title: Tiesas (otrā palāta) 2012. gada 28. jūnija spriedums.#Markus Geltl pret Daimler AG.#Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 2003/6/EK un Direktīva 2003/124/EK – Iekšējā informācija – “Precīza rakstura informācijas” jēdziens – Laikā sadalīta procesa starpposmi – Norāde uz pastāvošu apstākļu kopumu vai tādu apstākļu kopumu, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie iestāsies, vai arī bijušu notikumu vai notikumu, par kuru ir pamats uzskatīt, ka tas notiks – Termina “ir pamats uzskatīt” interpretācija – Informācijas par sabiedrības vadītāja nomaiņu publicēšana.#Lieta C‑19/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2012. gada 28. jūnijā (
            *1
         )
      “Direktīvas 2003/6/EK un 2003/124/EK — Iekšējā informācija — “Precīza rakstura informācijas” jēdziens — Laikā sadalīta procesa starpposmi — Norāde uz pastāvošu apstākļu kopumu vai tādu apstākļu kopumu, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie iestāsies, vai arī bijušu notikumu vai notikumu, par kuru ir pamats uzskatīt, ka tas notiks — Termina “ir pamats uzskatīt” interpretācija — Informācijas par sabiedrības vadītāja nomaiņu publicēšana”
      Lieta C-19/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 22. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 14. janvārī, tiesvedībā

            Markus Geltl

      pret

            Daimler AG ,

      piedaloties

            Lothar Meier u.c..

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 2. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  M. Geltl vārdā – R. Lindner, Rechtsanwalt,

               —

                  Daimler AG vārdā – M. Sustmann un R. Schmidt-Bendum, Rechtsanwälte,

               —

                  L. Meier vārdā – H. Schmidt, Rechtsanwalt,

               —

                  Endruweit u.c. vārdā – R. Lindner,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs un J.-C. Halleux, pārstāvji,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un D. Hadroušek, pārstāvji,

               —

               Igaunijas valdības vārdā – M. Linntam, pārstāve,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz M. Russo, avvocato dello Stato,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un F. Matias Santos, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Hathaway, pārstāvis, kam palīdz A. Henshaw, barrister,

               —

               Eiropas Komisija vārdā – G. Braun un R. Vasileva, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 21. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 28. janvāra Direktīvas 2003/6/EK par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus ļaunprātīga izmantošana) (OV L 96, 16. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 4. sēj., 367. lpp.) 1. panta 1. punktu, kā arī Komisijas 2003. gada 22. decembra Direktīvas 2003/124/EK, ar ko Direktīvu 2003/6 īsteno attiecībā uz iekšējās informācijas definīciju un publisku izziņošanu, kā arī tirgus manipulācijas definīciju (OV L 339, 70. lpp.), 1. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā M. Geltl pret Daimler AG (turpmāk tekstā – “Daimler”) par zaudējumiem, kas viņam esot nodarīti tādēļ, ka šī sabiedrība it kā novēloti ir publicējusi informāciju par tās valdes priekšsēdētāja priekšlaicīgu aiziešanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2003/6

               3

               Direktīvas 2003/6 preambulas 2., 12., 16. un 24. apsvērumā ir noteikts:

                        “(2)

                        Lai finanšu tirgus būtu vienots un efektīvs, ir vajadzīga tirgus integritāte. Ekonomiskā izaugsme un labklājība nebūs iespējama, ja vērtspapīru tirgu darbība nebūs vienmērīga un sabiedrība neuzticēsies šiem tirgiem. Tirgus ļaunprātīga izmantošana kaitē finanšu tirgu integritātei un vājina sabiedrības uzticību vērtspapīriem un atvasinātajiem instrumentiem.

                  [..]

                        (12)

                        Tirgus ļaunprātīga izmantošana ietver iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijas. Tiesību aktu mērķis attiecībā uz iekšējās informācijas ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu ir tāds pats kā attiecībā uz tirgus manipulāciju novēršanu: nodrošināt Kopienas finanšu tirgu integritāti un paaugstināt investoru uzticību minētajiem tirgiem. [..]

                  [..]

                        (16)

                        Iekšēja informācija ir jebkura precīza rakstura informācija, kas nav nodota atklātībai un kas tieši vai netieši attiecas uz vienu vai vairākiem finanšu instrumentu emitentiem vai vienu vai vairākiem finanšu instrumentiem. Informāciju, kas varētu ievērojami ietekmēt cenu attīstību un veidošanu regulētā tirgū kā tādā, varētu uzskatīt par informāciju, kas netieši attiecas uz vienu vai vairākiem finanšu instrumentu emitentiem vai vienu vai vairākiem attiecīgiem atvasinātiem finanšu instrumentiem.

                  [..]

                        (24)

                        Ātra un godīga informācijas nodošana atklātībai stiprina tirgus integritāti, savukārt, selektīvi nododot atklātībai informāciju, emitenti var izraisīt to, ka investori zaudē uzticību finanšu tirgu integritātei. [..]”

               4

               Šīs direktīvas 1. panta 1. punkta pirmajā daļā “iekšējas informācijas” jēdziens tiek definēts kā “kāda precīza rakstura informācija, kas nav nodota atklātībai un kas tieši vai netieši attiecas uz vienu vai vairākiem finanšu instrumentu emitentiem vai vienu vai vairākiem finanšu instrumentiem, un kas, ja to nodotu atklātībai, varētu ievērojami ietekmēt attiecīgo finanšu instrumentu cenas vai saistīto atvasināto finanšu instrumentu cenas”.

               5

               Minētās direktīvas 2. pantā paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis jebkurai otrajā daļā minētajai personai, kurai ir iekšēja informācija, aizliedz izmantot šo informāciju, tieši vai netieši, uz sava vai uz trešās personas rēķina iegādājoties vai realizējot tos finanšu instrumentus, uz kuriem minētā informācija attiecas, vai mēģinot tos iegādāties vai realizēt.
               Pirmā daļā attiecas uz jebkuru personu, kurai ir minētā informācija:

                        a)

                        sakarā ar to, ka tā ir piederīga emitenta administratīvām struktūrām, pārvaldes vai uzraudzības iestādei, vai

                        b)

                        sakarā ar to, ka tai ir līdzdalība emitenta kapitālā; vai

                        c)

                        sakarā ar to, ka tai – saistībā ar darbu, profesiju vai pienākumiem – ir pieeja informācijai; vai

                        d)

                        sakarā ar tās noziedzīgu darbību.

                  2.   Ja 1. punktā minētā persona ir juridiska persona, minētajā punktā noteikto aizliegumu piemēro arī attiecībā uz fiziskām personām, kas līdzdarbojas, pieņemot lēmumu veikt darbību uz attiecīgās juridiskās personas rēķina.
               3.   Šīs pants neattiecas uz darbībām, kas veiktas, izpildot kādas paredzētas saistības iegādāties vai realizēt finanšu instrumentus, ja minētās saistības izriet no nolīguma, kas noslēgts pirms attiecīgā persona ieguva iekšējo informāciju.”

               6

               Tās pašas direktīvas 6. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina, ka finanšu instrumentu emitenti iespējami īsā laikā darītu sabiedrībai zināmu iekšēju informāciju, kas tieši attiecas uz minētajiem emitentiem.
               [..]
               2.   Emitents pats uz savu atbildību var aizkavēt to, ka atklātībai tiek nodota kāda iekšēja informācija 1. punkta nozīmē, lai nekaitētu savām likumīgajām interesēm, ja vien šāda aizkavēšana nevar izraisīt sabiedrības maldināšanu un ja emitents ir spējīgs nodrošināt minētās informācijas konfidencialitāti. Dalībvalstis var prasīt, ka emitents tūlīt informē kompetento iestādi par lēmumu aizkavēt iekšējās informācijas nodošanu atklātībai.”

         Direktīva 2003/124

               7

               Saskaņā ar Direktīvas 2003/124 preambulas pirmo un trešo apsvērumu:

                        “(1)

                        Saprātīgi ieguldītāji pieņem lēmumus par ieguldījumiem, pamatojoties uz informāciju, kas tiem jau ir pieejama, tas ir, pamatojoties uz iepriekš pieejamu informāciju. Tādēļ jautājums par to, vai saprātīgs ieguldītājs, pieņemot lēmumu par ieguldījumiem, ņemtu vērā kādu noteiktu informāciju, ir jāizvērtē, pamatojoties uz iepriekš pieejamo informāciju. Šādi izvērtējot, jāņem vērā šādas informācijas paredzamā ietekme ar to saistītā emitenta vispārējās darbības kontekstā, informācijas avota uzticamība un jebkādi citi tirgus rādītāji, kas varētu ietekmēt finanšu instrumentu vai atvasināto finanšu instrumentu, kurš konkrētajos apstākļos saistīts ar šo informāciju.

                  [..]

                        (3)

                        Juridiskā noteiktība attiecībā uz tirgus dalībniekiem jāveicina, stingrāk nosakot divus elementus, kas ir būtiski iekšējās informācijas definēšanai, proti, precīzu šādas informācijas raksturu un tās iespējamās ietekmes nozīmi attiecībā uz finanšu instrumentu vai saistītu atvasinātu finanšu instrumentu cenām.”

               8

               Šīs pašas direktīvas 1. pantā ar nosaukumu “Iekšējā informācija” ir paredzēts:
               “1.   Lai piemērotu Direktīvas 2003/6/EK 1. panta 1. punktu, uzskata, ka informācijai ir precīzs raksturs, ja tā norāda uz pastāvošu apstākļu kopumu vai tādu apstākļu kopumu, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie iestāsies, vai arī bijušu notikumu vai notikumu, par kuru ir pamats uzskatīt, ka tas notiks, un tā ir pietiekami specifiska, lai ļautu izdarīt secinājumu par šā apstākļu kopuma vai notikuma iespējamo ietekmi uz finanšu instrumentu vai saistītu atvasinātu finanšu instrumentu cenām.
               2.   Lai piemērotu Direktīvas 2003/6/EK 1. panta 1) punktu, “informācija, kas, ja to nodotu atklātībai, varētu ievērojami ietekmēt attiecīgo finanšu instrumentu cenas vai saistīto atvasināto finanšu instrumentu cenas”, ir informācija, ko saprātīgs ieguldītājs, iespējams, izmantotu kā daļēju pamatu ieguldījumu lēmumiem.”

               9

               Minētās direktīvas 3. panta 1. punktā ir neizsmeļošs to situāciju saraksts, kas var ietekmēt emitenta likumīgās intereses Direktīvas 2003/6 6. panta 2. punkta izpratnē, proti, sarunas, kuras notiek, vai ar tām saistīti elementi, ja publiska izziņošana, iespējams, varētu ietekmēt šo sarunu iznākumu vai normālu gaitu, kā arī lēmumi, ko pieņēmusi, vai līgumi, kurus noslēgusi emitenta vadības struktūra, kam nepieciešams emitenta citas struktūras apstiprinājums, lai tie stātos spēkā, ja šāda emitenta uzbūves dēļ nepieciešams, lai šīs struktūras būtu nodalītas.

         Vācijas tiesības

               10

               Vērtspapīru tirdzniecības likuma (Gesetz über den Wertpapierhandel), kas grozīts ar 2004. gada 28. oktobra Likumu par ieguldītāju aizsardzības uzlabošanu (Gesetz zur Verbesserung des Anlegerschutze, BGBl. 2004 I, 2630. lpp.; turpmāk tekstā – “WpHG”), 1998. gada 9. septembra redakcijā (BGBl. 1998 I, 2708. lpp.), 13. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Iekšējā informācija ir konkrēta informācija par sabiedrībai nezināmiem apstākļiem, kuri attiecas uz vienu vai vairākiem iekšējo vērtspapīru emitentiem vai uz pašiem iekšējiem vērtspapīriem un kuri, tos darot zināmus sabiedrībai, varētu būtiski ietekmēt šo vērtspapīru biržas vai tirgus vērtību. Ir jāuzskata, ka šāda ietekme var būt informācijai, kuru saprātīgs ieguldītājs būtu ņēmis vērā, pieņemot ieguldījuma lēmumu. Apstākļi, kuriem ir pietiekami liela varbūtība, ka tie radīsies nākotnē, tāpat ir uzskatāmi par apstākļiem pirmā teikuma izpratnē [..].”

               11

               Direktīvas 2003/6 6. panta 1. un 2. punkts Vācijas tiesību sistēmā tika transponēts ar WpHG 15. panta 1. un 3. punktu. Saskaņā ar WpHG [15.] panta 6. punktu emitentam, kas neizpilda no šā paša panta 1.–4. punkta izrietošos pienākumus, ir jāatlīdzina zaudējumi, kas tādēļ citam radušies apstākļos, kas tostarp minēti WpHG 37.b pantā.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

               No lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu izriet, ka pēc Daimler2005. gada 6. aprīļa pilnsapulces Schrempp, Daimler valdes priekšsēdētājs, plānoja nodot savas pilnvaras, kuras bija spēkā līdz 2008. gadam. 2005. gada 17. maijā viņš par savu nodomu bija informējis šīs sabiedrības uzraudzības padomes priekšsēdētāju Kopper. Laikā no 2005. gada 1. jūnija līdz 27. jūlijam citi uzraudzības padomes un valdības locekļi tāpat tika informēti par Schrempp aiziešanas plāniem.

               13

               Sākot ar 2005. gada 10. jūliju Daimler sagatavoja preses paziņojumu, paziņojumu sabiedrībai, kā arī saviem līdzstrādniekiem adresētu vēstuli.

               14

               2005. gada 13. jūlijāDaimler uzraudzības padomes prezidija komitejai (turpmāk tekstā – “prezidija komiteja”), kā arī uzraudzības padomei tika nosūtīts uzaicinājums attiecīgi uz 2005. gada 27. un 28. jūlija padomes sēdi, uzaicinājumā neminot iespējamo valdes priekšsēdētāja maiņu.

               15

               2005. gada 18. jūlijāSchrempp un Kopper vienojās 2005. gada 28. jūlija uzraudzības padomes sēdē izvirzīt priekšlikumu par priekšlaicīgu Schrempp atkāpšanos no amata un izvirzīt Zetsche amata pārņemšanai.

               16

               Prezidija komitejas sēdē, kas sākās 2005. gada 27. jūlijā plkst. 17.00, prezidija komiteja nolēma piedāvāt uzraudzības padomei, kurai bija jāsanāk nākamajā dienā, apstiprināt šo atkāpšanos no amata un šo iecelšanu amatā.

               17

               2008. gada 28. jūlijā plkst. 9.50 Daimler uzraudzības padome nolēma, ka Schrempp gada beigās atstās amatu un ka viņu aizstās Zetsche.

               18

               Šis lēmums tika paziņots biržu vadībām un Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht [Federālajam finanšu darījumu uzraudzības dienestam] un tika publicēts Deutschen Gesellschaft für Ad-hoc-Publizität [Vācijas uzņēmumu paziņojumu] datu bāzē.

               19

               Pēc šīs publikācijas Daimler akciju cena, kas jau bija pieaugusi pēc tam, kad tajā pašā rītā tika publicēti 2005. gada otrā kvartāla rādītāji, būtiski cēlās.

               20

                  M. Geltl un vairāki citi ieguldītāji bija pārdevuši Daimler akcijas pirms minētā lēmuma publicēšanas. Viņi Landgericht Stuttgart [Štutgartes Apgabaltiesā] cēla prasību par zaudējumu atlīdzību, apgalvojot, ka šī publikācija bija novēlota. Minētā tiesa lūdza Oberlandesgericht Stuttgart [Štutgartes Augstākajai tiesai] izskatīt vairākus jautājumus saistībā ar šīm tiesvedībām pilottiesvedībā (“Musterverfahren”).

               21

               Savā 2009. gada 22. aprīļa pilotspriedumā Oberlandesgericht Stuttgart uzskatīja, ka nevar noteikt, ka 2005. gada 17. maijā vai vēlāk pastāvētu iekšējā informācija, atbilstoši kurai Schrempp vienpusēji atkāpjas no amata neatkarīgi no Daimler uzraudzības padomes apstiprinājuma. Atbilstoši šīs tiesas viedoklim noteicošais fakts, kurš būtu varējis ietekmēt šīs sabiedrības akciju cenu, ir uzraudzības padomes 2005. gada 28. jūlija lēmums. Pēc tam, kad prezidija komiteja 2005. gada 27. jūlijā pēc plkst. 17 bija nolēmusi piedāvāt prezidija padomei pieņemt šo lēmumu, bija kļuvis pietiekami ticams, ka tas tiks pieņemts. Līdz ar to iekšējā informācija pastāvēja tikai pēc šā pēdējā minētā datuma. Oberlandesgericht Stuttgart atzina, ka šīs informācijas publicēšanas pārcelšanas nosacījumi, kas paredzēti WpHG 15. panta 3. punktā, netika pilnībā izpildīti, bet tā nosprieda, ka zaudējumi, uz kuriem atsaucās prasītāji, būtu radušies, pat ja šie nosacījumi būtu tikuši izpildīti.

               22

               Saņēmusi apelācijas sūdzību, iesniedzējtiesa norāda, ka Oberlandesgericht Stuttgart nav izvērtējusi, vai procesa, kura beigās tika pieņemts 2005. gada 28. jūlija lēmums, atsevišķie posmi varēja ietekmēt Daimler akciju cenu. Turpretī soda uzlikšanas procesā, kas attiecās uz tiem pašiem apstākļiem kā pamata lietā, Oberlandesgericht Frankfurt am Main [Frankfurtes pie Mainas Augstākā tiesa] uzskatīja, ka vairāku neatkarīgu apstākļu apvienošana vienā kopīgā lēmumā ir pretrunā WpHG 13. panta 1. punkta, kā arī Direktīvu 2003/6 un 2003/124 tekstam un ka tādēļ publicēšanas pienākums pastāvēja kopš brīža, kad iekšējā procesa beigās tika pieņemts lēmums un kad tas tika atklāts attiecīgā uzņēmuma atbildīgajai personai.

               23

               Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai attiecībā uz laikā sadalītu procesu, kura mērķis ir vairākos posmos īstenot noteiktu apstākli vai izraisīt noteiktu notikumu, Direktīvas 2003/6 1. panta [1. punkta] un Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkta piemērošanā būtu jāņem vērā tikai tas, vai šis apstāklis vai notikums nākotnē būtu jāuztver kā precīza rakstura informācija šo direktīvu noteikumu izpratnē, un atbilstoši tam jāizvērtē, vai ir pietiekams pamats uzskatīt, ka šis apstāklis vai notikums nākotnē iestāsies vai notiks, vai arī šādu laikā sadalītu procesu atsevišķi posmi, kas jau pastāv vai ir norisinājušies un ir saistīti ar apstākļa vai notikuma iestāšanos vai notikšanu nākotnē, arī ir precīza rakstura informācija minēto direktīvu noteikumu izpratnē?

                        2)

                        Vai jēdziens “ir pamats uzskatīt” Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkta izpratnē nozīmē, ka varbūtībai ir jābūt ļoti lielai vai pietiekami lielai vai tomēr saistībā ar apstākļiem vai notikumu, par kuriem ir pietiekams pamats uzskatīt, ka tie pastāvēs vai notiks, ir jāsaprot, ka varbūtības pakāpe ir atkarīga no emitentiem radīto seku apjoma un ka, ja to spēja ietekmēt vērtspapīru cenas ir augsta, ir pietiekami, ja, lai arī iestāšanās apstākļu vai notikuma notikšana nākotnē nav droša, tā ir iespējama?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               24

               Vispirms ir jāatgādina, ka, lai nodrošinātu Eiropas Savienības finanšu tirgu integritāti un pastiprinātu ieguldītāju uzticību šiem tirgiem, Direktīvā 2003/6 ir aizliegti iekšējie darījumi 2. pantā noteiktajos apstākļos un saskaņā ar tās 6. panta 1. punktu finanšu instrumentu emitentiem ir uzlikts pienākums, tiklīdz iespējams, nodot atklātībai iekšējo informāciju, kas tos skar tieši. Saskaņā ar pēdējā minētā panta 2. punktu šādas informācijas publicēšanu noteiktos apstākļos var aizkavēt, lai neapdraudētu emitenta likumīgās intereses.

               25

               “Iekšējās informācijas” jēdziena definīcija, kas izriet no minētās direktīvas 1. panta 1. punkta pirmās daļas, ietver četrus galvenos elementus. Pirmkārt, runa ir par precīza rakstura informāciju. Otrkārt, šī informācija nav nodota atklātībai. Treškārt, tā tieši vai netieši attiecas uz vienu vai vairākiem finanšu instrumentiem vai to emitentiem. Ceturtkārt, ja to nodotu atklātībai, tā varētu ievērojami ietekmēt attiecīgo finanšu instrumentu cenu vai saistīto atvasināto finanšu instrumentu cenas. Pirmais un ceturtais elements precīzāk ir definēti attiecīgi Direktīvas 2003/124 1. panta 1. un 2. punktā.

               26

               Iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu mērķis ir saņemt skaidrojumus par pirmo no minētajiem elementiem, proti, informācijas precīzo raksturu.

         Par pirmo jautājumu

               27

               Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/6 1. panta 1. punkts un Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz laikā sadalītu procesu, kura mērķis ir īstenot noteiktu apstākli vai izraisīt noteiktu notikumu, par precīza rakstura informāciju šo tiesību normu izpratnē var uzskatīt ne tikai šo apstākli vai notikumu, bet arī šā procesa starpposmus, kas jau pastāv vai jau ir radušies un kas ir saistīti ar tā īstenošanu.

               28

               No Direktīvas 2003/124 preambulas trešā apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir dot detalizētāku definīciju jēdzienam “precīza rakstura informācija”, kurš izmantots Direktīvā 2003/6, lai stiprinātu attiecīgā tirgus dalībnieku tiesisko drošību.

               29

               Saskaņā ar Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punktu informācijai ir precīzs raksturs, ja vienlaicīgi tiek izpildīti divi nosacījumi. Pirmkārt, tai ir jānorāda uz pastāvošu vai tādu apstākļu kopumu, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie iestāsies, vai arī bijušu notikumu vai notikumu, par kuru ir pamats uzskatīt, ka tas notiks. Otrkārt, tai ir jābūt pietiekami precīzai, lai ļautu izdarīt secinājumu par šā apstākļu kopuma vai notikuma iespējamo ietekmi uz finanšu instrumentu vai saistītu atvasinātu finanšu instrumentu cenām.

               30

               Tā kā jēdzieni “apstākļu kopums” un “notikums” nav definēti minētajā direktīvā, ir jāizmanto to vispārējā nozīme.

               31

               Ir jāatzīst, ka atbilstoši minēto terminu vispārējai nozīmei laikā sadalīta procesa starpposms var būt apstākļu kopums vai notikums.

               32

               Šī atzinuma pamatojums ir atrodams Direktīvas 2003/124 3. panta 1. punktā, kurā kā iekšējās informācijas, kuras publicēšanu atbilstoši Direktīvas 2003/6 6. panta 2. punktam var atlikt, piemērs ir minētas situācijas, kas ir tipiski pakāpenisku procesu starpposmu gadījumi, proti, sarunas, kas notiek, kā arī lēmumi, ko pieņēmusi, vai līgumi, kurus noslēgusi emitenta vadības struktūra, kam nepieciešams emitenta citas struktūras apstiprinājums, lai tie stātos spēkā.

               33

               Turklāt Direktīvas 2003/6 mērķis, kā tas tostarp izriet no tās preambulas 2. un 12. apsvēruma, ir nodrošināt Savienības finanšu tirgus integritāti un stiprināt ieguldītāju uzticību šiem tirgiem. Šī uzticība pamatojas it īpaši uz faktu, ka tie atrodas vienlīdzīgā stāvoklī un ir aizsargāti tostarp pret iekšējās informācijas prettiesisku izmantošanu (šajā ziņā skat. 2009. gada 23. decembra spriedumu lietā C-45/08 Spector Photo Group un Van Raemdonck, Krājums, I-12073. lpp., 47. punkts, kā arī 2011. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-445/09 IMC Securities, Krājums, I-5917. lpp., 27. punkts).

               34

               Šajā ziņā minētās direktīvas preambulas 24. apsvēruma pirmajā teikumā ir precizēts, ka ātra un godīga informācijas nodošana atklātībai stiprina tirgus integritāti, savukārt, selektīvi nododot atklātībai informāciju, emitenti var izraisīt to, ka investori zaudē uzticību finanšu tirgu integritātei.

               35

               Jēdzienu “apstākļu kopums” un “notikums” interpretācija, abstrahējoties no laikā sadalītā procesa starpposmiem, varētu apdraudēt šā sprieduma iepriekšējos punktos atgādināto mērķu sasniegšanu. Proti, ja izslēgtu, ka informācija par šādu laikā sadalītā procesa starpposmu var tikt atzīta par precīza rakstura informāciju Direktīvas 2003/6 1. panta 1. punkta izpratnē, tiktu iznīcināts tās 6. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais pienākums nodot atklātībai šo informāciju, pat ja tai būtu visai specifisks raksturs, lai gan tāpat būtu konstatējamas citas iekšējās informācijas sastāvdaļas, kas uzskaitītas šā sprieduma 25. punktā.

               36

               Šādā situācijā viena no personām, kuru rīcībā ir šī informācija, varētu atrasties labvēlīgākā situācijā attiecībā pret citiem ieguldītājiem un varētu gūt labumu par sliktu citiem, kas to nezina (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Spector Photo Group un Van Raemdonck, 48. punkts).

               37

               Risks, ka šāda situācija izveidosies, būtu vēl lielāks, ja noteiktos apstākļos īpaša procesa iznākumu būtu iespējams kvalificēt kā cita procesa, kas savukārt būtu plašāks, starpposmu.

               38

               Līdz ar to informācija par starpposmu, kas ietilpst laikā sadalītā procesā, var būt precīza rakstura informācija. Tāpat ir jāprecizē, ka šī interpretācija nav piemērojama tikai posmiem, kas jau pastāv vai jau ir radusies, bet – saskaņā ar Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punktu – arī posmiem, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie pastāvēs vai iestāsies.

               39

               Kā izriet no šā sprieduma 29. punkta, informācijas kvalificēšana kā tādu, kurai ir precīzs raksturs, turklāt ir pakārtota minētajā tiesību normā otrā minētā nosacījuma izpildei, proti, ka informācijai ir jābūt pietiekami precīzai, lai ļautu izdarīt secinājumu par attiecīgā apstākļu kopuma vai notikuma iespējamo ietekmi uz attiecīgo finanšu instrumentu cenām.

               40

               Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/6 1. panta 1. punkts un Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz laikā sadalītu procesu, kura mērķis ir īstenot noteiktu apstākli vai izraisīt noteiktu notikumu, par precīza rakstura informāciju šo tiesību normu izpratnē var uzskatīt ne tikai šo apstākli vai notikumu, bet arī šā procesa starpposmus, kas ir saistīti ar tā īstenošanu.

         Par otro jautājumu

               41

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “tādu apstākļu kopumu, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie iestāsies, vai arī [..] notikumu, par kuru ir pamats uzskatīt, ka tas notiks” attiecas tikai uz apstākļiem vai notikumiem, kuru iestāšanās iespējamība var tikt uzskatīta par ļoti lielu vai lielu, vai arī šis jēdziens nozīmē, ka ir jāņem vērā šo apstākļu kopuma vai šā notikuma ietekmes uz attiecīgo finanšu instrumentu cenu apmērs.

               42

               Pastāv zināmas atšķirības minētās tiesību normas dažādās valodu versijās. Tā dažās šajās valodu versijās, tostarp franču, itāļu un holandiešu, tiek izmantots termins “ir pamats uzskatīt”, bet citās versijās, tostarp dāņu, grieķu, angļu un zviedru, tiek izmantots termins “ir pamats sagaidīt”. Spāņu un portugāļu valodās ir atsauce attiecīgi uz “apstākļu kopumu, kas var saprātīgi pastāvēt” un uz “apstākļu kopumu, kas ir saprātīgi paredzami”. Visbeidzot, vācu valodas versijā izmantotie termini ir “ar pietiekamu iespējamību” (“mit hinreichender Wahrscheinlichkeit”).

               43

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, Savienības tiesību normas formulējums vienā no valodu versijām nevar būt šīs normas vienīgais interpretācijas pamats vai tam šajā ziņā nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar citām valodu versijām. Otrkārt, Savienības tiesību aktu dažādās valodu versijās ir jāinterpretē vienveidīgi, un tādēļ gadījumā, ja starp šīm versijām ir atšķirības, attiecīgā tiesību norma ir jāinterpretē atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai jēgai un mērķim, kura sastāvdaļa tā ir (skat. 2011. gada 28. jūlija spriedumu lietā C-215/10 Pacific World un FDD International, Krājums, I-7255. lpp., 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

               44

               Tomēr, izņemot vācu valodas versiju, visās citās Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkta valodu versijās, kas pastāvēja tās pieņemšanas brīdī, ir izmantots īpašības vārds “sapratīgi”. Šā termina izmantošanai Savienības likumdevējs ir ieviesis kritēriju, kurš balstīts uz noteikumiem, kas secināti no vispārējās pieredzes, lai noteiktu, vai nākotnes apstākļi un notikumi ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.

               45

               Lai noteiktu, vai ir pamats uzskatīt, ka apstākļu kopums iestāsies vai ka notikums notiks, katrā atsevišķā gadījumā ir vispārīgi jāizvērtē jau pieejamie fakti.

               46

               Līdz ar to Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkts, kurā ir izmantots jēdziens “ir pamats uzskatīt”, nevar tikt interpretēts kā tāds, kurš paredz, ka ir jāpierāda liela minēto apstākļu vai notikumu iestāšanās vai notikšanas iespējamība.

               47

               Ja Direktīvas 2003/6 1. panta 1. punkta un Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkta piemērošanas joma saistībā ar nākotnes apstākļiem un notikumiem tiktu ierobežota līdz tādai iespējamības pakāpei, tiktu apdraudēti šā sprieduma 33. punktā atgādinātie mērķi, proti, nodrošināt Savienības finanšu tirgu integritāti un stiprināt ieguldītāju uzticību šiem tirgiem. Proti, šādā gadījumā iekšējās personas būtu spējīgas negodīgi gūt labumu no noteiktas informācijas, kas šādas ierobežotas interpretācijas dēļ tiktu uzskatīta par tādu, kurai nav precīza rakstura, – par sliktu trešajām personām, kas to nezina.

               48

               Tomēr, lai nodrošinātu tiesisko drošību tirgus, kas minēts Direktīvas 2003/124 preambulas trešajā apsvērumā, dalībniekiem, tostarp emitentiem, nevar uzskatīt, ka precīzs raksturs ir informācijai par apstākļiem un notikumiem, kuri visdrīzāk neiestāsies vai nenotiks. Proti, pretējā gadījumā emitenti varētu uzskatīt, ka tiem ir jānodod atklātībai informācija, kurai nav konkrēta rakstura vai kas nevar ietekmēt to finanšu instrumentu cenas.

               49

               No minētā izriet, ka, tā kā Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punktā ir izmantots jēdziens “ir pamats uzskatīt”, tas attiecas uz nākotnes apstākļiem un notikumiem, par kuriem, pamatojoties uz jau pieejamās informācijas vispārējo vērtējumu, ir pamats uzskatīt, ka patiesi pastāv varbūtība, ka tie iestāsies vai notiks.

               50

               Uz jautājumu par to, vai pieprasītā apstākļu kopuma vai notikuma notikšanas iespējamība var mainīties atkarībā no to ietekmes uz attiecīgo finanšu instrumentu cenām apmēra, ir jāatbild noraidoši.

               51

               Pirmkārt, šāda jēdziena “ir pamats uzskatīt” būtības interpretācija neizriet ne no vienas šā sprieduma 42. punktā minētās valodu versijas.

               52

               Otrkārt, interpretācija, atbilstoši kurai jo lielāka ir iespēja, ka nākotnes notikums ietekmēs attiecīgo finanšu instrumentu cenas, jo zemāka ir pieprasītās iespējamības pakāpe, lai ar to saistītā informācija tiktu atzīta par precīza rakstura informāciju, ar to saprotot, ka katrs no abiem Direktīvas 2003/124 1. panta 1. un 2. punktā minētajiem elementiem, proti, informācijas precīzais raksturs un tās spēja ievērojami ietekmēt attiecīgo finanšu instrumentu cenas, ir atkarīga no cita elementa.

               53

               Šajos abos punktos precizētie kritēriji ir minimālie nosacījumi, katrs no kuriem ir jāpanāk, lai informācija varētu tikt kvalificēta par “iekšējo” Direktīvas 2003/6 1. panta 1. punkta izpratnē.

               54

               Kā savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos norādīja Apvienotās Karalistes valdība, nevar izslēgt, ka informācija par notikumu, kurš visdrīzāk nenotiks, ievērojami ietekmēs emitenta vērtspapīru cenu, ciktāl šī notikuma ietekme uz šo cenu būs īpaši nozīmīga. Līdz ar to no minētā nav pamata secināt, ka minētais notikums notiks.

               55

               Protams, kā izriet no Direktīvas 2003/124 preambulas pirmā apsvēruma, saprātīgi ieguldītāji pieņem lēmumus par ieguldījumiem, pamatojoties uz informāciju, kas tiem jau ir pieejama ex ante. Tādēļ tiem ir jāņem vērā ne tikai šādas informācijas notikuma “priekšlaicīgā ietekme” uz emitentu, bet arī iespējas, ka šis notikums notiks, pakāpe. Tomēr šādi apstākļi visdrīzāk noteiks, vai informācija var ievērojami ietekmēt emitenta finanšu instrumentu cenas.

               56

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “tādu apstākļu kopumu, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie iestāsies, vai arī [..] notikumu, par kuru ir pamats uzskatīt, ka tas notiks” attiecas uz apstākļiem vai notikumiem, par kuriem, pamatojoties uz jau pieejamās informācijas vispārīgo vērtējumu, ir jākonstatē, ka tie patiesi var iestāties. Tomēr šis jēdziens nav jāinterpretē tādējādi, ka būtu jāņem vērā šo apstākļu kopuma vai notikuma ietekmes uz emitenta finanšu instrumentu cenām apmērs.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               57

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 28. janvāra Direktīvas 2003/6/EK par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus ļaunprātīga izmantošana) 1. panta 1. punkts un Komisijas 2003. gada 22. decembra Direktīvas 2003/124/EK, ar ko Direktīvu 2003/6 īsteno attiecībā uz iekšējās informācijas definīciju un publisku izziņošanu, kā arī tirgus manipulācijas definīciju, 1. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz laikā sadalītu procesu, kura mērķis ir īstenot noteiktu apstākli vai izraisīt noteiktu notikumu, par precīza rakstura informāciju šo tiesību normu izpratnē var uzskatīt ne tikai šo apstākli vai notikumu, bet arī šā procesa starpposmus, kas ir saistīti ar tā īstenošanu;

                           2)

                           Direktīvas 2003/124 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “tādu apstākļu kopumu, par kuriem ir pamats uzskatīt, ka tie iestāsies, vai arī [..] notikumu, par kuru ir pamats uzskatīt, ka tas notiks” attiecas uz apstākļiem vai notikumiem, par kuriem, pamatojoties uz jau pieejamās informācijas vispārīgo novērtējumu, ir jākonstatē, ka tie patiesi var iestāties. Tomēr šis jēdziens nav jāinterpretē tādējādi, ka būtu jāņem vērā šo apstākļu kopuma vai notikuma ietekmes uz emitenta finanšu instrumentu cenām apmērs.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1981. gada 3. decembrī. # Pfizer Inc. pret Eurim-Pharm GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 1/81.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 13. jūlijs.#Assens Havn pret Navigators Management (UK) Limited.#Højesteret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Jurisdikcija apdrošināšanas jomā – Valsts tiesību akti, kuros, ievērojot noteiktus nosacījumus, ir paredzētas cietušās personas tiesības celt prasību tiesā tieši pret personas, kas atbildīga par negadījumu, apdrošinātāju – Apdrošinātāja un zaudējumu izraisītāja vienošanās par jurisdikcijas noteikšanas klauzulu.#Lieta C-368/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2017. gada 13. jūlijā (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Jurisdikcija apdrošināšanas jomā – Valsts tiesību akti, kuros, ievērojot noteiktus nosacījumus, ir paredzētas cietušās personas tiesības celt prasību tiesā tieši pret personas, kas atbildīga par negadījumu, apdrošinātāju – Apdrošinātāja un zaudējumu izraisītāja vienošanās par jurisdikcijas noteikšanas klauzulu
      Lieta C‑368/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Højesteret (Augstākā tiesa, Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 20. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 6. jūlijā, tiesvedībā

            Assens Havn

      pret

            Navigators Management (UK) Limited.

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Safjans [M. Safjan] (referents) un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               –

                  Navigators Management (UK) Limited vārdā – H. Nissen, advokat,

               –

               Beļģijas valdības vārdā – L. Van den Broeck un J. Van Holm, pārstāves,

               –

               Spānijas valdības vārdā – A. Rubio González un A. Gavela Llopis, pārstāvji,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Heller un L. Grønfeldt, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 13. panta 5. punktu un 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Assens Havn (Asensas osta, Dānija) un apdrošināšanas sabiedrību Navigators Management (UK) Limited (turpmāk tekstā – “Navigators Management”) par to zaudējumu atlīdzību, ko Asensas ostas piestātnes iekārtām radījis minētajā sabiedrībā apdrošināts velkonis.

         Atbilstošās tiesību normas

            Savienības tiesības

         Regula Nr. 44/2001

               3

               Regulas Nr. 44/2001 preambulas 11. un 13. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(11)

                        Jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. [..]

                  [..]

                        (13)

                        Saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību vājākajai pusei vajadzētu būt aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.”

               4

               Minētās regulas II nodaļas 3. iedaļā “Jurisdikcija lietās, kas attiecas uz apdrošināšanu” ietvertajā 8.–14. pantā ir noteiktas jurisdikcijas normas apdrošināšanas jomā.

               5

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 8. pantu:
               “Lietās attiecībā uz apdrošināšanu jurisdikciju nosaka ar šo iedaļu, neskarot 4. pantu un 5. panta 5. punktu.”

               6

               Regulas Nr. 44/2001 9. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Apdrošinātāju, kura domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt:

                        a)

                        tās dalībvalsts tiesās, kurā ir viņa domicils; vai

                        b)

                        citā dalībvalstī, ja prasību iesniedzis apdrošinājuma ņēmējs, apdrošinātais vai apdrošināšanas atlīdzības saņēmējs – tās vietas tiesās, kur ir prasītāja domicils [..]

                  [..].”

               7

               Saskaņā ar šīs regulas 10. pantu:
               “Attiecībā uz atbildības apdrošināšanu vai nekustamā īpašuma apdrošināšanu apdrošinātāju turklāt var iesūdzēt tās vietas tiesās, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu. Tas pats attiecas uz gadījumiem, kad uz kustamo un nekustamo īpašumu attiecas tā pati apdrošināšanas polise un abus negatīvi ietekmējis viens un tas pats gadījums.”

               8

               Saskaņā ar minētās regulas 11. panta 2. punktu:
               “Šīs regulas 8., 9. un 10. pantu piemēro prasībām, ko cietusī puse cēlusi tieši pret apdrošinātāju, ja šādas tiešas prasības ir atļautas.”

               9

               Šīs pašas regulas 13. pantā ir noteikts:
               “No šīs iedaļas noteikumiem var atkāpties vienīgi ar vienošanos:
               [..]

                        2)

                        kas ļauj apdrošinājuma ņēmējam, apdrošinātajam vai apdrošināšanas atlīdzības saņēmējam celt prasību tiesās, kas nav šajā iedaļā norādītās tiesas; vai

                        3)

                        kas ir noslēgta starp apdrošinājuma ņēmēju un apdrošinātāju, kuriem abiem līguma slēgšanas laikā ir domicils vai pastāvīgā mītnesvieta tajā pašā dalībvalstī, un kas piešķir jurisdikciju šīs valsts tiesām, pat ja notikums, kas rada kaitējumu, iestātos ārvalstīs, ar nosacījumu, ka šāda vienošanās nav pretrunā attiecīgās valsts tiesību aktiem; vai

                  [..]

                        5)

                        kas ir saistīta ar apdrošināšanas līgumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz vienu vai vairākiem 14. pantā paredzētajiem riskiem.”

               10

               Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 14. pantu:
               “Riski, kas minēti 13. panta 5. punktā, ir šādi:

                        1)

                        jebkāds turpmāk norādītā zaudējums vai bojājums:

                                 a)

                                 jūras kuģi, iekārtas, kas atrodas kontinentālajā šelfā vai atklātā jūrā, vai gaisakuģi, ja zaudējumu vai bojājumu rada apdraudējumi, kas saistīti ar to izmantošanu komerciāliem nolūkiem;

                           [..]

                        2)

                        jebkāda atbildība, izņemot atbildību par pasažieriem nodarītajiem miesas bojājumiem vai viņu bagāžas bojājumiem:

                                 a)

                                 kura izriet no kuģu, iekārtu vai gaisa kuģu izmantošanas vai ekspluatācijas, kā minēts 1. punkta a) apakšpunktā, ciktāl attiecībā uz pēdējiem minētajiem tās dalībvalsts tiesību akti, kurā šāds gaisakuģis ir reģistrēts, neaizliedz vienošanos par jurisdikciju attiecībā uz šādu risku apdrošināšanu;

                  [..].”

               11

               Šīs regulas 23. panta, kas ir ietverts šīs pašas II nodaļas 7. iedaļā “Vienošanās par jurisdikciju”, 1. un 5. punktā ir noteikts:
               “1.   Ja puses, no kurām vienai vai vairākām domicils ir kādā dalībvalstī, ir vienojušās par to, ka tiesai vai tiesām kādā dalībvalstī ir jurisdikcija izskatīt jebkādus strīdus, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar noteiktām tiesiskām attiecībām, tad jurisdikcija ir šai tiesai vai tiesām. Tā ir izņēmuma jurisdikcija, ja vien puses nav vienojušās citādi. Šāda vienošanās, kas piešķir jurisdikciju, ir:

                        a)

                        rakstiska vai rakstiski apstiprināta; vai

                        b)

                        tādā formā, kas atbilst pušu starpā pastāvošajai praksei; vai

                        c)

                        starptautiskajā tirdzniecībā vai komercdarbībā – tādā formā, kas atbilst praksei, par ko puses zina vai par ko pusēm būtu vajadzējis zināt, un ko šādā tirdzniecībā vai komercdarbībā iesaistītās attiecīgā līguma veida līgumslēdzējas puses plaši pazīst un regulāri ievēro.

                  [..]
               5.   Vienošanās vai trasta dibināšanas akta noteikum[i], ar ko piešķir jurisdikciju, nav spēkā, ja tie ir pretrunā ar 13., 17. vai 21. pantu vai ja tiesām, kuru jurisdikciju tie izslēdz, ir izņēmuma jurisdikcija saskaņā ar 22. pantu.”

               12

               Regula Nr. 44/2001 ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regulas (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 80. pantu ir atcelta. Saskaņā ar šīs pēdējās minētās regulas 81. panta otro daļu tā ir piemērojama tikai no 2015. gada 10. janvāra.

         EK un Dānijas nolīgums

               13

               Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Dānijas Karalisti par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kas 2005. gada 19. oktobrī parakstīts Briselē (OV 2005, L 299, 62. lpp.; turpmāk tekstā – “EK un Dānijas nolīgums”) un Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 2006. gada 27. aprīļa Lēmumu 2006/325/EK (OV 2006, L 120, 22. lpp.), mērķis ir Eiropas Savienības un Dānijas Karalistes attiecībām piemērot Regulu Nr. 44/2001 un tās īstenošanas pasākumus. Šis nolīgums atbilstoši tā 12. panta 2. punktam ir stājies spēkā 2007. gada 1. jūlijā (OV 2007, L 94, 70. lpp.).

               14

               EK un Dānijas nolīguma preambula ir formulēta šādi:
               “[..]
               ņemot vērā, ka Eiropas [Savienības] Tiesai ar tādiem pašiem nosacījumiem vajadzīga kompetence pieņemt prejudiciālus nolēmumus par jautājumiem, kas saistīti ar Nolīguma spēkā esamību un interpretāciju un ko iesniegusi Dānijas tiesa vai tribunāls, un ka Dānijas tiesas un tribunāli tādēļ iesniedz lūgumu pieņemt prejudiciālus nolēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, ar kādiem pārējo dalībvalstu tiesas un tribunāli, attiecībā uz [Regulas Nr. 44/2001] interpretāciju un tās īstenošanas pasākumiem,
               [..].”

               15

               EK un Dānijas nolīguma 2. panta “Jurisdikcija un spriedumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās” 1. punktā ir noteikts:
               “[Regulas Nr. 44/2001] noteikumi, kas pievienoti Nolīgumam un ir tā daļa, kopā ar tās īstenošanas pasākumiem, kuri pieņemti saskaņā ar regulas 74. panta 2. punktu un – attiecībā uz īstenošanas pasākumiem, kuri pieņemti pēc Nolīguma stāšanās spēkā, – kurus īsteno [Dānijas Karaliste], kā minēts Nolīguma 4. pantā, un pasākumi, ko, ievērojot regulas 74. panta 1. punktu, pieņem dalībvalstis, saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem attiecas uz [Savienības] un [Dānijas Karalistes] attiecībām.”

               16

               EK un Dānijas nolīguma 6. panta “Eiropas [Savienības] Tiesas kompetence saistībā ar Nolīguma interpretāciju” 1. punktā ir paredzēts:
               “Ja Dānijas tiesā vai tribunālā tiek iesniegts jautājums par Nolīguma spēkā esamību vai interpretāciju, minētā tiesa vai tribunāls lūdz Tiesu sniegt nolēmumu par šo jautājumu, ja tādos pašos apstākļos citas Eiropas Savienības dalībvalsts tiesa vai tribunāls to lūgtu attiecībā uz [Regulu Nr. 44/2001] un tās īstenošanas pasākumiem, kas minēti šā Nolīguma 2. panta 1. punktā.”

            Dānijas tiesības

               17

                  Forsikringsaftaleloven (Likums par apdrošināšanas līgumiem) 95. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja apdrošinātās personas atbildība pret cietušo pusi ir pierādīta un atlīdzības apmērs ir noteikts, tad cietusī puse pārņem tiesības, kas apdrošinātajai personai ir pret sabiedrību, ciktāl tās prasījums nav apmierināts.
               2.   Cietusī puse var pārņemt apdrošinātās personas prasību pret sabiedrību arī tad, ja cietušās puses iesniegto prasījumu par atlīdzību ietekmē apdrošinātās personas likvidācija, bankrots, vienošanās ar kreditoriem vai parādu atmaksas grafika pārskatīšana. Tiktāl, ciktāl cietušās puses prasījums paliek neapmierināts, pilnas atlīdzības prasība var tikt vērsta pret sabiedrību. Situācijās, kas aprakstītas pirmajā punktā, sabiedrībai bez nepamatotas kavēšanās jāinformē apdrošinātā persona, ka tā ir informēta par atlīdzības prasījumu.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               18

               2007. gada rudenī Zviedrijas sabiedrība Skåne Entreprenad Service AB (turpmāk tekstā – “Skåne Entreprenad”) nodrošināja cukurbiešu transportēšanu uz rūpnīcu Nikēbingas Falsterā [Nykøbing Falster] (Dānija). Daļa no šīs transportēšanas tika veikta ar kuģi no Asensas uz Nakskovu (Dānija). Izmantošanai šajā reisā Skåne Entreprenad bija fraktējusi vairākus velkoņus un lihterus, tai skaitā velkoni Sea Endeavour I, un šim mērķim bija apdrošinājusi savu atbildību Navigators Management.

               19

               Apdrošināšanas polisē tostarp bija ietverta šāda klauzula:
               “Tiesību un jurisdikcijas izvēle
               Šī apdrošināšana tiek reglamentēta un interpretēta saskaņā ar Anglijas un Velsas tiesībām, un katra no pusēm apņemas atzīt Anglijas un Velsas tiesu ekskluzīvo piekritību.”

               20

               Tāpat Navigators Management apdrošināšanas noteikumos bija ietverta šāda klauzula:
               “7) Tiesības, prakse un strīdu izšķiršana
               Šo apdrošināšanu reglamentē un interpretē saskaņā ar Anglijas tiesībām. Jo īpaši uz to attiecas un tajā ir iekļauti 1906. gada Jūrniecības apdrošināšanas likuma noteikumi un visi to ar likumu noteiktie grozījumi. Uz šo apdrošināšanu, tai skaitā jebkuru strīdu, kas rodas saskaņā vai saistībā ar to, attiecas High Court of Justice (England & Wales) [Augstā tiesa (Anglija un Velsa)] Londonā [Apvienotā Karaliste] ekskluzīvā piekritība.”

               21

               2007. gada 24. novembrī, velkonim Sea Endeavour I ierodoties Asensas ostā, piestātnes iekārtām tika radīti bojājumi. Pamatlietas pušu starpā ir strīds par to, kā radās šis bojājums un kas par to ir atbildīgs.

               22

               Tā kā attiecībā uz Skåne Entreprenad pa to laiku tika uzsākts likvidācijas process, Assens Havn cēla prasību Sø‑ og Handelsret (Jūras un komerclietu tiesa, Dānija) tieši pret Navigators Management kā sabiedrību, kura nodrošina apdrošināšanas segumu personai, kas varbūtēji izraisījusi kaitējumu, lūdzot piespriest šai pēdējai minētajai sabiedrībai samaksāt tai 1310536 Dānijas kronu (DKK) (aptuveni EUR 176270) kā atlīdzību par minētajiem bojājumiem.

               23

               Pēc tam, kad šī tiesa bija nodalījusi jautājumu par tiesas jurisdikciju, izskatot to īpašā procesā, tā ar 2014. gada 22. decembra spriedumu noraidīja prasību, pamatojoties uz to, ka Dānijas tiesām nav jurisdikcijas, jo cietušajai pusei ir saistoša starp apdrošināšanas līguma pusēm noslēgtā vienošanās par jurisdikcijas noteikšanas klauzulu. Assens Havn par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

               24

               Iesniedzējtiesas ieskatā galvenais jautājums ir, vai Assens Havn, kurai saskaņā ar Likuma par apdrošināšanas līgumiem 95. panta 2. punktu ir tiesības celt prasību tieši pret apdrošināšanas sabiedrību, kura nodrošina kaitējumu izraisījušās personas apdrošināšanas segumu, ir saistoša jurisdikcijas noteikšanas klauzula, kas ietverta Skåne Entreprenad un Navigators Management starpā noslēgtajā apdrošināšanas līgumā saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 13. panta 5. punktu, lasot to saistībā ar šīs regulas 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu. Apstiprinošas atbildes gadījumā Sø‑ og Handelsretten (Jūras un komerclietu tiesa) būtu pamatoti noraidījusi Assens Havn celto prasību.

               25

               Iesniedzējtiesa norāda, ka, lai arī principā cietusī puse atbilstoši Dānijas tiesībām nevar celt prasību tieši pret apdrošināšanas sabiedrību, kura nodrošina kaitējumu izraisījušās personas apdrošināšanas segumu, Likuma par apdrošināšanas līgumiem 95. pantā ir atļauts celt šādu prasību, ja, piemēram, apdrošināšanas ņēmējs ir bankrotējis, kā tas ir bijis šajā gadījumā.

               26

               Šādos apstākļos Højesteret (Augstākā tiesa, Dānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Regulas Nr. 44/2001 13. panta 5. punkts, to lasot saistībā ar 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka cietušajai pusei, kam saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir atļauts celt prasību tiesā tieši pret apdrošināšanas sabiedrību, kura nodrošina kaitējumu izraisījušās personas apdrošināšanas segumu, saskaņā ar šīs regulas 13. panta 5. punktu, lasot to saistībā ar tās 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir saistoša vienošanās par jurisdikciju, kas likumīgi noslēgta starp apdrošinātāju un apdrošinājuma ņēmēju?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               27

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 44/2001 13. panta 5. punkts, to lasot saistībā ar šīs regulas 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka cietušajai pusei, kam ir atļauts celt prasību tiesā tieši pret apdrošināšanas sabiedrību, kura nodrošina kaitējumu izraisījušās personas apdrošināšanas segumu, ir saistoša jurisdikcijas noteikšanas klauzula, par ko vienojušies minētais apdrošinātājs un kaitējumu izraisījusī persona.

               28

               Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāņem vērā Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 3. iedaļas noteikumu sistēma un to pamatā esošie mērķi.

               29

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 3. iedaļā ir izveidota autonoma sistēma tiesu jurisdikcijas sadalei lietās, kas saistītas ar apdrošināšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 12. maijs, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, 29. punkts).

               30

               Tāpat kā lietās, kas saistītas ar darba ņēmējiem un patērētājiem, prasībai lietās, kas saistītas ar apdrošināšanu, ir raksturīgs zināms līdzsvara trūkums starp pusēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 26. maijs, GIE Réunion européenne u.c., C‑77/04, EU:C:2005:327, 22. punkts), ko ar Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 3. iedaļas 8. pantā paredzētajiem noteikumiem ir paredzēts novērst, attiecinot uz vājāko pusi jurisdikcijas normas, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā tas paredzēts vispārējās normās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 17. septembris, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, 40. punkts).

               31

               It īpaši ar šiem noteikumiem tiek atvieglota apdrošinātās cietušās puses situācija, ļaujot tai iesūdzēt attiecīgo apdrošinātāju tostarp tās vietas tiesās, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, ar nosacījumu, ka valsts tiesībās ir paredzēta šāda tieša prasība.

               32

               Šajā gadījumā, kā izriet no šī sprieduma 24. un 25. punkta, iesniedzējtiesa, kurai ir jāinterpretē pašai savas valsts tiesības, uzskata, ka Likuma par apdrošināšanas līgumiem 95. panta 2. punktā, kurš ir piemērojams pamatlietā, cietušajai pusei ir paredzētas tiesības celt tiešu prasību Regulas Nr. 44/2001 11. panta 2. punkta izpratnē pret apdrošinātāju.

               33

               Saistībā ar vienošanās par jurisdikciju attiecināmību uz cietušo pusi ir jākonstatē, pirmkārt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 13. panta 5. punktu, skatot to kopā ar tās 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ar šādu vienošanos ir iespējams atkāpties no minētās regulas 3. nodaļas noteikumiem, tostarp tādu apdrošināšanas līgumu gadījumā, kas sedz visu atbildību, kura izriet no kuģu izmantošanas vai ekspluatācijas.

               34

               Otrkārt, ir vispārzināms, ka Regulas Nr. 44/2001 11. panta 2. punkts, atbilstoši kuram šīs regulas 8.–10. pants ir piemērojami prasībām, ko ierosinājusi cietusī puse tieši pret apdrošinātāju, nav attiecināms uz minētās regulas 13. un 14. pantu un līdz ar to uz vienošanos par jurisdikciju.

               35

               Tādēļ no Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 3. iedaļas noteikumu sistēmas neizriet, ka vienošanās par jurisdikciju varētu tikt attiecināta uz cietušo pusi.

               36

               Šajā ziņā Tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, ka apdrošināšanas jomā jurisdikcijas noteikšanu joprojām stingri ierobežo mērķis aizsargāt ekonomiski vājāko pusi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 12. maijs, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, 31. punkts).

               37

               Tādējādi Regulas Nr. 44/2001 13. pantā ir izsmeļoši noteikti gadījumi, kādos puses var atkāpties no šīs regulas II nodaļas 3. iedaļas noteikumiem.

               38

               Tāpat no minētās regulas 23. panta 5. punkta izriet, ka vienošanās, ar ko piešķir jurisdikciju, nav spēkā, ja tās ir pretrunā minētā 13. panta noteikumiem. No šiem noteikumiem izriet, ka minētajā regulā ir noteikta sistēma, kurā atkāpes no jurisdikcijas noteikumiem apdrošināšanas jautājumos ir jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 12. maijs, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, 31. punkts).

               39

               Turklāt ir jākonstatē, ka trešās puses, kas ir cietusi tādu kaitējumu, atbildība par kura izraisīšanu ir apdrošināta, situācija ir vēl attālinātāka no līgumattiecībām, kurās pastāv jurisdikcijas noteikšanas klauzula, nekā apdrošinātā, kurš nav tieši piekritis šādai klauzulai, situācija, kas tika aplūkota 2005. gada 12. maija spriedumā Société financière et industrielle du Peloux (C‑112/03, EU:C:2005:280).

               40

               Līdz ar to ir jāatzīst, ka jurisdikcijas noteikšanas klauzula, par ko vienojies apdrošinātājs un apdrošinājuma ņēmējs, nevar tikt attiecināta uz pusi, kas ir cietusi kaitējumu, atbildība par kura izraisīšanu ir apdrošināta, un kas vēlas celt tiešu prasību pret apdrošinātāju tās valsts tiesās, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 31. punktā, vai tās vietas tiesā, kur ir šīs personas domicils, kas ir iespēja, ko Tiesa ir atzinusi savā 2007. gada 13. decembra spriedumā FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, 31. punkts).

               41

               Jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, kas balstītas uz Regulas Nr. 44/2001 13. un 14. panta apvienotajiem noteikumiem, saistošo seku paplašināta attiecināšana uz cietušajām personām varētu apdraudēt šīs regulas II nodaļas 3. iedaļā izvirzīto mērķi, proti, nodrošināt ekonomiski un tiesiski vājākās puses aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 17. septembris, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, 40. punkts).

               42

               Ņemot vērā iepriekš minēto, Regulas Nr. 44/2001 13. panta 5. punkts, to lasot saistībā ar šīs regulas 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka cietušajai pusei, kam ir atļauts celt prasību tiesā tieši pret apdrošināšanas sabiedrību, kura nodrošina kaitējumu izraisījušās personas apdrošināšanas segumu, nav saistoša jurisdikcijas noteikšanas klauzula, par ko vienojušies minētais apdrošinātājs un kaitējumu izraisījusī persona.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               43

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                     Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 13. panta 5. punkts, to lasot saistībā ar šīs regulas 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka cietušajai pusei, kam ir atļauts celt prasību tiesā tieši pret apdrošināšanas sabiedrību, kura nodrošina kaitējumu izraisījušās personas apdrošināšanas segumu, nav saistoša jurisdikcijas noteikšanas klauzula, par ko vienojušies minētais apdrošinātājs un kaitējumu izraisījusī persona.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – dāņu.


Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2015. gada 21. janvāra spriedums.#Grundig Multimedia AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “Pianissimo” reģistrācijas pieteikums – Preču zīme, ko veido reklāmas sauklis – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vienlīdzīga attieksme.#Lieta T‑11/14.


Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2015. gada 5. marta spriedums.#Rose Vision, SL un Julián Seseña pret Eiropas Komisiju.#Šķīrējklauzula – Septītā pamatprogramma pētniecības, tehnikas attīstības un demonstrēšanas darbībām (2007. – 2013. gads) – Nolīgumi par subsīdijām saistībā ar projektiem FIRST, FutureNEM un sISI – Prasība atcelt tiesību aktu un prasība atlīdzināt zaudējumus – Prasības pārkvalificēšana – Pieņemamība – Maksājumu apturēšana – Termiņš revīzijas ziņojuma izsniegšanai – Informācijas izpaušana trešajām personām.#Lieta T‑45/13.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1982. gada 6. oktobrī. # Calvin E. Williams pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Ierēdnis. # Lieta 9/81.


Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2010. gada 27.oktobrī. # Gerhard Birkhoff pret Eiropas Komisiju. # Ierēdņi - Atalgojums - Ģimenes pabalsti. # Lieta F-60/09.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 22.janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Polijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2002/21/EK - Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi - Abonenta jēdziens. # Lieta C-492/07.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 22. janvāra spriedums – Komisija/Polija
      (lieta C‑492/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2002/21/EK – Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi – Abonenta jēdziens
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Valsts pienākumu neizpildes pierādījums – Komisijas pienākums – Pierādījumu,
            kas parāda valsts pienākumu neizpildi, iesniegšana – Atspēkojums, kas jāveic attiecīgajai dalībvalstij (EKL 226. pants) (sal.
            ar 17. un 20. punktu)
      2.                     Dalībvalstis – Pienākumi – Komisijai uzticētais uzraudzības pienākums – Dalībvalstu uzdevums – Sadarbība izmeklēšanā sakarā
            ar valsts pienākumu neizpildi – Paziņošanas un informēšanas pienākums (EKL 10., 211. un 226. pants; Eiropas Parlamenta un
            Padomes Direktīvas 2002/21 28. panta 3. punkts) (sal. ar 17.–19. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Pasākumu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas
                  2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva)
                  (OV L 108, 33. lpp.) 2. panta k) punktu, nepieņemšana paredzētajā termiņā – Abonenta definīcija

            Rezolutīvā daļa

                  1)

                  	Pareizi netransponējot Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvu 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem
                     noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) un it īpaši tās 2. panta k) punktu
                     par “abonenta” jēdzienu, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai nosaka šī direktīva.

                  2)

                  	Polijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1995. gada 5. oktobrī. # José Imbernon Martínez pret Bundesanstalt für Arbeit. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Nürnberg - Vācija. # Sociālais nodrošinājums - Ģimenes pabalsti. # Lieta C-321/93.


Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2014. gada 12. jūnija spriedums.#Nike International Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “R10” reģistrācijas pieteikums – Nereģistrēta agrāka valsts vārdiska preču zīme “R10” – Valsts preču zīmes nodošana – Pierādījums par agrākas preču zīmes īpašumtiesībām.#Lieta T‑137/09 RENV.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 1. jūlijā. # Jakob Flamm pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta 567/79 A.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 12.maijā.#Jurado Hermanos, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiska preču zīme "JURADO" - Preču zīmes īpašnieka pagarināšanas pieprasījuma neesamība - Preču zīmes izslēgšana no reģistra pēc reģistrācijas izbeigšanās - Lūgums par restitutio in integrum, ko iesniedzis ekskluzīvais licenciāts.#Lieta T-410/07.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 12. maijā (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Kopienas vārdiska preču zīme “JURADO” — Preču zīmes īpašnieka pagarināšanas pieprasījuma neesamība — Preču zīmes izslēgšana no reģistra pēc reģistrācijas izbeigšanās — Lūgums par restitutio in integrum, ko iesniedzis ekskluzīvais licenciāts”
      Lieta T-410/07

            Jurado Hermanos
         ,
            SL
         , Alikante [Alicante] (Spānija), ko pārstāv K. Martins Alvaress [C. Martín Álvarez], advokāts,
      prasītājs,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv P. Lopesa Fernandesa de Korresa [P. López
         Fernández de Corres] un O. Montalto [O. Montalto], pārstāvji,
      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 3. septembra lēmumu lietā R 866/2007-2 attiecībā uz prasītāja iesniegtu lūgumu par restitutio in integrum.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],
      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 16. novembrī,
      ņemot vērā Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 18. februāra rīkojumu lietā T-410/07 R Jurado Hermanos/ITSB (“JURADO”) (Krājumā nav publicēts), ar ko ir noraidīts prasītāja iesniegtais pieteikums par pagaidu noregulējumu,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 10. martā,
      pēc 2008. gada 17. decembra tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Prāvas priekšvēsture

               1

               1996. gada 25. aprīlīCafé Tal de Costa Rica SA lūdza Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) reģistrēt Kopienas vārdisku preču zīmi “JURADO” attiecībā uz kafiju un citām precēm, kas ietilpst 30. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.

               2

               Tā kā ITSB pieteikumā paredzēto preču zīmi reģistrēja ar numuru 240 218, Café tal de Costa Rica (turpmāk tekstā — “preču zīmes īpašnieks”) 1998. gada 5. augustā ar prasītāju Jurado Hermanos, SL noslēdza ekskluzīvās licences līgumu, kura priekšmets ir strīdīgā preču zīme. Šajā līgumā, kas bija saistīts ar citu ekskluzīvās licences līgumu, kurš starp tām pašām līgumslēdzējām pusēm noslēgts un kurš attiecas uz divām Spānijas preču zīmēm, kā arī vienu Polijas preču zīmi, bija paredzēts, ka licence būs spēkā 48 gadus, proti, līdz 2046. gadam. Šīs licences piešķiršana tika ierakstīta Kopienas preču zīmju reģistrā atbilstoši grozītās Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 22. panta 5. punktam.

               3

               Ar 2005. gada 26. septembra vēstuli atbilstoši Regulas Nr. 40/94 47. panta 2. punktam ITSB informēja gan preču zīmes īpašnieku, gan prasītāju kā ekskluzīvās strīdīgās preču zīmes licences turētāju, ka preču zīmes reģistrācija beidzas . Šajā vēstulē ITSB izskaidroja licences darbības pagarināšanas kārtību un norādīja, ka pieteikums šajā sakarā ir jāiesniedz līdz vai, vēlākais, līdz , šajā pēdējā gadījumā tomēr samaksājot papildu nodevu.

               4

               Tā kā ITSB noteiktajā termiņā nesaņēma nekādu pieteikumu licences darbības pagarināšanai, tas ar 2006. gada 24. novembra vēstuli informēja preču zīmes īpašnieku, ka tā no ir svītrota no preču zīmju reģistra.

               5

               2007. gada 23. martā prasītājs, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 78. pantu, iesniedza lūgumu par restitutio in integrum. Tas norādīja, ka nav saņēmis vēstuli un pilnīgi nejauši, apmeklējot ITSB interneta mājaslapu, uzzinājis, ka strīdīgās preču zīmes reģistrācija nav pagarināta.

               6

               Ar 2007. gada 21. maija lēmumu ITSB “Preču zīmju un reģistra” departaments noraidīja lūgumu par restitutio in integrum, uzskatot, ka prasītājs nav pierādījis, ka ir rīkojies, ievērojot visu attiecīgajos apstākļos nepieciešamo rūpību.

               7

               2007. gada 31. maijā prasītājs, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu, par lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību ITSB.

               8

               Ar 2007. gada 3. septembra lēmumu (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) Apelāciju otrā padome noraidīja apelācijas sūdzību, nepārbaudot, vai prasītājs bija izpildījis nosacījumu, ka ir jāpierāda, ka tas ir rīkojies, ievērojot visu attiecīgajos apstākļos nepieciešamo rūpību. Apelāciju padome būtībā uzskatīja, ka, tā kā preču zīmes īpašnieks prasītājam to nebija tieši atļāvis, prasītājam nebija tiesību ne lūgt pagarināt strīdīgās preču zīmes reģistrāciju, ne arī šajā nolūkā lūgt restitutio in integrum.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               9

               Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        galvenokārt, atcelt apstrīdēto lēmumu un apmierināt lūgumu par restitutio in integrum, ko tas iesniedzis ITSB;

                        —

                        pakārtoti, lemt par lietu pēc būtības, atzīstot to par ieinteresēto personu strīdīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanas procedūrā;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               10

               Tiesas sēdē pēc Pirmās instances tiesas uzdotā jautājuma prasītājs norādīja, ka prasījumu otrā daļa ir jāsaprot tā, ka tā paredz, ka Pirmās instances tiesa grozīs apstrīdēto lēmumu.

               11

               ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               12

               Savas prasības pamatojumam prasītājs norāda divus pamatus, kas ir balstīti, pirmkārt, uz tiesību uz aizstāvību un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu un, otrkārt, uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Regulu Nr. 40/94. Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāsāk ar otrā pamata izskatīšanu.

         Par otro pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Regulu Nr. 40/94

      Lietas dalībnieku argumenti

               13

               Prasītājs būtībā norāda, ka Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā nepareizi ir interpretējusi Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktu, aplūkojot to kopā ar 47. panta 1. punktu, tiktāl, ciktāl Apelāciju padome uzskatīja, ka prasītājs nebija preču zīmes spēkā esamības pagarināšanas procedūras dalībnieks, jo preču zīmes īpašnieks nebija tam tieši ļāvis lūgt pagarināt tās spēkā esamību.

               14

               ITSB noraida prasītāja argumentus.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               15

               Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktu lūguma par restitutio in integrum, kas iesniegts ITSB, priekšnoteikums, pirmkārt, ir tas, ka lūguma iesniedzējs ir attiecīgās procedūras dalībnieks, otrkārt, tas, ka, kaut arī ir iesniegti pierādījumi par attiecīgajos apstākļos pienācīgas rūpības ievērošanu, tas nevarēja ievērot ITSB noteikto termiņu, un, treškārt, tas, ka šī šķēršļa tiešas sekas saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 noteikumiem bija tiesību zaudējums.

               16

               Runājot par pirmo nosacījumu atbilstoši Regulas Nr. 40/94 47. panta 1. punktam, pagarināšanu var veikt pēc preču zīmes īpašnieka vai tā skaidri pilnvarotas personas lūguma. No tā izriet, ka tikai preču zīmes īpašnieku vai tā skaidri pilnvarotas personas var uzskatīt par pagarināšanas procedūras dalībniekiem.

               17

               Pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, no ITSB pienākuma atbilstoši Regulas Nr. 40/94 47. panta 2. punkta pirmajam teikumam informēt īpašniekus, kam ir reģistrētas tiesības attiecībā uz attiecīgo preču zīmi, par reģistrācijas beigšanos, neizriet, ka minētie īpašnieki ir pagarināšanas procedūras dalībnieki. Kā izriet no Regulas Nr. 40/94 47. panta 2. punkta otrā teikuma, kurā ir noteikts, ka šīs informācijas nesniegšanas gadījumā ITSB atbildību neuzņemas, un no Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.), 29. noteikuma otrā teikuma, kurā ir precizēts, ka šīs informācijas nesniegšana ieietekmē reģistrācijas izbeigšanos, Regulas Nr. 40/94 47. panta 2. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts tikai ITSB informēšanas pienākums, kas ir pilnībā mazsvarīgs procedūrā, bet nav paredzēts piešķirt tiesības ne preču zīmes īpašniekam, ne arī citām personām.

               18

               Tāpat arī ir jānoraida prasītāja arguments, ka tā sarakste ar ITSB par preču zīmes licences ierakstīšanu un par tā strīdu ar preču zīmes īpašnieku pierāda, ka ITSB uzskatīja, ka tas bija “ar preču zīmi saistītās lietas dalībnieks”. Pirmkārt, Regulā Nr. 40/94 nav sastopams jēdziens “ar preču zīmi saistītās lietas dalībnieks”. Otrkārt, tas, ka ITSB ir notikusi sarakste ar prasītāju, ir izskaidrojams ar to, ka prasītājs bija preču zīmes licences īpašnieks un līdz ar to dalībnieks procedūrā, kas saistīta ar šīs licences reģistrāciju. Treškārt, Regulas Nr. 40/94 noteikumi nav ITSB kontrolē. Tādējādi, pat ja būtu konstatēts, ka ITSB kļūdaini bija uzskatījis, ka prasītājs ir pagarināšanas procedūras dalībnieks, ar šo apstākli nepietiktu, lai tas iegūtu šādu statusu.

               19

               Visbeidzot, ir jānoraida prasītāja arguments, ka norādījumos par procedūrām ITSB (E daļa, 6. sadaļa ar nosaukumu “Pagarināšana”), uz kurām ir norādījis prasītājs un kurās ir minēts “Galīgā versija (27.11.2003.)”, saistībā ar reģistrācijas pagarināšanu preču zīmes licences turētājs juridiski ir pielīdzināts tās īpašniekam.

               20

               Pirmkārt, ir jākonstatē, ka procedūru ITSB reglamentē Regulas Nr. 40/94 un Regulas Nr. 2868/95 noteikumi. Norādījumos par procedūrām ITSB, kuri ir publicēti tā interneta vietnē, ir tikai apkopota kārtība, kas ir jāievēro pašam ITSB, kā rezultātā, ja vien šie norādījumi atbilst augstāka spēka tiesību normām, ITSB pats ierobežo savu rīcību, jo tam ir jāievēro šīs normas, ko tas sev ir noteicis. Savukārt, šie norādījumi nevar paredzēt atkāpes no Regulas Nr. 40/94 un Regulas Nr. 2868/95 un līdz ar to prasītāja iespēja iesniegt strīdīgās preču zīmes reģistrācijas spēkā esamības pagarināšanas pieprasījumu ir jāvērtē, tikai ievērojot šos norādījumus.

               21

               Otrkārt, prasītāja minētajiem norādījumiem neatkarīgi no tā, vai tie šajā gadījumā ir piemērojami ratione temporis, nav tāda satura, kādu tas tiem vēlētos piedēvēt. Tas tikai daļēji ir citējis norādījumu 6.3.1. punktu, izlaižot daļu, saskaņā ar kuru “persona, kam ir reģistrētas tiesības attiecībā uz Kopienas preču zīmi, pati nevar iesniegt pagarināšanas pieprasījumu, izņemot gadījumu [..], ja tai Kopienu preču zīmes īpašnieks tieši ir devis atļauju pieprasīt pagarināšanu”. Līdz ar to no šiem norādījumiem nekādā ziņā neizriet, ka prasītājs kā preču zīmes licences īpašnieks būtu juridiski pielīdzināts preču zīmes īpašniekam saistībā ar pagarināšanu, bet gan, tieši pretēji, — kā jebkurai citai personai tam ir jāsaņem tieša atļauja no preču zīmes īpašnieka, lai varētu iesniegt pagarināšanas pieprasījumu, un ir jāpierāda šādas atļaujas esamība.

               22

               Tādējādi, tā kā prasītājs kā preču zīmes licences īpašnieks nav šīs licences spēkā esamības pagarināšanas procedūras dalībnieks, ir jānoskaidro, vai tas no preču zīmes īpašnieka bija saņēmis atļauju pieprasīt pagarināt licences reģistrāciju.

               23

               Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka nevienā ITSB vai Pirmās instances tiesā notiekošās procedūras posmā prasītājs nav iesniedzis šādu tiešu preču zīmes īpašnieka atļauju. Tam, ka ITSB nav tieši lūdzis prasītājam iesniegt šādu atļauju, šajā sakarā nav nozīmes, jo prasītājam ir jāpierāda, ka ir izpildīti to tiesību normu piemērošanas nosacījumi, uz kuriem tas atsaucas, un ITSB nav pienākuma to aicināt iesniegt šādu atļauju.

               24

               Jānoraida arī prasītāja apgalvojumi, ka tam kā ekskluzīvas licences turētājam bija tiesības licences spēkā esamības termiņā pieprasīt pagarināt preču zīmes darbību, ja to nedarīja preču zīmes īpašnieks. Tieša atļauja principā var tikt iekļauta licences līgumā. Tomēr šajā gadījumā licences līgumā nav iekļauts neviens noteikums šajā sakarā. Turklāt, ja pieņem, ka prasītājs apgalvo, ka no ekskluzīvās licences līguma izriet, ka licenciātam ir atļauja pieprasīt reģistrācijas pagarināšanu, vai pat ka šī atļauja tam ir jāatzīst kā sods par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu un pretlikumīgu darbību, kurā, iespējams, ir vainojams preču zīmes īpašnieks, ir jāsecina, ka šis apgalvojums ir pretrunā Regulas Nr. 40/94 47. panta 1. punkta skaidram formulējumam un mērķim, kurā ir paredzēts, ka atļaujai ir jābūt tiešai, un kurā nav paredzēti nekādi sodi privātpersonām.

               25

               Tāpat arī prasītāja argumentam, ka pirms Regulas Nr. 40/94 47. panta 3. punkta trešajā teikumā paredzētā “termiņa” beigām nav iespējams panākt tiesas lēmumu, ar kuru preču zīmes īpašniekam ir noteikts pienākums tam dot tiešu atļauju pieprasīt reģistrācijas pagarināšanu, nav nozīmes. Pat ja šādas iespējas neesamība būtu pierādīta, tas nevar likt atkāpties no nosacījuma par tiešu atļaujas sniegšanu, kas ir paredzēts Regulas Nr. 40/94 47. panta 1. punktā.

               26

               Visbeidzot, attiecībā uz prasītāja argumentu, kas ir pamatots ar to, ka administratīva sūdzība varētu nodrošināt labāku tā interešu aizsardzību nekā civilprasība, jo tā sniegtu iespēju saglabāt preču zīmes spēkā esamību, runa ir par apsvērumiem, kas saistīti ar prasītājam sniegto izdevību izvēlēties, kādus juridiskos līdzekļus izmantot, lai aizsargātu savas komercintereses, un par šo izvēli ir atbildīgs tikai pats prasītājs. Šāda izvēle savukārt nevar būt saistoša ITSB ne saistībā ar procesuālo statusu, kāds atzīstams prasītājam administratīvā procedūrā, ne saistībā ar administratīvās procedūras rezultātu. Tādējādi, ja prasītājs ir izvēlējies nevērsties tiesā, lai iegūtu atļauju pieprasīt pagarināt reģistrāciju, ITSB nevar novērst šo trūkumu un piešķirt tam šīs tiesības, pārkāpjot Regulu Nr. 40/94.

               27

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jākonstatē, ka, tā kā prasītājam nebija tiešas preču zīmes īpašnieka atļaujas pieprasīt preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, tas nebija pagarināšanas procedūras dalībnieks un līdz ar to nevarēja lūgt restitutio in integrum šajā procedūrā. Apelāciju padome līdz ar to nav pieļāvusi nevienu kļūdu, noraidot prasītāja apelācijas sūdzību šī iemesla dēļ.

               28

               Tā kā pirmais Regulas Nr. 40/94 78. panta 1. punktā paredzētais nosacījums nav izpildīts, otrais prasītāja pamats ir jānoraida, nepārbaudot pārējos šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus.

         Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               29

               Prasītājs norāda, ka Apelāciju padome apstrīdēto lēmumu ir pamatojusi ar atteikumu tam atzīt ieinteresētās personas statusu strīdīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanas procedūrā. Tā kā “Preču zīmju un reģistra” departamenta lēmumā, tieši pretēji, nekādā veidā nebija apšaubīts prasītāja kā ieinteresētās personas statuss, tas neuzskatīja, ka apelācijas sūdzībā ir jāpauž sava nostāja šajā jautājumā. Tādējādi Apelāciju padomei, kurai bija zināms “Preču zīmju un reģistra” departamenta lēmums, bija jāpauž savi apsvērumi pirms tā apelācijas sūdzības noraidīšanas, pamatojoties uz to, ka prasītājs nebija ieinteresētā persona.

               30

               ITSB noraida prasītāja argumentus.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               31

               Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 73. panta otro teikumu ITSB lēmumi var tikt pamatoti tikai ar tādiem iemesliem, par ko attiecīgajām pusēm ir bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus. Šī tiesību norma Kopienas preču zīmju tiesību ietvaros ir veltīta vispārējam tiesību uz aizstāvību aizsardzības principam. Saskaņā ar šo Kopienu tiesību vispārējo principu publisko iestāžu lēmumu adresātiem, kuru intereses tie būtiski skar, ir jāsniedz iespēja atbilstoši darīt zināmu savu viedokli. Tiesības tikt uzklausītam attiecas uz visiem faktiskajiem vai tiesību apstākļiem, pamatojoties uz kuriem tiek pieņemts lēmums, bet ne uz galīgo nostāju, ko iestāde grasās paust (skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 7. februāra spriedumu lietā T-317/05 Kustom Musical Amplification/ITSB (Ģitāras forma), Krājums, II-427. lpp., 24., 26. un 27. punkts un tajos minētā judikatūra).

               32

               Turklāt no judikatūras izriet, ka tiesības uz aizstāvību procesuālu pārkāpumu dēļ tiek pārkāptas tikai tad, ja tas konkrēti ietekmē attiecīgo uzņēmumu iespējas aizstāvēties (Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedums lietā T-210/01 General Electric/Komisija, Krājums, II-5575. lpp., 632. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi tādu spēkā esošo noteikumu neievērošanas dēļ, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības uz aizstāvību, administratīvā procedūra var būt nelikumīga tikai tad, ja tiek pierādīts, ka, ja noteikumi būtu ievēroti, tai varētu būt citāds iznākums (iepriekš minētais spriedums lietā General Electric/Komisija, 632. punkts; šajā sakarā skat arī Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-7/89 Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, II-1711. lpp., 56. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās T-191/98 un no T-212/98 līdz T-214/98 Atlantic Container Line u.c./Komisija, Recueil, II-3275. lpp., 340. punkts).

               33

               Kā tika konstatēts, izskatot otro pamatu, ITSB pamatoti uzskatīja, ka prasītājs nebija reģistrācijas pagarināšanas procedūras dalībnieks, jo tas nebija iesniedzis tiešu preču zīmes īpašnieka izsniegtu atļauju pieprasīt pagarināšanu. Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka prasītājs nav norādījis nevienu brīdi, kurā tas būtu varējis iesniegt šādu atļauju, ja tā tam tiktu pieprasīta. No tā izriet, ka procedūrai ITSB katrā ziņā nebūtu varējis būt citāds rezultāts kā tikai apelācijas sūdzības noraidīšana Apelāciju padomē.

               34

               Tādējādi prasītāja norādītais pirmais pamats ir jānoraida un nav jāpārbauda, vai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas prasītājam tika sniegta iespēja attiecīgi darīt zināmu savu viedokli par to, vai tas bija pagarināšanas procedūras dalībnieks.

               35

               Tā kā abi prasītāja norādītie pamati ir jānoraida, ir jānoraida gan prasītāja galvenie prasījumi, gan pakārtotie prasījumi.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               36

               Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā šajā gadījumā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma tiesvedību atbilstoši ITSB prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Jurado Hermanos, SL atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma tiesvedību.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 12. maijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	 Tiesvedības valoda — spāņu.


title: Tiesas (piektā palāta) 2012. gada 16. februāra spriedums.#Jürgen Blödel-Pawlik pret HanseMerkur Reiseversicherung AG.#Landgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 90/314/EEK – Kompleksi ceļojumi, kompleksas brīvdienas un kompleksas ekskursijas – 7. pants – Aizsardzība pret kompleksa ceļojuma organizatora maksātnespējas risku – Piemērošanas joma – Organizatora maksātnespēja tādēļ, ka tas krāpnieciskos nolūkos izmantoja patērētāja iemaksātās summas.#Lieta C‑134/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2012. gada 16. februārī (
            *1
         )
      “Direktīva 90/314/EEK — Kompleksi ceļojumi, kompleksas brīvdienas un kompleksas ekskursijas — 7. pants — Aizsardzība pret kompleksa ceļojuma organizatora maksātnespējas risku — Piemērošanas joma — Organizatora maksātnespēja, jo tas krāpnieciskos nolūkos ir izrīkojies ar patērētāja iemaksātām summām”
      Lieta C-134/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 2. martā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 18. martā, tiesvedībā

            Jürgen Blödel-Pawlik

      pret

            HanseMerkur Reiseversicherung AG .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Safjans [M. Safjan], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Blödel-Pawlik k-ga vārdā – M. Sauren, Rechtsanwalt,

               —

                  HanseMerkur Reiseversicherung AG vārdā – G. Heinemann, Rechtsanwalt,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne un J.-C. Halleux, pārstāvji,

               —

               Čehijas Republikas vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Igaunijas valdības vārdā – M. Linntam, pārstāve,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – K. Paraskevopoulou un I. Bakopoulos, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – S. Centeno Huerta, pārstāve,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz L. Ventrella, avvocato dello Stato,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér Miklós, kā arī K. Szíjjártó un Z. Tóth, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – A. Posch, pārstāvis,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Owsiany-Hornung un S. Grünheid, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīvas 90/314/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām (OV L 158, 59. lpp.) 7. pantu.

               2

               Šis lūgums ir radies prāvā starp Blödel-Pawlik k-gu un HanseMerkur Reiseversicherung AG (turpmāk tekstā – “HanseMerkur Reiseversicherung”) saistībā ar pēdējās minētās atteikumu atlīdzināt patērētāja samaksātu kompleksa ceļojuma cenu, kuru tūrisma organizators netika organizējis.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Saskaņā ar Direktīvas 90/314 septīto, astoņpadsmito, divdesmit pirmo un divdesmit otro apsvērumu:
               “tā kā pieaug tūrisma nozīme dalībvalstu ekonomikā; tā kā pakalpojumu kompleksu sistēma ir būtiska tūrisma daļa; tā kā tiktu veicināta komplekso ceļojumu nozares lielāka izaugsme un produktivitāte dalībvalstīs, ja pieņemtu vismaz kopējo noteikumu minimumu, lai piešķirtu tiem Kopienas mērogu; [..]
               [..]
               tā kā organizatora un/vai pārstāvja līguma pusei būtu jābūt atbildīgai attiecībā pret patērētāju par nolīgto saistību pienācīgu izpildi; tā kā turklāt organizatoram un/vai pārstāvim būtu jābūt atbildīgam par zaudējumu, kas rodas patērētājam līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes dēļ, ja vien trūkumi līguma izpildē nav saistāmi ne ar viņu vainu, ne ar citu pakalpojumu sniedzēju vainu;
               [..]
               tā kā gan patērētāji, gan komplekso ceļojumu nozare iegūtu, ja organizatoriem un/vai pārstāvjiem tiktu noteikts pienākums sniegt pietiekamas drošības garantijas maksātnespējas gadījumā;
               tā kā dalībvalstīm būtu jābūt brīvai iespējai pieņemt vai saglabāt stingrākus noteikumus attiecībā uz kompleksiem ceļojumiem nolūkā aizsargāt patērētājus.”

               4

               Tās pašas direktīvas 1. pantā ir paredzēts:
               “Šīs direktīvas nolūks ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus attiecībā uz kompleksiem pakalpojumiem, ko pārdod vai piedāvā tirdzniecībā Kopienas teritorijā.”

               5

               Minētās direktīvas 4. panta 6. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
               “Ja patērētājs atsakās no līguma saskaņā ar 5. punktu vai jebkādu iemeslu dēļ, kas nav patērētāja vaina, organizators atceļ komplekso pakalpojumu pirms līgtā izbraukšanas datuma, patērētājam ir tiesības:

                        a)

                        vai nu saņemt vietā tādas pašas vai augstākas kvalitātes komplekso pakalpojumu, ja organizators un/vai pārstāvis spēj viņam piedāvāt šādu aizvietojumu. Ja piedāvātā kompleksā pakalpojuma kvalitāte ir zemāka, organizators patērētājam atlīdzina cenas starpību;

                        b)

                        vai arī cik iespējams drīz saņemt atpakaļ visu naudas summu, ko viņš samaksājis atbilstīgi līgumam.”

               6

               Direktīvas 90/314 5. panta 1. un 2. punkta redakcija ir šāda:
               “1.   Dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka organizatora un/vai pārstāvja līgumslēdzēja puse ir atbildīga pret patērētāju par saistību, kuras izriet no līguma, pienācīgu izpildi neatkarīgi no tā, vai šīs saistības ir jāpilda šim organizatoram un/vai pārstāvim vai citiem pakalpojumu sniedzējiem, neierobežojot organizatora un/vai pārstāvja tiesības vērst savus prasījumus pret pārējiem pakalpojumu sniedzējiem.
               2.   Attiecībā uz zaudējumiem, kas patērētājam rodas līguma neizpildes vai nepienācīgas izpildes dēļ, dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka organizators un/vai pārstāvis ir atbildīgs, ja vien tas nav gadījums, kad līguma neizpildē vai nepienācīgā izpildē nav vainojams nedz viņš, nedz citi pakalpojumu sniedzēji [..].”

               7

               Minētās direktīvas 7. pantā ir noteikts:
               “Organizatoram un/vai pārstāvim, kas ir līgumslēdzēja puse, jāsniedz pietiekama drošības garantija attiecībā uz iemaksātās naudas atmaksāšanu un patērētāja repatriāciju maksātnespējas gadījumā.”

               8

               Tās pašas direktīvas 8. pantā ir noteikts:
               “Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt stingrākus noteikumus patērētāju aizsardzībai jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.”

         Vācijas tiesiskais regulējums

               9

               Atbilstoši Vācijas Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch) 651.k panta 1. punkta 1. apakšpunktam, kurā Vācijas tiesībās transponēts Direktīvas 90/314 7. pants:
               “Tūrisma organizatoram ir jāgarantē, ka ceļotājiem tiek atmaksāta
               1)   par ceļojumu iemaksātā naudas summa tādā apmērā, ciktāl, tūrisma organizatora maksātnespējas gadījumā vai uzsākot maksātnespējas procedūru attiecībā uz tā aktīviem, tūrisma pakalpojumi netiek sniegti [..].”

         Pamattiesvedība un prejudiciālais jautājums

               10

               2009. gada 4. augustāBlödel-Pawlik k-gs sev un savai sievai rezervēja komplekso ceļojumu Rhein Reisen GmbH (turpmāk tekstā – “Rhein Reisen”), kura kā tūrisma organizators ar HanseMerkur Reiseversicherung noslēdza maksātnespējas apdrošināšanas līgumu, kas stājās spēkā 2009. gada 1. augustā.

               11

                  Rhein Reisen izsniedza Blödel-Pawlik divas apdrošināšanas polises, kurās bija paredzēts, ka par ceļojumu iemaksātā summa tiks atmaksāta, ja minētie tūrisma pakalpojumi netiks sniegti tūrisma organizatora maksātnespējas dēļ.

               12

               Pirms ceļojuma sākuma Rhein Reisen paziņoja Blödel-Pawlik, ka tā ir spiesta iesniegt pieteikumu par maksātnespēju.

               13

               No lietas materiāliem izriet, ka Rhein Reisen, kuru pārstāvēja viens vienīgs direktors, faktiski nebija nekāda nodoma attiecīgo ceļojumu organizēt. Faktiski gan notikumu secība, gan arī šī ceļojumu organizētāja transakciju bankas kontā izraksts liecina par tā krāpniecisku darbību.

               14

               Šai sakarā Blödel-Pawlik iesniedza sūdzību HanseMerkur Reiseversicherung, prasot atmaksāt par ceļojumu iemaksāto summu, ko tā bija iekasējusi.

               15

               Pēdējā minētā savukārt uzsver, ka tai nav nekas jāatmaksā, jo gadījums, kad ceļojuma atcelšanas iemesls ir vienīgi tūrisma organizatora krāpnieciska darbība, neietilpstot Direktīvas 90/314 7. panta tvērumā.

               16

               Iesniedzējtiesai ir arī šaubas par to, vai Direktīvas 90/314 mērķis ir aizsargāt patērētājus no krāpnieciskas tūrisma organizatoru rīcības.

               17

               Uzskatot, ka tajā izskatāmās prāvas risinājumam ir nepieciešama Direktīvas 90/314 interpretācija, Landgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas [90/314] 7. pants ir piemērojams arī tūrisma organizatora maksātnespējas gadījumā, kas iestājusies tāpēc, ka tūrisma organizators jau sākotnēji krāpnieciskā nolūkā un neatbilstošiem mērķiem ir izmantojis visas naudas summas, ko klienti iemaksājuši par ceļojumu, kuru tūrisma organizators vispār nav plānojis īstenot?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               18

               Uzdodama savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīvas 90/314 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā tvērumā ietilpst situācija, kurā tūrisma organizatora maksātnespēja ir radusies tā krāpnieciskas darbības dēļ.

               19

               Šai sakarā vispirms ir jāatgādina, ka ar Direktīvas 90/314 7. pantu tūrisma organizatoram ir noteikts pienākums paredzēt pietiekamu drošības garantiju attiecībā uz iemaksātās naudas atmaksāšanu un patērētāja repatriāciju maksātnespējas gadījumā un šo garantiju mērķis ir aizsargāt patērētāju no ekonomiskiem riskiem, kas rodas tūrisma organizatora maksātnespējas dēļ (skat. 1996. gada 8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-178/94, C-179/94 un no C-188/94 līdz C-190/94 Dillenkofer u.c., Recueil, I-4845. lpp., 34. un 35. punkts).

               20

               Tā šīs tiesību normas pamatmērķis ir nodrošināt patērētāja repatriāciju un tā iemaksāto naudas summu atmaksāšanu tūrisma organizatora maksātnespējas gadījumā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Dillenkofer u.c., 35. un 36. punkts).

               21

               Taču jāatzīst, ka šī garantija saskaņā ar Direktīvas 90/314 7. panta redakciju nav saistīta ne ar kādu īpašu nosacījumu saistībā ar tūrisma organizatora maksātnespējas iemesliem.

               22

               Šai sakarā Tiesa sava 1999. gada 15. jūnija sprieduma lietā C-140/97 Rechberger u.c. (Recueil, I-3499. lpp.) 74. punktā nosprieda, ka minētās direktīvas 7. pantā ir ietverts uz rezultātu orientēts pienākums nodrošināt kompleksā ceļojuma dalībniekiem tiesības uz iemaksātās summas atmaksāšanu un repatriāciju tūrisma organizatora maksātnespējas gadījumā un ka šī garantija īpaši ir domāta tieši tam, lai patērētāju pasargātu no maksātnespējas – neatkarīgi no tās iemesla – sekām.

               23

               Tiesa no tā secināja, ka tādi apstākļi kā tūrisma organizatora vieglprātīga rīcība vai ārkārtēju vai neparedzamu apstākļu iestāšanās nevar būt šķērslis iemaksāto summu atmaksāšanai un patērētāju repatriācijai saskaņā ar Direktīvas 90/314 7. pantu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rechberger u.c., 75. un 76. punkts).

               24

               Tāpat šāda Direktīvas 90/314 7. panta interpretācija saskan ar mērķi, kam tai jākalpo, proti, nodrošināt patērētāju aizsardzību augstā līmenī (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Dillenkofer u.c., 39. punkts).

               25

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 90/314 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā tvērumā ietilpst situācija, kurā tūrisma organizatora maksātnespēja ir radusies tā krāpnieciskas darbības dēļ.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               26

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīvas 90/314/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā tvērumā ietilpst situācija, kurā tūrisma organizatora maksātnespēja ir radusies tā krāpnieciskas darbības dēļ.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta), 2015. gada 19. novembris.#Grieķijas Republika pret Eiropas Komisiju.#ELVGF – Garantiju nodaļa – ELGF un ELFLA – No finansējuma izslēgti izdevumi – Regula (EK) Nr. 1782/2003 – Maksājumtiesības saskaņā ar vienotā maksājuma shēmu – Valsts rezerve – Piešķiršanas kritēriji – Risks Fonda darbībai – Savstarpēja atbilstība.#Lieta T-107/14.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1990. gada 6. decembrī. # Max Witzemann pret Hauptzollamt München-Mitte. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Lieta C-343/89.


Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2006. gada 8.jūnijā. # Orlando Pérez-Díaz pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-156/03.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 19.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Direktīva 97/33/EK. # Lieta C-221/01.


EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta) 2012. gada 23. oktobrī.#Gustav Eklund pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Pieņemšana darbā – Atklāts konkurss – Iekļaušana rezerves sarakstā – Darba piedāvājums rezerves sarakstā iekļautai personai – Pielaišanas nosacījumi – Pēc diploma saņemšanas iegūtā profesionālā pieredze – Atlases komisijas un iecēlējinstitūcijas attiecīgā kompetence – Darba piedāvājuma pieņemšana – Darba piedāvājuma atsaukšana.#Lieta F‑57/11.