title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2007. gada 26. aprīlis.#Alcon Inc. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs.#Lieta C-412/05 P.

text:
      Lieta C‑412/05 P
      Alcon Inc.
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Relatīvs reģistrācijas atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – 43. panta 2. un 3. punkts – Faktiska izmantošana – Jauns pamats – Vārdiska preču zīme “TRAVATAN” – Agrākas valsts vārdiskas preču zīmes “TRIVASTAN” īpašnieka iebildumi
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2006. gada 26. oktobrī

      Tiesas (trešā palāta) 2007. gada 26. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesvedība – Jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības laikā
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Apelācijas process
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 135. panta 4. punkts; Padomes Regulas Nr. 40/94 63. pants)
      3.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes,
            kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      4.     Kopienas preču zīme – Biroja lēmumi – Likumība
      (Padomes Regula Nr. 40/94)
      5.     Apelācija – Pamati – Pretrunīgs pamatojums – Pieņemamība
      1.     Lai arī Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmā daļa aizliedz tiesvedības laikā izvirzīt jaunus pamatus,
         izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā,
         tomēr pamats, kas veido agrāk izvirzīta pamata paplašinājumu, ir uzskatāms par pieņemamu.

      (sal. ar 38.–40. punktu)
      2.     Tiesvedībā, kas saistīta ar apelāciju par lēmumu, ko pieņēmusi Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un
         modeļi) Apelāciju padome, kas izskatījusi apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu, lietas dalībniekam, kas ir preču
         zīmes reģistrācijas pieteicējs, nav tiesību grozīt strīda priekšmetu Pirmās instances tiesā, kā tas ir noteikts tā paša un
         iebildumu iesniedzēja Birojā izvirzītajos prasījumos un apgalvojumos.

      Faktiski, pirmkārt, no Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 63. panta izriet, ka Apelāciju padomes lēmumu var atcelt
         vai grozīt, tikai pamatojoties uz nekompetenci, būtisku procesuālu pārkāpumu, EK līguma pārkāpumu, Regulas Nr. 40/94 vai jebkura
         tiesību akta pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu vai pilnvaru pārsniegšanu. Tādējādi kontrole, ko Kopienu tiesa veic attiecībā
         uz šo lēmumu, nepārsniedz tā tiesiskuma kontroli un attiecīgi tās mērķis nav atkārtoti pārbaudīt faktiskos apstākļus, kurus
         ir vērtējušas Biroja instances un kas prasa ņemt vērā Kopienu tiesā no jauna iesniegtos faktus.

      Otrkārt, no Pirmās instances tiesas Reglamenta 135. panta 4. punkta izriet, ka lietas dalībnieki šajā tiesā nevar mainīt strīda
         priekšmetu, kas noteikts Apelāciju padomē.

      (sal. ar 43.–45. punktu)
      3.     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izvērtējot sajaukšanas iespējas esamību,
         kas attiecas uz medikamentus, kuru iegādei aptiekā patērētājiem ir nepieciešama ārsta recepte, apzīmējošu preču zīmi, Pirmās
         instances tiesa var konstatēt, nepieļaujot tiesību kļūdu, ka konkrētā sabiedrības daļa ir gan gala patērētāji, gan arī profesionāļi
         veselības jomā, t.i., ārsti, kas izraksta medikamentu, kā arī farmaceiti, kas izrakstīto medikamentu pārdod. Fakts, ka tādi
         starpnieki kā profesionāļi veselības jomā var ietekmēt vai pat noteikt gala patērētāju izvēli, kā tāds nevar izslēgt jebkādu
         sajaukšanas iespēju no minēto patērētāju viedokļa saistībā ar attiecīgo preču izcelsmi.

      Turklāt, tā kā ir skaidrs, ka visu farmaceitisko produktu tirdzniecības procesu mērķis ir, lai tos iegādātos gala patērētājs,
         starpnieku loma daļēji ir jālīdzsvaro ar patērētāju paaugstināto uzmanības līmeni, kāds tiem farmaceitisko produktu izrakstīšanas
         brīdī var būt, un tātad ar minēto patērētāju spēju likt šiem profesionāļiem ņemt vērā viņu attiecīgās preču zīmes uztveri
         un it īpaši viņu prasības vai vēlmes.

      (sal. ar 52., 57.–59., 61. un 63. punktu)
      4.     Lēmumi attiecībā uz apzīmējuma reģistrēšanu kā Kopienas preču zīmi, kas Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi
         un modeļi) apelāciju padomēm ir jāpieņem saskaņā ar Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, tiek pieņemti, īstenojot saistošo
         kompetenci, nevis diskrecionāro varu. Līdz ar to minēto lēmumu likumība ir jāizvērtē, pamatojoties tikai uz šo regulu, kā
         to ir interpretējusi Kopienu tiesa, nevis pamatojoties uz [apelāciju padomju] agrāko lēmumu praksi.

      (sal. ar 65. punktu)
      5.     Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tiesību jautājums, ko
         kā tādu var izvirzīt apelācijas ietvaros.

      (sal. ar 97. punktu)

      TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 26. aprīlī (*)

      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Relatīvs reģistrācijas atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – 43. panta 2. un 3. punkts – Faktiska izmantošana – Jauns pamats – Vārdiska preču zīme “TRAVATAN” – Agrākas valsts vārdiskas preču zīmes “TRIVASTAN” īpašnieka iebildumi
      Lieta C‑412/05 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2005. gada 23. novembrī iesniedza
      Alcon Inc., Hinenberga [Hünenberg] (Šveice), ko pārstāv G. Brīns [G. Breen], solicitor, un J. Glīsons [J. Gleeson], SC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pārējie lietas dalībnieki –
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foliards‑Mongirāls [A. Folliard‑Monguiral], pārstāvis,

      atbildētājs pirmajā instancē,
      Biofarma SA, Neijī pie Sēnas [Neuilly‑sur‑Seine] (Francija), ko pārstāv V. Žils Vega [V. Gil Vega], A. Ruiss Lopess [A. Ruiz Lopez], abogados,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs J. Svedenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 27. septembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 26. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Alcon Inc. ar savu apelācijas sūdzību lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 22. septembra spriedumu lietā T‑130/03
         Alcon/ITSB – Biofarma (“TRAVATAN”) (Krājums, II‑3859. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais spriedums”), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja
         prasītājas prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju trešās padomes
         2003. gada 30. janvāra lēmumu lietā R 968/2001‑3, ar kuru noraidīts pieteikums kā Kopienas preču zīmi reģistrēt vārdisku apzīmējumu
         “TRAVATAN” (turpmāk tekstā – “strīdus lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2       Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt
         jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi
         iztiesāšanas laikā”.

      3       Saskaņā ar minētā reglamenta 135. panta 4. punktu “lietas dalībnieki procesuālajā rakstā nevar mainīt Apelāciju padomē izskatītā
         strīda priekšmetu”.

      4       Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 8. panta 1. punktā
         ir paredzēts, ka:

      “1.      Ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē:
      [..]
      b)      ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai
         līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja maldināt ir
         asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi. [b) ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu,
         ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv
         to sajaukšanas iespēja; sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi.]”

      5       Šīs regulas 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkts ir izteikts šādā redakcijā:
      “Šā panta 1. punktā “agrākas preču zīmes” ir:
      a)      šādas preču zīmes ar pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes saņemšanas pieteikuma iesniegšanas
         datuma, ņemot vērā, ja vajadzīgs, prioritātes attiecībā uz šīm preču zīmēm:

      [..]
               ii)   dalībvalstī reģistrētas preču zīmes [..].”
      6       Šīs regulas 43. panta 2. un 3. punktā paredzēts:
      “2.      Pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma agrākas Kopienas preču zīmes īpašnieks, kas iesniedzis savus iebildumus, apliecina, ka piecu
         gadu laikā, pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma publicēšanas, agrākā Kopienas preču zīme ir Kopienā faktiski izmantota saistībā
         ar precēm vai pakalpojumiem, uz ko tā ir reģistrēta un ko šī persona uzskaita kā savu iebildumu pamatojumu, vai arī norāda
         pamatotus tās neizmantošanas iemeslus, ar nosacījumu, ka agrākā Kopienas preču zīme tobrīd ir reģistrēta ne mazāk kā piecus
         gadus. Ja šāda apliecinājuma nav, iebildumus noraida. Ja agrākā preču zīme ir izmantota tikai saistībā ar daļu preču vai pakalpojumu,
         uz ko tā ir reģistrēta, iebildumu izskatīšanas nolūkos uzskata, ka tā ir reģistrēta tikai attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem.

      3.      Šā panta 2. punktu piemēro attiecībā uz 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētām agrākām preču zīmēm, aizvietojot izmantošanu
         Kopienā ar izmantošanu tajā dalībvalstī, kur agrākā preču zīme ir aizsargāta.”

      7       Saskaņā ar minētās regulas 44. panta 1. punktu pieteikuma iesniedzējs var jebkurā laikā atsaukt savu Kopienas preču zīmes
         pieteikumu vai ierobežot tajā ietverto preču un pakalpojumu sarakstu.

      8       Regulas Nr. 40/94 63. panta 1.–3. punktā ir noteikts, ka:
      “1.      Pret Apelāciju padomes lēmumiem attiecībā uz apelācijām var celt prasības [Pirmās instances tiesā].
      2.      Prasību var celt, pamatojoties uz nekompetenci, būtiska procesuāla pārkāpuma, Līguma vai šīs regulas pārkāpumu vai kāda tiesību
         akta pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu, vai pilnvaru pārsniegšanu.

      3.      [Pirmās instances tiesai] ir piekritība anulēt vai grozīt apstrīdēto lēmumu.”
      9       Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.), 13. noteikuma
         1. punktā ir paredzēts, kādai informācijai jābūt ietvertai pieteikumā iesniegtā pieteikuma grozījumiem saskaņā ar šīs regulas
         44. noteikumu.

       Prāvas priekšvēsture
      10     1998. gada 11. jūnijā prasītāja ITSB iesniedza pieteikumu par vārdiska apzīmējuma “TRAVATAN” reģistrāciju kā Kopienas preču
         zīmi attiecībā uz “farmaceitiskiem oftalmoloģiskiem produktiem”. Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta
         preču zīmes reģistrācija, ietilpst 5. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par
         preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām (turpmāk tekstā – “Nicas nolīgums”),
         proti: “farmaceitiskie, veterinārie un medicīnas vajadzībām paredzētie higiēnas produkti; medicīnas vajadzībām paredzētas
         diētiskās vielas, zīdaiņu pārtika; plāksteri, pārsiešanas materiāli; materiāli zobu plombēšanai un zobu nospiedumiem; dezinfekcijas
         līdzekļi; preparāti kaitēkļu iznīcināšanai; fungicīdi, herbicīdi”.

      11     1999. gada 22. jūnijā Biofarma SA (turpmāk tekstā – “Biofarma”), pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus pret šīs Kopienas preču zīmes reģistrāciju. Iebildumi
         pamatoti ar to, ka pastāv 1986. gada 27. janvārī Itālijā reģistrēta valsts vārdiska preču zīme “TRIVASTAN” (turpmāk tekstā
         – “agrākā preču zīme”), kas attiecas uz visām ar šo preču zīmi apzīmētajām precēm, proti, “farmaceitiskie, veterinārie un
         higiēnas produkti; diētiskie produkti bērniem un slimniekiem; plāksteri, pārsiešanas materiāli; materiāli zobu plombēšanai
         un zobu nospiedumiem; dezinfekcijas līdzekļi; preparāti kaitīgu augu un dzīvnieku iznīcināšanai”, kas ietilpst 5. klasē. Minētie
         iebildumi tika iesniegti pret visām Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm.

      12     Pēc uzaicinājuma iesniegt pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu Itālijā Biofarma šajā sakarā ITSB 2000. gada 28. jūlijā nosūtīja dažus dokumentus.

      13     Biofarma iesniegtie iebildumi tika apmierināti ar ITSB Iebildumu nodaļas 2001. gada 26. septembra lēmumu, tai uzskatot, ka agrākās
         preču zīmes izmantošanu pierāda specifisks farmaceitiskais produkts, t.i., “perifēriskais vazodilators, kas ir paredzēts perifērisko
         un smadzeņu asinsvadu slimību un acs un auss asinsvadu traucējumu ārstēšanai”. Līdz ar to minētā Iebildumu nodaļa atteica
         reģistrēt kā Kopienas preču zīmi vārdisko apzīmējumu “TRAVATAN”, pamatojoties uz to, ka Itālijā pastāv sajaukšanas iespēja,
         tostarp asociācijas iespēja ar agrāko preču zīmi, ņemot vērā faktu, ka attiecīgās preču zīmes ir gan vizuāli, gan fonētiski
         līdzīgas, un to, ka attiecīgās preces ir zināmā mērā līdzīgas.

      14     2001. gada 13. novembrī prasītāja par šo lēmumu iesniedza apelāciju ITSB Apelāciju trešajā padomē, kas ar strīdus lēmumu apelāciju
         noraidīja, apstiprinot Iebildumu nodaļas lēmumu, kurā tā būtībā pārņēma [šajā lēmumā] minētos motīvus.

       Apstrīdētais spriedums
      15     Ar 2003. gada 17. aprīlī Pirmās instances tiesā iesniegto prasības pieteikumu prasītāja cēla prasību par strīdus lēmuma atcelšanu.
         Šajā sakarā tā norādīja divus pamatus, kas balstīti attiecīgi uz Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta, kā arī 8. panta
         1. punkta b) un c) apakšpunkta pārkāpumu.

      16     Vispirms, pirms tiek izvērtēti šie pamati, apstrīdētā sprieduma 17.–22. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka prasītājas
         tiesas sēdē iesniegtais pamats, kas balstīts uz Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑334/01 MFE Marienfelde/ITSB – Vétoquinol (“HIPOVITON”) (Krājums, II‑2787. lpp.), saskaņā ar kuru neesot izpildīti nosacījumi, lai agrāko preču zīmi uzskatītu par
         tādu, kas tikusi faktiski izmantota, it īpaši tāpēc, ka šīs preču zīmes pārdošanas apjoms ir neliels, ir jānoraida kā nepieņemams.
         Šajā sakarā, atgādinot [Pirmās instances tiesas] Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmās daļas noteikumus, šī tiesa konstatēja,
         no vienas puses, ka savā prasības pieteikumā prasītāja ir izvirzījusi Apelāciju padomei pretenzijas par to, ka tā pārkāpusi
         Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktu, nevis ciktāl minētie nosacījumi nav izpildīti, bet gan ciktāl Biofarma iesniegtais faktiskas izmantošanas pierādījums nepierāda, ka agrākā preču zīme ir tikusi faktiski izmantota saistībā ar oftalmoloģiskiem
         produktiem, un, no otras puses, ka minētā prasītāja nekādi nav pierādījusi jaunu tiesību vai faktisko apstākļu esamību minētā
         48. panta izpratnē.

      17     Apstrīdētā sprieduma 23. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka “katrā ziņā”, pat ja šis pamats būtu jāinterpretē kā arguments,
         kas ir saistīts ar prasības pieteikumā norādīto pamatu, kontrole, kuru šī tiesa veic strīdus lēmuma tiesiskuma pārbaudes ietvaros,
         nevar pārsniegt Apelāciju padomē izskatītā strīda faktiskās un tiesiskās robežas. Tomēr Pirmās instances tiesa minētā sprieduma
         24. punktā konstatēja, ka procesa ITSB gaitā prasītāja nav apstrīdējusi faktu, ka Biofarma iesniegtie pierādījumi pierāda agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu saistībā ar noteiktu produktu, prasītāja pat paziņoja
         Iebildumu nodaļā, ka tā “ir labi iepazinusies ar dokumentāciju, kas ir iesniegta, lai pierādītu preču zīmes “TRIVASTAN” izmantošanu
         Itālijā”, un norādīja, ka “šo jautājumu neapstrīdēs”. Tādējādi Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 25. punktā nosprieda,
         ka prasītājas argumenti ir jānoraida.

      18     Turklāt Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 29.–33. punktā noraidīja prasītājas pirmo izvirzīto pamatu sakarā ar to,
         ka Apelāciju padome pareizi ir nospriedusi, ka Biofarma iesniegtie pierādījumi pierāda faktisku agrākās preču zīmes izmantošanu. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa minētā sprieduma
         30. un 31. punktā būtībā konstatēja, ka tad, ja medikamenta, kas apzīmēts ar preču zīmi “TRIVASTAN”, terapeitiskās indikācijas
         ir acs asinsvadu traucējumu ārstēšana un ja ir pierādīts, ka tas tika pārdots vairākus gadus, ir lieki prasīt pierādīt, ka
         pacienti, kas cieš no acs asinsvadu traucējumiem, šo medikamentu patiešām izmantoja.

      19     Kas attiecas uz otro pamatu, Pirmās instances tiesa pēc tam, kad tā apstrīdētā lēmuma 45.–47. punktā atgādināja piemērojamos
         noteikumus un judikatūru attiecībā uz sajaukšanas iespēju ar agrāku preču zīmi, minētā sprieduma 48. un 49. punktā norādīja:

      “48      Šajā lietā agrākā preču zīme “TRIVASTAN” ir reģistrēta Itālijā, kas tādējādi ir uzskatāma par atbilstošo teritoriju Regulas
         Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nolūkā.

      49      Ir skaidrs, ka attiecīgās preces ir medikamenti, kuru iegādei aptiekā gala patērētājiem ir nepieciešama ārsta recepte. Tādējādi
         konkrētā sabiedrības daļa ir ne tikai gala patērētāji, bet arī profesionāļi, t.i., ārsti, kas izraksta medikamentu, kā arī
         farmaceiti, kas izrakstīto medikamentu pārdod.”

      20     Tad Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 50. punktā uzskatīja, ka, ievērojot šos minētos apsvērumus, ir jāsalīdzina,
         pirmkārt, attiecīgās preces un, otrkārt, konfliktējošie apzīmējumi.

      21     Pirmkārt, attiecībā uz šo preču salīdzināšanu Pirmās instances tiesa vispirms apstrīdētā sprieduma 51.–53. punktā noraidīja
         norādīto preču uzskaitījuma ierobežošanu, kuru esot veikusi prasītāja, un minētā sprieduma 53. punktā konstatēja, ka prasītāja
         šajā sakarā nav iesniegusi prasības pieteikumu par grozījumu izdarīšanu preču zīmes reģistrācijas pieteikumā atbilstoši Regulas
         Nr. 40/94 44. pantam un Regulas Nr. 2868/95 13. noteikumam.

      22     Tādējādi Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 55. punktā uzskatīja, ka salīdzināmās preces ir “farmaceitiskie oftalmoloģiskie
         produkti” un “perifēriskais vazodilators, kas ir paredzēts perifērisko un smadzeņu asinsvadu slimību un acs un auss asinsvadu
         traucējumu ārstēšanai”.

      23     Šajā sakarā Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 57. punktā vispirms norādīja, ka šīm precēm ir viens un tas pats raksturs
         (farmaceitiskie produkti), funkcionālais uzdevums vai lietojums (tādu acu slimību ārstēšana, kuru pamatā ir asinsvadu vai
         citi traucējumi), tās ir paredzētas tiem pašiem patērētājiem (profesionāļiem, tostarp ārstiem un farmaceitiem, kā arī faktiskajiem
         gala lietotājiem, t.i., pacientiem, kuri cieš no acu slimībām) un tās tiek izplatītas, izmantojot tos pašus kanālus (parasti
         aptiekas), un tām ir potenciāli papildinošs raksturs. Nerodas nekādas šaubas, ka šīs preces var ražot un pārdot vieni un tie
         paši tirgus dalībnieki.

      24     Turklāt Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 58. punktā noraidīja prasītājas argumentu, ka produkti nav līdzīgi, jo
         Biofarma produkts ir iekšķīgi lietojama tablete, bet prasītājas produkts ir oftalmoloģiski pilieni. Faktiski Pirmās instances tiesa
         uzskata, ka šim atšķirīgajam medikamenta lietošanas veidam ir mazāka nozīme nekā abu preču kopīgajam raksturam un funkcionālajam
         uzdevumam.

      25     Visbeidzot, Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 59. un 60. punktā kā nesvarīgu noraidīja prasītājas argumentu, saskaņā
         ar kuru tās medikamentu izraksta oftalmologs, bet Biofarma medikamentu izraksta asinsvadu slimību speciālists.

      26     Otrkārt, kas attiecas uz attiecīgo apzīmējumu salīdzinājumu, Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 66. punktā nosprieda,
         ka Apelāciju padome nebija pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka šie apzīmējumi ir vizuāli līdzīgi. Šajā sakarā Pirmās instances
         tiesa minētā sprieduma 65. punktā norādīja:

      “65      [..] Apelāciju padome pamatoti konstatēja, ka vizuālā ziņā abi apzīmējumi ir gandrīz vienāda garuma un tiem ir septiņi kopīgi
         burti – “t”, “r”, “v”, “a”, “t”, “a” un “n”, – kas izvietoti tādā pašā kārtībā. Apelāciju padome turklāt pamatoti norādīja,
         ka apzīmējumi sākas ar vieniem un tiem pašiem burtiem “t” un “r” un beidzas ar vienādu nobeigumu – “tan”. Ir jāatzīmē – tam,
         ka divi pirmie burti pilnībā neveido pirmo zilbi, šajā lietā nav nozīmes, veicot vizuālo salīdzinājumu. Tādējādi ir jāsecina,
         ka šīs vizuālās līdzības radītais kopējais iespaids ir tāds, ka apzīmējumi ir līdzīgi. Apelāciju padome pamatoti konstatēja,
         ka atšķirības starp attiecīgajiem apzīmējumiem, kas balstītas uz to, ka katra apzīmējuma trešais burts ir atšķirīgs (patskaņi
         “i” un “a”) un ka agrākās preču zīmes vidū ir viens papildu burts (līdzskanis “s”), šo iespaidu nevar novērst, jo minētie
         elementi vizuāli ir vāji uztverami.”

      27     Turklāt Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 70. punktā uzskatīja, ka Apelāciju padome nebija pieļāvusi kļūdu, konstatējot
         arī, ka konfliktējošie apzīmējumi ir fonētiski līdzīgi. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 69. punktā nosprieda:

      “69      [..] abi apzīmējumi sastāv no vienāda fonētiska garuma vārdiem, vienāda sākuma (“tr”) un beigu (zilbe “tan”) skanējuma, gandrīz
         vienāda vidusdaļas skanējuma (“va”/“vas”) un vienāda ritma, jo vairums fonēmu ir identiskas [vienādas] un izvietotas tajā
         pašā kārtībā. Ir jāatzīmē, ka tik nozīmīgs kopējo elementu skaits liedz itāļu patērētājam skaidri uztvert nelielas šo apzīmējumu
         atšķirības, radot šim patērētājam noteiktu apjukumu.”

      28     Visbeidzot, Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 74. punktā nosprieda, ka attiecīgie apzīmējumi konceptuāli nav līdzīgi.
      29     Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 75., 76. un 80. punktā uzskatīja, ka, ņemot vērā attiecīgo preču būtisko
         līdzību, kā arī attiecīgo apzīmējumu vizuālo un fonētisko līdzību, starp šiem apzīmējumiem pastāv sajaukšanas iespēja, ciktāl
         sabiedrībai varētu rasties iespaids, ka attiecīgās preces piedāvā viens un tas pats uzņēmums vai, attiecīgā gadījumā, ekonomiski
         saistīti uzņēmumi. Līdz ar to Pirmās instances tiesa noraidīja prasītājas otro pamatu un tātad prasību kopumā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      30     Apelācijas sūdzībā prasītāja lūdz Tiesu:
      –       atcelt apstrīdēto spriedumu;
      –       vajadzības gadījumā nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesai, un
      –       piespriest ITSB un/vai Biofarma atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      31     ITSB lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      32     Biofarma, kas nav iesniegusi atbildes rakstu, bet kas tika uzklausīta tiesas sēdē, piekrīt ITSB iesniegtajiem argumentiem.

       Apelācija
      33     Savu prasījumu par apstrīdētā sprieduma atcelšanu pamatojumā prasītāja norāda vienu pamatu, kurš attiecas uz pamata, kas balstīts
         uz Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta pieņemamību, kā arī pamatu, kas balstīts uz šīs pašas regulas 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu, kurš attiecas uz pamata, kas balstīts uz Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta pārkāpumu, pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      34     Prasītāja norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka sakarā ar tā jauno raksturu, pamats, kas balstīts
         uz Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta pārkāpumu, kuri attiecas uz nosacījumu ievērošanu, lai agrākā preču zīme tiktu
         uzskatīta par faktiski izmantotu, ir nepieņemams. ITSB apstrīdot kontekstu, kādā ir veikta agrākās preču zīmes izmantošana,
         proti, faktu, ka šī preču zīme reāli tika izmantota Itālijā oftalmoloģijas produktiem, prasītāja norāda, ka tai bija jāsniedz
         iespēja Pirmās instances tiesā iesniegt papildu prasījumus šī pamata ietvaros.

      35     Katrā ziņā prasītāja uzskata, ka minētais pamats ir balstīts uz tiesību jautājumiem, kas radušies šajā instancē, proti, ar
         iepriekš minētā sprieduma lietā MFE Marienfelde/ITSB – Vétoquinol (“HIPOVITON”) pasludināšanu. Faktiski minētā sprieduma, kas ir pasludināts pēc tam, kad tika celta prasība, kurā pasludināts
         apstrīdētais spriedums, 35. punktā Pirmās instances tiesa, nospriežot, ka attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota agrākā
         preču zīme, it īpaši jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu komerciālais apjoms un, otrkārt, izmantošanas perioda
         ilgums, kā arī izmantošanas biežums, ir veikusi jaunu piemērojamo tiesību interpretāciju, nekā tā bija 2003. gada 11. marta
         spriedumā lietā C‑40/01 Ansul (Recueil, I‑2439. lpp.).

      36     Turklāt prasītāja norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi arī tiesību kļūdu, apstrīdētā sprieduma 23.–25. punktā secinot,
         ka, pat ja attiecīgais pamats bija pieņemams, tai bija jāaprobežojas ar ITSB Apelāciju padomes lēmuma tiesiskuma izvērtēšanu,
         pamatojoties uz faktu un juridisko situāciju, kāda tā bija, lietu izskatot Apelāciju padomē. Ja šis apsvērums būtu pareizs,
         ņemot vērā jaunāko Pirmās instances tiesas vai Tiesas veikto tiesību interpretāciju, apstrīdēto Apelācijas padomes lēmumu
         nevarētu atcelt pat tad, ja tas būtu acīmredzami kļūdains.

      37     ITSB uzskata, ka prasītājas apgalvojums, ka preču zīme nav faktiski izmantota, veido jaunu pamatu, jo sākotnēji Apelāciju
         padomē izvirzītajā pamatā prasītāja norādīja tikai, ka nav pierādīts, ka agrākā preču zīme ir bijusi izmantota attiecībā uz
         produktu, kas paredzēts īpašai terapeitiskai lietošanai, proti, oftalmoloģiskai lietošanai, neapstrīdot šīs izmantošanas faktisko
         raksturu. Šis jaunais apgalvojums, pārkāpjot Pirmās instances tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktu, groza strīda priekšmetu,
         kāds tas tika iesniegts Apelāciju padomē, jo tā mērķis ir strīdus lēmuma atkārtota pārbaude saistībā ar jautājumiem, ar kuriem
         tas nebija saistīts.

       Tiesas vērtējums
      38     Attiecībā uz to, ka prasītāja šī pamata ietvaros izvirzītajā pirmajā argumentu daļā iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa
         nav ievērojusi Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo noteikumu
         tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem
         apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.

      39     Šajā lietā no apstrīdētā sprieduma 17.–22. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi – tā kā nav jaunu tiesisko
         vai faktisko apstākļu, prasītājas tiesas sēdē izvirzītais pamats, saskaņā ar kuru nosacījumi, kas jāizpilda, lai agrāko preču
         zīmi varētu uzskatīt par tādu, kas tikusi faktiski izmantota, nebija izpildīti it īpaši tāpēc, ka minētās preču zīmes pārdošanas
         apjoms ir neliels, ir jānoraida kā nepieņemams, jo tas esot jauns pamats minētās Pirmās instances tiesas Reglamenta normas
         izpratnē. Faktiski prasības pieteikumā prasītāja ir izvirzījusi Apelāciju padomei pretenziju par to, ka tā pārkāpusi Regulas
         Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktu nevis tādēļ, ka minētie nosacījumi nav izpildīti, bet gan vienīgi par to, ka Biofarma iesniegtais faktiskas izmantošanas pierādījums nepierāda, ka agrākā preču zīme ir tikusi faktiski izmantota saistībā ar oftalmoloģiskiem
         produktiem.

      40     Ir jāsecina, kā to savu secinājumu 20. punktā norādījusi arī ģenerāladvokāte, ka vērtējumā, kuru veica Pirmās instances tiesa,
         ir pieļauta tiesību kļūda. Faktiski argumentācija, saskaņā ar kuru nosacījumi, kas jāizpilda, lai agrāko preču zīmi uzskatītu
         par tādu, kas tiek faktiski izmantota, nav izpildīti, pēc loģikas ir ietverta izvirzītajā pamatā, kas attiecas uz šādas faktiskas
         izmantošanas pierādījumu neesamību saistībā ar oftalmoloģiskiem produktiem. Šī argumenta, papildus tam, ka tas ir balstīts
         uz tā paša Regulas Nr. 40/94 noteikuma pārkāpumu, kurš izvirzīts šajā pamatā, mērķis tāpat kā minētajā pamatā ir apstrīdēt
         agrākās preču zīmes izmantošanas tirdzniecības darījumos patiesumu. Līdz ar to tas papildina [izvirzīto pamatu], kas ir uzskatāms
         par pieņemamu (1983. gada 19. maija spriedums lietā 306/81 Verros/Parlaments, Recueil, 1755. lpp., 9. punkts, un 2005. gada 15. decembra spriedums lietā C‑66/02 Itālija/Komisija, Krājums, I‑10901. lpp., 86. punkts).

      41     Tomēr tiesību kļūda, kas pieļauta apstrīdētā sprieduma 17.–22. punktā, nevar padarīt to par spēkā neesošu, un tātad prasītājas
         šajā sakarā izvirzītie argumenti ir jānoraida kā neefektīvi. Faktiski Pirmās instances tiesas argumentācijas attiecībā uz
         nosacījumiem, kas jāizpilda, lai agrāko preču zīmi uzskatītu par tādu, kas tiek faktiski izmantota, noraidījums ir tiesiski
         pietiekami pamatots ar citiem šajā spriedumā minētajiem motīviem (šajā sakarā skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā
         C‑496/99 P Komisija/CAS Succhi di Frutta, Recueil, I‑3801. lpp., 68. punkts, un 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑447/02 P KWS Saat/ITSB, Krājums, I‑10107. lpp., 46.–51. punkts).

      42     Šajā sakarā no apstrīdētā sprieduma 23.–25. punkta, kas sākas ar frāzi “katrā ziņā” un kas ir šī prasītājas pamata ietvaros
         izvirzīto argumentu otrās daļas priekšmets, izriet, ka Pirmās instances tiesa uzskatīja, – pat ja argumentācija attiecībā
         uz nosacījumiem, kas jāizpilda, lai agrāko preču zīmi uzskatītu par tādu, kas tiek faktiski izmantota, būtu jāinterpretē kā
         tāda, kas ir saistīta ar prasības pieteikumā iesniegto pamatu, tā katrā ziņā būtu jānoraida cita iemesla dēļ, jo tajā iesniegtā
         prasība ir par strīdus lēmuma tiesiskuma kontroli; kontrole, kuru šī tiesa veic, nevar pārsniegt Apelāciju padomē izskatītā
         strīda faktiskās un tiesiskās robežas. Tomēr Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 24. punktā faktu neatkarīgas izvērtēšanas
         ietvaros konstatēja, un šīs apelācijas ietvaros tas netiek apstrīdēts, ka procesa ITSB gaitā prasītāja skaidri norādīja, ka
         tā neapstrīd faktu, ka Biofarma iesniegtie pierādījumi pierāda agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu saistībā ar noteiktu produktu.

      43     Pretēji tam, ko norāda prasītāja, Pirmās instances tiesa pareizi kā nepieņemamu ir noraidījusi strīdus argumentāciju šī otrā
         motīva dēļ. Faktiski prasītājai nebija tiesību Pirmās instances tiesā grozīt strīda priekšmetu, kā tas ir noteikts tās pašas
         un iebildumu iesniedzēja izvirzītajos prasījumos un apgalvojumos ITSB (šajā sakarā skat. 2004. gada 12. oktobra spriedumu
         lietā C‑106/03 P Vedial/ITSB, Krājums, I‑9573. lpp., 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā KWS Saat/ITSB, 58. punkts).

      44     Pirmkārt, no Regulas Nr. 40/94 63. panta izriet, ka Apelāciju padomes lēmumu var atcelt vai grozīt, tikai pamatojoties uz
         nekompetenci, būtisku procesuālu pārkāpumu, EK līguma pārkāpumu, Regulas Nr. 40/94 vai jebkura tiesību akta pārkāpumu saistībā
         ar to piemērošanu vai pilnvaru pārsniegšanu. Tādējādi kontrole, ko Kopienu tiesa veic attiecībā uz šo lēmumu, nepārsniedz
         tā tiesiskuma kontroli un attiecīgi tās mērķis nav atkārtoti pārbaudīt faktiskos apstākļus, kurus ir vērtējušas ITSB instances
         un kas prasa ņemt vērā Kopienu tiesā no jauna iesniegtos faktus (šajā sakarā skat. 2006. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑214/05 P
         Rossi/ITSB, Krājums, I‑7057. lpp., 50. punkts, un 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑29/05 P ITSB/Kaul, Krājums, I‑2213. lpp., 54. punkts).

      45     Otrkārt, no Pirmās instances tiesas Reglamenta 135. panta 4. punkta izriet, ka lietas dalībnieki šajā tiesā nevar mainīt strīda
         priekšmetu, kas noteikts Apelāciju padomē.

      46     Līdz ar to Pirmās instances tiesa neatkarīgi konstatēja, ka prasītāja skaidri ir atteikusies ITSB apstrīdēt faktu, ka agrāka
         preču zīme atbilst nosacījumiem, kas tiek prasīti, lai to uzskatītu par tādu, kas ir faktiski izmantota, un tā varēja, nepieļaujot
         tiesību kļūdu, secināt, strīdus argumentācijas nepieņemamību, kura pirmo reizi tika norādīta tiesas sēdē Pirmās instances
         tiesā.

      47     No tā izriet, ka pirmais pamats ir noraidāms kā daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.
       Par otro pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
       Par pirmo daļu, kas attiecas uz konkrētās sabiedrības daļas definīciju
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      48     Ar otrā pamata pirmo daļu prasītāja norāda, ka Pirmās instances Tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstrīdētā sprieduma 49. punktā
         interpretējot jēdzienu “sabiedrības daļa”, nekonstatējot, ka gala patērētāji paši neizdara izvēli, kad tie iegādājas produktu,
         kuru tiem izrakstījis ārsts. Šis apstāklis faktiski noteic, ka pārdošanas brīdī gala patērētājam uz šīs preces izvietotā preču
         zīme nenodrošina funkciju garantēt šīs preces identitāti, lai patērētājam ļautu atšķirt minēto preci no preces, kurai ir cita
         izcelsme. Tādējādi sajaukšanas iespēja attiecībā uz gala patērētāju neradīsies. Šādu pieeju atbalsta gan Apelāciju padome,
         gan Kopienu tiesas (2003. gada 5. marta spriedums lietā T‑237/01 Alcon/ITSB – Dr. Robert Winzer Pharma (“BSS”), Recueil, II‑411. lpp., 42. punkts, šajā sakarā apstiprināts ar Tiesas 2004. gada 5. oktobra rīkojumu lietā C‑192/03 P Alcon/ITSB, Krājums, I‑8993. lpp., 30. punkts).

      49     No tā izrietētu, ka Pirmās instances tiesai sabiedrības daļas definīcijā būtu bijis jāaprobežojas ar profesionāļiem veselības
         jomā, proti, ārstiem un farmaceitiem, un ka, lai novērtētu sajaukšanas iespēju, nebūtu bijuši jāņem vērā gala patērētāji.

      50     ITSB norāda, ka sajaukšanas iespēja nav ierobežota tikai ar tiešas sajaukšanas gadījumiem, kuros ar noteiktu preču zīmi apzīmēta
         prece tiek sajaukta ar citu preci, uz kuras ir izvietota konkurenta preču zīme. Faktiski pietiekot ar to, ka Kopienas preču
         zīmes pamata funkcija ir preces izcelsmes norādīšana, lai konkrētā sabiedrības daļa uzskatītu, ka divām precēm, kuras apzīmē
         vienādas vai līdzīgas preču zīmes, ir viena un tā pati izcelsme. Tomēr pacienti varētu uzskatīt, ka attiecīgo preču izcelsme
         ir viena un tā pati, pat ja pirkuma izdarīšanas brīdī to izvēle tiek vadīta un pat ja saskaršanās ar abām attiecīgajām preču
         zīmēm notiek dažādos brīžos atsevišķu pirkumu izdarīšanas laikā. Pretēji Apelāciju padomju pieņemti lēmumi neesot saistoši
         Kopienu tiesām. Runājot par prasītājas minētajiem spriedumiem, tie attiecas uz citām Regulas Nr. 40/94 normām, proti, 7. panta
         1. punkta d) apakšpunktu un 50. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      –       Tiesas vērtējums
      51     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu sajaukšanas iespējas esamība, kas izriet no līdzības, no vienas
         puses, starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi un, no otras puses, starp precēm vai pakalpojumiem, ko
         apzīmē šīs preču zīmes, ir jānovērtē no sabiedrības uztveres viedokļa tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme.

      52     Šajā lietā pēc tam, kad apstrīdētā sprieduma 48. punktā tika konstatēts, ka agrākā preču zīme ir reģistrēta Itālijā un tādējādi
         šīs dalībvalsts teritorija bija uzskatāma par atbilstošo teritoriju minētās tiesību normas 8. panta piemērošanas nolūkā, Pirmās
         instances tiesa minētā sprieduma 49. punktā uzskatīja, – tā kā ir skaidrs, ka attiecīgie produkti ir medikamenti, kuru iegādei
         aptiekā gala patērētājiem ir nepieciešama ārsta recepte, tad konkrētā sabiedrības daļa ir gan gala patērētāji, gan arī profesionāļi
         veselības jomā, t.i., ārsti, kas izraksta medikamentu, kā arī farmaceiti, kas izrakstīto medikamentu pārdod.

      53     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai preču zīmes pamata funkcija ir garantēt gala patērētājam vai lietotājam ar preču zīmi
         apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti, ļaujot viņam bez sajaukšanas iespējas atšķirt šo preci vai pakalpojumu
         no precēm un pakalpojumiem ar citādu izcelsmi (skat. it īpaši 2002. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑299/99 Philips, Recueil, I‑5475. lpp., 30. punkts, un 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑37/03 P BioID/ITSB, Krājums, I‑7975. lpp., 27. punkts).

      54     Lai preču zīme varētu pildīt šo lomu – būt par pamata elementu netraucētas konkurences sistēmā, kuru cenšas nodibināt EK līgums
         – faktiski tai ir jāturpina garantēt, ka visas preces vai pakalpojumi, ko ar to apzīmē, ir ražoti vai piegādāti, tos kontrolējot
         vienam uzņēmumam, kurš ir atbildīgs par to kvalitāti (šajā sakarā skat. 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 28. punkts).

      55     Tādējādi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē sajaukšanas iespēju veido risks, ka sabiedrība var domāt,
         ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ir viena un tā paša vai, attiecīgajā gadījumā, ekonomiski saistītu uzņēmumu izcelsmes
         preces vai pakalpojumi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Canon, 29. punkts, un 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 17. punkts).

      56     Šajā gadījumā, ņemot vērā šo judikatūru, Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ko turklāt neapstrīd neviens no lietas
         dalībniekiem šajā apelācijas stadijā, ka, lai piemērotu Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, attiecīgie profesionāļi
         veselības jomā ir jāietver konkrētajā sabiedrības daļā, jo preču zīmes izcelsmes norādes funkcija ir svarīga arī attiecībā
         uz starpniekiem, kas piedalās preces tirdzniecībā, jo tā ietekmē to izturēšanos tirgū (šajā sakarā skat. 2004. gada 29. aprīļa
         spriedumu lietā C‑371/02 Björnekulla Fruktindustrier, Recueil, I‑5791. lpp., 23. un 25. punkts).

      57     Līdz ar to pretēji prasītājas norādītajam fakts, ka tādi starpnieki kā profesionāļi veselības jomā var ietekmēt vai pat noteikt
         gala patērētāju izvēli, kā tāds nevar izslēgt jebkādu sajaukšanas iespēju no minēto patērētāju viedokļa saistībā ar attiecīgo
         preču izcelsmi.

      58     Faktiski, ciktāl apstrīdētā sprieduma 49. punktā neatkarīgas faktu izvērtēšanas ietvaros tika konstatēts, ka attiecīgie produkti
         gala patērētājiem tiek pārdoti aptiekās, Pirmās instances tiesa pamatoti varēja konstatēt – pat ja šo produktu izvēli ietekmē
         vai nosaka starpnieki, šāda sajaukšanas iespēja pastāv arī no minēto patērētāju viedokļa, jo tie var saskarties ar šīm precēm
         pirkuma darījuma brīdī, pat ja attiecībā uz katru minēto produktu atsevišķi tas notiktu dažādā laikā.

      59     Faktiski no pastāvīgās judikatūras izriet, ka preču zīmes uztverei no attiecīgās preces vai pakalpojumu kategorijas vidusmēra
         patērētāja viedokļa ir izšķiroša nozīme sajaukšanas iespējas visaptverošā vērtējumā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Lloyd Schuhfabrik Meyer, 25. punkts, un 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑361/04 P Ruiz‑Picasso u.c./ITSB, Krājums, I‑643. lpp., 38. punkts).

      60     Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka vidusmēra patērētājam tikai reti ir iespēja tieši salīdzināt dažādus apzīmējumus un tam
         parasti ir jābalstās uz nepilnīgu attēlu, kas tam palicis atmiņā (iepriekš minētais spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 26. punkts, un 2004. gada 23. septembra spriedums lietā C‑107/03 P Procter & Gamble/ITSB, Krājumā nav publicēts, 44. punkts).

      61     Turklāt, tā kā ir skaidrs, ka visu attiecīgo produktu tirdzniecības procesu mērķis ir, lai to iegādātos gala patērētājs, Pirmās
         instances tiesa pamatoti varēja uzskatīt, ka starpnieku loma, pat ja, lai patērētājiem minētie produkti tiktu pārdoti, tiek
         prasīta profesionāļu veselības jomā iepriekšēja iejaukšanās, tā daļēji ir jālīdzsvaro ar patērētāju paaugstināto uzmanības
         līmeni, kāds tiem šo produktu izrakstīšanas brīdī var būt sakarā ar faktu, ka konkrētās preces ir farmaceitiskie produkti,
         un tātad ar minēto patērētāju spēju likt šiem profesionāļiem ņemt vērā viņu attiecīgās preču zīmes uztveri un it īpaši viņu
         prasības vai vēlmes.

      62     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja preces un pakalpojumi, uz kuriem attiecas reģistrācijas pieteikums,
         ir paredzēti visiem patērētājiem, ir jāuzskata, ka konkrētā sabiedrības daļa sastāv no samērā informētiem, uzmanīgiem un apdomīgiem
         vidusmēra patērētājiem (2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑473/01 P un C‑474/01 P Procter & Gamble/ITSB, Recueil, I‑5173. lpp., 33. punkts, un 2004. gada 16. septembra spriedums lietā C‑329/02 P SAT.1/ITSB, Krājums, I‑8317. lpp., 24. punkts).

      63     No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, ietverot gala patērētājus konkrētās sabiedrības daļā
         Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nolūkā.

      64     Šo secinājumu nevar apstrīdēt ar prasītājas izvirzītajiem argumentiem, kas atvasināti no noteiktiem apelāciju padomju vai
         Kopienu tiesu nolēmumiem.

      65     Faktiski lēmumi, ko apelāciju padomes pieņem saskaņā ar Regulu Nr. 40/94 attiecībā uz apzīmējuma reģistrēšanu kā Kopienas
         preču zīmi, tiek pieņemti, īstenojot saistošo kompetenci, nevis diskrecionāro varu. Līdz ar to minēto apelāciju padomju lēmumu
         likumība ir jāizvērtē, pamatojoties tikai uz šo regulu, kā to ir interpretējusi Kopienu tiesa, nevis pamatojoties uz apelāciju
         padomju agrāko lēmumu praksi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BioID/ITSB, 47. punkts, un 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑173/04 P Deutsche SiSi‑Werke/ITSB, Krājums, I‑551. lpp., 48. punkts).

      66     Runājot par lietu, kurā pasludināts iepriekš minētais Pirmās instances tiesas spriedums Alcon/ITSB – Dr. Robert Winzer Pharma (“BSS”), un iepriekš minēto Tiesas rīkojumu lietā Alcon/ITSB, ko prasītāja norādījusi savas argumentācijas pamatojumā, pietiek konstatēt, ka šī lieta attiecās uz preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu nevis saistībā ar precēm, kas gala patērētājiem tiek pārdotas aptiekās, bet saistībā ar “farmaceitiskiem oftalmoloģiskiem
         produktiem; steriliem šķīdumiem oftalmoloģiskai ķirurģijai”, attiecībā uz kuriem Pirmās instances tiesa, nepieļaujot tiesību
         kļūdu, varēja nospriest, ka attiecīgās preču zīmes ierastais raksturs ir jānovērtē no medicīnas jomā specializētās sabiedrības,
         kam tā ir paredzēta, proti, oftalmologiem un oftalmoloģijas ķirurgiem, kas savu darbību veic Eiropas Savienībā, viedokļa.

      67     Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
       Par otro daļu, kas attiecas uz preču līdzību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      68     Prasītāja uzsver, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nelūdzot Biofarma sniegt pierādījumus par iespējamo starp attiecīgajiem produktiem pastāvošo līdzību. Pirmās instances tiesa nav arī ņēmusi
         vērā vai vismaz nav pietiekami ievērojusi svarīgos faktorus, kas attiecas uz šiem produktiem, it īpaši to raksturu un formu,
         kā arī profesionāļu veselības jomā, kas izraksta un piegādā minētos produktus, lomu.

      69     ITSB norāda, ka preču līdzības jēdziens ir tiesību jautājums, kas ir jāpārbauda tā instancēm pēc pašu iniciatīvas. Runājot
         par vajadzību ņemt vērā produktu formu, ITSB uzskata, ka šim elementam nav nozīmes, ja vien produktu apzīmējums reģistrācijas
         pieteikumā neprecizē šo izmantošanas formu, kas šajā gadījumā tā nav. Faktiski forma esot tikai tirdzniecības faktors, kas
         reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir svešs un ko tā varot iegūt laika gaitā. Tāds pats secinājums ir attiecināms uz faktu,
         ka produkti tiek pārdoti ar receptēm, šis fakts arī ir svešs faktors precēm, kas ietvertas attiecīgajā Kopienas preču zīmes
         reģistrācijas pieteikumā minētajā sarakstā.

      –       Tiesas vērtējums
      70     Ir jānoraida pilnībā kā nepieņemams arguments, ar kuru prasītāja, atsaucoties uz pierādījumu līmeni, kas bija jāpieprasa no
         Biofarma, būtībā prasa, lai tiek atcelts faktu vērtējums, ko Pirmās instances tiesa ir veikusi apstrīdētā sprieduma 57.–60. punktā,
         kas tai minētā sprieduma 61. punktā lika nospriest, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka starp attiecīgajiem
         produktiem pastāv augsta līdzības pakāpe.

      71     Faktiski prasītāja nevar prasīt, lai Tiesa Pirmās instances tiesas vērtējumu šajā sakarā aizstātu ar savu. Saskaņā ar pastāvīgo
         judikatūru no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzības Tiesai iesniedz tikai
         par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā
         arī izvērtēt pierādījumus. Tātad šo faktu un pierādījumu izvērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie tiek sagrozīti, nav tiesību
         jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros (skat. 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑206/04 P
         Mülhens/ITSB, Krājums, I‑2717. lpp., 41. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Rossi/ITSB, 26. punkts).

      72     Runājot par argumentu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā svarīgos kritērijus, ir jāatgādina, ka saskaņā
         ar judikatūru, lai novērtētu šo līdzību, ir jāņem vērā visi attiecīgie faktori, kas raksturo saikni starp šīm precēm. Šie
         faktori ietver it īpaši to raksturu, funkcionālo uzdevumu, lietojumu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Canon, 23. punkts).

      73     Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka saskaņā ar šo judikatūru Pirmās instances tiesai, lai apstrīdētā sprieduma 61. punktā secinātu,
         ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot augstas līdzības starp attiecīgajiem produktiem esamību, apstrīdētā sprieduma
         57. punktā pareizi ir pārbaudījusi to raksturu, funkcionālo uzdevumu, lietojumu, to tirdzniecības veidu, kā arī to konkurējošo
         vai papildinošo raksturu. Tādējādi prasītāja kļūdaini iebilst par to, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā attiecīgos
         faktorus, novērtējot šo produktu līdzību.

      74     Turklāt attiecībā uz to, ka prasītāja iebilst, ka Pirmās instances tiesa nav pareizi ņēmusi vērā kritēriju, kas balstīts uz
         attiecīgo produktu formu, ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 58. punktā ir pārbaudījusi šī kritērija
         piemērojamību, lai izvērtētu minēto produktu līdzību. Tomēr tā uzskatīja, ka šim atšķirīgajam medikamenta lietošanas veidam
         ir mazāka nozīme nekā šo abu produktu kopīgajam raksturam un funkcionālajam uzdevumam.

      75     Iebilstot, ka Pirmās instances tiesa nav pareizi ņēmusi vērā kritēriju, ko veido attiecīgo produktu forma, prasītāja būtībā
         prasa, lai Tiesa šajā sakarā aizstāj Pirmās instances tiesas vērtējumu ar savu. Līdz ar to, tā kā prasītāja neatsaucas uz
         Pirmās instances tiesā iesniegto faktu un pierādījumu sagrozīšanu, šajā sakarā norādītais arguments atbilstoši pastāvīgajai
         judikatūrai, kas minēta šī sprieduma 71. punktā, ir jānoraida kā nepieņemams.

      76     Visbeidzot, attiecībā uz to, ka prasītāja iebilst, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka attiecīgos produktus
         profesionāļi veselības jomā piegādā tikai ar receptēm, šis arguments ir jānoraida kā nepamatots to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti
         šī sprieduma 51.–63. punktā, jo tas ir vērsts uz apstrīdētajā spriedumā veiktās konkrētās sabiedrības daļas definēšanas apstrīdēšanu.

      77     Līdz ar to šī pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
       Par trešo daļu, kas attiecas uz apzīmējumu līdzību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      78     Prasītāja iebilst, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, salīdzinot attiecīgos apzīmējumus, pareizi neidentificējot
         konkrētās sabiedrības daļu, saistībā ar kuru ir jānovērtē sajaukšanas iespēja.

      79     Attiecībā uz vizuālo līdzību prasītāja uzsver, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies, nospriežot, ka vispārējais iespaids,
         kādu atstāj vizuālā līdzība, pierāda, ka attiecīgās preču zīmes ir līdzīgas. Faktiski vispārēja vērtējuma ietvaros, pat ja
         šāda līdzība pastāv, tā nav pietiekama, lai secinātu, ka šīs preču zīmes ir vizuāli līdzīgas. Vizuālais salīdzinājums būtu
         jāveic, ņemot vērā personas, kas ietilpst konkrētajā sabiedrības daļā, viedokli.

      80     Attiecībā uz fonētisko līdzību prasītāja norāda, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir nospriedusi, ka attiecīgās preču zīmes
         no šī viedokļa ir līdzīgas. Faktiski abās preču zīmēs dominējoši piedēkļi var skaidri tikt atšķirti un tos izrunā pilnīgi
         dažādi. Turklāt faktam, ka vidusmēra patērētājam tikai reti būs iespēja veikt tiešu atšķirīgu preču zīmju salīdzinājumu, šajā
         gadījumā nav nozīmes, jo attiecīgos produktus izraksta ārsti speciālisti. Katrā ziņā iespējamās līdzības sekas nedrīkstētu
         novērtēt pārāk augstu, it īpaši tad, ja ņem vērā abu attiecīgo produktu formu atšķirības un specifisko medicīnas kontekstu,
         kurā katrs no tiem tiek pārdots.

      81     ITSB uzskata, ka šie dažādie argumenti ir nepieņemami, jo prasītāja aprobežojas ar to, ka tā kritizē faktu konstatāciju, kuru
         ir veikusi Pirmās instances tiesa.

      –       Tiesas vērtējums
      82     Arguments, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa, salīdzinot attiecīgos apzīmējums, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pareizi neidentificējot
         konkrēto sabiedrības daļu, uzreiz ir jānoraida kā nepamatots to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 51.–63. punktā,
         jo tas ir vērsts uz apstrīdētajā spriedumā veiktās konkrētās sabiedrības daļas definēšanas apstrīdēšanu.

      83     Attiecībā uz to, ka prasītāja norāda, ka attiecīgie apzīmējumi nevar tikt sajaukti no vizuālā un fonētiskā viedokļa, it īpaši
         ņemot vērā attiecīgo produktu formu un specifisko medicīnas kontekstu, kurā tie tiek pārdoti, ir jānorāda, ka Pirmās instances
         tiesa šajā sakarā apstrīdētā sprieduma 64.–70. punktā ir veikusi faktiska rakstura vērtējumu, lai minētā sprieduma 75. un
         76. punktā konstatētu attiecīgo apzīmējumu vizuālās un fonētiskās līdzības esamību.

      84     Līdz ar to atbilstoši šī sprieduma 71. punktā minētajai judikatūrai, tā kā šajā gadījumā nav izvirzīts neviens fakts par Pirmās
         instances tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanu, tad otrā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.

      85     Turklāt attiecībā uz prasītājas iebildumu, ka Pirmās instances tiesa, lai novērtētu attiecīgo apzīmējumu vizuālo un fonētisko
         līdzību, nav ņēmusi vērā faktu, ka konkrētajā sabiedrības daļā papildus gala patērētājiem ir ietverti profesionāļi, tās argumenti
         šajā sakarā sakrīt ar šī pamata ceturtajā daļā izvirzītajiem. Tātad tie tiks pārbaudīti minētās daļas ietvaros.

       Par ceturto daļu, kas attiecas uz sajaukšanas iespēju
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      86     Prasītāja norāda, ka, ja Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka konkrētā sabiedrības daļa papildus gala patērētājiem ietver
         farmaceitus un ārstus, tā tomēr to būtībā nav ņēmusi vērā un sajaukšanas iespējas esamību novērtējusi, tikai pamatojoties
         uz vidusmēra patērētāja viedokli. Tomēr savā lēmumā Iebildumu nodaļa uzskatīja, ka sajaukšanas iespēja starp attiecīgajiem
         produktiem no ārstu un farmaceitu viedokļa ir neliela.

      87     ITSB norāda, ka šajā sakarā iesniegtie argumenti ir nepieņemami tiktāl, ciktāl tie nav tiesību argumenti, ar kuriem prasītāja
         norādītu, ka Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu vai ir
         sagrozījusi faktus.

      –       Tiesas vērtējums
      88     Ar šo otrā pamata daļu prasītāja vēlas pierādīt, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav pārbaudījusi
         attiecīgo apzīmējumu sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē no apstrīdētajā spriedumā
         minētās konkrētās sabiedrības daļas viedokļa.

      89     Pretēji ITSB norādītajam, apstrīdot arī Pirmās instances tiesas apsvērumu konsekvenci šīs tiesību normas piemērošanas ietvaros,
         prasītāja izvirza tiesību jautājumu, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas Kopienas tiesību piemērošanu. Tātad šī otrā pamata
         daļa ir pieņemama.

      90     Attiecībā uz šīs daļas pamatotību ir jāatgādina, ka apstrīdētā sprieduma 48. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka
         šajā gadījumā par atbilstošo teritoriju ir uzskatāma Itālija. Turklāt, kā tas izriet no šī sprieduma 51.–63. punkta, Pirmās
         instances tiesa apstrīdētā sprieduma 49. punktā ir pareizi uzskatījusi, ka konkrētā sabiedrības daļa ir gan gala patērētāji,
         gan arī profesionāļi veselības jomā. No tā izriet, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nolūkā
         sajaukšanas iespēja starp attiecīgajiem produktiem būtu jānovērtē, kā to Pirmās instances tiesa nospriedusi apstrīdētā sprieduma
         50. punktā, ņemot vērā konkrētās sabiedrības daļas, atbilstoši tās definējumam, uztveri.

      91     Tātad Pirmās instances tiesa pareizi apstrīdētā sprieduma 62.–76. punktā novērtēja attiecīgo apzīmējumu sajaukšanas iespējas
         esamību no gala patērētāju viedokļa.

      92     Turpretī no apstrīdētā sprieduma no juridiskā viedokļa pietiekami neizriet, ka Pirmās instances tiesa šādas sajaukšanas iespējas
         esamību ir sistemātiski novērtējusi arī no attiecīgo profesionāļu veselības jomā viedokļa.

      93     Faktiski apstrīdētā sprieduma 65. punktā Pirmās instances tiesa vispārīgi novērtēja vizuālo līdzību starp attiecīgajiem apzīmējumiem,
         neprecizējot, ciktāl šis vērtējums ir piemērojams gala patērētājiem un ciktāl – profesionāļiem veselības jomā, attiecīgi nošķirot
         vai izceļot analīzi atbilstoši attiecīgai konkrētās sabiedrības daļas daļai.

      94     Tāpat attiecībā uz fonētisko līdzību starp attiecīgajiem apzīmējumiem, ja Pirmās instances tiesa savus apsvērumus apstrīdētā
         sprieduma 69. punktā šajā sakarā ir balstījusi uz to, kā tos uztver “Itālijas patērētāji”, tā nav norādījusi, ciktāl šie apsvērumi
         ir piemērojami gan gala patērētājiem, gan profesionāļiem veselības jomā. Ir skaidrs, ka minētā sprieduma 57. punktā, kas attiecas
         uz attiecīgo preču līdzības novērtēšanu, Pirmās instances tiesa ar vārdu “patērētāji” skaidri norādījusi gan uz gala izmantotājiem,
         gan profesionāļiem veselības jomā. Tomēr šis vārds, kas citā šī paša sprieduma daļā tiek izmantots ar vienīgo precizējumu
         attiecībā uz konkrēto pilsonību, trūkstot citai norādei, drīzāk norāda uz gala izmantotājiem, nevis profesionāļiem, vēl jo
         vairāk tāpēc, kā izriet no lietas materiāliem Tiesā, ka strīdus lēmums, kas ir tiesiskuma pārbaudes priekšmets apstrīdētajā
         spriedumā, konkrētajā sabiedrības daļā ietvēra tikai gala patērētājus.

      95     Tomēr attiecīgo apzīmējumu uztveres jautājums no profesionāļu veselības jomā viedokļa bija uzsvērts argumentācijā attiecībā
         uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērojamību, kuru prasītāja izklāstīja Pirmās instances tiesā, tāpat
         kā apelācijas stadijā Tiesā.

      96     Šādos apstākļos ir jākonstatē, – tā kā apstrīdētajā spriedumā šajā jautājumā trūkst pietiekama pamatojuma, Tiesai nav pietiekamu
         faktu, lai īstenotu kontroli šajā sakarā.

      97     Saskaņā ar judikatūru jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir
         tiesību jautājums, ko kā tādu var izvirzīt apelācijas ietvaros (1998. gada 7. maija spriedums lietā C‑401/96 P Somaco/Komisija, Recueil, I‑2587. lpp., 53. punkts, un 2001. gada 13. decembra spriedums lietā C‑446/00 P Cubero Vermurie/Komisija, Recueil, I‑10315. lpp., 20. punkts).

      98     Līdz ar to ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 65. un 69. punktā nav pietiekami pamatojusi savus
         apsvērumus par vizuālās un fonētiskas līdzības esamību starp attiecīgajiem apzīmējumiem no konkrētas sabiedrības daļas, kurā
         ir ietverti arī noteikti profesionāļi veselības jomā, viedokļa.

      99     Tomēr šī motivācijas nepietiekamība nav tāda, kas apstrīdēto spriedumu padarītu par spēkā neesošu. Faktiski, tā kā tās neatkarīga
         faktu vērtējuma ietvaros apstrīdētā sprieduma 56.–75. punktā Pirmās instances tiesa secināja būtiskas līdzības esamību starp
         attiecīgajiem produktiem, kā arī vizuālas un fonētiskas līdzības esamību starp attiecīgajiem apzīmējumiem no konkrētās sabiedrības
         daļas, ko veido gala patērētāji, viedokļa, tā varēja, nepārkāpjot Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas
         apjomu, minētā sprieduma 76. un 80. punktā secināt, ka starp minētajiem apzīmējumiem pastāv sajaukšanas iespēja šīs tiesību
         normas izpratnē.

      100   Ņemot vērā šos apsvērumus, neņemot vērā nepietiekamu pamatojumu apstrīdētā sprieduma 65. un 69. punktā, minētais spriedums
         tātad nav jāatceļ, jo katrā ziņā tajā ir pietiekami motīvi, lai pamatotu rezolutīvo daļu, proti, lai Pirmās instances tiesa
         noraidītu prasību, kas vērsta pret strīdus lēmumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/CAS Succhi di Frutta, 68. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā KWS Saat/ITSB, 46.–51. punkts).

      101   Līdz ar to otrā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā neefektīva.
       Par piekto daļu, kas attiecas uz Kopienas preču zīmes pieteikuma ierobežošanu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      102   Prasītāja uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka nevar iebilst pret to, ka ITSB Apelāciju padome
         nav uzskatījusi, ka prasītājas izdarītais paziņojums minētajā padomē iesniegtajā rakstā, saskaņā ar kuru prasītāja apstiprināja,
         ka ir gatava ierobežot preču uzskaitījumu, kas minēts pieteikumā attiecībā uz farmaceitiskiem oftalmoloģijas produktiem, kuri
         paredzēti glaukomas ārstēšanai, ir skaidrs grozījumu izdarīšanas priekšlikums, gadījumā, ja Padome būtu gatava apmierināt
         iebildumus. Tā kā nebija mutvārdu procesa, prasītājai faktiski nebija iespējas paredzēt iespējamo minētās padomes nostāju,
         pirms tika pieņemts lēmums. Piedāvātie produktu saraksta grozījumi būtu ļāvuši noskaidrot pastāvošo atšķirību esamību starp
         prasītājas un Biofarma produktiem.

      103   ITSB uzskata, ka apsvērumus, kurus ir sniegusi Apelāciju padome, nevar apstrīdēt šajā procesa stadijā. Turklāt prasītāja nenorāda
         nevienu ar tiesībām vai faktu sagrozīšanu pamatotu iemeslu, kas ļautu par spēkā neesošiem atzīt apsvērumus, pamatojoties uz
         kuriem, Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 53. punktā nosprieda, ka ierobežošanas nosacījumi nav tikuši ievēroti.
         Jautājums par to, vai piedāvātā ierobežošana atbilst Regulas Nr. 40/94 44. pantam un Regulas Nr. 2868/95 13. noteikumam, ir
         faktu jautājums, kas nav Tiesas kompetencē. Līdz ar to otrais pamats šajā sakarā esot nepieņemams.

      –       Tiesas vērtējums
      104   Attiecībā uz otrā pamata šīs daļas pieņemamību ir jākonstatē, ka ar to pretēji ITSB norādītajam prasītāja neizvirza apgalvojumu,
         ka tās vēstulē Apelāciju padomē iesniegtais paziņojums atbilst nosacījumiem, kas paredzēti Regulā Nr. 40/94 un Regulā Nr. 2868/95,
         bet tā iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā minēto paziņojumu, pat ja tas neatbilstu šiem nosacījumiem.

      105   Ir jāsecina, ka tādējādi prasītāja pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu, interpretējot Kopienu tiesības,
         un ka tādējādi tā izvirza tiesību jautājumu. Līdz ar to šī otrā pamata daļa ir pieņemama.

      106   Attiecībā uz šīs daļas pamatotību ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nolūkā
         sajaukšanas iespējas starp produktiem novērtēšanai ir jāattiecas uz visām precēm, kuras ir ietvertas Kopienas preču zīmes
         reģistrācijas pieteikumā.

      107   Saskaņā ar minētās regulas 44. panta 1. punktu pieteikuma iesniedzējs var jebkurā laikā ierobežot pieteikumā ietverto preču
         sarakstu. Prasībai par grozījumiem pieteikumā, kas iesniegta, piemērojot šo tiesību normu, ir jāatbilst Regulas Nr. 2868/95
         13. noteikumā paredzētajiem nosacījumiem.

      108   Ar šo otrā pamata daļu prasītāja neapstrīd, ka nav iesniegusi šādu prasību. Tomēr tā uzsver, ka neesot mutvārdu procesam Apelāciju
         padomē, tāds skaidrs ierobežošanas priekšlikums, kā tas šajā gadījumā ir formulēts tās vēstulē minētajā padomē, būtu bijis
         jāņem vērā, ja tā būtu paredzējusi iebildumus apmierināt.

      109   Tomēr ir jākonstatē, ka nedz Regulā Nr. 40/94, nedz Regulā Nr. 2868/95 nav paredzēts šāds pienākums. Faktiski, kā tas izriet
         no šī sprieduma 107. punkta, katrs ierobežošanas pieteikums ir jāiesniedz atbilstoši šīm regulām prasības izdarīt grozījumus
         veidā, ievērojot noteiktus nosacījumus. Tāpat kā Pirmās instances tiesa pareizi nosprieda apstrīdētā sprieduma 51. punktā,
         šāds pieteikums ir jāiesniedz skaidrā un beznosacījumu formā.

      110   Tātad, tā kā šajā gadījumā ir skaidrs, ka prasītājas formulētais priekšlikums tās vēstulē Apelāciju padomei neatbilst šīm
         prasībām, Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 53. un 54. punktā pareizi ir nospriedusi, ka nevar iebilst pret to,
         ka Apelāciju padome šo priekšlikumu nav ņēmusi vērā.

      111   Līdz ar to otrā pamata piektā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
      112   Tā kā prasītājas izvirzītie prasījumi nav apmierināti, apelācija ir noraidāma.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      113   Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Biofarma nav prasījusi piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      apelāciju noraidīt;
      2)      Alcon Inc. sedz savus un atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) tiesāšanās izdevumus;
      3)      Biofarma SA sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 6. septembrī. # Post Bank Iran pret Eiropas Savienības Padomi. # Lieta T-13/11.


Tiesas spriedums 1988. gada 27. aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Direktīvas neievērošana. # Lieta 252/85.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2010. gada 19.maijā. # Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "Golden Toast" reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts). # Lieta T-163/08.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2010. gada 19. maija spriedums – Arbeitsgemeinschaft Golden Toast/ITSB (“Golden Toast”)
      (lieta T‑163/08)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “Golden Toast” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 24. un 33. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 31. janvāra
                  lēmumu lietā R 761/2007‑1 attiecībā uz pieteikumu reģistrēt vārdisku apzīmējumu “Golden Toast” kā Kopienas preču zīmi

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “Golden Toast” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 5., 8., 9., 11., 14., 16., 21., 24.,
                  25., 28.–32., 39. un 41.–44. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 4811171

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrācijas pieteikumu daļēji noraidīt attiecībā uz precēm, kas ietilpst 11. un 30. klasē

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2015. gada 21. maijā.#Verder LabTec GmbH & Co. KG pret Finanzamt Hilden.#Finanzgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – LESD 49. pants – Ierobežojumi – Nodokļa saistībā ar nerealizēto kapitāla pieaugumu piedziņa pa daļām – Nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījuma starp dalībvalstīm saglabāšana – Samērīgums.#Lieta C-657/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2015. gada 21. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — LESD 49. pants — Ierobežojumi — Nodokļa saistībā ar nerealizēto kapitāla pieaugumu piedziņa pa daļām — Nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījuma starp dalībvalstīm saglabāšana — Samērīgums”
      Lieta C‑657/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Düsseldorf (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 5. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 12. decembrī, tiesvedībā

            Verder LabTec GmbH & Co. KG

      pret

            Finanzamt Hilden .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader], E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] (referents),
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Verder LabTec GmbH & Co. KG vārdā – O. Kress, Steuerberater,

               —

                  Finanzamt Hilden vārdā – U. Franz, pārstāvis,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un K. Petersen, pārstāvji,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs un J.‑C. Halleux, pārstāvji,

               —

               Dānijas valdības vārdā – C. Thorning un M. S. Wolff, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – L. Banciella Rodríguez-Miñón, pārstāvis,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – J. Langer un M. Bulterman, pārstāvji,

               —

               Zviedrijas valdības vārdā – U. Persson un A. Falk, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Cordewener un W. Roels, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 26. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 49. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Verder LabTec GmbH & Co. KG, kas reģistrēta Vācijā (turpmāk tekstā – “Verder LabTec”) un Finanzamt Hilden [Hildenes finanšu iestāde] (turpmāk tekstā – “Finanzamt”) par nerealizētā kapitāla pieauguma no šīs sabiedrības aktīviem aplikšanu ar nodokli šo aktīvu pārvešanas tās pastāvīgajam uzņēmumam, kas atrodas Nīderlandes teritorijā, dēļ.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Vācijas tiesiskais regulējums par nerealizētā kapitāla pieauguma no Vācijā reģistrētas sabiedrības aktīviem, kas ir pārvesti citam tās pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas ārpus valsts teritorijas, aplikšanu ar nodokli galvenokārt ir balstīts uz Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa) judikatūru.

               4

               1969. gada 16. jūlija spriedumā pēdējā minētā tiesa konstatēja “galīgās līdzekļu izņemšanas teoriju”. No iesniedzējtiesas lēmuma būtībā izriet, ka šī teorija attālinās no principa, ka Vācijas Federatīvā Republika kā sabiedrības reģistrācijas vietas valsts zaudē savas tiesības aplikt ar nodokli nerealizēto kapitāla pieaugumu no šīs sabiedrības aktīviem, kas radīti Vācijas teritorijā, jo šie aktīvi tika pārvesti pastāvīgam uzņēmumam citā dalībvalstī, ciktāl Vācijas Federatīvajai Republikai bija jāatbrīvo šī pastāvīgā uzņēmuma peļņa atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta ar valsti, kuras teritorijā atrodas minētais pastāvīgais uzņēmums. Vācijā reģistrētas sabiedrības aktīvu pārvešana pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, tātad tika uzskatīta par atvilkumu, kas tiek novērtēts atbilstoši tā dēvētajai “daļējajai” vērtībai Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz, turpmāk tekstā – “EStG”) 4. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē.

               5

               Šīs Bundesfinanzhof judikatūras sekas bija tādas, ka aktīvu, kas tika uzskatīti par izņemtiem no Vācijā reģistrētas sabiedrības uzņēmuma īpašuma, vērtība bija īpaši jānovērtē izņemšanas brīdī. Starpība starp šo vērtību un šo aktīvu iegrāmatoto vērtību parādījās bilancē pārvešanas brīdī. Minēto aktualizēto aktīvu nerealizētais kapitāla pieaugums tādējādi tika pieskaitīts šīs sabiedrības ikgadējai aktuālajai peļņai.

               6

               Pamatojoties uz minēto judikatūru, Vācijas nodokļu administrācija nolēma, ka šādi pārvestie aktīvi ir jānovērtē pārvešanas brīdī atbilstoši cenai pilnas konkurences apstākļos, tas ir, cenai, par kuru neatkarīgas trešās personas būtu vienojušās identiskās vai līdzīgās situācijās.

               7

               Šī administrācija bija nolēmusi arī mīkstināt minētās judikatūras sekas, piemērojot taisnīguma pasākumu, un neuzlikt nodokli ar šādu izņemšanu saistītajai peļņai kopumā, bet atļaut attiecīgajai sabiedrībai izveidot izlīdzinājuma posteni, lai šo peļņu neitralizētu. Šis postenis pamatlīdzekļu, kas nolietojas, gadījumā ir jādzēš proporcionāli attiecīgo aktīvu parastajam lietošanas laikam vai vēlākais desmit gadus pēc attiecīgās izņemšanas.

               8

               Nerealizētā kapitāla pieauguma no Vācijā reģistrētas sabiedrības aktīviem, kas ir pārvesti pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citas valsts teritorijā, izņemšanas gadījumi likumiski pirmoreiz tika regulēti ar 2006. gada 7. decembra Likumu par nodokļu pasākumiem saistībā ar Eiropas sabiedrības ieviešanu un par citu nodokļu tiesību normu grozījumiem (BGBl. 2006 I, 2782. lpp.; turpmāk tekstā – “SEStEG”).

               9

               Minētā likuma mērķis bija, pirmkārt, pielāgot noteiktas nodokļu tiesību normas Savienības tiesību prasībām nodokļu tiesību un sabiedrību tiesību jomā un, otrkārt, konsekventi garantēt Vācijas Federatīvās Republikas nodokļu uzlikšanas tiesības un nodrošināt nodokļa uzlikšanu nerealizētajam kapitāla pieaugumam, ja aplūkojamie aktīvi tiek izņemti no šīs dalībvalsts nodokļu uzlikšanas pilnvaru jomas.

               10

               Šajā nolūkā ar SEStEG likumā EStG 4. panta 1. punktā tika ievietots jauns trešais teikums, saskaņā ar kuru “[līdzekļu] izņemšanai ar uzņēmējdarbību nesaistītiem nolūkiem ir pielīdzināma Vācijas Federatīvās Republikas nodokļu uzlikšanas tiesību izslēgšana vai ierobežošana attiecībā uz peļņu no aktīvu atsavināšanas vai lietošanas”. No SEStEG pamatojuma izriet, ka šīs tiesību normas mērķis ir izskaidrot spēkā esošās tiesības.

               11

               Ar SEStEG likumā EStG tika ieviests arī 4.g pants. Atbilstoši šim pantam gadījumos, kad aktīvi – tāpēc, ka tie tiek pieskaitīti tā paša nodokļu maksātāja uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika – saskaņā ar EStG 4. panta 1. punkta trešo teikumu, kas ir grozīts ar SEStEG, tiek uzskatīti par izņemtiem, uz nodokļa maksātāja pieteikuma pamata tiek izveidots izlīdzinājuma postenis, kura vērtība atbilst starpībai starp saimnieciskā līdzekļa grāmatvedības vērtību un tirgus vērtību. Šis izlīdzinājuma postenis atbilstoši šī 4.g panta 2. punkta pirmajam teikumam tiek dzēsts, palielinot peļņu, finanšu gada, kurā tas ir ticis izveidots, un turpmāko četru finanšu gadu laikā.

               12

               Turklāt ar SEStEG likuma EStG 52. pantā tika iekļauts 8.b punkts, atbilstoši kuram EStG, kas ir grozīts ar SEStEG, 4. panta 1. punkta trešais teikums ir piemērojams, sākot no 2006. finanšu gada.

               13

               Ar 2008. gada 17. jūlija spriedumu, kas taisīts lietā, kas attiecas uz 1995. gada nodokļu laikposmu, Bundesfinanzhof atteicās no savas agrākās judikatūras par “galīgās līdzekļu izņemšanas teoriju”. Šī tiesa pamatoja šo atteikšanos, apgalvojot, pirmkārt, ka EStG, redakcijā, kas bija spēkā līdz SEStEG spēkā stāšanās brīdim, neesot sniegts pietiekams pamatojums tās agrākajai judikatūrai. Tādējādi Bundesfinanzhof apgalvoja, ka Vācijā reģistrētas sabiedrības aktīvu pārvešana uz pastāvīgu uzņēmumu ārvalstī neesot [līdzekļu] izņemšana.

               14

               Otrkārt, šī tiesa ir pamatojusi savas nostājas attīstību, uzskatot, ka nebija vajadzības aktīvu pārvešanu no Vācijā reģistrētas sabiedrības tās pastāvīgajam uzņēmumam, kas atrodas citas valsts teritorijā, uzskatīt par peļņas gūšanas gadījumu, jo ar to, ka minētā pastāvīgā uzņēmuma peļņa Vācijā ir atbrīvota no nodokļa uzlikšanas, netiek ietekmēta vēlākā nodokļa uzlikšana Vācijā gūtajam nerealizētajam kapitāla pieaugumam.

               15

               Ņemot vērā šīs judikatūras izmaiņas, Vācijas likumdevējs nolēma pieņemt likumu par nepiemērošanu un precizēt EStG, kas ir grozīts ar SEStEG, 4. panta 1. punkta trešā teikuma saturu.

               16

               Ar 2010. gada 8. decembra 2010. gada nodokļu likumu (BGBl. I 2010, 1768. lpp.) šis likumdevējs, pirmkārt, ieviesa ceturto teikumu pēc trešā teikuma EStG 4. panta 1. punktā, kas ir grozīts ar SEStEG, kurā ir izskaidrots minētā 4. panta 1. punkta trešā teikuma galvenais piemērošanas gadījums. Šajā ceturtajā teikumā ir noteikts, ka “tiesību uzlikt nodokļus izslēgšana vai ierobežošana attiecībā uz peļņu no aktīvu atsavināšanas it īpaši tiek attiecināta uz gadījumu, kad aktīvi, kas līdz šim tika piešķirti nodokļu maksātāja pastāvīgam uzņēmumam valsts teritorijā, tagad tiek piešķirti pastāvīgam uzņēmumam ārvalstī”.

               17

               Otrkārt, EStG 52. panta 8.b punkts, kas ir grozīts ar SEStEG, tika papildināts ar otro un trešo teikumu, atbilstoši kuriem EStG 4. panta 1. punkta trešais un ceturtais teikums, kas ir grozīts ar 2010. gada nodokļu likumu, ir piemērojami arī 2005. finanšu gadā.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               18

                  Verder LabTec ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta komandītsabiedrība, kas reģistrēta Vācijā. Kopš 2005. gada maija šī sabiedrība nodarbojās tikai ar savu patentu, preču zīmju un dizainparaugu tiesību administrēšanu. Ar 2005. gada 25. maija līgumu tā šīs tiesības nodeva savam pastāvīgajam uzņēmumam Nīderlandē.

               19

               Veicot nodokļu revīziju, Finanzamt konstatēja, ka, pārvedot minētās tiesības, bija jātiek atklātam ar to saistītajam nerealizētajam kapitāla pieaugumam, uzrādot tā vērtību pārvešanas brīdī.

               20

               Tomēr Finanzamt apgalvoja, ka šim nerealizētajam kapitāla pieaugumam, kura apmērs nav apstrīdēts, neesot tūlīt jāuzliek nodoklis pilnā apmērā. Taisnīguma apsvērumu dēļ summa esot jāneitralizē, pēc Finanzamt uzskata, izveidojot atgādinājuma posteni ar tādu pašu vērtību, un, izmantojot lineāro metodi, jādzēš desmit gadu laikā.

               21

               Pamatojoties uz minēto revīziju, Finanzamt2009. gada 17. augustā izdeva paziņojumu par atsevišķu un vienveidīgu ar nodokli apliekamo summu noteikšanu 2005. gadam. Tā aprēķināja Verder LabTec peļņu, pievienojot gūtajai peļņai summu, kas atbilst attiecīgā nerealizētā kapitāla pieauguma desmitajai daļai, saistībā ar atgādinājuma posteņa samērīgu dzēšanu par šo finanšu gadu un vienlaikus samazinot summu par ar to saistīto profesionāla nodokļa atmaksas palielinājumu.

               22

               Ar 2011. gada 19. septembra lēmumu Finanzamt noraidīja pret šo 2009. gada 17. augusta paziņojumu vērsto sūdzību kā nepamatotu.

               23

                  Verder LabTec cēla prasību par šo lēmumu Finanzgericht Düsseldorf [Diseldorfas finanšu tiesā], būtībā apgalvojot, ka aplūkojamais nodokļu tiesiskais regulējums ietekmē LESD 49. pantā noteikto brīvību veikt uzņēmējdarbību. Šī sabiedrība uzskata, ka nodokļa, kas saistīts ar nerealizētā kapitāla pieaugumu no pārvestajiem aktīviem šo aktīvu pārvešanas brīdī, piedziņa pa daļām ir nesamērīgs pasākums. Šī nodokļa piedziņa nerealizētā kapitāla pieauguma realizācijas brīdī būtu mazāk ierobežojošs pasākums.

               24

                  Finanzamt lūdz minēto prasību noraidīt. Tā apgalvo, ka aplūkojamais nodokļu režīms nav pretējs Savienības tiesību principiem un ka iespējamais brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpums ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Turklāt aplūkojamais nodokļu tiesiskais režīms esot samērīgs, jo atklātais nerealizētais kapitāla pieaugums neesot tūlīt uzlikts pilnā apmērā.

               25

                  Finanzgericht Düsseldorf uzsver, ka EstG ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar 2010. gada nodokļu likumu, 4. panta 1. punkta trešais un ceturtais teikums ir piemērojami strīdīgajā finanšu gadā, tas ir, 2005. finanšu gadā.

               26

               Šī tiesa uzskata, ka valsts tiesiskais regulējums aplūkojamajā maksājumu jomā ir pretējs brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Turklāt tā apgalvo sprieduma National Grid Indus (C‑371/10, EU:C:2011:785) gaismā, ka šis tiesiskais regulējums nevar tikt pamatots, jo atbilstoši nodokļu teritorialitātes principam Vācijas Federatīvajai Republikai ir tiesības uzlikt nodokli nerealizētajam kapitāla pieaugumam, kas gūts laikposmā pirms attiecīgo aktīvu pārvešanas pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī. Pat tad, ja varētu uzskatīt, ka nerealizētā kapitāla pieauguma summas noteikšana līdz attiecīgo aktīvu pārvešanas brīdim ir samērīgs pasākums, nodokļa saistībā ar šo kapitāla pieaugumu piedziņa pirms peļņas gūšanas, kaut arī šāda piedziņa ir sadalīta uz pieciem vai desmit gadiem, nevar pati par sevi būt samērīgs pasākums.

               27

               Šādos apstākļos Finanzgericht Düsseldorf nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai ar LESD 49. pantā noteikto brīvību veikt uzņēmējdarbību ir saderīga situācija, kurā attiecībā uz gadījumu, kad aktīvi tiek pārvesti no sabiedrības uzņēmuma attiecīgajā valstī tās pašas sabiedrības [pastāvīgam] uzņēmumam ārvalstī, valsts tiesiskajā regulējumā ir noteikts, ka tā ir [līdzekļu] izņemšana ar uzņēmējdarbību nesaistītiem nolūkiem un līdz ar to, atklājot nerealizēto kapitāla [pieaugumu], rodas peļņa no izņemtiem līdzekļiem, un citā valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēta iespēja šo peļņu sadalīt uz pieciem vai desmit finanšu gadiem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               28

                  Verder LabTec apgalvo, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo tas ir hipotētisks tādēļ, ka, pēc šīs sabiedrības domām, attiecīgajā finanšu gadā, tas ir, 2005. gadā, iesniedzējtiesas minētā nodokļa piedziņai nebija piemērojams ne piecu, ne desmit gadu laikposms. Finanzamt un Vācijas valdība uzskata, ka prejudiciālais jautājums ir hipotētisks attiecībā uz piedziņu pa daļām piecu gadu laikā, jo sadale uz piecu gadu laikposmu nebija piemērojama 2005. finanšu gadā. Eiropas Komisija arī apgalvo, ka prejudiciālais jautājums ir vai varētu būt hipotētisks attiecībā uz piedziņu pa daļām piecu gadu laikā. Šajā ziņā tā norāda, ka, tā kā Finanzamt2011. gada 19. septembra lēmums attiecas uz piedziņu pa daļām desmit gadu laikā, ir iespējams, ka Finanzamt vēlāk nevar grozīt šo piecu gadu laikposmu.

               29

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uz savu atbildību ir uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegto lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas ir nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums Stanley International Betting un Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Šajā lietā ir jākonstatē, ka no iesniedzējtiesas lēmuma skaidri izriet, ka 2009. gada 17. augusta paziņojums par nodokli, pēc kura apstrīdēšanas tika pieņemts Finanzamt2011. gada 19. septembra lēmums, paredz nodokļa piedziņu pa daļām desmit gadu, nevis piecu gadu laikā. Tātad ir acīmredzami, ka šī nodokļa piedziņas pa daļām piecu gadu laikā problēma ir hipotētiska. Tādējādi, kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 18. punktā, prejudiciālais jautājums ir jāuzskata par nepieņemamu, ciktāl tas attiecas uz šādu piedziņu.

               31

               No minētā izriet, ka uzdotais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir uzzināt, vai LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz tādu dalībvalsts nodokļu tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā sabiedrības, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, aktīvu pārvešanas šīs sabiedrības pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, gadījumā ir paredzēts atklāt nerealizēto kapitāla pieaugumu no šiem aktīviem, kas gūts šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, uzlikt nodokli šim nerealizētajam kapitāla pieaugumam un piedzīt ar to saistīto nodokli pa daļām desmit gadu laikā.

               32

               Jāatgādina, ka LESD 49. pantā ir noteikts, ka ir jāizskauž brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi. Tādu sabiedrību gadījumā, kuras ir izveidotas atbilstoši kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, centrālā pārvalde vai galvenais uzņēmums atrodas Eiropas Savienībā, šī brīvība ietver tiesības veikt darbību citās dalībvalstīs ar meitasuzņēmuma, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (spriedums Komisija/Vācija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Lai arī LESD noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis atbilstoši to formulējumā teiktajam ir nodrošināt uzņemošajā dalībvalstī tādu pašu attieksmi kā pret [šīs valsts pilsoņiem un uzņēmējsabiedrībām], tajos arī ir aizliegts izcelsmes dalībvalstij radīt šķēršļus kādam savam pilsonim vai sabiedrībai, kas dibināta saskaņā ar tās tiesību aktiem, veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī (spriedums Komisija/Vācija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem ir uzskatāmi visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (Komisija/Vācija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Šajā ziņā brīvība veikt uzņēmējdarbību ir piemērojama sabiedrības darbības pārvešanai no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti, un tas tā ir neatkarīgi no tā, vai aplūkojamā sabiedrība pārnes savu statūtos noteikto reģistrācijas vietu un savu faktisko vadības atrašanās vietu ārpus šīs teritorijas vai tā pārved pastāvīga uzņēmuma, kas atrodas minētājā teritorijā, aktīvus uz citu dalībvalsti (spriedums Komisija/Dānija, C‑261/11, EU:C:2013:480, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Attiecībā uz nodokļu uzlikšanu nerealizētajam kapitāla pieaugumam, kas gūts dalībvalsts nodokļu kompetences ietvaros, no aktīviem, kas pārvesti pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī, gadījumā, kad šī pirmā dalībvalsts zaudē savas tiesības uzlikt nodokli no šiem aktīviem gūtajiem ienākumiem saistībā ar šo pārvešanu, no Tiesas judikatūras būtībā izriet, ka dalībvalsts nodokļu tiesiskais regulējums, kura sekas ir tūlītēja nodokļa uzlikšana šim nerealizētajam kapitāla pieaugumam šādas pārvešanas gadījumā, lai gan tas netiek uzlikts līdzīgai pārvešanai valsts teritorijā, var atturēt sabiedrību, kas dibināta pirmajā dalībvalstī, pārvest tās aktīvus no tās teritorijas uz citu dalībvalsti un tātad tas ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Dānija, C‑261/11, EU:C:2013:480, 29.–31. punkts un tajos minētā judikatūra).

               37

               Šajā gadījumā jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotā nodokļu tiesiskā regulējuma sekas ir tādas, ka nerealizētais kapitāla pieaugums no aktīviem, kas pārvesti pastāvīgam uzņēmumam, kas neatrodas Vācijas Federatīvajā Republikā, tiek atklāts un tam tiek uzlikts nodoklis saistībā ar šo pārvešanu. Šāda atklāšana un nodokļa uzlikšana nenotiek līdzīgas pārvešanas valsts teritorijā ietvaros, un šis nerealizētais kapitāla pieauguma nodoklis tiek uzlikts tikai tad, ja tas ir faktiski realizēts. Šī atšķirīgā attieksme var radīt zaudējumus budžetā sabiedrībai, kas vēlas pārvest aktīvus pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī. Tādējādi minētā atšķirīgā attieksme attiecībā uz nerealizētā kapitāla pieauguma atklāšanu un nodokļa uzlikšanu aplūkojamajam kapitāla pieaugumam varētu atturēt saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātu sabiedrību pārvest savus aktīvus uz citu dalībvalsti.

               38

               Šāda atšķirīga attieksme nav izskaidrojama ar objektīvu situācijas atšķirību. Proti, ievērojot dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā gribēts ar nodokli aplikt tās teritorijā gūto nerealizēto kapitāla pieaugumu, tādas sabiedrības situācija, kas pārved savus aktīvus pastāvīgam uzņēmumam citā dalībvalstī, attiecībā uz nodokļa uzlikšanu kapitāla pieaugumam no šī pārvestā kapitāla pieauguma no aktīviem, kas ir gūti pirmajā no šīm dalībvalstīm pirms šīs pārvešanas, ir līdzīga tādas sabiedrības situācijai, kura izdara līdzīgu pārvešanu uz pastāvīgu uzņēmumu, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Vācija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 60. punkts).

               39

               No tā izriet, ka atšķirīgā attieksme, kas pamatlietā aplūkojamajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēta sabiedrības, kas atrodas Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā, aktīvu pārvešanas šīs sabiedrības pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, gadījumā, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums LESD 49. panta izpratnē.

               40

               Tomēr ir jānosaka, vai šis ierobežojums var tikt objektīvi attaisnots ar Savienības tiesībās atzītiem primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Vēl šajā gadījumā tas nedrīkst pārsniegt to, kas ir vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.

               41

               Vācijas valdība uzskata, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu var attaisnot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījuma starp dalībvalstīm saglabāšanu. Iesniedzējtiesa tomēr pauž šaubas šajā ziņā.

               42

               Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījuma starp dalībvalstīm saglabāšana ir Tiesas atzīts leģitīms mērķis un ka, ja nav Savienības pieņemtu unificēšanas vai saskaņošanas pasākumu, dalībvalstu kompetencē joprojām ir līgumos vai vienpusēji noteikt savu nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījuma kritērijus, lai novērstu nodokļu dubulto uzlikšanu (spriedums Komisija/Vācija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

               43

               Otrkārt, saskaņā ar nodokļu teritorialitātes principu aktīvu pārvešanas pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī, gadījumā dalībvalstij ir tiesības šī kapitāla pieauguma, kas gūts tās teritorijā pirms minētās pārvešanas, pārvešanas brīdī uzlikt tam nodokli. Šis pasākums ir vērsts uz to, lai novērstu situācijas, kad varētu tikt apdraudētas izcelsmes dalībvalsts tiesības īstenot savu nodokļu kompetenci attiecībā uz tās teritorijā veiktu darbību (šajā ziņā skat. spriedumu National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 45. un 46. punkts un tajos minētā judikatūra).

               44

               Tādējādi pamatlietā aplūkojamo aktīvu pārvešana no Vācijas Federatīvās Republikas uz citu dalībvalsti nevar nozīmēt, ka šai pirmajai valstij ir jāatsakās no savām tiesībām uzlikt nodokli kapitāla pieaugumam, kas gūts tās nodokļu kompetences ietvaros pirms tā pārvešanas ārpus tās teritorijas.

               45

               Turklāt, tā kā dalībvalstīm ir tiesības uzlikt nodokli gūtajam kapitāla pieaugumam, ja attiecīgie aktīvi atrodas to teritorijā, tām ir pilnvaras paredzēt šai nodokļa uzlikšanai citu nosacījumu, kas nav šī kapitāla pieauguma faktiskā realizēšana, lai garantētu, ka šiem aktīviem tiek uzlikts nodoklis (spriedums DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

               46

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkojamais nodokļu tiesiskais regulējums attiecas uz gadījumu, kad aktīvi tiek pārvesti pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, un kura ienākumi ir atbrīvoti no nodokļiem pēdējā minētajā dalībvalstī.

               47

               Tādējādi nerealizētā kapitāla pieauguma no šiem pārvestajiem aktīviem, kas gūts pirms šīs pārvešanas Vācijas Federatīvās Republikas nodokļu kompetences ietvaros, atklāšana, kā arī tā aplikšana ar nodokli ir vērsta uz to, lai nodrošinātu nodokļa uzlikšanu šim nerealizētajam kapitāla pieaugumam, kas gūts šīs dalībvalsts nodokļu kompetences ietvaros. Nodokļa uzlikšana ienākumiem saistībā ar aktīviem, kas gūti pēc šādas pārvešanas, ir jāveic citai dalībvalstij, kuras teritorijā atrodas šis pastāvīgais uzņēmums. Tomēr tāds nodokļu tiesiskais regulējums kā pamatlietā ir piemērots, lai garantētu aplikšanas ar nodokļiem sadalījuma starp attiecīgajām dalībvalstīm saglabāšanu.

               48

               Attiecībā uz pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma samērīgumu vispirms ir jānorāda, ka samērīgumam atbilst tas, ka dalībvalsts ar mērķi saglabāt savas pilnvaras nodokļu jomā nosaka maksājamo nodokli par nerealizēto kapitāla pieaugumu, kas gūts tās teritorijā no aktīviem, kas pārvesti ārpus tās teritorijas, tajā brīdī, kad beidzas tās pilnvaras piemērot nodokļus attiecīgajiem aktīviem, šajā gadījumā – brīdī, kad attiecīgie aktīvi tiek pārvesti ārpus šis dalībvalsts teritorijas (šajā ziņā skat. spriedumus Komisija/Spānija, EU:C:2013:264, 31. punkts, kā arī DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).

               49

               Attiecībā uz šāda nodokļa piedziņu Tiesa ir nospriedusi, ka nodokļa maksātājam būtu jādod iespēja izvēlēties vai nu tūlītēji samaksāt šo nodokli, vai šā nodokļa summu samaksāt vēlāk kopā ar atbilstoši piemērojamajam valsts tiesiskajam regulējumam aprēķinātajiem procentiem (spriedums Komisijas/Vācija, C‑591/13, EU:C:2015:230, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

               50

               Šādos apstākļos Tiesa turklāt ir nospriedusi, ka ir jāņem vērā arī uzlikto nodokļu nepiedzīšanas risks, kas, ritot laikam, pieaug, un ko attiecīgā dalībvalsts var ņemt vērā tiesiskajā regulējumā, ko piemēro nodokļa parāda vēlākam maksājumam (šajā ziņā skat. spriedumu National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 74. punkts).

               51

               Šajā gadījumā tātad rodas jautājums, vai aplūkotās nodokļa summas piedzīšana pa daļām desmit gadu laikā var būt samērīgs pasākums, lai īstenotu mērķi saglabāt nodokļu ieturēšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm.

               52

               Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka nodokļa piedzīšana no nerealizētā kapitāla pieauguma pa daļām piecu gadu laikā tūlītējas nodokļa piedzīšanas vietā tika uzskatīta par samērīgu pasākumu šī mērķa īstenošanai (spriedums DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, 64. punkts). Nodokļa no nerealizētā kapitāla pieauguma piedzīšana pa daļām desmit gadu laikā, par kādu ir runa pamatlietā, tādējādi var tikt uzskatīta, kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 72. un 73. punktā, par samērīgu pasākumu minētā mērķa sasniegšanai.

               53

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz tādu dalībvalsts nodokļu tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā sabiedrības, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, aktīvu pārvešanas šīs sabiedrības pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, gadījumā ir paredzēts atklāt nerealizēto kapitāla pieaugumu no šiem aktīviem, kas gūts šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, uzlikt nodokli šim nerealizētajam kapitāla pieaugumam un piedzīt ar to saistīto nodokli pa daļām desmit gadu laikā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               54

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz tādu dalībvalsts nodokļu tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā sabiedrības, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, aktīvu pārvešanas šīs sabiedrības pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, gadījumā ir paredzēts atklāt nerealizēto kapitāla pieaugumu no šiem aktīviem, kas gūts šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, uzlikt nodokli šim nerealizētajam kapitāla pieaugumam un piedzīt ar to saistīto nodokli pa daļām desmit gadu laikā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 6. septembrī. # Export Development Bank of Iran pret Eiropas Savienības Padomi. # Apvienotās lietas T-4/11 un T-5/11.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2011. gada 29.septembrī. # Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "NATURAVIVA" reģistrācijas pieteikums- Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "VIVA" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts- Apzīmējumu līdzības neesamība. # Lieta T-107/10.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2011. gada 29. septembra spriedums – Procter & Gamble Manufacturing Cologne/ITSB – Natura Cosméticos (“NATURAVIVA”)
      (lieta T‑107/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “NATURAVIVA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “VIVA” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Apzīmējumu līdzības neesamība
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 24., 46.,
         50., 51. un 56. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2009. gada 23. novembra lēmumu lietā R 1558/2008‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH
               un
               Natura Cosméticos, SA
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Procter &Gamble Manufacturing Cologne GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.