title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2009. gada 29.septembrī. # Jorge Aparicio un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Vienlīdzīga attieksme. # Apvienotās lietas F-20/08, F-34/08 un F-75/08.

text:
CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 29. septembrī
      Apvienotās lietas F‑20/08, F‑34/08 un F‑75/08
      Jorge Aparicio u.c. un Anne Simon
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Atlases procedūra CAST 27/Relex – Neierakstīšana datu bāzēs – Jautājumu neitralizācija – Spējas loģiski analizēt tekstu un matemātisko iemaņu pārbaude – Vienlīdzīga attieksme
      Priekšmets Prasības, kas celtas saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kurām J. Aparicio un 46 citi Komisijas līgumdarbinieki lūdz atcelt Eiropas personāla atlases biroja 2007. gada 25. oktobra lēmumu neiekļaut
         prasītāju uzvārdus atlases procedūras CAST 27/Relex veiksmīgo kandidātu sarakstā un datu bāzēs

      Nolēmums Noraidīt prasības lietās F‑20/08, F‑34/08 un F‑75/08. J. Aparicio un pārējie prasītāji, kuru uzvārdi ir pievienoti pielikumā ar numuriem no 1 līdz 18, atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietā
         F‑20/08, bet ar numuriem no 19 līdz 46 – lietā F‑75/08. A. Simon, prasītāja lietā F‑34/08 un viena no prasītājiem lietā F‑75/08, atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietā F‑34/08 un vienu četrdesmit
         sesto daļu no tiesāšanās izdevumiem lietā F‑75/08. Prasītāji, kuru uzvārdi ir pievienoti pielikumā ar numuriem no 19 līdz
         40 un no 42 līdz 46, atlīdzina divdesmit sešas četrdesmit sestās daļas no tiesāšanās izdevumiem lietā F‑75/08.

      Kopsavilkums
      1.      Prasība atcelt tiesību aktu – Kopienu tiesas kompetence – Prasība atcelt individuālu nelabvēlīgu aktu – Kopienu tiesas kompetences
            atzīt vispārpiemērojama akta prettiesiskumu savu spriedumu rezolutīvajā daļā neesamība
      (EKL 230. pants)
      2.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudījumu organizēšana – Pārbaudījumu noteikumi un saturs
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 82. panta 5. un 6. punkts)
      3.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudījumi – Pārbaudījumu saturs – Pārbaudījumu norisē pieļauto kļūdu vai
            prettiesiskuma labošanai veiktie pasākumi
      4.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Pārbaudījumi – Pārbaudījumu saturs – Jautājumu neitralizācija
      1.      Lai gan prasības atcelt individuālu nelabvēlīgu tiesību aktu ietvaros Kopienu tiesa patiešām ir kompetenta konstatēt iespējamo
         vispārpiemērojamas tiesību normas prettiesiskumu, uz kuras ir balstīts apstrīdētais tiesību akts, taču Civildienesta tiesai
         nav kompetences veikt šādas konstatācijas savu spriedumu rezolutīvajā daļā.

      (skat. 28. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2009. gada 4. jūnijs, F‑134/07 un F‑8/08 Adjemian u.c./Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 38. punkts.

      2.      Saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 82. panta 5. un 6. punktu Eiropas personāla atlases birojs (EPSO) sniedz palīdzību dažādām iestādēm, definējot un organizējot līgumdarbinieku atlases procedūras, ievērojot vispārējo kārtību,
         kādu pieņēmušas attiecīgās iestādes. Turklāt no Vispārējo īstenošanas noteikumu attiecībā uz procedūrām, kas reglamentē līgumdarbinieku
         pieņemšanu darbā un nodarbināšanu un Komisijā, 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 2. punkta izriet, ka EPSO ir jāievēro iecēlējinstitūcijas noteiktais kompetenču un kvalifikāciju profils. Tomēr no šīm tiesību normām un no Lēmuma
         2002/620 par EPSO izveidi 3. panta 2. punkta izriet, ka EPSO ir plašs rīcības diapazons, organizējot atlases testus.

      Tā Komisijas dienesta dokuments un vēstule, kuros neskaidrība par faktu, ka apstrīdētie testi “nav izslēdzoši”, neļauj secināt,
         ka EPSO būtu pārsniedzis Komisijas noteikto uzdevumu robežas, nosakot spējas loģiski analizēt tekstu un matemātisko iemaņu testu,
         jo šie divi dokumenti – saskaņā ar interpretāciju, kas atbilst minēto vispārējo īstenošanas noteikumu 5. punktam, – var tikt
         saprasti kā tādi, kas nozīmē, ka apstrīdētie testi nav izslēdzoši kā konkursi, ciktāl iepriekš netiek paredzēts noteikts laureātu
         skaits, bet tajā nav norādīts, ka šie testi nav izslēdzoši.

      (skat. 57.–62. punktu)
      3.      Judikatūrā ir atzīta konkursa žūriju plašā rīcības brīvība situācijā, kad tā sastopas ar neregularitātēm vai kļūdām, kas notika
         vispārējā konkursa, kurā piedalās daudz kandidātu, norises gaitā un kas saskaņā ar samērīguma principu un labas pārvaldības
         principu nevar tikt izlabotas, atkārtojot konkursa pārbaudījumus. Kaut gan Eiropas personāla atlases birojs (EPSO) nav žūrija un atlases pārbaudījumi neizpaužas konkursa formā, šī judikatūra var tikt attiecināta uz šo testu, ja EPSO ir ievērojams rīcības diapazons atlases testu organizēšanā.

      (skat. 77. un 78. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2001. gada 2. maijs, T‑167/99 un T‑174/99 Giulietti u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑93. un II‑441. lpp., 58. punkts.

      4.      Vienlīdzīgas attieksmes princips noteic, ka salīdzināmas situācijas nevar tikt kvalificētas atšķirīgi un dažādas situācijas
         nevar tikt aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota. Turklāt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums
         prezumē, ka apstrīdētā rīcība rada nelabvēlīgu situāciju vienām personām salīdzinājumā ar citām personām.

      Tā kā uzaicinājumā izrādīt ieinteresētību iepriekš netika noteikts ierobežots laureātu skaits, atlases pārbaudījumi nenozīmēja
         nekādu tiešu salīdzinājumu starp kandidātiem, un vienlīdzīga attieksme starp šiem kandidātiem tādēļ neizpaužas tādā pašā veidā
         kā konkursā.

      Tomēr pat šajā kontekstā nevar tikt izslēgts, ka papildu punktu piešķiršana visiem kandidātiem, kas sastapās ar problemātiskajiem
         jautājumiem, lai šos jautājumus neitralizētu, būtu varējusi sniegt priekšrocības noteiktiem kandidātiem daudz vieglāk sasniegt
         pārbaudījumu izturēšanas rezultātus.

      Tas, ka neitralizētie jautājumi noteiktus kandidātus satrauca vairāk nekā citus līdz tādam līmenim, ka tika ietekmēta to spēja
         atbildēt uz visu testu, nevar radīt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, bet uzsver to, ka pastāv atšķirība starp viņiem
         un citiem kandidātiem.

      (skat. 82.–85. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1962. gada 13. jūlijs, 17/61 un 20/61 Klöckner-Werke un Hoesch/Augstā iestāde, Recueil, 615., 652. lpp.; 2007. gada 11/ septembris, C‑227/04 P Lindorfer/Padome, Krājums, I‑6767. lpp., 63. punkts; 2008. gada 17. jūlijs, C‑71/07 P Campoli/Komisija, Krājums, I‑5887. lpp., 50. punkts; 2008. gada 16. decembris, C‑127/07 Arcelor Atlantique et Lorraine u.c., Krājums, I‑9895. lpp., 39. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2001. gada 17. janvāris, T‑189/99 Gerochristos/Komisija, Recueil FP, I‑A‑11. un II‑53. lpp., 26. punkts; 2006. gada 5. aprīlis, T‑351/02 Deutsche Bahn/Komisija, Krājums, II‑1047. lpp., 137. punkts.

EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 29. septembrī (*)

      Civildienests – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Atlases procedūra CAST 27/Relex – Neierakstīšana datu bāzēs – Jautājumu neitralizācija – Verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaude – Vienlīdzīga attieksme
      Apvienotās lietas F‑20/08, F‑34/08 un F‑75/08
      par prasībām, kas celtas saskaņā ar EKL 236. pantu un EOTK 152. pantu,
      Jorge Aparicio, ar dzīvesvietu Antigvo Kuskatlānā [Antiguo Cuscatlan] (Salvadora) un 18 citi Eiropas Kopienu Komisijas līgumdarbinieki, kuru vārdi ir izklāstīti šī sprieduma pielikumā ar numuriem
         no 1 līdz 18, ko pārstāv S. Orlandi [S. Orlandi], A. Kūlens [A. Coolen], Ž. N. Luī [J.‑N. Louis] un E. Maršals [É. Marchal], advokāti,

      prasītāji lietā F‑20/08,
      Anne Simon, Eiropas Kopienu Komisijas līgumdarbiniece, ar dzīvesvietu Nuakšotā [Nouakchott] (Mauritānija), ko pārstāv S. Orlandi, A. Kūlens, Ž. N. Luī un E. Maršals, advokāti,

      prasītāja lietā F‑34/08,
      Jorge Aparicio, ar dzīvesvietu Antigvo Kuskatlānā (Salvadora) un 46 citi Eiropas Kopienu Komisijas līgumdarbinieki, kuru vārdi ir izklāstīti
         šī sprieduma pielikumā, ko pārstāv S. Orlandi, A. Kūlens, Ž. N. Luī un E. Maršals, advokāti,

      prasītāji lietā F‑75/08,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv J. Kurals [J. Currall] un B. Egersa [B. Eggers], pārstāvji,

      atbildētāja.
      CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kanninens [H. Kanninen], tiesneši I. Boruta [I. Boruta] un Š. van Rapenbušs [S. Van Raepenbusch] (referents),

      sekretāre S. Siderona [S. Cidéron], asistente,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 12. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumiem, kas iesniegti Pirmās instances tiesas kancelejā:

      –        2008. gada 19. februārī elektroniskā veidā (oriģināls tika iesniegts 27. februārī) lietā F‑20/08 Aparicio u.c./Komisija,

      –        2008. gada 11. martā elektroniskā veidā (oriģināls tika iesniegts 12. martā) lietā F‑34/08 Simon/Komisija un

      –        2008. gada 1. septembrī elektroniskā veidā (oriģināls tika iesniegts 8. septembrī) lietā F‑75/08 Aparicio u.c./Komisija,

      prasītāji lūdz atcelt Eiropas Kopienu Personāla atlases biroja (EPSO) 2007. gada 25. oktobra lēmumus neierakstīt viņus atlases procedūras CAST 27/Relex laureātu sarakstā un datubāzē.

      2        Prasības lietā F‑20/08 prasītāji un prasības lietā F‑34/08 prasītāja kopā ir cēluši prasību F‑75/08 ar 26 jauniem citiem prasītājiem
         (turpmāk tekstā – “citi prasītāji lietā F‑75/08”).

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Eiropas Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “PDNK”) 82. pantā ir noteikts:

      “[..]
      2.      Lai pieņemtu darbā par līgumdarbinieku, nepieciešams vismaz:
      a)      I funkciju grupā – sekmīgi pabeigta obligātā izglītība;
      b)      II un III funkciju grupā:
      i)      pēcvidusskolas līmenis, ko apliecina ar diplomu, vai
      ii)      vidusskolas izglītības līmenis, ko apliecina ar diplomu, kas nodrošina pēcvisdusskolas izglītības iespēju, un vismaz trīs
         gadu atbilstoša profesionālā pieredze; vai,

      iii)      ja tam ir pamatojums dienesta interesēs, līdzvērtīga līmeņa profesionāla sagatavotība vai profesionāla pieredze;
      c)      IV funkciju grupā:
      i)      izglītības līmenis, kas atbilst pabeigtām vismaz trīs gadu universitātes studijām, ko apliecina ar diplomu; vai,
      ii)      ja tam ir pamatojums dienesta interesēs, līdzvērtīga līmeņa profesionāla sagatavotība.
      [..]
      5.      [EPSO] Eiropas Kopienu personāla atlases birojs pēc pieprasījuma sniedz palīdzību dažādām iestādēm, lai atlasītu līgumdarbiniekus,
         jo īpaši nosakot pārbaudes darbu saturu un organizējot atlases procedūras. [EPSO] nodrošina līgumdarbinieku atlases procedūras pārredzamību.

      6.      Katra iestāde pēc vajadzības pieņem vispārējos noteikumus un kārtību līgumdarbinieku pieņemšanai darbā saskaņā ar [Eiropas
         Kopienu] Civildienesta noteikumu 110. pantu.”

      4        2004. gada 7. aprīļa Vispārējo īstenošanas noteikumu attiecībā uz procedūrām, kas reglamentē līgumdarbinieku pieņemšanu darbā
         un nodarbināšanu un Eiropas Kopienu Komisijā (2004. gada 1. jūnija Administratīvā informācija Nr. 49‑2004; turpmāk tekstā – “DGE‑AC”), 5. pantā ir noteikts:

      “1.      Saskaņā ar PDNK 3.a pantu līgumdarbinieku] atlases procedūrai ir šādas stadijas:
      a)      publiski uzaicinājumi paust interesi, kuros ir norādītie minimāli kandidēšanas kritēriji saistībā ar vispārējo kompetenci
         un būtiskajām kvalifikācijām un kuros ir norādīts, ka atkarībā no saņemto kandidatūru skaita e) apakšpunktā paredzētajai atlases
         komisijai var nākties piemērot stingrākas prasības saistībā ar publicētajiem atlases kritērijiem;

      b)      kandidātu elektroniska ierakstīšana datu bāzē, kas izveidota šīm vajadzībām;
      c)      [iestādes, kas var slēgt līgumu,] veiktā precīzo kompetenču profila un nepieciešamo specifisko kvalifikāciju definēšana pēc
         konsultēšanās ar attiecīgajiem dienestiem vai subjektiem;

      d)      [k]andidāti, kas atbilst profiliem un kvalifikācijām, kas noteiktas c) apakšpunktā, ir pakļauti testiem, kuri ir vērsti uz
         kandidātu vispārējām spējām, it īpaši verbālās un skaitliskās domāšanas jomā, kā arī uz viņu lingvistiskajām spējām. Kandidāti,
         kas ir veiksmīgi izturējuši testus, tiek ierakstīti datu bāzē, un viņu kandidatūras lietas materiāli tiek saglabāti divus
         gadus;

      [..]
      2.      [..] Testus, kas ir paredzēti 1. punkta d) apakšpunktā, organizē EPSO vai attiecīgās iestādes uz savu atbildību.

      3.      Kandidāti tiek informēti par procedūras, kas aprakstīta 1. punkta d)–h) apakšpunktā, rezultātiem.”
      5        Eiropas Parlamenta, Padomes, Komisijas, Tiesas, Revīzijas palātas, Ekonomikas un sociālo lietu komitejas, Reģionu komitejas
         un Eiropas ombuda 2002. gada 25. jūlija Lēmuma 2002/620/EK par EPSO [Eiropas Kopienu Personāla atlases biroja] izveidi (OV L 197, 53. lpp.) 3. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Birojs var palīdzēt iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām, kas izveidotas ar Līgumiem vai saskaņā ar Līgumiem, to slēgto
         konkursu rīkošanā un citu darbinieku atlasē.”

       Strīda priekšvēsture
      6        Prasītāji ir darbinieki, kas ir pieņemti darbā saskaņā ar dažādu kārtību Komisijas delegācijās trešajās valstīs.

      7        2007. gada 19. februāra dokumentā ģenerāldirektorāta (ĢD) “Ārējās attiecības” “ārējā dienesta” direktors informēja delegāciju
         vadītājus, ka EPSO 2007. gadā organizēs testus līgumdarbiniekiem (turpmāk tekstā – “ārējā dienesta dokuments”). Šiem tekstiem ir jābūt trim
         daļām: verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaude, zināšanu par Eiropas Savienību pārbaude un kompetenču pārbaude. Ārējā dienesta
         dokumentā bija precizēts:

      “Visi [ārējo attiecību]/[ā]rējā dienesta delegāciju kandidāti, kas ietilpst III un IV funkciju grupā, tiks testēti ar [..]:verbālās
         un skaitliskās domāšanas, zināšanu par Eiropas Savienību un kompetenču testu. Šie testi tiks organizēti vienīgi spāņu, vācu,
         angļu un franču valodā, bet vienīgi būs iespējams izvēlēties valodu, kas nav kandidātu galvenā valoda [..]

      [..]
      Testi nav izslēdzoši pēc sava rakstura (atšķirībā no konkursa saistībā ar kļūšanu par Eiropas ierēdni). Tie drīzāk ir jāuzskata
         par testiem, lai uzzinātu nepieciešamās kvalifikācijas, to skaitā: spēju strādāt otrā Kopienas valodā, izpratni par ES iestādēm,
         kā arī viņu darbu un specifisko kompetenci [ārējo attiecību]/[ā]rējā dienesta darbības jomā.”

      8        2007. gada 28. martā EPSO savā interneta mājaslapā publicēja uzaicinājumu izteikt ieinteresētību EPSO/CAST/EU/27/07 (turpmāk tekstā – “uzaicinājums izteikt ieinteresētību”), lai izveidotu kandidātu datu bāzi, kuri varētu tikt pieņemti darbā
         kā līgumdarbinieki. Šī datu bāze bija paredzēta Kopienu iestādēm un aģentūrām, kā arī Komisijas delegācijām trešajās valstīs.
         Uzaicinājumā paust ieinteresētību it īpaši bija minēts:

      “Kandidāti, kas atbilst nosacījumiem, kuri izklāstīti šajā uzaicinājumā paust ieinteresētību, tiks aicināti 2007. gada pavasara
         beigās/vasaras sākumā piedalīties pārbaudījumos, kuros tiks pārbaudīta kandidātu vispārējā kompetence, it īpaši verbālās un
         skaitliskās domāšanas kompetence, kā arī zināšanas par Eiropas Savienību. Kandidāti liks testus savā otrajā valodā, kā arī
         demonstrēs savas vācu, angļu vai franču valodas zināšanas.

      [..]
      Kandidāti, kas būs izturējuši visus pārbaudījumus, tiks ierakstīti datu bāzē, kas tiks nodota iestāžu un aģentūru rīcībā saistībā
         ar darbā pieņemšanas vajadzībām.”

      9        2007. gada 20. aprīlī Komisijas vicepriekšsēdētājs un Komisijas loceklis, kas atbild par ārējām attiecībām, aizrakstīja darbiniekiem,
         kas strādā delegācijās, sekojošo:

      “Testi nav konkurss – nav laureātu skaita ierobežojuma [–] tiktāl, ciktāl tie nav izslēdzoši tādā ziņā kā konkurss.
      Testos tiek piešķirta lielāka nozīme kompetenču pārbaudei, jo šis ir vissvarīgākais aspekts darbam delegācijā. Tomēr Komisija
         sagaida arī to, ka līgumdarbinieki parādīs savas zināšanas par Eiropas iestādēm, kā arī savas spējas strādāt kādā otrā Kopienas
         valodā [..], kā tas ir pieprasīts tiesību normās personāla jomā (PDNK); tādējādi šie elementi ir arī daļa no EPSO testiem.”

      10      2007. gada 25. maijā EPSO savā interneta mājaslapā publicēja vispārēju informāciju par minēto testu struktūru un vērtēšanu. Tur bija it īpaši norādīts:

      “Lai iekļūtu galīgajā datu bāzē, visiem kandidātiem ir jāiztur virkne testu:
      –        verbālās domāšanas [..] un skaitliskās domāšanas spējas [..];
      –        zināšanas par Eiropas Savienību [..];
      –        specifiskās zināšanas (interešu jomā, kuru kandidāts ir norādījis kandidatūras pieteikuma formā).”
      11      Vispārējā informācijā par testu struktūru un vērtēšanu bija piebilsts:

      “Testu rezultāti tiks relativizēti; katra testa relatīvais nozīmīgums būs šāds:
      i)      [v]erbālā un skaitliskā domāšana             30 % no kopējā;
      ii)      [z]ināšanas par ES                   20 % no kopējā;
      iii)      [s]pecifiskās zināšanas                   50 % no kopējā.”
      12      Visbeidzot vispārējā informācijā par testu struktūru un izvērtēšanu bija precizēts, ka “nolikšanas sliekšņi”, kas sniedz tiesības
         tikt ierakstītam datu bāzē saistībā ar IV funkciju grupu, ir:

      –        saistībā ar minimālo prasību verbālajā un skaitliskajā testā: 50 %;
      –        saistībā ar minimālo prasību specifisko zināšanu testā: 55 %;
      –        saistībā ar kopējo rezultātu visos testos: 60 %.
      13      Visi prasītāji iesniedza savas kandidatūras šajā atlases procedūrā saistībā ar profilu “Ārējās attiecības” (turpmāk tekstā
         – “CAST 27/RELEX”).

      14      Testi, par kuriem tika publicēts uzaicinājums izrādīt ieinteresētību, notika 2007. gada 13. jūlijā.

      15      Katrs prasītājs 2007. gada 25. oktobrī tika informēts, ka tas nebija izturējis pārbaudījumu sakarā ar atzīmi, kas ir zemāka
         par obligāto minimumu verbālās un skaitliskās domāšanas testā (turpmāk tekstā – “apstrīdētie tiesību akti”).

      16      EPSO nolēma neitralizēt verbālās un skaitliskās domāšanas testu jautājumu Nr. 31. un Nr. 46. . Starp lietas dalībniekiem nav strīda
         par to, ka tam nav nekādas ietekmes uz prasītājiem.

      17      Prasītāji, kas cēla prasības lietās F‑20/08 un F‑34/08, starplaikā no 2007. gada 30. oktobra līdz 25. novembrim iztaujāja
         EPSO par to, lai tas pārskatītu viņu rezultātus tādēļ, ka noteikti verbālās un skaitliskās domāšanas jautājumi nebija atbilstīgi.

      18      EPSO atteicās starplaikā no 2007. gada 9. novembra līdz 2008. gada 22. janvārim apmierināt prasītāju, kuru cēla prasības lietā
         F‑20/08 un lietā F‑34/08, lūgumus.

      19      2008. gada 25. janvārī prasītāji, kas cēla prasības lietā F‑20/08 un F‑34/08, iesniedza papildu lūgumus, un tajā pašā laikā
         citi prasītāji, kas cēla prasību lietā F‑75/08, iesniedza līdzīgus lūgumus saistībā ar apstrīdētajiem tiesību aktiem, kas
         viņus skar.

      20      Prasītāji, kas cēla prasību lietā F‑20/08, cēla prasību Civildienesta tiesā 2008. gada 19. februārī. Prasītāja, kas cēla prasību
         lietā F‑34/08, cēla prasību minētajā tiesā 2008. gada 11. martā.

      21      2008. gada 20. maijā iestāde, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”), noraidīja
         visus lūgumus un “papildu lūgumus”, kas iesniegti 25. janvārī. 2008. gada 1. septembrī prasītāji, kas cēla prasības lietā
         F‑20/08 un F‑34/08, kopā ar citiem prasītājiem, kas cēla prasību lietā F‑75/08, cēla prasību par apstrīdētajiem aktiem, kura
         vieniem prasītājiem bija otrā prasība, bet citiem – vienīgā. Šis prasības pieteikums tika reģistrēts ar Nr. F‑75/08.

       Lietas dalībnieku prasījumi un process
      22      Prasītāju prasījumi lietās F‑20/08, F‑34/08 un F‑75/08 Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdētos tiesību aktus;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      23      Lietā F‑75/08 prasītāji savu prasījumu pirmajā daļā arī lūdz, lai Civildienesta tiesa atzīst par prettiesisku DGE‑AC 5. panta 1. punkta d) apakšpunktu.

      24      Komisijas prasījumi lietās F‑20/08 un F‑34/08 Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasības kā nepieņemamas un pakārtoti kā nepamatotas;
      –        piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      25      Komisijas prasījumi lietā F‑75/08 Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasības;
      –        piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      26      Ar Civildienesta tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2008. gada 1. jūlija rīkojumu lietas F‑20/08 un F‑34/08 tika apvienotas
         rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai saskaņā ar Reglamenta 46. panta 1. punktu.

      27      Ar Civildienesta tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 2009. gada 3. februāra rīkojumu apvienotās lietas F‑20/08 un F‑34/08,
         no vienas puses, un lieta F‑75/08, no otras puses, tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai
         saskaņā ar Reglamenta 46. panta 1. punktu.

       Juridiskais pamatojums
      1.     Par lietā F‑75/08 izteikto prasījumu pirmo daļu
      28      Ar lietā F‑75/08 izteikto prasījumu pirmo daļu prasītāji lūdz Civildienesta tiesu konstatēt DGE‑AC 5. panta 1. punkta d) apakšpunkta prettiesiskumu. Lai gan prasības atcelt individuālu nelabvēlīgu tiesību aktu ietvaros Kopienu
         tiesa patiešām ir kompetenta konstatēt iespējamo vispārpiemērojamas tiesību normas prettiesiskumu, uz kuras ir balstīts apstrīdētais
         tiesību akts, taču Civildienesta tiesai nav kompetences veikt šādas konstatācijas savu spriedumu rezolutīvajā daļā (Civildienesta
         tiesas 2009. gada 4. jūnija spriedums apvienotajās lietās F‑134/07 un F‑8/08 Adjemian u.c./Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 38. punkts).

      2.     Par prasību pieņemamību
      29      Komisija uzskata, ka lūgumi, kurus apvienoto lietu F‑20/08 un F‑34/08 prasītāji iesniedza laikposmā no 2007. gada 30. oktobra
         līdz 25. novembrim, ir vienkārši lūgumi veikt atkārtotu izskatīšanu. Tāpat apgalvotie 2008. gada 25. janvāra “papildinošie
         lūgumi” ir jāuzskata par pirmajiem lūgumiem, kurus iesniedza minētie prasītāji. Šie prasītāji tādējādi tika cēluši 2008. gada
         19. februārī un 11. martā prasības lietā F‑20/08 un F‑34/08 Civildienesta tiesā, nesagaidot iecēlējinstitūcijas atbildi uz
         viņu lūgumiem, kas tika iesniegti vienīgi 2008. gada 20. maijā. Līdz ar to šīs prasības ir priekšlaicīgas un nepieņemamas.

      30      Komisija savos procesuālajos dokumentos arī norāda, ka prasība lietā F‑75/08 nav pieņemama sakarā ar lis pendens tiktāl, ciktāl to cēla lietu F‑20/08 un F‑34/08 prasītāji, kas jau ir lūguši atcelt tos pašus tiesību aktus, pamatojoties
         uz tiem pašiem pamatiem tajās pašās prasībās. Komisija tomēr tiesas sēdē atteicās no šī iebilduma, jo attiecīgā nepieņemamība
         sakarā ar lis pendens nevar tikt piemērota, ja pirmā prasība pati par sevi nav pieņemama.

      31      Visbeidzot Komisija norāda, ka saistībā ar prasību lietā F‑75/08 34 prasītāji ir zaudējuši interesi celt prasību, jo viņi
         tika ierakstīti datu bāzē, kas nodota Kopienas iestāžu un aģentūru rīcībā darbā pieņemšanas vajadzībām, pēc tam, kad tika
         izturējuši atlases pārbaudījumus 2008. gadā, kad tie vēl joprojām bija nodarbināti saskaņā ar līgumu.

      32      Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienu tiesai saskaņā ar katras lietas apstākļiem ir tiesības izvērtēt, vai pareizas
         tiesvedības intereses pamato prasības noraidīšanu pēc būtības, iepriekš nelemjot par atbildētāja izvirzīto iebildi par nepieņemamību
         (Tiesas 2002. gada 26. februāra spriedums lietā C‑23/00 P Padome/Boehringer, Recueil, I‑1873. lpp., 51. un 52. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 30. marta spriedums lietā T‑367/03 Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret/Padome un Komisija, Krājums, II‑873. lpp., 30. punkts; Civildienesta tiesas 2008. gada 8. aprīļa spriedums lietā F‑134/06
         Bordini/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 56. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Adjemian u.c./Komisija, 37. punkts). Šajos apstākļos Civildienesta tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē lieta pēc būtības un pēc
         tam, vajadzības gadījumā, iebildes par nepieņemamību.

      3.     Par lietas būtību
      33      Prasītāji izvirza identiskus argumentus, lai pamatotu viņu trīs prasības. Ņemot vērā viņu prasības pieteikumus, ir jāuzskata,
         ka viņi faktiski izvirza trīs pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts PDNK 82. panta 5. punkts, DGE‑AC, uzaicinājums izrādīt interesi un princips, saskaņā ar kuru atlases procedūrām ir jānodrošina viskompetentāko kandidātu atlase.
         Ar otro pamatu tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Trešais pamats ir balstīts uz Eiropas Kopienu Civildienesta
         noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 1.d pantu un pienākumu norādīt pamatojumu.

       Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir pārkāpts PDNK 82. panta 5. punkts, DGE‑AC, uzaicinājums izrādīt interesi un
            princips, saskaņā ar kuru atlases procedūrām ir jānodrošina viskompetentāko kandidātu atlase
       Lietas dalībnieku argumenti
      34      Prasītāji norāda, ka saskaņā ar ārējā dienesta dokumentu un saskaņā ar Komisijas vicepriekšsēdētāja un Komisijas locekļa,
         kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām, vēstuli CAST 27/RELEX mērķi bija pārbaudīt kandidātu zināšanas par Eiropas Savienību, specifiskās zināšanas saistībā ar ieņemamo amatu delegācijā
         un spējas strādāt otrā Kopienas valodā. Turklāt ārējā dienesta dokumentā netika paziņots, ka tiks organizēta izslēdzoša verbālās
         un skaitliskās domāšanas pārbaude.

      35      Prasītāji no tā secina, ka šī pārbaude nebija saderīga ar atlases mērķiem, kurus bija vēlējusies Komisija. Šīs pārbaudes izslēdzošais
         aspekts bija noteikts papildus.

      36      Turklāt prasītāji uzskata, ka DGE‑AC 5. panta 1. punkta d) apakšpunkts neimplicē to, ka visiem testa kandidātiem ir jāpakļaujas izslēdzošai verbālās un skaitliskās
         domāšanas pārbaudei. Tomēr šajā gadījumā pārbaudījumu izslēdzošais raksturs bija noteikts patvaļīgi. Pirmkārt, šīs izslēdzošais
         raksturs attiecās vienīgi uz zināšanu par Eiropas Savienību testu. Otrkārt, nav izskaidrojams tas, ka darbinieki, kas jau
         strādā Komisijā un kuri jau ir izturējuši pārbaudi par savām vispārējām spējām, tiek izslēgti, pamatojoties uz testu, kurš
         nesniedz nekādas norādes par viņu kvalifikāciju un kompetenci. Treškārt, nav ticis ņemts vērā fakts, ka kandidāti, kuriem
         jau ir ilga profesionāla pieredze, ir mazāk pieraduši salīdzinājumā ar jaunākiem kandidātiem pie verbālās un skaitliskās domāšanas
         testiem.

      37      Lietā F‑75/08 prasītāji no “Civildienesta noteikumu 27. panta un PDNK 15. panta” (kas, ņemot vērā šīs tiesību normas saturu,
         ir jāsaprot kā tāds, kas ir PDNK 12. pants) visbeidzot izsecina principu, saskaņā ar kuru atlases procedūrām ir jānodrošina
         viskompetentāko kandidātu pieņemšanas darbā. Prasītāji apgalvo, ka tie jau pierādījuši savas spējas, veicot savas funkcijas
         Komisiju delegācijās saskaņā ar dažādu kārtību, un apgalvo, ka DGE‑AC ir pretrunā šim principam, ja tie ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nosaka pienākumu organizēt izslēdzošas pārbaudes, kas nav
         ekskluzīvi balstītas uz nopelniem.

      38      Komisija atbild, ka DGE‑AC 5. panta 1. punkts nosaka, ka ir jāorganizē izslēdzoša verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaude. Tā uzsver, ka uzaicinājums
         izrādīt ieinteresētību un vispārējā informācija par testu struktūru un izvērtēšanu pierāda arī to, ka vienīgi tie kandidāti,
         kas ir izturējuši visus testus, var tikt ierakstīti datu bāzē.

      39      Verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaudes mērķis ir izslēgt personas, kurām ir plašas zināšanas un īpašas kompetences, bet
         kurām nav pietiekamu domāšanas spēju, lai tās izmantotu. Minētā pārbaude ļauj Komisijai nodrošināt, ka pieņemtie darbinieki
         varēs pildīt plašu funkciju klāstu. Šī prasība ir īpaši svarīga tiem, kas strādā delegācijā, jo dienesta intereses pieprasa
         regulāru rotāciju. Visbeidzot verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaudījums nodrošina vienlīdzīgas iespējas starp ārējiem
         kandidātiem un tiem, kas jau strādā, jo šiem pēdējiem nav nekādu tiesību saņemt privilēģijas saistībā ar noteikta veida testu
         izvēli.

      40      Komisija turklāt apgalvo, ka no vispārējās informācijas par testu struktūru un izvērtēšanu izriet, ka verbālās un skaitliskās
         domāšanas tests bija tikai 30 % no kopējiem testiem un ka tam bija mazāka nozīme nekā specifisko zināšanu testam, kuram bija
         50 % no kopējo punktu skaita.

      41      Komisija arī norāda, ka nav nekādu pretrunu starp uzaicinājumu izrādīt ieinteresētību, ārējā dienesta dokumentu un Komisijas
         vicepriekšsēdētāja un Komisijas locekļa, kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām, vēstuli. Konkrētāk, šī vēstule vienīgi informēja
         par to, ka tests neveiks izslēgšanu sakarā ar salīdzinošo vērtējumu, kā tas notiek konkursos, kuros laureātu skaits jau ir
         noteikts iepriekš. Minētajā vēstulē nebija teikts, ka šiem kandidātiem nebūs jāiztur visi pārbaudījumi. Jebkurā gadījumā šīs
         vēstules un ārējā dienesta vēstules mērķis bija informēt strādājošos darbiniekus, lai viņi piedalītos testos. Minētie dokumenti
         nevarēja atbrīvot attiecīgos dienestus no pienākuma ievērot DGE‑AC 5. pantu un uzaicinājumu izrādīt ieinteresētību, ne arī noteikt kādas tiesības par labu attiecīgajiem darbiniekiem.

      42      Visbeidzot Komisija uzskata, ka nav pieņemams iebildums, ka DGE‑AC ir pretrunā PDNK tiktāl, ciktāl tie tiek interpretēti kā tādi, kas nosaka pienākumu organizēt izslēdzošās pārbaudes, kuras
         nav ekskluzīvi balstītas uz nopelniem. Šis arguments nebija ietverts 2008. gada 25. janvāra lūgumos, jo lūgumu iesniedzēji
         bija vienīgi apgalvojuši, ka verbālās un skaitliskās domāšanas testu izslēdzošais raksturs nebija saderīgs ar attiecīgā atlases
         pārbaudījuma specifisko mērķi. Turklāt šim argumentam trūkst precizitātes. Jebkurā gadījumā PDNK 82. panta 6. punkts piešķir
         iecēlējinstitūcijai plašu rīcības brīvību noteikt līgumdarbinieku darbā pieņemšanas nosacījumus, un verbālās un skaitliskās
         domāšanas testa izslēdzošais raksturs ir saderīgs ar dienesta interesēm saskaņā ar jau izklāstītajiem iemesliem.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      –       Ievada piezīmes
      43      PDNK 82. panta 6. punkts piešķir katrai iestādei plašu rīcības brīvību noteikt līgumdarbinieku atlases procedūras kārtību
         saskaņā ar PDNK 3.a pantu.

      44      Komisija ir izmantojusi šīs tiesības, pieņemot DGE‑AC. To 5. panta 1. punkta d) apakšpunktā tostarp ir noteikts, ka “[k]andidāti [..] ir pakļauti testiem saistībā ar to vispārējām
         spējām, it īpaši verbālās un skaitliskās domāšanas jomā”. Šajā pašā tiesību normā tiek piebilsts, ka kandidāti tiek ierakstīti
         datu bāzē, kas tiek nodota Kopienu iestāžu un aģentūru rīcībā, ar nosacījumu, ka viņi ir “izturējuši testus”.

      45      Neesot vajadzībai atrisināt jautājumu, vai katram no testiem ir obligāti jābūt izslēdzošam, jebkurā gadījumā no jau izmantotā
         formulējuma izriet, ka DGE‑AC 5. pants pakļauj līgumdarbinieku pieņemšanu darbā nosacījumam, ka kandidāti ir vismaz kopumā izturējuši atlases testus, un
         ka tas neizslēdz to, ka noteikti šie testi, ņemti atsevišķi, var būt izslēdzoši.

      46      EPSO publicēja uzaicinājumu izrādīt ieinteresētību un vispārējo informāciju par testu struktūru un izvērtēšanu, piemērojot DGE‑AC 5. pantu. Tādējādi uzaicinājumā izrādīt ieinteresētību tika precizēts, ka kandidāti “tiek aicināti piedalīties [..] piedalīties
         pārbaudījumos, lai [..] it īpaši tiktu novērtētas viņu domāšanas spējas”, un ka vienīgi tie, kas “būs izturējuši visus pārbaudījumus,
         tiks ierakstīti datu bāzē”, kura minēta šī sprieduma 44. punktā. Vispārējā informācijā par testu struktūru un vērtēšanu turklāt
         bija norādīts, ka 50 % no punktiem ir minimālā obligātā prasība, lai izturētu verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaudījumu.

      47      Tomēr prasītāji apgalvo, ka DGE‑AC 5. pants ir pretrunā principam, kas izsecināts no Civildienesta noteikumu 27. panta un PDNK 12. panta un saskaņā ar kuru
         atlases procedūrām ir jānodrošina, ka tiek pieņemti darbā viskompetentākie kandidāti, ja minētais pants tiek interpretēts
         kā tāds, ar kuru tika ļauts organizēt verbālās un skaitliskās domāšanas testu, kas turklāt ir izslēdzošs.

      –       Par iebildi par prettiesiskumu, kas izteikta par DGE‑AC 5. pantu

      48      Prasītāju izvirzītā iebilde par prettiesiskumu nav pieņemama un pakārtoti – nav pamatota.

      49      Pirmkārt, prasītāji nevar šo prasību ietvaros pamatoti izvirzīt iebildi par prettiesiskumu. Savstarpējās atbilstības noteikums,
         kas attiecas uz administratīvo sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē un pēc tās celto prasību, pieprasa,
         jo pretējā gadījumā var tikt atzīta nepieņemamība, lai Kopienu tiesā izvirzītais pamats jau būtu bijis iesniegts pirmstiesas
         procedūrā, lai iecēlējinstitūcija būtu spējusi pietiekami precīzi iepazīties ar kritiku, ko ieinteresētā personas ir iesniegusi
         saistībā ar apstrīdēto lēmumu. Šo noteikumu pamatu pirmstiesas procedūras mērķis ļaut to, ka tiek panākts mierizlīgums strīdā
         starp ierēdņiem un administrāciju (Tiesas 1976. gada 1. jūlija spriedums lietā 58/75 Sergy/Komisija, Recueil, 1139. lpp., 32. punkts, un 1989. gada 14. marta spriedums lietā 133/88 Del Amo Martinez/Parlaments, 689. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 29. novembra spriedums lietā T‑135/05 Campoli/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑297. un II‑A‑2‑1527. lpp., 32. punkts; Civildienesta tiesas 2007. gada 13. novembra spriedums
         lietā F‑76/06 Tsirimokos/Parlaments, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 45. punkts). Iecēlējinstitūcijai ir arī jābūt skaidri informētai,
         lai tā varētu piedāvāt iespējamo mierizlīgumu (iepriekš minētais spriedums lietā Campoli/Komisija, 32. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Tsirimokos/Parlaments, 45. punkts).

      50      Tomēr, pat veicot plašu interpretēšanu, ir jākonstatē, ka šajā lietā prasītāju lietās F‑20/08 un F‑34/08 veiktā apstrīdēšana
         laikā no 2007. gada 30. oktobra līdz 25. novembrim un 2008. gada 25. janvāra “papildu sūdzības” nekritizē DGE‑AC tiesiskumu. Pirmie iebildumi būtībā bija saistīti vienīgi ar verbālās un skaitliskās domāšanas testa grūtību kritizēšanu
         un dažreiz ar tā selektivitātes kritizēšanu, bet nevis ar DGE‑AC kritizēšanu. Lai gan bija vairāk attīstīta argumentācija, “papildu sūdzībās” tika vienīgi apgalvots, ka apstrīdēto pārbaudījumu
         būtība neatbilda tiem atlases mērķiem, kādus bija precizējis dienests, kurš ir pasūtījis pārbaudījumu rīkošanu, [Komisijas]
         vicepriekšsēdētājs un [Komisijas loceklis], kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām, neapstrīdot atlases procedūras pamatojumu.

      51      Otrkārt, iebilde par prettiesiskumu, kas ir izvirzīta saistībā ar DGE‑AC 5. pantu, ir jebkurā gadījumā nepamatota.

      52      Civildienesta noteikumu 27. pants un PDNK 12. pants, ar kuriem prasītāji pamato savu argumentāciju, nav piemērojami saistībā
         ar līgumdarbiniekiem PDNK 3.a panta nozīmē. Turklāt ir jāatgādina, ka, lai gan PDNK 82. panta pamatā ir princips, kuru izvirza
         prasītāji un saskaņā ar kuru iestādēm ir jāpieņem viskompetentākie darbinieki, šis pants piešķir katrai iestādei ļoti plašu
         rīcības brīvību nosakot kandidātu atlases kārtību, ņemot vērā dienesta intereses (skat. šī sprieduma 43. pantu).

      53      Tomēr Komisija norāda, ka verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaudījuma mērķis ir izslēgt personu kandidatūras, kurām, pieņemot,
         ka tām ir plašas zināšanas un specifiskas zināšanas saistībā ar darbu, uz kuru tās piesakās, nav pietiekamu domāšanas spēju,
         lai minētās zināšanas īstenotu. Komisija piebilst, ka šis pārbaudījums ļauj tai pārliecināties, ka darbā pieņemtie darbinieki,
         kas varēs attiecīgajā laikā noslēgt līgumu uz nenoteiktu laiku, varēs veikt dažādas funkcijas. Turklāt Komisija precizē, ka
         šī prasība ir it īpaši svarīga saistībā ar darbiniekiem, kas strādā delegācijā, jo dienesta intereses pieprasa regulāru rotāciju.
         Prasītāji nav juridiski pietiekamā veidā apstrīdējuši šos paskaidrojumus. Turklāt šie paskaidrojumi šķiet ticami. Nav neloģiski
         uzskatīt, ka labāko kandidātu atlase implicē to, ka administrācijai ir jāmeklē tie, kuriem ir ievērojamas zināšanas un intelektuālās
         spējas likt tās lietā kontekstā, kas var mainīties.

      54      No tā izriet, ka DGE‑AC 5. panta 1. punkta d) apakšpunkts nav pretrunā principam, uz kura balstās PDNK 82. pants, jo tas vismaz neaizliedz organizēt
         izslēdzošus verbālās un skaitliskās domāšanas testus.

      55      Līdz ar to ir jānoraida iebilde par prettiesiskumu, kas vērsta pret DGE‑AC 5. pantu.

      –       Par izslēdzošā verbālā un skaitliskā testa, kas bija noteikts šajā lietā, prettiesiskumu
      56      Prasītāji apstrīd, ka EPSO šajā lietā bija drīkstējis tiem noteikt izslēdzošu verbālo un skaitlisko testu. Viņi it īpaši šajā sakarā izvirza ārējā dienesta
         dokumentu un Komisijas vicepriekšsēdētāja un Komisijas locekļa, kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām, vēstuli, kā arī viņu
         situācijas specifiskumu.

      57      Saskaņā ar PDNK 82. panta 5. un 6. punktu EPSO sniedz palīdzību dažādām iestādēm, definējot un organizējot līgumdarbinieku atlases procedūras, ievērojot vispārējo kārtību,
         kādu pieņēmušas attiecīgās iestādes. Turklāt no DGE‑AC 5. panta 1. punkta un c) apakšpunkta un 2. punkta izriet, ka EPSO ir jāievēro iecēlējinstitūcijas noteiktais kompetenču un kvalifikāciju profils.

      58      Tomēr no šīm tiesību normām un no Lēmuma 2002/620 3. panta 2. punkta izriet, ka EPSO ir plašs rīcības diapazons, organizējot atlases testus.

      59      Šajā kontekstā ir jānorāda, ka, pirmkārt, ārējā dienesta dokumentā un mazākā mērā Komisijas vicepriekšsēdētāja un Komisijas
         locekļa, kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām, vēstulē ir neskaidrība par faktu, ka apstrīdētie testi “nav izslēdzoši”.
         Tādēļ šie dokumenti ir jāinterpretē tādējādi, ka atlases pārbaudījumiem netiek atņemta lietderīgā iedarbība. Turklāt šis dokuments
         un vēstule ir arī jālasa kopsakarā ar DGE‑AC 5. pantu, kas pakļauj (skat. šī sprieduma 45. punktu) līgumdarbinieku pieņemšanu darbā minimālam kopējam rezultātam testos.
         Ārējā dienesta apgalvojumi un Komisijas vicepriekšsēdētāja un Komisijas locekļa, kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām, vienpusējie
         apgalvojumi nevar atkāpties no DGE‑AC, ko ir pieņēmusi Komisāru kolēģija.

      60      Tomēr Komisija pamatoti norāda, ka ārējā dienesta dokuments un Komisijas vicepriekšsēdētāja un Komisijas locekļa, kas ir atbildīgs
         par ārējām attiecībām, vēstule var tikt saprasta kā tāda, kas nozīmē, ka apstrīdētie testi nav izslēdzoši tā kā konkursi tiktāl,
         ciktāl iepriekš netiek paredzēts noteikts laureātu skaits, bet tajā nav norādīts, ka šie testi nav izslēdzoši.

      61      Šāda ārējā dienesta dokumenta un Komisijas vicepriekšsēdētāja un Komisijas locekļa, kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām,
         vēstules interpretācija ir saderīga ar atlases pārbaudījumu mērķi un ir saderīga ar DGE‑AC 5. pantu.

      62      Līdz ar to ārējā dienesta dokuments un Komisijas vicepriekšsēdētāja un Komisijas locekļa, kas ir atbildīgs par ārējām attiecībām,
         vēstule neļauj uzskatīt, ka EPSO ir pārsniedzis Komisijas noteikto uzdevumu robežas, nosakot izslēdzošu verbālo un skaitlisko testu.

      63      Otrkārt, saistībā ar nepieciešamību izvēlēties labākos kandidātus, ir jānorāda, ka uzaicinājumā izrādīt ieinteresētību bija
         paredzēts, kā tas tika paziņots ārējā dienesta dokumentā, ka testi notiks katra kandidāta otrajā valodā. Turklāt, kaut gan
         tas bija izslēdzošs, apstrīdētajam verbālās un skaitliskās domāšanas testam kopumā bija mazāka nozīme nekā zināšanu pārbaudījumiem.
         Tas attiecās vienīgi uz 30 % no kopējā punktu skaita. Lai gan tam ir izslēdzošs raksturs, tam bija mazāka nozīme kā specifisko
         zināšanu testam, kurš arī bija izslēdzošs, saistībā ar kuru testa nolikšanas rezultāts bija noteikts 55 % apmērā un kurš sastādīja
         50 % no kopējiem punktiem. Turklāt nedrīkst nepievērst uzmanību “zināšanu par Eiropas Savienību” testam. Kaut gan šis tests
         pats par sevi nebija noteicošs, tas tomēr attiecās uz 20 % no visiem punktiem. Slikts rezultāts šajā testā varēja ietekmēt
         kandidātu kopējo rezultātu kontekstā, kurā minimālais procentu skaits saistībā ar visiem pārbaudījumiem bija noteikts 60 %
         apmērā.

      64      Visbeidzot, ir jāuzsver, ka īpaša atlases pārbaudījuma organizēšana saistībā ar funkciju profilu “Ārējās attiecības”, specifisko
         zināšanu testa un verbālās un skaitliskās domāšanas testa izslēdzošais raksturs, kā arī tas, ka tie kopā pārstāvēja 80 % no
         punktiem, bet vispārējo zināšanu tests, kas nebija izslēdzošs un saistībā ar kuru varēja saņemt 20 % no kopējā skaita, atklāj
         to, ka EPSO bija paredzējis sniegt priekšrocību to darbinieku pieņemšanai darbā, kuriem, pirmkārt, ir īpaša kompetence ārējo attiecību
         jomā un kuriem, otrkārt, ir domāšanas spējas, kas tiem ļauj īstenot minētās kompetences un vajadzības gadījumā izpildīt citas
         funkcijas.

      65      Ņemot vērā šos precizējumus, ir jāsecina, ka, īstenojot to attiecīgās kompetences, Komisijas un EPSO šajā lietā nav pārkāpušas savas plašās rīcības brīvības robežas, paredzot organizēt verbālās un skaitliskās domāšanas testu
         un nosakot tam izslēdzošu raksturu, un attiecinot šo testu uz jau dienestā esošiem darbiniekiem.

      66      Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais pamats nav pamatots un līdz ar to ir jānoraida.

       Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums
       Lietas dalībnieku argumenti
      67      Pirmkārt, prasītāji norāda, ka verbālās un skaitliskās domāšanas tests bija sliktas kvalitātes, kā to pierāda 46. jautājuma
         neitralizēšana. Šī zemā kvalitāte ir smagi ietekmējusi viņu rezultātus, jo viņiem bija jāpavada pārāk daudz laika pie neviennozīmīgiem
         jautājumiem, un tas viņus ir destabilizējis saistībā ar pārējiem pārbaudījumiem.

      68      Otrkārt, prasītāji norāda, ka lēmums piešķirt papildu punktus visiem kandidātiem par katru neitralizēto jautājumu, neļāva
         nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi un pārbaudījumu objektivitāti.

      69      Prasītāji norāda, ka EPSO tika neitralizējis 153 jautājumus kompetenču testos, kas attiecas uz dažādiem jautājumiem. Viņi it īpaši min testus, kas
         attiecas uz šādiem profiliem: “lauku attīstība, pārtikas drošība un vide”, “ekonomiskā attīstība, privātais un komerciālais
         sektors” un “laba pārvaldība un drošība”. Punkta piešķiršanas par katru no šiem jautājumiem sekas bija tādas, ka tika būtiski
         grozīta pārbaudījumu būtība un tika pārkāpta vienlīdzība starp kandidātiem. Būtībā šī punktu piešķiršana sniedza priekšrocības
         kandidātiem, kas ierakstīti to kompetenču profilos, saistībā ar kuriem tika neitralizēti jautājumi, salīdzinājumā ar kandidātiem,
         kuri bija ierakstīti citos profilos, kuros netika veikta nekāda neitralizēšana. Turklāt, ņemot vērā neitralizēto jautājumu
         skaitu, specifisko zināšanu testam bija vienīgi sekundāra nozīme šajos profilos. Visbeidzot, EPSO tika neitralizējis testus vienīgi noteiktās valodās. Tas radīja neizdevīgāku stāvokli kandidātiem, kuri kārtoja pārbaudījumus
         citās valodās un kuriem bija jāatbild uz šiem jautājumiem.

      70      Komisija atbild, ka EPSO kā konkursa žūrijai ir plaša rīcības brīvība. Šis rīcības diapazons ir it īpaši izmantojams, kad tas sastopas ar neregularitātēm
         vai kļūdām pārbaudījumu norisē, kuri nevar tikt organizēti atkārtoti sakarā ar lielo dalībnieku skaitu un saskaņā ar samērīguma
         principu un labas pārvaldības principu.

      71      Komisija uzskata, ka šajā gadījumā lielas daļas pārbaudījumu atkārtošana būtu bijusi nesamērīga, līdz ar to lēmums neitralizēt
         verbālās un skaitliskās domāšanas testa jautājumu Nr. 31 un Nr. 46 bija adekvāts.

      72      Jebkurā gadījumā Komisija apstrīd to, ka jautājumu neitralizēšana būtu varējusi diskriminēt prasītājus.

      73      Pirmkārt, Komisija norāda, ka vienlīdzīga attieksme apstrīdētajos pārbaudījumos neizpaudās tādā pašā veidā kā konkursā, jo
         laureātu skaits netiks fiksēts iepriekš un netika veikts salīdzinošais vērtējums.

      74      Otrkārt, Komisija uzsver, ka problemātisko jautājumu neitralizēšanā tika ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips katras
         funkciju grupas ietvaros un katra profila ietvaros.

      75      Saistībā ar verbālās un skaitliskās domāšanas testu, kas tika organizēts saistībā ar funkciju profilu “Ārējās attiecības”,
         Komisija, treškārt, norāda, ka kļūda jautājuma Nr. 46. formulējumā tika pieļauta vienīgi angļu versijā. Iespējamā problēma,
         kas esot destabilizējusi prasītājus, hipotētiski būtu varējusi ietekmēt vienīgi tos darbiniekus, kas kārtoja testu šajā valodā.
         Turklāt Komisija atgādina, ka diskriminācija, kas var ietekmēt tiesību akta tiesiskumu, nevar izrietēt no ieinteresēto personu
         pašu individuālās rīcības. Visbeidzot tā uzsver, ka, lai gan iesākumā jautājums Nr. 46 tika neitralizēts vienīgi saistībā
         ar angļu valodu, šis jautājums pēc tam tika neitralizēts saistībā ar citām valodām, lai garantētu kandidātu vienlīdzību. Jautājums
         Nr. 31 arī tika neitralizēts tādā pašā veidā saistībā ar visiem kandidātiem.

      76      Saistībā ar jautājumu neitralizēšanu, kuri bija ietverti specifisko zināšanu testos, Komisija, ceturtkārt, norāda, ka visi
         prasītāji netika izturējuši verbālās un skaitliskās domāšanas pārbaudi un ka šis apstāklis tos nošķīra no citiem kandidātiem.
         Viņiem pat nav nekādas intereses apstrīdēt specifisko zināšanu testa jautājumu neitralizēšanas pamatotību.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      77      Judikatūrā ir atzīta konkursa žūriju plašā rīcības brīvība situācijā, kad tā sastopas ar neregularitātēm vai kļūdām, kas notika
         vispārējā konkursa, kurā piedalās daudz kandidātu, norises gaitā, un kuras saskaņā ar samērīguma principu un labas pārvaldības
         principu nevar tikt izlabotas, atkārtojot konkursa pārbaudījumus (Pirmās instances tiesas 2001. gada 2. maija spriedums apvienotajās
         lietās T‑167/99 un T‑174/99, Recueil FP, I‑A‑93. un II‑441. lpp., 58. punkts).

      78      Kaut gan EPSO nav žūrija un apstrīdētais tests neizpaudās konkursa formā, šī judikatūra var tikt uz šo testu attiecināta, ja EPSO ir ievērojams rīcības diapazons atlases testu organizēšanā (skat. šī sprieduma 58. punktu).

      79      Turklāt nav apstrīdēts tas, ka uzaicinājums izrādīt ieinteresētību šajā lietā tika piesaistījis lielu kandidātu skaitu.

      80      Sastapies ar problemātiskajiem jautājumiem, EPSO šajā kontekstā varēja uzskatīt, ka ir lietderīgi tos vienīgi neitralizēt, jo risinājums, kurš izpaustos kā visu testu atkārtošana,
         būtu bijis nesamērīgs un pretrunā labas pārvaldības principam.

      81      Tomēr ir jāpārbauda, vai izmantotā neitralizēšanas metode netika pārkāpusi vienlīdzību starp kandidātiem.

      82      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips noteic, ka salīdzināmas situācijas nevar tikt kvalificētas
         atšķirīgi un dažādas situācijas nevar tikt aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (Tiesas 2007. gada
         11. septembra spriedums lietā C‑227/04 P Lindorfer/Padome, Krājums, I‑6767. lpp., 63. punkts, un 2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑71/07 P Campoli/Komisija, Krājums, I‑5887. lpp., 50. punkts). Turklāt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums prezumē, ka apstrīdētā rīcība
         rada nelabvēlīgu situāciju vienām personām salīdzinājumā ar citām personām (Tiesas 1962. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās
         lietās 17/61 un 20/61 Klöckner-Werke un Hoesch/Augstā iestāde, Recueil, 615. lpp., 652. lpp., un 2008. gada 16. decembra spriedums lietā C‑127/07 Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 39. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā
         T‑351/02 Deutsche Bahn/Komisija, Krājums, II‑1047. lpp., 137. punkts).

      83      Šajā lietā vispirms ir jāatgādina, ka ne Komisija, ne EPSO nav iepriekš noteikuši ierobežotu laureātu skaitu uzaicinājumā izrādīt ieinteresētību. Līdz ar to atlases tests neimplicēja
         nekādu tiešu salīdzinājumu starp kandidātiem. Kā to norāda Komisija, vienlīdzīga attieksme starp šiem kandidātiem tādēļ neizpaužas
         tādā pašā veidā kā konkursā.

      84      Tomēr pat šajā kontekstā nevar tikt izslēgts, ka papildu punktu piešķiršana visiem kandidātiem, kas sastapās ar problemātiskajiem
         jautājumiem, lai šos jautājumu neitralizētu, būtu varējusi sniegt priekšrocības noteiktiem kandidātiem daudz vieglāk sasniegt
         pārbaudījumu izturēšanas rezultātus.

      85      Saistībā ar verbālo un skaitlisko testu ir jānorāda, ka nav strīda par to, ka jautājums Nr. 31 un Nr. 46 tika neitralizēti.
         Prasītāji norāda, ka jautājums Nr. 46 bija radījis tādas problēmas, ka viņi bija destabilizēti saistībā ar pārējiem pārbaudījumiem.
         Tiesas sēdē viņi precizēja, ka noteikti kandidāti bija izlaiduši šo jautājumu, bet citi mēģināja uz to atbildēt. Tomēr, pat
         pieņemot, ka šīs jautājums bija satraucis šos kandidātus vai aizturējis vairāk nekā citi jautājumi līdz tādam līmenim, ka
         tika ietekmēta to spēja atbildēt uz visu testu, ir jānorāda, ka šī situācija izrietēja no viņu pašu attieksmes saistībā ar
         sastaptajām grūtībām. Nebūt ne pierādīdami, ka izmantotā neitralizēšanas metode viņus tika diskriminējusi, prasītāju apgalvojumi,
         tieši pretēji, uzsver, ka pastāv atšķirība starp viņiem un citiem kandidātiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada
         17. janvāra spriedumu lietā T‑189/99 Gerochristos/Komisija, Recueil FP, I‑A‑11. un II‑53. lpp., 26. punkts). Turklāt abi iepriekš minētie jautājumi tika neitralizēti visās testa lingvistiskajās
         versijās, lai tieši nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi starp kandidātiem.

      86      Turklāt sūdzības, kas tika iesniegtas par 153 jautājumu neitralizēšanu specifisko zināšanu testos, kas attiecas uz atšķirīgiem
         profiliem, nav efektīvas. Prasītāji netika izturējuši verbālās un skaitliskās domāšanas testu, kura izslēdzošais raksturs
         bija pieņemams, kā tas ir izklāstīts pirmā pamata izvērtējumā.

      87      Šajos apstākļos nešķiet, ka EPSO risinājums neitralizēt problemātiskos jautājumus būtu pārkāpis kandidātu vienlīdzību par sliktu prasītājiem.

      88      Tādēļ otrais pamats nav pienācīgi pamatots un ir jānoraida.

       Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvots Civildienesta noteikumu 1.d panta pārkāpums un tas, ka nav izpildīts pienākums norādīt
            pamatojumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      89      Prasītāji apgalvo, ka ir pierādījuši noteiktu skaitu neregularitāšu, kuras izriet no tā, ka apstrīdētie tiesību akti pārkāpj
         vienlīdzīgas attieksmes principu. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedumu lietā T‑159/98 Torre u.c./Komisija (Recueil FP, I‑A‑83. un II‑395. lpp., 46. un 47. punkts) un 2003. gada 5. marta spriedumu lietā T‑24/01 Staelen/Parlaments (Recueil FP, I‑A‑79. un II‑423. lpp., 47. un 58. punkts) Komisijai ir jāpierāda, ka šīs neregularitātes nav ietekmējušas pārbaudījumu
         gala rezultātu. Tomēr Komisija nav iesniegusi šādus pierādījumus.

      90      Prasītāji no tā izsecina, ka nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu un ir pārkāpts Civildienesta noteikumu 1.d panta 5. punkts.

      91      Komisija atbild, ka tai nav jāatspēko prasītāju argumenti tiktāl, ciktāl viņi nav iesnieguši nekādas norādes par diskrimināciju.

      92      Turklāt Komisija savā iebildumu rakstā lietā F‑75/08 apgalvo, ka iebildums, ar kuru tiek apgalvots, ka nav izpildīts pienākums
         norādīt pamatojumu, nav pieņemams, jo saistībā ar to nav sniegta argumentācija. Tas jebkurā gadījumā nav pamatots, jo prasītāja
         zināja apstrīdēto tiesību aktu pamatojumu, kas bija norādīts informācijā, kura tika sniegta kandidātiem atlases procedūras
         gaitā, kura bija izklāstīta atbildēs uz “lūgumiem veikt pārskatīšanu”, kas tika iesniegti starplaikā no 2007. gada 30. oktobra
         līdz 25. novembrim, kā arī atbildēs uz lūgumiem, kas tika iesniegti 2008. gada 25. janvārī.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      93      Vispirms ir jānorāda, ka prasītāji balsta savu trešo pamatu it īpaši uz Civildienesta noteikumu 1.d panta 5. punktu, kas tomēr
         nav piemērojams saistībā ar līgumdarbiniekiem.

      94      Šķiet, ka šis pamats ir saistīts ar pirmo un otro pamatu. Tā kā Civildienesta tiesa konstatēja, ka pirmais un otrais pamats
         nav pamatots 43. un nākamajos punktos un 77. un nākamajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ, vairs nav jāuzdod jautājums, vai
         prasītāji ir pierādījuši neregularitātes, kas ļauj prezumēt, ka ar apstrīdētajiem tiesību aktiem tiek pārkāpts vienlīdzīgas
         attieksmes princips. Šis pamats nav efektīvs. Tā kā no pirmo divu pamatu izvērtēšanas izriet, ka nav tikušas pierādītas nekādas
         neregularitātes pārbaudījumu norisē, Komisija nevarēja balstīties uz pieņēmumu, ka tādas ir pieļautas, un pierādīt, ka šīm
         neregularitātēm nebija nekādas ietekmes uz minēto pārbaudījumu gala rezultātu un ka tās neizrietēja no diskriminēšanas.

      95      Visbeidzot šis pamats nav viennozīmīgs. No tā formulējuma un it īpaši no norādes uz iepriekš minēto spriedumu lietā Torre u.c./Komisija un Staelen/Parlaments izriet, ka šķiet, ka prasītāji pārmet Komisijai, ka tā Civildienesta tiesā nav pierādījusi to, ka apgalvotajām
         neregularitātēm, kuras tie izvirza saistībā ar apstrīdētajiem testiem, nebija ietekmes.

      96      Ja tā patiešām ir jāinterpretē šis pamats, ir arī jākonstatē, ka prasītāji to, no vienas puses, jauc pienākumu norādīt pamatojumu,
         ko viņi izvirza un kas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 25. pantu un PDNK 11. un 81. pantu ir inherenta formalitāte nelabvēlīga
         administratīva lēmuma pieņemšanai, kuri var tikt apstrīdēti Civildienesta tiesā, un, otrkārt, debates, kurās tiek ievērots
         sacīkstes princips, kā arī tiesību uz aizstāvību izmantošana tiesas procedūrā, uz kuru iepriekš minētās tiesību normas nav
         attiecināmas.

      97      Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida.

      98      Ņemot vērā iepriekš minēto, prasība ir jānoraida pilnībā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      99      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, dalībniekam, kuram
         spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
         ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībniekam,
         kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šā pienākuma.

      100    No šī sprieduma izriet, ka prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Komisija savos prasījumos ir tieši lūgusi, lai prasītājiem
         piespriestu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tādējādi un neesot iemesliem, kas pamatotu Reglamenta 87. panta 2. punkta piemērošanu,
         tiem jāpiespriež atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

      101    Tomēr ir jāņem vērā apstāklis, ka lietas F‑20/08 prasītāji un lietas F‑34/08 prasītāji ir attiecīgi, no vienas puses, cēluši
         šīs prasības un, no otras puses, prasību lietā F‑75/08, kuru arī tika cēluši prasītāji lietā F‑75/08.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      noraidīt prasības lietās F‑20/08, F‑34/08 un F‑75/08;
      2)      Aparicio un pārējie prasītāji, kuru uzvārdi ir pievienoti pielikumā ar numuriem no 1 līdz 18, atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietā
            F‑20/08, bet ar numuriem no deviņpadsmit līdz četrdesmit seši – lietā F‑75/08. A. Simon atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietā F‑34/08 un vienu četrdesmit sesto daļu no tiesāšanās izdevumiem lietā F‑75/08. Prasītāji,
            kuru uzvārdi ir pievienoti pielikumā ar numuriem no 19 līdz 40 un no 42 līdz 46, atlīdzina divdesmit sešas četrdesmit sestās
            daļas no tiesāšanās izdevumiem lietā F‑75/08.

               Kanninen

               Boruta

               Van Raepenbusch

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 29. septembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     H. Kanninen

         Šī nolēmuma teksts, kā arī tajā minēto un Krājumā vēl nepublicēto Kopienu tiesu nolēmumu teksti ir pieejami Tiesas interneta
            vietnē www.curia.europa.eu

               PIELIKUMS

         Tā kā šajā lietā ir daudz prasītāju, viņu vārdi nav izklāstīti šajā pielikumā.
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2009. gada 23.septembrī.#Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Lauksaimniecība - Piena un piena produktu tirgus kopīgā organizācija - Eksporta kompensāciju atcelšana attiecībā uz visiem piena produktiem, kas paredzēti Ceuta un Melilla - Nosacījumi - Nediskriminācijas princips - Samērīgums.#Lieta T-341/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2009. gada 23. septembra spriedums – Spānija/Komisija
      (lieta T‑341/05)
      Lauksaimniecība – Piena un piena produktu tirgus kopīgā organizācija – Eksporta kompensāciju atcelšana attiecībā uz visiem piena produktiem, kas paredzēti Ceuta un Melilla – Nosacījumi – Nediskriminācijas princips – Samērīgums
      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Piens un piena produkti – Eksporta kompensācijas (EKL 34. panta 2. punkta otrā daļa; Padomes Regulas Nr. 1255/1999 31. panta 2. punkta c) apakšpunkts
         un 3. punkts; Komisijas Regula Nr. 909/2005) (sal. ar 21., 38., 48., 49., 69., 72., 74. un 94.–96. punktu)

      Priekšmets

         Prasība atcelt Komisijas 2005. gada 16. jūnija Regulu (EK) Nr. 909/2005, ar ko nosaka piena un piena produktu eksporta kompensācijas
                  (OV L 154, 10. lpp.), tiktāl, ciktāl tajā

               Ceuta
               un
               Melilla
               ir minētas to galamērķu vidū, kas [šīs regulas] pielikumā apkopoti ar kodu L 01
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas 2005. gada 16. jūnija Regulas (EK) Nr. 909/2005, ar ko nosaka piena un piena produktu eksporta kompensācijas,
                     pielikumu tiktāl, ciktāl tajā Ceuta un Melilla ir minētas to galamērķu vidū, kas [šīs regulas] pielikumā apkopoti ar kodu
                     L 01;

                  2)

                  	Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2001. gada 24.aprīlī. # Yvan Torre, Donatella Ineichen un Alessandro Cavallaro pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Konkurss. # Lieta T-159/98.


Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2001. gada 17.janvārī. # Ioannis Gerochristos pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurss COM/A/12/98 - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-189/99.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1992. gada 26. februārī. # Royale belge pret Robert Joris. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de paix de Luxembourg - Luksemburgas Lielhercogiste. # Lieta C-333/90.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 5. jūlija spriedums.#Content Services Ltd pret Bundesarbeitskammer.#Oberlandesgericht Wien lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 97/7/EK – Patērētāju tiesību aizsardzība – Distances līgumi – Patērētāju informēšana – Sniegtā vai saņemtā informācija – Pastāvīgs informācijas nesējs – Jēdziens – Hipersaite uz piegādātāja interneta vietni – Atteikuma tiesības.#Lieta C‑49/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 5. jūlijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 97/7/EK — Patērētāju tiesību aizsardzība — Distances līgumi — Patērētāju informēšana — Sniegtā vai saņemtā informācija — Pastāvīgs informācijas nesējs — Jēdziens — Hipersaite uz piegādātāja interneta vietni — Atteikuma tiesības”
      Lieta C-49/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht Wien (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 26. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 3. februārī, tiesvedībā

            Content Services Ltd

      pret

            Bundesarbeitskammer .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 26. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Content Services Ltd vārdā – J. Öhlböck, Rechtsanwalt,

               —

                  Bundesarbeitskammer vārdā – A. M. Kosesnik-Wehrle un S. Langer, Rechtsanwälte,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne, pārstāvis,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – G. Kotta, F. Dedousi un G. Alexaki, pārstāves,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz L. D’Ascia, avvocato dello Stato,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. M. Wissels un B. Koopman, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Owsiany-Hornung un S. Grünheid, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 6. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.) 5. panta 1. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lēmums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Content Services Ltd (turpmāk tekstā – “Content Services”) un Bundesarbeitskammer [Austrijas Valsts nodarbinātības dienests] saistībā ar veidu, kādā patērētājam, kurš internetā noslēdzis distances līgumu, ir jāsaņem ar līgumu saistītā informācija.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 97/7 preambulas 9., 11., 13., 14. un 22. apsvērumā ir noteikts:

                        “(9)

                        [..] līgumi, ko noslēdz sarunu ceļā no attāluma, [distances līgumi] ietver viena vai vairāku distanciālās saziņas līdzekļu izmantošanu; [..] šo saziņas līdzekļu pastāvīgā attīstība neļauj sastādīt to visaptverošu sarakstu, tomēr ir jānosaka principi, kas ir spēkā attiecībā pat uz tiem saziņas līdzekļiem, ko vēl tik plaši neizmanto;

                  [..]

                        (11)

                        [..] distanciālās saziņas līdzekļu izmantošana nedrīkst novest pie patērētājam sniedzamās informācijas samazināšanās; [..] patērētājam [obligāti] nosūtāmā informācija tādēļ būtu jānosaka neatkarīgi no izmantotajiem saziņas līdzekļiem; [..]

                  [..]

                        (13)

                        [..] ar atsevišķu elektronisko tehnoloģiju starpniecību izplatītā informācija būtībā bieži ir īslaicīgi izmantojama, ja to nesaņem uz pastāvīga datu [informācijas] nesēja; [..] patērētājam tādēļ savlaicīgi jāsaņem rakstisks paziņojums par informāciju, kas vajadzīga līguma pienācīgai izpildei;

                        (14)

                        [..] patērētājam faktiski nav iespēju apskatīt izstrādājumu vai pārliecināties par sniegtā pakalpojuma raksturu pirms līguma noslēgšanas; [..] būtu jāparedz tiesības atteikties no līguma, ja vien šajā direktīvā nav norādīts citādi; [..]

                  [..]

                        (22)

                        [..] lietojot jaunās tehnoloģijas, patērētājs nekontrolē izmantotos saziņas līdzekļus; [..] tādēļ ir jānodrošina, lai pierādīšanas pienākumu var attiecināt uz piegādātāju.”

               4

               Šīs direktīvas 4. pantā ar virsrakstu “Iepriekšēja informācija” ir paredzēts:
               “1.   Pirms tiek noslēgts jebkāds līgums no attāluma [distances līgums], patērētājam savlaicīgi sniedz šādu informāciju:

                        a)

                        ziņas par piegādātāja personību un, ja līgumā ir paredzēts avansa maksājums, viņa adresi;

                        b)

                        preču vai pakalpojumu galveno īpašību raksturojums;

                        c)

                        preču vai pakalpojumu cena, ieskaitot visus nodokļus;

                        d)

                        atsevišķos gadījumos – piegādes izmaksas;

                        e)

                        maksāšanas, piegādes vai izpildes kārtība;

                        f)

                        atteikuma tiesību pastāvēšana, izņemot 6. panta 3. punktā norādītos gadījumus;

                  [..]
               2.   Šā panta 1. punktā minētās ziņas, kuru komerciālais nolūks ir jāpaskaidro, sniedz skaidri un saprotami jebkurā veidā, kas atbilst izmantotajiem distanciālās saziņas līdzekļiem, jo īpaši ievērojot komercdarījumu godprātības principus un principus, kas reglamentē tādu personu, kuras, ievērojot dalībvalstu tiesību aktus, nevar dot savu piekrišanu, piemēram, nepilngadīgo aizsardzību.
               [..]”

               5

               Minētās direktīvas 5. pantā ar virsrakstu “Informācijas rakstisks apstiprinājums” ir noteikts:
               “1.   Līguma izpildes laikā patērētājam ir laikus jāsaņem 4. panta 1. punkta a) līdz f) apakšpunktā norādītās informācijas rakstisks apstiprinājums vai apstiprinājums ar citu viņam pieejamu pastāvīgu informācijas nesēju, vai arī, vēlākais, preču piegādes brīdī, ja līgums neattiecas uz precēm, kas jāpiegādā trešām personām, ja vien šī informācija patērētājam jau nav sniegta rakstiski vai ar citu viņam pieejamu pastāvīgu informācijas nesēju pirms līguma noslēgšanas.
               Jebkurā gadījumā ir jāsniedz šādas ziņas:

                        —

                        rakstiska informācija par nosacījumiem un kārtību, kādā izmantojamas atteikuma tiesības 6. panta nozīmē, ieskaitot 6. panta 3. punkta pirmajā ievilkumā norādītos gadījumus,

                        —

                        piegādātāja uzņēmējdarbības vietas ģeogrāfiskā adrese, uz kuru patērētājs var adresēt visas sūdzības,

                        —

                        informācija par pirkuma apkalpošanu un pastāvošajām garantijām,

                        —

                        atzinums par līguma anulēšanu, ja tā darbības ilgums nav precizēts vai arī pārsniedz vienu gadu.

                  2.   Šā panta 1. punktu nepiemēro attiecībā uz pakalpojumiem, kurus veic ar distanciālās saziņas līdzekļu starpniecību, ja tos veic tikai vienreizēji un faktūrrēķinu nosūta distanciālās saziņas līdzekļu operators. Tomēr patērētājam visos gadījumos jābūt iespējai iegūt piegādātāja uzņēmējdarbības vietas ģeogrāfisko adresi, uz kuru viņš var adresēt visas sūdzības.”

               6

               Direktīvas 97/7 6. pantā ar virsrakstu “Atteikuma tiesības” ir paredzēts:
               “1.   Attiecībā uz jebkuru no attāluma noslēgtu līgumu patērētājam ir vismaz septiņu darba dienu termiņš, kura laikā viņš, nemaksājot sodu un nesniedzot nekādu pamatojumu, var atteikties no šā līguma. [..]
               [..]
               3.   Ja vien puses nav vienojušās citādi, patērētājs nevar izmantot 1. punktā paredzētās atteikuma tiesības attiecībā uz līgumiem:

                        —

                        par pakalpojumu sniegšanu, ja ar patērētāja piekrišanu līguma izpilde ir sākusies pirms 1. punktā norādītā septiņu darba dienu termiņa beigām,

                  [..].”

               7

               Direktīvas 97/7 14. pantā ar virsrakstu “Noteikums par minimumu” ir paredzēts, ka dalībvalstis var ieviest vai saglabāt stingrākus LESD atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu augstāku patērētāja aizsardzības līmeni, un ka šādi noteikumi vajadzības gadījumā vispārējās interesēs un saskaņā ar Līgumu ietver aizliegumu par konkrētu preču vai pakalpojumu, jo īpaši medikamentu, laišanu tirgū šo valstu teritorijā ar distances līgumu starpniecību.

               8

               Atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvas 2002/65/EK par patēriņa finanšu pakalpojumu tālpārdošanu un grozījumiem Padomes Direktīvā 90/619/EEK un Direktīvās 97/7/EK un 98/27/EK (OV L 271, 16. lpp.) 2. panta f) punktam “pastāvīgs informācijas nesējs” ir “jebkurš instruments, kurš dod iespēju patērētājam uzglabāt informāciju, kas adresēta personīgi viņam, tā, lai būtu pieejama turpmākai atsaucei par laika posmu, kurš atbilst informācijas mērķiem un kurš ļauj neizmainītā veidā pavairot uzglabāto informāciju”.

               9

               Atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 9. decembra Direktīvas 2002/92/EK par apdrošināšanas starpniecību (OV 2003, L 9, 3. lpp.) 2. panta 12) punktam “pastāvīgs informācijas nesējs” ir “jebkurš līdzeklis, kas klientam sniedz iespēju uzglabāt informāciju, kura ir adresēta personīgi viņam, tā, lai informācijas saturam atbilstošā laikposmā tā būtu pieejama turpmākai izmantošanai un lai būtu iespējama uzglabātās informācijas neizmainīta reproducēšana”.

               10

               Atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Direktīvas 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (OV L 133, 66. lpp.) 3. panta m) punktam “pastāvīgs informācijas nesējs” ir “jebkurš instruments, kas dod iespēju patērētājam uzglabāt informāciju, kas adresēta personīgi viņam, tā, lai tā būtu pieejama turpmākai atsaucei par laika posmu, kurš atbilst informācijas mērķiem un kurš ļauj neizmainītā veidā pavairot uzglabāto informāciju”.

               11

               Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvas 2011/83/ES par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV L 304, 64. lpp.) 31. pantu pēdējā minētā direktīva tiek atcelta no 2014. gada 13. jūnija. Atbilstoši Direktīvas 2011/83 2. panta 10) punktam “pastāvīgs informācijas nesējs” ir “jebkurš instruments, kas patērētājam vai tirgotājam dod iespēju uzglabāt personīgi viņam adresētu informāciju, lai tā būtu pieejama turpmākai atsaucei informācijas saturam atbilstīgā laikposmā, un kas ļauj neizmainītā veidā pavairot uzglabāto informāciju”.

         Austrijas tiesības

               12

               [Austrijas] tiesībās Direktīva 97/7 tika transponēta ar 1979. gada 8. marta Likumu par patērētāju tiesību aizsardzību (Konsumentenschutzgesetz; turpmāk tekstā – “KSchG”) (BGBl. 140/1979), tā redakcijā, kas piemērojama izskatāmajā lietā.

               13

               Atbilstoši KSchG 5.c panta 1. punktam:
               “Pirms tiek izdarīts jebkāds pasūtījums, patērētājam savlaicīgi ir jāsaņem šāda informācija:

                        1.

                        uzņēmuma nosaukums (firma) un tā adrese,

                        2.

                        preču vai pakalpojumu galveno īpašību raksturojums,

                        3.

                        preču vai pakalpojumu cena, ieskaitot visus nodokļus,

                        4.

                        atsevišķos gadījumos – piegādes izmaksas,

                        5.

                        maksāšanas un piegādes vai pakalpojuma izpildes kārtība,

                        6.

                        atteikuma tiesību pastāvēšana, izņemot 5.f pantā norādītos gadījumus,

                  [..].”

               14

                  KSchG 5.d panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
               “1)   Līguma izpildes laikā patērētājam ir savlaicīgi vai arī, vēlākais, preču piegādes brīdī, ja līgums neattiecas uz precēm, kas jāpiegādā trešām personām, jāsaņem [KSchG] 5.c panta 1) punkta 1.–6. apakšpunktā norādītās informācijas rakstisks apstiprinājums, ja vien šī informācija viņam jau nav sniegta rakstiski pirms līguma noslēgšanas. Rakstisks apstiprinājums (informācijas paziņošana) ir pielīdzināms apstiprinājumam uz patērētājam pieejama pastāvīga informācijas nesēja.
               2)   Patērētājam rakstveidā vai uz tam pieejama pastāvīga informācijas nesēja savlaicīgi ir jāpaziņo tostarp šāda informācija:

                        1.

                        informācija par nosacījumiem un kārtību, kādā atbilstoši 5.e pantam ir izmantojamas atteikuma tiesības, tostarp gadījumos, kas minēti 5.f panta 1. punktā,

                        2.

                        uzņēmuma uzņēmējdarbības vietas ģeogrāfiskā adrese, uz kuru vajadzības gadījumā patērētājs var nosūtīt savas sūdzības,

                        3.

                        informācija par klientu servisu un piemērojamiem garantijas nosacījumiem un

                        4.

                        līguma anulēšanas nosacījumi, ja tā darbības ilgums ir nenoteikts vai arī pārsniedz vienu gadu.”

               15

                  KSchG 5.e panta 1.–3. punktā ir paredzēts:
               “1)   Patērētājs distances līgumu var izbeigt vai atsaukt izdarīto distances pasūtījumu līdz 2. un 3. punktā paredzētā termiņa beigām. Pietiek, ka paziņojums par attiekšanos no līguma tiek nosūtīts pirms termiņa beigām.
               2)   Atteikšanās termiņš ir septiņas darba dienas, sestdienu neskaitot kā darba dienu. Attiecībā uz līgumiem par preču piegādi termiņš sākas no dienas, kad patērētājs tās ir saņēmis, un attiecībā uz līgumiem par pakalpojumu sniegšanu termiņš sākas no līguma noslēgšanas dienas.
               3)   Ja uzņēmums nav izpildījis savus informēšanas pienākumus 5.d panta 1) un 2) punkta izpratnē, atteikšanās termiņš ir trīs mēneši, sākot no 2) punktā minētajiem datumiem. Ja šī termiņa laikā uzņēmums izpilda savus pienākumus, 2) punktā minēto atteikšanās tiesību izmantošanas termiņš sākas no tā brīža, kurā tas ir paziņojis informāciju.”

               16

               Saskaņā ar KSchG 5.f panta 1) punktu patērētājam nav atteikuma tiesību attiecībā uz līgumiem par pakalpojumu sniegšanu, ja pakalpojuma sniegšana ar patērētāja piekrišanu ir uzsākta septiņu darba dienu laikā, sākot no līguma noslēgšanas brīža.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               17

                  Content Services, Anglijas sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kuras filiāle darbojas Manheimā (Vācijā), piedāvā dažādus pakalpojumus tiešsaistē savā interneta vietnē, kura ir sarakstīta vācu valodā un ir pieejama arī Austrijā. Ar šīs vietnes palīdzību var lejuplādēt bezmaksas datorprogrammas vai maksas datorprogrammu izmēģinājuma versijas.

               18

               Lai minēto vietni varētu izmantot, interneta lietotājiem ir jāaizpilda pieteikuma veidlapa. Tiklīdz interneta lietotāji izdara pasūtījumu, pēdējiem minētajiem izdarot atzīmes attiecīgajos veidlapas lauciņos, ir jāpaziņo, ka tie piekrīt līguma vispārējiem noteikumiem un atsakās no tiesībām atkāpties no līguma. Direktīvas 97/7 4. un 5. pantā paredzētā informācija, it īpaši informācija par tiesībām atkāpties no līguma, interneta lietotājiem netiek tieši parādīta, viņi to tomēr var apskatīt, uzklikšķinot uz saiti minētā līguma noslēgšanas lapā, kas aizpildāma. Ja minētajā lauciņā nav ievilkts ķeksītis, abonenta līguma noslēgšana ar Content Services nav iespējama.

               19

               Pēc tam, kad attiecīgais interneta lietotājs ir izdarījis savu pasūtījumu, tas saņem no Content Services elektronisku vēstuli, kurā ir ietverta norāde uz interneta adresi, kā arī lietotājvārds un parole. Šajā vēstulē interneta lietotājam turklāt tiek norādīts, ka pēc tam, kad tam ir paziņots lietotājvārds un parole, viņam uzreiz ir pieeja interneta vietnes saturam un ka ar piekļuvi šai vietnei saistītie dati ir jāuzglabā drošā vietā.

               20

               Minētajā elektroniskajā vēstulē nav ietverta nekāda informācija par tiesībām atkāpties no līguma. Ar šīm tiesībām saistītā informācija var tikt iegūta tikai ar šajā pašā elektroniskajā vēstulē nosūtītās saites palīdzību.

               21

               Pēc tam interneta lietotājs saņem Content Services rēķinu EUR 96 apmērā par piekļuvi interneta vietnes saturam divpadsmit mēnešu laikā. Šajā rēķinā ir atgādināts, ka attiecīgais interneta lietotājs ir piekritis atteikties no savām atteikšanās tiesībām un ka viņam tātad vairs nav iespējas izbeigt abonenta līgumu.

               22

               Pamatlietu uzsāka Bundesarbeitskammer, organizācija, kura ir atbildīga par patērētāju tiesību aizsardzību un kuras mītne ir Vīnē (Austrijā); tā apstrīd Content Services komercdarbību tādēļ, ka tā pārkāpjot dažādas Savienības tiesībās un valsts tiesībās paredzētās patērētāju tiesību aizsardzības normas.

               23

                  Content Services, kurai Handelsgericht Wien [Vīnes Komerctiesas] spriedums bija nelabvēlīgs, šīs tiesas pasludināto spriedumu pārsūdzēja Oberlandesgericht Wien [Vīnes federālās zemes Augstākajā tiesā].

               24

                  Oberlandesgericht Wien norāda, ka izskatāmajā lietā informācija par tiesībām atteikties no līguma nav ietverta pašā apstiprinājuma elektroniskajā vēstulē un var tikt iegūta tikai ar šajā elektroniskajā vēstulē nosūtītās saites palīdzību. Interneta vietne jebkurā brīdī var tikt izmainīta, un līdz ar to tā patērētāja rīcībā nebūtu ilgstoši.

               25

               Uzskatot, ka tajā izskatāmās lietas risinājumam ir jāsaņem Direktīvas 97/7 tiesību normu interpretācija, Oberlandesgericht Wien nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas [97/7/EK] 5. panta 1. punktā paredzētā prasība, saskaņā ar kuru patērētājam ir jāsaņem tajā norādītās informācijas apstiprinājums uz viņam pieejama pastāvīga informācijas nesēja, ja vien šī informācija viņam jau nav sniegta uz viņam pieejama pastāvīga informācijas nesēja pirms līguma noslēgšanas, ir uzskatāma par izpildītu, ja patērētājam šī informācija tiek sniegta ar uzņēmēja interneta vietnē ievietotas hipersaites starpniecību, kas atrodama tekstā, kura izlasīšana patērētājam ir jāapstiprina, ievelkot ķeksīti, lai varētu tikt nodibinātas līgumtiesiskās attiecības?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               26

               Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tāda komercprakse, kurā patērētājam pieeja šajā tiesību normā paredzētajai informācijai, tiek sniegta tikai ar hipersaites uz attiecīgā uzņēmuma interneta vietni palīdzību, atbilst minētās tiesību normas prasībām.

               27

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka patērētājiem pirms distances līguma noslēgšanas informācija par tostarp tiesībām atteikties no līguma ir pieejama tikai, uzklikšķinot uz saites, kura ir sasaistīta ar Content Services interneta vietnes daļu. No tā izriet arī, ka pēc tam, kad šie patērētāji ir izdarījuši pasūtījumu, viņi no Content Services saņem elektronisku vēstuli, kurā nav nevienas norādes attiecībā uz šīm tiesībām, bet kurā ir ietverta saite uz Content Services interneta vietni, kurā var tikt saņemta noteikta informācija par tiesībām atteikties no līguma.

               28

               Atbilstoši Direktīvas 97/7 5. panta 1. punktam patērētājam ir laikus jāsaņem konkrētās informācijas rakstisks apstiprinājums vai apstiprinājums uz cita viņam pieejama pastāvīga informācijas nesēja, ja vien šī informācija patērētājam jau nav sniegta rakstiski vai uz šāda cita informācijas nesēja pirms līguma noslēgšanas.

               29

               No minētās normas izriet, ka, ja profesionālis pirms līguma noslēgšanas patērētāja rīcībā nodod noteiktu informāciju citādā veidā, nevis rakstiski vai uz patērētāja rīcībā esoša pastāvīga informācijas nesēja, šim profesionālim ir pienākums konkrēto informāciju apstiprināt rakstiski vai uz šāda cita informācijas nesēja.

               30

               Pamatlietā rodas jautājums par to, vai Content Services īstenotā komercprakse aptver konkrētās informācijas sniegšanu patērētājam uz pastāvīga informācijas nesēja pirms līguma noslēgšanas, vai to, ka patērētājs šīs informācijas apstiprinājumu uz šāda informācijas nesēja ir saņēmis vēlāk.

               31

               Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai minētajā komercpraksē konkrētā informācija patērētājam tiek “sniegta” vai viņš to ir “saņēmis” Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkta izpratnē.

               32

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka nedz Direktīva 97/7, nedz tās interpretācijā noderīgie dokumenti, piemēram, sagatavošanas akti, nesniedz paskaidrojumu par precīzu vārdu “saņemt” un “sniegt” piemērojamību, kas norādīti minētās direktīvas 5. panta 1. punktā. Līdz ar to, lai noskaidrotu šo vārdu nozīmi, ir jāņem vērā to ierastā nozīme ikdienas valodā, ievērojot kontekstu, kādā tie tiek izmantoti, un tiesiskā regulējuma, kura daļu tie veido, īstenojamos mērķus (šajā ziņā skat. 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C-336/03 easyCar, Krājums, I-1947. lpp., 20. un 21. punkts).

               33

               Runājot par ierasto nozīmi ikdienas valodā, ir jānorāda, kā to dara arī Komisija, ka šajā tiesību normā izmantotie vārdi “saņemt” un “sniegt” norāda uz nodošanas procedūru, pirmais no tiem no patērētāja viedokļa un otrais – no piegādātāja viedokļa. Informācijas nodošanas procedūrā nav vajadzības, lai tās adresāts veiktu īpašu darbību. Turpretī saites nosūtīšanas patērētājam gadījumā pēdējam minētajam, lai iepazītos ar attiecīgo informāciju, ir aktīvi jārīkojas, un tam katrā ziņā ir vismaz jāuzklikšķina uz šīs saites.

               34

               Runājot par kontekstu, kurā attiecīgie vārdi tiek izmantoti, ir jāatgādina, ka Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt pareizai līguma izpildei vajadzīgās informācijas nosūtīšanu patērētājam un it īpaši patērētāju tiesību aizsardzības īstenošanu, tostarp viņa tiesības atteikties no līguma. Kā to uzsver arī Itālijas valdība, šajā tiesību normā ir ietverta virkne prasību, kuru mērķis ir aizsargāt patērētājus, kuri ir vājākā puse distances līgumā nolīgtajās līgumattiecībās.

               35

               Tāpat šajā ziņā ir jānorāda, ka, kamēr Direktīvas 97/7 4. pantā Savienības likumdevējs lielākajā daļā valodu versiju ir izvēlējies neitrālu formulējumu, saskaņā ar kuru patērētājam “sniedz” konkrēto informāciju, turpretī šīs direktīvas 5. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru patērētājam ir “jāsaņem” minētās informācijas apstiprinājums, attiecībā uz profesionāli tas ir izvēlējies vārdu ar ciešāk saistošu nozīmi. Šis vārds izpauž ideju, ka attiecībā uz informācijas patērētājiem apstiprināšana ir pietiekama šo patērētāju pasīva darbība.

               36

               Runājot par Direktīvas 97/7 mērķi, tas ir sniegt patērētājiem plašu aizsardzību, piešķirot tiem noteiktas tiesības distances līgumu jomā. Kā tas izriet no šīs direktīvas preambulas 11. apsvēruma, Savienības likumdevēja mērķis ir novērst to, ka distanciālās saziņas līdzekļu izmantošana varētu izraisīt patērētājam sniedzamās informācijas samazināšanos.

               37

               Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka, ja informācija, kura atrodas pārdevēja interneta vietnē, kļūst pieejama tikai ar patērētājam paziņotas saites palīdzību, Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkta izpratnē šī informācija šim patērētājam nav nedz “sniegta”, nedz arī viņš to ir “saņēmis”.

               38

               Otrkārt, ir jāpārbauda, vai interneta vietne, kurā informācija ir pieejama patērētājiem, izmantojot pārdevēja norādīto saiti, ir uzskatāma par “pastāvīgu informācijas nesēju” Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkta izpratnē.

               39

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka minētā tiesību norma paredz izvēles iespēju, proti, patērētājam konkrētā informācija ir jāsaņem “rakstiski” vai uz “cita pastāvīga informācijas nesēja”.

               40

               No tā var izsecināt, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis divus funkcionāli līdzvērtīgus risinājumus un tādējādi šādu informācijas nesēju līdzvērtības prasību.

               41

               Šādos apstākļos, kā tas izriet no apsvērumiem, kurus Tiesai iesniedza Austrijas, Beļģijas un Grieķijas valdības, informācijas nesēja papīra formātā aizvietotājs var tikt uzskatīts par tādu, kurš jauno tehnoloģiju kontekstā var atbilst patērētāju tiesību aizsardzības prasībām, ja vien tas pilda tās pašas funkcijas, ko informācijas nesējs papīra formātā.

               42

               No tā izriet, ka pastāvīgam informācijas nesējam Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkta izpratnē ir jānodrošina patērētājam tādā pašā veidā kā informācijas nesējam papīra formātā šajā tiesību normā minētās informācijas pieejamība, lai vajadzības gadījumā ļautu viņam īstenot savas tiesības.

               43

               Ciktāl informācijas nesējs patērētājam ļauj minēto personīgi viņam adresēto informāciju uzglabāt, nodrošina tā satura atšķirību neesamību, kā arī tā pieejamību atbilstošā laikposmā un sniedz patērētājiem iespēju to reproducēt, neizmainot tā saturu, šis informācijas nesējs minētās tiesību normas izpratnē ir uzskatāms par “pastāvīgu”.

               44

               Šādu pieeju apstiprina jēdziena “pastāvīgs informācijas nesējs” definīcijas, ko Savienības likumdevējs ir sniedzis citos normatīvajos aktos, tostarp Direktīvas 2002/65 2. panta f) punktā, Direktīvas 2002/92 2. panta 12) punktā un Direktīvas 2008/48 3. panta m) punktā. Lai gan izskatāmajā lietā minētās direktīvas nav piemērojamas, nav neviena iemesla uzskatīt, kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 36. punktā, ka šīs definīcijas attiecas uz citu jēdzienu nekā tas, kurš izmantots Direktīvā 97/7. Šāds konstatējums vēl jo vairāk attiecas uz Direktīvu 2011/83, kura no 2014. gada 13. jūnija aizstās Direktīvu 97/7 un kuras 2. panta 10. punktā ir definēts jēdziens “pastāvīgs informācijas nesējs” saskaņā ar iepriekšējā punktā norādītajiem kritērijiem.

               45

               Tādu pašu pieeju ir izmantojusi Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) tiesa savā 2010. gada 27. janvāra spriedumā lietā E-4/09 Inconsult Anstalt/Finanzmarktaufsicht (EFTA Court Report, 86. lpp.), lai definētu jēdzienu “pastāvīgs informācijas nesējs” Direktīvas 2002/92 izpratnē.

               46

               No lietas materiāliem neizriet, ka pārdevēja interneta vietne, uz kuru aizved patērētājam norādītā saite, ļauj pēdējam minētajam uzglabāt viņam personīgi adresēto informāciju tādā veidā, ka viņš tai var piekļūt un reproducēt to, neizmainot tās saturu, atbilstošā laikposmā, izslēdzot jebkādu vienpusēju satura izmaiņu veikšanu no pārdevēja puses.

               47

                  Content Services atsaucas uz 2007. gada ziņojumu, kuru ir sniegusi Eiropas Vērtspapīru tirgu ekspertu grupa (EVTEG), kura ir veikusi nodalījumu starp “parastām vietnēm” (“ordinary websites”) un “progresīvām vietnēm” (“sophisticated websites”) un uzskata, ka dažas no tām var būt pastāvīgs informācijas nesējs.

               48

                  Content Services norāda, ka tehniskā attīstība un jauno tehnoloģiju ātrās izmaiņas padara iespējamu tādu interneta vietņu izstrādi, kuras var nodrošināt, ka informācija, nenododot to patērētāju kontroles sfērā, var tikt uzglabāta, būt pieejama, kā arī ka patērētājs atbilstošā laikposmā to var reproducēt.

               49

               Nepārbaudot jautājumu par to, vai šādas attīstītas interneta vietnes izmantošana var atbilst Direktīvas 97/7 prasībām, ir skaidrs un Content Services to pati ir atzinusi, ka tā pamatlietā aplūkotās darbības nolūkiem šādu interneta vietni neizmanto.

               50

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka tāda interneta vietne, par kādu ir runa pamatlietā, kuras informācija patērētājiem ir pieejama tikai ar pārdevēja norādītās saites palīdzību, nevar tikt uzskatīta par “pastāvīgu informācijas nesēju” Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkta izpratnē.

               51

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tāda komercprakse, kurā patērētājam pieeja šajā tiesību normā paredzētajai informācijai tiek sniegta tikai ar hipersaites uz attiecīgā uzņēmuma interneta vietni palīdzību, neatbilst minētās tiesību normas prasībām, jo šīs pašas tiesību normas izpratnē minētais uzņēmums šo informāciju patērētājam nav nedz “sniedzis”, nedz arī patērētājs to ir “saņēmis”, un tāda interneta vietne, par kādu ir runa pamatlietā, nevar tikt uzskatīta par “pastāvīgu informācijas nesēju” [Direktīvas 97/7] 5. panta 1. punkta izpratnē.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               52

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem 5. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tāda komercprakse, kurā patērētājam pieeja šajā tiesību normā paredzētajai informācijai tiek sniegta tikai ar hipersaites uz attiecīgā uzņēmuma interneta vietni palīdzību, neatbilst minētās tiesību normas prasībām, jo šīs pašas tiesību normas izpratnē minētais uzņēmums šo informāciju patērētājam nav nedz “sniedzis”, nedz arī patērētājs to ir “saņēmis”, un tāda interneta vietne, par kādu ir runa pamatlietā, nevar tikt uzskatīta par “pastāvīgu informācijas nesēju” Direktīvas 97/7 5. panta 1. punkta izpratnē.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.