VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta) 2013. gada 4. decembrī.#Eiropas Izglītības fonds (EIF) pret Gustave Michel.#Apelācija – Civildienests – Pagaidu darbinieki – Uz nenoteiktu laiku noslēgts līgums – Lēmums izbeigt līgumu – Civildienesta tiesas kompetence – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. un 47. pants – Rūpības pienākums – Dienesta interešu jēdziens – Aizliegums pārsniegt prasījuma robežas – Tiesības uz aizstāvību.#Lieta T‑108/11 P.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2012. gada 2.februārī. # Grieķijas Republika pret Eiropas Komisiju. # ELVGF - Garantiju nodaļa - Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma - Tomātu pārstrādes un rīsu uzglabāšanas nozares - Galvenās pārbaudes - Integrētā administrācijas un kontroles sistēma konkrētām Kopienas atbalsta shēmām - Samērīguma princips. # Lieta T-469/09.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2012. gada 2. februāra spriedums – Grieķija/Komisija
      (lieta T‑469/09)
      ELVGF – Garantiju nodaļa – Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma – Tomātu pārstrādes un rīsa uzglabāšanas nozares – Galvenās pārbaudes – Integrētā administrācijas un kontroles sistēma konkrētām Kopienas atbalsta shēmām – Samērīguma princips
      1.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Grāmatojumu noskaidrošana – Atteikums segt izdevumus, kas radušies sakarā ar Kopienu tiesiskā regulējuma
            piemērošanas pārkāpumu – Attiecīgās dalībvalsts iebildumi – Pierādīšanas pienākums – Sadale starp Komisiju un dalībvalsti
            (Padomes Regula Nr. 1258/1999) (sal. ar 29.–34. un 78. punktu)
      2.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem – Tiesību pamati,
            kas nav izklāstīti prasības pieteikumā – Vispārēja atsauce uz citiem prasības pieteikumam pievienotiem dokumentiem – Nepieņemamība
            (Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 47. punktu)
      3.                     Iestāžu akti – Regulas – Regula, ar kuru nosaka īpašus pārbaudes pasākumus – Dalībvalstu rīcības brīvības neesamība – Neizpilde –
            Pamatojums – Cita efektīvāka vai tikpat efektīva pārbaudes sistēma – Nepieļaujamība (sal. ar 80. punktu)
      4.                     Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – ELVGF finansējums – Grāmatojumu noskaidrošana – Atteikums segt izdevumus,
            kas radušies sakarā ar Kopienu tiesiskā regulējuma piemērošanas pārkāpumu – Trūkumu konstatēšana dalībvalsts ieviestajā kontroles
            sistēmā – Komisijas iespēja atteikties segt visus izdevumus – Vienotas likmes korekcijas piemērošana – Samērīguma principa
            pārkāpums – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 1258/1999 7. pants; Komisijas Regulas Nr. 2148/96 4. un 6. pants) (sal. ar 137. un
            140.–147. punktu)
      5.                     Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – ELVGF finansējums – Atbalsta un piemaksu piešķiršana – Dalībvalstu pienākums
            izveidot efektīvu administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas sistēmu – Pienākumu neizpilde – Pamatojums, kas balstīts
            uz praktiskām grūtībām – Nepieļaujamība (sal. ar 150.–152. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2009. gada 24. septembra Lēmumu 2009/721/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu
                  izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, uz Eiropas
                  Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 257, 28. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1993. gada 22. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Pienākumu neizpilde - Netransponēšana. # Lieta C-384/92.


Tiesas spriedums 1985. gada 3. jūlijā. # Maizena GmbH un citi pret Hauptzollamt Hamburg - Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 39/84.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 15.aprīlī.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH pret Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija.#Direktīva 97/7/EK - Patērētāju tiesību aizsardzība - Distances līgumi - Atteikuma tiesības - Preču piegādes izmaksu iekasēšana no patērētāja.#Lieta C-511/08.

text:
      Lieta C‑511/08
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      pret
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV
      (Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 97/7/EK – Patērētāju tiesību aizsardzība – Distances līgumi – Atteikuma tiesības – Preču piegādes izmaksu iekasēšana no patērētāja
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Patērētāju aizsardzība saistībā ar distances līgumiem – Direktīva 97/7 – Atteikuma tiesības
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrais teikums un 2. punkts)
      Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrais teikums
         un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, kas distances līguma gadījumā ļauj
         piegādātājam iekasēt preču piegādes izmaksas no patērētāja gadījumā, ja patērētājs izmanto savas atteikuma tiesības.

      Faktiski šīs normas piegādātājam no patērētāja tā atteikuma gadījumā ļauj iekasēt vienīgi preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās
         izmaksas. Ja patērētājam būtu jāsedz arī piegādes izmaksas, šāda iekasēšana, kas noteikti atturētu patērētāju izmantot savas
         atteikuma tiesības, būtu pretrunā pašam minētās direktīvas 6. panta mērķim.

      Turklāt šāda iekasēšana pēc sava rakstura liktu apšaubīt līdzsvarotu risku sadalījumu starp līgumslēdzējām pusēm distances
         līgumos, liekot patērētājam segt visas izmaksas, kas saistītas ar preču transportēšanu.

      (sal. ar 55.–57. un 59. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 15. aprīlī (*)

      Direktīva 97/7/EK – Patērētāju tiesību aizsardzība – Distances līgumi – Atteikuma tiesības – Preču piegādes izmaksu iekasēšana no patērētāja
      Lieta C‑511/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 1. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 25. novembrī, tiesvedībā

      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      pret
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Toadere [C. Toader] (referente), K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], P. Kūris un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 29. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV vārdā – K. Hāse [K. Haase], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un S. Unceitiga [S. Unzeitig], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Rodrigess Karkamo [J. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un H. Almeida [H. Almeida], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 28. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju
         aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.) 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrā teikuma un 2. punkta
         interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (turpmāk tekstā – “Handelsgesellschaft Heinrich Heine”) un Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV (turpmāk tekstā – “Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen”) par to, ka distances līgumos atteikuma gadījumā preču piegādes izmaksas tiek iekasētas no patērētājiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 97/7 ceturtajā apsvērumā ir paredzēts:

      “tā kā jaunu tehnoloģiju ieviešana pavairo iespējas, kā patērētāji var iegūt informāciju par piedāvājumiem visā Kopienas teritorijā
         un izdarīt pasūtījumus; tā kā dažas dalībvalstis jau ir veikušas dažādus pasākumus, lai aizsargātu patērētājus attiecībā uz
         tālpārdošanu, kam ir bijusi kaitīga ietekme uz iekšējā tirgus uzņēmumu savstarpējo konkurenci; tā kā tādēļ Kopienas līmenī
         jāievieš kopīgu noteikumu minimums šajā jomā”.

      4        Direktīvas 97/7 četrpadsmitais apsvērums ir formulēts šādi:

      “tā kā patērētājam faktiski nav iespēju apskatīt izstrādājumu vai pārliecināties par sniegtā pakalpojuma raksturu pirms līguma noslēgšanas; tā kā būtu
         jāparedz tiesības atteikties no līguma, ja vien šajā direktīvā nav norādīts citādi; tā kā, ja šīs tiesības nav tikai formālas,
         izmaksas, ja patērētājam tādas rodas, izmantojot atteikuma tiesības, ir jāierobežo ar preču atpakaļ nosūtīšanas tiešajām izmaksām;
         tā kā šīs atteikuma tiesības neierobežo valstu tiesību aktos paredzētās patērētāju tiesības, jo īpaši attiecībā uz bojātu
         izstrādājumu vai pakalpojumu saņemšanu vai uz tādu izstrādājumu un pakalpojumu saņemšanu, kas neatbilst piedāvājumā dotajam
         šādu izstrādājumu vai pakalpojumu aprakstam; tā kā dalībvalstis nosaka pārējos nosacījumus un pasākumus, ievērojot atteikuma
         tiesību izmantošanu”.

      5        Šīs direktīvas 4. panta ar virsrakstu “Iepriekšēja informācija” 1. punktā ir paredzēts:

      “Pirms tiek noslēgts jebkāds līgums no attāluma, patērētājam savlaicīgi sniedz šādu informāciju:
      [..]
      c)      preču vai pakalpojumu cena, ieskaitot visus nodokļus;
      d)      atsevišķos gadījumos — piegādes izmaksas;
      [..].”
      6        Šīs pašas direktīvas 6. panta ar virsrakstu “Atteikuma tiesības” 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Attiecībā uz jebkuru no attāluma noslēgtu līgumu patērētājam ir vismaz septiņu darba dienu termiņš, kura laikā viņš, nemaksājot
         sodu un nesniedzot nekādu pamatojumu, var atteikties no šā līguma. Vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš izmanto
         atteikuma tiesības [saistībā ar viņa atteikuma tiesību izmantošanu], ir preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas.

      [..]
      2.      Ja patērētājs saskaņā ar šo pantu izmanto atteikuma tiesības, piegādātāja pienākums ir bez atlīdzības atmaksāt patērētāja
         samaksātās summas. Vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš izmanto atteikuma tiesības, ir preču atpakaļ nosūtīšanas
         tiešās izmaksas. Šāds atlīdzinājums ir jārealizē iespējami īsā laikā un jebkurā gadījumā – 30 dienu laikā.”

      7        Minētās direktīvas 14. pantā ar virsrakstu “Noteikums par minimumu” ir noteikts:

      “Dalībvalstis var ieviest vai saglabāt stingrākus [EK] Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai
         nodrošinātu augstāku patērētāja aizsardzības līmeni. Šādi noteikumi vajadzības gadījumā vispārējās interesēs un saskaņā ar
         Līgumu ietver aizliegumu par konkrētu preču vai pakalpojumu, jo īpaši medikamentu, laišanu tirgū šo valstu teritorijā ar distances
         līgumu starpniecību.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      8        Vācijas Likuma par prasībām aizliegt veikt prettiesiskas darbības patērētāju tiesību un citās jomās (Gesetz über Unterlassungsklagen bei Verbraucherrechts- und anderen Verstößen) 2. pantā ir paredzēts:

      “1.      Pret ikvienu personu, kas pārkāpj normas, kas paredzētas, lai aizsargātu patērētājus (Likumi par patērētāju aizsardzību),
         izņemot vispārējo tirdzniecības noteikumu piemērošanu, var celt prasību par izbeigšanu patērētāju aizsardzības interesēs.
         Ja pārkāpumus, kas izdarīti komercuzņēmumā, izraisījis darbinieks vai pilnvarots pārstāvis, prasība par izbeigšanu ir pamatota
         arī pret uzņēmuma īpašnieku.

      2.      Šīs normas izpratnē ar “Likumiem par patērētāju aizsardzību” it īpaši jāsaprot:
      1)      Civilkodeksa [Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “BGB”] normas, kas piemērojamas [..] distances līgumiem starp profesionāli un patērētāju [..]

      [..].”
      9        BGB 312.d panta ar virsrakstu “Atteikuma tiesības un tiesības atgriezt preci distances līguma gadījumā” 1. punktā ir noteikts:

      “Distances līguma noslēgšanas gadījumā patērētājam ir 355. pantā noteiktās atteikuma tiesības. Līguma par preču piegādi gadījumā
         patērētājam atteikuma tiesību vietā var piešķirt 356. pantā noteiktās tiesības atgriezt preci.”

      10      Saskaņā ar BGB 346. pantu ar virsrakstu “Līguma atcelšanas sekas”:

      “1.      Ja kāda no līguma pusēm līgumā rezervējusi sev tiesības atkāpties no līguma vai šādas tiesības tai paredzētas likumā, tad
         atkāpšanās no līguma gadījumā tai ir jāatgriež saņemtais izpildījums un jāizdod gūtais labums.

      2.      Atgriešanas vai izdošanas vietā parādniekam ir jāsniedz vērtības atlīdzība šādos gadījumos:
      1)      ja atgriešana vai izdošana pēc ieguvuma rakstura ir izslēgta;
      2)      tas saņemto lietu ir nolietojis, atsavinājis, apgrūtinājis, pārstrādājis vai pārveidojis;
      3)      saņemtās lietas vērtība ir samazinājusies vai tā ir pilnīgi sabojāta; šeit netiek ņemts vērā lietas vērtības samazinājums,
         kas radies noteikumiem atbilstošas lietošanas rezultātā.

      Ja līgumā ir paredzēts pretizpildījums, tad, aprēķinot atlīdzināmo vērtības starpību, tas jāņem vērā; ja ir jāatlīdzina vērtības
         starpība no aizdevuma gūtajām priekšrocībām, tad ir iespēja pierādīt, ka šo gūto priekšrocību vērtība ir bijusi mazāka.

      3.      Pienākums atlīdzināt vērtību nepastāv:
      1)      ja neatbilstība, kā dēļ tikušas izmantotas tiesības atkāpties no līguma, ir kļuvusi redzama tikai lietas pārstrādes vai pārveidošanas
         brīdī,

      2)      vai, ciktāl kreditoram ir jāuzņemas atbildība par lietas vērtības samazināšanos vai tās pilnīgu sabojāšanu, ja attiecīgā neatbilstība
         būtu radusies arī pie kreditora;

      3)      ja likumā paredzētu līguma atcelšanas tiesību gadījumā lietas vērtības samazināšanās vai tās pilnīga sabojāšanās ir iestājusies
         pie personas, kam šīs tiesības ir piešķirtas, lai gan tā ir ievērojusi tādu pašu rūpību, kādu tā parasti ievēro, veicot savus
         darījumus.

      Paliekoša iedzīvošanās ir jāatlīdzina.”
      11      BGB 347. panta ar virsrakstu “Izmantošana pēc atkāpšanās” 2. punktā ir noteikts:

      “Ja parādnieks atdod priekšmetu, ja tas atdod samaksāto naudas summu vai pienākums atdot šādu naudas summu ir izslēgts ar
         346. panta 3. punkta 1) vai 2) apakšpunktu, tiek atlīdzināti viņam radušies nepieciešamie izdevumi. Visi citi izdevumi ir
         jāatlīdzina, ja tie veicina kreditora iedzīvošanos.”

      12      BGB 355. panta ar virsrakstu “Atteikuma tiesības ar patērētājiem noslēgtu līgumu gadījumā” 1. punktā ir noteikts:

      “Ja likumā patērētājam ir piešķirtas atteikuma tiesības saskaņā ar šo pantu, viņam vairs nav saistoša viņa izteiktā griba
         noslēgt līgumu, ja viņš no tās ir atteicies noteiktajā termiņā. Atteikums nav jāpamato, un tas ir jāpaziņo uzņēmumam rakstiski
         vai, divu nedēļu laikā nosūtot preci atpakaļ; termiņš ir ievērots, ja prece ir izsūtīta pirms termiņa beigām.”

      13      BGB 356. panta ar virsrakstu “Atgriešanas tiesības līgumos, ko noslēguši patērētāji” 1. punktā ir paredzēts:

      “Ciktāl tas tieši atļauts tiesību aktos, tiktāl 355. pantā paredzētās atteikuma tiesības līgumā var tikt aizstātas ar neierobežotām
         tiesībām atgriezt preci, ja līgums noslēgts, pamatojoties uz pārdošanas prospektu. To priekšnoteikumi ir šādi:

      1)      pārdošanas prospekts ietver skaidru informāciju par atgriešanas tiesībām;
      2)      patērētājs ir varējis saņemt detalizētu informāciju bez profesionāļa starpniecības, un
      3)      patērētājs rakstveidā ir piekritis atgriešanas tiesībām.”
      14      BGB 357. pants ar virsrakstu “Atteikuma un preces atdošanas juridiskās sekas” ir formulēts šādi:

      “1.      Atteikuma un preces atdošanas tiesībām atbilstoši piemēro likumā noteikto tiesību uz atkāpšanos noteikumus, ja vien nav paredzēts
         citādi. 286. panta 3. punktu atbilstoši piemēro šajā pantā noteiktajam pienākumam atgriezt maksājumus; tajā noteiktais termiņš
         sākas no brīža, kad patērētājs ir paziņojis par atteikumu vai preces atdošanu. Turklāt attiecībā uz patērētāja atlīdzināšanas
         pienākumu termiņš sākas no brīža, kad patērētājs ir nosūtījis attiecīgo paziņojumu, bet attiecībā uz uzņēmuma atlīdzināšanas
         pienākumu termiņš sākas no brīža, kad uzņēmums ir saņēmis attiecīgo paziņojumu.

      [..]
      3.      Atkāpjoties no 346. panta 2. punkta pirmā teikuma 3) apakšpunkta, patērētājam ir jāatlīdzina preces vērtības starpība saistībā
         ar tās samazināšanos, kas radusies noteikumiem atbilstošas preces lietošanas dēļ, ja, vēlākais, līguma noslēgšanas brīdī patērētājs
         ir rakstiski informēts par šādām juridiskajām sekām un iespēju izvairīties no tām. Šis nosacījums nav spēkā, ja vērtības samazinājums
         ir radies tikai preces pārbaudes rezultātā. 346. panta 3. punkta pirmā teikuma 3) apakšpunktu nepiemēro, ja patērētājs ir
         pienācīgi informēts par savām atteikuma tiesībām vai uzzinājis par tām citā veidā.

      4.      Iepriekš minētajos punktos pušu tiesības ir paredzētas izsmeļoši.”
      15      BGB 448. panta ar virsrakstu “Piegādes izmaksas un tām pielīdzināmas izmaksas” 1. punktā ir noteikts:

      “1.      Pārdevējs sedz lietas atgriešanas izmaksas, pircējs – lietas saņemšanas izmaksas, kā arī izmaksas, kas saistītas ar lietas
         nosūtīšanas izmaksām uz vietu, kura nav izpildes vieta.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      16      Handelsgesellschaft Heinrich Heine ir sabiedrība, kas specializējusies tirdzniecībā pa pastu. Šīs sabiedrības vispārējos tirdzniecības noteikumos ir paredzēts,
         ka patērētājs sedz vienotu piegādes izmaksu likmi EUR 4,95 apmērā. Piegādātājs šo summu patur atteikuma gadījumā.

      17      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, patērētāju organizācija, kas izveidota atbilstoši Vācijas tiesībām, pret Handelsgesellschaft Heinrich Heine ir cēlusi prasību izbeigt atteikuma gadījumā iekasēt no patērētājiem preču piegādes izmaksas.

      18      Tiesa pirmajā instancē apmierināja Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen prasību.

      19      Par šo spriedumu Handelsgesellschaft Heinrich Heine iesniegto apelācijas sūdzību noraidīja Oberlandsgericht Karlsruhe [Karlsrūes Augstākā reģionālā tiesa].

      20      Bundesgerichtshof, izskatot Handelsgesellschaft Heinrich Heine “Revision” kārtībā iesniegto kasācijas sūdzību, konstatē, ka Vācijas tiesībās pircējam tieši nav paredzētas tiesības atteikuma
         gadījumā saņemt atpakaļ maksu par pasūtīto preču piegādi.

      21      Tomēr, pēc šīs tiesas domām, ja Direktīva 97/7 būtu analizējama tādējādi, ka tā liedz iekasēt preču piegādes izmaksu iekasēšanu
         no patērētāja tā atteikuma gadījumā, atbilstošās BGB normas būtu jāinterpretē atbilstoši šai direktīvai tādējādi, ka tāpēc piegādātājam ir pienākums patērētājam atlīdzināt šādas
         izmaksas.

      22      Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka tā nevar pietiekami skaidri noteikt, kā interpretējama šī direktīva un, konkrētāk, tās 6. panta
         1. un 2. punkts.

      23      Šajā sakarā Bundesgerichtshof izvirza vairākus argumentus, kas varētu pamatot nostāju, ka direktīva neizslēdz tādu tiesisko regulējumu kā pamata prāvā
         apskatītais.

      24      Tādējādi, pirmkārt, izteiciens “ja viņš izmanto atteikuma tiesības [saistībā ar viņa atteikuma tiesību izmantošanu]” (“infolge
         der Ausübung seines Widerrufsrechts”), kas ietverts Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrā teikuma un 2. punkta
         otrā teikuma versijā vācu valodā, kas varētu likt domāt, ka šīs tiesību normas attiecas vienīgi uz izmaksām, ko izraisījusi
         atteikuma tiesību izmantošana, izslēdzot pirkuma piegādes izmaksas, kas jau bijušas veiktas atteikuma brīdī. Šīs direktīvas
         pārējo valodu versijas, it īpaši angļu un franču valodas versijas, varētu apstiprināt šādu interpretāciju.

      25      Otrkārt, Direktīvas 97/7 6. panta 2. punkta pirmais teikums neizslēdzot, ka atteikuma gadījumā piegādātājs saņem kompensāciju
         par patērētāja izmantoto izpildījumu vērtību, ko pēc to rakstura nav iespējams atgriezt. Tādējādi minētajam pantam atbilstoši
         būtu atzīt, ka piegāde ir piegādātāja izpildījums, atbilstoši kuram patērētājam būtu jāatgriež aizstājēja vērtība atbilstoši
         piegādes izmaksām, un ka pienākums atlīdzināt piegādātājam ir attiecīgi samazināts.

      26      Treškārt, neesot skaidrs, vai patērētāju aizsardzības mērķis, kas izteikts Direktīvas 97/7 preambulas četrpadsmitajā apsvērumā,
         tāpat nosaka piegādes izmaksu atlīdzināšanu. Faktiski arī parastā pirkumā patērētājam ir jāsedz izmaksas, kas saistītas ar
         viņa nonākšanu veikalā, neņemot vērā apstākli, ka, lai tur nokļūtu, patērētājam ir tam jāvelta arī nokļūšanas laiks.

      27      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [..] Direktīvas 97/7 [..] 6. panta 1. punkta [pirmās daļas] otrā teikuma un 2. punkta normas ir jāinterpretē tādējādi,
         ka ar tām netiek pieļauts valsts regulējums, atbilstoši kuram preču piegādes izmaksas liek segt patērētājam arī tad, ja patērētājs
         ir atteicies no līguma?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      28      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, Spānijas, Austrijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka ar Direktīvas 97/7 6. panta normām
         pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj piegādātājam iekasēt preču piegādes izmaksas no patērētāja gadījumā, ja
         patērētājs izmanto savas atteikuma tiesības.

      29      Vispirms vārdi “patērētāja samaksātās summas”, kas ietverti Direktīvas 97/7 6. panta 2. punkta pirmajā teikumā, esot jāinterpretē
         plaši, ietverot visas summas, ko patērētājs samaksājis piegādātājam saistībā ar līguma izpildi, ietverot preču piegādes izmaksas.

      30      Turpinot, minētās direktīvas 6. panta 1. un 2. punktā esot paredzēts, ka vienīgi tiešās preču atgriešanas izmaksas var iekasēt
         no patērētāja, kas izmanto savas atteikuma tiesības. Līdz ar to pārējās izmaksas, it īpaši izmaksas, kas saistītas ar preču
         piegādi, no patērētāja iekasēt nevarot.

      31      Visbeidzot, patērētājam esot jāatlīdzina izmaksas, kas tam bijušas saistībā ar piegādātāja sniegtu papildpakalpojumu, tādu
         kā preču nosūtīšana, kas pēc tam, kad patērētājs atkāpies no līguma, nepasargā patērētāju no riska, kas saistīts ar praktisku
         neiespējamību paredzēt šādus riskus pirms distances līguma noslēgšanas.

      32      Tam pretēji Vācijas valdība apgalvo, ka Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrā teikuma un 2. punkta normas ir
         jāinterpretē tādējādi, ka tās nav šķērslis tādam valsts tiesiskajam regulējumam, saskaņā ar kuru preču piegādes izmaksas jāuzņemas
         patērētājam arī tad, ja patērētājs ir atteicies no līguma.

      33      Minētā valdība būtībā uzskata, ka Direktīva 97/7 neregulē piegādes izmaksu iekasēšanu patērētāja atteikuma gadījumā. Līdz
         ar to šādu izmaksu iekasēšana attiecoties “uz pārējiem nosacījumiem un pasākumiem, ievērojot atteikuma tiesību izmantošanu”,
         kas ir jānosaka dalībvalstīm, kā tas ir paredzēts minētās direktīvas četrpadsmitajā apsvērumā.

      34      Šī pati valdība uzskata, ka patērētāja “samaksāto summu” atlīdzināšana minētās direktīvas 6. panta 2. punkta pirmā teikuma
         izpratnē attiecas vienīgi uz pamata izpildījumu, proti, uz patērētāja samaksāto maksu.

      35      Direktīvā 97/7 esot nošķirtas izmaksas, kas tiek iekasētas “tādēļ, ka izmantotas [saistībā ar atteikuma tiesību izmantošanu]”,
         kas sekojot šo tiesību īstenošanai, un citas izmaksas, ko izraisījusi līguma noslēgšana vai izpilde. Šajā ziņā šīs direktīvas
         6. panta 2. punkta otrajā teikumā esot paredzētas vienīgi izmaksas, kas seko pēc atteikuma tiesību izmantošanas, kamēr regulējums,
         kas piemērojams citām līgumā paredzētajām izmaksām, minētajā direktīvā nav saskaņots. Piegādes izmaksas rodoties pirms un
         neatkarīgi no atteikuma tiesību īstenošanas. Tādējādi to iekasēšanu regulējot katras dalībvalsts tiesības.

      36      Attiecībā uz Direktīvas 97/7 6. panta mērķiem Vācijas valdība apgalvo, ka šajā pantā, protams, ir paredzēts kompensēt apgrūtinājumu,
         kas izriet no neiespējamības patērētājam pārbaudīt preci pirms līguma noslēgšanas. Tomēr šie mērķi neietver nekādu norādi,
         kas pieļautu pilnīgu līgumisko attiecību pārveidošanu.

      37      Turklāt apstāklis, ka patērētājs sedz piegādes izmaksas, nevar to kavēt izmantot savas atteikuma tiesības. Faktiski, pirmkārt,
         par šādu izmaksu summu patērētājs esot informēts pirms līguma noslēgšanas. Otrkārt, lēmums izbeigt līgumu neesot atkarīgs
         no šādu izmaksu pastāvēšanas, jo tās jau ir segtas.

       Tiesas atbilde
       Ievada apsvērumi
      38      Vispirms ir jāatgādina, ka no Direktīvas 97/7 ceturtā apsvēruma izriet, ka ar šo direktīvu ir paredzēts Eiropas Savienības
         līmenī ieviest kopīgu noteikumu minimumu distances līgumu jomā.

      39      Konkrētāk, minētās direktīvas 6. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā patērētājiem ir piešķirtas atteikuma tiesības,
         ko tie var izmantot noteiktā termiņā, bez sankcijām un, nenorādot pamatojumu.

      40      Attiecībā uz atteikuma juridiskajām sekām Direktīvas 97/7 6. panta 2. punkta pirmajā un otrajā teikumā ir paredzēts, ka “piegādātāja
         pienākums ir bez atlīdzības atmaksāt patērētāja samaksātās summas. Vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš izmanto
         atteikuma tiesības [saistībā ar viņa atteikuma tiesību izmantošanu], ir preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas”.

      41      Tomēr no šīs direktīvas četrpadsmitā apsvēruma izriet, ka atteikuma juridisko seku saskaņošana nav pabeigta un tādējādi tieši
         dalībvalstīm ir “[jānosaka] pārēj[ie] nosacījum[i] un pasākum[i], ievērojot atteikuma tiesību izmantošanu”.

       Par izteiciena “patērētāja samaksātās summas” interpretāciju
      42      Pamata tiesvedībā rodas jautājums par to, vai Direktīvas 97/7 6. panta 1. un 2. punkta piemērošanas joma ietver preču piegādes
         izmaksu iekasēšanu gadījumā, kad patērētājs izmanto savas atteikuma tiesības, vai arī, gluži pretēji, šī iekasēšana ir jānosaka
         dalībvalstīm.

      43      Šajā sakarā ir svarīgi konstatēt, ka šīs direktīvas 6. panta 2. punkta pirmā teikuma formulējums patērētāja atteikuma gadījumā
         uzliek piegādātājam vispārīgu atlīdzināšanas pienākumu, kas attiecas uz visām patērētāja saistībā ar līgumu samaksātajām summām,
         lai kāds arī nebūtu to samaksas iemesls.

      44      Pretēji Vācijas valdības apgalvotajam ne no Direktīvas 97/7 6. panta normu formulējuma, ne no to vispārējās sistēmas neizriet,
         ka vārdi “samaksātās summas” ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nozīmē vienīgi patērētāja samaksāto cenu, izslēdzot viņam radušās
         izmaksas.

      45      Faktiski Direktīvā 97/7 atbilstoši tās 4. pantam preces cena un piegādes izmaksas tiek nošķirtas vienīgi attiecībā uz informāciju,
         ko piegādātājs sniedz patērētājam pirms līguma noslēgšanas. Savukārt attiecībā uz atteikuma juridiskajām sekām šajā direktīvā
         šāda nošķiršana nav veikta un tādējādi ir aptvertas visas summas, ko patērētājs samaksājis piegādātājam.

      46      Šādu interpretāciju tāpat apstiprina pats izteiciena “vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja” formulējums, kas izmantots
         minētā 2. punkta otrajā teikumā, lai apzīmētu “preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas”. Kā uzsvēris ģenerāladvokāts secinājumu
         32. punktā, vārdi “vienīgā maksa” prasa sašaurinātu interpretāciju un piešķir šim izņēmumam izsmeļošu raksturu.

      47      Līdz ar to no iepriekš minētā izriet, ka vārdi “patērētāja samaksātās summas”, kas ietverti Direktīvas 97/7 6. panta 2. punkta
         pirmajā teikumā, attiecas uz visām summām, ko patērētājs samaksājis piegādātājam saistībā ar līgumu, ievērojot, kā interpretējams
         šīs direktīvas 6. panta 2. punkta otrais teikums.

       Par izteiciena “ja viņš izmanto atteikuma tiesības [saistībā ar viņa atteikuma tiesību izmantošanu]” interpretāciju
      48      Kā norādīts šī sprieduma 35. punktā, Vācijas valdība tāpat apgalvo, ka vārdi “ja viņš izmanto atteikuma tiesības [saistībā
         ar viņa atteikuma tiesību izmantošanu]”, kas ietverti Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrajā teikumā un 2. punkta
         otrajā teikumā, attiecas nevis uz visām no patērētāja iekasējamajām izmaksām, bet vienīgi uz tām izmaksām, kam ir saikne ar
         atteikuma tiesību izmantošanu. Tādējādi minētās normas regulējot vienīgi izmaksas, ko izraisījis atteikums.

      49      Vispirms ir jākonstatē, ka noteiktu valodu versijās minētās direktīvas 6. panta 1. punkta pirmās daļas otro teikumu un 2. punkta
         otro teikumu var interpretēt vai nu tādējādi, ka tie attiecas tikai uz izmaksām pēc atteikuma tiesību izmantošanas un ir tās
         izraisītas, vai arī tādējādi, ka tie attiecas uz visām izmaksām, kas saistītas ar līguma noslēgšanu, izpildi vai izbeigšanu
         un ko var no patērētāja iekasēt gadījumā, ja tas izmanto savas atteikuma tiesības.

      50      Kā uzsvēris ģenerāladvokāts secinājumu 41. punktā, pat ja Direktīvas 97/7 versijās vācu, angļu un franču valodā izmantoti
         attiecīgi vārdi “infolge”, “because of” un “ne raison de”, šīs direktīvas pārējo valodu versijās, konkrētāk, spāņu un itāļu
         valodas versijās, nav izmantots līdzīgs izteiciens, bet vienīgi veikta atsauce uz patērētāju, kas izmanto savas atteikuma
         tiesības.

      51      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vajadzība vienādi interpretēt Savienības direktīvas nepieļauj, ka šaubu gadījumā noteikuma
         teksts tiktu uztverts izolēti, bet gan gluži pretēji prasa interpretēt un piemērot šo tekstu, ņemot vērā versijas citās oficiālajās
         valodās (šajā ziņā skat. 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑296/95 EMU Tabac u.c., Recueil, I‑1605. lpp., 36. punkts; 1998. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑321/96 Mecklenburg, Recueil, I‑3809. lpp., 29. punkts; 2008. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑375/07 Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, Krājums, I‑8691. lpp., 46. punkts, kā arī 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑199/08 Eschig, Krājums, I-8295. lpp., 54. punkts). Turklāt, ja Savienības tiesību normas teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgā
         norma ir jāinterpretē saistībā ar tā tiesiskā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi, kurā šī norma ietilpst (skat. 2000. gada
         9. marta spriedumu lietā C‑437/97 EKW un Wein & Co, Recueil, I‑1157. lpp., 42. punkts; 2007. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑457/05 Schutzverband der Spirituosen-Industrie, Krājums, I‑8075. lpp., 18. punkts, kā arī 2008. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑239/07 Sabatauskas u.c., Krājums, I‑7523. lpp., 39. punkts).

      52      Jākonstatē, ka Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrā teikuma un 2. punkta otrā teikuma interpretācija, saskaņā
         ar kuru šīs normas attiecas uz visām izmaksām, kas saistītas ar līguma noslēgšanu, izpildi vai izbeigšanu un ko var no patērētāja
         iekasēt gadījumā, ja tas izmanto savas atteikuma tiesības, atbilst šīs direktīvas vispārējai sistēmai un mērķim.

      53      Faktiski, pirmkārt, šādu interpretāciju apstiprina apstāklis, ka pat to Direktīvas 97/7 valodu versijās, kurās tās 6. pantā
         izmantots izteiciens “ja [saistībā ar]” vai kāds cits līdzīgs izteiciens, šīs direktīvas četrpadsmitajā apsvērumā ir minētas
         izmaksas, kas rodas patērētājam, “izmantojot savas atteikuma tiesības”. No tā izriet, ka pretēji Vācijas valdības apgalvotajam
         šīs direktīvas 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrais teikums un 2. punkta otrais teikums attiecas uz visām ar līgumu saistītajām
         izmaksām, nevis tikai uz izmaksām, kas rodas pēc atteikuma tiesību izmantošanas un kas ir to izraisītas.

      54      Otrkārt, kas attiecas uz Direktīvas 97/7 6. panta mērķi, ir jāuzsver, ka tās četrpadsmitajā apsvērumā ir noteikts, ka aizlieguma
         no patērētāja prasīt citādāku maksu nekā izmaksas, kas tieši izriet no preču atpakaļ nosūtīšanas, mērķis ir nodrošināt, lai
         ar šo direktīvu garantētās atteikuma tiesības nebūtu “tikai formālas” (šajā ziņā skat. 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
         C‑489/07 Messner, Krājums, I‑7315. lpp., 19. punkts). Tā kā šīs direktīvas 6. panta mērķis tādējādi acīmredzami ir neatturēt patērētāju izmantot
         tā atteikuma tiesības, būtu pretēji minētajam mērķim interpretēt šo pantu tādējādi, ka tas dalībvalstīm neliedz atļaut, ka
         šāda atteikuma gadījumā piegādes izmaksas tiek iekasētas no šī patērētāja.

      55      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka minētās direktīvas 6. panta 1. punkta pirmās daļas otrais teikums un 2. punkta otrais teikums
         piegādātājam no patērētāja tā atteikuma gadījumā ļauj iekasēt vienīgi preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas.

      56      Ja patērētājam būtu jāsedz arī piegādes izmaksas, šāda iekasēšana, kas noteikti atturētu patērētāju izmantot savas atteikuma
         tiesības, būtu pretrunā pašam direktīvas 6. panta mērķim, kas atgādināts šī sprieduma 54. punktā.

      57      Turklāt šāda iekasēšana pēc sava rakstura liktu apšaubīt līdzsvarotu risku sadalījumu starp līgumslēdzējām pusēm distances
         līgumos, liekot patērētājam segt visas izmaksas, kas saistītas ar preču transportēšanu.

      58      Turklāt apstāklis, ka patērētājs par piegādes izmaksu summu ir ticis informēts pirms līguma noslēgšanas, nevar novērst preventīvo
         iedarbību, kāda šādu izmaksu iekasēšanai no patērētāja būtu attiecībā uz patērētāja atteikuma tiesību izmantošanu.

      59      Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāsniedz atbilde, ka Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta
         pirmās daļas otrais teikums un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj
         distances līguma gadījumā piegādātājam iekasēt preču piegādes izmaksas no patērētāja gadījumā, ja patērētājs izmanto savas
         atteikuma tiesības.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem
            6. panta 1. punkta pirmās daļas otrais teikums un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesiskais
            regulējums, kas distances līguma gadījumā ļauj piegādātājam iekasēt preču piegādes izmaksas no patērētāja gadījumā, ja patērētājs
            izmanto savas atteikuma tiesības.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1988. gada 14. jūlijā. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (FEDIOL) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Regula Nr. 2176/84. # Lieta 188/85.


title: Tiesas (septītā palāta) 2012. gada 18. oktobra spriedums.#Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig ) un Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, vēlāk – Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe pret Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Fővárosi Ítélőtábla lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 2004/18/EK — Būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi — 44. panta 2. punkts un 47. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 2. un 5. Punkts — Kandidātu vai pretendentu ekonomiskais un finanšu stāvoklis —Tikai uz viena bilances rādītāja pamata noteikts minimālais iespēju līmenis — Grāmatvedības rādītājs, kuru var ietekmēt atšķirības sabiedrību gada pārskatus reglamentējošo valsts tiesību starpā.#Lieta C‑218/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2012. gada 18. oktobrī (
            *1
         )
      “Direktīva 2004/18/EK ? Būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi — 44. panta 2. punkts un 47. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 2. un 5. Punkts ? — Kandidātu vai pretendentu ekonomiskais un finanšu stāvoklis ? — Tikai uz viena bilances rādītāja pamata noteikts minimālais iespēju līmenis ? — Grāmatvedības rādītājs, kuru var ietekmēt atšķirības sabiedrību gada pārskatus reglamentējošo valsts tiesību starpā”
      Lieta C-218/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Fővárosi Ítélőtábla (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 20. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 11. maijā, tiesvedībā

            Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig)
         ,

            Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe
         , vēlāk Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe,
      pret

            Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság
         ,
      piedaloties

            Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt
         ,

            MÁVÉPCELL Kft
         .
      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: Dž. Arestis [G. Arestis], kurš pilda palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] un D. Švābi [D. Šváby] (referents),
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 29. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) vārdā – G. Buda, A. Cséza un D. Kuti, ügyvédek,

               —

                  Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, vēlāk Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe vārdā – Z. Mucsányi, ügyvéd,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – Z. Fehér, K. Szíjjártó un G. Koós, pārstāvji,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek un T. Müller, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Möller, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Tokár un A. Sipos, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), 44. panta 2. punktu, 47. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 2. punktu un 5. punktu.

               2

               Šo lūgumu iesniedza Fővárosi Ítélőtábla (Galvaspilsētas apelācijas tiesa), kura izskatīja tajā iesniegto apelācijas sūdzību par Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság (Publisko iepirkumu padomes arbitrāžas komisija), šķīrējtiesas, lēmumu. Šis lēmums tika pieņemts tiesvedībā starp Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, vēlāk Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (turpmāk tekstā – “Ungārijas Hochtief”), Hochtief Solutions AG Ungārijas filiāli, kas ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība, un Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Ziemeļpārdonavas Vides aizsardzības un ūdens apsaimniekošanas direkcija, turpmāk tekstā – “Édukövízig”) saistībā ar šīs direkcijas organizētu slēgtu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru. Šajā tiesvedībā, kurā tiek izskatīta Ungārijas Hochtief celtā prasība, minētā šķīrējtiesa ir atbildētāja un Édukövízig kopā ar Ungārijas Hochtief ir prasītāja.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2004/18

               3

               Direktīva 2004/18 ietver tostarp šādus apsvērumus:
               “[..]

                        (2)

                        Piešķirot tādu līgumu slēgšanas tiesības, ko dalībvalstīs noslēdz valsts, reģionālo vai vietējo varas iestāžu un citu publisko tiesību subjektu uzdevumā, jāievēro Līgumā paredzētie principi, konkrēti brīva preču aprite, brīva uzņēmējdarbības veikšana un brīva pakalpojumu aprite, kā arī no tiem izrietošie principi, piemēram, vienādas iespējas, nediskriminēšana, savstarpēja atzīšana, proporcionalitāte un pārredzamība. Tomēr attiecībā uz valsts līgumiem, kuru summa pārsniedz kādu noteiktu vērtību, ieteicams izstrādāt tādus noteikumus šo līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai paredzēto valsts procedūru koordinēšanai Kopienas līmenī, kuru pamatā ir minētie principi, un tas vajadzīgs, lai nodrošinātu līgumu efektivitāti un garantētu valsts iepirkuma atklātību konkurencei. Tādēļ šie koordinēšanas noteikumi jāskaidro gan saskaņā ar iepriekšminētajiem noteikumiem un principiem, gan saskaņā ar pārējiem Līguma noteikumiem.

                  [..]

                        (39)

                        Pretendentu atbilstības pārbaude atklātās procedūrās un kandidātu atbilstības pārbaude slēgtās un sarunu procedūrās ar līguma paziņojuma publicēšanu, un cenu aptaujā, kā arī pretendentu un kandidātu atlase jāveic pārredzamos apstākļos. Šai nolūkā jānorāda kritēriji, kas nav diskriminējoši un ko līgumslēdzējas iestādes var izmantot pretendentu atlasē, un līdzekļi, kurus komersanti var izmantot, lai pierādītu savu atbilstību minētajiem kritērijiem. Šai pašā pārredzamības garā, tiklīdz līgums ir konkursa priekšmets, jāprasa līgumslēdzējai iestādei norādīt atlases kritērijus, ko tā izmantos, un īpašas kompetences līmeni, kuru tā var prasīt vai neprasīt no komersantiem, pirms tiem atļauj piedalīties iepirkuma procedūrā.

                        (40)

                        Slēgtās un sarunu procedūrās ar līguma paziņojuma publicēšanu, un cenu aptaujā līgumslēdzēja iestāde var ierobežot kandidātu skaitu. Šāda kandidātu skaita samazināšana jāveic, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, kas norādīti līguma paziņojumā. [..]

                  [..]”

               4

               Atbilstoši Direktīvas 2004/18 2. pantam ar virsrakstu “Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas principi”:
               “Līgumslēdzējas iestādes pret visiem komersantiem izturas vienādi un nediskriminējoši un rīkojas pārredzami.”

               5

               Šīs direktīvas 44. pantā ar nosaukumu “Dalībnieku atbilstības pārbaude un atlase un līguma slēgšanas tiesību piešķiršana” ir noteikts:
               “1.   Līguma slēgšanas tiesības piešķir, pamatojoties uz 53. un 55. pantā paredzētajiem kritērijiem un [..] pēc tam, kad [..] komersantu atbilstību līgumslēdzējas iestādes ir pārbaudījušas atbilstoši 47. līdz 52. pantā minētajiem ekonomiskā un finanšu stāvokļa, profesionālās un tehniskās kompetences vai iespēju kritērijiem un – vajadzības gadījumā – saskaņā ar nediskriminēšanas noteikumiem un kritērijiem, kas minēti 3. punktā.
               2.   Līgumslēdzējas iestādes var prasīt kandidātu un pretendentu atbilstību minimālajiem iespēju līmeņiem atbilstīgi 47. un 48. pantam.
               Konkrēta līguma saistībā prasītās 47. un 48. pantā minētās informācijas apjomam un minimālajiem iespēju līmeņiem jābūt attiecinātiem uz minētā līguma priekšmetu un samērojamiem ar to.
               Šos minimālos līmeņus norāda līguma paziņojumā.
               3.   Slēgtā procedūrā, sarunu procedūrā ar līguma paziņojuma publicēšanu un cenu aptaujas procedūrā līgumslēdzējas iestādes var ierobežot to atbilstošo kandidātu skaitu, kurus tās uzaicina iesniegt piedāvājumu, piedalīties sarunās vai cenu aptaujā, ja vien atbilstošo kandidātu skaits ir pietiekams. Līgumslēdzējas iestādes līguma paziņojumā norāda objektīvos un nediskriminējošos kritērijus vai noteikumus, ko tās paredz piemērot [..].
               [..]”

               6

               Minētās direktīvas 47. pantā ar virsrakstu “Ekonomiskais un finanšu stāvoklis” ir noteikts:
               “1.   Komersanta ekonomisko un finanšu stāvokli parasti var pierādīt, sniedzot vienu vai vairākas šādas norādes:

                        a)

                        atbilstīgas izziņas no bankas vai, attiecīgā gadījumā, pierādījumu par attiecīgu profesionālās darbības civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu;

                        b)

                        bilances vai izrakstus no bilancēm, ja tās jāpublicē saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā komersants ir reģistrēts;

                        c)

                        izziņu par uzņēmuma kopējo apgrozījumu un, attiecīgā gadījumā, par apgrozījumu konkrētā līguma jomā ne vairāk kā trijos iepriekšējos finanšu gados, par kuriem dati ir pieejami atkarībā no tā, kad izveidots uzņēmums vai kad komersants sācis darbību, ciktāl informācija par šo apgrozījumu ir pieejama.

                  2.   Komersants attiecīgā gadījumā un konkrēta līguma vajadzībām var izmantot citu juridisko personu kompetenci neatkarīgi no tā, kāds ir to starpā pastāvošo saistību tiesiskais raksturs. Šādā gadījumā komersantam jāpierāda līgumslēdzējai iestādei tas, ka viņa rīcībā būs vajadzīgie resursi, šai nolūkā, piemēram, uzrādot minēto juridisko personu apņemšanās rakstu.
               3.   Ar tādiem pašiem nosacījumiem komersantu grupa, kā minēts 4. pantā, var izmantot grupas dalībnieku vai citu juridisko personu kompetenci.
               4.   Līgumslēdzējas iestādes līguma paziņojumā vai uzaicinājumā uz konkursu norāda, kuru vai kuras no 1. punktā minētajām norādēm tās ir izvēlējušās un kādas citas norādes ir jāsniedz.
               5.   Ja attaisnojošu iemeslu dēļ komersants nevar sniegt līgumslēdzējas iestādes prasītās norādes, tad šis komersants savu ekonomisko un finanšu stāvokli var pierādīt ar jebkādu citu dokumentu, ko līgumslēdzēja iestāde uzskata par atbilstošu.”

         Direktīva 78/660/EEK

               7

               Ar Padomes 1978. gada 25. jūlija Ceturto direktīvu 78/660/EEK, kas pamatojas uz Līguma [44. panta 2. punkta g) apakšpunktu] un attiecas uz noteiktu veidu sabiedrību gada pārskatiem (OV L 222, 11. lpp.), kā izriet no tās preambulas pirmā apsvēruma, tika veikta valsts tiesību aktu saskaņošana arī attiecībā uz gada pārskatu struktūru un saturu, kā arī tajos izmantotajām novērtēšanas metodēm un to publicēšanu attiecībā uz akciju sabiedrībām un sabiedrībām ar ierobežotu atbildību. Šīs direktīvas 1. panta 1. punkts, kurā ir uzskaitīti attiecīgo sabiedrību veidi, tostarp attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku, ietver “Aktiengesellschaft”.

               8

               Tomēr ar minēto direktīvu veiktā saskaņošana ir tikai daļēja. Tās 6. pantā arī ir paredzēts, ka dalībvalstis var atļaut vai pieprasīt bilances un peļņas un zaudējumu iedaļu pielāgošanu, lai atklātu peļņas izmantošanu.

         Vācijas un Ungārijas tiesības

               9

               No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka gan Vācijas, gan Ungārijas, proti, abos, tiesiskajos regulējumos attiecībā uz sabiedrību gada pārskatiem ir paredzēts, ka bilances peļņas un zaudējumu gala pozīcijā ir jāietver arī dividenžu izmaksa. Taču, kaut arī saskaņā ar Ungārijas tiesisko regulējumu tas ir atļauts tikai gadījumā, ja rezultātā minētā bilances pozīcija nekļūst negatīva, Vācijas tiesiskajā regulējumā nav paredzēts līdzīgs ierobežojums vismaz attiecībā uz meitassabiedrības peļņas pārskaitīšanu mātessabiedrībai.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               10

               Ar paziņojumu, kas tika publicēts 2006. gada 25. jūlijaEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, Édukövízig izsludināja slēgtu [konkursa] procedūru publiskā iepirkuma līguma par transporta infrastruktūras darbu īstenošanu slēgšanas tiesību piešķiršanu. No lietas materiāliem izriet, ka šo darbu paredzamā vērtība bija robežās no HUF 7,2 līdz 7,5 miljardiem, proti, robežās starp aptuveni EUR 23300000 un 24870000.

               11

               Runājot par kandidātu ekonomisko un finanšu stāvokli, līgumslēdzēja iestāde prasīja iesniegt saskaņā ar grāmatvedības dokumentiem noformētu standarta dokumentu un noteica jaunu minimālo līmeni, saskaņā ar kuru bilances vienādojums drīkst būt negatīvs ne vairāk kā vienā no pēdējiem trim noslēgtajiem finanšu gadiem (turpmāk tekstā – “ekonomiska prasība”).

               12

                  Hochtief AG ir mātessabiedrība grupai, kurai pieder Hochtief Solutions AG, kas savukārt ir pirmās minētās pilnīga meitassabiedrība. Tās ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātas sabiedrības. Ungārijas Hochtief ir Hochtief Solutions AG Ungārijas filiāle. No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka vienīgi ekonomiskās prasības sakarā Ungārijas Hochtief ir vismaz iespēja atsaukties uz Hochtief Solutions AG situāciju.

               13

               Saskaņā ar peļņas nodošanas līgumu Hochtief Solutions AG gūtā peļņa katru gadu ir jānodod tās mātessabiedrībai, kas nozīmē, ka Hochtief Solutions AG bilances vienādojums sistemātiski ir nulle vai negatīvs.

               14

               Ungārijas Hochtief apšaubīja ekonomiskās prasības likumību, pamatojoties uz to, ka tā esot diskriminējoša un pārkāpjot noteiktas Ungārijas likuma, ar kuru tika transponēta Direktīva 2004/18, normas.

               15

               Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda, ka, piemērojot noteikumus par gada pārskatiem saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātām sabiedrībām vai vismaz saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātām sabiedrību grupām, ir iespējams, ka sabiedrībai dividenžu izmaksas vai peļņas pārskaitīšanas dēļ peļņas rādītājs pēc nodokļu samaksas ir pozitīvs, bet bilances vienādojums ir negatīvs, savukārt Ungārijas tiesiskais regulējums aizliedz dividenžu izmaksu, ja tā var radīt negatīvu bilances vienādojumu.

               16

               Ungārijas Hochtief apstrīdēja ekonomiskās prasības likumību Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság. Par pēdējās minētās lēmumu Ungārijas Hochtief cēla prasību pirmās instances tiesā un pēc tam iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

               17

               Iesniedzējtiesā Ungārijas Hochtief apgalvoja, ka ekonomiskā prasība neļauj nediskriminējoši un objektīvi salīdzināt kandidātus, jo noteikumi par sabiedrību gada pārskatiem, ciktāl runa ir par dividenžu maksājumiem uzņēmumu grupu vidū, dalībvalstīs var atšķirties. Tā tas ir katrā ziņā Ungārijas un Vācijas Federatīvās Republikas gadījumā. Ekonomiskā prasība esot netieši diskriminējoša, jo tā radot nelabvēlīgāku situāciju kandidātiem, kas to nevar izpildīt vai var izpildīt ar grūtībām, jo to reģistrācijas dalībvalstī uz tiem attiecas tādi tiesību akti, kas atšķiras no līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī piemērojamajiem tiesību aktiem.

               18

               Iesniedzējtiesa konstatē, pirmkārt, ka no Direktīvas 2004/18 44. panta 2. punkta un 47. panta 1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka līgumslēdzēja iestāde var noteikt minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni, atsaucoties uz bilanci, un, otrkārt, ka šajā 47. pantā tiek ņemtas vērā atšķirības, kādas var pastāvēt starp valstu tiesiskajiem regulējumiem attiecībā uz sabiedrību gada pārskatiem. Tāpēc tā jautā par veidu, kā var definēt minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni, kas ir salīdzināms neatkarīgi no sabiedrības reģistrācijas vietas, ja šis līmenis ir jāpierāda ar dokumentiem, kuri uzskatāmi par 47. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajām norādēm, bet kuru saturs un tajos sniegtās norādes dalībvalstīs var atšķirties.

               19

               Šādos apstākļos Fővárosi Ítélőtábla nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai noteikums, ka [..] Direktīvas 2004/18/EK 44. panta 2. punktā paredzētie minimālie iespēju līmeņi ir nosakāmi atbilstīgi minētās direktīvas 47. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzēja iestāde ir tiesīga saistīt minimālos iespēju līmeņus tikai ar vienu grāmatvedības dokumenta (bilances) “rādītāju”, ko tā izvēlējusies, lai pārbaudītu ekonomisko un finanšu stāvokli?

                        2)

                        Vai, ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, minētās direktīvas 44. panta 2. punktā prasītais atbilstības nosacījums ir izpildīts ar minimālā iespēju līmeņa novērtēšanai izvēlēto rādītāju (bilances vienādojumu), kura saturs atkarībā no katras dalībvalsts grāmatvedības tiesību aktos noteiktā atšķiras?

                        3)

                        Vai, lai tiktu ņemtas vērā dalībvalstu starpā neapšaubāmi esošās atšķirības, pietiek, ka papildus ekonomiskā un finanšu stāvokļa izvērtēšanai izvēlētajiem dokumentiem līgumslēdzēja iestāde nodrošina iespēju izmantot ārējus resursus ([Direktīvas 2004/18] 47. panta [2. punkts]), vai arī, lai atbilstības nosacījums tiktu izpildīts attiecībā uz visiem līgumslēdzējas iestādes prasītajiem dokumentiem, tai ir jānodrošina, ka minēto iespēju var pierādīt citādi ([šīs direktīvas] 47. panta 5. punkts)?”

         Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

               20

                  Édukövízig vispirms apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neesot pieņemams divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tas attiecoties uz tādiem tiesību elementiem, kuri, tā kā tie netika izdiskutēti procesā, kas notika pirms tiesvedības iesniedzējtiesā, neattiecas uz šajā tiesā faktiski izskatāmo strīdu. Otrkārt, ekonomiskā prasība neradot nekādas reālas grūtības, ciktāl Ungārijas Hochtief varēja vai nu atsaukties uz savas pašas bilanci, kas tai būtu ļāvusi izpildīt minēto prasību, vai nu rīkoties Hochtief Solutions AG vārdā, kurai, ņemot vērā ar tās mātessabiedrību Hochtief AG noslēgto līgumu par peļņas nodošanu, vajadzēja saskaņā ar tai piemērojamajiem tiesību aktiem atsaukties uz šīs mātessabiedrības, kura ir juridiski atbildīga, ekonomisko un finanšu stāvokli, ar ko arī būtu pietiekami, lai izpildītu ekonomisko prasību.

               21

               Runājot par pirmo izvirzīto nepieņemamības pamatu, ir jākonstatē, ka tas attiecas uz iesniedzējtiesā izskatāmās lietas apmēru, kāds izriet no valsts procesuālo normu piemērošanas, un šī jautājuma izskatīšana neietilpst Tiesas kompetencē.

               22

               Otrais nepieņemamības pamats ir balstīts uz apgalvotajām faktisko elementu novērtēšanas sekām, kas ir saistītas vai nu ar Ungārijas tiesībām, proti, Ungārijas Hochtief iespēju pašai izpildīt ekonomisko prasību, vai ar Vācijas sabiedrību tiesībām, proti, Hochtief Solutions AG iespēju izpildīt šo pašu prasību pienākuma atsaukties uz tās mātessabiedrības ekonomisko stāvokli rezultātā, un šo elementu izvērtēšana nav Tiesas kompetencē.

               23

               Attiecībā uz pārējo ir jāatgādina, ka Tiesas un valsts tiesu sadarbības, kas noteikta LESD 267. pantā, ietvaros vienīgi valsts tiesa, ievērojot katras lietas īpatnības, ir kompetenta izvērtēt gan prejudiciālu nolēmumu nepieciešamību, lai varētu pasludināt spriedumu, gan to jautājumu atbilstību, ko tā uzdod Tiesai. Tiesa var noraidīt valsts tiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājums ir vispārīgs vai hipotētisks (skat. tostarp 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C-203/09 Volvo Car Germany, Krājums, I-10721. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Tā kā šajā lietā nav neviens no šiem gadījumiem, tad ir jāizvērtē iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               25

               Ar pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/18 44. panta 2. punkts un 47. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzēja iestāde ir tiesīga noteikt minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni, atsaucoties tikai uz vienu konkrētu bilances rādītāju, pat tad, ja dažādu dalībvalstu tiesību akti attiecībā uz šo rādītāju atšķiras un līdz ar to atšķiras arī sabiedrību bilances atkarībā no tiesiskā regulējuma, kāds tām ir piemērojams saistībā ar gada pārskatu sagatavošanu.

               26

               Saskaņā ar Direktīvas 2004/18 44. panta 2. punkta pirmo daļu līgumslēdzēja iestāde var noteikt minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni saskaņā ar šīs direktīvas 47. pantu. Šī pēdējā minētā panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka līgumslēdzēja iestāde arī var prasīt kandidātiem un pretendentiem pierādīt šo stāvokli, iesniedzot bilanci.

               27

               Tomēr ir jākonstatē, ka minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni nevar noteikt ar vispārēju atsauci uz bilanci. No minētā izriet, ka Direktīvas 2004/18 44. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētās tiesības, ciktāl runa ir par minētā 47. panta 1. punkta b) apakšpunktu, var tikt īstenotas, vienīgi atsaucoties uz vienu vai vairākiem konkrētiem bilances rādītājiem.

               28

               Attiecībā uz šo rādītāju izvēli Direktīvas 2004/18 47. pantā dalībvalstīm ir paredzēta pietiekami liela rīcības brīvība. Pretēji šīs direktīvas 48. pantam, kurā attiecībā uz tehniskajām un profesionālajām iespējām ir paredzēta slēgta sistēma, kas ierobežo minētajām līgumslēdzējam iestādēm pieejamos novērtēšanas un pārbaudes veidus un līdz ar to iespējas noteikt prasības (attiecībā uz līdzīgiem noteikumiem, kas bija ietverti pirms Direktīvas 2004/18 spēkā esošajās direktīvās, skat. 1982. gada 10. februāra spriedumu lietā 76/81 Transporoute et travaux, Recueil, 417. lpp., 8.–10. un 15. punkts), 47. panta 4. punkts skaidri atļauj līgumslēdzējām iestādēm izvēlēties pierādījumus, kādus tās var prasīt iesniegt kandidātiem vai pretendentiem, lai tie pamatotu savu ekonomisko un finanšu stāvokli. Tā kā Direktīvas 2004/18 44. panta 2. punktā ir atsauce uz minēto 47. pantu, tad šāda pati izvēles brīvība pastāv attiecībā uz minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni.

               29

               Tomēr šī brīvība nav neierobežota. Saskaņā ar Direktīvas 2004/18 44. panta 2. punkta otro daļu minimālajiem iespēju līmeņiem ir jābūt attiecinātiem uz minētā līguma priekšmetu un samērojamiem ar to. No tā izriet, ka bilances rādītājam vai rādītājiem, kurus ir izvēlējusies līgumslēdzēja iestāde, lai noteiktu minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni, ir jābūt objektīvi piemērotiem saimnieciskās darbības subjekta iespēju noskaidrošanai un ka tādējādi noteiktajam slieksnim ir jāatbilst attiecīgā līguma nozīmīgumam, esot par objektīvu pierādījumu pietiekamam ekonomiskam un finanšu pamatam, kas ļauj izpildīt šo līgumu, tomēr nepārsniedzot to, kas ir saprātīgi nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.

               30

               Tā kā dalībvalstu tiesību akti attiecībā uz sabiedrību gada pārskatiem nav pilnībā saskaņoti, nevar izslēgt, ka var pastāvēt atšķirības starp šiem tiesību aktiem saistībā ar konkrētu bilances rādītāju, atsaucoties uz kuru līgumslēdzēja iestāde ir noteikusi minimālo iespēju līmeni. Tomēr ir jānorāda, ka Direktīva 2004/18, kā izriet no tās 47. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta un 5. punkta formulējuma, ietver ideju, ka saistībā ar kandidātu vai pretendentu ekonomisko un finanšu iespēju pamatošanu līgumslēdzēja iestāde var likumīgi prasīt sniegt norādes, tostarp 47. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētās, pat ja ne visi potenciālie kandidāti vai pretendenti tās var objektīvi sniegt atšķirīgo tiesību aktu dēļ. Tāpēc šādu prasību nevar uzskatīt par diskriminējošu.

               31

               No minētā izriet, ka prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni principā nevar noraidīt tikai tā iemesla dēļ, ka šis līmenis ir jāpamato ar norādi uz bilances rādītāju, attiecībā uz kuru var pastāvēt atšķirības starp dažādiem dalībvalstu tiesiskajiem regulējumiem.

               32

               Līdz ar to uz pirmo un otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/18 44. panta 2. punkts un 47. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzēja iestāde ir tiesīga prasīt minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni ar atsauci uz vienu vai vairākiem konkrētiem bilances rādītājiem, ciktāl šie rādītāji ir objektīvi piemēroti saimnieciskās darbības subjekta iespēju noskaidrošanai, un ka tādējādi noteiktajam slieksnim ir jāatbilst attiecīgā līguma nozīmīgumam, esot par objektīvu pierādījumu pietiekamam ekonomiskam un finanšu pamatam, kas ļauj izpildīt šo līgumu, tomēr nepārsniedzot to, kas ir saprātīgi nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni principā nevar noraidīt tikai tā iemesla dēļ, ka šis līmenis attiecas uz bilances rādītāju, attiecībā uz kuru var pastāvēt atšķirības starp dažādiem dalībvalstu tiesību aktiem.

         Par trešo jautājumu

               33

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/18 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja saimnieciskās darbības subjekts nevar izpildīt prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni sakarā ar atšķirībām to dalībvalstu tiesību aktos, kurās attiecīgi ir reģistrēts saimnieciskās darbības subjekts un atrodas līgumslēdzēja iestāde, attiecībā uz to bilances rādītāju, atsaucoties uz kuru tika noteikts šis minimālais iespēju līmenis, ir pietiekami, ka šis saimnieciskās darbības veicējs var atsaukties uz cita subjekta iespējām saskaņā ar šī panta 2. punktu vai arī tam ir jāļauj pierādīt savas ekonomiskās un finanšu iespējas ar jebkuru citu atbilstošu dokumentu saskaņā ar minētā panta 5. punktu.

               34

               Tomēr ir jānorāda, kā izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, ka atšķirības pamata lietā esošajos tiesiskajos regulējumos neattiecas uz bilances rādītāja, uz kuru attiecas ekonomiskā prasība, lielumu, proti, bilances vienādojumu. Gan Vācijas, gan Ungārijas tiesiskajos regulējumos ir paredzēts, ka šis rādītājs ietver finanšu gada bilances vienādojumu un dividenžu sadali. Turpretim šie tiesību akti atšķiras ar to, ka Ungārijas tiesību aktos ir aizliegta dividenžu sadale vai peļņas nodošana, ja to rezultātā minētais rādītājs var būt negatīvs, savukārt Vācijas tiesību aktos tas nav aizliegts katrā ziņā tādas meitassabiedrības gadījumā kā Hochtief Solutions AG, kuru ar mātessabiedrību saista līgums par peļņas nodošanu.

               35

               Tāpēc minētā atšķirība tiesību aktos attiecas uz faktu, ka, pretēji Ungārijas likumam, Vācijas likums neierobežo mātessabiedrības iespēju noteikt, ka tai tiek nodota meitassabiedrības peļņa, pat ja šīs nodošanas rezultātā šai meitassabiedrībai ir negatīvs bilances vienādojums; tomēr šāda peļņas nodošana nav paredzēta arī kā pienākums.

               36

               Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2004/18 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja saimnieciskās darbības subjekts nevar izpildīt tādu prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni kā ekonomisko prasību sakarā ar līgumu, atbilstoši kuram šis saimnieciskās darbības subjekts pastāvīgi nodod savu peļņu mātessabiedrībai, ir pietiekami ļaut šim saimnieciskās darbības subjektam atsaukties uz cita subjekta iespējām saskaņā ar šī panta 2. punktu vai arī tam ir jāļauj pierādīt savas ekonomiskās un finanšu iespējas ar jebkādu citu atbilstošu dokumentu saskaņā ar minētā panta 5. punktu, ņemot vērā to, ka šāda līguma noslēgšana nekādā veidā nav ierobežota ar minētā saimnieciskās darbības subjekta reģistrācijas dalībvalsts tiesību aktiem, savukārt saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes dalībvalsts tiesību aktiem šāda līguma noslēgšana ir atļauta tikai gadījumā, kad peļņas nodošanas rezultātā nav negatīvs bilances vienādojums.

               37

               Šķiet, ka šādā situācijā fakts, ka meitassabiedrība nevar izpildīt prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni, kas noteikta ar atsauci uz konkrētu bilances rādītāju, izriet saskaņā ar pēdējo analīzi nevis no dažādajiem tiesību aktiem, bet no mātessabiedrības lēmuma, kas šai meitassabiedrībai nosaka pienākumu pastāvīgi nodot mātessabiedrībai visu savu peļņu.

               38

               Šādā kontekstā minētajai meitassabiedrībai ir vienīgi Direktīvas 2004/18 47. panta 2. punktā paredzētās tiesības, kas tai ļauj atsaukties uz cita subjekta ekonomiskajām un finanšu iespējām, apsolot nodot šī subjekta rīcībā visus nepieciešamos finanšu līdzekļus. Protams, ka šādas tiesības ir īpaši piemērotas šādā kontekstā, jo mātessabiedrība pati var novērst grūtības, kādās tās dēļ ir nonākusi meitassabiedrība, proti, nespēju izpildīt prasību par minimālo iespēju līmeni.

               39

               Līdz ar to uz trešo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/18 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja saimnieciskās darbības subjekts nevar izpildīt prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni, saskaņā ar kuru kandidātu vai pretendentu bilances vienādojums drīkst būt negatīvs ne vairāk kā vienā no pēdējiem trim noslēgtajiem finanšu gadiem sakarā ar līgumu, atbilstoši kuram šis saimnieciskās darbības subjekts pastāvīgi nodod savu peļņu mātessabiedrībai, šim saimnieciskās darbības subjektam nav citas iespējas izpildīt prasību par šo minimālo iespēju līmeni kā vien, atsaucoties uz cita subjekta iespējām saskaņā ar minētā panta 2. punktu. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka minētā saimnieciskās darbības subjekta reģistrācijas dalībvalsts tiesību akti un līgumslēdzējas iestādes dalībvalsts tiesību akti atšķiras, ciktāl šāda līguma noslēgšana bez jebkādiem ierobežojumiem ir atļauta pirmajā minētajā dalībvalstī, kaut arī saskaņā ar otras minētās dalībvalsts tiesību aktiem šādu līgumu ir atļauts noslēgt tikai gadījumā, ja peļņas nodošanas rezultātā nav negatīva bilances vienādojuma.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                           1)

                           Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 44. panta 2. punkts un 47. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzēja iestāde ir tiesīga prasīt minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni ar atsauci uz vienu vai vairākiem konkrētiem bilances rādītājiem, ciktāl šie rādītāji ir objektīvi piemēroti saimnieciskās darbības subjekta iespēju noskaidrošanai, un ka tādējādi noteiktajam slieksnim ir jāatbilst attiecīgā līguma nozīmīgumam, esot par objektīvu pierādījumu pietiekamam ekonomiskam un finanšu pamatam, kas ļauj izpildīt šo līgumu, tomēr nepārsniedzot to, kas ir saprātīgi nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni principā nevar noraidīt tikai tā iemesla dēļ, ka šis līmenis attiecas uz bilances rādītāju, attiecībā uz kuru var pastāvēt atšķirības starp dažādiem dalībvalstu tiesību aktiem;

                           2)

                           Direktīvas 2004/18 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja saimnieciskās darbības subjekts nevar izpildīt prasību par minimālo ekonomisko un finanšu iespēju līmeni, saskaņā ar kuru kandidātu vai pretendentu bilances vienādojums drīkst būt negatīvs ne vairāk kā vienā no pēdējiem trim noslēgtajiem finanšu gadiem sakarā ar līgumu, atbilstoši kuram šis saimnieciskās darbības subjekts pastāvīgi nodod savu peļņu mātessabiedrībai, šim saimnieciskās darbības subjektam nav citas iespējas izpildīt prasību par šo minimālo iespēju līmeni kā vien, atsaucoties uz cita subjekta iespējām saskaņā ar minētā panta 2. punktu. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka minētā saimnieciskās darbības subjekta reģistrācijas dalībvalsts tiesību akti un līgumslēdzējas iestādes dalībvalsts tiesību akti atšķiras, ciktāl šāda līguma noslēgšana bez jebkādiem ierobežojumiem ir atļauta pirmajā minētajā dalībvalstī, kaut arī saskaņā ar otras minētās dalībvalsts tiesību aktiem šādu līgumu ir atļauts noslēgt tikai gadījumā, ja peļņas nodošanas rezultātā nav negatīva bilances vienādojuma.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 18.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-183/97.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1987. gada 9. jūlijā. # Maria Frascogna pret Caisse des dépôts et consignations. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Francija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 256/86.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 4. oktobris.#Lidl Stiftung & Co. KG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Castello” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts un Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Castelló” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-549/14.


Tiesas spriedums 2000. gada 7.novembrī. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV pret Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # Lieta C-312/98.


Tiesas spriedums 1989. gada 11. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Preču brīva aprite. # Lieta 52/88.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2017. gada 19. oktobris.#Belén Bernaldo de Quirós pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Ierēdņi – Iecelšana amatā – Pārcelšana no nodaļas vadītāja amata uz padomnieka amatu – Dienesta intereses – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Tiesības tikt uzklausītam un pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Amatu līdzvērtības princips.#Lieta T-649/16.


Civildienesta tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 28. jūnijs.#Andrea Lorenzet pret Eiropas Aviācijas drošības aģentūru.#Civildienests – Pagaidu darbinieki – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta f) punkts – Uz nenoteiktu laiku noslēgts līgums – Atvaļinājums bez darba samaksas saglabāšanas – Atvaļinājums personisku iemeslu dēļ – Atteikums pagarināt atvaļinājumu bez darba samaksas saglabāšanas uz vienu papildu gadu – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 52. pants.#Lieta F-144/15.


Tiesas spriedums 1987. gada 12. novembrī. # Amro Aandelen Fonds pret Inspecteur der Registratie en Successie. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof Amsterdam - Nīderlande. # Lieta 112/86.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2013. gada 29. janvārī. # Thomas Müller pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Sunless" reģistrācijas pieteikums - Agrākas Kopienas vārdiskas preču zīmes "SUNLESS" un "LONCAR-SUNLESS" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-662/11.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 28.jūnijā. # ATB Norte, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "BRICO CENTER Garden" reģistrācijas pieteikums - Agrākas Kopienas grafiskas preču zīmes "ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro" un "CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-479/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 28. jūnija spriedums – ATB Norte/ITSB – Bricocenter Italia (“BRICO CENTER Garden”)
      (lieta T‑479/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “BRICO CENTER Garden” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Kopienas grafiskas preču zīmes “ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro” un “CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 25., 33.,
         34., 57., 66. un 67. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 24. septembra lēmumu lietā R 1044/2008‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               ATB Norte, SL
               un
               Bricocenter Italia Srl
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Bricocenter Italia Srl

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “BRICO CENTER Garden” attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 4935144

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               ATB Norte, SL

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               agrākas Kopienas grafiskas preču zīmes “ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro” (Nr. 989046) un “CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro”
                  (Nr. 3262623) attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35., 37. un 39. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apstrīdēto lēmumu atcelt un iebildumus pilnībā noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 24. septembra
                     lēmumu lietā R 1044/2008‑4 daļā, kurā Apelāciju padome ir apmierinājusi Bricocenter Italia Srl apelācijas sūdzību attiecībā
                     uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajiem pakalpojumiem “reklāma”, “komercdarījumu vadīšana” un “uzņēmumu
                     pārvaldīšana”;

                  2)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  3)

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia un ITSB katrs pats sedz savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies procesā Vispārējā tiesā.