title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 1.oktobrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Eiropas Savienības Padomi.#Prasība atcelt tiesību aktu - Tādu nostāju pieņemšana, kas Kopienas vārdā jāpauž ar nolīgumu izveidotā struktūrā - Pienākums norādīt pamatojumu - Juridiskā pamata norādīšana - Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām (CITES) līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksme.#Lieta C-370/07.

text:
      Lieta C‑370/07
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Prasība atcelt tiesību aktu – Tādu nostāju pieņemšana, kas Kopienas vārdā jāpauž ar nolīgumu izveidotā struktūrā – Pienākums norādīt pamatojumu – Juridiskā pamata norādīšana – Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām (CITES) līgumslēdzēju pušu konferences
         14. sanāksme

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Atsauce uz akta juridisko pamatu
      (EKL 253. pants)
      2.        Kopienu tiesības – Principi – Tiesiskā drošība – Kopienu tiesiskais regulējums
      3.        Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms
      (EKL 230., 249. un 253. pants)
      4.        Eiropas Kopienas – Piešķirtās pilnvaras – Iekšējās un ārējās pilnvaras – Pienākums norādīt akta juridisko pamatu
      (EKL 5. panta pirmā daļa, 133. un 175. pants)
      5.        Iestāžu akti – Izraudzītā juridiskā pamata norādīšana
      (EKL 133. un 175. pants un 300. panta 2. punkts)
      1.        EKL 253. pantā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu nozīmē, ka visos attiecīgajos tiesību aktos tiek norādīti apsvērumi,
         kuru dēļ iestāde šos aktus ir pieņēmusi, tādā veidā, lai Tiesa varētu īstenot pārbaudi un lai dalībvalstis un ieinteresētās
         trešās personas varētu noskaidrot apstākļus, kādos Kopienu iestādes ir piemērojušas Līgumu. Pienākums norādīt akta juridisko
         pamatu attiecas uz pienākumu norādīt pamatojumu. Lai arī precīza Līguma noteikuma nenorādīšana nevar būt būtisks trūkums,
         ja akta juridisko pamatu var noteikt, balstoties uz citiem akta elementiem, taču šāda skaidra norāde ir obligāta, ja bez tās
         ieinteresētajām personām un Tiesai nav skaidrs precīzs juridiskais pamats.

      (sal. ar 37., 38. un 56. punktu)
      2.        Prasība par tiesisko drošību paredz, ka jebkurš akts, ar ko paredzēts radīt tiesiskas sekas, iegūst saistošu spēku no Kopienu
         tiesību normas, kas ir skaidri jānorāda kā juridiskais pamats un kas nosaka juridisko formu, kādā akts ir jāpieņem.

      (sal. ar 39. punktu)
      3.        Pienākums norādīt pamatojumu, ko it īpaši pamato Tiesas iespēja veikt tiesisku pārbaudi, ir jāpiemēro visiem aktiem, par kuriem
         var celt prasību tos atcelt, proti, visiem iestāžu pieņemtajiem noteikumiem neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt
         saistošas tiesiskas sekas.

      Padomes lēmums, ar ko izveido nostāju, kas Kopienas vārdā ir jāpieņem par konkrētiem priekšlikumiem, kuri iesniegti Konvencijas
         par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmē,
         rada saistošas tiesiskas sekas, jo ar to tiek izveidota Kopienas nostāja jautājumos, kas ir tās kompetencē, un tam ir saistošs
         raksturs, pirmkārt, attiecībā uz Padomi un Komisiju un, otrkārt, attiecībā uz dalībvalstīm, jo tām tiek noteikts pienākums
         aizstāvēt šo nostāju. Tāpēc šis lēmums ir jāpamato un līdz ar to tajā ir jānorāda juridiskais pamats, uz kuru tas ir balstīts,
         lai it īpaši Tiesa varētu īstenot pārbaudi.

      (sal. ar 42.–45. punktu)
      4.        Kopienu tiesību akta juridiskā pamata norādīšanas pienākums izriet arī no EKL 5. panta pirmajā daļā paredzētā piešķirto pilnvaru
         principa, saskaņā ar kuru Kopiena gan iekšēji, gan starptautiskā mērogā darbojas Līguma piešķirto pilnvaru un izvirzīto mērķu
         robežās. Šajā sakarā piemērota juridiskā pamata izvēlei ir konstitucionāla nozīme, jo, tā kā Kopienai ir tikai tai piešķirtās
         pilnvaras, tai šis lēmums ir jāsaista ar kādu Līguma noteikumu, ar kuru tā ir pilnvarota apstiprināt šādu aktu.

      Turklāt juridiskā pamata norādīšana nosaka Kopienas un dalībvalstu pilnvaru sadalījumu.
      Runājot par tāda lēmuma pieņemšanu Padomē, ar ko izveido nostāju, kas Kopienas vārdā ir jāpieņem par konkrētiem priekšlikumiem,
         kuri iesniegti Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām līgumslēdzēju
         pušu konferences 14. sanāksmē, tikai EKL 175. vai 133. panta piemērošanai nebūtu tādas pašas sekas attiecībā uz Kopienas un
         dalībvalstu pilnvaru sadalījumu kā šo abu noteikumu vienlaicīgai piemērošanai, jo ar EKL 133. pantu Kopienai tiek piešķirta
         ekskluzīva kompetence, bet EKL 175. pantā ir paredzēta dalīta Kopienas un dalībvalstu kompetence. Tādēļ juridiskā pamata nenorādīšana
         var izraisīt neskaidrību par Kopienas kompetences raksturu un vājināt Kopienas spēju aizstāvēt savu nostāju starptautiskās
         pārrunās.

      (sal. ar 46., 47. un 49. punktu)
      5.        Juridiskā pamata norādīšanai ir īpaša nozīme, lai saglabātu attiecīgo Kopienu iestāžu prerogatīvas akta pieņemšanas procedūrā.
         Runājot par Padomes lēmumu, ar ko izveido nostāju, kas Kopienas vārdā ir jāpieņem par konkrētiem priekšlikumiem, kuri iesniegti
         Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām līgumslēdzēju pušu konferences
         14. sanāksmē, šādai norādei var būt ietekme uz Parlamenta pilnvarām, jo EKL 133. un 175. pants, kā arī EKL 300. panta 2. punkts
         akta pieņemšanā nepiešķir tam vienādas līdzdalības tiesības. Tāpat juridiskā pamata norādīšana ir vajadzīga, lai noteiktu
         balsošanas kārtību Padomē, jo šajā ziņā EKL 300. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka Padome lēmumus pieņem ar kvalificētu
         balsu vairākumu, izņemot, pirmkārt, ja nolīgums attiecas uz jomu, kur vajadzīga vienprātība, lai pieņemtu iekšējus noteikumus,
         un, otrkārt, lai slēgtu EKL 310. pantā minētos nolīgumus.

      (sal. ar 48. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 1. oktobrī (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Tādu nostāju pieņemšana, kas Kopienas vārdā jāpauž ar nolīgumu izveidotā struktūrā – Pienākums norādīt pamatojumu – Juridiskā pamata norādīšana – Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām (CITES) līgumslēdzēju pušu konferences
         14. sanāksme

      Lieta C‑370/07
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam, ko 2007. gada 2. augustā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Valero Hordana [G. Valero Jordana] un K. Cadra [C. Zadra], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv Ž. P. Žakē [J.‑P. Jacqué], F. Florindo Gižons [F. Florindo Gijón] un K. Mihūla [K. Michoel], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv E. Dženkinsone [E. Jenkinson] un I. Rao [I. Rao], pārstāves, kurām palīdz D. Vaijats [D. Wyatt], QC,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], J. Makarčiks [J. Makarczyk], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents) un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 4. marta tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 23. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Eiropas Kopienu Komisija ar savu prasību lūdz atcelt Padomes 2007. gada 24. maija lēmumu, ar kuru dara zināmu nostāju, kas
         Eiropas Kopienas vārdā jāpieņem par konkrētiem priekšlikumiem, kuri iesniegti Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar
         apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām (CITES) līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmē, kas no 2007. gada 3. līdz 15. jūnijam notika Hāgā (Nīderlande) (turpmāk tekstā
         – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        EKL 253. pantā ir noteikts:

      “Regulās, direktīvās un lēmumos, ko Eiropas Parlaments pieņem kopā ar Padomi, kā arī aktos, ko pieņem Padome vai Komisija,
         norāda to pamatojumu un visus priekšlikumus vai atzinumus, kas bija jāsaņem, ievērojot šo Līgumu.”

      3        EKL 300. panta 2. punkta ar Nicas līgumu grozītajā redakcijā ir noteikts:

      “Ievērojot pilnvaras, kas Komisijai piešķirtas šajā jomā, Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu
         pieņem lēmumus par nolīgumu parakstīšanu, reizē ar ko var pieņemt arī lēmumus par nolīgumu pagaidu piemērošanu pirms to stāšanās
         spēkā, kā arī pieņem lēmumus par nolīgumu slēgšanu. Padome lēmumus pieņem vienprātīgi, ja nolīgums attiecas uz jomu, kur vajadzīga
         vienprātība, lai pieņemtu iekšējus noteikumus un slēgtu 310. pantā minētos nolīgumus.

      Atkāpjoties no 3. punkta noteikumiem, tās pašas procedūras attiecas arī uz lēmumu pārtraukt kāda nolīguma piemērošanu, kā
         arī uz tādu nostāju pieņemšanu, kas Kopienas vārdā jāapstiprina kādā ar nolīgumu izveidotā struktūrā, ja šāda struktūra ir
         uzaicināta pieņemt lēmumus ar tiesiskām sekām, izņemot lēmumus, ar ko papildina vai groza attiecīgajā nolīgumā noteikto iestāžu
         sistēmu.

      Eiropas Parlamentam tūlīt un pilnīgi dara zināmu katru lēmumu, kas pieņemts atbilstīgi šim punktam un kas attiecas uz nolīgumu
         pagaidu piemērošanu vai piemērošanas apturēšanu, vai Kopienas nostājas pieņemšanu struktūrā, kas izveidota ar nolīgumu.”

       Prāvas priekšvēsture
      4        1973. gada 3. martā Vašingtonā parakstītā Konvencija par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un
         augu sugām (turpmāk tekstā – “CITES”) stājās spēkā 1975. gada 1. jūlijā. Tās mērķis ir aizsargāt savvaļas dzīvnieku un augu sugas, it īpaši ierobežojot vai reglamentējot
         to tirdzniecību.

      5        Kopiena nav CITES līgumslēdzēja puse. Tai ir novērotājas statuss līgumslēdzēju pušu konferencēs. Tomēr kopš 1982. gada Kopiena autonomi pieņem
         tiesību aktus, ar kuriem tā Kopienā īsteno CITES noteiktos dalībvalstu pienākumus.

      6        Jaunākais tiesību akts, lai autonomi īstenotu CITES, ir Padomes 1996. gada 9. decembra Regula (EK) Nr. 338/97 par savvaļas dzīvnieku un augu sugu aizsardzību, reglamentējot
         to tirdzniecību (OV 1997, L 61, 1. lpp.). Tā tika pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 130.s panta 1. punktu (jaunajā redakcijā
         pēc grozījumiem – EKL 175. panta 1. punkts).

      7        2007. gada 4. aprīlī Komisija nosūtīja priekšlikumu apstrīdētajam Padomes lēmumam, un šajā priekšlikumā kā ierosinātā lēmuma
         juridiskais pamats bija norādīts, pirmkārt, EKL 175. panta 1. punkts un EKL 133. pants un, otrkārt, EKL 300. panta 2. punkta
         otrā daļa.

      8        2007. gada 24. maijā Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā juridiskais pamats netika norādīts.

      9        Ar 2007. gada 14. jūnija vēstuli Padome šo lēmumu nosūtīja Parlamentam.

      10      Apstrīdētais lēmums ir formulēts šādi:

      “1. pants
      Kopienas nostāja, ko dalībvalstīm, kopīgi darbojoties Kopienas interesēs, paredzēts paust CITES Līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmē, ir saskaņā ar šā lēmuma pielikumiem.

      2. pants
      Ja 1. pantā minēto nostāju varētu ietekmēt jauna zinātniska vai tehniska informācija, kas darīta zināma pēc šā lēmuma pieņemšanas,
         bet pirms Līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmes vai tās laikā, vai ja sanāksmes laikā nāk klajā ar jauniem priekšlikumiem,
         par ko Kopienas nostāja vēl nav formulēta, Kopienas nostāju jautājumos, kas ir Kopienas kompetencē, saskaņo uz vietas, pirms
         Līgumslēdzēju pušu konferenci aicina balsot par šiem priekšlikumiem.”

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
      11      Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu un
      –        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      12      Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        pakārtoti, gadījumā, ja Tiesa atceltu apstrīdēto lēmumu, atzīt, ka tā iedarbība saglabājas, un
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      13      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 20. novembra rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts
         iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Par pieņemamību
      14      Padome procesuāla rakstura ievada apsvērumā apgalvo, ka prasībai nav priekšmeta tāpēc, ka apstrīdētā lēmuma tiesiskās sekas
         jau ir radušās, jo tajā ietvertā Kopienas nostāja tika pausta CITES līgumslēdzēju pušu konferencē, kas no 2007. gada 3. līdz 15. jūnijam notika Hāgā.

      15      Komisija apgalvo, ka prasība ir pieņemama, un šajā sakarā norāda, ka šīs prasības celšanas mērķis ir panākt Tiesas spriedumu,
         pamatojoties uz kuru tā varētu novērst, ka Padome CITES līgumslēdzēju pušu konferences ietvaros nākotnē nepieņem lēmumus, kuros nav norādīts juridiskais pamats.

      16      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijai nav jāpierāda interese celt prasību par šādu lēmumu atcelšanu (šajā sakarā skat. 1987. gada
         26. marta spriedumu lietā 45/86 Komisija/Padome, Recueil, 1493. lpp., 3. punkts).

      17      Turklāt jānorāda, ka Tiesa jau ir atzinusi tādas prasības pieņemamību, kuras mērķis ir bijis atcelt tiesību aktu, kas prasības
         celšanas brīdī jau ir ticis izpildīts vai vairs nav bijis piemērojams (skat. 1986. gada 24. jūnija spriedumu lietā 53/85 AKZO Chemie un AKZO Chemie UK/Komisija, Recueil, 1965. lpp., 21. punkts, un 1988. gada 26. aprīļa spriedumu lietā 207/86 Apesco/Komisija, Recueil, 2151. lpp., 16. punkts).

      18      Līdz ar to prasība ir pieņemama.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      19      Komisija savas prasības pamatojumam izvirza tikai vienu pamatu par EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi,
         jo apstrīdētajā lēmumā neesot norādīts juridiskais pamats, uz kuru tas ir balstīts.

      20      Komisija norāda, ka tā esot ieteikusi norādīt EKL 133. un 175. pantu kā apstrīdētā lēmuma materiālo juridisko pamatu, jo CITES vienādi svarīga nozīme ir gan sugu tirdzniecības regulējumam, gan to aizsardzībai. Šāda divkārša juridiskā pamata trūkums
         nozīmētu, ka iesaistītajām Kopienu iestādēm un dalībvalstīm netiek sniegtas norādes par to attiecīgajām pilnvarām un tādejādi
         to lomu CITES līgumslēdzēju pušu konferencē. Apstāklis, ka Regula Nr. 338/97 ir jāpamato tikai ar EKL 175. pantu, nevis ar EKL 133. un
         175. panta kopējiem noteikumiem, neesot atbilstošs tāpēc, ka akta juridiskā pamata noteikšana ir jāveic, ņemot vērā tā mērķi
         un saturu, nevis juridisko pamatu, kas tiek izvēlēts citu līdzīgu Kopienu aktu pieņemšanai.

      21      Runājot par procesuālo juridisko pamatu, Komisija apstiprina, ka tikai Padomes lēmums, kas ir pamatots ar EKL 300. panta 2. punkta
         otro daļu, var būt piemērots juridisks instruments, lai definētu Kopienas nostāju, kad ir jāpieņem CITES līgumslēdzēju pušu konferences lēmums ar juridiski saistošu iedarbību, un ka šāda akta pieņemšana var ietekmēt acquis communautaire. Minētā juridiskā pamata nenorādīšana izraisīja lielu neskaidrību par Padomē faktiski piemēroto procedūru, kā arī ietekmēja
         Parlamenta prerogatīvas.

      22      Pamatodamās uz iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome, Komisija arī apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats
         nav izsecināms no citiem minētā lēmuma elementiem. Turklāt Padome apstrīdētajā lēmumā nekur nav norādījusi atsauci uz Līgumu.

      23      Komisija apstrīd Padomes argumentu, kas ir pamatots ar to, ka apstrīdētais lēmums neesot lēmums EKL 249. panta nozīmē. Tā
         šajā sakarā norāda, ka Padomes veiktajai nošķiršanai starp diviem lēmumu veidiem, balstoties uz divu atšķirīgu jēdzienu lietojumu
         Līguma vācu valodas redakcijā (“Entscheidung” un “Beschluß”), kas ir atrodams vēl tikai divās citās Līguma valodu redakcijās,
         proti, nīderlandiešu valodā (“beschikking” un “ besluit”) un slovēņu valodā (“odločba” un “sklep”), Līgumā nav pamatojuma.
         Tajā nav noteikta atšķirība starp EKL 253. pantā minētiem lēmumiem un citiem lēmumiem. Tā uzsver, ka EKL 300. panta 2. punkta
         otrajā daļā minētie akti ir raksturoti ar vārdu “lēmumi” un it īpaši Līguma angļu un franču valodas redakcijas, lasot tās
         savā kontekstā, atbilst šādai terminoloģijai.

      24      Apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata nenorādīšanu, kā uzskata Komisija, nevar pamatot ar to, ka šis lēmums ir adresēts vienīgi
         pusēm, kuras ir piedalījušās tā pieņemšanā, jo ir jāsaglabā iestāžu prerogatīvas un nedrīkst ierobežot pārbaudi Tiesā.

      25      Komisija šajā sakarā apstrīd, vai atbilstīga ir pamatošanās uz 1971. gada 31. marta spriedumu lietā 22/70 Komisija/Padome,
         saukts “AETR” (Recueil, 263. lpp.), kas attiecās uz noteiktām “Padomes pārrunām”, jo šajā lietā runa ir par Padomes lēmumu, kas ir pieņemts saskaņā
         ar EKL 300. panta 2. punkta otro daļu un skaidri minēts EKL 253. pantā. Komisija precizē, ka turpretī lietā, kurā tika taisīts
         iepriekš minētais spriedums lietā AETR, tika izskatīts akts, kas tika pieņemts, ņemot vērā ļoti īpašus apstākļus, kurus Tiesa uzskatīja par derīgiem tikai tajos
         apstākļos un kuriem Komisija bija devusi savu piekrišanu.

      26      Komisija apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata nenorādīšana nav tikai formāls trūkums, jo, kā jau Tiesa atzinusi,
         piemērota juridiskā pamata izvēlei ir konstitucionāla nozīme (2001. gada 6. decembra atzinums 2/00, Recueil, I‑9713. lpp., 5. punkts), līdz ar to šāds trūkums rada pārkāpumu, kas aizskar konstitucionālo līdzsvaru, kas Līgumā ir izveidots
         starp iestādēm un starp Kopienu un dalībvalstīm. Turklāt Padome esot apzināti izvairījusies no juridiskā pamata norādīšanas,
         likdama saprast, ka tā nepiekrīt vajadzībai to skaidri norādīt.

      27      Papildus tam EKL 300. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā procedūra neesot ievērota, jo apstrīdētais lēmums Parlamentam
         tika nosūtīts tikai trīs nedēļas pēc tā pieņemšanas, proti, 2007. gada 14. jūnijā, tāpēc novēlota nosūtīšana ir aizskārusi
         Parlamenta prerogatīvas.

      28      Visbeidzot, Komisija apstrīd, vai atbilstoši ir Padomes papildu apsvērumi par Kopienas nostāju pieņemšanas praksi, un atgādina,
         ka saskaņā ar judikatūru vienkārša Padomes prakse nevar atkāpties no Līgumā paredzētajiem noteikumiem (1988. gada 23. februāra
         spriedums lietā 68/86 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, 855. lpp., 24. punkts).

      29      Padome savā galvenajā argumentā apgalvo, ka šajā gadījumā tai nebija pienākuma norādīt apstrīdētā lēmuma juridisko pamatu,
         jo tas esot sui generis lēmums, ko vācu valodā apzīmē ar vārdu “Beschluß” un ko Padome pieņem Kopienas starptautisko attiecību ietvaros saskaņā ar
         EKL 300. panta 2. punkta otro daļu. Šis lēmums esot jānošķir no lēmuma, ko vācu valodā apzīmē ar vārdu “Entscheidung” un kas
         ir minēts EKL 249. un 253. pantā.

      30      Tā norāda, ka apstrīdētais lēmums ietekmē tikai attiecības starp Kopienu un dalībvalstīm, kā arī attiecības starp iestādēm,
         un, tā kā tam neesot nekādas iedarbības uz trešo personu, vai tās būtu fiziskas personas vai sabiedrības, tiesībām un pienākumiem,
         tad nav nekāda iemesla norādīt pamatojumu, jo minētais lēmums ir adresēts tikai pusēm, kas piedalījās tā pieņemšanā. Kā jau
         Tiesa atzinusi iepriekš minētajā spriedumā lietā AETR, kas attiecās uz “Padomes pārrunām” par starptautiska nolīguma noslēgšanu, apstrīdētais lēmums esot “Beschluß” un kā tāds
         nav iekļauts izsmeļošajā to aktu sarakstā, kuriem ir jānorāda pamatojums.

      31      Padome pakārtotā argumentā, pamatodamās uz 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑210/03 Swedish Match (Krājums, I‑11893. lpp., 44. punkts), apgalvo, ka akta juridiskā pamata nenorādīšana ir tikai formāla rakstura trūkums. Patiesībā
         šādas atsauces nenorādīšanai apstrīdētajā lēmumā nebūtu bijis nekādas ietekmes uz tā pieņemšanas procedūru, jo šajā gadījumā
         tika ievērota EKL 300. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā procedūra. Padome šajā sakarā precizē, ka minētajā noteikumā
         ir prasīta tikai attiecīgā lēmuma nosūtīšana Parlamentam informatīvā nolūkā, bet tajā nav paredzēts termiņš un tas neuzliek
         Padomei pienākumu iesniegt šo lēmumu parlamentārai pārbaudei.

      32      Runājot par divkāršu materiālo juridisko pamatu, ko ieteikusi Komisija, Padome apgalvo, ka, tā kā Regula Nr. 338/97 tika pieņemta,
         pamatojoties tikai uz Līguma 130.s pantu, Padomē nebija iespējams sasaukt kvalificētu vairākumu, kas ļautu iekļaut piedāvāto
         juridisko pamatu.

      33      Kā norāda Padome, Kopienas nostāja saskaņā ar Līgumā paredzētajām procedūrām bija jāpieņem pirms CITES līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmes sākuma. Apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata nenorādīšanai nebija nekādas ietekmes
         uz procedūru, kurā šis lēmums tika pieņemts, uz tā saistošo raksturu, uz pašām pārrunām, kas notika minētās konferences ietvaros,
         un uz Komisijas un dalībvalstu lomu šajās pārrunās. Padome precizē, ka Komisijas lomu šajās pārrunās noteica – un ierobežoja
         – fakts, ka Kopiena nav CITES līgumslēdzēja puse, nevis apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata nenorādīšana.

      34      Padome apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata nenorādīšanai nav bijis arī ietekmes uz attiecīga iekšēja Kopienu tiesību
         akta pieņemšanu, jo Regulas Nr. 338/97 19. pantā ir noteikts, ka it īpaši šīs regulas pielikumu grozījumus pēc CITES līgumslēdzēju pušu konferences lēmumiem vai šīs konvencijas Pastāvīgās komitejas lēmumiem pieņem saskaņā ar komitoloģijas
         procedūru.

      35      Padome vēlreiz norāda, ka Kopienas nostāju pieņemšanas prakse ir ļoti daudzveidīga un joprojām tāda ir arī pēc Nicas līguma
         stāšanās spēkā. No vienas puses, ir bijuši tādi Padomes lēmumi, kuros ir norādīts vai nu tikai viens materiāls juridisks pamats,
         vai arī tikai EKL 300. panta 2. punkta otrā daļa. No otras puses, tas nemaz nav neparasti, ka Kopienas nostājas tiek pieņemtas,
         Padomei tieši apstiprinot tekstu, pamatojoties uz kuru ir jāpieņem nostāja, bet šādam apstiprinājumam nav jāpievieno sui generis lēmums. Pēdējā gadījumā Padome vienmēr ir lēmusi, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu un ņemot vērā tās ieteikto formu.

      36      Apvienotā Karaliste, pilnībā atbalstīdama Padomes argumentāciju, piebilst, ka EKL 300. panta 2. punkta otrajā daļā nav neviena
         noteikuma, saskaņā ar kuru EKL 249. pantā minētie lēmumi izskatāmajā jomā tiktu aizstāti ar sui generis lēmumiem. Turklāt Komisijas dalība procedūrā, kuras iznākumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kā arī pārrunās saistībā
         ar CITES sniedza šai iestādei visas vajadzīgās tiesiskās garantijas, ko attiecībā uz trešām personām nodrošina EKL 253. pants. Sui generis akti sniedz Kopienai elastību, kas ir vajadzīga, lai efektīvi piedalītos ar starptautiskiem nolīgumiem izveidotās struktūrās,
         un prasība Padomei norādīt juridisko pamatu katram tāda veida lēmumam, kāds tiek izskatīts šajā lietā, būtu pretēja Kopienas
         interesēm. Apvienotā Karaliste precizē – fakts, ka Padomei nav stingra pienākuma norādīt sui generis akta juridisko pamatu saskaņā ar EKL 253. pantu, nenozīmē, ka Padomei no tā ir jāatturas.

       Tiesas vērtējums
      37      Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu nozīmē, ka
         visos tajā minētajos tiesību aktos tiek norādīti apsvērumi, kuru dēļ iestāde šos aktus ir pieņēmusi, tādā veidā, lai Tiesa
         varētu īstenot pārbaudi un lai dalībvalstis un ieinteresētās trešās personas varētu noskaidrot apstākļus, kādos Kopienu iestādes
         ir piemērojušas Līgumu (šajā sakarā skat. it īpaši 1994. gada 17. maija spriedumu lietā C‑41/93 Francija/Komisija, Recueil, I‑1829. lpp., 34. punkts).

      38      No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākums norādīt akta juridisko pamatu attiecas uz pienākumu norādīt pamatojumu
         (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome, 9. punkts, un 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 203/86
         Spānija/Padome, Recueil, 4563. lpp., 36.–38. punkts).

      39      Tiesa ir arī nospriedusi, ka no prasības par tiesisko drošību izriet, ka jebkurš akts, ar ko paredzēts radīt tiesiskas sekas,
         iegūst saistošu spēku no Kopienu tiesību normas, kas ir skaidri jānorāda kā juridiskais pamats un kas nosaka juridisko formu,
         kādā akts ir jāpieņem (1993. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑325/91 Francija/Komisija, Recueil, I‑3283. lpp., 26. punkts).

      40      Šādu apsvērumu kontekstā ir jānovērtē, vai apstrīdēto lēmumu varēja pieņemt, nenorādot juridisko pamatu. Tāpēc jāpārbauda,
         vai uz šo lēmumu attiecas pienākums norādīt pamatojumu un vai tajā līdz ar to ir jānorāda juridiskais pamats.

      41      Pamatodami savas attiecīgās tēzes, lietas dalībnieki galvenokārt izvirza terminoloģiska rakstura argumentus, balstīdamies
         uz dažādām EKL 300. panta 2. punkta valodu redakcijām. Komisija apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir lēmums EKL 249. panta nozīmē,
         kas vācu valodā ir apzīmēts ar vārdu “Entscheidung”, tāpēc tas ir jāpamato. Savukārt Padome, ko atbalsta Apvienotā Karaliste,
         uzskata, ka runa ir par sui generis lēmumu, kurš vācu valodā ir apzīmēts ar vārdu “Beschluß”, kas EKL 253. pantā nav minēts.

      42      Šajā sakarā ir jākonstatē – lai izlemtu, vai uz apstrīdēto lēmumu attiecas pienākums norādīt pamatojumu, nav nozīmes, vai
         tas tiek kvalificēts kā lēmums EKL 249. panta nozīmē vai kā sui generis lēmums. Šis pienākums, ko it īpaši pamato Tiesas iespēja veikt tiesisku pārbaudi, ir jāpiemēro visiem aktiem, par kuriem
         var celt prasību tos atcelt. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstrīdami akti EKL 230. panta nozīmē ir visi iestāžu pieņemti
         noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu
         lietā AETR, 42. punkts; 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 9. punkts, un 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki/Komisija, Krājums, I‑5829. lpp., 42. punkts). No tā izriet, ka principā uz visiem aktiem, kas rada tiesiskas sekas, attiecas
         pienākums norādīt pamatojumu.

      43      Ar apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā tā 1. pantu, tiek noteikta Kopienas nostāja attiecībā uz tās kompetencē esošajām jomām, ko
         dalībvalstis, kopīgi rīkojoties Kopienas interesēs, paudīs CITES līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmē.

      44      Tādēļ apstrīdētais lēmums ir akts, kas rada saistošas tiesiskas sekas, jo ar to tiek izveidota Kopienas nostāja 14. sanāksmē,
         un tam ir saistošs raksturs, pirmkārt, attiecībā uz Padomi un Komisiju un, otrkārt, attiecībā uz dalībvalstīm, jo tām tiek
         noteikts pienākums aizstāvēt šo nostāju.

      45      No tā izriet, ka apstrīdētais akts ir jāpamato un līdz ar to tajā jānorāda juridiskais pamats, uz kuru tas ir balstīts, it
         īpaši, lai Tiesa varētu veikt pārbaudi.

      46      Šāda juridiska pamata norādīšanas pienākums izriet arī no EKL 5. panta pirmajā daļā paredzētā piešķirto pilnvaru principa,
         saskaņā ar kuru Kopiena gan iekšēji, gan starptautiskā mērogā darbojas Līguma piešķirto pilnvaru un izvirzīto mērķu robežās
         (skat. 1996. gada 28. marta atzinumu 2/94, Recueil, I‑1759. lpp., 24. punkts).

      47      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka piemērota juridiskā pamata izvēlei ir konstitucionāla nozīme, jo,
         tā kā Kopienai ir tikai tai piešķirtās pilnvaras, tai apstrīdētais lēmums ir jāsaista ar kādu Līguma noteikumu, ar kuru tā
         ir pilnvarota apstiprināt šādu aktu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto atzinumu 2/00, 5. punkts).

      48      Juridiskā pamata norādīšanai arī ir īpaša nozīme, lai saglabātu attiecīgo Kopienu iestāžu prerogatīvas akta pieņemšanas procedūrā.
         Tādējādi izskatāmajā lietā šādai norādei var būt ietekme uz Parlamenta pilnvarām, jo EKL 133. un 175. pants, kā arī EKL 300. panta
         2. punkts akta pieņemšanā nepiešķir tam vienādas līdzdalības tiesības. Tāpat juridiskā pamata norādīšana ir vajadzīga, lai
         noteiktu balsošanas kārtību Padomē. Šajā ziņā EKL 300. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka Padome lēmumus pieņem
         ar kvalificētu balsu vairākumu, izņemot, pirmkārt, ja nolīgums attiecas uz jomu, kur vajadzīga vienprātība, lai pieņemtu iekšējus
         noteikumus, un, otrkārt, lai slēgtu EKL 310. pantā minētos nolīgumus.

      49      Turklāt juridiskā pamata norādīšana nosaka Kopienas un dalībvalstu pilnvaru sadalījumu. Šajā lietā tikai EKL 175. vai 133. panta
         piemērošanai nebūtu tādas pašas sekas attiecībā uz Kopienas un dalībvalstu pilnvaru sadalījumu kā šo abu noteikumu vienlaicīgai
         piemērošanai, jo ar EKL 133. pantu Kopienai tiek piešķirta ekskluzīva kompetence, bet EKL 175. pantā ir paredzēta dalīta Kopienas
         un dalībvalstu kompetence. Tādēļ juridiskā pamata nenorādīšana var izraisīt neskaidrību par Kopienas kompetences raksturu
         un vājināt Kopienas spēju aizstāvēt savu nostāju starptautiskās pārrunās.

      50      Ar Padomes un Apvienotās Karalistes izvirzītajiem argumentiem nevar apšaubīt konstatējumu, saskaņā ar kuru apstrīdētajā lēmumā
         ir jānorāda juridiskais pamats, uz kuru tas ir balstīts.

      51      Pirmkārt, runājot par Padomes argumentu saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā AETR, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšana un minētajā spriedumā izskatāmā apspriede nenotika līdzīgās situācijās. Pēdējā
         attiecās uz piemērotu sadarbības kārtību, lai nodrošinātu pēc iespējas efektīvāku Kopienas interešu aizsardzību pārrunās par
         Eiropas Līgumu par transportlīdzekļu apkalpju darbu starptautiskajos autopārvadājumos un saistībā ar tā noslēgšanu brīdī,
         kad jaunais Kopienu pilnvaru sadalījums varēja apdraudēt sekmīgu pārrunu iznākumu. Tātad runa bija par aktu, kas tika pieņemts
         konkrētajos lietas apstākļos, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā AETR. Nekā tāda nav šajā gadījumā, jo Padome ir pieņēmusi lēmumu saskaņā ar EKL 300. panta 2. punkta otro daļu.

      52      Otrkārt, runājot par Apvienotās Karalistes argumentu, ka pārmērīgs formālisms būtiski traucētu efektīvai Kopienas dalībai
         ar starptautiskiem nolīgumiem izveidotās struktūrās, jānorāda, pirmkārt, ka, lai arī starptautiskās pārrunās zināma nozīme
         katrā ziņā ir rīcības līdzekļu elastībai, tomēr Kopienai ir tikai tai piešķirtās pilnvaras un tā var rīkoties tikai šādu pilnvaru
         robežās. Otrkārt, kā jau noteikts pastāvīgajā judikatūrā, prasība par pamatojumu ir izvērtējama atkarībā no attiecīgā akta
         un tā konteksta (šajā sakarā skat. 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑333/07 Régie Networks, Krājums, I‑10807. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to, lai arī šāda akta pamatojums, vai tas būtu vairāk
         vai mazāk detalizēts, katrā ziņā var izraisīt iespējamas grūtības starptautiskās pārrunās, tomēr tā juridiskā pamata norādīšana
         nevar radīt pārmērīgas pamatošanas pūles. Tāpēc juridiskā pamata norādīšana principā ir jāuzskata par minimālu elementu, kas
         ļauj izpildīt pamatošanas pienākumu, ņemot vērā to, ka Kopienai pieņemtais akts ir jāsaista ar kādu Līguma noteikumu, kas
         to šajā sakarā pilnvaro.

      53      Treškārt, nav atbalstāmi arī Apvienotās Karalistes argumenti par ierobežotajiem termiņiem. Tā kā Kopienai ir tikai piešķirtās
         pilnvaras, Līguma pants, kas tai piešķir pilnvaras, ir jānosaka, pirms tā rīkojas. Turklāt akta, ar ko Kopienu līmenī paredzēts
         izpildīt CITES izdarītos grozījumus, juridiskā pamata norādīšana vēlāk pretēji Padomes apgalvojumiem nav pietiekama, lai izpildītu pienākumu
         norādīt pamatojumu, jo akta pamatojumam ir jābūt norādītam pašā aktā (skat. 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑291/98 P
         Sarrió/Komisija, Recueil, I‑9991. lpp., 73. un 75. punkts, un 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑378/00 Komisija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑937. lpp., 66. punkts).

      54      Visbeidzot, Padomes izvirzītais arguments, ka agrāk līdzīgos lēmumos arī netika minēts juridiskais pamats, uz kura tie tikuši
         balstīti, arī nav pieņemams. Šajā sakarā pietiek norādīt, ka vienkārša Padomes prakse nevar atkāpties no Līguma noteikumiem
         un tādējādi izveidot Kopienu iestādēm saistošu precedentu attiecībā uz pareizu juridisko pamatu (iepriekš minētais spriedums
         lietā Apvienotā Karaliste/Padome, 24. punkts, un 1996. gada 26. marta spriedums lietā C‑271/94 Parlaments/Padome, Recueil, I‑1689. lpp., 24. punkts).

      55      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētajā lēmumā vismaz bija jāpiemin juridiskais pamats, uz kuru tas tika
         balstīts, lai izpildītu pamatojuma norādīšanas pienākumu.

      56      Tomēr jāatgādina, ka precīza Līguma noteikuma nenorādīšana nevar būt būtisks trūkums, ja akta juridisko pamatu var noteikt,
         balstoties uz citiem akta elementiem. Taču šāda skaidra norāde ir obligāta, ja bez tās ieinteresētajām personām un Tiesai
         nav skaidrs precīzs juridiskais pamats (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome, 9. punkts).

      57      Šajā gadījumā juridisko pamatu nevar noteikt pēc kāda cita apstrīdētā lēmuma elementa. Tajā ir tikai atsauce uz Komisijas
         iesniegto priekšlikumu Padomes lēmumam. Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 1. punktā ir noteikts, ka CITES Kopienā tiek ieviesta ar Regulu Nr. 338/97. Pamatojuma 2.–4. punktā ir noteikts, ka zināmas CITES līgumslēdzēju pušu konferences rezolūcijas var ietekmēt Kopienu tiesību aktus, ka Kopiena vēl nav CITES līgumslēdzēja puse un ka gadījumā, ja ir pieņemti Kopienu noteikumi, lai sasniegtu Līguma mērķus, dalībvalstis nav tiesīgas
         ārpus Kopienu iestādēm uzņemties saistības, kurām varētu būt ietekme uz šādiem noteikumiem vai kas varētu grozīt to piemērojamību.

      58      Turklāt no Tiesā iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka piemērota juridiskā pamata izvēle bija strīdīgs jautājums Padomē. Vispārīgi
         runājot, Komisija šajā sakarā ir norādījusi, un neviens to nav apstrīdējis, ka dažas dalībvalstis ir izteikušas iebildumus
         par Komisijas ieteiktā divkārša materiālā juridiskā pamata izmantošanu, jo vairākas no tām ir devušas priekšroku tikai EKL
         175. panta izmantošanai, kamēr citas dalībvalstis nepiekrita ieteiktajam procesuālajam juridiskajam pamatam, kas paredzēts
         EKL 300. panta 2. punkta otrajā daļā.

      59      Savukārt Padome norāda, ka, pieņemdama apstrīdēto lēmumu, tā ir rīkojusies saskaņā ar EKL 300. panta 2. punkta otrajā daļā
         paredzēto procedūru, bet tā ir uzskatījusi, ka procesuālā juridiskā pamata norādīšana nebija vajadzīga. Tā precizē, ka nebija
         iespējams panākt vienošanos par Komisijas ieteikto divkāršo materiālo juridisko pamatu.

      60      No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats nav skaidri secināms no šī lēmuma un ka juridiskā pamata nenorādīšana
         ir skaidrojama ar domstarpībām Padomē, katrā ziņā vismaz attiecībā uz materiālo juridisko pamatu.

      61      Šādos apstākļos pretēji Padomes un Apvienotās Karalistes apgalvojumam vispār nekāda juridiskā pamata nenorādīšanu apstrīdētajā
         lēmumā nevar uzskatīt par vienkāršu formālu trūkumu.

      62      No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, tāpēc ka tajā nav norādīts juridiskais pamats, uz kuru tas ir balstīts.

       Par prasību saglabāt apstrīdētā lēmuma iedarbību
      63      Padome, ko šajā sakarā atbalsta Apvienotā Karaliste, lūdz Tiesu saglabāt apstrīdētā lēmuma iedarbību gadījumā, ja tā to atceļ.
         Komisija šai prasībai neiebilst.

      64      Saskaņā ar EKL 231. panta otrās daļas noteikumiem Tiesa, ja uzskata par vajadzīgu, var noteikt, kuras no atceltas regulas
         sekām jāuzskata par saistošām. Šo noteikumu pēc analoģijas var piemērot arī lēmumam, ja pastāv būtiski tiesiskās drošības
         apsvērumi, kas ir salīdzināmi ar tiem, kurus ņem vērā, atceļot noteiktas regulas, un kas var pamatot to, ka Tiesa izmanto
         pilnvaras, kas tai šajā ziņā noteiktas EKL 231. panta otrajā daļā (2008. gada 6. novembra spriedums lietā C‑155/07 Parlaments/Padome,
         Krājums, I‑8103. lpp., 87. punkts un tajā minētā judikatūra).

      65      Jānorāda, ka ar apstrīdēto lēmumu bija paredzēts noteikt Kopienas nostāju par noteiktiem priekšlikumiem, kuri tika izskatīti
         CITES līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmē, kas no 2007. gada 3. līdz 15. jūnijam notika Hāgā. Šajā sakarā netiek apstrīdēts,
         ka dalībvalstis faktiski pauda šo Kopienas nostāju saskaņā ar apstrīdēto lēmumu.

      66      Šādos apstākļos tiesiskās drošības apsvērumu dēļ ir jāsaglabā apstrīdētā lēmuma, kas tiek atcelts ar šo spriedumu, iedarbība.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Padomei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā
         ar tā paša panta 4. punkta pirmo daļu Apvienotā Karaliste, kas iestājusies šajā lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Savienības Padomes 2007. gada 24. maija lēmumu, ar kuru dara zināmu nostāju, kas Eiropas Kopienas vārdā jāpieņem
            par konkrētiem priekšlikumiem, kuri iesniegti Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku
            un augu sugām (CITES) līgumslēdzēju pušu konferences 14. sanāksmē, kas no 2007. gada 3. līdz 15. jūnijam notika Hāgā (Nīderlande);
      2)      saglabāt atceltā lēmuma iedarbību;
      3)      Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      4)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 22.septembrī.#Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10) un Roj TV A/S (C-245/10) pret Bundesrepublik Deutschland.#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija.#Direktīva 89/552/EEK - Televīzijas apraides darbības - Dalībvalsts iespēja savā teritorijā aizliegt citā dalībvalstī reģistrētās televīzijas raidorganizācijas darbību - Iemesls, kas saistīts ar starpnacionālās saprašanās apdraudējumu.#Apvienotās lietas C-244/10 un C-245/10.

text:
      Apvienotās lietas C‑244/10 un C‑245/10
      Mesopotamia Broadcast A/S METV
      un
      Roj TV A/S
      pret
      Bundesrepublik Deutschland
      (Bundesverwaltungsgericht lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 89/552/EEK – Televīzijas apraides darbības – Dalībvalsts iespēja savā teritorijā aizliegt citā dalībvalstī reģistrētās televīzijas raidorganizācijas darbību – Iemesls, kas saistīts ar starpnacionālās saprašanās apdraudējumu
      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Televīzijas apraides darbības – Direktīva 89/552 – Direktīvas normu ievērošanas pārbaude
            – Pārbaude, kas jāveic raidījumu izcelsmes dalībvalstij – Atkāpes – Rasu, dzimumu, reliģiju vai tautību naida kurināšana –
            Jēdziens – Starpnacionālās saprašanās apdraudējumi – Iekļaušana
      (Padomes Direktīvas 89/552, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/36, 22.a pants)
      Direktīvas 89/552 par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides [televīzijas apraides] noteikumu koordinēšanu,
         kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/36, 22.a pants ir
         jāinterpretē tādējādi, ka apstākļi, uz kuriem attiecas valsts tiesību norma, ar ko aizliegti starpnacionālās saprašanās apdraudējumi,
         ir jāuzskata par tādiem, kas ietilpst “rasu, dzimumu, reliģiju vai tautību naida kurināšanas” jēdzienā.

      Šis pants neliedz dalībvalstij atbilstoši vispārīgajiem tiesību aktiem, tādiem kā likums par biedrībām, veikt pasākumus attiecībā
         pret citā dalībvalstī reģistrētu televīzijas raidorganizāciju, pamatojoties uz to, ka ar šīs organizācijas darbībām un mērķiem
         tiek pārkāpts starpnacionālās saprašanās apdraudējuma aizliegums, ja vien šie pasākumi nekavē – kas jāpārbauda valsts tiesai
         – šādas raidorganizācijas no citas dalībvalsts raidīto televīzijas raidījumu retranslāciju uztvērējas dalībvalsts teritorijā
         kā tādu.

      (sal. ar 46. un 54. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 22. septembrī (*)

      Direktīva 89/552/EEK – Televīzijas apraides darbības – Dalībvalsts iespēja savā teritorijā aizliegt citā dalībvalstī reģistrētās televīzijas raidorganizācijas darbību – Iemesls, kas saistīts ar starpnacionālās saprašanās apdraudējumu
      Apvienotās lietas C‑244/10 un C‑245/10
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar 2010. gada 24. februāra lēmumiem un kas Tiesā reģistrēti 2010. gada 19. maijā, tiesvedībā

      Mesopotamia Broadcast A/S METV (C‑244/10),

      Roj TV A/S (C‑245/10)

      pret
      Bundesrepublik Deutschland.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 13. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Mesopotamia Broadcast A/S METV un Roj TV A/S vārdā – R. Markss [R. Marx], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – T. Hence [T. Henze] un N. Grafs Victums [N. Graf Vitzthum], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un S. Menē [S. Menez], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – S. Vriņona [C. Vrignon] un S. Lapergola [S. La Pergola], kā arī G. fon Rintelens [G. von Rintelen], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 5. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvas 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas
         raidījumu veidošanas un apraides [televīzijas apraides] noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos
         aktos (OV L 298, 23. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvu 97/36/EK
         (OV L 202, 60. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”), interpretāciju.

      2        Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar tiesvedībām starp divām Dānijas sabiedrībām, proti, pirmkārt, Mesopotamia Broadcast A/S METV (turpmāk tekstā – “Mesopotamia Broadcast”) un, otrkārt, Roj TV A/S (turpmāk tekstā – “Roj TV”), un Vācijas Federatīvo Republiku attiecībā uz lēmumu par darbības veikšanas aizliegumu šo sabiedrību veidoto televīzijas
         raidījumu rakstura dēļ.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Direktīvas 1. panta b) apakšpunktu “raidorganizācija” ir definēta kā “fiziska vai juridiska persona, kam ir redakcionāla
         atbildība par televīzijas programmu struktūru [..] un kas raida tās pati vai ar trešo personu starpniecību”.

      4        Direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “1.      Katra dalībvalsts nodrošina, lai visi tās jurisdikcijā esošo televīzijas raidorganizāciju raidītie raidījumi atbilstu šīs
         dalībvalsts [plašai sabiedrībai paredzētajiem] raidījumiem piemērojamajai tiesību sistēmai.

      2.      Šajā direktīvā dalībvalsts jurisdikcijā esošās raidorganizācijas ir:
      –        tās, kuras atrodas [reģistrētas] šajā dalībvalstī saskaņā ar 3. punktu,
      [..]
      3.      Šajā direktīvā uzskata, ka raidorganizācija atrodas [reģistrēta] dalībvalstī šādos gadījumos:
      a)      raidorganizācijas galvenais birojs ir šajā dalībvalstī, un visus redakcionālas dabas lēmumus par programmu plāniem pieņem
         šajā dalībvalstī;

      [..].”
      5        Direktīvas 2.a pantā ir paredzēts:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un neierobežo televīzijas raidījumu retranslāciju savā teritorijā no citām dalībvalstīm
         to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē šī direktīva.

      2.      Dalībvalstis uz laiku var pieļaut atkāpi no 1. punkta šādos gadījumos:
      a)      no citas dalībvalsts raidīts televīzijas raidījums nepārprotami, nopietni un būtiski pārkāpj 22. panta 1. vai 2. punktu un/[vai]
         22.a pantu;

      b)      iepriekšējos 12 mēnešos [..] raidorganizācija vismaz divreiz ir pārkāpusi šo [a) apakšpunkta paredzēto(‑os)] noteikumu(‑us);
      c)      attiecīgā dalībvalsts rakstiski ir paziņojusi raidorganizācijai un Komisijai par iespējamiem pārkāpumiem un par tās nodomu
         atbilstīgi rīkoties, ja šādi pārkāpumi atkal atkārtotos;

      d)      apspriešanās ar raidītāju dalībvalsti un Komisiju 15 dienu laikā no c) apakšpunktā minētā paziņojuma iesniegšanas nav noslēgusies
         ar izlīgumu, un iespējamais pārkāpums turpinās.

      Divu mēnešu laikā pēc paziņojuma par dalībvalsts veiktajiem pasākumiem Komisija izlemj, vai šie pasākumi atbilst Kopienas
         tiesību aktiem. Ja tā izlemj, ka neatbilst, dalībvalstij prasa steidzami izbeigt attiecīgos pasākumus.

      3.      Šā panta 2. punkts neierobežo nevienu procedūru, tiesiskās aizsardzības līdzekli vai sankciju par attiecīgajiem pārkāpumiem
         dalībvalstī, kuras jurisdikcijā ir attiecīgā raidorganizācija.”

      6        Direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis patur tiesības prasīt, lai to jurisdikcijā esošās televīzijas raidorganizācijas ievērotu sīkāk izstrādātas vai
         stingrākas normas jomās, uz ko attiecas šī direktīva.

      2.      Dalībvalstis savā tiesību sistēmā ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošina, lai to jurisdikcijā esošās televīzijas raidorganizācijas
         efektīvi izpildītu šīs direktīvas noteikumus.”

      7        Direktīvas 22. un 22.a pants ietilpst tās V nodaļā “Nepilngadīgo aizsardzība un sabiedriskā kārtība”. Direktīvas 22. panta
         1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka to jurisdikcijā esošās televīzijas raidorganizācijas savās pārraidēs
         neiekļauj raidījumus, kas varētu nopietni kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai vai tikumiskajai attīstībai, jo īpaši
         tādus raidījumus, kuros iekļauta pornogrāfija vai nepamatota vardarbība.

      2.      Šā panta 1. punktā paredzētos pasākumus attiecina arī uz citiem raidījumiem, kas varētu kaitēt nepilngadīgo fiziskajai, garīgajai
         vai tikumiskajai attīstībai, izņemot gadījumus, kad, izvēloties raidlaiku vai jebkurus tehniskos līdzekļus, ir nodrošināts,
         ka apraides zonā nepilngadīgie parasti šos raidījumus neredzēs un nedzirdēs.”

      8        Direktīvas 22.a pantā ir paredzēts:

      “Dalībvalstis nodrošina, lai raidījumos nebūtu nekādas rasu, dzimumu, [reliģiju] vai tautību naida kurināšanas.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, turpmāk tekstā – “Pamatlikums”) 9. panta 1. punktā ir garantēta biedrošanās brīvība un tās 2. punktā ir noteikti apstākļi,
         kuros biedrība tiek aizliegta. Šajā pēdējā punktā ir paredzēts:

      “Biedrības, ar kuru mērķiem vai darbību tiek pārkāpti krimināltiesību akti vai tie neatbilst konstitucionālajai kārtībai vai
         starpnacionālās saprašanās idejai, ir aizliegtas.”

      10      1964. gada 5. augusta Likuma par biedrībām (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts, BGBl. I 1964, 593. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 2007. gada 21. decembra likuma 6. pantu (BGBl. I 2007, 3198. lpp.; turpmāk tekstā – “Vereinsgesetz”), 1. pantā ir noteikts:

      “1.      Biedrības var tikt brīvi izveidotas [..]
      2.      Ārpus šā likuma darbības jomas nedrīkst veikt nekādus drošības un sabiedriskās kārtības aizsardzības pasākumus attiecībā uz
         biedrībām, kas ļaunprātīgi izmanto biedrošanas brīvību.”

      11      Minētā likuma 2. pantā ir sniegta šāda biedrības definīcija:

      “1.      Šā likuma izpratnē par biedrību ir uzskatāma ikviena apvienība, kurā vairākas fiziskas vai juridiskas personas ir brīvprātīgi
         apvienojušās uz ilgu termiņu kopīgā mērķa sasniegšanai un ir vienojušās par lēmumu pieņemšanas procedūru.

      2.      Šā likuma izpratnē par biedrībām nav uzskatāmas:
      1.      Politiskās partijas [..],
      2.      Bundestag un federālo zemju parlamentu politiskās grupas,

      3.      [..].”
      12      Minētā likuma 3. pants šādi reglamentē iespējamus biedrību aizliegumus:

      “1.      Biedrību var uzskatīt par aizliegtu [..] tikai tad, ja iestādes, kas ir pilnvarotas aizliegt biedrības, ir ar rīkojumu noteikušas,
         ka ar biedrības mērķi vai darbību tiek pārkāpti krimināltiesību akti vai tie neatbilst konstitucionālajai kārtībai vai starpnacionālās
         saprašanās idejai; ar rīkojumu ir jānosaka biedrības likvidācija [..]. Līdz ar biedrības aizliegšanu principā tiek uzlikts
         arests un konfiskācija attiecībā uz:

      1.      biedrības īpašumu;
      2.      prasījumiem pret trešām personām [..] un
      3.      trešām personām piederošo mantu, ciktāl mantas īpašnieks apzināti sekmēja antikonstitucionālos biedrības mērķus, nododot tai
         mantu, vai šī manta ir paredzēta šo mērķu sekmēšanai,

      [..]
      3.      Ja vien aizliegums nav skaidri ierobežots, tas attiecas uz visām organizācijām, kas ir integrētas biedrībā tiktāl, ka ir uzskatāmas
         par biedrības daļu, ņemot vērā starp tām pastāvošo faktisko attiecību kopumu (apakšorganizācijas). Aizliegums neattiecas uz
         apakšorganizācijām, kas nav teritoriālas organizācijas, ar juridiskās personas statusu, ja vien tās nav tieši norādītas rīkojumā
         par aizliegumu.

      [..]
      5.      Iestādes, kas ir pilnvarotas aizliegt [biedrības], var pamatot aizliegumu arī ar biedrības locekļu darbībām, ja:
      1.      pastāv saikne ar darbību biedrībā vai ar tās mērķi,
      2.      darbībās tiek veiktas atbilstoši saskaņotam lēmumam un
      3.      no apstākļiem ir secināms, ka biedrība pieļauj šīs darbības.”
      13      Vereinsgesetz 14. pantā ir paredzēts:

      “1.      Ievērojot 2. punktu, var tikt aizliegtas biedrības, kurās visi vai nozīmīgs vairākums locekļu vai vadītāju ir ārvalstu pilsoņi
         [..]. Biedrības, kurās visi vai nozīmīgs vairākums locekļu vai vadītāju ir kādas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsoņi, nav
         uzskatāmas par ārvalstu pilsoņu biedrībām. [..]”

      14      Vereinsgesetz 15. pantā ir noteikts:

      “1.      Šā likuma 14. pants ir pēc analoģijas piemērojams biedrībām, kuru juridiskā adrese ir ārvalstī (ārvalsts biedrības) un kuru
         organizācija vai darbība ietilpst šā likuma teritoriālajā piemērošanas jomā. Federālais iekšlietu ministrs ir atbildīgs par
         aizlieguma noteikšanu.

      [..]”
      15      Vereinsgesetz 18. pantā ir paredzēts:

      “Aizliegumi, kas attiecas uz biedrībām, kuru juridiskā adrese ir ārpus šī likuma ģeogrāfiskās piemērošanas jomas, bet kurām
         šajā piemērošanas jomā ir apakšorganizācijas, tiek attiecināti tikai uz apakšorganizācijām šajā piemērošanas jomā. Ja biedrībai
         nav nevienas organizācijas šī likuma ģeogrāfiskās piemērošanas jomā, aizliegums attiecas [..] uz tās darbību šajā piemērošanas
         jomā.”

       Pamata lietas un prejudiciālais jautājums
      16      Mesopotamia Broadcast, kas ir saskaņā ar Dānijas tiesībām dibināta holdinga sabiedrība ar juridisko adresi Dānijā, pieder vairākas Dānijas televīzijas
         apraides licences. Tostarp tā pārvalda televīzijas kanālu Roj TV, kas tāpat ir Dānijas sabiedrība. Lielākoties kurdu valodā veidotās Roj TV programmas pa satelītu tiek raidītas visā Eiropā un Tuvajos Austrumos. Tā pasūta raidījumus arī vienā Vācijā reģistrētajā
         komercsabiedrībā.

      17      2006. un 2007. gadā Turcijas valsts institūcijas vērsās Dānijas radio un televīzijas komitejā, kas šajā valstī pārrauga valsts
         noteikumu, ar kuriem transponēta Direktīva, piemērošanu. Minētās institūcijas savās sūdzībās ir norādījušas, ka Roj TV ar saviem raidījumiem sekmē Kurdistānas Darba partijas (turpmāk tekstā – “KDP”), kas Eiropas Savienībā ir atzīta par teroristisku
         organizāciju, mērķus.

      18      Lēmumus par šīm sūdzībām Dānijas radio un televīzijas komiteja pieņēma 2007. gada 3. maijā un 2008. gada 23. aprīlī. Tā atzina,
         ka Roj TV nebija pārkāpusi Dānijas tiesisko regulējumu, ar kuru transponēti Direktīvas 22. un 22.a pants. Minētā komiteja citstarp
         norādīja, ka Roj TV programmas raidījumos netiekot kurināts rasu, dzimumu, reliģiju vai tautību naids. Tā uzskatīja, ka šīs sabiedrības programmas
         raidījumos tiekot raidīta tikai informācija un viedokļi un ka pārraidītās ainas ar vardarbības epizodēm esot atspoguļojušas
         Turcijas sabiedrībā un kurdu teritorijās notiekošu vardarbību.

      19      Ar 2008. gada 13. jūnija lēmumu, kas bija adresēts Mesopotamia Broadcast un Roj TV, Vācijas Federālā iekšlietu ministrija, uzskatot, ka, Mesopotamia Broadcast izmantojot televīzijas kanālu Roj TV, tiek apdraudēta “starpnacionālās saprašanās ideja” Vereinsgesetz izpratnē, to aplūkojot kopsakarā ar Pamatlikumu, aizliedza Mesopotamia Broadcast ar Roj TV starpniecību veikt jebkādu darbību, kas ietilpst Vereinsgesetz darbības jomā. Tā noteica darbības aizliegumu arī Roj TV.

      20      2008. gada 9. jūlijā gan Mesopotamia Broadcast, gan Roj TV vērsās Bundesverwaltungsgericht [Federālajā administratīvajā tiesā], lūdzot atcelt šo lēmumu.

      21      Minētajā tiesā prasītājas norādīja, ka uz to darbībām pārrobežu televīzijas raidījumu jomā attiecas Direktīvas normas. Saskaņā
         ar šīm normām tikai Dānijas Karaliste kā dalībvalsts, kuras teritorijā Mesopotamia Broadcast un Roj TV ir reģistrētas, varot veikt šo darbību pārbaudi. Jebkāda cita pārbaude principā esot aizliegta. Esot taisnība, ka Direktīva
         ļaujot ar atkāpes pasākumiem veikt dubulto pārbaudi. Tomēr šādu pasākumu piemērošanas nosacījumi pamata lietās neesot iestājušies.

      22      Vācijas federālā valdība procesā Bundesverwaltungsgericht norādīja, ka Mesopotamia Broadcast un Roj TV televīzijas apraides darbības ietilpstot Vereinsgesetz piemērošanas jomā. Esot jāuzskata, ka šīs divas sabiedrības ar savām darbībām popularizē KDP Vācijā.

      23      Vācijas federālā valdība tāpat apgalvoja, ka pamata lietā aplūkojamā aizlieguma pamatojums, kas saistīts ar “starpnacionālās
         saprašanās idejas” apdraudēšanu, esot balstīts uz apstākli, ka Roj TV programmas esot mudinājušas starp kurdiem un turkiem pastāvošās domstarpības risināt ar vardarbību, tostarp Vācijas teritorijā,
         un esot atbalstījušas KDP pūles vervēt gados jaunus kurdus dalībai partizāņu karā pret Turcijas Republiku.

      24      Turklāt Vācijas federālā valdība uzsvēra, ka Direktīvas normās neesot domāti ne dalībvalstu vispārīgie noteikumi krimināltiesību
         vai policijas jomā, ne biedrību tiesību joma, pat ja šie noteikumi var radīt sekas attiecībā uz televīzijas apraides darbībām.

      25      Bundesverwaltungsgericht pēc tam, kad bija nolēmusi apskatīties Roj TV raidīto programmu epizodu izlasi, uzskatīja, ka šajā programmā ir pausti aizspriedumi saistībā ar KDP, to atspoguļojot pārsvarā
         no militāristiskas un vardarbīgas pieejas viedokļa, ar Mesopotamia Broadcast vadītāju piekrišanu. Mesopotamia Broadcast, izmantojot savu televīzijas kanālu Roj TV, esot slavinājusi KDP bruņoto cīņu. Šis kanāls neesot atspoguļojis minēto konfliktu neitrālā veidā, bet gan atbalstījis to,
         ka KDP izmanto partizāņu vienības un atentātus, akceptējot KDP viedokli un propagandējot varoņu un mocekļu kultu attiecībā
         uz kritušajiem cīnītājiem. Līdz ar to Mesopotamia Broadcast un Roj TV esot sekmējušas musināšanu uz vardarbīgām sadursmēm starp turku un kurdu izcelsmes personām Turcijā un saspīlējuma starp Vācijā
         dzīvojošiem turkiem un kurdiem palielināšanos.

      26      Bundesverwaltungsgericht uzskatīja, ka pamata lietā aplūkojamais aizliegums var tikt balstīts uz pamatu, kas saistīts ar starpnacionālās saprašanās
         apdraudējumu Vereinsgesetz 3. panta 1. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar Pamatlikuma 9. panta 2. punktu, izpratnē. Minētajai tiesai ir radies jautājums
         par to, vai un attiecīgajā gadījumā ar kādiem nosacījumiem šā aizlieguma pamata piemērošana ietilpst jomās, kas tiek koordinētas
         ar Direktīvu.

      27      Šajos apstākļos Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu, kas ir vienāds lietā C‑244/10 un lietā C‑245/10:

      “Vai un attiecīgajā gadījumā ar kādiem nosacījumiem valsts tiesību normas, kas attiecas uz aizliegumu, kurš var tikt noteikts
         attiecībā uz kādu biedrību starpnacionālās saprašanās principu apdraudējuma dēļ, piemērošana ietilpst jomās, kas tiek koordinētas
         ar Direktīvu, un tādējādi saskaņā ar tās 2.a pantu nav pieļaujama?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      28      Ar savu jautājumu Bundesverwaltungsgericht būtībā jautā, vai Direktīvas 22.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj dalībvalstij atbilstoši vispārīgajiem tiesību
         aktiem, tādiem kā Vereinsgesetz, to aplūkojot kopsakarā ar Pamatlikumu, veikt pasākumus attiecībā pret citā dalībvalstī reģistrēto televīzijas raidorganizāciju,
         pamatojoties uz to, ka ar šīs organizācijas darbībām un mērķiem tiek pārkāpts starpnacionālās saprašanās apdraudējuma aizliegums.

       Ievada apsvērumi
      29      No Direktīvas virsraksta izriet, ka tā ir vērsta uz to, lai koordinētu noteiktus dalībvalstu normatīvos un administratīvos
         aktus, kas attiecas uz televīzijas apraides darbību veikšanu, nolūkā likvidēt šķēršļus brīvai apraidei Savienībā.

      30      Saskaņā ar Direktīvas 97/36 preambulas pirmo apsvērumu Direktīva 89/552 veido juridisko pamatu televīzijas apraidei iekšējā
         tirgū, un šim pamatam saskaņā ar pirmās minētās direktīvas preambulas ceturto apsvērumu ir jāsekmē šo pakalpojumu brīva aprite
         Savienībā.

      31      Turklāt Direktīvas 89/552 preambulas devītajā un desmitajā apsvērumā ir norādīts, ka šķēršļi, ko Savienības likumdevējs grasās
         likvidēt, izriet no atšķirībām starp dalībvalstu tiesību normām attiecībā uz televīzijas apraides darbību un televīzijas programmu
         izplatīšanu.

      32      Tātad jomas, kas koordinētas ar Direktīvu, ir koordinētas tikai attiecībā uz televīzijas apraidi kā tādu atbilstoši Direktīvas
         1. panta a) apakšpunktā sniegtajai tās definīcijai (skat. 1997. gada 9. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no C‑34/95 līdz
         C‑36/95 De Agostini un TV‑Shop, Recueil, I‑3843. lpp., 26. punkts).

      33      Visbeidzot, Direktīvas 89/552 preambulas astotajā apsvērumā ir minēts, ka tiesībās, kas piemērojamas televīzijas apraidei
         un pakalpojumu izplatīšanai, īpaši izpaužas vispārīgāks princips, proti, brīvība paust savus uzskatus, kas paredzēta Romā
         1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 10. panta 1. punktā. Turklāt
         no Direktīvas 97/36 preambulas piecpadsmitā apsvēruma teksta izriet, ka atbilstoši Līguma par Eiropas Savienību F panta 2. punktam
         (tagad – LES 6. panta 2. punkts) Savienība atzīst Eiropas Savienības Pamattiesību hartā paredzētās tiesības, brīvības un principus
         un līdz ar to jebkuriem pasākumiem nolūkā ierobežot televīzijas pārraižu uztveršanu un/vai apturēt to retranslāciju ir jābūt
         saderīgiem ar minētajiem principiem.

      34      Tāpat ir jāatgādina, ka ar Direktīvu nav pilnībā saskaņotas tiesību normas jomās, uz kurām tā attiecas, bet ir vienīgi paredzētas
         minimālās prasības Savienībā veidotajiem televīzijas raidījumiem, kurus paredzēts pārraidīt tās ietvaros (skat. 2009. gada
         5. marta spriedumu lietā C‑222/07 UTECA, Krājums, I‑1407. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

      35      Tātad ar Direktīvu ir noteikts princips, saskaņā ar kuru uztvērēja dalībvalsts atzīst, ka tieši izcelsmes dalībvalstij jāveic
         pārbaude attiecībā uz tās jurisdikcijā esošo raidorganizāciju raidītajiem televīzijas raidījumiem. Direktīvas 2.a panta 1. punktā
         ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un neierobežo televīzijas raidījumu retranslāciju savā teritorijā
         no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē Direktīva.

      36      Šajā sakarā Tiesa ir uzsvērusi, ka izcelsmes dalībvalsts tiesību, kas piemērojamas televīzijas raidījumiem, piemērošanas un
         Direktīvas normu ievērošanas pārbaude ir tikai tās dalībvalsts kompetencē, no kuras tiek veikta apraide, un ka uztvērējai
         dalībvalstij nav atļauts veikt savu pārbaudi saistībā ar tādiem iemesliem, kas ietilpst Direktīvas koordinētajās jomās (šajā
         ziņā skat. 1996. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑11/95 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑4115. lpp., 34. un 86. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās De Agostini un TV‑Shop, 27. punkts).

      37      Tomēr no apstākļa, ka Direktīvā nav izsmeļoši uzskaitītas jomas, kas attiecas uz sabiedrisko kārtību, vispārpieņemtiem morāles
         principiem vai valsts drošību, izriet, ka dalībvalsts joprojām attiecībā uz darbībām, ko tās teritorijā veic raidorganizācijas,
         var piemērot vispārīgi piemērojamus noteikumus saistībā ar šīm jomām, ja tie nekavē šīs dalībvalsts teritorijā no citas dalībvalsts
         raidītu televīzijas raidījumu retranslāciju kā tādu un neievieš šo raidījumu iepriekšēju pārbaudi.

       Par Direktīvas 22.a panta interpretāciju
      38      Ņemot vērā Tiesai uzdoto jautājumu, proti, vai aizlieguma iemesls, kas saistīts ar starpnacionālās saprašanās apdraudējumu,
         ir jāuzskata par tādu, kas ietilpst “rasu, dzimumu, reliģiju vai tautību naida kurināšanas” jēdzienā Direktīvas izpratnē un
         līdz ar to ir daļa no tās koordinētajām jomām, vispirms ir jānorāda, ka Direktīvā nav sniegta tās 22.a pantā minēto terminu
         definīcija.

      39      Turklāt, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 63. punktā, Direktīvas 89/552 un Direktīvas 97/36 sagatavošanas materiālos
         nav atbilstīgu norāžu attiecībā uz “naida kurināšanas” jēdziena nozīmi un apjomu un tātad tie liecina, ka Savienības likumdevējs
         ar Direktīvas 22.a pantu ir vēlējies paredzēt aizliegšanas iemeslu, kas balstīts uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem un ir
         atšķirīgs no tiem iemesliem, kas īpaši vērsti uz nepilngadīgo aizsardzību.

      40      No tā izriet, ka Direktīvas 22.a panta piemērojamība ir jānosaka atbilstoši tajā lietoto vārdu ierastajai nozīmei ikdienas
         valodā, tajā pašā laikā ņemot vērā kontekstu, kurā tie tiek lietoti, un Direktīvas mērķus (skat. 2005. gada 10. marta spriedumu
         lietā C‑336/03 easyCar, Krājums, I‑1947. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Saistībā ar vārdiem “kurināšana [mudināšana]” un “naids” ir jānorāda, ka tie nozīmē darbību, kas vērsta uz noteiktu rīcības
         virzīšanu, no vienas puses, un naidīguma vai atgrūšanas izjūtu attiecībā pret kādu cilvēku kopumu, no otras puses.

      42      Tātad, izmantojot jēdzienu “naida kurināšana”, Direktīva ir vērsta uz to, lai nepieļautu jebkādu ideoloģiju, kurā netiek respektētas
         cilvēciskās vērtības, tostarp nepieļautu iniciatīvas, ar kurām slavina vardarbību, kas izpaužas terora aktos pret noteiktu
         cilvēku kopienu.

      43      Savukārt attiecībā uz “starpnacionālās saprašanās” apdraudējuma jēdzienu, kā norādīts šā sprieduma 25. punktā, atbilstoši
         iesniedzējtiesas sniegtajai informācijai Mesopotamia Broadcast un Roj TV sekmē musināšanu uz vardarbīgām sadursmēm starp turku un kurdu izcelsmes personām Turcijā un saspīlējuma palielināšanos starp
         Vācijā dzīvojošiem turkiem un kurdiem, tādējādi apdraudot starpnacionālo saprašanos.

      44      Līdz ar to ir jākonstatē, ka šāda rīcība ietilpst “naida kurināšanas” jēdzienā.

      45      Tātad, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 88. un 89. punktā, Direktīvas 22.a pantā noteiktās normas, kas saistīta
         ar sabiedrisko kārtību, ievērošana ir jāpārbauda tās dalībvalsts iestādēm, kuras jurisdikcijā atrodas attiecīgā raidorganizācija,
         neatkarīgi no tā, vai šīs valsts teritorijā ir klātesošas attiecīgās etniskās vai kultūras kopienas. Minētajā pantā noteiktā
         aizlieguma piemērošana ir atkarīga nevis no attiecīgā raidījuma iespējamajām sekām izcelsmes dalībvalstī vai kādā konkrētā
         dalībvalstī, bet tikai no tā, vai ir iestājušies abi šajā normā paredzētie apstākļi, proti, naida kurināšana un ar rasi, dzimumu,
         reliģiju vai tautību saistīti iemesli.

      46      Līdz ar to no iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 22.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi apstākļi, kādi aplūkojami
         pamata lietās, uz kuriem attiecas valsts tiesību norma, ar ko aizliegti starpnacionālās saprašanās apdraudējumi, ir jāuzskata
         par apstākļiem, kas ietilpst minētajā pantā paredzētajā “rasu, dzimumu, reliģiju vai tautību naida kurināšanas” jēdzienā.

       Par lēmumu pamata lietā, ņemot vērā spriedumu apvienotajās lietās “De Agostini un TV‑Shop”
      47      Lai iesniedzējtiesa varētu izšķirt tajā izskatāmo lietu, ievērojot iepriekš šajā spriedumā sniegto Direktīvas 22.a panta interpretāciju,
         ir jāņem vērā iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās De Agostini un TV‑Shop par saistību starp šīs direktīvas normām par televīzijas reklāmu un sponsorēšanu un valsts tiesību normām, kas neattiecas
         konkrēti uz programmu apraidi un izplatīšanu.

      48      Minētā sprieduma 33. un 34. punktā Tiesa ir uzsvērusi, ka, lai gan Direktīvā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina uztveršanas
         brīvību un neierobežo televīzijas raidījumu retranslāciju savā teritorijā no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas saistīti
         ar televīzijas reklāmu un sponsorēšanu, tomēr ar to netiek pilnībā un automātiski izslēgta šādu normu piemērošana. Tādējādi
         Direktīva principā ļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu, kas vispārīgā veidā sekmē patērētāju aizsardzības mērķi, tomēr
         neieviešot televīzijas raidījumu otrreizējo pārbaudi, kas papildinātu pārbaudi, kura jāveic raidījuma izcelsmes dalībvalstij.

      49      Tā paša sprieduma 38. punktā Tiesa ir precizējusi arī, ka Direktīva neliedz dalībvalstij atbilstoši vispārīgajam tiesiskajam
         regulējumam, kas attiecas uz patērētāju aizsardzību pret maldinošo reklāmu, veikt pasākumus attiecībā uz reklāmas devēju saistībā
         ar no kādas citas dalībvalsts raidīto televīzijas reklāmu, ja vien šie pasākumi nekavē no minētās citas dalībvalsts raidīto
         televīzijas raidījumu retranslāciju šīs dalībvalsts teritorijā kā tādu.

      50      Šī argumentācija ir vienlīdz piemērojama dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, kas neattiecas konkrēti uz programmu raidīšanu
         un izplatīšanu un kas vispārīgā veidā sekmē sabiedriskās kārtības mērķi, tomēr nekavējot no kādas citas dalībvalsts raidīto
         televīzijas raidījumu retranslāciju dalībvalsts teritorijā kā tādu.

      51      Šajā ziņā no lietas materiāliem, ko iesniedzējtiesa pārsūtījusi Tiesai, un no paskaidrojumiem, ko Vācijas valdība sniedza
         Tiesā apspriedes laikā, izriet, ka Vereinsgesetz neattiecas konkrēti ne uz televīzijas raidorganizācijām, ne arī uz televīzijas programmu raidīšanu vai izplatīšanu kā tādām,
         bet gan vispārīgā veida attiecas uz biedrību darbībām. Turklāt Vācijas Federālās iekšlietu ministrijas 2008. gada 13. jūnija
         lēmuma, kas balstīts uz minēto likumu, to aplūkojot kopsakarā ar Pamatlikumu, rezolutīvā daļa ietver vienpadsmit elementus.
         Konkrēti, no minētā lēmuma izriet, ka, Mesopotamia Broadcast izmantojot televīzijas raidorganizāciju Roj TV, tiek apdraudēta starpnacionālās saprašanās ideja, ka Mesopotamia Broadcast vairs nedrīkst darboties Vereinsgesetz teritoriālajā piemērošanas jomā, izmantojot televīzijas raidorganizāciju Roj TV, ka ar Roj TV darbību tiek apdraudēta starpnacionālās saprašanās ideja, ka televīzijas raidorganizācija Roj TV vairs nedrīkst darboties Vereinsgesetz teritoriālajā piemērošanas jomā un ka minētā raidorganizācija ir aizliegta minētā likuma teritoriālajā piemērošanas jomā.

      52      Savos rakstveida apsvērumos un Tiesai sniegtajos mutvārdu paskaidrojumos Vācijas valdība cita starpā ir precizējusi, ka, lai
         gan ar Federālās iekšlietu ministrijas 2008. gada 13. jūnija lēmumu visas pamata lietās aplūkojamās raidorganizācijas darbības
         Vācijā ir tikušas aizliegtas, tomēr šī dalībvalsts nespēj novērst no ārzemēm raidīto televīzijas raidījumu iespējamu saņemšanu
         Vācijā. Tātad Roj TV programmas uztveršana un privātā izmantošana netiekot aizliegtas un paliekot faktiski iespējamas. Konkrēti šī dalībvalsts
         ir norādījusi, ka, kaut arī tā neliedz veikt tās teritorijā šīs raidorganizācijas no Dānijas raidīto televīzijas raidījumu
         retranslāciju, tomēr jebkāda darbība, ko organizē Roj TV vai kas tiek organizēta par labu Roj TV Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā, tiek uzskatīta par nelikumīgu, ņemot vērā ar Federālās iekšlietu ministrijas 2008. gada
         13. jūnija lēmumu noteikto darbības aizliegumu. Tādējādi Vācijā esot aizliegts veidot raidījumus, kā arī organizēt pasākumus,
         kas izpaužas kā Roj TV raidījumu demonstrēšana publiskās vietās, tostarp stadionā, kā arī veikt Vācijas teritorijā atbalsta darbības.

      53      Tādi pasākumi kā tie, kas minēti iepriekšējā punktā, principā nav uzskatāmi par šķērsli retranslācijai kā tādai; tomēr iesniedzējtiesai
         ir jānosaka konkrētās sekas, kas izriet no pamata lietā aplūkojamā aizlieguma lēmuma attiecībā uz prasītāju pamata lietā no
         citas dalībvalsts raidītajiem televīzijas raidījumiem, pārbaudot, vai minētais lēmums nekavē minēto raidījumu retranslāciju
         uztvērējas dalībvalsts teritorijā kā tādu.

      54      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 22.a pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tādi apstākļi, kādi aplūkojami pamata lietās, uz kuriem attiecas valsts tiesību norma, ar ko aizliegti starpnacionālās
         saprašanās apdraudējumi, ir jāuzskata par apstākļiem, kas ietilpst “rasu, dzimumu, reliģiju vai tautību naida kurināšanas”
         jēdzienā. Šis pants neliedz dalībvalstij atbilstoši vispārīgajiem tiesību aktiem, tādiem kā Vereinsgesetz, veikt pasākumus attiecībā pret citā dalībvalstī reģistrēto televīzijas raidorganizāciju, pamatojoties uz to, ka ar šīs organizācijas
         darbībām un mērķiem tiek pārkāpts starpnacionālās saprašanās apdraudējuma aizliegums, ja vien šie pasākumi nekavē – kas jāpārbauda
         valsts tiesai – šādas raidorganizācijas no citas dalībvalsts raidīto televīzijas raidījumu retranslāciju uztvērējas dalībvalsts
         teritorijā kā tādu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvas 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides [televīzijas
            apraides] noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, kurā grozījumi izdarīti
            ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvu 97/36/EK, 22.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi apstākļi,
            kādi aplūkojami pamata lietās, uz kuriem attiecas valsts tiesību norma, ar ko aizliegti starpnacionālās saprašanās apdraudējumi,
            ir jāuzskata par apstākļiem, kas ietilpst “rasu, dzimumu, reliģiju vai tautību naida kurināšanas” jēdzienā. Šis pants neliedz
            dalībvalstij atbilstoši vispārīgajiem tiesību aktiem, tādiem kā 1964. gada 5. augusta Likums par biedrībām (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts), kurā grozījumi izdarīti ar 2007. gada 21. decembra likuma 6. pantu, veikt pasākumus attiecībā pret citā dalībvalstī reģistrēto
            televīzijas raidorganizāciju, pamatojoties uz to, ka ar šīs organizācijas darbībām un mērķiem tiek pārkāpts starpnacionālās
            saprašanās apdraudējuma aizliegums, ja vien šie pasākumi nekavē – kas jāpārbauda valsts tiesai – šādas raidorganizācijas no
            citas dalībvalsts raidīto televīzijas raidījumu retranslāciju uztvērējas dalībvalsts teritorijā kā tādu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas (virspalāta) 2014. gada 3. septembra spriedums.#Johan Deckmyn un Vrijheidsfonds VZW pret Helena Vandersteen u.c.#Hof van beroep te Brussel lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2001/29/EK – Autortiesības un blakustiesības – Reproducēšanas tiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – Jēdziens “parodija” – Autonoms Savienības tiesību jēdziens.#Lieta C‑201/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑201/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hof van beroep te Brussel  (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 8. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 17. aprīlī, tiesvedībā
            Johan Deckmyn ,
            Vrijheidsfonds VZW
            pret
            Helena Vandersteen ,
            Christiane Vandersteen ,
            Liliana Vandersteen ,
            Isabelle Vandersteen ,
            Rita Dupont ,
            Amoras II CVOH ,
            WPG Uitgevers België .
            TIESA (virspalāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ], L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] un M. Safjans [ M. Safjan ], tiesneši A. Ross [ A. Rosas ], Dž. Arestis [ G. Arestis ], D. Švābi [ D. Šváby ], A. Prehala [ A. Prechal ] (referente), K. Vajda [ C. Vajda ] un S. Rodins [ S. Rodin ].
            ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 7. janvāra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – J. Deckmyn  vārdā – B. Siffert , advocaat ,
            – Beļģijas valdības vārdā – J.‑C. Halleux  un C. Pochet , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda , kā arī F. Wilman  un T. van Rijn , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 22. maija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 5. panta 3. punkta k) apakšpunktu.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp J. Deckmyn un Vrijheidsfonds VZW  (turpmāk tekstā – “ Vrijheidsfonds ”), bezpeļņas organizāciju, [no vienas puses,] un W. Vandersteen , komiksu Suske en Wiske (franču valodā – Bob et Bobette ) autora, dažādiem mantiniekiem, kā arī ar šiem darbiem saistīto tiesību īpašniekiem (turpmāk tekstā – “ Vandersteen u.c.”), [no otras puses,] par to, ka J. Deckmyn ir izplatījis kalendārus, kuros viņš ir attēlojis zīmējumu (turpmāk tekstā – “attiecīgais zīmējums pamatlietā”), kas bijis līdzīgs zīmējumam, kurš ir ticis attēlots uz viena no Suske en Wiske sērijas žurnāliem vāka.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Direktīvas 2001/29 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts:
            “Ierosinātā saskaņošana palīdzēs īstenot iekšējā tirgus četras pamatbrīvības, un tā ir saistīta ar tiesību un jo sevišķi īpašuma, tajā skaitā intelektuālā īpašuma tiesību pamatprincipu un izpausmes brīvības, kā arī sabiedrības interešu ievērošanu.”
            4. Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas 31. apsvērumu:
            “Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. [..]”
            5. Minētās direktīvas 5. panta “Atbrīvojumi un ierobežojumi” 3. punktā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. un 3. pantā[, kuru nosaukumi attiecīgi ir “Reproducēšanas tiesības” un “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu”,] paredzētajām tiesībām šādos gadījumos:
            [..]
            k) izmantošanai karikatūrās, parodijās vai stilizācijās;
            [..].”
            Beļģijas tiesības
            6. 1994. gada 30. jūnija Likuma par autortiesībām (1994. gada 27. jūlija Belgisch Staatsblad , 19297. lpp.) 22. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Ja darbs ir ticis likumīgā veidā publiskots, autors nevar iebilst pret:
            [..]
            6) karikatūru, parodiju vai stilizāciju, ievērojot pienācīgas izmantošanas prasības;
            [..].”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            7. J. Deckmyn ir Vlaams Belang  loceklis, bet Vrijheidsfonds ir bezpeļņas mērķis – sniegt finansiālu un materiālu atbalstu šai politiskajai partijai.
            8. Ģentes (Beļģija) pilsētas pieņemšanā, kas tika rīkota 2011. gada 9. janvārī Jaunā gada svinēšanai, J. Deckmyn  izplatīja kalendārus 2011. gadam, kuros viņš bija norādīts kā atbildīgais redaktors. Uz šo kalendāru titullapām bija attēlots attiecīgais zīmējums pamatlietā.
            9. Šis zīmējums bija līdzīgs tam, kas bija attēlots uz komiksu žurnāla Suske en Wiske  ar nosaukumu “De Wilde Weldoener” (Mežonīgais labdaris), ko 1961. gadā bija radījis W. Vandersteen un kura nosaukums franču valodas redakcijā ir “La tombe hindoue” [(Indiešu kapakmens)], titullapas. Šajā pēdējā minētajā zīmējumā ir attēlots viens no šī žurnāla galvenajiem varoņiem, ģērbies baltā apmetnī, kas met monētas personām, kuras cenšas tās savākt. Attiecīgajā zīmējumā pamatlietā šis varonis ir aizstāts ar Ģentes pilsētas mēru, bet personas, kas vāc monētas, – ar personām [musulmaņu] burkās un ar citu ādas krāsu.
            10. Uzskatot, ka ar attiecīgo zīmējumu pamatlietā un tā publiskošanu tikušas aizskartas attiecīgās autortiesības, Vandersteen u.c. pret J. Deckmyn un Vrijheidsfonds cēla prasību Rechtbank van eerste aanleg te Brussel  (Briseles Pirmās instances tiesa), kas šīm pēdējām minētajām personām uzdeva pārtraukt jebkādu šā zīmējuma izmantošanu, pretējā gadījumā paredzot naudas sodu.
            11. Iesniedzējtiesā, kurā tika iesniegta apelācijas sūdzība par pirmās instances tiesas pasludināto spriedumu, J. Deckmyn un Vrijheidsfonds tostarp ir apgalvojuši, ka attiecīgais zīmējums pamatlietā ir politiska karikatūra, kas esot pieļaujama parodija 1994. gada 30. jūnija Likuma par autortiesībām 22. panta 1. punkta 6) apakšpunkta izpratnē.
            12. Vandersteen u.c. apstrīd šo interpretāciju, jo, viņuprāt, parodijai ir jāatbilst noteiktiem nosacījumiem, kas šajā gadījumā neesot izpildīti, proti, ir jākalpo noteiktam kritiskam mērķim, pašai ir jābūt oriģinālai, ir jābūt humoristiskam mērķu uzstādījumam, ir jābūt mērķim izsmiet sākotnējo darbu un nav jāizmanto vairāk sākotnējā darba formas elementu nekā tie, kas ir obligāti vajadzīgi parodijas radīšanai. Šajā saistībā viņi pārmet arī, ka ar attiecīgo zīmējumu pamatlietā ticis nodots diskriminējošs vēstījums, jo varoņi oriģinālajā darbā, kuri savāc izmētātās monētas, tikuši aizstāti ar personām [musulmaņu] burkās un ar citu ādas krāsu.
            13. Šādos apstākļos Hof van beroep te Brussel nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai jēdziens “parodija” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens?
            2) Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai parodijai ir jāatbilst šādiem nosacījumiem vai prasībām:
            – tai ir jāuzrāda patstāvīgs oriģināls raksturs (oriģinalitāte);
            – parodijai jābūt attēlotai tā, lai tā saprātīgi nevarētu tikt attiecināta uz sākotnējā darba autoru;
            – tai ir jābūt vērstai uz humoru vai izsmieklu – neatkarīgi no tā, vai šajā sakarā eventuāli izteiktā kritika skar sākotnējo darbu vai citu lietu vai personu;
            – tai ir jāuzrāda parodējamā darba avots?
            3) Vai darbam, lai to varētu uzskatīt par parodiju, ir jāatbilst vēl citiem nosacījumiem vai prasībām?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            14. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un piemērojamību, parasti visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā tiesību normas kontekstu un attiecīgā regulējuma mērķi (spriedums Padawan , C‑467/08, EU:C:2010:620, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
            15. No šīs judikatūras izriet, ka jēdziens “parodija”, kas ietilpst tādas direktīvas normās, kurā nav norāžu uz valstu tiesību normām, ir uzskatāms par autonomu Savienības tiesību jēdzienu un tās teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi (šajā ziņā skat. spriedumu Padawan , EU:C:2010:620, 33. punkts).
            16. Šo interpretāciju neliek apšaubīt tas, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunktā paredzētais izņēmums ir fakultatīvs. Minētās direktīvas mērķim būtu pretrunā tāda interpretācija, atbilstoši kurai dalībvalstis, kuras ir ieviesušas šādu izņēmumu, tam drīkstētu brīvi un nesaskaņoti precizēt parametrus un tie varētu atšķirties katrā dalībvalstī (šajā ziņā skat. spriedumus Padawan , EU:C:2010:620, 36. punkts, un ACI Adam u.c., C‑435/12, EU:C:2014:254, 49. punkts).
            17. Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais jēdziens “parodija” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens.
            Par otro un trešo jautājumu
            18. Ar otro un trešo jautājumu, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa Tiesai jautā, kā ir jāsaprot izņēmums attiecībā uz parodiju, kurš paredzēts Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunktā. Konkrētāk, tā jautā, vai parodijas jēdziens ir atkarīgs no noteiktu otrajā jautājumā uzskaitīto nosacījumu izpildes.
            19. Ir jāatgādina, ka, tā kā Direktīvā 2001/29 nav sniegta nekāda parodijas jēdziena definīcija, tad šī jēdziena nozīmes un piemērošanas jomas noteikšana ir jāveic saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai ir jāņem vērā tā ierastā nozīme ikdienas valodā, ievērojot kontekstu, kādā tas tiek izmantots, un ar tiesisko regulējumu, kura daļu tas veido, īstenojamos mērķus (šajā ziņā skat. spriedumu Diakité , C‑285/12, EU:C:2014:39, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
            20. Attiecībā uz jēdziena “parodija” ierasto nozīmi ikdienas valodā netiek apstrīdēts, ka parodijas galvenās raksturiezīmes – kā savu secinājumu 48. punktā norādījis ģenerāladvokāts – ir, pirmkārt, atsauce uz pastāvošu darbu, sniedzot pamanāmas atšķirības no tā, un, otrkārt, tā ir humora vai izsmiekla izpausme.
            21. Ne no jēdziena “parodija” ierastās nozīmes ikdienas valodā, nedz arī no Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta teksta – kā to pamatoti norāda Beļģijas valdība un Eiropas Komisija – neizriet, ka šis jēdziens būtu pakļauts nosacījumiem, ko minējusi iesniedzējtiesa otrajā jautājumā, atbilstoši kuriem papildus tam, ka tajā ir jābūt pamanāmām atšķirībām salīdzinājumā ar parodēto oriģinālo darbu, parodijai pašai ir jābūt oriģinālai, tai ir jābūt saprātīgi attiecināmai uz citu personu, nevis paša oriģinālā darba autoru, jāattiecas uz pašu oriģinālo darbu vai arī tajā ir jābūt minētam parodētā darba avotam.
            22. Šī interpretācija netiek apstrīdēta saistībā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunktu, kurā ir minēts izņēmums no šīs direktīvas 2. un 3. pantā paredzētajām tiesībām un kurš tādēļ ir interpretējams šauri (šajā ziņā skat. spriedumu ACI Adam u.c., EU:C:2014:254, 23. punkts).
            23. Proti, parodijas jēdziena interpretācijai katrā ziņā ir jāļauj saglabāt šādi noteiktā izņēmuma lietderīgo iedarbību un ievērot tā mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu Football Association Premier League u.c., C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 163. punkts).
            24. Tātad tādēļ, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts ir izņēmums, šīs tiesību normas piemērošanas joma netiek samazināta ar tādiem nosacījumiem kā šā sprieduma 21. punktā minētie, kuri neizriet ne no jēdziena “parodija” ierastās nozīmes ikdienas valodā, ne no šīs tiesību normas teksta.
            25. Attiecībā uz Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta mērķi ir jāatgādina šīs direktīvas vispārīgie mērķi, tostarp tas, kurš izriet no šīs direktīvas preambulas 3. apsvēruma, – veikt saskaņošanu, kas palīdzēs īstenot iekšējā tirgus četras pamatbrīvības un kas ir saistīta ar tiesību un jo sevišķi īpašuma, tajā skaitā intelektuālā īpašuma tiesību pamatprincipu un izpausmes brīvības, kā arī sabiedrības interešu ievērošanu. Netiek apstrīdēts, ka parodija ir piemērots līdzeklis viedokļa izteikšanai.
            26. Turklāt, kā izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvēruma, izņēmumu no šīs direktīvas 2. un 3. pantā paredzētajām tiesībām, kas paredzēti tās 5. pantā, mērķis ir saglabāt “taisnīgu līdzsvaru” tostarp starp autoru tiesībām un interesēm, no vienas puses, un šo aizsargāto darba izmantotāju tiesībām un interesēm, no otras puses (šajā ziņā skat. spriedumus Padawan , EU:C:2010:620, 43. punkts, un Painer , C‑145/10, EU:C:2011:798, 132. punkts).
            27. Līdz ar to, konkrētajā situācijā piemērojot izņēmumu attiecībā uz parodiju Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, ir jāievēro taisnīgs līdzsvars starp šīs direktīvas 2. un 3. pantā paredzēto personu interesēm un tiesībām, no vienas puses, un aizsargātā darba izmantotāja, kurš atsaucas uz izņēmumu attiecībā uz parodiju šā 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, vārda brīvību, no otras puses.
            28. Lai pārliecinātos, vai, konkrētajā situācijā piemērojot izņēmumu attiecībā uz parodiju Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, tiek ievērots šis taisnīgais līdzsvars, ir jāņem vērā visi attiecīgās lietas apstākļi.
            29. Tā, runājot par strīdu, kas ir jāizskata iesniedzējtiesai, ir jānorāda, ka atbilstoši Vandersteen u.c. minētajam, ja attiecīgajā zīmējumā pamatlietā personas, kas oriģinālajā darbā savāc nomestās monētas, ir aizstātas ar personām [musulmaņu] burkās un ar citu ādas krāsu, ar šo zīmējumu tiek nodots diskriminējošs vēstījums, kā rezultātā aizsargātais darbs tiek saistīts ar šādu vēstījumu.
            30. Ja tas patiešām tā ir, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, ir jāatgādina nediskriminācijas rases, ādas krāsas un etniskās piederības dēļ principa nozīmīgums, kā šis princips ir ticis konkretizēts Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvā 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (OV L 180, 22. lpp.), un apstiprināts tostarp Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. panta 1. punktā.
            31. Šādos apstākļos tādiem Direktīvas 2001/29 2. un 3. pantā paredzēto tiesību subjektiem kā Vandersteen u.c. principā ir leģitīma interese, lai aizsargātais darbs netiktu saistīts ar šādu vēstījumu.
            32. Tādējādi iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus pamatlietas apstākļus un pieņemot, ka attiecīgais zīmējums pamatlietā atbilst šā sprieduma 20. punktā minētajām galvenajām raksturiezīmēm, ir jāizvērtē, vai, piemērojot izņēmumu attiecībā uz parodiju Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, tiek ievērots šis taisnīgais līdzsvars, uz kuru ir atsauce šā sprieduma 27. punktā.
            33. Līdz ar to uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka parodijas galvenās raksturiezīmes ir, pirmkārt, atsaukšanās uz pastāvošu darbu kopā ar pamanāmām atšķirībām no tā un, otrkārt, humora vai izsmiekla izpausme. Jēdziens “parodija” šīs tiesību normas izpratnē nav pakļauts nosacījumiem, atbilstoši kuriem papildus tam, ka tajā ir jābūt pamanāmām atšķirībām salīdzinājumā ar parodēto oriģinālo darbu, parodijai pašai ir jābūt oriģinālai, tai ir jābūt saprātīgi attiecināmai uz citu personu, nevis paša oriģinālā darba autoru, jāattiecas uz pašu oriģinālo darbu vai arī tajā ir jābūt minētam parodētā darba avotam.
            34. Konkrētajā situācijā piemērojot izņēmumu attiecībā uz parodiju Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, ir jāievēro taisnīgs līdzsvars starp šīs direktīvas 2. un 3. pantā paredzēto personu interesēm un tiesībām, no vienas puses, un aizsargātā darba izmantotāja, kurš atsaucas uz parodijas izņēmumu šā 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, vārda brīvību, no otras puses.
            35. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus pamatlietas apstākļus un pieņemot, ka attiecīgais zīmējums pamatlietā atbilst minētajām galvenajām raksturiezīmēm, ir jāizvērtē, vai, piemērojot parodijas izņēmumu Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, tiek ievērots šis taisnīgais līdzsvars.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            36. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
            1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais jēdziens “parodija” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens;
            2) Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka parodijas galvenās raksturiezīmes ir, pirmkārt, atsaukšanās uz pastāvošu darbu kopā ar pamanāmām atšķirībām no tā un, otrkārt, humora vai izsmiekla izpausme. Jēdziens “parodija” šīs tiesību normas izpratnē nav pakļauts nosacījumiem, atbilstoši kuriem papildus tam, ka tajā ir jābūt pamanāmām atšķirībām salīdzinājumā ar parodēto oriģinālo darbu, parodijai pašai ir jābūt oriģinālai, tai ir jābūt saprātīgi attiecināmai uz citu personu, nevis paša oriģinālā darba autoru, jāattiecas uz pašu oriģinālo darbu vai arī tajā ir jābūt minētam parodētā darba avotam.
            Konkrētajā situācijā piemērojot izņēmumu attiecībā uz parodiju Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, ir jāievēro taisnīgs līdzsvars starp šīs direktīvas 2. un 3. pantā paredzēto personu interesēm un tiesībām, no vienas puses, un aizsargātā darba izmantotāja, kurš atsaucas uz parodijas izņēmumu šā 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, vārda brīvību, no otras puses.
            Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus pamatlietas apstākļus un pieņemot, ka attiecīgais zīmējums pamatlietā atbilst minētajām galvenajām raksturiezīmēm, ir jāizvērtē, vai, piemērojot parodijas izņēmumu Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, tiek ievērots šis taisnīgais līdzsvars.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1981. gada 19. novembrī. # Analog Devices GmbH pret Hauptzollamt München-Mitte un Hauptzollamt München-West. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Tarifu klasifikācija: # Lieta 122/80.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1999. gada 25.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 90/396/EEK. # Lieta C-112/97.