title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 9.novembrī.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG pret "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Direktīva 2005/29/EK - Negodīga komercprakse - Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram vispārīgi ir aizliegta komercprakse, kurā balvu piedāvāšana patērētājiem ir atkarīga no preču vai pakalpojumu iegādes.#Lieta C-540/08.

text:
      Lieta C‑540/08
      Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      pret
      “Österreich”-Zeitungsverlag GmbH
      (Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2005/29/EK – Negodīga komercprakse – Valsts tiesiskais regulējums, kurā vispārīgi ir aizliegta komercprakse balvu piedāvāšanu patērētājiem pakļaut preču vai pakalpojumu
         iegādei

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīga uzņēmumu komercprakse pret patērētājiem – Direktīva 2005/29
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/29)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīga uzņēmumu komercprakse pret patērētājiem – Direktīva 2005/29
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29 5. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts)
      1.        Direktīva 2005/29, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem, ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tai pretrunā ir tāda valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts pārdošanas ar iespēju iegūt balvu vispārējs aizliegums
         un kura ir paredzēta ne tikai patērētāju tiesību aizsardzībai, bet arī citiem mērķiem.

      Ar Direktīvu 2005/29 ir veikta pilnīga noteikumu par negodīgu uzņēmumu komercpraksi pret patērētājiem saskaņošana un tās I pielikumā
         ir noteikts arī pilnīgs saraksts ar 31 komercprakses veidu, kas saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 5. punktu vienmēr ir uzskatāmi
         par negodīgiem. Tādējādi, kā skaidri precizēts minētās direktīvas preambulas septiņpadsmitajā apsvērumā, tikai šādu komercpraksi
         var uzskatīt par negodīgu, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību direktīvas 5.–9. pantam. Direktīvas I pielikumā
         nav minēta tāda prakse, kurā balvu piedāvāšana patērētājiem ir saistīta ar produktu vai pakalpojumu iegādi. Līdz ar to šādu
         praksi nevar aizliegt vienmēr, bet gan tikai tad, ja pēc īpaša novērtējuma veikšanas ir konstatēts šīs prakses negodīgais
         raksturs.

      (sal. ar 27., 34., 35. un 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Ar laikraksta iegādi saistītā iespēja piedalīties laimes spēlē nav negodīga komercprakse Direktīvas 2005/29, kas attiecas
         uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem, 5. panta 2. punkta nozīmē tikai tādēļ vien, ka
         šī iespēja piedalīties spēlē vismaz daļai attiecīgās sabiedrības ir izšķirošais iemesls laikraksta iegādei.

      (sal. ar 47. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 9. novembrī (*)

      Direktīva 2005/29/EK – Negodīga komercprakse – Valsts tiesiskais regulējums, kurā vispārīgi ir aizliegta komercprakse balvu piedāvāšanu patērētājiem pakļaut preču vai pakalpojumu
         iegādei

      Lieta C‑540/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 18. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 4. decembrī, tiesvedībā

      Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      pret
      “Österreich”-Zeitungsverlag GmbH.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], G. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], P. Linda [P. Lindh] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 19. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG vārdā – Z. Korns [S. Korn] un G. Korns [G. Korn], Rechtsanwälte,

      –        “Österreich”-Zeitungsverlag GmbH vārdā – P. Zēhbauers [P. Zöchbauer], Rechtsanwalt, un V. Cekerts [W. Zekert], Geschäftsführer,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer] un A. Pošs [A. Posch], pārstāvji,

      –        Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [T. Materne], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], kā arī Z. Uncaitiga [S. Unzeitig], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – F. Erlbahers [F. Erlbacher] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 24. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas
         2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes
         Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un
         Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”),
         3. panta 1. punktu un 5. panta 2. un 5. punktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp diviem preses uzņēmumiem – Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Mediaprint”) un “Österreich”-Zeitungsverlag GmbH – par to, vai atbildētāja pamata lietā īstenotā pārdošana ar iespēju iegūt balvu ir likumīga.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Direktīvas preambulas sestajā, astotajā, devītajā un septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “(6)      [..] ar šo direktīvu tuvina dalībvalstu tiesību aktus par negodīgu komercpraksi, tostarp negodīgu reklāmu, kas rada tiešu
         kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm, tādējādi radot netiešu kaitējumu likumīgu konkurentu ekonomiskajām interesēm.
         Ievērojot proporcionalitātes principu, šī direktīva sargā patērētājus no šādas negodīgas komercprakses sekām, ja tās ir būtiskas,
         bet tajā ir atzīts, ka dažos gadījumos ietekme uz patērētājiem var būt niecīga. Tā arī neaptver un neietekmē valsts tiesību
         aktus par negodīgu komercpraksi, kas rada kaitējumu tikai konkurentu ekonomiskajām interesēm vai attiecas uz tirgotāju darījumiem;
         pilnībā ņemot vērā subsidiaritātes principu, dalībvalstīs arī turpmāk varēs reglamentēt tādu praksi atbilstīgi Kopienas tiesību
         aktiem, ja tās to gribēs.[..]

      [..]
      (8)      Ar šo direktīvu patērētāju ekonomiskās intereses ir tieši aizsargātas no negodīgas uzņēmēju komercprakses pret patērētājiem.
         [..]

      (9)      Šī direktīva neskar atsevišķas prasības, ko ceļ personas, kam kāda negodīga komercprakse ir radījusi kaitējumu. Tā arī neskar
         Kopienas un valsts tiesību aktus, kas attiecas uz līgumtiesībām, intelektuālā īpašuma tiesībām, produktu veselīguma un drošuma
         aspektiem, uzņēmējdarbības veikšanas nosacījumiem un atļauju izsniegšanas sistēmām, tostarp tos, kas atbilstīgi Kopienas tiesību
         aktiem attiecas uz azartspēlēm, Kopienas konkurences noteikumus un attiecīgo valstu tiesību aktus, ar ko tos īsteno. Dalībvalstis
         savā teritorijā, kur darbojas tirgotājs, tādējādi varēs saglabāt vai ieviest komercprakses ierobežojumus un aizliegumus attiecībā
         uz, piemēram, alkoholu, tabaku vai medikamentiem, balstoties uz rūpēm par patērētāju veselības aizsardzību un drošību. [..]

      [..]
      (17)      Vēlams precizēt, kāda komercprakse ir negodīga visos apstākļos, lai nodrošinātu lielāku juridisku noteiktību. Tādēļ I pielikumā
         ietverts pilns visu šādas prakses paveidu saraksts. Šie ir vienīgie komercprakses piemēri, ko var uzskatīt par negodīgiem,
         neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību 5. līdz 9. pantam. Sarakstu var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”

      4        Direktīvas 1. pantā ir noteikts:

      “Šīs direktīvas mērķis ir dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību,
         tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju
         ekonomiskajām interesēm.”

      5        Direktīvas 2. panta d) punktā ir paredzēts:

      “Šajā direktīvā:
      [..]
      d)      “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk – arī “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums,
         uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu,
         pārdošanu vai piegādi patērētājiem.”

      6        Saskaņā ar direktīvas 3. pantu:

      “1.      Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma,
         kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā.

      2.      Šī direktīva neskar līgumtiesības un jo īpaši noteikumus par līguma spēkā esamību, tā veidošanu vai sekām.
      3.      Šī direktīva neskar Kopienas vai valsts noteikumus par produktu veselīguma un drošības aspektiem.
      [..]”
      7        Direktīvas 4. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis neierobežo nedz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nedz brīvu preču apriti tādu iemeslu dēļ, kas ir šīs direktīvas
         tuvinātajā jomā.”

      8        Direktīvas 5. pants, kura nosaukums ir “Negodīgas komercprakses aizliegums”, ir izteikts šādā redakcijā:

      “1.      Negodīga komercprakse ir aizliegta.
      2.      Komercprakse ir negodīga, ja:
      a)      tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām
      un
      b)      tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts
         sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse
         ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu.

      [..]
      4.      Jo īpaši komercprakse ir negodīga, ja:
      a)      tā maldina, kā izklāstīts 6. un 7. pantā,
      vai
      b)      tā ir agresīva, kā izklāstīts 8. un 9. pantā.
      5.      Šīs direktīvas I pielikumā dotajā sarakstā ietverti komercprakses veidi, kas visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem. To
         pašu vienotu sarakstu piemēro visās dalībvalstīs, un to var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”

       Valsts tiesības
      9        1984. gada federālā likuma par cīņu pret negodīgu konkurenci (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984) (BGBl. I, 448/1984) 9.a panta redakcija, kas izriet no BGBl. I, 136/2001 (turpmāk tekstā – “UWG”), ir šāda:

      “1.      Pret personu, kura komercpraksē konkurences nolūkos:
      1)      publiskajos paziņojumos vai citās publikācijās, kuras ir paredzētas plašākai sabiedrības daļai, paziņo, ka šī persona patērētājiem
         papildus precēm vai pakalpojumiem nodrošina bezmaksas priekšrocības (balvas) vai ka tā patērētājiem papildus drukātajiem periodiskajiem
         laikrakstiem piedāvā, paziņo vai nodrošina bezmaksas priekšrocības (balvas), vai

      2)      uzņēmumiem papildus precēm vai pakalpojumiem piedāvā, paziņo vai nodrošina bezmaksas priekšrocības (balvas),
      var celt prasību par šādu darbību izbeigšanu un zaudējumu atlīdzību. Tas ir spēkā arī tad, ja priekšrocības bezmaksas raksturs
         ir apslēpts preču vai pakalpojumu kopējā cenā, balvas fiktīvā cenā vai citādā veidā.

      2.      Iepriekš minēto 1. punktu nepiemēro, ja priekšrocības sastāv no:
      1)      papildu produkta, kas bieži tiek lietos kopā ar produktu, vai viena no praksē bieži piedāvātajiem papildu pakalpojumiem;
      2)      paraugiem;
      3)      reklāmas priekšmetiem, kuriem raksturīgs ļoti skaidri redzams un pastāvīgs tā uzņēmuma apraksts, kurš sevi reklamē;
      4)      mazvērtīgām priekšrocībām (balvām) vai mazvērtīgiem niecīgiem priekšmetiem ar nosacījumu, ka tie nav domāti, lai veidotu kolekciju,
         kuras vērtība pārsniedz dažādo individuāli piešķirto priekšmetu kopējo vērtības summu;

      5)      noteiktas naudas summas vai arī noteiktā veidā aprēķināmas naudas summas, kas nenāk kopā ar produktu;
      6)      tā paša produkta noteikta daudzuma, vai arī tāda daudzuma, kas aprēķināms pa daļām;
      7)      informācijas sniegšanas vai konsultēšanas, vai
      8)      tiesību piešķiršanas piedalīties konkursā (loterijā), kurā individuālā dalības biļetes vērtība (kas izriet no balvu par vienu
         spēli kopējās vērtības, salīdzinot ar izsniegto dalības biļešu skaitu) nepārsniedz EUR 0,36, un iegūstamās balvas kopējā vērtība
         nepārsniedz EUR 21 600; tas attiecas tikai uz pašu dalības biļetēm. 8. apakšpunktu nepiemēro attiecībā uz priekšrocībām, kas
         attiecas uz laikrakstiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10      No 2007. gada 25. novembra līdz 6. decembrim dienas avīze Österreich, kas pieder atbildētājai pamata lietā, rīkoja balsošanu par titulu “gada futbolists” un aicināja sabiedrību piedalīties šajā
         konkursā ar interneta starpniecību vai izmantojot balsošanas kuponu, kas bija pieejams minētajā dienas avīzē. Piedaloties
         šajā konkursā, bija iespēja laimēt vakariņas ar izraudzīto futbolistu.

      11      Uzskatot, ka šī ar laikraksta iegādi saistītā iespēja laimēt ir aizliegta balva UWG 9.a panta 1. punkta 1. apakšpunkta nozīmē, Mediaprint lūdza Handelsgericht Wien [Vīnes Tirdzniecības tiesai] piespriest atbildētājam pamata lietā izbeigt minētās darbības. Lai gan šī tiesa apmierināja šo
         prasību, Oberlandesgericht Wien [Vīnes Augstākā tiesa], kas izskatīja apelācijas sūdzību, turpretī nosprieda, ka pārdošanas ar iespēju iegūt balvu aizliegumu
         var piemērot tikai tad, ja izsludinātais laimests pamudinātu sabiedrību pirkt laikrakstu. Saskaņā ar apelācijas tiesas viedokli
         šajā gadījumā šāda “veicināšanas iedarbība” nepastāv, it īpaši ņemot vērā apstākli, ka sabiedrība varēja piedalīties konkursā
         arī ar interneta starpniecību.

      12      Mediaprint par šo nolēmumu Oberster Gerichtshof [Augstākajā tiesā] iesniedza ārkārtas kasācijas sūdzību “Revision” kārtībā. Savā lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu
         šī tiesa vispirms precizē, ka UWG 9.a panta 1. punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts vispārējs pārdošanas ar iespēju iegūt balvu aizliegums, kura mērķis ir nodrošināt
         patērētāju tiesību aizsardzību, kā arī saglabāt efektīvu konkurenci. Pēc tam, kad tas noskaidrots, Oberster Gerichtshof rodas jautājums, vai šāda tiesību norma ir pretrunā direktīvai, kuras mērķis savukārt ir nodrošināt patērētāju aizsardzību
         un kura regulē tikai attiecības starp patērētājiem un uzņēmumiem.

      13      Uzskatot, ka šajā lietā pieņemamais nolēmums ir atkarīgs no direktīvas interpretācijas, Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [direktīvas] 3. panta 1. punktam un 5. panta 5. punktam vai citām šīs direktīvas normām pretrunā ir tāda valsts tiesību
         norma, saskaņā ar kuru periodisko laikrakstu bezmaksas priekšrocību pieteikšana, piedāvāšana vai nodrošināšana, kā arī ar
         citām precēm un pakalpojumiem saistītu bezmaksas priekšrocību, izņemot norādītos izņēmumus, pieteikšana ir aizliegta, turklāt
         katrā atsevišķā gadījumā nav jāpārbauda šīs komercprakses maldinošais, agresīvais vai citādi negodīgais raksturs, arī tad,
         ja šī valsts tiesību norma attiecas ne tikai uz patērētāju tiesību aizsardzību, bet arī citiem mērķiem, kuri nav ietverti
         [direktīvas] materiālās piemērošanas jomā, piemēram, plašsaziņas līdzekļu daudzveidības saglabāšanu vai vājāko konkurentu
         aizsardzību?

      2)      Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai ar laikraksta iegādi saistītā iespēja piedalīties laimes spēlē
         ir negodīga komercprakse [direktīvas] 5. panta 2. punkta izpratnē tikai tādēļ vien, ka iespēja piedalīties šajā spēlē vismaz
         daļai attiecīgās sabiedrības ir lai arī ne vienīgais, tomēr izšķirošais iemesls laikraksta iegādei?”

      14      Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2009. gada 27. jūlijā, Austrijas valdība, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 44. panta
         3. punkta otro daļu, iesniedza pieteikumu par lietas izlemšanu virspalātā.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      15      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tai pretrunā ir tāda valsts
         tiesību norma, kurā ir paredzēts pārdošanas ar iespēju iegūt balvu vispārējs aizliegums un kura attiecas ne tikai uz patērētāju
         tiesību aizsardzību, bet arī citiem mērķiem, piemēram, plašsaziņas līdzekļu daudzveidības saglabāšanu vai vājāko konkurentu
         aizsardzību.

      16      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, vispirms ir jānoskaidro, vai pārdošana ar iespēju iegūt balvu, kas aizliegta pamata lietā,
         ir komercprakse direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē un vai uz to tādēļ attiecas minētajā direktīvā paredzētie noteikumi.

      17      Šajā sakarā ir jānorāda, ka direktīvas 2. panta d) punktā, izmantojot sevišķi plašu formulējumu, “komercprakses” jēdziens
         ir definēts kā “jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma
         un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”.

      18      Tādas popularizēšanas kampaņas kā pamata lietā, kurās patērētāja bezmaksas piedalīšanās konkursā ir atkarīga no preču vai
         pakalpojumu iegādes, skaidri ietilpst uzņēmēja komercstratēģijā un tieši attiecas uz tā pārdošanas veicināšanu un noietu.
         No tā izriet, ka tā ir komercdarbība direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē un līdz ar to ietilpst tās piemērošanas jomā (skat.
         2010. gada 14. janvāra spriedumu lietā C‑304/08 Plus Warenhandelsgesellschaft, Krājums, I‑0000. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

      19      Šo secinājumu nevarot ietekmēt Mediaprint, kā arī Austrijas un Beļģijas valdību izvirzītie apsvērumi, saskaņā ar kuriem uz pamata lietā aplūkoto pārdošanas popularizēšanas
         praksi direktīva neattiecas, tādēļ ka saistībā ar pārdošanas popularizēšanas praksi ir skaidri iesniegts Komisijas priekšlikums
         Eiropas Parlamenta un Padomes regulai (COM(2001) 546, galīgā redakcija) – priekšlikums, kas ir grozīts (COM(2002) 585, galīgā
         redakcija). Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka šis apstāklis pats par sevi nevar izslēgt, it īpaši ņemot vērā, ka minētais
         priekšlikums 2006. gadā ir atsaukts un tātad nav izraisījis regulas pieņemšanu, to, ka šāda prakse pašreizējā Savienības tiesību
         attīstības stadijā var būt negodīga komercprakse šīs direktīvas izpratnē un ietilpt tās piemērošanas jomā (iepriekš minētais
         spriedums lietā Plus Warenhandelsgesellschaft, 33. punkts).

      20      Pēc tam, kad tas noskaidrots, vēl ir jāizvērtē, vai tāda valsts tiesību norma kā UWG 9.a panta 1. punkta 1. apakšpunkts ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, lai gan, kā to precizē iesniedzējtiesa, šīs tiesību
         normas mērķis ir plašāks nekā direktīvas mērķis, jo minētā tiesību norma ir radīta, ne tikai lai nodrošinātu patērētāju tiesību
         aizsardzību, bet arī lai kalpotu citiem mērķiem.

      21      Šajā sakarā ir jānorāda, kā tas uzsvērts šī sprieduma 17. punktā, ka direktīvai ir raksturīga īpaši plaša materiālā piemērošanas
         joma, kas attiecas uz jebkuru komercpraksi, kura ir tieši saistīta ar preces popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem.
         Tātad, kā tas izriet no šīs direktīvas preambulas sestā apsvēruma, no tās piemērošanas jomas ir izslēgti vienīgi tie valsts
         tiesību akti par negodīgu komercpraksi, kas rada kaitējumu “tikai” konkurentu ekonomiskajām interesēm vai attiecas uz tirgotāju
         darījumiem.

      22      Tas tā acīmredzami nav pamata lietā aplūkojamās valsts tiesību normas gadījumā.

      23      Kā apgalvo iesniedzējtiesa, UWG 9.a panta 1. punkta 1. apakšpunktā ir skaidri norādīta patērētāju tiesību aizsardzība, nevis tikai konkurentu un citu tirgus
         dalībnieku aizsardzība.

      24      Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka UWG, kas ir valsts likums par negodīgu konkurenci, tika grozīts ar 2007. gada 13. decembra likumu (BGBl. I, 79/2007) – šie grozījumi neattiecas uz 9.a pantu – tieši tādēļ, lai nodrošinātu direktīvas transponēšanu Austrijas tiesībās.
         Līdz ar to valsts likumdevējs uzskatīja, ka šis likums nodrošina valsts tiesību atbilstību direktīvai un tātad, kā tas paredzēts
         šīs direktīvas preambulas astotajā apsvērumā, nodrošina to, ka “patērētāju ekonomiskās intereses ir tieši aizsargātas no negodīgas
         uzņēmēju komercprakses pret patērētājiem”, kā arī, kā tas noteikts it īpaši tās 1. pantā, “augsta līmeņa patērētāju tiesību
         aizsardzību”.

      25      Šādā kontekstā ir jāatgādina, ka tiesas sēdes laikā Austrijas valdība apgalvoja, ka pamata lietā aplūkotā valsts tiesību norma
         neietilpst direktīvas piemērošanas jomā, jo tās galvenais mērķis ir plašsaziņas līdzekļu daudzveidības saglabāšana Austrijā.
         Līdz ar to Austrijas valdība novirzījās no tāda iesniedzējtiesas minētās tiesību normas mērķu novērtējuma, kas izriet no šī
         sprieduma 12. un 20. punkta.

      26      Pat pieņemot, ka pamata lietā aplūkotās tiesību normas galvenais mērķis ir plašsaziņas līdzekļu daudzveidības saglabāšana
         Austrijā, ir svarīgi norādīt, ka iespēja dalībvalstīm savā teritorijā saglabāt vai ieviest pasākumus, kuru mērķis vai sekas
         ir komercprakses kvalificēšana par negodīgu, pamatojoties uz to, ka tā saistīta ar plašsaziņas līdzekļu daudzveidības saglabāšanu,
         nav minēta starp izņēmumiem, kas attiecas uz direktīvas piemērošanas jomu, kuri paredzēti tās preambulas sestajā un devītajā
         apsvērumā, kā arī tās 3. pantā.

      27      Šajā sakarā ir jānorāda, ka ar direktīvu ir veikta pilnīga noteikumu par negodīgu uzņēmumu komercpraksi pret patērētājiem
         saskaņošana.

      28      Līdz ar to Austrijas valdība nevar pamatoti apgalvot, ka UWG 9.a panta 1. punkta 1. apakšpunkts neietilpst direktīvas piemērošanas jomā, tādēļ ka tas galvenokārt attiecas uz plašsaziņas
         līdzekļu daudzveidības saglabāšanas mērķiem.

      29      Pēc tam, kad tas noteikts, ir jāpārbauda, vai direktīvai pretrunā ir tāds pārdošanas ar iespēju iegūt balvu aizliegums, kā
         UWG 9.a panta 1. punkta 1. apakšpunktā paredzētais.

      30      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka, tā kā ar direktīvu ir veikta pilnīga noteikumu par negodīgu uzņēmumu komercpraksi
         pret patērētājiem saskaņošana, dalībvalstis, kā tas ir skaidri paredzēts 4. pantā, nevar veikt ierobežojošākus pasākumus nekā
         minētajā direktīvā paredzētie, pat lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni (iepriekš minētais spriedums
         lietā Warenhandelsgesellschaft, 41. pants un tajā minētā judikatūra).

      31      Turklāt ir jānorāda, ka direktīvas 5. pantā, kurā ir paredzēts negodīgas komercprakses aizliegums, ir noteikti kritēriji,
         kas ļauj noteikt šo negodīgo raksturu.

      32      Tādējādi atbilstoši šīs normas 2. punktam komercprakse ir negodīga, ja tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām un attiecībā
         uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību.

      33      Turklāt direktīvas 5. panta 4. punktā ir definētas divas precīzas negodīgas komercprakses kategorijas, proti, “maldinošas
         darbības” un “agresīva prakse”, kas atbilst attiecīgi direktīvas 6. un 7., kā arī 8. un 9. pantam.

      34      Visbeidzot direktīvas I pielikumā ir noteikts arī pilnīgs saraksts ar 31 komercprakses veidu, kas saskaņā ar šīs direktīvas
         5. panta 5. punktu ir uzskatāmi par negodīgiem “vienmēr”. Tādējādi, kā skaidri precizēts minētās direktīvas preambulas septiņpadsmitajā
         apsvērumā, šie ir vienīgie komercprakses piemēri, ko var uzskatīt par negodīgiem, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību
         direktīvas 5.–9. pantam.

      35      Runājot par pamata lietā aplūkotajiem valsts tiesību aktiem, ir skaidrs, ka direktīvas I pielikumā nav minēta tāda prakse,
         kurā balvu piedāvāšana patērētājiem ir saistīta ar produktu vai pakalpojumu iegādi. Līdz ar to šādu praksi nevar aizliegt
         vienmēr, bet gan tikai tad, ja pēc īpaša novērtējuma veikšanas ir konstatēts šīs prakses negodīgais raksturs.

      36      Tomēr ir jāsecina, ka saskaņā ar UWG 9.a panta 1. punkta 1. apakšpunktu ir aizliegts jebkurš komercdarījums, kurā balvu piedāvāšana tiek saistīta ar preces vai
         pakalpojuma iegādi. Citiem vārdiem sakot, šāds darījums ir vispārīgi aizliegts un nav jānosaka, ievērojot katras lietas faktisko
         kontekstu, vai attiecīgais komercdarījums ir “negodīga” rakstura, ņemot vērā direktīvas 5.–9. pantā noteiktos kritērijus.

      37      Turklāt tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts vairāk ierobežojošāku pasākumu nekā minētajā direktīvā, ir pretrunā
         direktīvas 4. panta saturam, kurš dalībvalstīm skaidri aizliedz paturēt spēkā vai pieņemt šādus pasākumus, pat ja to mērķis
         ir nodrošināt lielāku patērētāju tiesību aizsardzību.

      38      Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka direktīvai pretrunā ir tāds jebkura komercdarījuma, kurā preces vai pakalpojuma iegāde tiek
         saistīta ar balvas piešķiršanu, aizliegums, kāds ir pamata lietā aplūkotajā valsts tiesību normā.

      39      Fakts, ka UWG 9.a panta 2. punktā ir paredzēts zināms skaits ierobežojumu attiecībā uz aizliegumu veikt pārdošanu ar iespēju iegūt balvu,
         neatspēko šo secinājumu.

      40      Patiesībā, kā Tiesa jau ir nospriedusi, pat ja šie izņēmumi var ierobežot aizlieguma, kas attiecas uz komercpraksi, kurā balvu
         piedāvāšana tiek saistīta ar produktu vai pakalpojumu iegādi, piemērošanas jomu, tie tomēr sava ierobežotā un iepriekš noteiktā
         rakstura dēļ nevar aizstāt analīzi, kura obligāti ir jāveic attiecībā uz katras lietas faktiem un komercprakses “negodīgo”
         raksturu no direktīvas 5.–9. pantā noteikto kritēriju viedokļa, ja runa ir, kā tas ir pamata lietā, par praksi, kas nav minēta
         tās I pielikumā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Plus Warenhandelsgesellschaft, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tai pretrunā ir tāda
         valsts tiesību norma kā pamata lietā, kurā ir paredzēts pārdošanas ar iespēju iegūt balvu vispārējs aizliegums un kura attiecas
         ne tikai uz patērētāju tiesību aizsardzību, bet arī citiem mērķiem.

       Par otro jautājumu
      42      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, jautā, vai pārdošana ar iespēju
         iegūt balvu ir negodīga komercprakse direktīvas 5. panta 2. punkta nozīmē tikai tādēļ vien, ka iespēja laimēt vismaz daļai
         attiecīgās sabiedrības ir izšķirošais iemesls, kas to pamudinājis iegādāties attiecīgo produktu.

      43      Kā jau norādīts šī sprieduma 35. punktā, ja komercprakse, kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, nav minēta tās I pielikumā,
         šādu praksi var uzskatīt par negodīgu un līdz ar to aizliegtu tikai pēc tam, kad ir veikts īpašs novērtējums, ņemot vērā šīs
         direktīvas 5.–9. pantā paredzētos kritērijus.

      44      Apstāklis, ka iespēja piedalīties konkursā vismaz daļai attiecīgās sabiedrības ir izšķirošais iemesls laikraksta iegādei,
         ir viens no apstākļiem, ko valsts tiesa var ņemt vērā, veicot minēto novērtējumu.

      45      Patiesībā šāds apstāklis ļautu valsts tiesai secināt, ka attiecīgā komercprakse kropļo vai var būtiski kropļot patērētāja
         saimniecisko rīcību direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē.

      46      Tomēr pārdošanu ar iespēju iegūt balvu nekādā ziņā nevar uzskatīt par negodīgu komercpraksi šīs direktīvas nozīmē, pamatojoties
         tikai uz šo vienīgo apstākli. Šim nolūkam ir arī jāpārbauda, vai attiecīgā prakse ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām
         direktīvas 5. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē.

      47      Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka ar laikraksta iegādi saistītā iespēja piedalīties laimes spēlē nav negodīga
         komercprakse direktīvas 5. panta 2. punkta izpratnē tikai tādēļ vien, ka iespēja piedalīties šajā spēlē vismaz daļai attiecīgo
         patērētāju ir izšķirošais iemesls šī laikraksta iegādei.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā
            tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas
            97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“negodīgas komercprakses direktīva”),
            ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāda valsts tiesību norma kā pamata lietā, kurā ir paredzēts pārdošanas ar iespēju
            iegūt balvu vispārējs aizliegums un kura ir paredzēta ne tikai patērētāju tiesību aizsardzībai, bet arī citiem mērķiem;
      2)      ar laikraksta iegādi saistītā iespēja piedalīties laimes spēlē nav negodīga komercprakse Direktīvas 2005/29 5. panta 2. punkta
            nozīmē tikai tādēļ vien, ka iespēja piedalīties šajā spēlē vismaz daļai attiecīgo patērētāju ir izšķirošais iemesls šī laikraksta
            iegādei.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 2000. gada 6.jūnijā. # Roman Angonese pret Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretore di Bolzano - Itālija. # Personu brīva pārvietošanās. # Lieta C-281/98.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1994. gada 29. jūnijā. # Fiskano AB pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Zviedrija. # Lieta C-135/92.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1989. gada 13. decembrī. # Salvatore Grimaldi pret Fonds des maladies professionnelles. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Bruxelles - Beļģija. # Sociālā politika. # Lieta C-322/88.


title: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 4. septembra spriedums.#eco cosmetics GmbH & Co. KG un Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH pret Virginie Laetitia Barbara Dupuy un Tetyana Bonchyk.#Amtsgericht Wedding lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 1896/2006 – Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra – Spēkā esošas izsniegšanas neesamība – Sekas – Par izpildāmu pasludināts Eiropas maksājuma rīkojums – Iebildumi – Pārskatīšana izņēmuma gadījumos – Termiņi.#Apvienotās lietas C‑119/13 un C‑120/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Apvienotās lietas C‑119/13 un C‑120/13
            par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Amtsgericht Wedding  (Vācija) iesniedza ar attiecīgi 2013. gada 7. janvāra un 2013. gada 5. februāra lēmumiem un kas Tiesā reģistrēti 2013. gada 14. martā, tiesvedībās
            eco cosmetics GmbH & Co. KG
            pret
            Virginie Laetitia Barbara Dupuy  (C‑119/13)
            un
            Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH
            pret
            Tetyana Bonchyk (C‑120/13).
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [ M. Ilešič ], tiesneši K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ], A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ], K. Toadere [ C. Toader ] (referente) un E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ],
            ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – V.L.B. Dupuy  vārdā – M. Stawska-Höbel , Rechtsanwältin ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Kemper , pārstāvji,
            – Grieķijas valdības vārdā – F. Dedousi  un M. Skorila , pārstāves,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz L. D’Ascia , avvocato dello Stato ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – A.‑M. Rouchaud ‑ Joët  un B. Eggers , pārstāves,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 9. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru (OV L 399, 1. lpp.), interpretāciju.
            2. Šie lūgumi ir izteikti divās tiesvedībās, pirmkārt, starp eco cosmetics GmbH & Co. KG  (turpmāk tekstā – “ eco cosmetics ”), kuras juridiskā adrese ir Vācijā, un V.L.B. Dupuy , kuras dzīvesvieta ir Francijā, un, otrkārt, starp Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH , kuras juridiskā adrese ir Austrijā, un T. Bonchyk , kuras dzīvesvieta ir Vācijā, jautājumā par Eiropas maksājuma rīkojuma procedūrām.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Regulas Nr. 1896/2006 preambulas 13., 19. un 23.–25. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
            “(13) Pieteikumā Eiropas maksājuma rīkojumam prasītājam būtu jānodrošina informācija, kas ir pietiekama, lai skaidri noteiktu un pamatotu prasījumu, lai dotu iespēju atbildētājam, pamatojoties uz pietiekamu informāciju, izvēlēties vai nu prasījumu apstrīdēt, vai atstāt to neapstrīdētu.
            [..]
            (19) Ņemot vērā dalībvalstu atšķirīgos civilprocesa noteikumus, jo īpaši tos, kas attiecas uz dokumentu piegādi, ir sīki un precīzi jādefinē minimālie standarti, kas būtu jāpiemēro Eiropas maksājuma rīkojuma procedūrai. Jo īpaši jāņem vērā, ka jebkura piegādes metode, kas balstīta uz juridisko fikciju, saistībā ar šo standartu ievērošanu nebūtu jāuzskata par pietiekamu Eiropas maksājuma rīkojuma piegādei.
            [..]
            (23) Atbildētājs var iesniegt savu paziņojumu par iebildumu, izmantojot standarta veidlapu, kas noteikta ar šo regulu. Tomēr tiesām būtu jāņem vērā jebkurā citā veidā rakstiski iesniegts iebildums, ja tas ir izklāstīts saprotamā veidā.
            (24) Ar noteiktā termiņā piereģistrētu paziņojumu par iebildumu būtu jāizbeidz Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra un būtu jānotiek automātiskai pārejai uz parasto civilprocesu, ja vien prasītājs tādā gadījumā nav noteikti pieprasījis tiesas procesu izbeigt. Jēdzienu “parasts civilprocess” šajā regulā nevajadzētu noteikti interpretēt valsts tiesību aktu izpratnē.
            (25) Pēc tam, kad beidzies termiņš, kurā jāiesniedz paziņojums par iebildumu, konkrētos izņēmuma gadījumos atbildētājam vajadzētu būt tiesīgam lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu. Pārskatīšanai izņēmuma gadījumos nebūtu jānozīmē, ka atbildētājam ir dota otra iespēja iebilst pret prasījumu. Pārskatīšanas procedūras laikā prasījuma pamatojumu izvērtē, izskatot vienīgi iemeslus, kas izriet no atbildētāja norādītajiem ārkārtas apstākļiem. Citi ārkārtas apstākļi varētu ietvert situāciju, kad Eiropas maksājuma rīkojums bijis balstīts uz pieteikuma veidlapā norādītu nepatiesu informāciju.”
            4. Minētās regulas preambulas 27. apsvērumā ir teikts, ka “[..] Eiropas maksājuma rīkojuma izpildes procedūras būtu jāturpina reglamentēt valsts tiesību aktos”.
            5. Regulas Nr. 1896/2006 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
            “Šīs regulas mērķis ir:
            a) vienkāršot, paātrināt un samazināt tiesāšanās izdevumus pārrobežu lietās attiecībā uz neapstrīdētiem finanšu prasījumiem, izveidojot Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru.”
            6. Minētās regulas 6. panta “Jurisdikcija” 1. punktā ir paredzēts:
            “Šīs regulas piemērošanas nolūkos jurisdikciju nosaka saskaņā ar attiecīgiem Kopienas tiesību aktu noteikumiem, jo īpaši ar [Padomes 2000. gada 22. decembra] Regulu (EK) Nr. 44/2001 [par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 12, 1. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 19. nod., 4. sēj., 42. lpp.)]”.
            7. Regulas Nr. 1896/2006 12. panta 3. un 5. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
            “3. Eiropas maksājuma rīkojumā atbildētājam iesaka [norāda] šādas iespējas:
            a) samaksāt prasītājam rīkojumā norādīto summu;
             vai
            b) iebilst pret rīkojumu, iesniedzot izcelsmes tiesā paziņojumu par iebildumu, kas jānosūta 30 dienu laikā pēc tam, kad rīkojums viņam piegādāts.
            [..]
            5. Tiesa nodrošina, ka rīkojumu piegādā atbildētājam saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ievērojot minimālos standartus, kas noteikti 13., 14. un 15. pantā.”
            8. Regulas Nr. 1896/2006 13. pantā “Piegāde ar atbildētāja apstiprinājumu par saņemšanu” ir noteikts:
            “Eiropas maksājuma rīkojumu var piegādāt atbildētājam saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā jāveic piegāde, izmantojot vienu no šīm metodēm:
            a) personīga piegāde ar atbildētāja parakstītu apstiprinājumu par saņemšanu, kurā norādīts saņemšanas datums;
            b) personīga piegāde ar piegādi veikušās kompetentās personas parakstītu dokumentu, kurā apliecināts, ka atbildētājs ir saņēmis dokumentu vai atteicies to saņemt bez juridiska pamatojuma, norādot piegādes datumu;
            c) piegāde ar pasta starpniecību, saņemšanu apliecinot ar atbildētāja parakstītu un atpakaļ nosūtītu apstiprinājumu par saņemšanu, kurā norādīts saņemšanas datums;
            d) elektroniska piegāde, izmantojot faksu vai e‑pastu, saņemšanu apliecinot ar atbildētāja parakstītu un atpakaļ nosūtītu apstiprinājumu par saņemšanu, kurā norādīts saņemšanas datums.”
            9. Šīs regulas 14. panta “Piegāde bez atbildētāja apstiprinājuma par saņemšanu” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
            “1. Eiropas maksājuma rīkojumu var arī piegādāt atbildētājam saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā jāveic piegāde, izmantojot vienu no šīm metodēm:
            a) personīga piegāde uz atbildētāja privāto adresi personām, kas mitinās vienā dzīvesvietā ar atbildētāju vai tur strādā;
            b) ja atbildētājs ir pašnodarbināta persona vai juridiska persona, personīga piegāde uz atbildētāja uzņēmuma adresi atbildētāja nodarbinātajām personām;
            c) ieliekot rīkojumu atbildētāja pastkastītē;
            d) piegādājot rīkojumu pasta nodaļai vai kompetentām valsts iestādēm un ieliekot atbildētāja pastkastītē rakstisku paziņojumu par šo piegādi ar noteikumu, ka paziņojumā skaidri norādīta šā dokumenta kā tiesas dokumenta būtība vai paziņojuma izsniegšanas juridiskais spēks, kā arī tas, ka ir sākta laika skaitīšana attiecībā uz termiņu;
            e) piegāde ar pasta starpniecību bez 3. punktā minētā pierādījuma, ja atbildētāja adrese ir izcelsmes dalībvalstī;
            f) piegādājot elektroniski ar automātisku piegādes apstiprinājumu, ja atbildētājs ir iepriekš skaidri apliecinājis savu piekrišanu šādas piegādes metodes izmantošanai.
            2. Šajā regulā piegāde saskaņā ar 1. punktu nav pieņemama [pieļaujama], ja atbildētāja adrese nav droši zināma.”
            10. Šīs pašas regulas 15. pants “Piegāde pārstāvim” ir izteikts šādā redakcijā:
            “Piegāde saskaņā ar 13. vai 14. pantu var tikt veikta arī atbildētāja pārstāvim.”
            11. Regulas Nr. 1896/2006 16. pantā ir teikts:
            “1. Atbildētājs var iesniegt paziņojumu par iebildumu pret Eiropas maksājuma rīkojumu izcelsmes tiesā, izmantojot F standarta veidlapu, kā noteikts VI pielikumā, ko viņam piegādā kopā ar Eiropas maksājuma rīkojumu.
            2. Paziņojumu par iebildumu nosūta 30 dienu laikā pēc rīkojuma piegādes atbildētājam.
            3. Atbildētājs paziņojumā par iebildumu norāda, ka viņš apstrīd prasījumu, bez pienākuma izskaidrot iemeslus.
            [..]”
            12. Minētās regulas 17. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Ja paziņojumu par iebildumu iesniedz 16. panta 2. punktā noteiktajā termiņā, tiesvedība turpinās izcelsmes dalībvalsts kompetentajās tiesās atbilstīgi parasta civilprocesa noteikumiem, ja vien prasītājs nav skaidri lūdzis tādā gadījumā izbeigt tiesvedību.
            [..]”
            13. Šīs pašas regulas 18. pantā “Izpildāmība” ir paredzēts:
            “1. Ja 16. panta 2. punktā noteiktajā termiņā, ņemot vērā attiecīgu laiku, kas paiet paziņojuma sūtīšanas procesā, izcelsmes tiesā nav iesniegts paziņojums par iebildumu, izcelsmes tiesa nekavējoties paziņo, ka Eiropas maksājuma rīkojums ir izpildāms, izmantojot G standarta veidlapu, kā noteikts VII pielikumā. Tiesa pārbauda rīkojuma piegādes datumu.
            2. Neskarot 1. punktu, izpildāmības formālās prasības reglamentē ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem.
            3. Tiesa nosūta izpildāmo Eiropas maksājuma rīkojumu prasītājam.”
            14. Regulas Nr. 1896/2006 20. pantā “Pārskatīšana izņēmuma gadījumos” ir noteikts:
            “1. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja:
            a) i)	pavēsti par maksājuma rīkojumu piegādāja, izmantojot vienu no metodēm, kas paredzētas 14. pantā;
             un
             ii) pavēstes piegāde nenotika savlaicīgi no atbildētāja neatkarīgu apstākļu dēļ, neļaujot viņam sagatavoties aizstāvībai,
            vai
            b) ja atbildēt āju no iebilšanas pret prasījumu kavējuši nepārvaramas varas apstākļi vai ārkārtas apstākļi, kas nav radušies viņa vainas dēļ,
            visos gadījumos ar noteikumu, ka viņš rīkojas nekavējoties.
            2. Pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs arī lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja maksājuma rīkojums ir izdots acīmredzami aplami, ņemot vērā šajā regulā noteiktās prasības, vai citu ārkārtas apstākļu dēļ.
            3. Ja tiesa noraida atbildētāja pieteikumu, pamatojoties uz to, ka nav piemērojams neviens no 1. un 2. punktā minētajiem pārskatīšanas iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums paliek spēkā.
            Ja tiesa nolemj, ka pārskatīšana ir pamatota saskaņā ar vienu no 1. un 2. punktā norādītajiem iemesliem, Eiropas maksājuma rīkojums nav spēkā.”
            15. Minētās regulas 21. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Neskarot šīs regulas noteikumus, izpildes procedūras reglamentē ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem.
            Izpildāmu Eiropas maksājuma rīkojumu izpilda saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā izpildāmos lēmumus, ko izdevusi izpildes dalībvalsts.”
            16. Šīs pašas regulas 26. pants “Saistība ar valsts procesuālajiem tiesību aktiem” ir izteikts šādā redakcijā:
            “Visus procesuālos jautājumus, kas nav konkrēti izklāstīti šajā regulā, reglamentē valsts tiesību akti.”
            Vācijas tiesības
            17. Vācijas tiesībās saistībā ar maksājuma rīkojumiem ievērojamā kārtība ir izklāstīta Civilprocesa kodeksā ( Zivilprozessordnung ).
            Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
            Lieta C‑119/13
            18. Saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātā sabiedrība eco cosmetics lūdza iesniedzējtiesai izdot Eiropas maksājuma rīkojumu pret Francijā dzīvojošo V.L.B. Dupuy .
            19. 2010. gada 22. martā Amtsgericht Wedding [Vedingas rajona tiesa] saskaņā ar Regulas Nr. 1896/2006 12. pantu apmierināja minēto pieteikumu un izdeva prasīto Eiropas maksājuma rīkojumu, to izsniedzot ar starptautisku pasta sūtījumu nosūtītā ierakstītā vēstulē ar apstiprinājumu par saņemšanu. Apstiprinājumā par saņemšanu ir redzams, ka 2010. gada 31. martā šis rīkojums ir izsniegts adresē, kuru bija norādījusi eco cosmetics . Šajā apstiprinājumā par saņemšanu nav teikts nekas cits par to, kā izsniegšana notikusi.
            20. 2010. gada 20. maijā iesniedzējtiesa minēto rīkojumu pasludināja par izpildāmu.
            21. Ar advokāta 2010. gada 28. jūlija vēstuli V.L.B. Dupuy attiecīgo rīkojumu apstrīdēja. 2010. gada 5. augusta vēstulē iesniedzējtiesa norādīja, ka iebildums ir iesniegts pēc termiņa un ka šajā posmā ir iespējams vienīgi lūgt pārskatīšanu atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 20. pantam.
            22. Divus mēnešus vēlāk V.L.B. Dupuy ar 2010. gada 7. oktobra vēstuli iesniedza pārskatīšanas pieteikumu, sīkāk neizklāstot lietas būtību. Sešus mēnešus vēlāk savu pārskatīšanas pieteikumu viņa pamatoja advokāta 2011. gada 13. aprīļa vēstulē.
            23. Proti, V.L.B. Dupuy apgalvo, ka pret viņu izdotais Eiropas maksājuma rīkojums viņai vispār neesot ticis izsniegts. Viņa paskaidro, ka dzīvesvietā, kas atrodas eco cosmetics  norādītajā adresē, viņa nedzīvo kopš 2009. gada oktobra un ka par šo rīkojumu esot uzzinājusi tikai no savas bankas 2010. gada 23. jūlijā.
            Lieta C‑120/13
            24. Saskaņā ar Austrijas tiesībām dibinātā banka Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH lūdza iesniedzējtiesu izdot Eiropas maksājuma rīkojumu pret Vācijā dzīvojošo T. Bonchyk .
            25. 2010. gada 2. septembrī Amtsgericht Wedding izdeva prasīto Eiropas maksājuma rīkojumu un divreiz nesekmīgi mēģināja to pa pastu izsniegt minētās bankas norādītajās adresēs.
            26. Vēlāk minētā banka norādīja kādu citu adresi, kurā attiecīgais Eiropas maksājuma rīkojums tika izsniegts, 2011. gada 1. februārī to ievietojot pastkastītē.
            27. 2011. gada 10. martā Amtsgericht Wedding minēto rīkojumu pasludināja par izpildāmu.
            28. Ar 2011. gada 1. jūnija faksu T. Bonchyk  apstrīdēja pret viņu izdoto Eiropas maksājuma rīkojumu. Viņa apgalvoja, ka par šā rīkojuma esamību viņa esot uzzinājusi tikai gluži nejauši un ka kopš 2009. gada viņa vairs nedzīvojot adresē, kurā tas izsniegts.
            29. 2011. gada 17. jūnija vēstulē Amtsgericht Wedding  darīja zināmu T. Bonchyk , ka viņas iebildums ir celts pēc termiņa un ka šajā posmā ir iespējams vienīgi lūgt pārskatīšanu atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 20. pantam. Pārskatīšanas pieteikumu ieinteresētā persona iesniedza ar advokāta 2011. gada 24. jūnija vēstuli.
            30. Šajos apstākļos Amtsgericht Wedding  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kuru formulējums, izņemot otro – tikai lietā C‑119/13 esošo prejudiciālo jautājumu, lietās C‑119/13 un C‑120/13 ir identisks:
            “1) Vai [..] Regula [..] Nr. 1896/2006 [..] ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājs var lūgt pārskatīt tiesā Eiropas maksājuma rīkojumu arī tad, ja maksājuma rīkojums tam nav izsniegts vispār vai tā izsniegšana nav veikta pienācīgi? Vai tālab var pēc analoģijas pamatoties konkrēti uz Regulas Nr. 1896/2006 20. panta 1. punktu vai 20. panta 2. punktu?
            2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
            Vai tad, ja maksājuma rīkojums atbildētājam nav izsniegts vispār vai tā izsniegšana nav veikta pienācīgi, viņam attiecībā uz viņa pārskatīšanas pieteikumu ir jāievēro termiņi? Vai tālab var pamatoties konkrēti uz Regulas Nr. 1896/2006 20. panta 3. punktu?
            3) Arī ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
            Kādas ir procesuālās tiesiskās sekas, ja tiek apmierināts pārskatīšanas pieteikums? Vai šajā ziņā var pēc analoģijas pamatoties konkrēti uz Regulas Nr. 1896/2006 20. panta 3. punktu vai 17. panta 1. punktu?”
            31. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 8. marta rīkojumu lietas C‑119/13 un C‑120/13 rakstveida, mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            32. Ievadam jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izspriest tajā izskatāmo lietu. Tālab Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Proti, Tiesas sūtība ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas valsts tiesām vajadzīgas, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas, pat ja tai šo tiesu uzdotajos jautājumos šīs normas nav skaidri norādītas (spriedums Worten , C‑342/12, EU:C:2013:355, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
            33. Līdz ar to, pat ja uzdotie jautājumi, formāli ņemot, galvenokārt attiecas uz Regulas Nr. 1896/2006 20. panta interpretāciju, tas neliedz Tiesai Savienības tiesības interpretēt visos aspektos, kas var būt noderīgi pamatlietu izspriešanai. Tālab Tiesas ziņā ir no visas valsts tiesas sniegtās informācijas, tostarp arī lēmumos par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izklāstītā pamatojuma, izdibināt, kuri šo tiesību aspekti ir jāinterpretē, ņemot vērā strīdu priekšmetu (spriedums Worten , EU:C:2013:355, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
            34. Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietu materiāliem izriet, ka iesniedzējtiesa neizslēdz, ka pamatlietu apstākļos būtu piemērojama Regulas Nr. 1896/2006 16. un 17. pantā paredzētā iebilduma procedūra. Turklāt Grieķijas un Itālijas valdības uzskata, ka pamatlietu apstākļos ir piemērojamas tikai šīs tiesību normas.
            35. Pamatlietās vienlīdz nozīmīga ir arī šīs regulas 18. un 19. panta interpretācija, jo Eiropas maksājuma rīkojumus iesniedzējtiesa ir pasludinājusi par izpildāmiem.
            36. Šajos apstākļos, lai iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi, pirmais jautājums ir jāpārformulē tā, ka ar to tiek vaicāts, vai Regula Nr. 1896/2006 ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas 16.–20. pantā paredzētās procedūras ir piemērojamas, ja izrādās, ka maksājuma rīkojums nav izsniegts atbilstoši minētās regulas 13.–15. pantā noteiktajam prasību minimumam.
            37. Šajā ziņā uzreiz ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 1896/2006 12. panta 5. punkta un 13.–15. panta izriet, ka visi šajā regulā paredzētie rīkojumi, izmantojot kādu no minētajos 13.–15. pantā aprakstītajām metodēm, ir jāizsniedz atbilstoši šajā regulā noteiktajam prasību minimumam. Kā savu secinājumu 36.–41. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šo prasību minimuma neievērošanas gadījumā tiktu izjaukts līdzsvars starp ar Regulu Nr. 1896/2006 sasniegt gribētajiem mērķiem, proti, ātrumu un efektivitāti, no vienas puses, un tiesību uz aizstāvību ievērošanu, no otras puses.
            38. Jautājumā, pirmkārt, par Regulas Nr. 1896/2006 16. un 17. pantā paredzētās iebilduma procedūras iespējamo piemērošanu jāpaskaidro, ka iebildums, kā izriet no minētās regulas preambulas 24. apsvēruma, ir visnotaļ parasts līdzeklis, kā noslēgt Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru, izraisot automātisku pāreju uz parasto civilprocesuālo kārtību.
            39. Proti, līdzko Eiropas maksājuma rīkojuma pamatā esošie prasījumi tiek apstrīdēti ar iebildumu, Regulā Nr. 1896/2006 reglamentētā īpašā procedūra vairs nav piemērojama, jo atbilstoši minētās regulas 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktajam šīs regulas mērķis ir vienīgi “vienkāršot, paātrināt un samazināt tiesāšanās izdevumus pārrobežu lietās attiecībā uz neapstrīdētiem finanšu prasījumiem”.
            40. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1896/2006 16. pantu atbildētājs var iesniegt paziņojumu par iebildumu pret Eiropas maksājuma rīkojumu izcelsmes tiesā, izmantojot F standarta veidlapu, kas viņam tiek izsniegta kopā ar rīkojumu ietverošo E standarta veidlapu. Paziņojums par iebildumu ir jāiesniedz 30 dienu laikā pēc rīkojuma izsniegšanas.
            41. Taču, ja Eiropas maksājuma rīkojums nav izsniegts atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 13.–15. pantā noteiktajam prasību minimumam, šā sprieduma 40. punktā minētās veidlapas atbildētājs nesaņem un tātad nav pienācīgi informēts par pret viņu izdotā Eiropas maksājuma rīkojuma esamību un pamatojumu. Šādā gadījumā viņam, iespējams, nav arī visas noderīgās informācijas, kas ļautu izlemt, vai viņam ir vai nav jāiebilst pret šo rīkojumu.
            42. Šāda situācija nevar būt saderīga ar tiesībām uz aizstāvību, un tāpēc Regulas Nr. 1896/2006 16. un 17. pantā paredzētās iebilduma procedūras piemērošana nav iedomājama tādos apstākļos kā pamatlietās esošie.
            43. Otrkārt, jāprecizē, ka gadījumā, ja izsniegšana nenotiek atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 13.–15. pantā noteiktajam prasību minimumam, šīs regulas 16. panta 2. punktā noteiktais termiņš paziņojuma par iebildumu iesniegšanai nesākas un tādējādi kļūst apšaubāms, vai ir spēkā tādas no šā termiņa izbeigšanās atkarīgās procedūras kā minētās regulas 18. pantā paredzētā izpildāmības pasludināšana vai tās 20. pantā paredzētā pārskatīšanas lūgšana, pat ja tās jau ir uzsāktas.
            44. Runājot konkrēti par pārskatīšanas procedūru, jāatgādina, ka šī procedūra, kā par to liecina jau pats Regulas Nr. 1896/2006 20. panta nosaukums, ir izmantojama tikai šajā pantā izsmeļoši uzskaitītajos “izņēmuma gadījumos” un neizsniegšana nav viena no šīm izņēmuma situācijām.
            45. Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1896/2006 26. pantu visus šajā regulā skaidri nereglamentētos procesuālos jautājumus tik un tā “reglamentē valsts tiesību akti” un tādējādi šādā gadījumā ir izslēgta minētās regulas piemērošana pēc analoģijas.
            46. Taču Regulā Nr. 1896/2006 nav teikts, kādas tiesību aizsardzības līdzekļu iespējas paveras atbildētājam šoreiz, kad tikai pēc Eiropas maksājuma rīkojuma izpildāmības pasludināšanas izrādās, ka attiecīgais rīkojums nav izsniegts atbilstoši šīs regulas 13.–15. pantā noteiktajam prasību minimumam.
            47. No tā izriet, ka šādā gadījumā šie procesuālie jautājumi atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 26. pantā noteiktajam joprojām tiek reglamentēti valsts tiesībās.
            48. Jāuzsver, ka, ja Eiropas maksājuma rīkojums nav izsniegts atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 13.–15. pantā noteiktajam prasību minimumam, attiecībā uz to – kā izriet no šā sprieduma 43. punkta – tik un tā nevar piemērot minētās regulas 18. pantā paredzēto izpildes procedūru. No tā izriet, ka šāda maksājuma rīkojuma izpildāmības pasludināšana ir jāuzskata par spēkā neesošu.
            49. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu atbildams, ka Regula Nr. 1896/2006 ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas 16.–20. pantā paredzētās procedūras nav piemērojamas, ja izrādās, ka Eiropas maksājuma rīkojums nav izsniegts atbilstoši minētās regulas 13.–15. pantā noteiktajam prasību minimumam. Ja šī nepilnība tiek atklāta tikai pēc Eiropas maksājuma rīkojuma izpildāmības pasludināšanas, atbildētājam ir jābūt iespējai norādīt uz šo nepilnību, kurai, ja tā tiek pienācīgi pierādīta, šī izpildāmības pasludināšana ir jāpadara spēkā neesoša.
            Par otro un trešo jautājumu
            50. Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro un trešo jautājumu nav jāatbild.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            51. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regula (EK) Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas 16.–20. pantā paredzētās procedūras nav piemērojamas, ja izrādās, ka Eiropas maksājuma rīkojums nav izsniegts atbilstoši minētās regulas 13.–15. pantā noteiktajam prasību minimumam.
            Ja šī nepilnība tiek atklāta tikai pēc Eiropas maksājuma rīkojuma izpildāmības pasludināšanas, atbildētājam ir jābūt iespējai norādīt uz šo nepilnību, kurai, ja tā tiek pienācīgi pierādīta, šī izpildāmības pasludināšana ir jāpadara spēkā neesoša.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 6.oktobrī.#Asturcom Telecomunicaciones SL pret Cristina Rodríguez Nogueira.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Spānija.#Direktīva 93/13/EEK - Patērētāju līgumi - Negodīga šķīrējtiesas klauzula - Spēkā neesamība - Šķīrējtiesas nolēmums, kas ieguvis res judicata spēku - Piespiedu izpilde - Valsts izpildes tiesas kompetence pēc savas ierosmes izskatīt jautājumu par negodīgas šķīrējtiesas klauzulas spēkā neesamību - Līdzvērtības un efektivitātes principi.#Lieta C-40/08.

text:
      Lieta C‑40/08
      Asturcom Telecomunicaciones SL
      pret
      Cristina Rodríguez Nogueira
      (Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumi – Negodīga šķīrējtiesas klauzula – Spēkā neesamība – Šķīrējtiesas nolēmums, kas ieguvis res judicata spēku – Piespiedu izpilde – Valsts izpildes tiesas kompetence pēc savas ierosmes izskatīt jautājumu par negodīgas šķīrējtiesas klauzulas spēkā neesamību
         – Līdzvērtības un efektivitātes principi

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (Padomes Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts)
      Direktīva 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata pieteikumu
         par šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ieguvis res judicata spēku un kas pieņemts, patērētājam nepiedaloties procesā, piespiedu izpildi, ja tās rīcībā ir vajadzīgie juridiskie un faktiskie
         elementi, pēc savas ierosmes ir jāizskata jautājums par starp tirgotāju un patērētāju noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas
         klauzulas negodīgumu, ja saskaņā ar valsts procesuālajām normām tā var veikt šādu izvērtēšanu, izskatot līdzīgas iekšzemes
         prasības. Ja tas tā ir, šai tiesai ir jānosaka visas sekas, kas no tā izriet saskaņā ar valsts tiesībām, lai pārliecinātos,
         ka minētā klauzula nav saistoša šim patērētājam.

      Saistībā ar minēto vērtējumu ir jāprecizē, ka, ņemot vērā sabiedrības interešu, uz kurām balstīta patērētājiem ar Direktīvu 93/13
         piešķirtā aizsardzība, būtību un nozīmi, tās 6. pants ir jāuzskata par normu, kas ir ekvivalenta valsts normām, kurām valsts
         tiesību sistēmā ir imperatīvo normu [normes d’ordre public] statuss.

      (sal. ar 52. un 59. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 6. oktobrī (*)

      Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumi – Negodīga šķīrējtiesas klauzula – Spēkā neesamība – Šķīrējtiesas nolēmums, kas ieguvis res judicata spēku – Piespiedu izpilde – Valsts izpildes tiesas kompetence pēc savas ierosmes izskatīt jautājumu par negodīgas šķīrējtiesas klauzulas spēkā neesamību
         – Līdzvērtības un efektivitātes principi

      Lieta C‑40/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 29. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 5. februārī, tiesvedībā

      Asturcom Telecomunicaciones SL
      pret
      Cristina Rodríguez Nogueira.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Asturcom Telecomunicaciones SL vārdā – P. Kalderons Plasa [P. Calderón Plaza] un P. Garsija Ibaseta [P. García Ibaceta], abogados,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Bascones], pārstāvis,

      –        Ungārijas valdības vārdā – K. Vereša [K. Veres] un R. Šomšiča [R. Somssich], kā arī M. Fehers [M. Fehér], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 14. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem
         patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.) interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika izteikts saistībā ar prasību par šķīrējtiesas nolēmuma, kas kļuvis galīgs, piespiedu izpildi starp sabiedrību
         Asturcom Telecomunicaciones SL (turpmāk tekstā – “Asturcom”) un Rodrigesu Nogeiru [Rodríguez Nogueira] saistībā ar tādu summu samaksu, kas maksājamas saskaņā ar mobilās telefonijas pakalpojumu abonēšanas līgumu, ko minētā sabiedrība
         bija noslēgusi ar minēto personu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši
         savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs,
         ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

      4        Saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktu:

      “Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu
         noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”

      5        Šīs pašas direktīvas pielikumā ir iekļauts noteikumu, kas varētu tikt atzīti par negodīgiem, indikatīvs saraksts. Tostarp
         šā pielikuma 1. punkta q) apakšpunktā ir paredzēti noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir “izslēgt vai kavēt patērētāja tiesības
         celt prasību tiesā vai izmantot jebkādus citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus, jo īpaši, pieprasot patērētājam iesniegt
         sūdzības tikai šķīrējtiesā, uz ko neattiecas juridiskas normas, nevajadzīgi ierobežojot tam pieejamos pierādījumus vai liekot
         tam pierādīt faktus, kurus atbilstoši attiecīgajiem tiesību aktiem vajadzētu pierādīt citai līguma pusei”.

       Valsts tiesību akti
      6        Spānijas tiesībās patērētāju aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem sākotnēji nodrošināja 1984. gada 19. jūlija Vispārējais
         likums 26/1984 par patērētāju un lietotāju aizsardzību (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) (1984. gada 24. jūlija BOE Nr. 176; turpmāk tekstā – “Likums 26/1984”).

      7        Likums 26/1984 tika grozīts ar 1998. gada 13. aprīļa Likumu 7/1998 par vispārīgiem līgumu noteikumiem (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación) (1998. gada 14. aprīļa BOE Nr. 89; turpmāk tekstā – “Likums 7/1998”), ar kuru Direktīva 93/13 tika transponēta valsts tiesībās.

      8        Ar Likumu 7/1998 Likumam 26/1984 tostarp tika pievienots 10.a pants, kura 1. punktā bija noteikts, ka “par negodīgām klauzulām
         uzskata visus līguma noteikumus, par kuriem nav bijušas atsevišķas apspriešanās un kuras pretēji labticības prasībām patērētājam
         nelabvēlīgi rada būtisku nelīdzsvarotību līgumā noteiktajās pušu tiesībās un pienākumos. Katrā ziņā šī likuma papildnoteikumā
         minētos līguma noteikumu piemērus uzskata par negodīgām klauzulām. [..]”

      9        Likuma 7/1998 8. pantā ir noteikts:

      “1.      Vispārīgi noteikumi, kas, kaitējot līdzējam, pārkāpj likumā vai jebkurā citā imperatīvā vai aizliedzošā tiesību normā noteikto,
         nav spēkā no noslēgšanas brīža, ja vien tajos to pārkāpuma gadījumā nav paredzētas atšķirīgas sankcijas.

      2.      It īpaši nav spēkā negodīgas vispārīgas klauzulas patērētāju līgumos, kas katrā ziņā ir definētas Vispārīgā likuma 26/1984
         10.a pantā un pirmajā papildnoteikumā [..].”

      10      Pamata lietas faktu rašanās laikā šķīrējtiesas procesu reglamentēja 2003. gada 23. decembra Likums 60/2003 par šķīrējtiesu
         (Ley 60/2003 de Arbitraje) (2003. gada 26. decembra BOE Nr. 309; turpmāk tekstā – “Likums 60/2003”).

      11      Likuma 60/2003 8. panta 4. un 5. punktā bija noteikts:

      “4.      Lēmumu par nolēmuma piespiedu izpildi saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 545. panta 2. punktu pieņem tās vietas pirmās instances
         tiesa, kurā pasludināts šķīrējtiesas nolēmums [..].

      5.      Prasību par šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanu ceļ tās vietas Audiencia Provincial, kurā tas ir pieņemts.”

      12      Minētā likuma 22. panta 1. un 2. punktā bija paredzēts:

      “1.      Šķīrējtiesa ir tiesīga lemt par savu kompetenci, tostarp par iebildumiem attiecībā uz vienošanās par šķīrējtiesu esamību vai
         spēkā esamību, vai jebkādiem citiem iebildumiem, kuri, ja tos apmierina, liedz izspriest lietu pēc būtības. Šajā ziņā līgumā
         ietverto vienošanos par šķīrējtiesu uzskata par vienošanos, kas nošķirta no pārējiem līguma noteikumiem. Šķīrējtiesas lēmums,
         ar kuru līgums atzīts par spēkā neesošu, pats par sevi vien nepadara par spēkā neesošu vienošanos par šķīrējtiesu.

      2.      Iepriekšējā punktā minētie iebildumi jāizvirza ne vēlāk kā aizstāvības raksta iesniegšanas brīdī; puses tiesības izvirzīt
         šos iebildumus nekavē apstāklis, ka tā iecēlusi šķīrējtiesnesi vai piedalījusies šķīrējtiesnešu iecelšanā. Iebildums par to,
         ka strīdīgais jautājums nav šķīrējtiesas kompetencē, ir jāceļ, līdzko šķīrējtiesas procesa gaitā rodas jautājums, par kuru
         tiek apgalvota kompetences pārsniegšana.

      Šķīrējtiesa var pieļaut vēlāk celtos iebildumus tikai tad, ja nokavējums ir attaisnots.”
      13      Tā paša likuma 40. panta teksts ir šāds:

      “Prasību par galīga nolēmuma atcelšanu var celt šajā sadaļā noteiktajā kārtībā.”
      14      Likuma 60/2003 41. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Nolēmumu var atcelt tikai gadījumā, ja puse, kura lūdz tā atcelšanu, apgalvo un pierāda:
      [..]
      f)      ka nolēmums ir pretējs sabiedriskajai kārtībai [ordre public].

      [..]”
      15      Saskaņā ar minētā likuma 41. panta 4. punktu prasība par atcelšanu ir jāceļ divu mēnešu laikā pēc šķīrējtiesas nolēmuma paziņošanas.

      16      Likuma 60/2003 43. pantā ir noteikts:

      “Galīgajam nolēmumam ir res judicata spēks un par to var celt tikai kasācijas sūdzību saskaņā ar Civilprocesa kodeksa noteikumiem attiecībā uz galīgiem spriedumiem.”

      17      Tā paša likuma 44. pantā ir precizēts:

      “Nolēmumu piespiedu izpildi reglamentē Civilprocesa kodeksa un šīs sadaļas noteikumi.”
      18      Saskaņā ar 2000. gada 7. janvāra Civilprocesa likuma 1/2000 (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil) (2000. gada 8. janvāra BOE Nr. 7; turpmāk tekstā – “Likums 1/2000”) 517. panta 2. punkta 2) apakšpunktu šķīrējtiesu spriedumi un nolēmumi ir izpildāmi
         piespiedu kārtā.

      19      Likuma 1/2000 559. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Atbildētājs izpildes procesā var iebilst pret izpildi arī šādu procesuālo pārkāpumu dēļ:
      1)      atbildētājam izpildes procesā nav atbilstošā juridiska statusa vai pārstāvja;
      2)      prasītājam izpildes procesā nav rīcībspējas vai pārstāvja vai tas nav pierādījis atbilstošā juridiska statusa vai pārstāvja
         esamību;

      3)      rīkojums par izpildi pilnībā nav spēkā, jo tajā nav ietverts šķīrējtiesas spriedums vai nolēmums, ar kuru noteikta sankcija,
         iesniegtais dokuments neatbilst juridiskajiem nosacījumiem, lai tas būtu izpildāms, vai izpildes procesa gaitā ir pārkāpti
         šā likuma 520. panta noteikumi;

      4)      gadījumā, kad izpildāmais dokuments ir šķīrējtiesas nolēmums, kuru nav apliecinājis notārs, – tā autentiskuma neesamība.”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      20      2004. gada 24. maijā Asturcom un Rodrigesa Nogeira noslēdza līgumu par mobilās telefonijas pakalpojumu abonēšanu. Šis līgums ietvēra šķīrējtiesas klauzulu,
         saskaņā ar kuru visus strīdus par šā līguma izpildi izskata Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Eiropas Šķīrējtiesu un samierināšanas asociācija; turpmāk tekstā – “AEDAE”). Šīs šķīrējtiesas atrašanās vieta, kas nebija norādīta līgumā, ir Bilbao [Bilbao].

      21      Tā kā Rodrigesa Nogeira nebija samaksājusi dažus rēķinus un līgumu lauza pirms paredzētā minimālā abonēšanas termiņa beigām,
         Asturcom ierosināja pret viņu šķīrējtiesas procesu AEADE.

      22      Ar 2005. gada 14. aprīļa šķīrējtiesas nolēmumu Rodrigesai Nogeirai tika piespriests samaksāt EUR 669,60.

      23      Tā kā Rodrigesa Nogeira nebija cēlusi prasību par šā šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanu, tas stājās likumīgā spēkā.

      24      2007. gada 29. oktobrī Asturcom iesniedza Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao [Bilbao pirmās instances tiesai Nr. 4] pieteikumu par minētā šķīrējtiesas nolēmuma piespiedu izpildi.

      25      Savā lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu minētā tiesa konstatē, ka abonēšanas līgumā ietvertā šķīrējtiesas klauzula
         ir negodīga, tostarp pamatojoties uz to, ka vispirms patērētāja ceļošanas izdevumi uz šķīrējtiesas atrašanās vietu būtu lielāki
         par summu, kas ir pamata lietas priekšmets. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka šķīrējtiesas vieta atrodas tālu no patērētāja
         dzīvesvietas un nav norādīta līgumā. Visbeidzot, šī šķīrējtiesa pati sagatavo līgumus, ko pēc tam izmanto telekominikāciju
         uzņēmumi.

      26      Tomēr iesniedzējtiesa vienlīdz norāda, ka, pirmkārt, Likums 60/2003 neļauj šķīrējtiesām pēc savas iniciatīvas pārbaudīt negodīgās
         šķīrējtiesas klauzulas spēkā esamību un ka, otrkārt, Likumā 1/2000 nav paredzēti noteikumi par šķīrējtiesas klauzulu negodīguma
         izvērtēšanu, ko veiktu tiesa, kuras kompetencē ir lemt par pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kas kļuvis galīgs, piespiedu
         izpildi.

      27      Šajos apstākļos, pastāvot šaubām par valsts tiesību aktu atbilstību Kopienu tiesībām, tostarp saistībā ar valsts procesuālajām
         normām, Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai patērētāju tiesību aizsardzība, ko nodrošina [Direktīva 93/13], nozīmē, ka tiesa, kura izskata pieteikumu par tāda galīga
         šķīrējtiesas nolēmuma piespiedu izpildi, kas pieņemts, patērētājam nepiedaloties procesā, pēc savas ierosmes pārbauda vienošanās
         par šķīrējtiesu spēkā neesamību un tā rezultātā atceļ šķīrējtiesas nolēmumu, pamatojoties uz to, ka minētā vienošanās par
         šķīrējtiesu ietver negodīgu šķīrējtiesas klauzulu, kas ir nelabvēlīga patērētājam?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      28      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 93/13 ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata
         pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ieguvis res judicata spēku un kas pieņemts, patērētājam nepiedaloties procesā, piespiedu izpildi, pēc savas ierosmes ir jāizskata jautājums par
         starp tirgotāju un patērētāju noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu, kā arī jāatceļ minētais nolēmums.

      29      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz
         ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar tirgotāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas,
         gan attiecībā uz informētības līmeni; tā rezultātā patērētājs pievienojas tirgotāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez
         iespējas ietekmēt to saturu (2000. gada 27. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑240/98 līdz C‑244/98 Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, Recueil, I‑4941. lpp., 25. punkts, kā arī 2006. gada 26. oktobra spriedums lietā C‑168/05 Mostaza Claro, Krājums, I‑10421. lpp., 25. punkts).

      30      Ņemot vērā šādu nelabvēlīgāku situāciju, minētās direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka negodīgi noteikumi nav saistoši
         patērētājiem. No judikatūras izriet, ka šī ir imperatīva norma, kas vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko līgums nodibina
         starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību (iepriekš
         minētais spriedums lietā Mostaza Claro, 36. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑243/08 Pannon GSM, Krājums, I‑0000. lpp., 25. punkts).

      31      Lai nodrošinātu Direktīvā 93/13 paredzēto aizsardzību, Tiesa arī vairākas reizes ir uzsvērusi, ka nevienlīdzīgu situāciju
         starp patērētāju un tirgotāju var izlīdzināt tikai ar pozitīvu iejaukšanos no to personu puses, kas pašas nav līguma slēdzējas
         (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, 27. punkts, kā arī lietā Mostaza Claro, 26. punkts).

      32      Ņemot vērā šos principus, Tiesa tātad ir nospriedusi, ka valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāizvērtē līguma noteikuma
         negodīgais raksturs (iepriekš minētais spriedums lietā Mostaza Claro, 38. punkts).

      33      Tomēr šī lieta atšķiras no iepriekš minētās lietas Mostaza Claro, jo Rodrigesa Nogeira palika pilnīgi pasīva dažādu procesu, kas saistīti ar strīdu starp viņu un Asturcom, laikā un it īpaši nav cēlusi prasību atcelt AEADE pieņemto šķīrējtiesas nolēmumu, lai apstrīdētu šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu, un līdz ar to minētais nolēmums tagad ieguvis
         res judicata spēku.

      34      Šajos apstākļos ir jānoskaidro, vai prasība aizstāt formālo līdzsvaru, ko līgums nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām
         un pienākumiem, ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību, uzliek izpildes tiesai pienākumu nodrošināt
         absolūto patērētāja aizsardzību gadījumā, pat ja patērētājs nav cēlis nekādu prasību tiesā, lai aizstāvētu savas tiesības,
         un neraugoties uz valsts procesuālajām normām, ar kurām tiek īstenots res judicata princips.

      35      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina res judicata principa svarīgums gan Kopienu tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās.

      36      Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka, lai nodrošinātu gan tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, gan pareizu tiesvedību,
         ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad ir izmantoti pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, vai
         pēc tam, kad beidzies šādai pārsūdzībai paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti (2003. gada 30. septembra spriedums
         lietā C‑224/01 Köbler, Recueil, I‑10239. lpp., 38. punkts; 2006. gada 16. marta spriedums lietā C‑234/04 Kapferer, Krājums, I‑2585. lpp., 20. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑2/08 Fallimento Olimpiclub, Krājums, I‑0000. lpp., 22. punkts).

      37      Līdz ar to saskaņā ar Tiesas judikatūru Kopienu tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu nepiemērot valsts procesuālās normas,
         kas nolēmumam piešķir res judicata spēku, pat ja tas ļautu novērst Kopienu tiesību noteikuma – neatkarīgi no tā rakstura – pārkāpumu, kas izdarīts ar attiecīgo
         nolēmumu (skat. tostarp 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑126/97 Eco Swiss, Recueil, I‑3055. lpp., 47. un 48. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Kapferer, 21. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Fallimento Olimpiclub, 23. punkts).

      38      Nepastāvot Kopienu tiesiskajam regulējumam attiecīgajā jautājumā, res judicata principa īstenošanas kārtība ir jānosaka dalībvalstu tiesību sistēmā saskaņā ar šo valstu procesuālās autonomijas principu.
         Tomēr šī kārtība nedrīkst būt mazāk labvēlīga par to, kas reglamentē līdzīgas iekšzemes situācijas (līdzvērtības princips),
         ne arī tāda, kas padara faktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Kopienu tiesību sistēmā paredzēto tiesību izmantošanu
         (efektivitātes princips) (skat. tostarp iepriekš minētos spriedumus lietā Kapferer, 22. punkts, un lietā Fallimento Olimpiclub, 24. punkts).

      39      Runājot, pirmkārt, par efektivitātes principu, ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka ikviens gadījums, kad rodas jautājums,
         vai valsts procesuāla norma padara neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Kopienu tiesību piemērošanu, ir jāanalizē, ņemot vērā
         šīs tiesību normas nozīmi visā procesā, tās norisi un tās īpatnības dažādu instanču valsts tiesās. Šajā aspektā attiecīgā
         gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesību sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās
         drošības princips un pienācīga tiesvedības norise (1995. gada 14. decembra spriedums lietā C‑312/93 Peterbroeck, Recueil, I‑4599. lpp., 14. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Fallimento Olimpiclub, 27. punkts).

      40      Aplūkojamajā lietā attiecīgais šķīrējtiesas nolēmums kļuva galīgs tāpēc, ka attiecīgais patērētājs nebija cēlis prasību atcelt
         šo nolēmumu šai sakarā paredzētajā termiņā.

      41      Šajā sakarā ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kura neievērošanas
         gadījumā tiesiskās drošības labad tiek zaudētas attiecīgās tiesības, ir saderīga ar Kopienu tiesībām (šajā sakarā skat. 1976. gada
         16. decembra spriedumu lietā 33/76 Rewe‑Zentralfinanz un Rewe‑Zentral, Recueil, 1989. lpp., 5. punkts; 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑261/95 Palmisani, Recueil, I‑4025. lpp., 28. punkts, kā arī 2008. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑2/06 Kempter, Krājums, I‑411. lpp., 58. punkts). Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību izmantošanu,
         kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (šajā sakarā skat. 2002. gada 24. septembra spriedumu lietā C‑255/00 Grundig Italiana, Recueil, I‑8003. lpp., 34. punkts).

      42      Tātad ir jāpārbauda, vai uzskatāms par saprātīgu divu mēnešu termiņš, kurš paredzēts Likuma 60/2003 41. panta 4. punktā un
         pēc kura beigām – ja nav celta prasība par atcelšanu – šķīrējtiesas nolēmums kļūst galīgs un tādējādi iegūst res judicata spēku.

      43      Aplūkojamajā lietā ir jākonstatē, pirmkārt, ka atbilstoši tam, ko Tiesa ir jau nospriedusi, 60 dienu termiņš prasības celšanai
         pats par sevi nav kritizējams (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Peterbroeck, 16. punkts).

      44      Šāds noilguma termiņš ir sapratīgs, jo tas ļauj gan izvērtēt, vai ir pamats apstrīdēt šķīrējtiesas nolēmumu, gan attiecīgā
         gadījumā sagatavot prasību par minētā nolēmuma atcelšanu. Šajā sakarā ir jānorāda, ka aplūkojamajā lietā nav ticis apgalvots,
         ka valsts procesuālās normas, kas reglamentē prasības atcelt šķīrējtiesas nolēmumu celšanu, un tostarp šai sakarā paredzētais
         divu mēnešu termiņš nav sapratīgi.

      45      Otrkārt, ir jāprecizē, ka saskaņā ar Likuma 60/2003 41. panta 4. punktu termiņš tiek skaitīts no šķīrējtiesas nolēmuma paziņošanas
         dienas. Tādējādi pamata lietā patērētājam nevarēja tikt radīta situācija, kurā noilguma termiņš sāktos vai pat beigtos, patērētājam
         nezinot par negodīgās šķīrējtiesas klauzulas viņam radītajām sekām.

      46      Šajos apstākļos šāds termiņš prasības celšanai atbilst efektivitātes principam, jo tas pats par sevi nevar padarīt faktiski
         neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt ar Direktīvu 93/13 paredzēto patērētāju tiesību izmantošanu (šajā sakarā skat. 2003. gada
         27. februāra spriedumu lietā C‑327/00 Santex, Recueil, I‑1877. lpp., 55. punkts).

      47      Katrā ziņā tādos apstākļos kā pamata lietā efektivitātes principa ievērošana nevarētu nozīmēt, ka valsts tiesai ne tikai būtu
         jākompensē procesuālais trūkums, ko pieļāvis patērētājs, kurš nezināja par savām tiesībām, kā tas bija iepriekš minētajā lietā
         Mostaza Claro, bet arī būtu pilnībā jāatlīdzina absolūtā pasivitāte, ko demonstrējis attiecīgais patērētājs, tāds kā atbildētāja pamata
         lietā, kas nepiedalījās šķīrējtiesas procesā un necēla prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, kas līdz ar to kļuvis galīgs.

      48      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Spānijas patērētāju aizsardzības pret negodīgiem līguma noteikumiem
         sistēmā paredzētās procesuālās normas nepadara faktiski neiespējamu un pārmērīgi neapgrūtina ar Direktīvu 93/13 paredzēto
         patērētāju tiesību izmantošanu.

      49      Otrkārt, līdzvērtības princips prasa, lai valsts tiesībās paredzētie nosacījumi kādas Kopienu tiesību normas piemērošanai
         pēc savas ierosmes nebūtu mazāk labvēlīgi nekā nosacījumi, kas attiecas uz tāda paša līmeņa valsts tiesību normu piemērošanu
         pēc savas ierosmes (šajā sakarā skat. tostarp 1995. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑430/93 un C‑431/93 van Schijndel un van Veen, Recueil, I‑4705. lpp., 13. un 17. punkts un tajos minētā judikatūra).

      50      Lai pārbaudītu, vai šis princips ir ievērots valsts tiesā izskatāmajā lietā, šai valsts tiesai, kurai vienīgajai ir tiešas
         zināšanas par prasības celšanas procesuālo kārtību valsts tiesību jomā, ir jāizskata gan priekšmets, gan būtiskie elementi
         iespējami līdzīgajās iekšzemes prasībās (skat. tostarp 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C‑78/98 Preston u.c., Recueil, I‑3201. lpp., 49. un 56. punkts). Tomēr saistībā ar izvērtēšanu, kas jāveic minētajai tiesai, Tiesa var tai sniegt noteiktus
         Kopienu tiesību interpretācijas elementus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Preston u.c., 50. punkts).

      51      Kā atgādināts šā sprieduma 30. punktā, ir jāprecizē, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir imperatīva norma. Turklāt ir
         jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šī direktīva tās kopumā atbilstoši EKL 3. panta 1. punkta t) apakšpunktam ir līdzeklis,
         kas nepieciešams Eiropas Kopienai uzticēto mērķu sasniegšanai un it īpaši lai paaugstinātu dzīves līmeni un kvalitāti visā
         tās teritorijā (iepriekš minētais spriedums lietā Mostaza Claro, 37. punkts).

      52      Tādējādi, ņemot vērā sabiedrības interešu, uz kurām balstīta patērētājiem ar Direktīvu 93/13 piešķirtā aizsardzība, būtību
         un nozīmi, ir jākonstatē, ka tās 6. pants ir jāuzskata par normu, kas ir ekvivalenta valsts normām, kurām valsts tiesību sistēmā
         ir imperatīvo normu [normes d’ordre public] statuss.

      53      No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl valsts tiesai, kas izskata pieteikumu par galīgā šķīrējtiesas nolēmuma piespiedu izpildi,
         saskaņā ar attiecīgās valsts procesuālajām normām ir jāizvērtē pēc savas ierosmes, vai šķīrējtiesas klauzula ir pretrunā valsts
         tiesību imperatīvajām [d’ordre public] normām, tai arī ir pienākums izvērtēt pēc savas ierosmes šīs klauzulas negodīgumu no minētās direktīvas 6. panta viedokļa,
         ja tās rīcībā ir vajadzīgie juridiskie un faktiskie elementi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pannon GSM, 32. punkts).

      54      Valsts tiesai ir šāds pienākums arī tad, ja tai valsts tiesību sistēmā ir vienīgi iespēja izvērtēt pēc savas ierosmes, vai
         šāda klauzula ir pretrunā valsts tiesību imperatīvajām normām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         van Schijndel un van Veen, 13., 14. un 22. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Kempter, 45. punkts).

      55      Pamata lietā atbilstoši tam, ko norādījusi Spānijas valdība, šķīrējtiesas nolēmuma, kas kļuvis galīgs, izpildes tiesas kompetencē
         ir izvērtēt pēc savas ierosmes starp patērētāju un tirgotāju noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas klauzulas spēkā esamību
         tāpēc, ka tā ir pretrunā valsts tiesību imperatīvajām normām,. Šāda kompetence turklāt ir atzīta vairākos nesen taisītajos
         Audiencia Provincial de Madrid [Madrides provinces tiesas], kā arī Audiencia Nacional [Valsts tiesas] spriedumos.

      56      Tātad iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir lietā, ko šī tiesa izskata.

      57      Visbeidzot, saistībā ar sekām, kas izriet no tā, ka izpildes tiesa konstatē starp patērētāju un tirgotāju noslēgtajā līgumā
         ietvertās šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu, ir jāatgādina, ka ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu tiek prasīts, lai dalībvalstis
         noteiktu, ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājam “atbilstoši savas valsts tiesību aktiem”.

      58      Līdz ar to, kā uz to norāda Ungārijas valdība savos rakstveida apsvērumos, iesniedzējtiesai saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām
         ir jānosaka visas sekas attiecībā uz šķīrējtiesas nolēmumu, kas izriet no negodīgas šķīrējtiesas klauzulas esamības, ciktāl
         šī klauzula nevar būt saistoša patērētājam.

      59      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 93/13 ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai,
         kas izskata pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ieguvis res judicata spēku un kas pieņemts, patērētājam nepiedaloties procesā, piespiedu izpildi, ja tās rīcībā ir vajadzīgie juridiskie un faktiskie
         elementi, pēc savas ierosmes ir jāizskata jautājums par starp tirgotāju un patērētāju noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas
         klauzulas negodīgumu, ja saskaņā ar valsts procesuālajām normām tā var veikt šādu izvērtēšanu, izskatot līdzīgas iekšzemes
         prasības. Ja tas tā ir, šai tiesai ir jānosaka visas sekas, kas no tā izriet saskaņā ar valsts tiesībām, lai pārliecinātos,
         ka minētā klauzula nav saistoša šim patērētājam.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ir jāinterpretē tādējādi, ka
            valsts tiesai, kas izskata pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ieguvis res judicata spēku un kas pieņemts, patērētājam nepiedaloties procesā, piespiedu izpildi, ja tās rīcībā ir vajadzīgie juridiskie un faktiskie
            elementi, pēc savas ierosmes ir jāizskata jautājums par starp tirgotāju un patērētāju noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas
            klauzulas negodīgumu, ja saskaņā ar valsts procesuālajām normām tā var veikt šādu izvērtēšanu, izskatot līdzīgas iekšzemes
            prasības. Ja tas tā ir, šai tiesai ir jānosaka visas sekas, kas no tā izriet saskaņā ar valsts tiesībām, lai pārliecinātos,
            ka minētā klauzula nav saistoša šim patērētājam.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 4. septembra spriedums.#Eiropas Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde – LESD 63. pants – Kapitāla brīva aprite – Dāvinājuma un mantojuma nodoklis – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta lielāka neapliekamā summa, ja mantojuma atstājējs pirms nāves, dāvinātājs vai saņēmējs ir dzīvojuši dalībvalsts teritorijā – Prasības atcelt tiesību aktu priekšmets – Ierobežojums – Pamatojums.#Lieta C‑211/13.


Tiesas spriedums 1975. gada 20. novembrī. # Camilla Borella pret Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Augsburg - Vācija. # Lieta 49-75.