Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2000. gada 12.decembrī. # Alitalia - Linee aeree italiane SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta T-296/97.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2002. gada 17.oktobrī. # Linde AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta T-98/00.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 10. janvārī.#Ministero dell'Economia e delle Finanze pret Cassa di Risparmio di Firenze SpA, Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato un Cassa di Risparmio di San Miniato SpA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di cassazione - Itālija.#Valsts atbalsts - EK līguma 87. un 88. pants - Bankas - Banku fondi - Uzņēmuma jēdziens - Banku fondu saņemtajām dividendēm piemērojamā tiešā nodokļa atvieglojums - Valsts atbalsta kvalifikācija - Saderība ar kopējo tirgu - Komisijas Lēmums 2003/146/EK - Spēkā esamības izvērtējums - Nepieņemamība - EK līguma 12., 43. un 56. pants - Nediskriminācijas princips - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Kapitāla brīva aprite.#Lieta C-222/04.

text:
      Lieta C‑222/04
      Ministero dell'Economia e delle Finanze
      pret
      Cassa di Risparmio di Firenze SpA u.c.
      (Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Valsts atbalsts – EKL 87. un 88. pants – Bankas – Banku fondi – Uzņēmuma jēdziens – Banku fondu saņemtajām dividendēm piemērojamā tiešā nodokļa atvieglojums – Atzīšana par valsts atbalstu – Saderīgums ar kopējo tirgu – Komisijas Lēmums 2003/146/EK – Spēkā esamības novērtējums – Nepieņemamība – EKL 12., 43. un 56. pants – Nediskriminācijas princips – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kapitāla brīva aprite
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 27. oktobrī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 10. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prejudiciālie jautājumi — Spēkā esamības novērtējums — Jautājums par tāda lēmuma spēkā esamību, kurš nav ticis apstrīdēts,
            pamatojoties uz EKL 230. pantu
      (EKL 230. un 234. pants)
      2.     Prejudiciālie jautājumi — Tiesas kompetence — Ierobežojumi — Acīmmredzami neatbilstošs jautājums
      (EKL 234. pants)
      3.     Konkurence — Kopienu noteikumi — Adresāti — Uzņēmumi — Jēdziens
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      4.     Konkurence — Kopienu noteikumi — Adresāti — Uzņēmumi — Jēdziens
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      5.     Valstu piešķirtie atbalsti — Jēdziens
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      6.     Valstu piešķirtie atbalsti — Jēdziens — Pasākuma selektīvais raksturs
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      7.     Valstu piešķirtie atbalsti — Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm — Konkurences aizskārums — Novērtējuma kritēriji
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      8.     Valstu piešķirtie atbalsti — Jēdziens
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      1.     Tā kā prejudiciālo jautājumu par Komisijas lēmuma spēkā esamības novērtējumu ir uzdevusi iesniedzējtiesa pēc savas ierosmes
         un nevis tiesību subjekts, kuram bija iespēja celt prasību par šā lēmuma atcelšanu, bet kurš nav to izmantojis EKL 230. pantā
         noteiktajā termiņā, minētais prejudiciālais jautājums pēdējā minētā iemesla dēļ nav atzīstams par nepieņemamu.

      (sal. ar 72.–74. punktu)
      2.     Tiesa var nolemt nepieņemt nolēmumu par prejudiciālu jautājumu saistībā ar Kopienu tiesību akta spēkā esamības novērtējumu,
         ja ir nepārprotami skaidrs, ka šim iesniedzējtiesas lūgtajam vērtējumam nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem
         vai priekšmetu.

      (sal. ar 75. punktu)
      3.     Konkurences tiesību kontekstā “uzņēmuma” jēdziens ietver visas vienības, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no to juridiskā
         statusa un finansējuma veida.

      Saimniecisku darbību veido jebkādas darbības, kas saistītas ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū. Kaut arī
         visbiežāk saimnieciskā darbība tiek veikta tieši tirgū, tomēr nav izslēgts, ka tas tajā pašā laikā faktiski ir tirgus dalībnieks
         ar tiešu kontaktu tirgū un netieši – cita vienība, kas šo tirgus dalībnieku kontrolē saimnieciskas vienības, ko tie abi veido,
         ietvaros.

      Šajā sakarā vienkārša kapitāldaļu turēšana, pat ja tā ir kontrolpakete, nav pietiekama, lai atzītu par saimniecisku tādu darbību,
         ko veic vienība, kas ir šo daļu turētāja, ja tā dod tikai iespējas izmantot ar akcionāra vai kopīpašnieka statusu saistītās
         tiesības, kā arī, attiecīgā gadījumā, saņemt dividendes – ierastos labumus no īpašuma. No otras puses, ja struktūra, kurai
         pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, šo kontroli īsteno, tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības pārvaldību,
         tad ir uzskatāms, ka šī struktūra piedalās kontrolētā uzņēmuma veiktajā saimnieciskajā darbībā, un tādējādi tā ir uzskatāma
         par uzņēmumu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      Ja tā nav, tad vienkārša viena uzņēmuma sadalīšana divās atsevišķās vienībās, no kurām pirmā tieši turpina iepriekšējo saimniecisko
         darbību, bet otra kontrolē pirmo, iejaucoties tās pārvaldībā, ir pietiekama, lai liegtu Kopienu noteikumu par valsts atbalstu
         lietderīgo iedarbību. Tas ļauj otrajai vienībai gūt labumu no subsīdijām vai citām priekšrocībām, ko piešķir valsts vai no
         valsts līdzekļiem, un tās pilnībā vai daļēji izmantot pirmās vienības labā, kā arī abu veidotās saimnieciskās vienības interesēs.

      Līdz ar to tāda juridiska persona kā bankas fonds, kam pieder kapitāla kontrolpakete banku sabiedrībā, var tikt kvalificēta
         kā “uzņēmums” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un tai jāpiemēro Kopienu noteikumi par valsts atbalstu, kuru režīmā ietilpst
         noteikumi, no kuriem izriet banku fondu uzdevums, kas pārsniedz vienkāršu kapitāldaļu ieguldīšanu, kas dod iespēju veikt kontroles
         funkcijas, bet arī sniegt pamudinājumus un finansiālu atbalstu un tādējādi atspoguļo dabisku un funkcionālu saikņu pastāvēšanu
         starp banku fondiem un banku sabiedrībām.

      (sal. ar 107., 118. un 125. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      4.     Tāda juridiskā persona kā bankas fonds, kura darbība aprobežojas ar līdzekļu nodošanu bezpeļņas struktūrām, nav kvalificējama
         kā “uzņēmums” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Faktiski šādai darbībai ir vienīgi sociāls raksturs un to neveic tirgū, konkurējot
         ar citiem tirgus dalībniekiem. Šīs darbības ietvaros bankas fonds darbojas kā labdarības organizācija, nevis kā uzņēmums.

      No otras puses, ja bankas fonds, kas darbojas sabiedrības interešu vai sociālo vajadzību jomās, izmanto tam valsts likumdevēja
         piešķirtās tiesības veikt finanšu un komerciālās darbības un darbības ar kustamiem un nekustamiem īpašumiem, kas ir nepieciešamas
         vai noderīgas tam paredzēto mērķu sasniegšanai, tad tas spēj piedāvāt preces vai pakalpojumus tirgū, konkurējot ar citiem
         tirgus dalībniekiem, piemēram, tādās jomās kā zinātniskā izpēte, izglītība, māksla vai veselība.

      Šajā gadījumā bankas fonds ir uzskatāms par uzņēmumu, ja tas veic saimniecisku darbību, neskatoties uz apstākli, ka preču
         vai pakalpojumu piedāvāšana nav peļņas gūšanas nolūkos, jo šis piedāvājums konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvājumiem,
         kuriem ir šāds mērķis, un tam līdz ar to ir jāpiemēro Kopienu noteikumi par valsts atbalstu.

      (sal. ar 119.–125. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      5.     Atbalsta jēdziens ir vispārīgāks nekā subsīdijas jēdziens, jo ar to saprot ne tikai pozitīvu palīdzību, kas ir subsīdija kā
         tāda, bet arī dažāda veida pasākumus, kas dažādos veidos atvieglo nastu, kas parasti gulstas uz uzņēmuma budžetu, un kas,
         kaut gan tie nav subsīdijas šī vārda šaurākajā nozīmē, ir identiski pēc rakstura un rada vienādas sekas.

      No tā izriet, ka pasākums, ar kuru valsts iestādes atsevišķiem uzņēmumiem piešķir atbrīvojumu no nodokļa, ar kuru, kaut arī
         tas neietver valsts līdzekļu piešķīrumu, tā saņēmēji nonāk labvēlīgākā finansiālā situācijā nekā citi nodokļu maksātāji, ir
         valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tāpat valsts atbalsts var būt arī pasākums, ar ko atsevišķiem uzņēmumiem
         tiek piešķirts nodokļa samazinājums vai parasti maksājamā nodokļa atlikšana uz vēlāku laiku.

      (sal. ar 131. un 132. punktu)
      6.     Nodokļu atvieglojumu, ko piešķir noteiktiem uzņēmumiem atkarībā no uzņēmuma, publisko tiesību juridiskas personas vai fonda
         juridiskās formas un jomām, kurās šis uzņēmums darbojas, nepiemēro visiem tirgus dalībniekiem, un tādējādi tas nav uzskatāms
         par nodokļu vai ekonomikas politikas vispārēju pasākumu, no kā izriet, ka tas ir selektīvs.

      (sal. ar 135., 136. un 138. punktu)
      7.     Ar EKL 87. panta 1. punktu ir aizliegts valsts atbalsts, kas ietekmē tirdzniecību dalībvalstu starpā un rada vai draud radīt
         konkurences izkropļojumus. Lai valsts pasākumu varētu uzskatīt par aizliegtu valsts atbalstu, nav jākonstatē, ka atbalsts
         patiešām ietekmē tirdzniecību dalībvalstu starpā un traucē konkurenci, bet tikai jāpārbauda, vai šis atbalsts varētu ietekmēt
         tirdzniecību un draud izkropļot konkurenci. It īpaši, ja kādas dalībvalsts piešķirtais atbalsts nostiprina kāda uzņēmuma stāvokli
         attiecībā pret citiem konkurējošiem uzņēmumiem Kopienas iekšējā tirdzniecībā, ir jāuzskata, ka atbalsts ir ietekmējis minēto
         tirdzniecību. Šajā sakarā apstāklis, ka kādā ekonomikas nozarē ir notikusi liberalizācija Kopienas līmenī, var liecināt, ka
         valsts atbalsts ietekmē vai varētu ietekmēt konkurenci, kā arī tirdzniecību dalībvalstu starpā.

      Turklāt nav nepieciešams, lai uzņēmums, kas saņem atbalstu, pats piedalītos Kopienas iekšējā tirdzniecībā. Ja dalībvalsts
         piešķir atbalstu kādam uzņēmumam, iekšējās darbības var saglabāties tādā pat līmenī vai pieaugt, taču tā rezultātā tiek samazinātas
         citās dalībvalstīs reģistrētu uzņēmumu izredzes iekļūt šīs dalībvalsts tirgū Turklāt tāda uzņēmuma nostiprināšana, kurš līdz
         šim nav piedalījies Kopienas iekšējā tirdzniecībā, var to nostādīt tādā stāvoklī, kas ļauj tam iekļūt citas dalībvalsts tirgū.

      (sal. ar 139.–143. punktu)
      8.     Dividenžu atbrīvojums no nodokļa banku fondiem, kuriem pieder kapitāldaļas banku sabiedrībās, kas īsteno tikai labdarības,
         izglītības, apmācību, studiju un zinātniskās izpētes mērķus, var tikt kvalificēts kā valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē. Šāds valsts pasākums izriet no valsts finansējuma. Turklāt tas ir selektīvs. Visbeidzot, ar šādu atvieglojumu notiek
         iejaukšanās finanšu pakalpojumu nozarē, kura tika pakļauta nozīmīgam liberalizācijas procesam Kopienu līmenī, saasinot konkurenci,
         kas jau varēja izrietēt no Līgumā paredzētās kapitāla brīvas aprites, un, pirmkārt, ar finansējumu un/vai naudas līdzekļiem
         var nostiprināt banku nozarē aktīvas ekonomiskas vienības, ko veido bankas fonds un bankas sabiedrība, stāvokli un, otrkārt,
         nostiprināt arī bankas fonda stāvokli, veicot kādu darbību, īpaši sociālajā, zinātniskajā vai kultūras jomā.

      (sal. ar 133., 138., 145. un 146. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 10. janvārī (*)

      Valsts atbalsts – EKL 87. un 88. pants – Bankas – Banku fondi – Uzņēmuma jēdziens – Banku fondu saņemtajām dividendēm piemērojamā tiešā nodokļa atvieglojums – Atzīšana par valsts atbalstu – Saderīgums ar kopējo tirgu – Komisijas Lēmums 2003/146/EK – Spēkā esamības novērtējums – Nepieņemamība – EKL 12., 43. un 56. pants – Nediskriminācijas princips – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kapitāla brīva aprite
      Lieta C‑222/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Corte suprema di cassazione (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 23. martā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 28. maijā, tiesvedībā

      Ministero dell’Economia e delle Finanze
      pret
      Cassa di Risparmio di Firenze SpA,

      Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato,

      Cassa di Risparmio di San Miniato SpA.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 7. jūlijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Cassa di Risparmio di Firenze SpA  vārdā – P. Ruso [P. Russo] un Dž. Morbidelli [G. Morbidelli], advokāti,

      –       Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato un Cassa di Risparmio di San Miniato SpA  vārdā – A. Rosi [A. Rossi] un Dž. Roberti [G. Roberti], advokāti,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. di Buči [V. Di Bucci], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 27. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 12., 43. un turpmāko pantu, EK līguma 56. un turpmāko pantu, EKL 87. un 88. panta
         interpretāciju, kā arī par Komisijas 2002. gada 22. augusta Lēmuma 2003/146/EK par Itālijas valdības īstenotajiem nodokļu
         pasākumiem attiecībā uz banku fondiem (OV 2003, L 55, 56. lpp.) spēkā esamību.

      2       Šis lūgums tika izteikts prāvā starp Cassa di Risparmio di Firenze SpA (turpmāk tekstā – “Cassa di Risparmio di Firenze”), Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato  un Cassa di Risparmio di San Miniato SpA (turpmāk tekstā – “Cassa di Risparmio di San Miniato”), kas reģistrētas Itālijā, un Ministero dell’Economia e delle Finanze (Itālijas Ekonomikas un finanšu ministrija) par Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato lūgumu atbrīvot no nodokļa ieturējuma ienākumus par 1998. finanšu gada dividendēm.

      I –  Atbilstošās valsts tiesību normas
      3       Itālijā uz akciju sabiedrību dividendēm attiecas priekšnodoklis saskaņā ar 1. pantu 1962. gada 29. decembra Likumā Nr. 1745
         par ieturējumiem pirms sabiedrību dividenžu izmaksas vai nodokli par sabiedrību dividendēm un grozījumiem attiecībā uz akcionāru
         vārdu obligātu reģistrāciju (GURI Nr. 5, 1963. gada 7. janvāris, 61. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 1967. gada 21. februāra Dekrētu–likumu Nr. 22 par jauniem
         noteikumiem attiecībā uz ieturējumu pirms sabiedrību dividenžu izmaksas vai nodokļiem par sabiedrību dividendēm (GURI  Nr. 47, 1967. gada 22. februāris, 1012. lpp.), kas pārveidots par likumu ar grozījumiem ar 1967. gada 21. aprīļa Likumu Nr. 209
         (GURI Nr. 101, 1967. gada 22. aprīlis, 2099. lpp.) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 1745/62”).

      4       Likuma Nr. 1745/62 10. pantā noteikts, ka dividendes, kas pienākas personu organizācijām vai īpašumiem, kam nepiemēro uzņēmuma
         nodokli, jo tie neietilpst minētā nodokļa piemērošanas jomā, kā arī tiem, kuriem piemēro nodokli, pamatojoties uz to bilanci,
         bet nepiemēro uzņēmuma nodokli, tā vietā, lai tās apliktu ar minētā likuma 1. pantā noteikto ieturējumu pirms dividenžu izmaksāšanas,
         tām piemēro nodokļa atlaidi 30 % apmērā.

      5       Ar Likuma Nr. 1745/62 10.a pantu tādu no uzņēmuma nodokļa atbrīvotu publisko tiesību juridisko personu vai fondu, kas īsteno
         tikai labdarības, izglītības, apmācību, studiju un zinātniskās izpētes mērķus, dividendes tiek atbrīvotas no 10. pantā paredzētā
         ieturējuma.

      6       Republikas Prezidenta 1973. gada 29. septembra Dekrētā Nr. 601 par nodokļu atvieglojumiem (GURI Nr. 268 papildu izdevums, 1973. gada 16. oktobris, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 601/73”) paredzēts uz pusi samazināt
         nodokli sociālās palīdzības organizācijām un veidojumiem, tādu organizāciju peļņai kā savstarpējās palīdzības biedrības, veselības
         aprūpes organizācijas, atbalsta un labdarības organizācijas, mācību iestādes un bezpeļņas dibinājumi pētniecībai un izmēģinājumiem
         sabiedriskiem mērķiem, zinātniskas organizācijas, akadēmijas, vēstures, literatūras, zinātnes, izmēģinājumu un pētniecības
         fondi un asociācijas, kam ir tikai kultūras mērķi, kā arī organizācijas, kuru mērķi ir pielīdzināmi labdarībai vai mācībām
         šā likuma izpratnē.

      7       Itālijas publiskās banku sistēmas privatizācijas process tika uzsākts ar 1990. gada 30. jūlija Likumu Nr. 218 par noteikumiem
         attiecībā uz kredītiestāžu, kas ir publisko tiesību subjekti, kapitāla dotāciju pārstrukturēšanu un palielināšanu (GURI Nr. 182, 1990. gada 6. augusts, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 218/90”) un ar 1990. gada 20. novembra likumdevēja
         dekrētu Nr. 356 par banku grupas restrukturizācijas un reglamentēšanas noteikumiem (GURI Nr. 282 kārtējais pielikums, 1990. gada 3. decembris, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 356/90”).

      8       Dekrēta Nr. 356/90 1. punktā publiskā sektora banku iestādēm, tostarp krājkasēm, paredzēta iespēja nodot banku akciju sabiedrībai,
         ko tās ir izveidojušas. Pārņēmēja iestāde, praksē saukta par “bankas fondu” (turpmāk tekstā – “bankas fonds”), kļuva par vienīgo
         šīs sabiedrības akcionāru (turpmāk tekstā – “bankas sabiedrība”), kuras uzdevums bija turpināt bankas darbības, ko iepriekš
         bija veikusi publiskā bankas iestāde.

      9       Minētā dekrēta 11. pantā paredzēts, ka banku fondiem, kuru darbību reglamentē šis dekrēts, kā arī to statūti, ir [tiek piešķirta]
         pilnīga publisko tiesību un privāto tiesību tiesībsubjektība un uz tiem joprojām attiecas likuma noteikumi par vadības un
         kontroles struktūru izveidi.

      10     12. pantā precizēts, ka banku fondiem, kam ir nedalībnieku pamatfondi, ir jāīsteno sabiedrības interešu un sociālo vajadzību
         mērķi pamatā zinātniskās izpētes, mācību, mākslas un veselības jomā un jāīsteno sākotnējie sociāli neaizsargāto kategoriju
         atbalsta un aizsardzības mērķi.

      11     Tajā pašā pantā cita starpā teikts, ka:
      –       banku fondi var veikt šo mērķu sasniegšanai vajadzīgās vai piemērotās finanšu, tirdzniecības, nekustamo un kustamo īpašumu
         operācijas;

      –       tie pārvalda savu dalību bankas sabiedrībā tik ilgi, kamēr tie turpina būt tās īpašnieki;
      –       tomēr tie nevar nedz veikt tiešas banku darbības, nedz arī turpināt būt kontrolējošo daļu īpašnieki citās banku vai finanšu
         iestādēs, kas nav bankas sabiedrība;

      –       turpretim tās var iegūt un cedēt citu banku un finanšu iestāžu mazākuma kapitāldaļas;
      –       pārejas periodā darbību turpinātība bankas fonda un bankas sabiedrības starpā ir jānodrošina ar noteikumiem, kuros noteikts,
         ka bankas fonda vadības komitejas vai pielīdzināmas struktūras locekļus ieceļ vadības padomē un kontroles struktūras locekļus
         – bankas sabiedrības uzraudzības padomē;

      –       banku fondiem ir jāieskaita noteikta daļa ienākumu no dalības banku sabiedrībās rezervē šo sabiedrību kapitāla palielināšanai;
      –       šo rezervi var ieguldīt sabiedrību, kurās bankas fondam ir dalība, vērtspapīros vai arī valsts emitētos vai garantētos vērtspapīros;
      –       banku fondi noteiktā apjomā var norakstīt banku sabiedrību parādus vai pieņemt no tām garantijas noteiktā apjomā.
      12     Saskaņā ar Dekrēta Nr. 356/90 13. pantu:
      –       banku sabiedrību publiskā akciju cesija bija jāveic, izmantojot publisku piedāvājumu;
      –       kopumā viena procenta no bankas sabiedrības kapitāla apmērā varēja veikt brīvu cesiju kotēto akciju biržā;
      –       citu procedūru veikšanai bija jāsaņem Valsts kases ministra atļauja;
      –       ja cesijas vai kādas citas operācijas rezultātā bankas fonds, kaut vai tikai uz laiku, zaudēja kontroli pār akciju kontrolpaketi,
         kas dod balsstiesības bankas sabiedrības pilnsapulcē, operācija bija jāapstiprina ar Valsts kases ministra dekrētu;

      –       bankas fonds, kas cedējis kontrolpaketi, varēja iegūt citu kontrolpaketi bankas sabiedrībā, pirms tam iegūstot apstiprinājumu
         ar Valsts kases ministra dekrētu.

      13     Saskaņā ar Dekrēta Nr. 356/90 14. pantu uzraudzību pār banku fondiem veic Valsts kases ministrija, kurai tiem ir jāiesniedz
         budžeta projekti un gada bilances.

      14     Saskaņā ar minēto noteikumu:
      –       banku fondiem turklāt Valsts kases ministrijā un Itālijas Bankā bija jāiesniedz, pat periodiski, pieprasītā informācija;
      –       Valsts kases ministrija varēja uzdot veikt pārbaudes.
      15     Ar 1. panta 7.a punktu 1994. gada 31. maija Dekrētā-likumā Nr. 332 par noteikumiem valstij un publiskajām organizācijām piederošo
         kapitāldaļu akciju sabiedrībās cesijas paātrināšanu (GURI Nr. 126, 1994. gada 1. jūnijs, 38. lpp.), kas pārveidots par likumu ar 1994. gada 30. jūlija Likumu Nr. 474 (GURI Nr. 177, 1994. gada 30. jūlijs, 5. lpp.), tika atcelti šā sprieduma 12. punktā minētie Dekrēta Nr. 356/90 13. panta noteikumi,
         kas paredzēja Valsts kases ministra atļauju, pirmkārt, lai veiktu jebkādas operācijas, kuru rezultātā bankas fonds zaudē kontroli
         pār bankas sabiedrību, un, otrkārt, citas kontrolpaketes iegūšanai bankas sabiedrībā.

      16     Režīms, kurš tika iedibināts ar Likumu Nr. 218/90 un Dekrētu Nr. 356/90, tika papildināts ar 1998. gada 23. decembra Likumu
         Nr. 461 par kompetences deleģēšanu valdībai attiecībā uz 1990. gada 20. novembra likumdevēja dekrēta Nr. 356 11. panta 1. punktā
         noteikto organizāciju civiltiesiskā un nodokļu tiesiskā regulējuma, kā arī banku pārveides darbību nodokļu režīma pārstrukturizāciju
         (GURI Nr. 4, 1999. gada 7. janvāris, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 461/98”) un ar 1999. gada 17. maija Likumu–dekrētu Nr. 153
         par 1990. gada 20. novembra likumdevēja dekrēta Nr. 356 11. panta 1. punktā noteikto organizāciju civiltiesisko un nodokļu
         tiesisko regulējumu un banku pārstrukturēšanas darbību nodokļu režīmu saskaņā ar 1. punktu 1998. gada 23. decembra Likumā
         Nr. 461 (GURI Nr. 125, 1999. gada 31. maijs, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 153/99”).

      17     Ar Dekrēta Nr. 153/99 30. pantu tika atcelts Dekrēta Nr. 356/90 11., 12., 13. un 14. pants.
      18     Dekrēta Nr. 153/99 1. pantā, izmantojot praksē lietoto nosaukumu, precizēts, ka ar “fondu” ir jāsaprot iestāde, kas ir ieguldījusi
         bankas sabiedrībā Dekrēta Nr. 356/90 izpratnē.

      19     Dekrēta 153/99 2. panta 1. punktā noteikts šādi:
      –       banku fondi ir privāto tiesību bezpeļņas juridiskās personas, kurām ir likumā noteikta autonomija un pilnīgas un neierobežotas
         pārvaldības tiesības;

      –       tie realizē tikai sociālas lietderības un ekonomiskās attīstības veicināšanas mērķus saskaņā ar savu attiecīgo statūtu noteikumiem.
      20     3. pantā papildināts šādi:
      –       banku fondi savus mērķus īsteno saskaņā ar visiem noteikumiem, kas saderīgi ar to 2. pantā definēto juridisko raksturu;
      –       tie darbojas saskaņā ar rentablas pārvaldības principu;
      –       tie var pārvaldīt tikai tādus uzņēmumus, kas darbojas tieši fondu statūtos noteikto mērķu sasniegšanai un vienīgi attiecīgajās
         nozarēs;

      –       tiem nav atļauts veikt bankas funkcijas;
      –       tiem ir aizliegts jebkādā veidā tieši vai netieši finansēt, pārskaitīt vai piešķirt līdzekļus iestādēm vai uzņēmumiem, kas
         darbojas peļņas gūšanai, lai kāda rakstura tie nebūtu, izņemot palīguzņēmumus un sociālos kooperatīvus.

      21     Saskaņā ar Dekrēta Nr. 153/99 1. pantu tā sākotnējā redakcijā, “attiecīgās nozares” ir jāizvēlas no šādām: zinātniskā izpēte,
         mācības, māksla, kultūras mantojuma un darbību un vides resursu saglabāšana un attīstīšana, veselība un palīdzība sociāli
         neaizsargātajām grupām.

      22     Saskaņā ar šā noteikuma grozījumu, kas veikts ar 11. pantu 2001. gada 28. decembra Likumā Nr. 448 par valsts gada un daudzgadu
         budžeta izveidošanas noteikumiem (2002. gada Finanšu likums) (GURI Nr. 301 kārtējais pielikums, 2001. gada 29. decembris, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 448/01”), attiecīgās nozares
         ir jāizvēlas no šādām: ģimene un ar to saistītās vērtības; jauniešu izglītība un apmācības; izglītība un apmācība, ieskaitot
         mācību līdzekļu iegādi; brīvprātīgais darbs; filantropija un labdarība; reliģija un garīgā attīstība; palīdzība veciem cilvēkiem;
         pilsoņu tiesības; noziedzības novēršana un sabiedriskā drošība; pārtikas drošība un kvalitatīva lauksaimniecība; vietējā attīstība
         un sociālo mītņu būvniecība vietējā līmenī; patērētāju aizsardzība; civilā aizsardzība; sabiedrības veselība; profilakse un
         rehabilitācija; sporta aktivitātes; narkomānijas prevencija un narkomānu ārstēšana; psihiskās un mentālās patoloģijas un traucējumi;
         zinātniskā un tehnoloģiju izpēte; vides aizsardzība un kvalitāte; māksla, kultūras mantojums un aktivitātes.

      23     Dekrēta Nr. 153/99 4. panta 3. punktā tā sākotnējā redakcijā ir noteikts, ka administrācijas struktūras locekļi nevar pildīt
         bankas sabiedrības vadības valdes locekļa pienākumus.

      24     Redakcijā, kas izriet no 2003. gada 24. decembra Likuma Nr. 350 par valsts gada un daudzgadu budžeta izveidošanas noteikumiem
         (2004. gada Finanšu likums) (GURI Nr. 299 kārtējais pielikums, 2003. gada 27. decembris, 1. lpp.), iepriekš minētajā noteikumā paredzēts šādi:

      –       personas, kas veic bankas fonda pārvaldības, vadības vai kontroles funkcijas, nevar veikt pārvaldes, vadības vai kontroles
         funkcijas bankas sabiedrībā vai sabiedrībās, kas atrodas tās kontrolē vai kurās tā ir daļas īpašniece;

      –       personas, kas bankas fondā veic plānošanas uzdevumus, nevar pildīt pārvaldības, vadības vai kontroles uzdevumus bankas sabiedrībā.
      25     Tā sākotnējā redakcijā Dekrēta Nr. 153/99 5. panta 1. punktā bija noteikts, ka bankas fonda kapitāls pilnībā jāvelta likumā
         noteikto mērķu īstenošanai un ka sava kapitāla pārvaldības ietvaros banku fondiem ir jāpārvalda riski, lai, ievērojot piemērotākos
         kritērijus, saglabātu to vērtību un gūtu atbilstošu peļņu. Likuma Nr. 448/01 11. pantā šis noteikums precizēts, nosakot, ka
         pārvaldībai jābūt saskaņā ar banku fondu bezpeļņas raksturu un tā darbojas saskaņā ar pārskatāmības un ētikas principiem.

      26     Dekrēta Nr. 153/99 6. panta 1. punktā noteikts, ka banku fondiem var būt kontrolpaketes tikai tādos  saimnieciskos veidojumos
         un sabiedrībās, kuru mērķis ir tikai palīguzņēmumu pārvaldība.

      27     Attiecībā uz daļu turēšanu banku sabiedrībās 25. panta 1. un 2. punkta sākotnējā redakcijā ir noteikts šādi:
      –       kontrolpaketes šajās sabiedrībās var saglabāt četrus gadus, skaitot no dekrēta spēkā stāšanās brīža, ar mērķi tās nodot;
      –       ja nodošana nav notikusi šajā termiņā, kontrolpakete var tikt saglabāta uz papildu periodu, kas nepārsniedz divus gadus;
      –       kontrolpaketes sabiedrībās, kas nav banku sabiedrības, izņemot banku fondu kontrolpaketes palīguzņēmumos, ir jānodod Uzraudzības
         iestādes noteiktajā termiņā, ņemot vērā prasību par kapitāla vērtības saglabāšanu un, jebkurā gadījumā, noteikto četru gadu
         termiņu.

      28     Iepriekš minētajos noteikumos, kuri grozīti ar Likuma Nr. 448.01 11. pantu un vēlāk ar 4. pantu 2003. gada 24. jūnija Dekrētā–likumā
         Nr. 143 (GURI Nr. 144, 2003. gada 24. jūnijs), kas pārveidots par likumu ar grozījumiem ar 2003. gada 1. augusta Likumu Nr. 212 (GURI Nr. 185 kārtējais pielikums, 2003. gada 11. augusts) (turpmāk tekstā – “Dekrēts–likums Nr. 143/03”), tika paredzēts šādi:

      –       maksimālais kontrolpaketes četru gadu saglabāšanas termiņš tika aizstāts ar konkrētu datumu – 2005. gada 31. decembri;
      –       tika ieviesta iespēja kontrolpaketes banku iestādēs uzticēt uzkrāto naudas līdzekļu pārvaldīšanas sabiedrībām, kas izvēlētas
         saskaņā ar konkurences procedūrām un kuru uzdevums ir pārvaldīt šīs kapitāldaļas savā vārdā saskaņā ar profesionāliem un neatkarības
         kritērijiem, noteiktos gadījumos saglabājot iespēju banku fondiem dot norādes, lai tiktu sasauktas ārkārtas pilnsapulces un
         notiktu kapitāldaļu nodošana, kurai katrā gadījumā jānotiek ne vēlāk kā trešajā gadā pēc 2005. gada 31. decembra;

      –       ekonomikas un finanšu ministrs, kā arī Itālijas Banka izlieto pilnvaras, kas tām piešķirtas saskaņā ar banku un kredītu nozares
         noteikumiem;

      –       kontrolpaketes sabiedrībās, kas nav banku sabiedrības, izņemot banku fondu kontrolpaketes palīguzņēmumos, ir jānodod Uzraudzības
         iestādes noteiktajā termiņā, ņemot vērā prasību par kapitāla vērtības saglabāšanu un, jebkurā gadījumā, vēlākais 2005. gada
         31. decembrī.

      29     Dekrēta Nr. 153/99 25. panta 3. punkta sākotnējā redakcijā, kas nav grozīta ar Likumu Nr. 448/01, ir paredzēts, ka, ja pēc
         kontrolpakešu saglabāšanai paredzētā termiņa izbeigšanās šīs kontrolpaketes vēl ir banku fondu turējumā, Uzraudzības iestāde
         veic to nodošanu tādā apmērā, lai izbeigtu attiecīgo kontroli.

      30     Nodokļu jomā Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 1. punktā ir paredzēts, ka banku fondi, kuri savus statūtus ir pielāgojuši minētā
         dekrēta noteikumiem, ir uzskatāmi par nekomerciālām struktūrām, pat ja tie turpina īstenot savus likumā noteiktos mērķus ar
         palīguzņēmumu palīdzību.

      31     Iesniedzējtiesas lēmuma pieņemšanas laikā 12. panta 2. punktā bija noteikts šādi:
      –       Dekrēta Nr. 601/73 6. pantā paredzētais režīms ir piemērojams banku fondiem, kas ir pielāgojuši savus statūtus Dekrēta Nr. 153/99
         noteikumiem un darbojas attiecīgajās nozarēs;

      –       tas pats režīms līdz statūtu pielāgošanai Dekrēta Nr. 153/99 noteikumiem ir piemērojams banku fondiem, kuri nav komercsabiedrības
         un kuri galvenokārt ir īstenojuši sabiedrisko interešu un sociālo vajadzību mērķus nozarēs, kas norādītas Dekrēta Nr. 356/90
         12. pantā un tā vēlākajos grozījumos.

      32     Dekrēta Nr. 153/99, ko groza ar Dekrētu–likumu Nr. 143/03, 12. panta 3. punktā ir noteikts, ka banku fondi zaudē savu nekomerciālo
         struktūru statusu un vairs nesaņem paredzētos nodokļu atvieglojumus, ja pēc 2005. gada 31. decembra tie vēl ir kādas banku
         sabiedrības kontrolpaketes turētāji.

       II – Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      33     Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato Itālijas nodokļu administrācijai, pamatojoties uz Likuma Nr. 1745/62 10.a pantu, lūdza atbrīvot to no ieturējuma par dividendēm,
         ko tā bija guvusi 1998. finanšu gadā no kapitāldaļām Cassa di Risparmio di San Miniato, kā arī sabiedrībā Casse Toscane SpA, kuras tiesību pārņēmēja ir Cassa di Risparmio di Firenze.

      34     Šis lūgums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka, ja banku fondi pārvalda savas kontrolpaketes banku sabiedrībās, šī darbība
         ir uzskatāma par komercdarbību, kas nav saderīga ar Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzēto atbrīvojumu.

      35     Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato, kā arī Cassa di Risparmio di Firenze un Cassa di Risparmio di San Miniato apstrīdēja šo lēmumu Commissionetributariaprovinciale di Firenze.

      36     Prasība tika noraidīta.
      37     Visi trīs prasītāji apstrīdēja Commissionetributariaprovinciale di Firenze lēmumu Commissionetributariaregionale di Firenze, kas sūdzību pieņēma.

      38     Kā uzskata iesniedzējtiesa, Commissionetributariaregionale di Firenze nosprieda, ka Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato, pamatojoties uz to, ka tās mērķis bija saistīts ar sabiedriskām interesēm un sociālām vajadzībām noteiktās nozarēs, bija
         jāsaņem juridisko personu ienākuma nodokļa samazinājums uz pusi saskaņā ar Dekrēta Nr. 601/73 6. pantu un šim samazinājumam
         vēl jāpievieno atbrīvojums no ieturējuma, pamatojoties uz Likuma Nr. 1745/62 10.a pantu, neatkarīgi no tā, vai bankas fonds
         paralēli pamata darbībām var veikt uzņēmējdarbību.

      39     Iesniedzējtiesa arī paskaidro, ka Commissionetributariaregionale di Firenze šajā sakarā ir atsaukusies uz jauno režīmu, kas izriet no Likuma Nr. 461/98 un Dekrēta Nr. 153/99, kurā skaidri noteikts,
         ka banku fondiem piemēro attiecīgo nodokļu atlaidi.

      40     Tā ir uzskatījusi, ka tās izskatāmajā lietā nav sniegti pierādījumi par to, kādas ekonomiskās darbības uzņēmumam ir primārās
         pār sociālām vajadzībām.

      41     Ministero dell'Economia e delle Finanze par pieņemto lēmumu iesniedza kasācijas sūdzību.

      42     Tā cita starpā norāda, ka ir noticis Likuma Nr. 1745/62 10.a panta, Dekrēta Nr. 601/73 14. panta un Itālijas Civilkodeksa
         ievada noteikumu pārkāpums, saskaņā ar kuriem likumi, kuros noteikts izņēmums no vispārīgajiem noteikumiem vai citiem likumiem,
         ir piemērojami tikai tajos paredzētajos gadījumos un apstākļos.

      43     Savā lūgumā iesniedzējtiesa, Corte suprema di cassazione, norāda, ka pamata prāvas risinājumā, pamatojoties uz valsts tiesībām, ir jāņem vērā jautājums par banku fondu fiskālā režīma
         saderīgumu ar Kopienu tiesībām, it īpaši ar EKL 12., 43. un turpmākajiem pantiem, 56. un turpmākajiem pantiem, kā arī EKL
         87. un 88. pantu. Tā uzsver, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts iestādēm ir pienākums, ja nepieciešams pēc savas
         iniciatīvas piemērot Kopienu tiesību noteikumus, ja vajadzīgs, nepiemērojot tiem pretrunā esošās valsts tiesību normas.

      44     Attiecībā uz EKL 87. un 88. pantu tā atgādina, ka, ja attiecīgie pamata prāvā minētie fiskālie pasākumi ir uzskatāmi par valsts
         atbalstu noteiktiem uzņēmumiem vai noteiktiem ražojumiem, tos nevar īstenot bez iepriekšēja Komisijas lēmuma par to saderīgumu.
         Līdz šāda lēmuma pieņemšanai valsts tiesām saskaņā ar EKL 88. panta 3. punkta tiešo iedarbību ir jāliedz tos piemērot.

      45     Šajā sakarā iesniedzējtiesa atzīst, ka Lēmumā 2003/146 ir izvērtēti Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 2. punktā paredzētie fiskālie
         pasākumi atbilstoši EKL 87. un 88. pantam.

      46     Ņemot vērā šo lēmumu, izvērtētie pasākumi, kas īstenoti attiecībā uz banku fondiem, kas tieši neveic nevienu no minētā dekrēta,
         kurā grozījumi izdarīti ar Likumu Nr. 448/01, 1. pantā uzskaitītajām nozarēm, nav valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē, jo tie nav domāti “uzņēmumiem” šā noteikuma izpratnē.

      47     Iesniedzējtiesa paskaidro, ka tas, vai banku fondi bija komerciāla rakstura, vai nē, bija iemesls atšķirībām analīzē.
      48     Itālijas nodokļu administrācija ir nemainīgi uzskatījusi, ka banku fondi ir komerciāla rakstura [veidojumi], no kā izriet,
         ka uz tiem attiecas vispārējais nodokļu režīms.

      49     Itālijas valdība procedūras, kuras noslēgumā tika pieņemts Lēmums 2003/146, ietvaros uzskatīja, ka banku fondi nav uzskatāmi
         par “uzņēmumiem” konkurences noteikumu izpratnē.

      50     Atšķirības pastāvēja pat iesniedzējtiesas ietvaros. Atsevišķos lēmumos tika pieņemts, ka banku fondi nav komerciāla rakstura
         [veidojumi], jo kapitāldaļu pārvaldīšana banku uzņēmumos, kā arī citos uzņēmumos, kas nav banku uzņēmumi, ir tikai līdzeklis
         finanšu līdzekļu iegūšanai, kas ir būtiski šai struktūrai uzticēto sociālo un kultūras mērķu īstenošanai. Citos lēmumos bija
         noteikts pretēji, apšaubot sociālo un kultūras darbību saistību ar nodokļu atvieglojuma režīmu, jo attiecīgās struktūras varēja
         darboties banku tirgū un citos tirgos, konkurējot ar citiem uzņēmumiem.

      51     Iesniedzējtiesa uzsver, ka Dekrēta Nr. 153 12. panta 2. punktā ir būtiski paplašināts Dekrēta Nr. 601/73 6. pantā paredzētais
         režīms, līdz kamēr ir pieņemti noteikumi par statūtu pielāgošanu Dekrētam Nr. 153/99, attiecībā uz tādiem banku fondiem, kuri
         nav komercstruktūras un kuri galvenokārt ir realizējuši sabiedrības interešu un sociālo vajadzību mērķus.

      52     Tā piebilst, ka saskaņā ar daļu valsts tiesu prakses Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka
         nodokļu režīms ir piemērojams arī par nodokļu gadiem pirms Dekrēta Nr. 153/99 stāšanās spēkā.

      53     Tā uzskata, ka līdz ar to ir jāpārbauda jautājums par Lēmuma 2003/146 spēkā esamību. Šajā sakarā, ja būtu jāuzskata, ka banku
         fondi pēc sava rakstura ir uzņēmumi, lēmums zaudētu savu spēku.

      54     Tomēr saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli, ņemot vērā likumā noteiktu pienākumu, tam, ka speciāli šiem gadījumam radītu tiesību
         subjekti vienlaicīgi iegūst lielāko daļu vērā ņemamu bankas sabiedrību kapitāldaļu un šī situācija tāda saglabājas noteiktu
         laika posmu, kā arī tam, ka šie ienākumi no šādu kapitāldaļu nodošanas tiek izmantoti vērā ņemamu kapitāldaļu iegūšanai un
         pārvaldīšanai citos uzņēmumos, ir dažādi mērķi, kuru vidū ir arī sistēmas ekonomiskā attīstība, ļaujot veikt ekonomiskas darbības
         kāda produkta atrašanai, pat ja šo produktu nevar izplatīt, kas galvenokārt ir jāizmanto ar peļņas gūšanu nesaistītiem mērķiem.

      55     Iesniedzējtiesa atgādina, ka 1995.–1996. finanšu gada beigās banku fondu kapitāls bija 50 000 miljardi ITL un ka 2002. gada
         31. decembrī to iegrāmatotā vērtība bija sasniegusi 37 miljardus euro, neskaitot turēto kapitāldaļu, kas parasti tika iegrāmatotas
         pēc savas sākotnējās vērtības, vērtības pieaugumu.

      56     Iesniedzējtiesa uzsver, ka banku fondu bezpeļņas darbības neapslēpj sistēmas raksturelementu, proti, to, ka šo banku fondu
         uzdevums kā organizatoriski, tā arī funkcionāli ir pārņemt vairāku svarīgu banku sabiedrību īpašumus un pārvaldi, īstenojot
         pār tām savas kontroles pilnvaras, kurās ietilpst arī direktoru iecelšana amatā un atcelšana no tā.

      57     Šādu uzdevumu nevar uzskatīt par konkurences normu apiešanu. Šis uzdevums ir būtisks elements publiskajā banku sistēmā un
         saskaņā ar Kopienu tiesību principiem vienmēr ir ekonomikas darbības pamatā. Tā neapstrīdami ir faktors, kas varētu izraisīt
         Kopienas iekšējā tirgus un tirdzniecības traucējumus, it īpaši tādēļ, ka banku fondi var iegūt kapitāldaļas arī citos uzņēmumos,
         tai skaitā banku sabiedrībās.

      58     Banku fondi ir juridiskā un ekonomiskā simbiozē ar valsts banku sistēmu, no kā izriet, ka tie nav svešinieki šajā sistēmā
         un attiecīgajā tirgū.

      59     Iesniedzējtiesa cita starpā jautā, vai pamata prāvā apskatītais nodokļu režīms nav EKL 12. pantā ietvertā diskriminēšanas
         aizlieguma principa pārkāpums un tajā pat laikā EKL 43. un 56. pantā attiecīgi ietverto brīvības veikt uzņēmējdarbību un kapitāla
         brīvas aprites principu pārkāpums.

      60     Šādos apstākļos Corte suprema di cassazione nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Eiropas Kopienu Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai uz tiesību subjektu grupu (proti, banku fondi), kas ir izveidota, pamatojoties uz Likumu [Nr. 218/90] un [Dekrētu Nr. 356/90],
         ar vēlākajiem grozījumiem tajā, attiecas Kopienas konkurences noteikumi – pat ja šie tiesību subjekti administrē sociālos
         pabalstus – ja grupai pieder pamatkapitāla daļu kontrolpaketes sabiedrībās, kas ir iesaistītas banku darbībā, un tā administrē
         šīs pamatkapitāla daļas attiecībā uz ļoti lielu skaitu tirgū darbojošos subjektu, kontrolēto sabiedrību peļņai pārejot grupai?
         Attiecībā uz noteikumiem, kas ieviesti ar [Dekrētu Nr. 153/99], vai šiem veidojumiem dotā iespēja izmantot ieņēmumus no šīm
         pamatkapitāla daļām dažādiem nolūkiem, ieskaitot sistēmas ekonomisko attīstību, lai iegūtu un pārvaldītu vērā ņemamu pamatkapitāla
         daļu turējumu citās sabiedrībās – ieskaitot bankas – tajā skaitā kontrolpaketes turēšanu uzņēmumos, kas nav bankas, ir komercdarbība,
         attiecībā uz kuru ir jāpiemēro Kopienu konkurences tiesības?

      2)      Līdz ar to, vai uz šiem subjektiem saskaņā ar Likumu [Nr. 218/90] un vēlāk grozītā [Dekrēta Nr. 356/90] noteikumiem, kā arī
         saskaņā ar reformu, kas noteikta [Likumā Nr. 461/98] un [Dekrētā Nr. 153/99], attiecas Kopienas noteikumi par valsts atbalstu
         (EKL 87. un 88. pants) attiecībā uz tiem piemēroto atviegloto nodokļu režīmu?

      3)      Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu (2) ir apstiprinoša, vai saņemtajām dividendēm piemērojamā tiešo nodokļu atvieglojumu
         sistēma, par ko ir šī lieta, ir valsts atbalsts EKL 87. panta izpratnē?

      4)      Ja atbilde uz iepriekš minēto jautājumu (2) ir apstiprinoša, vai ir spēkā Eiropas Komisijas 2002. gada 22. augustā pieņemtais
         [Lēmums Nr. 2003/146], kurā tika noteikts, ka noteikumi par valsts atbalstu netiek piemēroti banku izcelsmes fondiem, ņemot
         vērā šajā lūgumā par prejudiciālo nolēmumu norādītā tiesiskuma un pamatojuma trūkumu un/vai nepietiekamību?

      5)      Neskarot jautājumu par to, vai ir piemērojami noteikumi par valsts atbalstu, vai labvēlīgāka nodokļu režīma piešķiršana ekskluzīvi
         nacionālu pārņēmēju banku peļņas, ko kontrolē fondi un saņem fondi, sadalei vai tādu sabiedrību, kurās pamatkapitāla daļas
         tika iegūtas, izmantojot ienākumus no kapitāldaļu banku iestādēs nodošanas, peļņas sadalei, rada diskrimināciju par labu sabiedrībām,
         kurās ir veikti ieguldījumi, salīdzinot ar citām sabiedrībām, kas darbojas tirgū, un tajā pašā laikā, vai tas pārkāpj uzņēmējdarbības
         brīvības principu un kapitāla brīvas aprites principu saistībā ar EKL 12., 43. un turpmākajiem pantiem un 56. un turpmākajiem
         pantiem?”

       III – Par prejudiciālajiem jautājumiem
       A – Par jautājumu pieņemamību
       1. Par pirmā, otrā un trešā jautājuma pieņemamību

       a) Tiesai iesniegtie apsvērumi
      61     Atbildētājas pamata lietā uzskata, ka pirmie trīs jautājumi nav pieņemami, jo:
      –      pretēji tam, ko atzinusi iesniedzējtiesa, Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētais atbrīvojums attiecas tikai uz [nodokļa]
         ieturējumu pirms [dividenžu] izmaksas, nevis nodokli;

      –      uzdotie jautājumi ir tikai valsts interesēs, lai vienkārši noskaidrotu, vai, ņemot vērā Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētos
         vispārīgos noteikumus, banku fondiem ir tiesības saņemt šajā normā paredzēto atbrīvojumu.

      62     Itālijas valdība un Komisija pirmo trīs uzdoto jautājumu pieņemamību neapstrīd.
       b) Tiesas vērtējums
      63     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saskaņā ar EKL 234. pantu Tiesa nav kompetenta ar prejudiciālu nolēmumu sniegt atzinumu par
         valsts tiesību normu interpretāciju (1964. gada 19. marta spriedums lietā 75/63 Unger, Recueil, 347., 365. lpp., un 1996. gada 26. septembra spriedums lietā C‑341/94 Allain, Recueil, I‑4631. lpp., 11. punkts). Tiesas kompetence aprobežojas tikai ar Kopienu tiesību noteikumu pārbaudi (1995. gada 21. decembra
         rīkojums lietā C‑307/95 Max Mara, Recueil, I‑5083. lpp., 5. punkts). Valsts tiesību normu piemērošanas joma un veids ir jāizvērtē valsts tiesai (1995. gada 7. decembra
         spriedums lietā C‑45/94 Cámara de Comercio, Industria y Navegación de Ceuta, Recueil, I‑4385. lpp., 26. punkts).

      64     Pamata lietā iesniedzējtiesai arī ir jānosaka, vai Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētais atbrīvojums attiecas uz maksājama
         nodokļa ieturējumu pirms izmaksas vai uz nodokļa ieturējumu.

      65     Tai arī ir jāizvērtē, vai atbildētājam – bankas fondam – ir tiesības uz šādu atbrīvojumu attiecīgajā finanšu gadā, vienlaicīgi
         piemērojot minēto Likuma Nr. 1745/62 10.a pantu un Dekrēta Nr. 601/73 6. pantu, kā arī vajadzības gadījumā retroaktīvi piemērojot
         Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 2. punktu.

      66     Ja atbilde ir apstiprinoša, iesniedzējtiesai ir jāatbild uz jautājumu, proti, vai attiecīgais nodokļa atbrīvojums ir valsts
         atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Faktiski, ja tā ir, tad šo atbrīvojumu saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu nevar
         piemērot, par to iepriekš nepaziņojot Komisijai.

      67     Jautājums, uz kuru vajadzības gadījumā valsts tiesai ir jāatbild, attiecas uz Kopienu tiesībām.
      68     Šādos apstākļos pirmie trīs uzdotie prejudiciālie jautājumi, ja tie skar Kopienu tiesības, ir pieņemami.
       2. Par ceturtā jautājuma pieņemamību

       a) Tiesai iesniegtie apsvērumi
      69     Atbildētāji pamata lietā uzskata, ka ceturtais jautājums, kas saistīts ar Lēmuma 2003/146 spēkā esamību, nav pieņemams, jo
         šis lēmums attiecībā uz Itālijas Republiku bija galīgais, un tā, kaut arī bija šāda iespēja, neiesniedza prasību par tā atcelšanu,
         pamatojoties uz EKL 230. pantu (1994. gada 9. marta spriedums lietā C‑188/92 TWD Textilwerke Deggendorf, Recueil, I‑833. lpp.).

      70     Itālijas valdība uzskata, ka ceturtais jautājums ir neatbilstošs, jo Lēmums 2003/146 tika pieņemts, ņemot vērā banku fondu
         režīmu, kurā grozījumi izdarīti ar Dekrētu Nr. 153/99.

      71     Komisija arī uzskata, ka šis jautājums nav pieņemams, jo pamata prāvā tiek spriests par situāciju 1998. gadā, bet Lēmumā 2003/146
         tika izvērtēti banku fondiem ar Dekrētu Nr. 153/99 piešķirtie atvieglojumi, kuri turklāt atbilda citiem nodokļu atvieglojumiem,
         nevis Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētajam atbrīvojumam.

       b) Tiesas vērtējums
      72     Jautājumu par Lēmuma 2003/146 spēkā esamības izvērtējumu nav uzdevis subjekts, kuram ir tiesības iesniegt prasību par šā lēmuma
         atcelšanu, bet kurš nav tās izmantojis EKL 230. pantā noteiktajā termiņā.

      73     To ir uzdevusi iesniedzējtiesa pēc savas ierosmes.
      74     Līdz ar to saskaņā ar judikatūru, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā TWD Textilwerke Deggendorf, to nevar atzīt par nepieņemamu.

      75     Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa var nolemt nepieņemt nolēmumu par prejudiciālu jautājumu saistībā
         ar Kopienu tiesību akta spēkā esamības novērtējumu, ja ir nepārprotami skaidrs, ka šim iesniedzējtiesas lūgtajam vērtējumam
         nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu (2002. gada 21. marta spriedums lietā C‑451/99 Cura Anlagen, Recueil, I‑3193. lpp., 16. punkts).

      76     Lēmumā 2003/146, ņemot vērā EKL 87. un turpmākos pantus, ir īpaši izvērtēts Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 2. punkts saistībā
         ar Dekrēta Nr. 601/73 6. pantā paredzēto nodokļa samazināšanu uz pusi.

      77     Šī samazināšana ir nodokļu atvieglojums, kas atšķiras no Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētā atbrīvojuma no ieturējuma.
      78     Komisija Lēmuma 2003/146 61. punktā un 1. pantā ir atzinusi, ka valsts atbalsts nav tāds pasākums, kas ar Dekrēta Nr. 153/99
         12. panta 2. punktu ir ieviests attiecībā uz tādiem banku fondiem, kuri tieši neveic kādu no darbībām, kas uzskaitītas minētā
         dekrēta 1. pantā, kurā grozījumi izdarīti ar Likumu Nr. 448/01 (skat. šā sprieduma 22. punktu).

      79     Iesniedzējtiesai ir jālemj, vai Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 2. punktam iekšējo tiesību izpratnē ir vai nav ietekme uz Likuma
         Nr. 1745/62 10.a panta piemērošanu pamata prāvā (skat. šā sprieduma 65. punktu) attiecībā uz 1998. finanšu gadu.

      80     Apstiprinošas atbildes gadījumā šai tiesai ir jāizvērtē, vai strīdīgais nodokļa atvieglojums ir valsts atbalsts EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē.

      81     Ja atbilde ir noliedzoša, tai ir jāizvērtē tas pats, kas tad, ja tā nospriež, ka Likuma Nr. 1745/62 10.a pants ir atbildētāja
         pamata lietā interesēs, piemērojot to kopā ar Dekrēta Nr. 601/73 6. pantu.

      82     Tomēr katrā gadījumā tās vērtējumu nevar ietekmēt Lēmums 2003/146.
      83     Faktiski Komisijas secinājums par to, ka Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 2. punktā paredzētais pasākums nav valsts atbalsts,
         ir pamatots ar to, ka banku fondi nav uzņēmumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      84     Tomēr minētais fakts izriet no Komisijas veiktās analīzes attiecībā uz banku fondu jauno režīmu, kas noteikts ar Likumu Nr. 461/98,
         Dekrētu Nr. 153/99 un Likumu Nr. 448/01, režīmu, kuru sākts piemērot pēc 1998. finanšu gada, par ko ir pamata lieta.

      85     Šis jaunais režīms, kā tas izriet arī no šā sprieduma 7.–32. punktā izklāstītā valsts tiesiskā regulējuma, ietver arī būtiskas
         atšķirības, salīdzinot ar iepriekšējo režīmu, un, izņemot Dekrēta Nr. 153/99 12. panta 2. punktu, netiek apgalvots, ka tas
         būtu piemērojams retroaktīvi.

      86     No juridiskā aspekta Komisijas vērtējums – lai veiktu banku fondu kā uzņēmumu iespējamo kvalifikāciju – attiecas arī uz režīmu,
         kas atšķiras no pamata lietā apskatītajā finanšu gadā piemērojamā.

      87     Šajā sakarā Lēmuma 2003/146 43. punktā Komisija, pamatojoties uz svarīgiem faktiem, norāda, ka:
      –       ar Dekrētu Nr. 153/99 attiecībā uz banku fondu kontroli pār komercuzņēmumiem ir ieviestas “īpašas garantijas”, kas analizētas
         lēmuma 36.–39. punktā;

      –       ar Likumu Nr. 448/01 pastiprināta atšķirība starp banku fondiem un finanšu iestādēm, kliedējot šaubas, kas par šo apstākli
         tika izteiktas lēmumā par procedūras uzsākšanu.

      88     Turklāt, runājot par faktiem, saistībā ar iespējamību, ka banku fondi tiešā veidā veic darbības piemērojamajos noteikumos
         paredzētajās nozarēs, Komisija ir ņēmusi vērā faktiskās situācijas aprakstu pēc 1998. finanšu gada, ko tai ar 2001. gada 16. janvāra
         vēstuli iesniedza Itālijas iestādes.

      89     Sava lēmuma 51. punktā tā norāda, ka šajā vēstulē Itālijas iestādes ir paskaidrojušas, ka “šobrīd” neviens bankas fonds nav
         izmantojis likumā paredzēto iespēju tieši darboties kādā no šīm jomām, un lēmuma 54. punktā tā norāda, ka šī informācija “noveda
         atpakaļ pie sākotnējā viedokļa, kas izteikts lēmumā par procedūras uzsākšanu saistībā ar to, vai fondus var uzskatīt par uzņēmumiem”.

      90     Šajā kontekstā Komisijas veiktais banku fondu vērtējums to jaunā režīma ietvaros nav tāds, lai novērtētu to kvalifikāciju
         iepriekšējā režīma ietvaros, vajadzības gadījumā ņemot vērā pašu par sevi atšķirīgo faktisko situāciju.

      91     Turklāt ir acīmredzams, ka iesniedzējtiesas uzdotais prejudiciālais jautājums par Lēmuma 2003/146 spēkā esamību nav saistīts
         ar pamata prāvas priekšmetu tādā ziņā, ka tas nav vajadzīgs, lai atrisinātu minēto prāvu.

      92     Tādēļ tas ir atzīstams par nepieņemamu.
       3. Par piektā jautājuma pieņemamību

       a) Tiesai iesniegtie apsvērumi
      93     Atbildētāji pamata lietā uzskata, ka piektais jautājums par diskriminācijas pastāvēšanu vai brīvības veikt uzņēmējdarbību
         un kapitāla brīvas aprites ierobežojumiem ir nepieņemams tā nenoteiktības dēļ. Iesniedzējtiesa neprecizē attiecīgos tiesību
         aktu elementus, kas radītu šķērsli EK līgumā noteikto brīvību izmantošanai. Tā turklāt skaidri nenorāda, kādā veidā banku
         fondi vai banku sabiedrības gūst labumu no diskriminācijas.

      94     Itālijas valdība un Komisija piektā jautājuma pieņemamību neapstrīd.
       b) Tiesas vērtējums
      95     Pretēji atbildētāju pamata lietā apgalvojumiem iesniedzējtiesa piektajā jautājumā skaidri norāda, ka:
      –       pamata lietā izskatāmais nodokļu atvieglojums var radīt diskrimināciju vai ierobežot brīvību veikt uzņēmējdarbību vai kapitāla
         brīvu apriti;

      –       diskriminācija un ierobežojums ir to uzņēmumu – banku vai nē – interesēs, kuros banku fondiem pieder kapitāldaļas.
      96     Tādēļ piektais jautājums ir pieņemams.
       B – Par attiecīgo Kopienu tiesību normu interpretāciju
      97     Ar pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, un saskaņā ar šā sprieduma 84.–90. punktā sniegtajiem apsvērumiem attiecībā
         uz jaunā banku fondu režīma, kas izriet no Likuma Nr. 461/98, Dekrēta Nr. 153/99 un Likuma Nr. 448/01, nepiemērotību, iesniedzējtiesa
         būtībā jautā, vai tāda juridiskā persona kā pamata lietā minētā, ņemot vērā attiecīgajā laikposmā piemērojamo režīmu, var
         tikt uzskatīta par “uzņēmumu” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un uz to kā šādu uzņēmumu minētajā laika posmā varēja attiecināt
         Kopienu noteikumus par valsts atbalstiem.

      98     Ar trešo jautājumu, lai noskaidrotu, vai attiecībā uz valsts pasākumu, kas īstenots, neņemot vērā EKL 88. panta 3. punktā
         paredzēto iepriekšējās pārskatīšanas procedūru, tā bija jāpiemēro vai nē, tā pati tiesa būtībā jautā, vai pamata prāvā apskatītais
         atbrīvojums no ieturējuma par dividendēm ir uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      99     Attiecībā uz piekto jautājumu ir jāatgādina, ka EKL 12. pants, kurā noteikts vispārīgais princips par jebkādas diskriminācijas
         pilsonības dēļ aizliegumu, ir jāpiemēro autonomi tikai tādos Kopienu tiesībās noteiktos gadījumos, kuros ar līgumu nav paredzēti
         īpaši diskriminācijas aizlieguma noteikumi (skat. īpaši 2001. gada 8. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑397/98 un C‑410/98
         Metallgesellschaft u.c., Recueil, I‑1727. lpp., 38. punkts). Tomēr diskriminācijas aizlieguma princips ir noteikts tiesību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla
         brīvas aprites jomā, respektīvi, ar EKL 43. un EKL 56. pantu. Tādēļ ir uzskatāms, ka piektais jautājums attiecas tikai uz
         šīm normām.

      100   Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tāds nodokļu atvieglojums kā pamata lietā minētais ir EKL 43. un EKL 56. pantā
         paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību vai kapitāla brīvas aprites ierobežojums par labu uzņēmumiem – banku vai nē –, kuros
         banku fondiem pieder kapitāldaļas, attiecībā pret citiem uzņēmumiem, kas darbojas attiecīgajā tirgū, bet kuru kapitāldaļu
         turētāji nav banku fondi.

       1) Par pirmo un otro jautājumu, kas saistīti ar “uzņēmuma” jēdzienu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē

       a) Tiesai iesniegtie apsvērumi
      101   Atbildētāji pamata lietā apgalvo, ka banku fondi nav “uzņēmumi” Kopienu konkurences tiesību izpratnē. Tādēļ uz tiem arī nav
         attiecināms valsts atbalstu režīms. Tie ir aprobežoti ar dividenžu saņemšanu par tiem piederošajām kapitāldaļām, gluži tāpat
         kā nekustamā īpašuma īpašnieks saņem īres maksu saskaņā ar īres līgumu.

      102   Itālijas valdība uzskata, ka attiecīgajā pamata lietā apskatītajā laikposmā banku fondi ir uzskatāmi par uzņēmumiem konkurences
         tiesību izpratnē. Kontrolpaketes [turēšana] banku sabiedrībās šajā sakarā ir pietiekams pierādījums banku fondu komerciālajam
         raksturam un fondiem piemērojamais režīms veido dabisku un funkcionālu saiti starp tiem un Itālijas banku sistēmu. Tādēļ uz
         banku fondiem ir jāattiecina līguma noteikumi par valsts atbalstiem.

      103   Komisija uzsver, ka fakts, ka banku fondi tur un pārvalda īpašumu, neietver pakalpojumu sniegšanu tirgū. No judikatūras viedokļa
         vienkāršs ieguldītājs, kas saņem dividendes vai procentus par savu kapitālu, nepiedāvā tirgū nedz preces, nedz pakalpojumus.
         Tādējādi banku fondi nav veikuši saimniecisku darbību. Tos nevar uzskatīt par uzņēmumiem, jo nenotiek iejaukšanās kontrolētās
         banku sabiedrības darbībā.

      104   Attiecībā uz līdzekļu pārskaitīšanu bezpeļņas struktūrām sociālo vajadzību nozarēs, šādi veiktās banku fondu darbības neatbilst
         uzņēmumu darbībām.

      105   Attiecībā uz banku fondu finanšu, komerciālajām darbībām un darbībām ar kustamiem un nekustamiem īpašumiem, kas nepieciešamas
         vai derīgas sabiedrības interešu vai sociālo vajadzību mērķu sasniegšanai, darbībām, kuras drīkst veikt saskaņā ar Dekrēta
         Nr. 356/90 12. pantu, tās tomēr varētu ietvert uzņēmumu darbības aspektus, ja tās ietver tiešo piedāvājumu preču un pakalpojumu
         tirgū.

      106   Visbeidzot, tādas struktūras kā banku fondi nav uzņēmumi EKL 87. panta izpratnē, ja vien tie savu sabiedrības interešu vai
         sociālo vajadzību mērķu sasniegšanai nepieciešamo darbību ietvaros tiešā veidā nepiedāvā preces vai pakalpojumus tirgū.

       b) Tiesas atbilde
      107   Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesību kontekstā “uzņēmuma” jēdziens ietver visas struktūras, kas veic saimniecisku
         darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida (skat. īpaši 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑41/90
         Höfner  un Elser, Recueil, I‑1979. lpp., 21. punkts, un 2004. gada 16. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 un C‑355/01
         AOK Bundesverband u.c., Recueil, I‑2493. lpp., 46. punkts).

      108   Saimniecisku darbību veido jebkādas darbības, kas saistītas ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū (skat.
         īpaši 1998. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑35/96 Komisija/Itālija, Recueil, I‑3851. lpp., 36. punkts, un 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98 Pavlov u.c., Recueil, I‑6451. lpp., 75. punkts).

      109   Visbiežāk saimnieciskā darbība tiek veikta tieši tirgū.
      110   Tomēr nav izslēgts, ka tas tajā pašā laikā faktiski ir tirgus dalībnieks ar tiešu kontaktu tirgū un netieši – cita struktūra,
         kas šo tirgus dalībnieku kontrolē saimnieciskas vienības, ko tie abi veido, ietvaros.

      111   Šajā sakarā ir jāuzsver, ka vienkārša kapitāldaļu turēšana, pat ja tā ir kontrolpakete, nav pietiekama, lai atzītu par saimniecisku
         tādu darbību, ko veic vienība, kas ir šo daļu turētāja, ja tā dod tikai iespējas izmantot ar akcionāra vai kopīpašnieka statusu
         saistītās tiesības, kā arī, attiecīgā gadījumā, saņemt dividendes – ierastos labumus no īpašuma.

      112   No otras puses, ja vienība, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, šo kontroli īsteno, tieši vai netieši
         ietekmējot sabiedrības pārvaldību, tad ir uzskatāms, ka šī vienība piedalās kontrolētā uzņēmuma veiktajā saimnieciskajā darbībā.

      113   Tādējādi tā ir uzskatāma par uzņēmumu EK līguma 87. panta 1. punkta izpratnē.
      114   Ja tā nav, tad vienkārša viena uzņēmuma sadalīšana divās atsevišķās vienībās, no kurām pirmā tieši turpina iepriekšējo saimniecisko
         darbību, bet otra kontrolē pirmo, iejaucoties tās pārvaldībā, ir pietiekama, lai liegtu Kopienu noteikumu par valsts atbalstu
         lietderīgo iedarbību. Tas ļauj otrajai vienībai gūt labumu no subsīdijām vai citām priekšrocībām, ko piešķir valsts vai no
         valsts līdzekļiem, un tās pilnībā vai daļēji izmantot pirmās vienības labā, kā arī abu veidotās saimnieciskās vienības interesēs.

      115   Ir jāatzīst, ka tādas vienības kā pamata prāvā apskatītie banku fondi iejaukšanās banku sabiedrības vadībā var īstenoties
         režīma attiecīgajā laikposmā, kas noteikts Likumā Nr. 218/90 un Dekrētā Nr. 356/90, ietvaros.

      116   Faktiski šā režīma ietvaros:
      –       bankas fondam, kam pieder kapitāla kontrolpakete banku sabiedrībā, ja tas nevar veikt bankas darbības tieši, ir jānodrošina
         “darbības turpinātība” savā un kontrolētās bankas starpā;

      –       šim mērķim noteikumos ir jāparedz, ka bankas fonda padomes vai tai pielīdzināmas institūcijas locekļus ieceļ direktoru padomē
         un kontroles institūcijas locekļus – bankas sabiedrības uzraudzības padomē;

      –       bankas fonds noteiktu daļu ienākumu no kapitāldaļām bankas sabiedrībā ieskaita rezervē, kas domāta pirmpirkuma tiesībām uz
         kapitāla pieaugumu šajā sabiedrībā;

      –       šo rezervi tas cita starpā var ieguldīt kontrolētās bankas sabiedrības vērtspapīros.
      117   No šiem noteikumiem izriet banku fondu uzdevums, kas pārsniedz vienkāršu kapitāldaļu ieguldīšanu. Tie sniedz iespēju veikt
         kontroles pienākumus, kā arī sniegt pamudinājumus un finansiālu atbalstu. Tie atspoguļo dabisku un funkcionālu saikņu pastāvēšanu
         starp banku fondiem un banku sabiedrībām, kā to apstiprina fakts, īpaši ņemot vērā tādus noteikumus kā Dekrēta Nr. 356/90
         14. pants, ka tiek saglabāta Valsts kases ministra uzraudzība.

      118   Lai kā “uzņēmumu” kvalificētu tādu bankas fondu kā pamata lietā minētais, valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tas ir ne tikai
         kontrolpaketes turētājs bankas sabiedrībā, bet arī patiesi šo kontroli īsteno, tieši vai netieši ietekmējot tās pārvaldību.

      119   Turklāt attiecībā uz lomu sabiedrisko interešu un sociālo vajadzību jomās, ko valsts likumdevējs ir uzticējis banku fondiem,
         ir jānošķir vienkārša līdzekļu nodošana bezpeļņas struktūrām un šajās jomās tieši veiktās darbības.

      120   Bankas fonda kā “uzņēmuma” kvalifikācija, šķiet, ir izslēgta attiecībā uz jebkura veida darbību, kas aprobežojas ar līdzekļu
         nodošanu bezpeļņas struktūrām.

      121   Faktiski, kā to norāda arī Komisija, šai darbībai ir vienīgi sociāls raksturs un to neveic tirgū, konkurējot ar citiem tirgus
         dalībniekiem. Šīs darbības ietvaros bankas fonds darbojas kā labdarības organizācija, nevis kā uzņēmums.

      122   No otras puses, ja bankas fonds, kas darbojas sabiedrības interešu vai sociālo vajadzību jomās, izmanto tam valsts likumdevēja
         piešķirtās tiesības veikt finanšu un komerciālās darbības un darbības ar kustamiem un nekustamiem īpašumiem, kas ir nepieciešamas
         vai noderīgas tam paredzēto mērķu sasniegšanai, tad tas spēj piedāvāt preces vai pakalpojumus tirgū, konkurējot ar citiem
         tirgus dalībniekiem, piemēram, tādās jomās kā zinātniskā izpēte, izglītība, māksla vai veselība.

      123   Šajā gadījumā, kas jāizvērtē valsts tiesai, bankas fonds ir uzskatāms par uzņēmumu, ja tas veic saimniecisku darbību, neskatoties
         uz apstākli, ka preču vai pakalpojumu piedāvāšana nav peļņas gūšanas nolūkos, jo šis piedāvājums konkurē ar tādu tirgus dalībnieku
         piedāvājumiem, kuriem ir šāds mērķis.

      124   Ja tiek atzīta bankas fonda kā uzņēmuma kvalifikācija – galvenokārt banku sabiedrības kontrolē un tās vadības ietekmēšanas
         ziņā, vai sakarā ar darbību īpaši sociālajā, zinātniskajā vai kultūras jomā – tādam bankas fondam kā pamata lietā apskatītais
         līdz ar to ir jāpiemēro Kopienu noteikumi par valsts atbalstu.

      125   Tādējādi uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka tāda juridiska persona kā pamata lietā minētais bankas fonds, valsts tiesai
         veicot tai piekritīgo attiecīgajā laikposmā piemērojamā režīma pārbaudi, var tikt kvalificēta kā “uzņēmums” EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē un kā tādam attiecīgajā laikposmā tam bija jāpiemēro Kopienu noteikumi par valsts atbalstu.

       2) Par trešo jautājumu, kas saistīts ar “valsts atbalsta” jēdzienu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē

       a) Tiesai iesniegtie apsvērumi
      126   Atbildētāji pamata lietā uzskata, ka tāds pasākums kā Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētais nav valsts atbalsts EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē. Tam nav selektīva rakstura. Faktiski tas varētu attiekties uz visām nekomerciāla rakstura struktūrām,
         kurām piemīt Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētās īpašības. Tas ir vispārējs pasākums. Ar to neatkāpjas no vispārējā nodokļu
         režīma. Nekomerciālo struktūru īpašās pazīmes dažādo sistēmu iekšējās saskaņotības iemeslu dēļ attaisno šādu struktūru tipam
         paredzētu nozares regulējuma ieviešanu.

      127   Itālijas valdība uzskata, ka, ja iesniedzējtiesa atzītu, ka bankas fonds, kas ir atbildētājs pamata lietā, ir tiesīgs saņemt
         Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzēto atbrīvojumu no [nodokļa] ieturējuma kombinācijā ar Dekrēta Nr. 601/73 6. pantā paredzēto
         juridisko personu ienākuma nodokļa samazinājumu uz pusi, tad attiecīgais nodokļu režīms ir uzskatāms par valsts atbalstu.
         Faktiski uzņēmums tiek nostādīts privileģētā konkurences situācijā attiecībā pret citiem uzņēmumiem, kas darbojas attiecīgajā
         tirgū. Maksājama nodokļa samazinājums uz pusi ļauj banku fondiem iegūt nodokļa kredītu no valsts, jo uzņēmuma akcionāram ir
         tiesības atskaitīt uzņēmuma iepriekš nomaksāto nodokli, kurā tas ir akcionārs; nodokli, kas būtu lielāks par to, kurš viņam
         būtu jāmaksā pēc samazinājuma.

      128   Komisija uzskata, ka tāds atbrīvojums kā Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā paredzētais var tikt kvalificēts kā valsts atbalsts.
         Starpību finansē valsts. Tas ir selektīvs, jo tas tiek piešķirts atkarībā no uzņēmuma juridiskās formas un tā darbības atsevišķās
         nozarēs un tā mērķis ir sniegt priekšrocības struktūrām, kuras ir uzskatāmas par sociālu labumu dodošām, tas nav attaisnojams
         ar sistēmas, kurā tas ietilpst, raksturu vai vispārīgo kārtību. Attiecībā uz tirdzniecības un konkurences traucējumiem tas
         katrā gadījumā atsevišķi ir jāvērtē valsts tiesai.

       b) Tiesas atbilde
      129   Lai atbildētu uz trešo uzdoto jautājumu, iesniedzējtiesai ir jānorāda, kā interpretēt nosacījumus, saskaņā ar kuriem EKL 87. panta
         1. punkts kvalificē valsts pasākumu kā valsts atbalstu, proti, i) šo pasākumu finansē valsts vai izmantojot valsts līdzekļus,
         ii) minētā pasākuma selektivitāte, kā arī iii) iespaids uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un no šā pasākuma izrietošā konkurences
         izkropļošana.

       i) Par nosacījumu saistībā ar pasākuma valsts finansējumu vai finansējumu no valsts līdzekļiem
      130   EKL 87. panta 1. punktā paredzēts “atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem”.
      131   Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbalsta jēdziens ir vispārīgāks nekā subsīdijas jēdziens, jo ar to saprot ne tikai pozitīvu
         palīdzību, kas ir subsīdija kā tāda, bet arī dažāda veida pasākumus, kas dažādos veidos atvieglo nastu, kas parasti gulstas
         uz uzņēmuma budžetu, un kas, kaut gan tie nav subsīdijas šī vārda šaurākajā nozīmē, ir identiski pēc rakstura un rada vienādas
         sekas (skat. īpaši 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑143/99 Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, Recueil, I‑8365. lpp., 38. punkts; 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑501/00 Spānija/Komisija, Krājums, I‑6717. lpp., 90. punkts
         un tajā minētā judikatūra, un 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑66/02 Itālija/Komisija, Krājums, I‑10901. lpp., 77. punkts).

      132   No tā izriet, ka pasākums, ar kuru valsts iestādes atsevišķiem uzņēmumiem piešķir nodokļu atbrīvojumu, kas, kaut arī nav valsts
         līdzekļu piešķiršana, nostāda saņēmējus finansiāli izdevīgākā stāvoklī nekā pārējos nodokļu maksātājus, ir uzskatāms par valsts
         atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tāpat par valsts atbalstu var tikt uzskatīts pasākums, ar kuru atsevišķiem uzņēmumiem
         tiek piešķirts nodokļa samazinājums vai atlikts parasti maksājama nodokļa samaksas termiņš (iepriekš minētais spriedums lietā
         Itālija/Komisija, 78. punkts).

      133   Tādēļ jāatzīst, ka, lai kāda arī būtu valsts tiesas atbilde uz joprojām apspriesto jautājumu, vai Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā
         paredzētais atvieglojums attiecas uz nodokļa ieturējumu pirms [dividenžu] izmaksas vai nodokļa atvieglojumu, tāds valsts pasākums,
         kas kā šajā gadījumā ir uzskatāms par piemērojamu, ir saistīts ar valsts finansējumu (vai ir valsts finansējums).

       ii) Par pasākuma selektivitātes nosacījumu
      134   Ar EKL 87. panta 1. punktu ir aizliegts valsts atbalsts, ar ko tiek dota “priekšroka konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču
         ražošanai”, t.i., selektīvs atbalsts.

      135   Tāds pasākums kā pamata lietā apskatītais neattiecas uz visiem tirgus dalībniekiem. Tādējādi to nevar uzskatīt par vispārīgu
         nodokļu vai ekonomiskās politikas pasākumu (iepriekš minētais spriedums lietā Itālija/Komisija, 99. punkts, un 2005. gada
         15. decembra spriedums lietā C‑148/04 Unicredito Italiano, Krājums, I‑11137. lpp., 49. punkts).

      136   Kā Komisija ir pamatoti norādījusi, attiecīgais nodokļu atvieglojums tiek piešķirts atkarībā no uzņēmuma, publisko tiesību
         juridiskas personas vai fonda juridiskās formas un jomām, kurās šis uzņēmums darbojas.

      137   Šāds nodokļu atvieglojums ir atkāpe no Kopienu nodokļu režīma, nepastāvot attaisnojumam, pamatojoties uz nodokļu sistēmas,
         kurā tas iekļauts, raksturu vai sistēmu. Atkāpe nav pamatota ar pasākuma jēgu vai ar nodokļa piemērošanas metodi, bet izriet
         no valsts likumdevēja mērķa finansiāli atbalstīt struktūras, kuras tiek uzskatītas par sociālu labumu nesošām.

      138   Tādējādi šāds pasākums ir selektīvs.
       iii) Par nosacījumiem saistībā ar tirdzniecības dalībvalstu starpā ietekmēšanu un konkurences traucējumiem
      139   Ar EKL 87. panta 1. punktu ir aizliegti valsts atbalsti, kas ietekmē tirdzniecību dalībvalstu starpā un rada vai draud radīt
         konkurences izkropļojumus.

      140   Lai valsts pasākumu varētu atzīt par valsts atbalstu, nav jākonstatē, ka atbalsts patiešām ietekmē tirdzniecību dalībvalstu
         starpā un traucē konkurenci, bet tikai jāpārbauda, vai šis atbalsts varētu ietekmēt tirdzniecību un draud izkropļot konkurenci
         (2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑372/97 Itālija/Komisija, Recueil, I‑3679. lpp., 44. punkts, un iepriekš minētie 2005. gada 15. decembra spriedumi lietā Itālija/Komisija, 111. punkts, un
         lietā Unicredito Italiano, 54. punkts).

      141   It īpaši, ja kādas dalībvalsts piešķirtais atbalsts nostiprina kāda uzņēmuma stāvokli attiecībā pret citiem konkurējošiem
         uzņēmumiem Kopienas iekšējā tirdzniecībā, ir jāuzskata, ka atbalsts ir ietekmējis minēto tirdzniecību (skat. īpaši iepriekš
         minētos 2005. gada 15. decembra spriedumus lietā Itālija/Komisija, 115. punkts, un lietā Unicredito Italiano, 56. punkts, un tajos minēto judikatūru).

      142   Šajā sakarā tas apstāklis, ka kāda no tautsaimniecības nozarēm tiek liberalizēta Kopienu līmenī, var liecināt par faktisku
         vai iespējamu atbalsta ietekmi uz konkurenci, kā arī par tā sekām uz tirdzniecību starp dalībvalstīm (skat. 2003. gada 13. februāra
         spriedumu lietā C‑409/00 Spānija/Komisija, Recueil, I‑1487. lpp., 75. punkts, un iepriekš minētos 2005. gada 15. decembra spriedumus lietā Itālija/Komisija, 116. punkts, un
         lietā Unicredito Italiano, 57. punkts).

      143   Turklāt nav nepieciešams, lai uzņēmums, kas saņem atbalstu, pats piedalītos Kopienas iekšējā tirdzniecībā. Ja dalībvalsts
         piešķir atbalstu kādam uzņēmumam, iekšējās darbības var saglabāties tādā pat līmenī vai pieaugt, taču tā rezultātā tiek samazinātas
         citās dalībvalstīs reģistrētu uzņēmumu izredzes iekļūt šīs dalībvalsts tirgū. Turklāt tāda uzņēmuma nostiprināšana, kurš līdz
         šim nav piedalījies Kopienas iekšējā tirdzniecībā, var to nostādīt tādā stāvoklī, kas ļauj tam iekļūt citas dalībvalsts tirgū
         (iepriekš minētie 2005. gada 15. decembra spriedumi lietā Itālija/Komisija, 117. punkts, un lietā Unicredito Italiano, 58. punkts).

      144   Tas, vai divi iepriekš pārbaudītie nosacījumi ir izpildīti, pamata prāvā ir jāpārbauda valsts tiesai, ņemot vērā minētos interpretācijas
         elementus.

      145   Neskarot šo vērtējumu, ir jāatzīst, ka:
      –       finanšu pakalpojumu nozare tika pakļauta nozīmīgam liberalizācijas procesam Kopienu līmenī, saasinot konkurenci, kas jau varēja
         izrietēt no EK līgumā paredzētās kapitāla brīvas aprites (iepriekš minētie 2005. gada 15. decembra spriedumi lietā Itālija/Komisija,
         119. punkts, un lietā Unicredito Italiano, 60. punkts);

      –       tāds nodokļu atvieglojums kā pamata lietā minētais ar finansējumu un/vai naudas līdzekļiem var nostiprināt banku nozarē aktīvas
         ekonomiskas vienības, ko veido bankas fonds un bankas sabiedrība, stāvokli;

      –       tādējādi var nostiprināt arī bankas fonda stāvokli, veicot kādu darbību, īpaši sociālajā, zinātniskajā vai kultūras jomā.
      146   Ņemot vērā visus iepriekš minētos elementus, uz trešo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka tāds atbrīvojums no [nodokļa] ieturējuma
         par dividendēm kā pamata prāvā apskatītais, valsts tiesai veicot tai piekritīgo vērtējumu, var tikt kvalificēts kā valsts
         atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

       3) Par piekto jautājumu saistībā ar “brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma” un “kapitāla brīvas aprites ierobežojuma”
         jēdzieniem EKL 43. un EKL 56. panta izpratnē

       a) Tiesai iesniegtie apsvērumi
      147   Atbildētāji pamata lietā apstrīd, ka pastāvētu piektajā jautājumā minētie brīvības veikt uzņēmējdarbību vai kapitāla brīvas
         aprites traucējumi par labu banku sabiedrībām. Tie uzskata, ka tāds atvieglojums kā Likuma Nr. 1745/62 10.a pantā minētais
         nerada priekšrocības šīm sabiedrībām, kuras apgrūtina nodokļu, kas jāmaksā uzņēmumiem, kuri saņem peļņu, slogs. Minētās sabiedrības
         negūst nekādas priekšrocības no izmaksātās peļņas [nodokļa] ieturējuma atvieglojuma.

      148   Itālijas valdība uzsver, ka tāda nodokļa atvieglojuma dēļ kā pamata lietā minētais sabiedrībā, kurā bankas fondam pieder kapitāldaļas,
         var gūt lielāku labumu no ieguldījumiem, kas savukārt veido brīvības veikt uzņēmējdarbību vai kapitāla brīvas aprites pārkāpumu
         un var radīt attiecīgā tirgus traucējumus.

      149   Komisija uzskata, ka nodokļu atvieglojums nav banku sabiedrības, bet gan bankas fonda priekšrocība.
       b) Tiesas atbilde
      150   Ņemot vērā atbildes, kas sniegtas uz pirmajiem trim jautājumiem saskaņā ar juridiskajām un faktiskajām ziņām pamata prāvā,
         ir jāatzīst, ka piektais jautājums nav jāpārbauda, lai kāds arī būtu iesniedzējtiesas lēmums attiecībā uz apskatāmā nodokļu
         atvieglojuma kvalifikāciju saskaņā ar atbilstošajiem Kopienu noteikumiem par valsts atbalstu.

      151   Faktiski, ja iesniedzējtiesa nodokļu atvieglojumu kvalificē kā valsts atbalstu, minētais atvieglojums ir jāatceļ, un tādējādi
         vairs nepastāvēs atšķirīga attieksme, ko varētu analizēt saskaņā ar EKL 43. un EKL 56. pantu.

      152   Ja tā tieši pretēji noraida šādu kvalifikāciju, tad vairs nepastāv arī jautājums par to, vai pastāv brīvības veikt uzņēmējdarbību
         vai kapitāla brīvas aprites ierobežojumi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      153   Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      tāda juridiska persona kā pamata lietā minētā, valsts tiesai veicot izvērtējumu par attiecīgajā laikposmā piemērojamo režīmu,
            var tikt kvalificēta kā “uzņēmums” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un tādēļ tam kā tādam attiecīgajā laikposmā jāpiemēro
            Kopienu noteikumi par valsts atbalstu;
      2)      tāds dividenžu atbrīvojums no nodokļa kā pamata lietā minētais, valsts tiesai veicot tai piekritīgo izvērtējumu, var tikt
            kvalificēts kā valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 13.aprīlī. # Bodegas y Viñedos Puerta de Labastida, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "PUERTA DE LABASTIDA" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "CASTILLO DE LABASTIDA" - Agrākas Kopienas vārdiskas preču zīmes "CASTILLO LABASTIDA" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana - Regulas (EK) Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts - Sajaukšanas iespēja - Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-345/09.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 13. aprīļa spriedums – Bodegas y Viñedos Puerta de Labastida/ITSB – Unión de Cosecheros de Labastida (“PUERTA DE LABASTIDA”)
      (lieta T‑345/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “PUERTA DE LABASTIDA” reģistrācijas pieteikums –
         Agrāka valsts vārdiska preču zīme “CASTILLO DE LABASTIDA” – Agrākas Kopienas vārdiskas preču zīmes “CASTILLO LABASTIDA” –
         Relatīvs atteikuma pamatojums – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts
         – Sajaukšanas iespēja – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts

      1.                     Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Faktiska izmantošana – Jēdziens (Padomes Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 19.–26. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 40.–43.,
            67. un 69. punktu)
      Priekšmets
      Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 28. maija lēmumu lietā R 1021/2008‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp
         Unión de Cosecheros de Labastida, S. Coop. Ltda un Bodegas y Viñedos Puerta de Labastida, SL

         Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Bodegas y Viñedos Puerta de Labastida, SL

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “PUERTA DE LABASTIDA” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 29., 33. un 35. klasē – reģistrācijas
                  pieteikums Nr. 004473278

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Unión de Cosecheros de Labastida, S. Coop. Ltda

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Spānijas vārdiska preču zīme “CASTILLO DE LABASTIDA” (Nr. 617137) attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē; Kopienas vārdiska
                  preču zīme “CASTILLO LABASTIDA” (Nr. 23382) attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē, un Kopienas vārdiska preču zīme “CASTILLO
                  LABASTIDA” (Nr. 3315566) attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35., 39. un 43. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus daļēji apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Bodegas y Viñedos Puerta de Labastida, SL atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1978. gada 6. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 147/77.