title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 6.oktobrī.#Eiropas Komisija pret Beļģijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) - Elektroniskās komunikācijas - Tīkli un pakalpojumi - 12. pants - Universālā pakalpojuma saistību izmaksu aprēķināšana - Universālā pakalpojuma sociālā sastāvdaļa - 13. pants - Universālā pakalpojuma saistību finansēšana - Netaisnīga apgrūtinājuma noteikšana.#Lieta C-222/08.

text:
      Lieta C‑222/08
      Eiropas Komisija
      pret
      Beļģijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) – Elektroniskās komunikācijas – Tīkli un pakalpojumi – 12. pants – Universālā pakalpojuma saistību izmaksu aprēķins – Universālā pakalpojuma sociālā sastāvdaļa – 13. pants – Universālā pakalpojuma saistību finansēšana – Netaisnīga apgrūtinājuma noteikšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Direktīva 2002/22 – Universālā
            pakalpojuma saistības, ieskaitot sociālā pakalpojuma saistības – Izmaksu aprēķins – Netaisnīgs apgrūtinājums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punkts un IV pielikums)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Direktīva 2002/22 – Universālā
            pakalpojuma saistības, ieskaitot sociālā pakalpojuma saistības – Izmaksu aprēķins – Netaisnīgs apgrūtinājums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22 preambulas 21. apsvērums)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Direktīva 2002/22 – Universālā
            pakalpojuma saistības, ieskaitot sociālā pakalpojuma saistības – Izmaksu aprēķins – Netaisnīgs apgrūtinājums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkts)
      4.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības – Direktīva 2002/22 – Universālā
            pakalpojuma saistības, ieskaitot sociālā pakalpojuma saistības – Izmaksu aprēķins – Netaisnīgs apgrūtinājums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punkts un IV pielikums)
      1.        Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem
         12. panta 1. punkta otrās daļas, kā arī IV pielikuma noteikumos ir noteikts, kā jāaprēķina universālā pakalpojuma sniegšanas
         neto izmaksas, ja valsts regulatīvās iestādes uzskata, ka tas var būt netaisnīgs apgrūtinājums. Tomēr nedz no minētā 12. panta
         1. punkta, nedz kādas citas šīs direktīvas tiesību normas neizriet, ka Kopienu likumdevējs būtu vēlējies pats noteikt nosacījumus,
         kādos minētajām iestādēm jau iepriekš būtu jāuzskata, ka minētā pakalpojuma sniegšana var būt šāds netaisnīgs apgrūtinājums.
         Šādos apstākļos, paredzot nosacījumus, saskaņā ar kuriem ir jānosaka, vai minētais apgrūtinājums ir vai nav netaisnīgs, dalībvalsts
         ir izpildījusi šīs direktīvas 12. pantā paredzētos pienākumus.

      (sal. ar 44. un 45. punktu)
      2.        No Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem
         preambulas 21. apsvēruma izriet, ka Kopienu likumdevējs universālā pakalpojuma sniegšanas dēļ uzņēmumam iespējami radušos
         neto izmaksu segšanas mehānismus ir vēlējies saistīt ar pārmērīgu šā uzņēmuma apgrūtināšanu. Saistībā ar to uzskatīdams, ka
         universālā pakalpojuma neto izmaksas var arī nebūt pārmērīgs apgrūtinājums visiem attiecīgajiem uzņēmumiem, tas ir vēlējies
         novērst, ka ikvienas universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas automātiski radītu tiesības uz kompensāciju. Tādēļ netaisnīgs
         apgrūtinājums, kura esamība ir jākonstatē valsts regulatīvajai iestādei, lai vispār varētu būt jebkāda kompensācija, ir apgrūtinājums,
         kas ikvienam attiecīgajam uzņēmumam ir pārmērīgs attiecībā uz tā spēju to paciest, ņemot vērā tam piemītošo īpašību kopumu,
         tostarp tā aprīkojuma līmeni, saimniecisko un finansiālo stāvokli, kā arī tirgus daļu.

      (sal. ar 49. punktu)
      3.        Ja valsts regulatīvā iestāde konstatē, ka viens vai vairāki uzņēmumi, kas izraudzīti par universālā pakalpojuma sniedzējiem,
         ir netaisnīgi apgrūtināti, un ja šis vai šie uzņēmumi lūdz par to kompensāciju, dalībvalsts ziņā ir īstenot šim nolūkam vajadzīgos
         mehānismus atbilstoši Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru
         tīkliem un pakalpojumiem 13. panta 1. punkta a) apakšpunktam, no kā turklāt izriet, ka šai kompensācijai ir jābūt saistītai
         ar neto izmaksām, kas aprēķinātas saskaņā ar minētās direktīvas 12. pantu.

      Tādēļ Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punktā paredzētos pienākumus nepilda dalībvalsts, kura vispārīgi un pamatojoties uz
         universālā pakalpojuma sniedzēja, kas agrāk ir bijis vienīgais šā pakalpojuma sniedzējs, neto izmaksu aprēķinu konstatē, ka
         šīs sniegšanas rezultātā faktiski tiek netaisnīgi apgrūtināti visi uzņēmumi, kuriem tagad ir jāsniedz minētais pakalpojums,
         iepriekš neizvērtējusi gan neto izmaksas, kas universālā pakalpojuma sniegšanas dēļ rodas katram attiecīgajam operatoram,
         gan tādu tam piemītošo īpašību kopumu kā tā aprīkojuma līmenis vai saimnieciskais un finansiālais stāvoklis.

      (sal. ar 51. un 86. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      4.        Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem
         12. panta 1. punktā paredzētos pienākumus nepilda dalībvalsts, kura universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas nodrošināšanas
         neto izmaksu aprēķinā neņem vērā komerciālās priekšrocības, tostarp nemateriālos guvumus, ko gūst uzņēmumi, kuriem ir pienākums
         veikt šo nodrošināšanu.

      No Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta un IV pielikuma noteikumu kopuma izriet, ka universālā
         pakalpojuma sniegšanas neto izmaksu aprēķinā ir jāietver no tās attiecīgajam operatoram izrietošo guvumu, tostarp nemateriālo
         guvumu, novērtējums. Tā kā šīs tiesību normas ir daļa no saskaņotajiem reglamentējošajiem noteikumiem, kurus paredzēts noteikt
         minētajā direktīvā, dalībvalstīm, nosakot kārtību, kādā jāaprēķina universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, šie guvumi
         ir jāņem vērā.

      (sal. ar 84. un 86. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 6. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) – Elektroniskās komunikācijas – Tīkli un pakalpojumi – 12. pants – Universālā pakalpojuma saistību izmaksu aprēķināšana – Universālā pakalpojuma sociālā sastāvdaļa – 13. pants – Universālā pakalpojuma saistību finansēšana – Netaisnīga apgrūtinājuma noteikšana
      Lieta C‑222/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 22. maijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv H. van Vlīts [H. van Vliet] un A. Neijenhaiss [A. Nijenhuis], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Beļģijas Karalisti, ko pārstāv T. Materne [T. Materne] un M. Jakobsa [M. Jacobs], pārstāvji, kuriem palīdz S. Deprē [S. Depré], avocat,

      atbildētāja.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), tiesneši K. Toadere [C. Toader], K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 17. marta tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 22. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pilnībā netransponējot Eiropas Parlamenta un Padomes
         2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru
         tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 13. nod.,
         29. sēj., 367. lpp.) 12. panta 1. punktu un 13. panta 1. punktu, kā arī IV pielikuma A daļu, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi
         šajā direktīvā un EKL 249. pantā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Direktīva 2002/22
      2        Direktīvas 2002/22 preambulas 4. apsvērumā ir noteikts, ka “universālā pakalpojuma sniegšana (tas ir, noteikta pakalpojumu
         minimālā kopuma sniegšana visiem [gala]lietotājiem par pieejamu cenu) var iekļaut dažu pakalpojumu sniegšanu dažiem lietotājiem
         par cenām, kas atšķiras no cenām parastos tirgus apstākļos. Tomēr kompensācija uzņēmumiem, kas izraudzīti šādu pakalpojumu
         sniegšanai šādos apstākļos, nedrīkst izkropļot konkurenci ar noteikumu, ka izraudzītajiem uzņēmumiem kompensāciju piešķir
         par konkrētajām neto izmaksām, un ar noteikumu, ka neto izmaksu apgrūtinājumu atmaksā neitrālā veidā attiecībā uz konkurenci”.

      3        Direktīvas 2002/22 preambulas 18. apsvērumā ir noteikts:

      “Dalībvalstīm vajadzības gadījumā būtu jāizveido mehānismi universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu finansēšanai gadījumos,
         kad tiek parādīts, ka saistības var pildīt tikai ar zaudējumiem vai ar neto izmaksām, kas neatbilst parastiem tirdzniecības
         standartiem [kas pārsniedz parastos komercdarbības apstākļos esošās]. [..]”

      4        Direktīvas 2002/22 preambulas 21. apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:

      “Ja universālā pakalpojuma saistība rada negodīgu [netaisnīgu] apgrūtinājumu uzņēmumam, ir lietderīgi ļaut dalībvalstīm izveidot
         mehānismus efektīvai neto izmaksu atmaksāšanai. [..]”

      5        Direktīvas 2002/22 3. pantā ar virsrakstu “Universālā pakalpojuma pieejamība” ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina to, ka šajā nodaļā minētie pakalpojumi ar konkrētu kvalitāti tiek darīti pieejami visiem [gala]lietotājiem
         to teritorijā neatkarīgi no viņu ģeogrāfiskās atrašanās vietas un, ņemot vērā īpašos valsts apstākļus, par pieejamu cenu.

      2.      Dalībvalstis nosaka visefektīvāko un piemērotāko pieeju, lai nodrošinātu universālā pakalpojuma ieviešanu, ievērojot objektivitātes,
         pārskatāmības, nediskriminācijas un samērīguma principus. Dalībvalstis cenšas samazināt tirgus izkropļošanu, jo īpaši pakalpojumu
         nodrošināšanu par cenām vai saskaņā ar citiem noteikumiem un nosacījumiem, kas atšķiras no parastiem komerciāliem nosacījumiem,
         aizsargājot sabiedrības intereses.”

      6        Direktīvas 2002/22 8. pantā ar virsrakstu “Uzņēmumu izraudzīšanās” ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis var izraudzīties vienu vai vairākus uzņēmumus, lai garantētu universālā pakalpojuma sniegšanu [..].
      2.      Ja dalībvalstis izraugās uzņēmumus daļā vai visā valsts teritorijā kā uzņēmumus ar universālā pakalpojuma saistībām, tās to
         veic, izmantojot efektīvu, objektīvu, pārskatāmu un nediskriminējošu izraudzīšanās mehānismu, tādējādi nevienam uzņēmumam
         nevar a priori būt liegta iespēja tikt izraudzītam. Šādas izraudzīšanās metodes nodrošina to, ka universālo pakalpojumu sniedz ekonomiski
         izdevīgā veidā un ka to var izmantot kā līdzekli universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu noteikšanai saskaņā ar 12. pantu.”

      7        Direktīvas 2002/22 9. pantā ar virsrakstu “Tarifu pieejamība” ir paredzēts:

      “1.      Valsts pārvaldes iestādes pārrauga 4., 5., 6. un 7. pantā noteikto pakalpojumu mazumtirdzniecības tarifu attīstību un līmeni
         kā pakalpojumu, kas ietilpst universālā pakalpojuma saistībās un kurus nodrošina izraudzītie uzņēmumi, jo īpaši attiecībā
         uz valsts patēriņa cenām un ienākumiem [Valsts regulatīvās iestādes pārrauga pakalpojumu, kuri 4., 5., 6. un 7. pantā noteikti
         par ietilpstošiem universālā pakalpojuma saistībās un kurus nodrošina izraudzītie uzņēmumi, mazumtirdzniecības tarifu izmaiņas
         un līmeni tostarp salīdzinājumā ar patēriņa cenām un ienākumiem valstī].

      2.      Dalībvalstis, ņemot vērā apstākļus valstī, var pieprasīt izraudzītajiem uzņēmumiem nodrošināt patērētājiem izvēles tarifu
         vai tarifu paketi, kas atšķiras no tiem, kas piedāvāti parastos komerciālos apstākļos, jo īpaši, lai nodrošinātu to, ka patērētājiem
         ar zemiem ienākumiem vai patērētājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām netiek liegta pieeja publiski pieejamiem telefona pakalpojumiem
         vai to izmantošana.

      [..]”
      8        Direktīvas 2002/22 12. panta ar virsrakstu “Universālā pakalpojuma saistību izmaksas [izmaksu aprēķināšana]” 1. punktā ir
         noteikts:

      “Ja valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes uzskata, ka universālā pakalpojuma sniegšana, kā noteikts 3. līdz 10. pantā, var
         radīt negodīgu [netaisnīgu] apgrūtinājumu uzņēmumiem, kas izraudzīti sniegt universālo pakalpojumu, tās var aprēķināt [aprēķina]
         šī pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.

      Šim nolūkam valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes:
      a)      aprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, ņemot vērā jebkuras tirgus [komerciālās] priekšrocības, kādas ir uzņēmumam,
         kas izraudzīts sniegt universālo pakalpojumu, saskaņā ar IV pielikuma A daļu, vai

      b)      izmanto tā universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, kas noteikts ar izraudzīšanās mehānisma palīdzību, saskaņā ar
         8. panta 2. punktu.”

      9        Direktīvas 2002/22 13. pantā ar virsrakstu “Universālā pakalpojuma saistību finansēšana” ir noteikts:

      “1.      Ja, pamatojoties uz 12. pantā minēto neto izmaksu aprēķinu, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes atklāj, ka uzņēmums ir
         pakļauts negodīgam [netaisnīgam] apgrūtinājumam, dalībvalstis pēc izraudzītā uzņēmuma pieprasījuma izlemj:

      a)      ieviest mehānismu, lai kompensētu šim uzņēmumam noteiktās [aprēķinātās] neto izmaksas saskaņā ar pārskatāmiem noteikumiem
         no valsts finansējuma [līdzekļiem]; un/vai

      b)      sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem.
      [..]”
      10      Direktīvas 2002/22 IV pielikuma A daļā šādi ir aprakstīta kārtība, kādā jāaprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas:

      “Universālā pakalpojuma saistības attiecas uz tām saistībām, ko dalībvalsts uzliek uzņēmumam attiecībā uz tīkla un pakalpojuma
         nodrošināšanu kādā īpašā ģeogrāfiskā apgabalā, to skaitā, ja vajadzīgs, vidējās cenas šī pakalpojuma vai īpašu izvēles tarifu
         nodrošināšanai šajā ģeogrāfiskajā apgabalā patērētājiem ar zemiem ienākumiem vai īpašām sociālajām vajadzībām.

      Valsts pārvaldes [regulatīvajām] iestādēm jāizskata visi līdzekļi, lai nodrošinātu atbilstīgus stimulus, lai uzņēmumi (izraudzītie
         vai neizraudzītie) veiktu [pildītu] universālā pakalpojuma saistības par efektīvām izmaksām [rentabli]. Veicot aprēķināšanu,
         universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas aprēķina kā starpību starp izraudzītā uzņēmuma ar universālā pakalpojuma saistībām
         un izraudzītā uzņēmuma bez universālā pakalpojuma saistībām neto izmaksām. To piemēro neatkarīgi no tā, vai tīkls kādā konkrētā
         dalībvalstī ir pilnībā attīstīts vai joprojām attīstās un paplašinās. Pienācīga uzmanība ir jāpievērš pareizai to izmaksu
         izvērtēšanai, no kurām izraudzītais uzņēmums izvēlētos izvairīties, ja tam nebūtu universālā pakalpojuma saistīb[u]. Neto
         izmaksu aprēķināšanā būtu jāizvērtē universālā pakalpojuma operatora ieguvumi, ietverot netiešos [nemateriālos] ieguvumus.

      [..]”
      11      Saskaņā ar Direktīvas 2002/22 38. pantu dalībvalstīm ne vēlāk kā 2003. gada 24. jūlijā bija jāpieņem tās izpildei vajadzīgie
         normatīvie un administratīvie akti, par tiem tūlīt jāinformē Komisija un no 2003. gada 25. jūlija šie tiesību akti jāpiemēro.

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      2005. gada 13. jūnijā Beļģijas Karaliste pieņēma Likumu par elektroniskajām komunikācijām (2005. gada 20. jūnija Moniteur belge, 28070. lpp.; turpmāk tekstā – “2005. gada 13. jūnija likums”), kurā vēlāk tika izdarīti grozījumi ar 2007. gada 25. aprīļa
         likumu par dažādiem noteikumiem (IV) (2007. gada 8. maija Moniteur belge, 25103. lpp.; turpmāk tekstā – “2007. gada 25. aprīļa likums”).

      13      2005. gada 13. jūnija likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2007. gada 25. aprīļa likumu, 74. pants ir izteikts
         šādā redakcijā:

      “Universālā pakalpojuma sociālā sastāvdaļa ir īpaši visu operatoru, kas piedāvā patērētājiem publiski pieejamu telefonpakalpojumu,
         tarifa nosacījumi noteiktām saņēmēju kategorijām.

      Saņēmēju kategorijas un tarifa nosacījumi, kas paredzēti pirmajā daļā, kā arī minēto tarifa nosacījumu saņemšanas kārtība
         ir noteikti pielikumā.

      [Beļģijas Pasta pakalpojumu un telekomunikāciju] institūts (turpmāk tekstā – “Institūts”) iesniedz [par jautājumiem saistībā
         ar elektroniskajām komunikācijām atbildīgajam] ministram ikgadēju ziņojumu par operatoru attiecīgo daļu kopējā sociālo abonentu
         skaitā attiecībā pret to tirgus daļu, ko nosaka, pamatojoties uz apgrozījumu publiski pieejamo telefonpakalpojumu tirgū.

      Universālajam pakalpojumam izveido fondu attiecībā uz sociālajiem tarifiem, no kura maksājama kompensācija tiem sociālo tarifu
         nodrošinātājiem, kuri Institūtam par to ir iesnieguši lūgumu. Šis fonds ir juridiska persona, un to pārvalda Institūts.

      Karalis ar Ministru Padomē pēc iepazīšanās ar Institūta atzinumu apspriestu dekrētu nosaka šā mehānisma darbības kārtību.
      Ja izrādās, ka operatora piešķirto tarifa atlaižu skaits ir mazāks par tarifu atlaižu skaitu, kas atbilst tā daļai kopējā
         apgrozījumā publiski pieejamo telefonpakalpojumu tirgū, šim operatoram šī starpība ir jākompensē.

      Ja izrādās, ka operatora piešķirto tarifa atlaižu skaits ir lielāks par tarifa atlaižu skaitu, kas atbilst tā daļai kopējā
         apgrozījumā publiski pieejamo telefonpakalpojumu tirgū, šis operators saņem kompensāciju šai starpībai atbilstošas summas
         apmērā.

      Iepriekšējās daļās paredzētās kompensācijas jāmaksā nekavējoties. Faktisku kompensēšanu ar fonda starpniecību veic līdz ar
         tā darbības uzsākšanu un vēlākais gada laikā pēc šā panta stāšanās spēkā.

      Institūts saskaņā ar pielikumā noteikto metodoloģiju aprēķina sociālo tarifu neto izmaksas katram operatoram, kurš Institūtam
         iesniedzis pieteikumu [to kompensēšanai].

      Šajā likumā un tā pielikumā noteiktajā mērā Institūts var noteikt izmaksu un kompensāciju aprēķināšanas kārtību.”
      14      2005. gada 13. jūnija likuma pielikuma 45.a pantā, kas ietverts ar 2007. gada 25. aprīļa likuma 200. pantu, ir noteikta sociālo
         tarifu neto izmaksu aprēķināšanai izmantojamā metodoloģija. Minētajā 45.a pantā noteikts:

      “Universālā pakalpojuma sociālo tarifu neto izmaksas atbilst starpībai starp ieņēmumiem, kādus sociālo tarifu nodrošinātājs
         saņemtu parastos komercdarbības apstākļos, un ieņēmumiem, ko tas saņem, sociālā tarifa saņēmējam piešķirot šajā likumā paredzētās
         atlaides

      Pirmos piecus gadus pēc likuma stāšanās spēkā kompensāciju, ko saņem vēsturiskais sociālo tarifu nodrošinātājs, vajadzības
         gadījumā samazina Institūta noteiktā procentuālā apmērā.

      Iepriekšējā daļā minēto procentuālo apmēru nosaka, pamatojoties uz netiešo guvumu. Institūts ņem vērā aprēķinus, ko [tas]
         jau ir veicis, nosakot vēsturiskā sociālo tarifu nodrošinātāja neto izmaksas.”

      15      2007. gada 25. aprīļa likuma 202. pantā ir noteikts:

      “2005. gada 13. jūnija likuma [..] 74. panta [astotajā] daļā [..] frāze “iepriekšējās daļās paredzētās kompensācijas jāmaksā
         nekavējoties” jāinterpretē šādi:

      2005. gada 13. jūnija likuma [..] sagatavošanas gaitā, ņemot vērā Direktīvā [2002/22] noteiktās prasības un pamatojoties uz
         universālā pakalpojuma vēsturiskā operatora pieteikumu attiecībā uz to, un pēc tam, kad Institūts bija noteicis universālā
         pakalpojuma neto izmaksas, likumdevējs valsts regulatīvās iestādes statusā novērtēja apgrūtinājuma nesamērīgumu. Šajā ziņā
         likumdevējs, kā to turklāt ir konstatējusi Conseil d’État (Valsts Padome), ir uzskatījis, ka tiktāl, ciktāl tiek ņemti vērā visi netiešie guvumi, tostarp nemateriālie guvumi, kas var
         rasties šīs pakalpojuma sniegšanas rezultātā, jebkura šajā aprēķinā konstatētā nerentabilitāte faktiski ir nesamērīgs apgrūtinājums.”

       Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
      16      Pēc tam, kad 2005. gada 24. jūnijā Komisija bija saņēmusi 2005. gada 13. jūnija likuma tekstu, kurā Beļģijas Karaliste bija
         paredzējusi Direktīvas 2002/22 transponēšanas pasākumus, tā 2006. gada 15. novembra brīdinājuma vēstulē apšaubīja vairāku
         šā likuma aspektu atbilstību minētās direktīvas 12. panta 1. punktam un 13. panta 1. punktam.

      17      2007. gada 16. februāra atbildē Beļģijas Karaliste paziņoja, ka minētajā likumā izdarāmi grozījumi, kuri vēlāk tika izdarīti
         ar 2007. gada 25. aprīļa likumu.

      18      Tad Komisija atsauca vairākus no saviem iebildumiem. Tomēr joprojām tika uzturēti divi iebildumi, proti, gan attiecībā uz
         to, ka Beļģijas tiesību aktos nav noteikuma, kurā būtu paredzēts, ka valsts regulatīvā iestāde izvērtē, vai sociālo tarifu
         piedāvāšanas saistības ir netaisnīgs apgrūtinājums, gan attiecībā uz veidu, kā minētā iestāde aprēķina ar sociālo tarifu nodrošināšanu
         saistītās neto izmaksas.

      19      2007. gada 29. jūnijā Komisija sniedza argumentētu atzinumu, aicinādama Beļģijas Karalisti divu mēnešu termiņā pēc šā atzinuma
         saņemšanas veikt Direktīvas 2002/22 prasību izpildei vajadzīgos pasākumus.

      20      Ar 2007. gada 1. augusta vēstuli Beļģijas Karaliste iesniedza termiņa atlikšanas lūgumu, kuru Komisija noraidīja, pamatodamās
         uz to, ka nav izpildīti šajā ziņā paredzētie nosacījumi.

      21      Uzskatot, ka Beļģijas Karalistes sniegtās ziņas nav apmierinošas, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pirmo iebildumu attiecībā uz kārtību, kādā var noteikt, vai sociālo tarifu piemērošanas saistības ir netaisnīgs apgrūtinājums
       Lietas dalībnieku argumenti
      22      Komisija apgalvo, ka Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punktā un 13. panta 1. punktā valsts regulatīvajai iestādei ir noteikts
         pienākums izvērtēt universālā pakalpojuma sniegšanai izraudzītajiem operatoriem šo pakalpojumu sniegšanas radītā apgrūtinājuma
         iedabu.

      23      Pieņemot 2005. gada 13. jūnija likuma 74. pantu redakcijā, kas izriet no 2007. gada 25. aprīļa likuma, Beļģijas likumdevējs
         esot uzskatījis, ka ikvienas no sociālo tarifu piemērošanas saistībām izrietošās neto izmaksas attiecīgajiem uzņēmumiem ir
         netaisnīgs apgrūtinājums, saistībā ar kuru noteikti jābūt kompensācijai. Pēc tam universālajam pakalpojumam saistībā ar sociālajiem
         tarifiem esot izveidots fonds, kas tiek finansēts ar operatoru iemaksām un paredzēts, lai nodrošinātu kompensāciju minētajiem
         uzņēmumiem.

      24      Komisija ne vien šaubās, vai likumdevējs pats var būt valsts regulatīvā iestāde, bet arī apgalvo, ka Direktīvā 2002/22 ir
         noteikts pienākums saistībā ar universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu aprēķinu un finansēšanu konkrēti izvērtēt apgrūtinājuma
         iespējamo netaisnīgumu. Tādēļ vērtējumu šajā ziņā veikt vienlaikus ar universālo pakalpojumu regulējošo noteikumu paredzēšanai
         domātā likuma pieņemšanu esot nesaderīgi ar Direktīvu 2002/22, jo tas būtu tas pats, kas apgrūtinājuma netaisnīgumu vispārīgi
         un abstrakti noteikt a priori.

      25      Komisija piebilst, ka izmantotā metode neatbilst Direktīvā 2002/22 par saistošu noteiktajai kārtībai, jo nedz Beļģijas likumdevējs,
         nedz Institūts vispār nav pienācīgi izvērtējuši, vai universālā pakalpojuma sniegšana attiecīgajiem operatoriem ir netaisnīgs
         apgrūtinājums.

      26      Jautājumā par Institūta 2002. gada 26. novembrī veikto universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu aprēķinu Komisija norāda,
         ka, tā kā 2005. gada 13. jūnija likums tika pieņemts tikai divarpus gadus pēc tam, kad Institūts bija sniedzis atzinumu, minētais
         aprēķins bija novecojis un nebija pielāgots reālajiem faktiskajiem apstākļiem. Lai arī minētajā likumā universālā pakalpojuma
         saistības tika noteiktas visiem operatoriem, Institūta atzinums attiecībā uz sabiedrības Belgacom (turpmāk tekstā – “Belgacom”) izmaksām attiecās tikai uz aplēsēm 2003. gadam, kad sociālo tarifu piemērošanas saistības bija noteiktas vienīgi tai. Tādēļ
         strīdīgais atzinums neizrietot no pamatota neto izmaksu aprēķina, balstoties uz kuru Beļģijas Karaliste varētu uzskatīt, ka
         2005. gada 13. jūnija likuma pieņemšanas rezultātā visiem operatoriem rastos netaisnīgs apgrūtinājums.

      27      Šajā ziņā atsaukdamās uz 2008. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑220/07 Komisija/Francija (31. punkts), Komisija secināja,
         ka Beļģijas sistēma nemudina ievērot Tiesas judikatūrā noteiktos rentabilitātes, efektivitātes, objektivitātes un diskriminācijas
         aizlieguma un konkurences minimāla kropļojuma principus.

      28      Komisija turklāt vērš uzmanību uz to, ka Beļģijas likumā regulētā Institūta kompetence ir pārlieku ierobežota, jo nav paredzēts,
         ka tas varētu konstatēt, ka universālā pakalpojuma sniegšana nerada netaisnīgu apgrūtinājumu.

      29      Visbeidzot, Komisiju izbrīna, ka Beļģijas likumdevējs valsts regulatīvās iestādes statusā esot rīkojies tikai attiecībā uz
         vienu telekomunikāciju direktīvu aspektu, proti, vērtējumu jautājumā par netaisnīga apgrūtinājuma, kas izriet no universālā
         pakalpojuma sniegšanas, esamību, lai arī 2005. gada 13. jūnija likumā šāda situācija neesot paredzēta, turklāt pretrunā Eiropas
         Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko
         komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 13. nod.,
         29. sēj., 349. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”) 3. panta 4. punktā noteiktajam tas nav ticis izziņots, un lai arī
         nav pamata izvirzīt uz Beļģijas konstitucionālajām tiesībām balstītus argumentus.

      30      Atsaukdamās uz institucionālās autonomijas principu, EKL 249. pantu, kā arī Direktīvas 2002/21 preambulas 11. apsvērumu un
         2. un 3. pantu, Beļģijas Karaliste norāda, ka atbilstoši tās konstitucionālajai iekārtai Beļģijas parlamentam nekas neliedz
         rīkoties valsts regulatīvās iestādes statusā, lai konstatētu no universālā pakalpojuma sniegšanas izrietoša netaisnīga apgrūtinājuma
         esamību.

      31      Likumdošanas ceļā nosakot, kas saprotams ar netaisnīgu apgrūtinājumu, tiekot novērsta atšķirīga attieksme pret dažādajiem
         operatoriem, kuriem tagad visiem jāpiemēro sociālie tarifi un tādēļ jācieš zaudējumi, jo šie tarifi ir mazāki par parastajām
         cenām. Tādējādi visas neto izmaksas, kas uzņēmumam, kuram ir pienākums sniegt universālo pakalpojumu, rodas kā šā pakalpojuma
         sniedzējam, būtu jāuzskata par netaisnīgām izmaksām un tātad jākompensē.

      32      Beļģijas Karaliste paskaidro, ka uzdevumi, kas valsts regulatīvajai iestādei uzticēti attiecībā uz universāla sociālā pakalpojuma
         organizēšanu, ir sadalīti starp, no vienas puses, likumdevēju un, no otras puses, Institūtu, kurš, rīkodamies izpildinstitūcijas
         statusā, atbilstoši likumā noteiktajiem kritērijiem nosaka katra operatora tiesības saņemt kompensāciju.

      33      Beļģijas Karaliste uzsver, ka tāda liberalizēta īpaša universāla sociālā pakalpojuma sistēma kā šajā lietā aplūkojamā, kurā
         par šā pakalpojuma sniedzējiem ir izraudzīti visi operatori, sekmē noturīgu konkurenci starp operatoriem un rada ievērojamas
         priekšrocības patērētājam.

      34      Tomēr pienācīgai šādas sistēmas darbībai esot vajadzīgs, lai operatoriem būtu iespējas saņemt kompensāciju garantijas. Tamdēļ
         paredzētā kompensācija sedzot likumā noteikto atlaižu, kas tiem bija jāpiešķir, lai apmierinātu sociālo abonentu vajadzības,
         summu apmērā, kas proporcionāli pārsniedz to attiecīgo tirgus daļu. Šādi noteiktās neto izmaksas atbilstot tam, kas Direktīvas 2002/22
         IV pielikuma A daļas trešajā daļā uzskatīts par “izmaksām, kas ir attiecināmas uz [..] īpašiem pakalpojumu [gala]lietotājiem
         vai pakalpojumu [gala]lietotāju grupām, ko [..] var apkalpot tikai ar zaudējumiem vai [izmaksām, kuras] neatbilst parastiem
         komerciāliem standartiem [pārsniedz parastos komercdarbības apstākļos esošās]”.

      35      Jautājumā par Komisijas argumentu, ka Beļģijas tiesību aktos nav paredzēts no universālā pakalpojuma saistībām izrietošā apgrūtinājuma
         iespējamā netaisnīguma izvērtējums, Beļģijas Karaliste izklāsta, ka apgrūtinājumu likumdevējs ir uzskatījis par netaisnīgu,
         ja ir jāsedz neto izmaksas un ir iesniegts finansēšanas pieteikums. Jebkurš cits apgrūtinājuma netaisnīguma vērtējums Beļģijas
         sistēmas apstākļos radītu attiecīgo uzņēmumu starpā esošās konkurences kropļojumu, jo, lai arī tiem visiem ir vienādas saistības,
         tiesības lūgt kompensāciju esot tikai dažiem no tiem.

      36      Turklāt pirms lēmuma par minētā apgrūtinājuma netaisnīgumu pieņemšanas universālā sociālā pakalpojuma piedāvāšanas rezultātā
         radīto neto izmaksu aprēķinu Institūts esot veicis atbilstoši Direktīvas 2002/22 IV pielikuma A daļai. Šis aprēķins pirmoreiz
         esot veikts 2002. gadā, pēc tam atjaunināts 2005. gadā, ņemot vērā tostarp iespējamās komerciālās priekšrocības, kuras varēja
         būt Belgacom tai toreiz piederošo monopoltiesību dēļ.

      37      Jautājumā par Direktīvas 2002/22 12. panta 2. punktā rodamo pārskatāmības prasību Beļģijas Karaliste uzsver, ka galīgais lēmums
         par neto izmaksu aprēķinu 2005. gada 18. maijā ir publicēts Institūta vietnē.

      38      Turklāt likumdevēja iejaukšanās esot bijusi obligāta konstitucionālo prasību dēļ, jo par labu operatoriem izveidotā kompensācijas
         sistēma esot uzskatāma par nodokļu sistēmu.

      39      Direktīvā 2002/22 esot noteikts pienākums veikt vienreizēju apgrūtinājuma iespējamā netaisnīguma izvērtējumu, kura rezultātā
         tiekot ieviests tāds vispārīgs finansēšanas mehānisms kā šīs direktīvas 13. panta 2. punktā paredzētais. Komisija kļūdaini
         neesot ņēmusi vērā būtisko atšķirību, kāda esot starp neto izmaksu aprēķinu saistībā ar lēmumu par apgrūtinājuma iespējamo
         netaisnīgumu un lēmumu, kurā paredzēts kompensācijas mehānisms, kas tika veikti vienlaikus 2005. gada 13. jūnija likuma pieņemšanas
         gaitā, no vienas puses, un neto izmaksu aprēķinu atbilstoši šā likuma pielikuma 45.a pantam, kas tiek darīts ik gadu, lai
         visiem attiecīgajiem operatoriem maksātu kompensāciju, no otras puses.

       Tiesas vērtējums
      40      Ievadam jāatgādina, ka Direktīvas 2002/22 mērķis ir izveidot saskaņotus reglamentējošos noteikumus, kas elektronisko komunikāciju
         nozarē nodrošinātu universāla pakalpojuma sniegšanu, proti, noteiktu pakalpojumu minimālā kopuma sniegšanu visiem galalietotājiem
         par pieejamu cenu. Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu viens no tās mērķiem ir faktiskas konkurences un izvēles ceļā
         nodrošināt sabiedrībai pieejamu labas kvalitātes pakalpojumu pieejamību visā Eiropas Kopienā (iepriekš minētais spriedums
         lietā Komisija/Francija, 28. punkts).

      41      Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 2. punktu dalībvalstis nosaka visefektīvāko un piemērotāko veidu, kā nodrošināt universālā
         pakalpojuma ieviešanu, ievērojot objektivitātes, pārskatāmības, diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principus, un tās
         cenšas līdz minimumam samazināt tirgus izkropļošanu, aizsargājot sabiedrības intereses kopumā (iepriekš minētais spriedums
         lietā Komisija/Francija, 29. punkts).

      42      Direktīvas 2002/22 preambulas 4. apsvērumā ir noteikts, kādi pakalpojumi kādiem galalietotājiem, nodrošinot universālo pakalpojumu,
         var tikt sniegti par cenām, kas atšķiras no parastos tirgus apstākļos esošajām. Tādēļ, kā izriet no tās pašas direktīvas preambulas
         18. apsvēruma, Kopienu likumdevējs ir paredzējis, ka dalībvalstīm vajadzības gadījumā būtu jāizveido mehānismi universālā
         pakalpojuma saistību neto izmaksu finansēšanai gadījumos, kad tiek pierādīts, ka šīs saistības var izpildīt tikai ar zaudējumiem
         vai neto izmaksām, kas pārsniedz parastos komercdarbības apstākļos esošās izmaksas.

      43      Tādējādi atbilstoši Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punkta pirmajai daļai, ja valsts regulatīvās iestādes uzskata, ka šīs
         direktīvas 3.–10. pantā noteiktā universālā pakalpojuma sniegšana universālā pakalpojuma sniegšanai izraudzītajiem uzņēmumiem
         var radīt netaisnīgu apgrūtinājumu, tām jāaprēķina šā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.

      44      Jākonstatē, ka, lai arī Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punkta otrās daļas, kā arī IV pielikuma noteikumos ir noteikts, kā
         jāaprēķina universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, ja valsts regulatīvās iestādes uzskata, ka tas var būt netaisnīgs
         apgrūtinājums, nedz no minētā 12. panta 1. punkta, nedz kādas citas šīs direktīvas tiesību normas neizriet, ka Kopienu likumdevējs
         būtu vēlējies pats noteikt nosacījumus, kādos minētajām iestādēm jau iepriekš būtu jāuzskata, ka minētā pakalpojuma sniegšana
         var būt šāds netaisnīgs apgrūtinājums.

      45      Šajos apstākļos, paredzot nosacījumus, saskaņā ar kuriem jānosaka, vai minētais apgrūtinājums ir vai nav netaisnīgs, Beļģijas
         Karaliste ir izpildījusi no šīs direktīvas 12. panta izrietošos pienākumus.

      46      Savukārt no Direktīvas 2002/22 13. panta noteikumiem izriet, ka, tikai pamatojoties uz šīs direktīvas 12. pantā paredzēto
         universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksu aprēķinu, valsts regulatīvās iestādes var konstatēt, ka par universālā pakalpojuma
         sniedzēju izraudzītais uzņēmums faktiski ir netaisnīgi apgrūtināts, un ka dalībvalstīm pēc šā uzņēmuma lūguma tad ir jāizlemj
         noteikt atlīdzības saistībā ar šīm izmaksām kārtību.

      47      Atbilstoši Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta, kā arī IV pielikuma noteikumiem šis aprēķins
         jāveic attiecībā uz katru no universālā pakalpojuma sniegšanai izraudzītajiem uzņēmumiem.

      48      Turklāt, tā kā konstatējums, ka šā pakalpojuma sniegšana ir netaisnīgs apgrūtinājums kādam vai vairākiem no šiem uzņēmumiem,
         ir vajadzīgs priekšnosacījums, lai dalībvalstis īstenotu mehānismus šim uzņēmumam vai šiem uzņēmumiem radušos izmaksu kompensēšanai,
         jānoskaidro, kas saprotams ar “netaisnīgu apgrūtinājumu”, jo šis jēdziens Direktīvā 2002/22 nav definēts.

      49      Šajā ziņā no Direktīvas 2002/22 preambulas 21. apsvēruma izriet, ka Kopienu likumdevējs universālā pakalpojuma sniegšanas
         dēļ uzņēmumam iespējami radušos neto izmaksu segšanas mehānismus ir vēlējies saistīt ar pārmērīgu šā uzņēmuma apgrūtināšanu.
         Saistībā ar to uzskatīdams, ka universālā pakalpojuma neto izmaksas var arī nebūt pārmērīgs apgrūtinājums visiem attiecīgajiem
         uzņēmumiem, tas ir vēlējies novērst, ka ikvienas universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas automātiski radītu tiesības
         uz kompensāciju. Tādēļ netaisnīgs apgrūtinājums, kura esamība valsts regulatīvajai iestādei jākonstatē, lai vispār varētu
         būt jebkāda kompensācija, ir apgrūtinājums, kas ikvienam attiecīgajam uzņēmumam ir pārmērīgs attiecībā uz tā spēju to paciest,
         ņemot vērā tam piemītošo īpašību kopumu, tostarp tā aprīkojuma līmeni, saimniecisko un finansiālo stāvokli, kā arī tirgus
         daļu.

      50      Lai arī, ievērojot, ka šajā ziņā Direktīvā 2002/22 nekas nav teikts, vispārīgi un objektīvi noteikt kritērijus, ar kuriem
         var izraudzīties robežvērtības, kuru pārsniegšanas gadījumā, ņemot vērā iepriekšējā punktā minētās īpašības, apgrūtinājumu
         var uzskatīt par pārmērīgu, ir valsts regulatīvās iestādes ziņā, tomēr konstatēt, ka universālā pakalpojuma sniegšanas apgrūtinājums
         ir netaisnīgs, lai piemērotu šīs direktīvas 13. pantu, minētā iestāde drīkst tikai ar nosacījumu, ka tā īpaši izvērtē katra
         attiecīgā uzņēmuma situāciju, ņemot vērā šos kritērijus.

      51      Ja valsts regulatīvā iestāde konstatē, ka kāds vai vairāki uzņēmumi, kas izraudzīti par universālā pakalpojuma sniedzējiem,
         ir netaisnīgi apgrūtināti, un ja šis vai šie uzņēmumi lūdz par to kompensāciju, dalībvalsts ziņā ir īstenot šim nolūkam vajadzīgos
         mehānismus atbilstoši Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkta a) apakšpunktam, no kā turklāt izriet, ka šai kompensācijai jābūt
         saistītai ar neto izmaksām, kas aprēķinātas saskaņā ar minētās direktīvas 12. pantu.

      52      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka, lai ievērotu no Direktīvas 2002/22 izrietošos pienākumus, dalībvalstis nevar konstatēt,
         ka universālā pakalpojuma sniegšana faktiski ir kompensējams netaisnīgs apgrūtinājums, ja tās nav gan aprēķinājušas neto izmaksas,
         kādas tas rada katram uzņēmumam, kuram ir pienākums to sniegt, gan novērtējušas, vai šīs izmaksas minētajam uzņēmumam ir pārmērīgs
         apgrūtinājums. Tās nevar arī noteikt tādu kompensācijas kārtību, atbilstoši kurai tā nebūtu saistīta ar minētajām neto izmaksām.

      53      Pirmā iebilduma pamatotība ir jāizvērtē šo apsvērumu gaismā.

      54      No 2005. gada 13. jūnija likuma 74. panta atbilstoši tā interpretācijai 2007. gada 25. aprīļa likumā izriet, ka, lai secinātu,
         ka universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas nodrošināšana ir netaisnīgs apgrūtinājums, Beļģijas likumdevējs ir uzskatījis,
         ka tiktāl, ciktāl šā pakalpojuma neto izmaksu aprēķinā ir ņemti vērā visi netiešie guvumi, tostarp nemateriālais guvums, kāds
         var rasties šīs pakalpojuma sniegšanas rezultātā, “jebkura šajā aprēķinā konstatētā nerentabilitāte [..] ir nesamērīgs apgrūtinājums”.
         No tā paša 74. panta izriet, ka minētais likumdevējs ir nolēmis, ka gadījumā, ja izrādās, ka kāda operatora piešķirto tarifa
         atlaižu skaits ir lielāks par tarifa atlaižu skaitu, kas atbilst tā daļai kopējā apgrozījumā publiski pieejamu telefonpakalpojumu
         tirgū, šis operators saņem kompensāciju, kura summu nosaka atbilstoši šai starpībai.

      55      Šādi par universālā pakalpojuma sociālo tarifu nodrošināšanas radītā apgrūtinājuma netaisnīgumu 2005. gadā Beļģijas likumdevējs
         izlēma, pamatodamies uz Institūta 2002. gada atzinumu par vēsturiskā operatora – Belgacom – izmaksām, kas bija balstīts uz aplēsēm 2003. gadam.

      56      Kā izriet no šā sprieduma 44. punktā veiktā konstatējuma, ievērojot, ka 2005. gada 13. jūnija likumā kopš šā brīža visiem
         telekomunikāciju operatoriem ir noteikts pienākums piedāvāt sociālos tarifus, valsts regulatīvajai iestādei, pamatojoties
         uz iepriekš minēto informāciju, nekas neliedz uzskatīt, ka universālā pakalpojuma sniegšanas izmaksas “var” būt netaisnīgs
         apgrūtinājums Direktīvas 2002/22 12. panta izpratnē.

      57      Tomēr kārtība, kādā tiek konstatēts netaisnīgs apgrūtinājums, kas rada tiesības saņemt minētajā likumā paredzēto kompensāciju,
         nešķiet atbilstoša Direktīvas 2002/22 13. pantā izklāstītajām prasībām.

      58      Pirmkārt, uzskatot, ka jebkura neto izmaksu aprēķinā konstatētā nerentabilitāte ir “nesamērīgs apgrūtinājums”, Beļģijas likumdevējs
         tiesības saņemt kompensāciju automātiski paredz operatoriem, kuriem noteikto universālā pakalpojuma saistību dēļ radušās neto
         izmaksas var arī nebūt pārmērīgs apgrūtinājums, jo no šā sprieduma 49. punktā teiktā izriet, ka, lai arī nerentabilitāte ir
         apgrūtinājums, tā var arī nebūt ikvienam operatoram pārmērīgs apgrūtinājums.

      59      Otrkārt, kā izriet no šā sprieduma 47. un 49. punkta, lai novērtētu šā ar universālā pakalpojuma sniegšanu saistītā apgrūtinājuma
         pārmērīgumu, ir īpaši jāizvērtē gan neto izmaksas, kas šīs pakalpojumu sniegšanas dēļ rodas katram attiecīgajam operatoram,
         gan tādu šim operatoram piemītošo īpašību kopums kā tā aprīkojuma līmenis, saimnieciskais un finansiālais stāvoklis, kā arī
         tirgus daļa. Tomēr Beļģijas Karaliste nav pierādījusi un nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos neliecina, ka Beļģijas
         likumdevējs, kad tas secināja, ka universālā pakalpojuma sniegšana ir netaisnīgs apgrūtinājums, būtu ņēmis vērā šo īpašību
         kopumu.

      60      Treškārt, paredzot, ka ikvienas izmaksas, kas radušās tāpēc, ka operatora piešķirto tarifa atlaižu skaits proporcionāli pārsniedz
         tā tirgus daļu, ir automātiski jākompensē, 2005. gada 13. jūnija likumā tiek ieviests mehānisms, kura rezultātā kompensācija
         nav saistīta ar universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksām, kas aprēķināmas saskaņā ar Direktīvas 2002/22 12. pantu.

      61      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka tiktāl, ciktāl pirmais Komisijas iebildums ir pamatots ar Direktīvas 2002/22 13. pantā
         noteikto pienākumu neizpildi, tas ir apmierināms.

       Par otro iebildumu attiecībā uz universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksu aprēķinu
       Lietas dalībnieku argumenti
      62      Saistībā ar otro iebildumu Komisija norāda, pirmkārt, ka, tā kā saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem universālā pakalpojuma
         sniegšanas neto izmaksu aprēķins ir pamatots ar domājamu zaudējumu par piešķirto tarifa atlaižu skaitam atbilstošu summu,
         kas proporcionāli pārsniedz attiecīgā operatora tirgus daļu, netiek ņemtas vērā reālās izmaksas, no kurām universālā pakalpojuma
         saistību neesamības gadījumā uzņēmums faktiski būtu izvairījies. Šāds risinājums esot pretrunā gan Direktīvas 2002/22 12. panta
         noteikumiem, gan no tās IV pielikuma A daļas izrietošajam pienākumam.

      63      Otrkārt, Beļģijas tiesību aktos paredzētajā aprēķināšanas kārtībā netiekot ņemtas vērā izraudzītajam uzņēmumam esošās komerciālās
         priekšrocības, kaut gan Direktīvā 2002/22 ir noteikts, ka neto izmaksu aprēķinā jāņem vērā guvumi, tostarp nemateriālie guvumi,
         kādi var izrietēt no universālā pakalpojuma sniegšanas.

      64      Vēl Komisija apgalvo, ka terminus “ieņēmumi” un “izmaksas” Beļģijas Karaliste kļūdaini uzskata par sinonīmiem. Apstāklim,
         ka pakalpojuma sniedzējs saņem mazāk ieņēmumu, tāpēc ka tam jāpiedāvā sociālais tarifs, tomēr nav nekā kopīga ar jautājumu,
         kādas neto papildu izmaksas tam varētu rasties universālā pakalpojuma saistību dēļ.

      65      Šim pakalpojuma sniedzējam radušās reālās papildu izmaksas, proti, izmaksas, no kurām tas būtu izvairījies, ja tam nebūtu
         pienākuma piedāvāt sociālo tarifu, var arī neatbilst tā piešķiramo atlaižu summai. Šīs izmaksas esot atkarīgas gan no attiecīgā
         operatora izmaksu struktūras, kas savukārt esot atkarīga no tā sniegto pakalpojumu veida, gan šā operatora situācijas attiecībā
         pret saviem klientiem. Tādējādi papildu izmaksas, kas rodas vēsturiskajam operatoram, tāpēc ka tas joprojām apkalpo pirms
         daudziem gadiem ierīkotas noteiktu sociālo klientu fiksētās līnijas, var būt krietni vien atšķirīgas no papildu izmaksām,
         kas rodas jaunam operatoram, kurš savam tīklam pieslēdz jaunus sociālos klientus.

      66      Visbeidzot, jautājumā par komerciālo priekšrocību aprēķināšanu Komisija uzskata, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru operatoriem
         principā nav nekādas netiešas komerciālas priekšrocības, nav pamatots ne ar vienu konkrētu pierādījumu. Tā kā Institūts ne
         reizi nav veicis neto izmaksu aprēķinu, jo attiecībā uz Belgacom 2002. gadā veiktais aprēķins ir uzskatāms par novecojušu un nepiemērotu, nekādā gadījumā nevarot secināt, ka sociālo tarifu
         piedāvāšanas saistības nevienam operatoram nerada komerciālās priekšrocības.

      67      Apgalvojusi, ka aprēķināšanas metode pilnībā atbilst Direktīvas 2002/22 prasībām, Beļģijas Karaliste paskaidro, ka universālā
         pakalpojuma saistību neto izmaksas Beļģijas sistēmā atbilst starpībai starp ieņēmumiem, kādus universālā pakalpojuma sniedzējs
         būtu guvis parastos komercdarbības apstākļos, no vienas puses, un ieņēmumiem, ko tas gūst, sociālā tarifa saņēmējiem piešķirot
         likumā paredzētās atlaides, no otras puses.

      68      Vienīgie finansiālie zaudējumi, no kuriem universālā pakalpojuma saistību neesamības gadījumā operators būtu varējis izvairīties,
         esot obligātās tarifa atlaides. Atskaitot piemērotā tarifa veidu [atšķirības], ikvienam esošajam abonentam operatori piedāvā
         vienu un to pašu pakalpojumu.

      69      Tā kā pienākums sniegt universālo pakalpojumu patērētājiem ir katram publiski pieejamo telefonpakalpojumu operatoram, netiešu
         komerciālu priekšrocību attiecībā uz vienu operatoru neesot iespējams noteikt. Katrā ziņā esot visnotaļ iespējams, ka varbūtējās
         priekšrocības ir vienādas visiem operatoriem.

      70      Turklāt atbildētāja dalībvalsts norāda, ka, lai arī, pamatojoties uz konstatējumu, ka vēsturiskajam operatoram bijusi liela
         komerciāla priekšrocība salīdzinājumā ar citiem operatoriem, ir pieņemts ar 2007. gada 25. aprīļa likuma 200. pantu ieviestais
         2005. gada 13. jūnija likuma pielikuma 45.a pants, kurā ir paredzēts mehānisms šā vēsturiskā operatora saņemtās kompensācijas
         samazināšanai, ar šo mehānismu netiek atzīts, ka šāda priekšrocība varētu būt arī citiem operatoriem.

      71      Beļģijas Karaliste norāda, ka, ievērojot Direktīvas 2002/22 IV pielikuma redakciju, saistībā ar neto izmaksu aprēķinu var
         ņemt vērā divu veidu izmaksas, proti, zaudējumus, kas rodas tādēļ, ka universālā pakalpojuma izmaksas nesedz ieņēmumi, no
         vienas puses, un izmaksas, kuras rodas atkāpju no parastajiem komercdarbības nosacījumiem dēļ, no otras puses.

      72      Tādēļ Beļģijas likumdevēja izmantotais risinājums, proti, par neto izmaksām uzskatīt atlaides salīdzinājumā ar parastajiem
         komercdarbības nosacījumiem, kuras universālā sociālā pakalpojuma sniedzējiem ir jāpiešķir sociālajiem abonentiem, esot atbilstošs
         Direktīvas 2002/22 IV pielikuma A daļas redakcijai. Beļģijas Karaliste norāda, ka citāds risinājums Beļģijas liberalizētajā
         sistēmā kropļotu konkurenci telekomunikāciju uzņēmumu starpā, tādēļ ka tiem visiem būtu pienākums piešķirt sociālās atlaides,
         bet saņemamā kompensācija būtu atšķirīga.

      73      Jautājumā par komerciālo priekšrocību izvērtējumu Beļģijas Karaliste izklāsta, ka, pirmkārt, neto izmaksu aprēķināšana attiecībā
         uz Belgacom ir veikta, ņemot vērā iespējamās komerciālās priekšrocības, kuras tā, iespējams, bija guvusi no universālā pakalpojuma sniegšanas
         toreiz šajā jomā piederošo monopoltiesību dēļ, un ka, otrkārt, kopš universālā pakalpojuma liberalizēšanas ikgadējā neto izmaksu
         aprēķināšana tiek veikta katra operatora kompensācijas pieteikuma rezultātā veiktās kompensācijas summas noteikšanas gaitā.
         Beļģijas liberalizētās sistēmas vērtējumā varot konstatēt, ka netiešās komerciālās priekšrocības, kas operatoriem var būt
         no sociālo atlaižu piešķiršanas, ir visnotaļ iespējami vienādas visiem operatoriem.

       Tiesas vērtējums
      74      Ievadam jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Direktīvas 2002/22 IV pielikuma A daļas noteikumiem universālā pakalpojuma sniegšanas
         neto izmaksas atbilst starpībai starp izraudzītā uzņēmuma neto izmaksām, kad tas sniedz universālo pakalpojumu un kad tas
         to nesniedz. Tamdēļ saskaņā ar šiem pašiem noteikumiem gan pareizi jānovērtē izmaksas, no kurām izraudzītais uzņēmums izvairītos,
         ja tam nebūtu universālā pakalpojuma saistību vai ja tam būtu iespēja izvēlēties šādas saistības nepildīt, gan jānovērtē universālā
         pakalpojuma operatora guvumi, tostarp nemateriālie.

      75      Otrkārt, saskaņā ar 2005. gada 13. jūnija likuma 45.a pantu universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas neto izmaksas atbilst
         starpībai starp ieņēmumiem, kādus operators saņemtu parastos komercdarbības apstākļos, un ieņēmumiem, ko tas saņem, sociālā
         tarifa saņēmējiem piešķirot minētajā likumā paredzētās atlaides.

      76      Ar izvirzītā iebilduma pirmo daļu Komisija apgalvo, ka, veicot šajā lietā aplūkojamajos valsts tiesību aktos paredzēto aprēķināšanu,
         netiekot ņemtas vērā reālās izmaksas, no kurām izraudzītais uzņēmums būtu faktiski izvairījies, ja tas būtu varējis izvēlēties
         nepildīt universālā pakalpojuma saistības.

      77      Jānorāda, ka šī daļa attiecas uz kārtību, kādā Direktīvā 2002/22 ir paredzēts aprēķināt universālā pakalpojuma saistību neto
         izmaksas, proti, ņemt vērā papildu izmaksas, kas izraudzītajam uzņēmumam rodas tieši ar šo universālo pakalpojumu saistīto
         saistību dēļ. Tādēļ minētā daļa būtu pamatota tikai tad, ja šo papildu izmaksu ņemšana vērā šajā lietā aplūkojamajā aprēķināšanas
         metodē tiktu noteikti izslēgta.

      78      Šajā ziņā, lai arī netiek apstrīdēts, ka 2005. gada 13. jūnija likumā noteiktā metode, kā aprēķināmas neto izmaksas, kas rodas,
         sniedzot pakalpojumus par sociāliem tarifiem, ir atšķirīga no tās, kas tiek izmantota citām universālā pakalpojuma sastāvdaļām,
         kā, piemēram, “fiksētajai ģeogrāfiskajai sastāvdaļai”, taksofonu nodrošināšanas vai informācijas universālajam pakalpojumam,
         kuru gadījumā ir īpaši paredzēts ņemt vērā “novērstās izmaksas”, ar šo apstākli kā tādu vien nepietiek, lai secinātu, ka neto
         izmaksu, kas rodas, sniedzot pakalpojumus par sociāliem tarifiem, aprēķinā nebūtu ņemtas vērā Direktīvas 2002/22 prasības.

      79      Turklāt nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos neļauj uzskatīt par nepareizu Beļģijas Karalistes apgalvojumu, ka vienīgie
         finansiālie zaudējumi, no kuriem operators būtu varējis izvairīties, ja tam nebūtu pienākuma sniegt pakalpojumus par sociāliem
         tarifiem, ir obligātās tarifa atlaides, jo, atskaitot piemērotā tarifa veidu [atšķirības], ikvienam esošajam abonentam operatori
         piedāvā vienu un to pašu pakalpojumu. No tā izriet, ka neatkarīgi no šo operatoru konkrētās situācijas nešķiet, ka pašā dažādo
         pakalpojumu, ko tie katrs sniedz abonentiem, saturā un tādēļ arī ar šo saturu saistītajā izmaksu struktūrā būtu izdarītas
         kādas izmaiņas tāpēc vien, ka daži no šiem abonentiem var pretendēt uz tiesībām saņemt sociālos tarifus.

      80      Tādēļ Komisija nav pierādījusi, ka šajā lietā aplūkojamajos valsts tiesību aktos, paredzot, ka universālā pakalpojuma sociālās
         sastāvdaļas neto izmaksas atbilst starpībai starp ieņēmumiem, kādus pakalpojuma sniedzējs, kas nodrošina pakalpojumus par
         sociāliem tarifiem, saņemtu parastos komercdarbības apstākļos, un ieņēmumiem, ko tas faktiski saņem, sociālā tarifa saņēmējiem
         piešķirot minētajos tiesību aktos paredzētās tarifa atlaides, netiek ņemtas vērā izmaksas, no kurām universālā pakalpojuma
         sniegšanai izraudzītie uzņēmumi būtu izvairījušies, ja tie varētu izvēlēties nepildīt saistības attiecībā uz šo pakalpojumu.

      81      Tādēļ otrā iebilduma pirmā daļa ir jānoraida.

      82      Minētā iebilduma otrā daļa ir balstīta uz to, ka, veicot šajā lietā aplūkojamajos valsts tiesību aktos paredzēto aprēķināšanu,
         netiekot ņemtas vērā komerciālās priekšrocības, tostarp nemateriālie guvumi, ko attiecīgie uzņēmumi gūst no pakalpojumu sniegšanas
         par sociāliem tarifiem.

      83      Beļģijas Karaliste norāda, ka, tā kā pienākums sniegt pakalpojumus par sociāliem tarifiem ir visiem operatoriem, kuri darbojas
         Beļģijas teritorijā, komerciālās priekšrocības visiem šiem operatoriem principā ir visnotaļ iespējami vienādas. Šādi rīkodamās,
         tā neapstrīd, ka šajā lietā aplūkojamajos valsts tiesību aktos netiek ņemtas vērā komerciālās priekšrocības, kas, iespējams,
         izriet no pakalpojumu sniegšanas par sociāliem tarifiem.

      84      Tomēr no Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta un IV pielikuma noteikumu kopuma izriet, ka universālā
         pakalpojuma sniegšanas neto izmaksu aprēķinā jāietver no tās attiecīgajam operatoram izrietošo guvumu, tostarp nemateriālo
         guvumu, novērtējums. Tā kā šīs tiesību normas ir daļa no saskaņotajiem reglamentējošajiem noteikumiem, kurus paredzēts noteikt
         Direktīvā 2002/22, dalībvalstīm, nosakot kārtību, kādā jāaprēķina universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, šie guvumi
         ir jāņem vērā.

      85      Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka otrā iebilduma otrā daļa ir pamatota.

      86      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, jāsecina, ka Beļģijas Karaliste,

      –        pirmkārt, universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas nodrošināšanas neto izmaksu aprēķinā neņemot vērā komerciālās priekšrocības,
         tostarp nemateriālos guvumus, ko gūst uzņēmumi, kuriem ir pienākums to nodrošināt, un

      –        otrkārt, vispārīgi un pamatojoties uz universālā pakalpojuma sniedzēja, kas agrāk bijis vienīgais šā pakalpojuma sniedzējs,
         neto izmaksu aprēķinu konstatēdama, ka šīs sniegšanas rezultātā faktiski tiek netaisnīgi apgrūtināti visi uzņēmumi, kuriem
         tagad minētais pakalpojums ir jāsniedz, iepriekš neizvērtējusi gan neto izmaksas, kas universālā pakalpojuma sniegšanas dēļ
         rodas katram attiecīgajam operatoram, gan tādu tam piemītošo īpašību kopumu kā tā aprīkojuma līmenis vai saimnieciskais un
         finansiālais stāvoklis,

      nav izpildījusi Direktīvas 2002/22 attiecīgi 12. panta 1. punktā un 13. panta 1. punktā paredzētos pienākumus.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      87      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša reglamenta 69. panta 3. punktu,
         ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi
         ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

      88      Tā kā šajā lietā Komisijai spriedums ir daļēji nelabvēlīgs, Beļģijas Karalistei jāpiespriež atlīdzināt divas trešdaļas no
         tiesāšanās izdevumiem, bet Komisijai – vienu trešdaļu no tiem.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Beļģijas Karaliste,
      –        pirmkārt, universālā pakalpojuma sociālās sastāvdaļas nodrošināšanas neto izmaksu aprēķinā neņemot vērā komerciālās priekšrocības,
            tostarp nemateriālos guvumus, ko gūst uzņēmumi, kuriem ir pienākums to nodrošināt, un
      –        otrkārt, vispārīgi un pamatojoties uz universālā pakalpojuma sniedzēja, kas agrāk bijis vienīgais šā pakalpojuma sniedzējs,
            neto izmaksu aprēķinu konstatēdama, ka šīs sniegšanas rezultātā faktiski tiek netaisnīgi apgrūtināti visi uzņēmumi, kuriem
            tagad minētais pakalpojums ir jāsniedz, iepriekš neizvērtējusi gan neto izmaksas, kas universālā pakalpojuma sniegšanas dēļ
            rodas katram attiecīgajam operatoram, gan tādu tam piemītošo īpašību kopumu kā tā aprīkojuma līmenis vai saimnieciskais un
            finansiālais stāvoklis,
      nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju
            tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) attiecīgi 12. panta
            1. punktā un 13. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Beļģijas Karaliste atlīdzina divas trešdaļas no tiesāšanās izdevumiem. Eiropas Komisija atlīdzina vienu trešdaļu no tiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 2000. gada 15.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-34/98.


title: Tiesas (virspalāta) 2012. gada 19. jūlija spriedums.#Ahmed Mahamdia pret Alžīrijas Tautas Demokrātisko Republiku.#Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Jurisdikcija atsevišķu darba līgumu jomā – Ar trešās valsts vēstniecību noslēgts līgums – Darba devējas valsts imunitāte – “Filiāles, aģentūras vai citas struktūras” jēdziens 18. panta 2. punkta izpratnē – Vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu trešās valsts tiesām saderība ar 21. pantu.#Lieta C‑154/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2012. gada 19. jūlijā (
            *1
         )
      “Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Regula (EK) Nr. 44/2001 — Jurisdikcija individuālu darba līgumu jomā — Ar trešās valsts vēstniecību noslēgts līgums — Darba devējas valsts imunitāte — “Filiāles, aģentūras vai citas struktūras” jēdziens 18. panta 2. punkta izpratnē — Vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu trešās valsts tiesām saderība ar 21. pantu”
      Lieta C-154/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 23. martā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 29. martā, tiesvedībā

            Ahmed Mahamdia

      pret

         Alžīrijas Tautas Demokrātisko Republiku.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], tiesneši A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Levits, A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], K. Toadere [C. Toader] (referente) un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Alžīrijas Tautas Demokrātiskās Republikas vārdā – B. Blankenhorn, Rechtsanwalt,

               —

               Spānijas valdības vārdā – S. Centeno Huerta, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin un A.-M. Rouchaud-Joët, pārstāvji,

               —

               Šveices Konfederācijas vārdā – D. Klingele, pārstāvis,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 24. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 18. panta 2. punktu un 21. pantu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).

               2

               Šis lūgums ir radies saistībā ar prāvu starp A. Mahamdia, Alžīrijas Tautas Demokrātiskās Republikas vēstniecības Berlīnē (Vācija) darbinieku, un tā darba devēju.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

      Vīnes konvencija

               3

               Atbilstoši 1961. gada 18. aprīļa Vīnes Konvencijas par diplomātiskajiem sakariem (turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”) 3. panta 1. punktam:
               “Diplomātiskās pārstāvniecības funkcijas inter alia ir:

                        a)

                        pārstāvēt nosūtošo valsti uzņemošajā valstī;

                        b)

                        aizstāvēt nosūtošās valsts un tās pilsoņu intereses uzņemošajā valstī robežās, kādās to atļauj starptautiskās tiesības;

                        c)

                        vest [risināt] sarunas ar uzņemošās valsts valdību;

                        d)

                        ar visu likumīgu līdzekļu palīdzību noskaidrot apstākļus un notikumus uzņemošajā valstī un ziņot par to nosūtošās valsts valdībai;

                        e)

                        veicināt draudzīgas attiecības starp nosūtošo valsti un uzņemošo valsti un attīstīt to attiecības ekonomikas, kultūras un zinātnes jomā.”

         Savienības tiesības

      Regula Nr. 44/2001

               4

               Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 preambulas otro apsvērumu:
               “Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās [..].”

               5

               Minētās regulas preambulas astotā un devītā apsvēruma par atbildētājiem trešās valstīs redakcija ir šāda:

                        “(8)

                        Vajadzētu būt saistībai starp tiesvedību, kam piemēro šo regulu, un dalībvalsts teritoriju, kurā šī regula ir saistoša. Tāpēc kopējas normas par jurisdikciju principā būtu jāpiemēro, ja atbildētāja domicils ir vienā no šīm dalībvalstīm.

                        (9)

                        Uz atbildētāju, kura domicils nav kādā dalībvalstī, parasti attiecas valsts normas par jurisdikciju, ko piemēro tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesā ir celta prasība, bet atbildētājam, kura domicils ir kādā dalībvalstī, kurā šī regula nav saistoša, būtu jāturpina piemērot [1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar turpmākām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”)].”

               6

               Minētās regulas preambulas trīspadsmitais apsvērums tostarp par noteikumiem par jurisdikciju individuālu darba līgumu jomā ir šāds:
               “Saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību vājākajai pusei vajadzētu būt aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.”

               7

               Regulas Nr. 44/2001 1. panta 1. punktā tās materiālā piemērojamība ir definēta šādi:
               “Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas būtības. Tā neattiecas jo īpaši uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām.”

               8

               Attiecībā uz tiesvedību, kas aizsākta pret personu ar domicilu trešā valstī, šīs regulas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Ja atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī, tad katras dalībvalsts tiesu jurisdikciju, ievērojot 22. un 23. pantu, nosaka attiecīgās dalībvalsts tiesību akti.”

               9

               Minētās regulas 5. panta 5. punktā ir noteikts, ka personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citā dalībvalstī, ja runa ir par “strīdiem, kas izriet no filiāles, aģentūras vai citas struktūras darbības, – filiāles, aģentūras vai citas struktūras atrašanās vietas tiesā.”

               10

               Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļā, kurā ir ietverts 18.–21. pants, ir minēti noteikumi par jurisdikciju saistībā ar strīdiem par individuāliem darba līgumiem.

               11

               18. pantā ir noteikts:
               “1.   Lietās, kas saistītas ar atsevišķiem [individuāliem] darba līgumiem, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot 4. pantu un 5. panta 5. punktu.
               2.   Ja darbinieks noslēdz atsevišķu [individuālu] darba līgumu ar darba devēju, kura domicils nav dalībvalstī, bet kuram ir filiāle, aģentūra vai cita struktūra kādā no dalībvalstīm, tad strīdos, kas izriet no filiāles, aģentūras vai citas struktūras darbības, uzskata, ka attiecīgā darba devēja domicils ir šajā dalībvalstī.”

               12

               Šīs regulas 19. pantā ir paredzēts:
               “Darba devēju, kura domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt:

                        1)

                        tās dalībvalsts tiesās, kurā ir viņa domicils; vai

                        2)

                        citā dalībvalstī:

                                 a)

                                 tiesās tajā vietā, kur darbinieks pastāvīgi veic darbu, vai tiesā tajā vietā, kur viņš to veicis pēdējoreiz; vai

                                 b)

                                 ja darbinieks pastāvīgi neveic vai neveica darbu vienā noteiktā dalībvalstī – tiesās tajā vietā, kur atrodas vai atradās uzņēmums, kas pieņēma darbinieku.”

               13

               Minētās regulas 21. panta redakcija ir šāda:
               “No šīs iedaļas noteikumiem var atkāpties vienīgi saskaņā ar vienošanos par jurisdikciju:

                        1)

                        ko panāk pēc strīda rašanās; vai

                        2)

                        kas ļauj darbiniekam celt prasību citās tiesās, kas nav šajā iedaļā norādītās tiesas.”

         Vācijas tiesības

               14

               Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) 25. pantā ir minēts:
               “Vispārīgās starptautisko tiesību normas ir daļa no federālajām tiesībām. Tās prevalē pār likumiem un tieši rada tiesības un pienākumus federālajā teritorijā dzīvojošām personām.”

               15

               Likuma par tiesu iekārtu (Gerichtsverfassungsgesetz), tā 1975. gada 9. maijā publicētajā versijā (turpmāk tekstā – “GVG”), 18. pantā ir paredzēts:
               “Saskaņā ar Vīnes 1961. gada 18. aprīļa Konvenciju par diplomātiskajām attiecībām uz saskaņā ar šo likumu izveidoto diplomātisko misiju locekļiem, to ģimenes locekļiem un to privātajiem mājkalpotājiem neattiecas piekritība Vācijas tiesām. [..]”

               16

                  GVG 20. panta redakcija ir šāda:
               “1.   Piekritība Vācijas tiesām neattiecas arī uz citu valstu pārstāvjiem un to pavadoņiem, kas saskaņā ar šo likumu uzturas [Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā], pamatojoties uz oficiālu Vācijas Federatīvās Republikas ielūgumu.
               2.   Piekritība Vācijas tiesām neattiecas arī uz citām personām, kas nav minētas 1. punktā un 18. un 19. pantā, ja saskaņā ar vispārīgajām starptautisko tiesību normām, starptautisku nolīgumu vai citām tiesību normām tā uz šīm personām neattiecas.”

               17

               Civilprocesa likuma (Zivilprozessordnung), tā 2005. gada 5. decembrī publicētajā versijā, 38. panta ar nosaukumu “Pieļaujamā vienošanās par jurisdikciju” 2. punktā ir noteikts:
               “Puses var vienoties par strīdu izšķiršanu tiesā pirmajā instancē, ja uz vismaz vienu no līgumslēdzējām pusēm neattiecas piekritība Vācijas tiesām. Šāda vienošanās tiek noslēgta rakstveidā, vai, ja tā panākta mutvārdos, to apstiprina rakstveidā. [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               18

                  A. Mahamdia, Alžīrijas un Vācijas pilsonis, dzīvo Vācijā. 2002. gada 1. septembrī viņš ar Alžīrijas Tautas Demokrātiskās Republikas Ārlietu ministriju noslēdza līgumdarbinieka līgumu uz vienu gadu ar tiesībām to pagarināt, lai šīs valsts vēstniecībā Berlīnē strādātu par šoferi.

               19

               Šajā līgumā, kas tika sagatavots franču valodā, ir iekļauta vienošanās par jurisdikciju, kura ir izteikta šādā redakcijā:
               “VI. Domstarpību izšķiršana
               Domstarpību vai strīdu, kas izriet no šī līguma, rašanās gadījumā tos izšķirs Alžīrijas tiesas.”

               20

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka savu funkciju izpildē A. Mahamdia ziņā bija pārvadāt viesus un darbiniekus un šad un tad – arī vēstnieku. Tāpat viņam bija uzticēts nogādāt vēstniecības korespondenci uz Vācijas iestādēm un uz pastu. Diplomātisko pastu pieņēma vai nodeva tālāk cits vēstniecības darbinieks, kuru A. Mahamdia pārvadāja. No šī lēmuma izriet arī, ka lietas dalībniekiem ir domstarpības par to, vai viņš strādāja arī kā tulks.

               21

               2007. gada 9. augustāA. Mahamdia Alžīrijas Tautas Demokrātisko Republiku iesūdzēja Arbeitsgericht Berlin, prasot samaksu par papildu darba stundām, ko viņš it kā esot nostrādājis laikā no 2005. gada līdz 2007. gadam.

               22

               2007. gada 29. augustā ar vēstniecības pilnvarotā lietveža vēstuli A. Mahamdia darba attiecības tika uzteiktas, sākot no 2007. gada 30. septembra.

               23

               Prasītājs tādējādi Arbeitsgericht Berlin paralēli galvenajai prasībai iesniedza papildu lūgumu, pirmkārt, apstrīdot viņa darba līguma uzteikšanas likumību, kā arī, otrkārt, prasot kompensāciju uzteikuma paziņojuma dēļ un prasot paturēt viņu darbā līdz tiesvedības beigām.

               24

               Ar darba attiecību uzteikšanu saistītajā procedūrā Alžīrijas Tautas Demokrātiskā Republika, atsaukdamās gan uz starptautiskajām tiesību normām par imunitāti pret tiesvedību, kā arī uz darba līgumā atrodamo vienošanos par jurisdikciju, izvirzīja iebildi par Vācijas tiesu jurisdikcijas neesamību.

               25

               Ar 2008. gada 2. jūlija spriedumu Arbeitsgericht Berlin šo iebildi apmierināja un tādējādi noraidīja A. Mahamdia lūgumu. Šī tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar starptautisko tiesību normām valstīm ir imunitāte pret tiesvedību, īstenojot to suverēnās pilnvaras, un ka Vācijas tiesu jurisdikcija neattiecas uz prasītāja darbībām, kam bijusi funkcionāla saikne ar vēstniecības diplomātisko darbību.

               26

               Prasītājs pamatlietā par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg, kura ar 2009. gada 14. janvāra spriedumu daļēji atcēla Arbeitsgericht Berlin spriedumu.

               27

               Tā norādīja, ka, tā kā prasītājs bija šoferis vēstniecībā, viņa darbības neesot ietilpušas atbildētājas valsts publiskās varas īstenošanā, bet gan bijusi palīgdarbība šīs valsts suverenitātes īstenošanas kontekstā. Tādējādi Alžīrijas Tautas Demokrātiskajai Republikai šajā prāvā neesot imunitātes. Tā arī norādīja, ka Vācijas tiesu jurisdikcijā esot iztiesāt minēto prāvu, jo vēstniecība esot “struktūra” Regulas Nr. 44/2001 18. panta 2. punkta izpratnē. Tādēļ esot piemērojami šīs regulas 19. pantā minētie noteikumi. Šai sakarā tā uzsvēra, ka, lai arī ir taisnība, ka “struktūra” parasti ir vieta, kur tiek veikta komerciāla darbība, tomēr Regulas Nr. 44/2001 18. panta 2. punkts vēstniecībai esot piemērojams, jo, pirmkārt, šajā regulā neesot nevienas normas, saskaņā ar kuru valstu diplomātiskās pārstāvniecības neietilptu tās tvērumā, un, otrkārt, vēstniecībai ir sava vadība, kura neatkarīgi slēdz līgumus, ieskaitot civiltiesiskus, – kā, piemēram, darba līgumus.

               28

                  Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg noraidīja arī attiecīgajā darba līgumā paredzēto vienošanos par jurisdikciju. Tā uzskatīja, ka šī vienošanās neatbilst Regulas Nr. 44/2001 21. pantā minētajiem nosacījumiem, jo tā tikusi panākta pirms prāvas rašanās un darbiniekam dod iespēju celt prasību tikai Alžīrijas tiesās.

               29

               Alžīrijas Tautas Demokrātiskā Republika, pamatodamās gan uz imunitāti pret tiesvedību, kas tai būtu jāpiešķir, gan arī uz minēto vienošanos par jurisdikciju, iesniedza kasācijas sūdzību (Revision) Bundesarbeitsgericht.

               30

               Ar 2010. gada 1. jūlija spriedumu Bundesarbeitsgericht atcēla pārsūdzēto spriedumu un nodeva lietu atpakaļ izskatīšanai Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg. Bundesarbeitsgericht tostarp, pamatojoties uz iegūtajiem pierādījumiem, noteica iesniedzējtiesai veikt prasītāja pamatlietā aktivitāšu, it īpaši ar tulkošanu saistīto aktivitāšu, kvalifikāciju, lai noteiktu, vai tās varēja tikt uzskatītas par pamatlietā atbildētājas valsts suverēnajām funkcijām. Turklāt, ja pārbaudē izrādītos, ka šai valstij nav imunitātes pret tiesvedību, tā arī uzdeva Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg noteikt kompetento tiesu, kas iztiesātu pamatlietu, īpaši ņemot vērā Regulas Nr. 44/2001 18. panta 2. punktu, kā arī Eiropas Padomē izstrādātās un 1972. gada 16. maijā Bāzelē valstu parakstīšanai atvērtās Eiropas Konvencijas par valstu imunitāti 7. pantu.

               31

               Attiecībā uz attiecīgajam līgumam piemērojamo likumu Bundesarbeitsgericht nolēma, ka apelācijas instances tiesai ir jānoskaidro, vai lietas dalībnieki, nepastāvot skaidri paustai izvēlei, klusuciešot kā līgumam piemērojamās tiesības ir izvēlējušies Alžīrijas tiesības. Šai sakarā nozīme varot būt tādiem elementiem kā līguma valoda, prasītāja izcelsme vai viņa darbības veids.

               32

               Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg norāda, ka saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma 25. pantu valstis var iebilst pret imunitāti pret tiesvedību tikai strīdos par to suverenitātes īstenošanu. Saskaņā ar Bundesarbeitsgericht judikatūru strīdi darba tiesībās starp vēstniecības darbiniekiem un attiecīgo valsti ietilpst Vācijas tiesu jurisdikcijā, ja darbinieks tās valsts labā, kura viņu nodarbina, nav veicis darbības, kas pieder pie šīs valsts suverēnajām funkcijām.

               33

               Šajā gadījumā iesniedzējtiesa “prezumē”, ka A. Mahamdia šādas darbības nav veicis, jo Alžīrijas Tautas Demokrātiskā Republika nav pierādījusi viņa līdzdalību šādās darbībās.

               34

               Šī tiesa turklāt norāda, ka Vācijas tiesu jurisdikcija izrietot no Regulas Nr. 44/2001 18. un 19. panta, bet, lai piemērotu šos pantus, ir jāsecina, vai vēstniecība ir “filiāle, aģentūra vai cita struktūra” šīs regulas 18. panta 2. punkta izpratnē. Tikai tad Alžīrijas Tautas Demokrātiskā Republika varētu tikt uzskatīta par darba devēju ar domicilu citā dalībvalstī.

               35

               Tālāk šajā gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 21. panta 2. punktu principā nevarētu tikt piemērota pamatlietā apskatāmajā līgumā atrodamā vienošanās par jurisdikciju, lai izslēgtu Vācijas tiesu jurisdikciju.

               36

               Šādos apstākļos Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai saistībā ar dalībvalstī esošu tādas valsts vēstniecību, uz kuru neattiecas [..] Regula Nr. 44/2001 [..], runa ir par filiāli, aģentūru vai citu struktūru šīs regulas 18. panta 2. punkta izpratnē?

                        2)

                        Ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbild apstiprinoši: vai pirms domstarpību rašanās noslēgtā jurisdikcijas noteikšanas klauzula var pamatot tādas tiesas kompetenci, uz kuru neattiecas Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas joma, ja jurisdikcijas noteikšanas klauzulas dēļ nebūtu saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 18. un 19. pantu pamatotās jurisdikcijas?”

         Par prejudiciāliem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               37

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 18. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vēstniecība ir “struktūra” šīs tiesību normas izpratnē, un vai tādējādi šī regula tiek piemērota, lai noteiktu kompetento tiesu, kas izskata prasību, kura vērsta pret trešo valsti un kuru cēlis šīs valsts vēstniecības, kas atrodas dalībvalstī, darbinieks.

               38

               Vispirms jānorāda, ka Regula Nr. 44/2001, kurā ietverti noteikumi par dalībvalstu tiesu jurisdikcijas noteikšanu, tiek piemērota visās civillietās un komerclietās, izņemot jomas, kas skaidri minētas šajā pašā regulā. Kā izriet no šī sprieduma 10. punkta, šīs regulas II nodaļas 5. iedaļā, kurā ir ietverts 18.–21. pants, ir minēti noteikumi par jurisdikciju saistībā ar strīdiem par individuāliem darba līgumiem.

               39

               Attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 teritoriālo piemērojamību no tās otrā apsvēruma un 2006. gada 7. februāra atzinuma 1/03 (Krājums, I-1145. lpp., 143. punkts) izriet, ka šīs regulas mērķis ir vienādot dalībvalstu tiesību normas par tiesu jurisdikciju civillietās un komerclietās ne tikai saistībā ar Savienības iekšējiem strīdiem, bet arī saistībā ar strīdiem, kuriem piemīt kāds ārvalstu elements, lai novērstu šķēršļus iekšējā tirgus darbībai, ko varētu radīt pastāvošās atšķirības valstu tiesību aktos šajā jautājumā.

               40

               Regulā Nr. 44/2001, it īpaši tās II nodaļā, kurā atrodams 18. pants, ir iekļauts tādu normu kopums, kas veido vispārēju sistēmu un kas ir piemērojamas ne tikai attiecībās starp dažādām dalībvalstīm, bet arī attiecībās starp dalībvalsti un trešo valsti (skat. iepriekš minēto atzinumu 1/03, 144. punkts).

               41

               It īpaši minētās regulas 18. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, ja darbinieks noslēdz darba līgumu ar darba devēju, kura domicils nav Savienības teritorijā, bet kuram dalībvalstī ir filiāle, aģentūra vai cita struktūra, tad strīdos, kas izriet no filiāles, aģentūras vai citas struktūras darbības, tiek uzskatīts, ka attiecīgā darba devēja domicils ir šajā dalībvalstī.

               42

               Lai nodrošinātu pilnīgu šīs regulas, it īpaši 18. panta, efektivitāti, tajā atrodamie juridiskie jēdzieni ir jāinterpretē autonomi un visās valstīs vienoti (šajā ziņā attiecībā uz Briseles konvencijas interpretāciju it īpaši skat. 1978. gada 22. novembra spriedumu lietā 33/78 Somafer, Recueil, 2183. lpp., 8. punkts).

               43

               Lai noteiktu elementus, kas raksturīgi Regulas Nr. 44/2001 18. panta 2. punktā ietvertajiem jēdzieniem “filiāle”, “aģentūra” un “cita struktūra”, tā kā šādu norāžu regulas tekstā nav, vispirmām kārtām būtu jāņem vērā šīs tiesību normas mērķis.

               44

               Attiecībā uz ar darba līgumiem saistītiem strīdiem Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļā ir minēta virkne noteikumu, kuru mērķis – kā izriet no šīs regulas preambulas 13. apsvēruma – ir aizsargāt visvājāko līgumslēdzēju pusi ar noteikumiem par jurisdikciju, kas ir labvēlīgāki šīs puses interesēm (šajā ziņā skat. 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C-462/06 Glaxosmithkline un Laboratoires Glaxosmithkline (Krājums, I-3965. lpp., 17. punkts).

               45

               Tie darba ņēmējiem ļauj iesūdzēt savu darba devēju tiesā, kura tam liekas visatbilstošākā tā interesēm, tādējādi viņam atzīstot izvēli vērsties tās valsts tiesā, kurā ir viņa domicils, vai tās valsts tiesā, kurā tas parasti veic savu darbu, vai arī tās valsts tiesā, kurā atrodas darba devēja uzņēmums. Minētās iedaļas noteikumi ierobežo tiesas izvēles iespēju arī no darba devēja puses, kurš vēršas tiesā pret darbinieku, kā arī iespēju atkāpties no regulā minētajiem noteikumiem par jurisdikciju.

               46

               Kā izriet no Tiesas judikatūras par noteikumiem par jurisdikciju darba līgumu jomā, kas ietverti Briseles konvencijā (skat. 1982. gada 26. maija spriedumu lietā 133/81 Ivenel, Recueil, 1891. lpp., 14. punkts; 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-125/92 Mulox IBC, Recueil, I-4075. lpp., 18. punkts; 1997. gada 9. janvāra spriedumu lietā C-383/95 Rutten, Recueil, I-57. lpp., 22. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C-437/00 Pugliese, Recueil, I-3573. lpp., 18. punkts), Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļas noteikumi ir jāinterpretē, ņemot vērā rūpes nodrošināt adekvātu darba ņēmēja kā visvājākās līgumslēdzējas puses aizsardzību.

               47

               Tālāk, lai nodrošinātu turpinātību starp šo regulu un Briseles konvenciju, tajā ietvertie jēdzieni “filiāle”, “aģentūra” un “cita struktūra” ir jāinterpretē atbilstoši Tiesas judikatūrā norādītajiem kritērijiem par šo Briseles konvencijas 5. panta 5. punktu, kurā ir ietverti tie paši jēdzieni un minēti noteikumi par izņēmuma jurisdikciju saistībā ar strīdiem par uzņēmuma otrās mītnes vietas darbību. Šī tiesību norma vārds vārdā ir pārņemta Regulas Nr. 44/2001 5. panta 5. punktā.

               48

               Interpretēdama jēdzienus “filiāle”, “aģentūra” un “cita struktūra”, Tiesa ir identificējusi divus kritērijus, kas nosaka, vai tiesvedība tiesā par kādas no šo kategoriju struktūrvienībām darbību ir saistīta ar dalībvalsti. Pirmkārt, jēdziens “filiāle”, “aģentūra” un “cita struktūra” prezumē darījumu veikšanas centra esamību, kas ilgtermiņā uzdodas kā mātes uzņēmuma atvasinājums uz ārpusi. Šim centram ir jābūt vadībai un materiālā ziņā aprīkotam tā, lai tas būtu spējīgs slēgt darījumus ar trešām personām un tām nebūtu tieši jāvēršas mātes uzņēmumā (skat. 1981. gada 18. marta spriedumu lietā 139/80 Blanckaert & Willems, Recueil, I-819. lpp., 11. punkts). Otrkārt, strīdam būtu jāattiecas vai nu uz darbībām, kas saistītas ar šo vienību ekspluatāciju, vai arī saistībām, ko tās uzņēmušās mātes uzņēmuma vārdā, ja šīs saistības ir jāizpilda valstī, kur tās atrodas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Somafer, 13. punkts).

               49

               Vispirms ir jāatgādina, ka pamatlietā vēstniecības funkcijas – kā tas izriet no Vīnes Konvencijas par diplomātiskajām attiecībām 3. panta – būtībā ir pārstāvēt nosūtošo valsti, aizsargāt tās intereses, kā arī veicināt attiecības ar uzņemošo valsti. Šo funkciju izpildē vēstniecība, gluži tāpat kā ikviena cita publiska vienība, var rīkoties iure gestionis un kļūt par civiltiesiska rakstura tiesību un pienākumu subjektu, it īpaši noslēdzot privāttiesiskus līgumus. Šādi tas ir gadījumā, kad tā slēdz darba līgumus ar personām, kas neveic ar publiskās varas īstenošanu saistītas funkcijas.

               50

               Attiecībā uz pirmo šī sprieduma 48. punktā minēto kritēriju ir jānorāda, ka vēstniecība var tikt pielīdzināta darījumu centram, kas ilgtermiņā veic uz ārpusi vērtas darbības un sniedz ieguldījumu valsts, kura to izveidojusi, identificēšanā un pārstāvēšanā.

               51

               Attiecībā uz otro šī sprieduma minētajā punktā norādīto kritēriju ir acīmredzams, ka pamatlietas priekšmets, proti, strīds darba attiecību jomā, ir pietiekami saistīts ar attiecīgās vēstniecības darbību personāla vadības kontekstā.

               52

               Tādēļ attiecībā uz darba līgumiem, ko vēstniecība slēdz valsts vārdā, tā ir “struktūra” Regulas Nr. 44/2001 18. panta 2. punkta izpratnē, ja darba ņēmēja, ar kuriem tā noslēgusi līgumus, funkcijas ir saistītas ar administratīvu darbību, ko vēstniecība veic uzņemošajā valstī.

               53

               Vācijas tiesās, kā arī šīs prejudiciālās tiesvedības laikā iesniegtajos apsvērumos Alžīrijas Tautas Demokrātiskā Republika norādīja, ka atzīt vēstniecības uzņemošās valsts tiesu jurisdikciju nozīmētu pārkāpt starptautisko paražu tiesību normas par imunitāti pret tiesvedību un ka, ņemot vērā šos noteikumus, Regula Nr. 44/2001, it īpaši tās 18. pants, nebūtu piemērojama tādā strīdā kā pamatlietā.

               54

               Šai sakarā ir jānorāda, ka vispārīgi atzīti starptautisko tiesību principi imunitātes pret tiesvedību jomā nepieļauj, ka valsts varētu tikt iesūdzēta citas valsts tiesā tādā tiesvedībā kā pamatlietā. Šāda valstu imunitāte ir iedibināta starptautiskajās tiesībās un ir balstīta uz principu in parem non habet imperium, saskaņā ar kuru valsts nav pakļauta citas valsts jurisdikcijai.

               55

               Taču – kā to savu secinājumu 17.–23. punktā norādījis ģenerāladvokāts – šībrīža starptautiskās prakses stadijā šai imunitātei nav absolūtas vērtības, bet tā ir vispārīgi atzīta tad, ja strīds ir par suverēnām darbībām, kuras ir veiktas iure imperii. Savukārt tā ir izslēgta, ja prasība tiesā attiecas uz darbībām, kuras veiktas iure gestionis, kas neietilpst publiskās varas īstenošanā.

               56

               Tādējādi, ievērojot minētā starptautisko paražu tiesību principa par valstu imunitāti pret jurisdikciju saturu, ir jāuzskata, ka tas tādā strīdā kā pamatlietā, kurā darba ņēmējs prasa samaksāt kompensāciju un apstrīd ar valsti noslēgtā darba līguma uzteikumu, pieļauj piemērot Regulu Nr. 44/2001, ja tiesa, kura izskata lietu, atzīst, ka šī darba ņēmēja veiktās funkcijas neietilpst publiskās varas īstenošanā, vai ja tiesvedība nedraud iejaukties valsts interesēs, kas saistītas ar drošību. Uz šī secinājuma pamata tiesa, kas izskata tādu strīdu kā pamatlietā, var arī uzskatīt, ka šis strīds ietilpst Regulas Nr. 44/2001 materiālajā piemērošanas jomā.

               57

               No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 18. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts vēstniecība, kas atrodas dalībvalsts teritorijā, ir “struktūra” šīs tiesību normas izpratnē strīdā par darba līgumu, ko šī vēstniecība ir noslēgusi nosūtošās valsts vārdā, ja darba ņēmēja veiktās funkcijas neietilpst publiskās varas īstenošanā. Valsts tiesas, kas izskata lietu, ziņā ir noteikt, kāds tieši ir darba ņēmēja veikto funkciju raksturs.

         Par otro jautājumu

               58

               Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 21. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pirms domstarpību rašanās noslēgtā vienošanās par jurisdikciju ietilpst šīs tiesību normas tvērumā, ja minētās vienošanās nosacījumos ir atzīta tās tiesas izņēmuma jurisdikcija, uz kuru šīs regulas tvērums neattiecas, tādējādi izslēdzot jurisdikciju, kas ir pamatota ar īpašajiem šīs regulas 18. un 19. panta noteikumiem.

               59

               Alžīrijas Tautas Demokrātiskā Republika uzskata, ka ar minēto 21. pantu tiek pieļauts, ka ar darba līgumā ietverto vienošanos līgumslēdzējas puses trešās valsts tiesai tiek piešķirta jurisdikcija iztiesāt ar šo līgumu saistītos strīdus. Šajā gadījumā šī izvēle darba ņēmējam nerada nekādas neērtības un atbilst līgumslēdzēju pušu gribai šo līgumu pakārtot tās pašas valsts tiesībām.

               60

               Kā izriet no Regulas Nr. 44/2001 preambulas trīspadsmitā apsvēruma, šo īpašo II nodaļas 5. iedaļas noteikumu mērķis ir nodrošināt darba ņēmējam adekvātu aizsardzību. Saskaņā ar šī sprieduma 46. punktā atgādināto Tiesas judikatūru šis mērķis ir jāņem vērā, interpretējot šos noteikumus.

               61

               Ar Regulas Nr. 44/2001 21. pantu darba līguma līgumslēdzējām pusēm tiek ierobežota iespēja noslēgt vienošanos par jurisdikciju. Šāda vienošanās ir jānoslēdz pēc strīda rašanās vai, ja tā ir tikusi noslēgta iepriekš, tai ir jāļauj darba ņēmējam vērsties tajās tiesās, kas nav tās, kurām ar minētajiem noteikumiem ir piešķirta jurisdikcija.

               62

               Ņemot vērā Regulas Nr. 44/2001 21. panta mērķi, šis pēdējais minētais nosacījums – kā to savu secinājumu 58. un 59. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts – ir jāsaprot tādējādi, ka ar šādu pirms domstarpību rašanās noslēgtu vienošanos –, lai varētu spriest par prasību, ko darba ņēmējs cēlis tiesā, – ir jānosaka jurisdikcija papildus Regulas Nr. 44/2001 18. un 19. pantā paredzētām tiesām. Šīs vienošanās rezultātā tātad netiek izslēgta pēdējo minēto tiesu jurisdikcija, bet gan paplašināta darba ņēmēja izvēlies no vairākām kompetentajām tiesām iespēja.

               63

               Turklāt no minētā Regulas Nr. 44/2001 21. panta formulējuma izriet, ka ar vienošanos par jurisdikciju darba ņēmējam “ļauj” vērsties vēl citās tiesās, nevis tikai 18. un 19. pantā minētajās. No tā izriet, ka šī tiesību norma nevar tikt interpretēta tādējādi, ka vienošanos par jurisdikciju var piemērot izslēdzoši un tādējādi aizliegt darba ņēmējam vērsties tiesās, kurām ir jurisdikcija saskaņā ar minēto 18. un 19. pantu.

               64

               Faktiski mērķis aizsargāt darba ņēmēju kā visvājāko līgumslēdzēju pusi – kā tas atgādināts šī sprieduma 44. un 46. punktā – netiktu sasniegts, ja 18. un 19. pantā paredzētās tiesas šīs aizsardzības nodrošināšanai varētu tikt izslēgtas ar vienošanos par jurisdikciju, kas noslēgta pirms domstarpību rašanās.

               65

               Turklāt ne no Regulas Nr. 44/2001 21. panta satura, ne arī mērķa neizriet, ka ar šādu vienošanos jurisdikcija nevarētu tikt piešķirta trešo valstu tiesām, ar nosacījumu, ka tajā netiek izslēgta jurisdikcija, kas atzīta ar regulas noteikumiem.

               66

               No visa iepriekš minētā izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 21. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas uz vienošanos par jurisdikciju, kas ir noslēgta pirms domstarpību rašanās, ciktāl tā darba ņēmējam papildus iespējai vērsties tiesās, kurām parasti ir jurisdikcija saskaņā ar šīs regulas 18. un 19. panta īpašajiem noteikumiem, sniedz iespēju vērsties citās tiesās, ieskaitot tās, kas atrodas ārpus Savienības.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               67

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 18. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts vēstniecība, kas atrodas dalībvalsts teritorijā, ir “struktūra” šīs tiesību normas izpratnē strīdā par darba līgumu, ko šī vēstniecība ir noslēgusi nosūtošās valsts vārdā, ja darba ņēmēja veiktās funkcijas neietilpst publiskās varas īstenošanā. Valsts tiesas, kas izskata lietu, ziņā ir noteikt, kāds tieši ir darba ņēmēja veikto funkciju raksturs;

                           2)

                           Regulas Nr. 44/2001 21. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas uz vienošanos par jurisdikciju, kas ir noslēgta pirms domstarpību rašanās, ciktāl tā darba ņēmējam papildus iespējai vērsties tiesās, kurām parasti ir jurisdikcija saskaņā ar šīs regulas 18. un 19. panta īpašajiem noteikumiem, sniedz iespēju vērsties citās tiesās, ieskaitot tās, kas atrodas ārpus Savienības.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1961. gada 1. jūnijā. # Gabriel Simon pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Lieta 15-60.