtu darbības atļaujās ir noteikumi par to emisijas robežvērtību ievērošanu, kuras noteiktas 1. punktā minētajām jaunajām iekārtām; vai

                        (b)

                        nodrošinot, ka esošās iekārtas ietvertas 6. punktā minētajā emisijas samazināšanas valsts plānā
                        un, kad tas vajadzīgs, piemērojot 5., 7. un 8. pantu.

                  [..]”

               5

               Atbilstoši šīs pašas direktīvas 14. pantam:
               “1.   Veicot nepārtrauktus mērījumus, uzskata, ka III līdz VII pielikuma A daļā noteiktās emisijas robežvērtības ir ievērotas, ja, novērtējot mērījumu rezultātus, kas iegūti darbības stundās kalendārā gada laikā:

                        a)

                        mērījumu vidējās vērtības nevienā kalendārajā mēnesī nepārsniedz emisijas robežvērtības; un

                        b)

                        attiecībā uz:
                        [..]

                                 ii)

                                 slāpekļa oksīdiem: 95 % visu 48 stundu vidējo vērtību nepārsniedz 110 % no emisijas robežvērtībām.

                  [..]”

               6

               Direktīvas 2001/80 VI pielikuma A daļā tabulā ir noteiktas slāpekļa oksīda emisijas robežvērtības, kas piemērojamas esošajām iekārtām saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punktu attiecībā uz dažādiem kurināmā veidiem. Attiecībā uz cieto kurināmo, ko izmanto iekārtās, kuru jauda ir lielāka par 500 MW, robežvērtība ir 500 miligrami slāpekļa oksīda uz kubikmetru (mg/Nm3).

               7

               Turklāt attiecībā uz cieto kurināmo šajā tabulā tomēr bija atsauce uz 3. zemsvītras piezīmi (turpmāk tekstā – “3. piezīme”), kura bija izteikta šādi:
               “Līdz 2018. gada 1. janvārim iekārtām, kurās 12 mēnešu ilgā periodā, kas beidzas 2001. gada 1. janvārī, izmantoja un turpina izmantot cieto kurināmo ar gaistošu vielu saturu zem 10 %, piemēro robežvērtību – 1200 mg/Nm3.”

               8

               Saskaņā ar Direktīvas 2010/75 30. panta 2. punkta pirmo daļu šīs direktīvas V pielikuma pirmās daļas 4. punktā ir noteiktas slāpekļa oksīda emisijas robežvērtības iekārtām, kurās tiek izmantots cietais kurināmais. No 2016. gada 1. janvāra šī robežvērtība ir 200 mg/Nm3.

         Pirmstiesas procedūra

               9

               2012. gada 29. maijā Komisija uzsāka izmeklēšanu “EU Pilot” attiecībā uz dažu lielo sadedzināšanas iekārtu, it īpaši Aberthaw, saderību ar Direktīvā 2001/80 paredzētajām prasībām. No Komisijai iesniegtās informācijas izriet, ka šai iekārtai saskaņā ar 3. piezīmi tika piemērota mazāk stingra slāpekļa oksīda emisijas robežvērtība, porti, 1200 mg/Nm3, nekā robežvērtība, kas parasti tiek piemērota šāda veida iekārtām, kurās tiek izmantots cietais kurināmais, proti, 500 mg/Nm3 atbilstoši šīs direktīvas VI pielikuma A daļā ietvertajai tabulai. Pēc Komisijas domām, lai būtu tiesības uz šādu atkāpi, minētajā piezīmē tomēr esot noteikts, ka izmantotajā kurināmajā gaistošo vielu saturam (turpmāk tekstā – “GVS”) ir jābūt zem 10 %. Līdz ar to Komisija izvaicāja Apvienoto Karalisti par GVS cietajā kurināmajā, kas tika izmantots Aberthaw no 2009. līdz 2011. gadam.

               10

               Apvienotā Karaliste atbildēja, ka, pēc tās domām, Aberthaw piemērojamā slāpekļa oksīda robežvērtība bija 1200 mg/Nm3 un ka šī emisijas robežvērtība esot jāuzskata par ievērotu, ja, piemēram, 95 % visu vidējo vērtību 48 stundās nepārsniedz 1320 mg/Nm3.

               11

               2012. gada 20. septembrī Komisija uzdeva Apvienotajai Karalistei papildu jautājumus, lai izvērtētu, vai Aberthaw atbilda 3. piezīmes nosacījumiem attiecībā uz GVS. Atbildot šī dalībvalsts norādīja, ka GVS vidējā vērtība oglēs, kas šajā spēkstacijā tika izmantotas no 2008. līdz 2011. gadam, attiecīgi bija līdz 12,81 %, 11,75 %, 12,89 % un 11,39 %. Saskaņā ar šo informāciju GVS šajās oglēs bija zem 10 % tikai divas reizes laikposmā no 2008. līdz 2010. gadam un piecas reizes 2011. gada laikā.

               12

               Tā kā Aberthaw izmantotais kurināmais no 2008. līdz 2011. gadam (ieskaitot) neatbilda 3. piezīmē paredzētajam nosacījumam attiecībā uz GVS, Komisija uzskatīja, ka šai iekārtai vispār neesot bijušas tiesības uz minētajā piezīmē paredzēto atkāpi un ka tai kopš 2008. gada 1. janvāra esot bijusi jāpiemēro slāpekļa oksīda emisijas robežvērtība 500 mg/Nm3.

               13

               2013. gada 21. jūnijā Komisija nosūtīja brīdinājuma vēstuli, pārmetot Apvienotajai Karalistei, ka tā kopš 2008. gada 1. janvāra nav izpildījusi savu pienākumu pareizi piemērot Direktīvas 2001/80 4. panta 3. punktu, skatot to kopsakarā ar 3. piezīmi, jo tā attiecībā uz Aberthaw nav ievērojusi slāpekļa oksīda emisijas robežvērtību 500 mg/Nm3, kas šai iekārtai ir piemērojama līdz 2016. gada 1. janvārim.

               14

               Atbildot uz šo brīdinājuma vēstuli, Apvienotā Karaliste norādīja, ka tā uzskata, ka 3. piezīmē paredzētā atkāpe Direktīvā 2001/80 it īpaši esot ieviesta, lai to piemērotu Aberthaw gadījumā, līdz ar to šī atkāpe esot jāinterpretē brīvāk – tādā izpratnē, ka tā neesot pakļauta nosacījumam, saskaņā ar kuru attiecīgajai iekārtai ir bijis jādarbojas, izmantojot vienīgi cieto kurināmo, kurā GVS ir zem 10 %. Šī dalībvalsts arī apgalvoja, ka neesot tiešas saiknes starp gaistošo vielu saturu šajā spēkstacijā sadedzinātajā kurināmajā un tajā izdalīto slāpekļa oksīda līmeni.

               15

               Tā kā Apvienotās Karalistes atbilde Komisiju neapmierināja, tā šai dalībvalstij 2014. gada 16. oktobrī nosūtīja argumentētu atzinumu atbilstoši LESD 258. panta pirmajai daļai.

               16

               Šajā atzinumā Komisija vēlreiz atkārtoja savu argumentāciju, ka 3. piezīmē bija paredzēta atkāpe no parastajām robežvērtībām, kas noteiktas tāda lieluma spēkstacijām kā Aberthaw, un ka šī spēkstacija pārsniedza saskaņā ar Direktīvas 2001/80 4. panta 1. un 3. punktu, skatot tos kopsakarā ar šo piezīmi, piemērojamo slāpekļa oksīda emisijas robežvērtību.

               17

               Šī iestāde arī noraidīja tādu 3. piezīmes interpretāciju, saskaņā ar kuru tajā neesot noteikta prasība, ka attiecīgajās iekārtās ir jāizmanto vienīgi cietais kurināmais, kurā GVS vidēji ir zem 10 %, kas tiek izvērtēts gada ietvaros. Lai arī Direktīvā 2001/80 nav tieši paredzēta šī satura vidējā vērtība gadā, šāda interpretācija būtu saderīga ar direktīvas, kuras 14. panta 1. punktā ir minēts, ka tās III–VII pielikuma A daļā paredzētās emisijas robežvērtības tiek izvērtētas kalendārā gada ietvaros, garu.

               18

               Apvienotā Karaliste 2014. gada 17. decembra atbildē, pamatojoties uz Direktīvas 2001/80 travaux préparatoires, vēlreiz pauda savu viedokli, ka Aberthaw atbilda Direktīvai 2001/80, jo 3. piezīmē paredzētā atkāpe attiecoties tieši uz šo iekārtu. Turklāt šī dalībvalsts norādīja, ka šajā spēkstacijā joprojām tiekot veikti ieguldījumi, lai uzlabotu tās darbību.

               19

               Tā kā Komisiju neapmierināja Apvienotās Karalistes atbilde, tā 2015. gada 19. jūnijā nolēma celt šo prasību.

         Par prasību

         Lietas dalībnieku argumenti

               20

               Komisija uzskata, ka, tā kā Aberthaw neatbilst 3. piezīmē noteiktajiem kritērijiem, tai nevar tikt piemērota šajā piezīmē paredzētā atkāpe. Tātad minētajai iekārtai būtu jāizdala slāpekļa oksīds tādā daudzumā, kas būtu saderīgs ar standarta robežvērtību 500mg/Nm3. Tomēr vērtība, kas minēta šīs spēkstacijas darbības atļaujā šīs prasības celšanas brīdī, bija 1050 mg/Nm3, līdz ar to minētā prasība esot pieņemama.

               21

               Šī iebilduma pamatojumam Komisija, pirmkārt, norāda, ka 3. piezīmes formulējums ir skaidrs. Šī tiesību norma neesot piemērojama iekārtām, kurās faktiski tiek dedzināts cietais kurināmais, kurā GVS ir zem 10 %. Šajā piezīmē neesot minētas ne iekārtas, kurās “varētu” tikt izmantots šāds kurināmais, ne arī jebkāds ierobežojums tās piemērošanai atbilstoši minimālajam kurināmā daudzumam. Faktiski GVS zem 10 % kritērijs esot ieviests, lai noteiktu slieksni, kura mērķis ir ierobežot spēkstacijām iespēju izmantot atkāpi.

               22

               Otrkārt, apstāklim, ka 3. piezīmē minētā atkāpe attiecoties tieši uz Aberthaw, neesot nozīmes, jo dažu likumdošanas procesa iemiesotāju subjektīvais nodoms neesot derīgs interpretācijas kritērijs.

               23

               Treškārt, pat ja tiktu ieviesta aprēķina metode, kas balstīta uz vidējo daudzumu nevis gadā, bet mēnesī, Aberthaw joprojām neatbilstu minētās atkāpes kritērijiem.

               24

               Apvienotā Karaliste uzskata, ka Komisijas ieteiktā 3. piezīmes interpretācija esot pretrunā gan šīs piezīmes formulējumam, gan Savienības likumdevēja nodomam, līdz ar to šī prasība esot jānoraida.

               25

               Vispirms saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto Aberthaw vienmēr ir darbojusies, izmantojot kurināmo, kas galvenokārt sastāv no antracīta, kurā GVS svārstās no 6 % līdz 15 %, tostarp būtisku īpatsvaru ogļu ar GVS zem 10 %. Tomēr tā nekad neesot darbojusies, izmantojot vienīgi ogles, kurās GVS ir zem 10 %, vai maisījumu, kurā GVS vidēji būtu zem 10 %. Šāds darbības veids būtu pretrunā būtiskiem praktiskiem un drošības rakstura apsvērumiem.

               26

               Turklāt, pirmkārt, minētā dalībvalsts apstrīd Komisijas ieteikto interpretāciju, saskaņā ar kuru, lai būtu tiesības piemērot 3. piezīmē paredzēto atkāpi, iekārtai esot jādarbojas, izmantojot vienīgi cieto kurināmo, kurā GVS ir zem 10 %, kas tiek aprēķināts vidēji gadā. Šāda interpretācija nozīmētu papildināt minēto atkāpi ar prasību, kas tās piemērošanas nosacījumus ierobežotu vēl vairāk. Šajā piezīmē neesot ietvertas partikulas “tikai” vai “vienīgi”. Ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies piemērot 3. piezīmi vienīgi spēkstacijām, kurās tiek izmantotas ogles, kurās GVS ir zem 10 %, tās formulējumā šāds nodoms būtu skaidri atspoguļots. Turklāt, pēc šīs dalībvalsts domām, tā kā Direktīvā 2001/80 ir paredzēta vidējās vērtības izmantošana, tā šādi ir paredzēta skaidri.

               27

               Līdz ar to Apvienotā Karaliste apgalvo, ka 3 piezīmi ir paredzēts piemērot iekārtām, kas darbojas, izmantojot būtisku tādu ogļu īpatsvaru, kurās GVS ir zem 10 %.

               28

               Otrkārt, šīs piezīmes interpretācijā, kādu iesaka Komisija, neesot ņemts vērā apstāklis, ka minētajā piezīmē ietvertā atkāpe esot apspriesta un ieviesta Direktīvā 2001/80 likumdošanas procesā, lai to attiecinātu īpaši uz Aberthaw gadījumu.

               29

               Visbeidzot, drošas ekspluatācijas prasība paredz, ka Aberthaw izmantotajam ogļu maisījumam ir jābūt ar GVS vismaz 9 %. Lai atbilstu robežvērtībai, kas izriet no Komisijas veiktās 3. piezīmes interpretācijas, šīs spēkstacijas apsaimniekotājam būtu jāizmanto cietais kurināmais, kas pieļauj ļoti mazu GVS diapazonu, proti, no 9 % līdz 9,9 %. Ievērojot visus parametrus, kas būtu jāņem vērā attiecībā uz šādu kurināmo sajaukumu, proti, mitruma līmeni, pelnus, sēru, hloru, siltumspēju, cietību un izmēru diapazonu, šāda lieluma spēkstacijā tas neesot ne iespējams, ne izdarāms. It īpaši šis apsaimniekotājs nevarētu ne nodrošināt sevi, ne arī precīzi un ticami pārbaudīt lielo daudzumu ogļu, kas tiek izmantotas Aberthaw, lai GVS kopumā saglabātos 9 % līdz 9,9 % robežās.

               30

               Turklāt Komisijas ieteiktajai 3. piezīmes interpretācijai neesot arī vides mērķa. Slāpekļa oksīda paaugstinātā emisija, ko izdala Aberthaw, esot katla konstrukcijas un paaugstinātās temperatūras, kas nepieciešama, lai nodrošinātu antracīta ar zemu GVS degšanu, sekas. Šīs emisijas būtiski neietekmējot GVS ogļu sajaukumā, jo šis saturs būtiski nemazinātos, ja minētajai spēkstacijai tiktu noteikts kā kurināmo izmantot nevis ogļu sajaukumu, kurā kopumā GVS ir no 11 % līdz 12 %, kā tas ir pašreiz, bet gan ogles, kurās GVS ir 9,5 %, pieņemot, ka tas būtu iespējams. Gluži pretēji, ogļu ar zemu GVS dedzināšana radītu lielāku slāpekļa oksīda emisiju.

         Tiesas vērtējums

               31

               Kā izriet no Direktīvas 2001/80 preambulas 4.–6. apsvēruma, šī direktīva ir paredzēta, lai cīnītos pret paskābināšanos, samazinot sēra dioksīda un slāpekļa oksīdu emisijas, ko būtiski veicina lielas sadedzināšanas iekārtas.

               32

               Šajā ziņā šīs direktīvas III–VII pielikumā ir paredzēts noteikts skaits ierobežojumu. Konkrētāk, tās VI pielikuma A daļā attiecībā uz dažādiem kurināmā veidiem ir noteiktas slāpekļa oksīda emisijas robežvērtības, kas piemērojamas esošajām iekārtām saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punktu. Attiecībā uz cieto kurināmo, kas tiek izmantots iekārtās, kuru jauda ir lielāka par 500 MW, robežvērtība ir 500 mg/Nm3.

               33

               3. piezīmē tomēr ir paredzēts, ka “līdz 2018. gada 1. janvārim iekārtām, kurās 12 mēnešu ilgā periodā, kas beidzas 2001. gada 1. janvārī, izmantoja un turpina izmantot cieto kurināmo ar gaistošu vielu saturu zem 10 %, piemēro robežvērtību – 1200 mg/Nm3.

               34

               Šajā gadījumā Komisija pārmet Apvienotajai Karalistei, ka tā attiecībā uz Aberthaw nav izpildījusi nosacījumus, lai tai būtu tiesības uz šajā piezīmē paredzēto atkāpi, un līdz ar to tā nav ievērojusi noteikto slāpekļa oksīda emisijas standarta robežvērtību, proti, 500 mg/Nm3.

               35

               Apvienotā Karaliste un Komisija nav vienisprātis it īpaši par to periodu, uz kuru būtu jāatsaucas, lai nolasītu datus, kas paredzēti, lai pārbaudītu, vai attiecīgajās iekārtās ir ievērots slāpekļa oksīda emisijas līmenis.

               36

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai arī 3. piezīmes formulējumā teikuma otrajā daļā nav noteikts šis atsauces periods, šīs tiesību normas pirmajā daļā ir īpaši ietverti vārdi “iekārtām, kurās 12 mēnešu ilgā periodā, kas beidzas 2001. gada 1. janvārī”.

               37

               No tā, kā jau norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 29. punktā, izriet, ka 3. piezīme pēc analoģijas būtu jāinterpretē tādējādi, ka atsauces periods, kurā nolasāmi dati, lai pārbaudītu, vai minētās iekārtas joprojām darbojas atbilstoši Direktīvas 2001/80 tiesību normām, ir tas pats, kas ļāva noteikt, vai iekārtai bija vai nebija piemērojama šajā piezīmē ietvertā atkāpe, proti, viens gads.

               38

               Tomēr, neatkarīgi no tā, vai GVS būtu aprēķināms gada vai mēneša ietvaros, Apvienotā Karaliste nenoliedz, ka Aberthaw vispār neatbilst 3. piezīmē paredzētajam kritērijam, kā to interpretējusi Komisija, attiecībā uz kurināmo, kas ir izmantojams iekārtā.

               39

               Šajā ziņā minētā dalībvalsts apgalvo, ka tāda interpretācija, saskaņā ar kuru, lai būtu tiesības uz minētajā piezīmē paredzēto atkāpi, iekārtā ir jāizmanto tikai kurināmais, kurā GVS ir zem 10 %, aprēķinot to gada ietvaros, ir kļūdaina, jo šīs piezīmes formulējumā neesot ietverta partikula “vienīgi”.

               40

               Šī argumentācija ir jānoraida.

               41

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai noteiktu tiesību normas nozīmi un piemērojamību, tā ir jāinterpretē, ņemot vērā tās formulējumu, kontekstu, kā arī attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, A, C‑184/14, EU:C:2015:479, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Attiecībā uz 3. piezīmes formulējumu – tajā ir paredzēts, ka, lai būtu tiesības uz šajā piezīmē paredzēto atkāpi, attiecīgajā iekārtā “izmant[o] cieto kurināmo ar gaistošu vielu saturu zem 10 %”.

               43

               Šajā ziņā, pretēji Apvienotās Karalistes argumentiem, tas, ka formulējumā nav ietvertas partikulas “tikai” vai “vienīgi”, neļauj secināt, ka, lai būtu tiesības uz šajā piezīmē ieviesto atkāpi ietverošo režīmu, pietiktu, ka iekārtā izmantotajā kurināmā būtu sastopams “būtisks īpatsvars” vai “noteikts īpatsvars” cietā kurināmā ar GVS zem 10 %. Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 24. un nākamajos punktos, neviens juridisks arguments neļauj pamatot Apvienotās Karalistes veikto 3 piezīmes interpretāciju.

               44

               Kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 27.–30. punktā, 3. piezīme ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētais 10 % slieksnis nozīmē, ka iekārtā izmantotajās oglēs GVS vidēji jābūt zem 10 %.

               45

               Šādu interpretāciju apstiprina 3. piezīmes konteksts, kā arī Direktīvas 2001/80 mērķis.

               46

               Pirmkārt, attiecībā uz šīs tiesību normas mērķi ir jāatgādina, ka minētajā tiesību normā iekārtām, kas atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem, ir atļauts piemērot augstāku slāpekļa oksīda emisijas robežvērtību par Direktīvas 2001/80 VI pielikuma A daļā paredzēto parasto emisijas robežvērtību 500 mg/Nm3.

               47

               3. piezīme ir atkāpe no VI pielikumā minētajā tiesību normā paredzētā vispārējā noteikuma, un līdz ar to saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tā ir jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Nannoka Vulcanus Industries, C‑81/14, EU:C:2015:575, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).

               48

               Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 2001/80 mērķi, kā to arī apgalvo Komisija un norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 38. punktā, tādu Savienības instrumentu izvērtēšana, kas pastāvēja pirms šīs direktīvas kā Direktīva 88/609, pierāda, ka robežvērtību, kas paredzētas tādā tiesību normā kā 3. piezīme, mērķis galvenokārt ir maksimāli ierobežot to iekārtu skaitu, attiecībā uz kurām var būt tiesības uz šādu atkāpi, un tas pats par sevi var veicināt Direktīvā 2001/80 noteikto un šī sprieduma 34. punktā atgādināto mērķu sasniegšanu.

               49

               Līdz ar to ir jānoraida Apvienotās Karalistes argumentācija, saskaņā ar kuru 10 % GVS robežvērtība izmantotajā cietajā kurināmajā neļautu sasniegt Direktīvas vides mērķi, jo tā būtiski neietekmētu slāpekļa oksīda emisijas. Kā izriet no iepriekšējā punkta, 3. piezīme veicina minētā mērķa sasniegšanu, ierobežojot to iekārtu skaitu, kurām varētu tikt piemērota šajā piezīmē paredzētā atkāpe.

               50

               Turklāt, pirmkārt, ir jānoraida šī sprieduma 28. punktā minētais Apvienotās Karalistes arguments, jo, pat ja tiktu pierādīts, ka 3. piezīmē paredzētā atkāpe tika apspriesta, lai tajā ietvertu tādu iekārtu kā Aberthaw, tai tomēr būtu jāatbilst šajā tiesību normā noteiktajiem kritērijiem, lai būtu tiesības piemērot minētajai iekārtai šo atkāpi un tādas turpinātos arī nākotnē.

               51

               Otrkārt, ir jānoraida minētās dalībvalsts arguments, saskaņā ar kuru drošības iemeslu dēļ neesot iespējams piemērot aplūkoto 10 % robežvērtību. Šajā ziņā no šīs dalībvalsts apsvērumiem izriet, ka Aberthaw izmantotajā sajaukumā GVS var svārstīties no 6 % līdz 15 %. Tātad ir skaidrs, ka oglēs, kas šajā iekārtā tiek izmantotas par kurināmo, var būt GVS zem 10 %.

               52

               Treškārt, ir jānoraida arī Apvienotās Karalistes argumentācija, saskaņā ar kuru pielāgojumi, lai uzlabotu minētās iekārtas darbību attiecībā uz vidi un lai tā atbilstu 3. piezīmes prasībām, netika veikti galvenokārt ekonomisku problēmu dēļ. No Tiesas judikatūras izriet, ka Apvienotā Karaliste šajā lietā nevar pamatoti atsaukties uz pilnībā ekonomiska rakstura iemesliem, lai apstrīdētu tai pārmesto pienākumu neizpildi (šajā ziņā skat. spriedumus, 1997. gada 9. decembris, Komisija/Francija, C‑265/95, EU:C:1997:595, 62. punkts, un 2016. gada 21. janvāris, Komisija/Kipra, C‑515/14, EU:C:2016:30, 53. punkts).

               53

               Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, nepareizi piemērojot Direktīvu 2001/80 Aberthaw spēkstacijai, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi šīs direktīvas 4. panta 3. punktā, skatot to kopsakarā ar tās VI pielikuma A daļu, paredzētos pienākumus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               54

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Apvienotajai Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                           1)

                           nepareizi piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 23. oktobra Direktīvu 2001/80/EK par ierobežojumiem attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām Aberthaw spēkstacijai (Apvienotā Karaliste), Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi šīs direktīvas 4. panta 3. punktā, skatot to kopsakarā ar tās VI pielikuma A daļu, paredzētos pienākumus;

                           2)

                           Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.