title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2006. gada 7.septembrī. # Gérard Meric pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Agrākas valsts grafiskas un vārdiskas preču zīmes "PAM-PAM" - Kopienas vārdiskas preču zīmes "PAM-PIM'S BABY-PROP" reģistrācijas pieteikums - Relatīvs atteikuma pamatojums - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-133/05.

text:
      Lieta T‑133/05
      Gérard Meric
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme − Iebildumu process – Valsts agrākas grafiskas un vārdiskas preču zīmes “PAM‑PAM” − Kopienas vārdiskas preču zīmes “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” reģistrācijas
         pieteikums − Relatīvs atteikuma pamatojums – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts

      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana  – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes,
            kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      Spānijas vidusmēra patērētājam pastāv sajaukšanas iespēja starp vārdisku apzīmējumu “PAM‑PIM’S BABY‑PROP”, ko pieteica reģistrācijai
         kā Kopienas preču zīmi attiecībā uz “papīra vai celulozes (vienreizējām) autiņbiksītēm”, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst
         16. klasē, un vārdisku preču zīmi “PAM‑PAM”, kas kā Kopienas preču zīme ir reģistrēta agrāk attiecībā uz “visiem gatavā apģērba
         veidiem, it īpaši autiņbiksītēm, kurpēm”, kas minētā nolīguma izpratnē ietilpst 25. klasē. Pirmkārt, ar agrāko preču zīmi
         aptvertās preces, kas it īpaši ir autiņi mazuļiem, ir ietvertas vispārīgākā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajā
         kategorijā, kurā ietilpst autiņi gan pieaugušajiem, gan arī mazuļiem, un, otrkārt, nepastāv konceptuālas atšķirības, kas varētu
         neitralizēt attiecīgo apzīmējumu vizuālo un fonētisko līdzību, no kā izriet, ka konkrētajai sabiedrības daļai varēs rasties
         iespaids, ka ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertās preces un preces, ko pārdod ar agrāko preču zīmi, ir no viena
         un tā paša uzņēmuma vai, attiecīgā gadījumā, no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.

      (sal. ar 36., 67. un 77. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS(piektā palāta)

      2006. gada 7. septembrī (*)

      Kopienas preču zīme − Iebildumu process – Valsts agrākas grafiskas un vārdiskas preču zīmes “PAM‑PAM” − Kopienas vārdiskas preču zīmes “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” reģistrācijas
         pieteikums − Relatīvs atteikuma pamatojums – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts

      Lieta T‑133/05
      Gérard Meric, ar dzīvesvietu Parīzē (Francija), ko pārstāv P. Murzo [P. Murzeau], avocat,

      prasītājs,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Rasats [A. Rassat], pārstāvis,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece –
      Arbora & Ausonia, SL, Barselona (Spānija),

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 17. janvāra lēmumu lietā R 250/2004‑1 par iebildumiem, ko valsts
         vārdisku un grafisku preču zīmju “PAM‑PAM” īpašnieks iesniedza pret vārdiskas preču zīmes “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” reģistrāciju
         (iebildumu process Nr. B 505 067).

      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA(piektā palāta)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un M. Švābi [M. Šváby],

      sekretāre B. Pastora [B. Pastor], sekretāra palīdze,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 17. martā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 15. jūlijā,
      pēc tiesas sēdes 2005. gada 8. decembrī
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1        2001. gada 9. jūlijā prasītājs Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas
         preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “PAM‑PIM’S BABY‑PROP”.

      3        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 16. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam
         1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām
         un atbilst šādam aprakstam: “papīra vai celulozes (vienreizējās) autiņbiksītes”.

      4        2002. gada 21. janvārī preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 7/02.

      5        2002. gada 19. aprīlī sabiedrība Arbora & Ausonia, SL (turpmāk tekstā – “Arbora & Ausonia”) iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, balstoties uz šādām trim agrākām Spānijas preču zīmēm:

      –        vārdiska preču zīme “PAM‑PAM” Nr. 855 391, kas 1981. gada 7. oktobrī ir reģistrēta attiecībā uz šādām Nicas nolīguma 25. klasē
         ietilpstošajām precēm: “visi gatavā apģērba veidi, it īpaši autiņbiksītes, kurpes”;

      –        grafiska preču zīme “PAM‑PAM” Nr. 1 146 300, kas 1991. gada 7. maijā ir reģistrēta attiecībā uz “papīra vai celulozes (vienreizējām)
         autiņbiksītēm”, kuras ietilpst Nicas nolīguma 16. klasē:

      –        vārdiska preču zīme “PAM‑PAM Servicio de Merchandising, SA” Nr. 1 153 492, kas 1988. gada 20. aprīlī ir reģistrēta attiecībā
         uz šādām Nicas nolīguma 5. klasē ietilpstošajām precēm: “biksītes menstruācijām, higiēniskās salvetes, absorbējošas kompreses,
         menstruāciju tamponi un saites, sterilizētā marle, absorbējošā kokvilna medicīnas vajadzībām”.

      6        Ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu pamatotie iebildumi attiecās uz visām Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumā norādītajām precēm.

      7        2004. gada 9. februārī ar lēmumu Nr. 289/2004 Iebildumu nodaļa apmierināja Arbora & Ausonia sniegtos iebildumus, noraidīja Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu un nolēma, ka prasītājs sedz izdevumus.

      8        Lai pamatotu savu lēmumu, kas tika balstīts tikai uz agrāko grafisko preču zīmi “PAM‑PAM”, Iebildumu nodaļa būtībā norādīja,
         ka attiecīgās preces ir identiskas un ka starp attiecīgajiem apzīmējumiem pastāv fonētiska līdzība. Iebildumu nodaļa secināja,
         ka konkrētās sabiedrības daļas uztverē pastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē.

      9        2004. gada 6. aprīlī prasītājs par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.

      10      2004. gada 19. novembrī referents lietas dalībniekus informēja, ka viņš vēlas ierosināt Apelāciju padomei ņemt vērā ne tikai
         agrāko grafisko preču zīmi “PAM‑PAM”, ko Iebildumu nodaļa izskatīja kā vienīgo, bet arī citas iebildumu rakstā minētās agrākās
         preču zīmes. Tiesas sēdē ITSB precizēja, ka par šo jautājumu lietas dalībnieki Apelāciju padomei apsvērumus nav snieguši.

      11      Ar 2005. gada 17. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), kas prasītājam tika paziņots 2005. gada 20. janvārī,
         Apelāciju padome apelāciju noraidīja. Būtībā tā uzskatīja, ka, ņemot vērā it īpaši svarīgus reģistrācijai pieteiktās preču
         zīmes un agrākās vārdiskas preču zīmes “PAM‑PAM” līdzības elementus, preču ļoti lielu līdzību un agrākās vārdiskas preču zīmes
         “PAM‑PAM” raksturīgo atšķirtspēju, norādītās vizuālās un fonētiskās atšķirības nevar novērst sajaukšanas iespēju (Apstrīdētā
         lēmuma 28. punkts). Nonākusi pie šī secinājuma, Apelāciju padome uzskatīja, ka nav vajadzības turpmāk izskatīt divas pārējās
         iebildumu atbalstam norādītās preču zīmes.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      12      Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        “vienkārši un bez atrunām grozīt” Apstrīdēto lēmumu;
      –        noraidīt sabiedrības Arbora & Ausonia pret preču zīmes “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” reģistrāciju iesniegtos iebildumus;

      –        piespriest Arbora & Ausonia atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      13      ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Ievada apsvērumi
      14      Vispirms ir jāatzīmē, ka prasītājs nav piedalījies 2005. gada 8. decembra tiesas sēdē. Ar pirmo 2005. gada 7. decembra telefaksa
         ziņojumu viņš Pirmās instances tiesu informēja, ka “pēdējā brīdī radies šķērslis [viņam] neļauj piedalīties”. Viņš precizēja,
         ka “vēlējies par to nekavējoties paziņot, lai [Pirmās instances tiesa] varētu organizēt [savu] sēdi”, un lūdza, lai “viņu
         informē par lēmuma pieņemšanas datumu”. Ar otro 2005. gada 7. decembra telefaksa ziņojumu prasītājs, balstoties uz “pilnībā
         personīga rakstura un pēdējā brīdī radušos šķērsli”, norādīja, ka viņš vēlas, lai tiesas sēde, “ja tas ir iespējams”, tiktu
         pārcelta uz turpmāko janvāra vai februāra mēnesi. Ievērojot ziņojumu pretrunas, tiesas sēdes nenovēršamību un katrā ziņā prasītāja
         lūguma pamatojuma nepietiekamību, piektā palāta nolēma minēto tiesas sēdes atlikšanas lūgumu atstāt bez izskatīšanas.

      15      Turpmāk ir uzskatāms, ka, lai gan formāli prasītāja prasījumi ir vērsti uz Apstrīdētā lēmuma grozīšanu, no prasības pieteikuma
         skaidri izriet, ka ar šo prasību prasītājs būtībā vēlas panākt Apstrīdētā lēmuma atcelšanu tādēļ, ka Apelāciju padome esot
         kļūdaini uzskatījusi, ka starp konfliktējošajām preču zīmēm pastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta nozīmē.

       Par lietas būtību
      16      Prasītājs izvirza vienīgo pamatu par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Starp reģistrācijai pieteikto
         preču zīmi un agrākajām preču zīmēm neesot nedz apzīmējumu līdzības, nedz arī apzīmējamo preču līdzības. Prasītājs uzskata,
         ka sajaukšanas iespēja starp attiecīgajām preču zīmēm Spānijas vidusmēra patērētājam nevar rasties.

      17      ITSB turpretim uzskata, ka Apelāciju padomes lēmums tika pieņemts, nepieļaujot nelikumības.

      18      Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam pieteikto preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības
         dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt
         sabiedrību tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme [sabiedrībai tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču
         zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja]. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļu agrākas
         preču zīmes ir dalībvalstīs reģistrētas preču zīmes ar reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir agrāks par Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu [(Pirmās instances tiesas 2003. gada 4. novembra spriedums lietā
         T‑85/02 Díaz/ITSB – Granjas Castelló (“CASTILLO”),Recueil, II‑4835. lpp., 27. punkts].

      19      Ņemot vērā funkcionālo turpinātību, kāda pastāv starp ITSB Iebildumu nodaļu un Apelāciju padomēm [Pirmās instances tiesas
         2003. gada 23. septembra spriedums lietā T‑308/01 Henkel/ITSB − LHS (UK) (“KLEENCARE”),Recueil, II‑3253. lpp., 25. punkts, un 2004. gada 30. jūnija spriedums lietā T‑107/02 GE Betz/ITSB − Atofina Chemicals (“BIOMATE”)],Krājums, II‑1845. lpp., 33. punkts), Apelāciju padome atkārtoti pārbauda visus attiecīgos tiesiskos un faktiskos apstākļus,
         lai noskaidrotu, vai apelācijas izskatīšanas laikā var likumīgi pieņemt jaunu lēmumu ar tādu pašu rezolutīvo daļu, kāda ir
         lēmumam, kas ir apelācijas priekšmets, vai nē [iepriekš minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā “KLEENCARE”, 29. punkts,
         un 2003. gada 3. decembra spriedums lietā T‑16/02 Audi/ITSB (“TDI”),Recueil, II‑5167. lpp., 81. un 82. punkts].

      20      Šajā lietā ir noteikts, ka Arbora & Ausonia iebildumi bija balstīti uz trijām iepriekš minētajā 5. punktā norādītajām valsts agrākajām preču zīmēm. Iebildumu nodaļa
         sajaukšanas iespējas esamību atzina starp pieteikto preču zīmi un vienīgo agrāko grafisko preču zīmi.

      21      Turpretim Apelāciju padome lietas dalībniekus informēja par nolūku ņemt vērā arī pārējās divas agrākās iebildumu rakstā norādītās
         preču zīmes un vispirms salīdzināja reģistrācijai pieteikto preču zīmi ar agrāko preču zīmi “PAM‑PAM” Nr. 855 391, kas arī
         ir vārdiska preču zīme un tātad ir tuvāka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei (Apstrīdētā lēmuma 22. punkts). Tikai secinot
         par sajaukšanas iespējas esamību starp šīm divām preču zīmēm, Apelāciju padome uzskatīja, ka nav vajadzības pārbaudīt iespējamo
         sajaukšanas iespēju starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un divām citām agrākajām preču zīmēm (Apstrīdētā lēmuma 30. punkts).

      22      Ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesā celtas prasības mērķis ir izvērtēt Apelāciju padomes lēmuma likumību [šajā sakarā
         skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 5. marta spriedumu lietā T‑237/01 Alcon/ITSB – Dr. Robert Winzer Pharma (“BSS”), Recueil, II‑411. lpp., 61. punkts; 2003. gada 6. marta spriedumu lietā T‑128/01 DaimlerChrysler/ITSB (“Calandre”), Recueil, II‑701. lpp., 18. punkts; 2003. gada 3. jūlija spriedumu lietā T‑129/01 Alejandro/ITSB – Anheuser‑Busch (“BUDMEN”), Recueil, II‑2251. lpp., 67. punkts, un 2003. gada 22. oktobra spriedumu lietā T‑311/01 Éditions Albert René/ITSB – Trucco (“Starix”),Recueil, II‑4625. lpp., 70. punkts]. Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 63. pantu Pirmās instances tiesas kompetencē ir atcelt apstrīdētu
         lēmumu, “pamatojoties uz nekompetenci, būtisku procesuālu pārkāpumu, Līguma vai šīs regulas pārkāpumu vai kāda tiesību akta
         pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu, vai pilnvaru pārsniegšanu” EKL 229. un 230. panta nozīmē. Pirmās instances tiesas veicamajai
         Apelāciju padomes lēmuma likumības izvērtēšanai tādējādi būtu jāattiecas uz tiesību jautājumiem, kas tikuši izvirzīti Apelāciju
         padomē [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 31. maija spriedumu lietā T‑373/03 Solo Italia/ITSB − Nuova Sala (“PARMITALIA”),Krājums, II‑1881. lpp., 25. punkts].

      23      Tādējādi ir jāpārbauda, vai Apelāciju padome pamatoti ir secinājusi, ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko
         vārdisko preču zīmi “PAM‑PAM” (turpmāk tekstā – “attiecīgā agrākā preču zīme”) pastāv sajaukšanas iespēja.

       Par preču salīdzinājumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      24      Prasītājs uzskata, ka pretēji Apelāciju padomes norādītajam apzīmējamās preces nav identiskas vai līdzīgas. Tas norāda, ka
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumā ietvertās preces ir vienreizējie papīra vai celulozes autiņi, kas ir paredzēti mazuļiem,
         bet preces, ko apzīmē attiecīgā agrākā preču zīme, ir “‘bērnu autiņbiksītes’, kas ir izgatavotas nevis no papīra vai celulozes,
         bet gan no cita materiāla (audums, poliesteris, neilons utt.)” un ko var mazgāt un atkārtoti izmantot.

      25      Šajā sakarā prasītājs norāda, ka “ar preču zīmi “PAM‑PAM” izplata tikai autiņus pieaugušajiem”. Arbora & Ausonia nekad neesot pārdevusi autiņus mazuļiem. Tādējādi šis apstāklis atklājot, ka Arbora & Ausonia nav sniegusi pierādījumus, ka šo preču veidu tā iepriekš ir izplatījusi.

      26      ITSB norāda, ka Apelāciju padome pamatoti ir uzskatījusi, ka preces, ko apzīmē ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un attiecīgo
         agrāko preču zīmi, ir “vismaz ļoti līdzīgas”.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      27      Vispirms ir jāatgādina, ka šajā lietā Apelāciju padome ir nolēmusi, ka preces ir identiskas vai vismaz ļoti līdzīgas.

      28      Lai novērtētu attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp precēm
         vai pakalpojumiem. Šie faktori it īpaši ietver to dabu, funkcionālo uzdevumu, lietojumu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo
         raksturu [iepriekš 18. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā “CASTILLO”, 32. punkts, un 2005. gada 24. novembra
         spriedums lietā T‑346/04 Sadas/ITSB – LTJ Diffusion (“Arthur ET Félicie”),Krājums, II‑4891. lpp., 33. punkts].

      29      Turklāt preces var uzskatīt par identiskām tad, ja preces, ko apzīmē agrāka preču zīme, ir iekļautas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumā norādītā vispārīgākā kategorijā [Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑388/00 Institut für Lernsysteme/ITSB − Educational Services (“ELS”),Recueil, II‑4301. lpp., 53. punkts] vai ja preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītās preces ir iekļautas vispārīgākā kategorijā,
         ko apzīmē agrākā preču zīme [Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑104/01 Oberhauser/ITSB – Petit Liberto (“Fifties”),Recueil, II‑4359. lpp., 32. un 33. punkts; 2002. gada 12. decembra spriedums lietā T‑110/01 Vedial/ITSB – France Distribution (“HUBERT”),Recueil, II‑5275. lpp., 43. un 44. punkts, un 2004. gada 18. februāra spriedums lietā T‑10/03 Koubi/ITSB – Flabesa (“CONFORFLEX”),Recueil, II‑719. lpp., 41. un 42. punkts].

      30      Jāatgādina, ka preču salīdzinājums ir jāveic, balstoties uz to preču formulējumiem, ko apzīmē attiecīgās preču zīmes, nevis
         uz precēm, attiecībā uz kurām preču zīmes tiek faktiski izmantotas, ja vien pēc pieteikuma Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un
         3. punkta nozīmē iesniegšanas agrākās preču zīmes izmantošanas pierādījumi nav sniegti tikai saistībā ar daļu no precēm vai
         pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta. Šajā gadījumā, veicot iebildumu pārbaudi, minētā agrākā preču zīme tiek
         uzskatīta par reģistrētu tikai attiecībā uz šo preču vai pakalpojumu daļu (šajā sakarā skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu
         lietā “ELS”, 50. punkts, un iepriekš 28. punktā minēto spriedumu lietā “Arthur ET Félicie”, 35. punkts).

      31      Šajā lietā Apelāciju padome pamatoti ir atzīmējusi, ka agrāko preču zīmju izmantošanas pierādījumi netika lūgti, un tādējādi
         tā ir ņēmusi vērā attiecīgo preču formulējumus.

      32      Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 27. punktā ir norādījusi, ka reģistrācijas pieteikumā norādītās preces ir “papīra vai celulozes
         (vienreizējās) autiņbiksītes”, kas ir domātas gan pieaugušajiem, gan arī mazuļiem. Tā salīdzināja šīs preces ar noteiktām
         attiecīgās agrākās preču zīmes apzīmētajām precēm, kas atbilstoši Apelāciju padomes viedoklim ir “autiņbiksītes bērniem”.

      33      Prasītāja arguments attiecībā uz to, ka Arbora & Ausonia autiņus bērniem nav pārdevusi, nav pieņemams. Prasītājs tādējādi norāda uz agrākās preču zīmes patiesās izmantošanas trūkumu.
         Par šādu pierādījumu trūkumu piemērot sankciju, noraidot iebildumus, var tikai tad, ja reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs
         šādus pierādījumus ir noteikti un savlaicīgi pieprasījis procesā ITSB [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada
         17. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑183/02 un T‑184/02 El Corte Inglés/ITSB – González Cabello un Iberia Líneas Aéreas de España (“MUNDICOR”),Recueil, II‑965. lpp., 38. punkts, un 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā T‑303/03 Lidl Stiftung/ITSB – REWE‑Zentral (“Salvita”),Krājums, II‑1917. lpp., 77. punkts].

      34      Jāatzīmē, ka attiecīgā agrākā preču zīme tika reģistrēta attiecībā uz “visiem gatavā apģērba veidiem, it īpaši autiņbiksītēm,
         kurpēm”. Autiņbiksītes oriģināltekstā spāņu valodā ir apzīmētas “braga‑pañal infantil” (autiņbiksītes bērniem).

      35      Preču zīmes reģistrācija tika pieteikta attiecībā uz “papīra vai celulozes (vienreizējām) autiņbiksītēm”. Tā kā prasītājs
         nav iesniedzis informāciju, kas ļautu uzskatīt, ka reģistrācijas pieteikums ir ierobežots ar autiņiem pieaugušajiem vai mazuļiem,
         Apelāciju padome pamatoti ir uzskatījusi, ka šis formulējums ietver gan autiņus pieaugušajiem, gan arī mazuļiem paredzētos
         autiņus.

      36      Tādējādi svarīgi atzīmēt, ka, tā kā preces, ko apzīmē attiecīgā agrākā preču zīme, it īpaši bija autiņi mazuļiem, tās ir ietvertas
         vispārīgākā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajā kategorijā, kurā ietilpst autiņi gan pieaugušajiem, gan arī mazuļiem.

      37      Ir jāpiebilst, ka apzīmētajām precēm ir identiska izcelsme (higiēnas preces), identiska funkcija vai mērķis (apģērba sargāšana
         nesaturēšanas gadījumā) un tās pārdod tajos pašos pārdošanas punktos (parasti lielveikalos vai aptiekās). Visbeidzot, tiktāl,
         ciktāl vienreizējās autiņbiksītes, gadījumā, ja tās ir paredzētas maziem bērniem, var novietot no atkārtoti lietojamā auduma
         izgatavoto autiņu iekšienē, precēm ir potenciāli papildinošs raksturs. Tādējādi nav nekādu šaubu, ka tās var ražot un pārdot
         tie paši tirgus dalībnieki.

      38      Prasītāja arguments, ka preces nav identiskas vai vismaz līdzīgas sastāva un izmantošanas atšķirību dēļ, ir jānoraida. Šajā
         lietā šīs atšķirības nevar prevalēt pār abu attiecīgo preču kopējo dabu un mērķi. Neatkarīgi no tā, vai patērētājs sastapsies
         ar celulozes vai auduma autiņiem, kas ir vai nav vienreizēji, tas varēs uzskatīt, ka runa ir par līdzīgām precēm [saistībā
         ar līdzīgu pieeju skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā T‑164/03 Ampafrance/ITSB − Johnson & Johnson (“monBeBé”),Krājums, II‑1401. lpp., 53. punkts), kas ietilpst tajā pašā vispārējā autiņbiksīšu klāstā, kurām var būt kopēja ražošanas
         izcelsme (šajā sakarā skat. iepriekš 18. punktā minēto spriedumu lietā “CASTILLO”, 33.–38. punkts].

      39      No tā izriet, ka, uzskatot, ka preces, ko apzīmē konfliktējošās preču zīmes, ir identiskas vai vismaz ļoti līdzīgas, Apelāciju
         padome nav pieļāvusi kļūdu.

       Par apzīmējumu salīdzinājumu
      40      Vispirms Pirmās instances tiesa atgādina, ka konkrētā sabiedrības daļa uztver divas preču zīmes kā līdzīgas tad, ja tās vismaz
         daļēji ir identiskas vienā vai vairākos vizuālos, fonētiskos un konceptuālos aspektos [Pirmās instances tiesas 2002. gada
         23. oktobra spriedums lietā T‑6/01 Matratzen Concord/ITSB – Hukla Germany (“MATRATZEN”), Recueil, II‑4335. lpp., 30. punkts, un 2005. gada 22. jūnija spriedums lietā T‑34/04 Plus/ITSB − Bälz un Hiller (“Turkish Power”), Krājums, II‑2401. lpp., 43. punkts].

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      41      Prasītājs apgalvo, ka pretēji Apelāciju padomes norādītajam apzīmējumi “PAM‑PAM” un “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” neesot identiski.
         Starp attiecīgo agrāko preču zīmi un reģistrācijai pieteikto preču zīmi pastāvot vizuālās, fonētiskās un konceptuālās atšķirības,
         kas ir daudz svarīgākas, nekā uzskata Apelāciju padome.

      42      Šajā sakarā prasītājs apstrīd Apelāciju padomes izmantoto pieeju, atbilstoši kurai prasītāja uzmanība nepieciešami koncentrējoties
         uz pirmo preču zīmes daļu, kas šajā lietā ir termini “pam‑pim’s”, un nepiešķirot uzmanību otrajai daļai – “baby‑prop”. Prasītājs
         uzskata, ka patērētāja uzmanību vizuāli piesaistot oriģināli vai īpaši preču zīmes aspekti.

      43      Pirmkārt, reģistrācijai pieteiktā preču zīme un attiecīgā agrākā preču zīme neesot vizuāli līdzīgas, jo tās ietver vairākus
         atšķirīgus vārdus. Prasītājs arī norāda uz vēl būtiskāku vizuālo un grafisko atšķirību starp reģistrācijai pieteikto preču
         zīmi “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” un agrāko grafisko preču zīmi “PAM‑PAM”, kas ir vienīgā preču zīme, kura atbilst precēm, kuras
         arī ietilpst 16. klasē.

      44      Otrkārt, prasītājs norāda uz fonētisko atšķirību, atbilstoši kurai zilbe “pim’s” reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei, kas
         ir paredzēta mazuļiem, piešķirot maiguma aspektu, pretēji attiecīgajai agrākajai preču zīmei “PAM‑PAM”, kuras skanējums atgādinot
         bungu rīboņu.

      45      Turklāt prasītājs pārmet Apelāciju padomei, ka apgalvotās vizuālās un fonētiskās līdzības tā esot novērtējusi subjektīvi.
         Šis subjektīvais raksturs izrietot no apskatītās agrāko preču zīmju teritorijas (Spānija) sakritību ar lēmuma pieņemšanas
         vietu.

      46      Treškārt, prasītājs apgalvo, ka no konceptuālā viedokļa starp attiecīgajiem apzīmējumiem līdzības neesot. Reģistrācijai pieteiktā
         preču zīme ļaujot nekavējoties noteikt attiecīgo preci, t.i., autiņus mazuļiem, kurpretim agrākajai preču zīmei nekādas īpašas
         nozīmes neesot. Turklāt neesot ticis pierādīts, ka Spānijas vidusmēra patērētājs nepieciešami saista šo preču zīmi ar autiņiem
         mazuļiem.

      47      ITSB apstiprina, ka Apelāciju padome pamatoti atbalstījusi Iebildumu nodaļas viedokli, saskaņā ar kuru attiecīgie apzīmējumi
         ir līdzīgi.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      48      Saskaņā ar judikatūru sajaukšanas iespējas visaptverošajam vērtējumam attiecībā uz attiecīgo preču zīmju vizuālo, fonētisko
         un konceptuālo līdzību ir jābalstās uz šo preču zīmju radīto kopējo iespaidu, jo īpaši ņemot vērā to atšķirīgos un dominējošos
         elementus [Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedums lietā C‑251/95 SABEL,Recueil, I‑6191. lpp., 23. punkts, un 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer,Recueil, I‑3819. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 5. oktobra spriedums lietā T‑423/04 Bunker & BKR/ITSB – Marine Stock (“B. K. R.”), Krājums, II‑4035. lpp., 57. punkts].

      49      Lai gan vidusmēra patērētājs preču zīmi parasti uztver kopumā un neanalizē tās dažādās sastāvdaļas, parasti tas vislabāk iegaumē
         dominējošās un atšķirtspējīgās apzīmējuma pazīmes [šajā sakarā skat. iepriekš 29. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu
         lietā “Fifties”, 47. un 48. punkts, un 2004. gada 6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no T‑117/03 līdz T‑119/03 un T‑171/03
         New Look/ITSB – Naulover (“NLSPORT”, “NLJEANS”, “NLACTIVE” un “NLCollection”), Krājums, II‑3471. lpp., 39. punkts].

      50      Šajā lietā Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē termini “pam‑pim’s”, salīdzinot ar terminiem
         “baby‑prop”, ir atšķirtspējīgi saistībā ar attiecīgajām precēm, kā arī dominējoši (Apstrīdētā lēmuma 21. punkts).

      51      Jāatgādina, kā to pamatoti uzsver Apelāciju padome, ka attiecīgais patērētājs atmiņā vieglāk saglabās terminus “pam‑pim’s”,
         kuriem, no vienas puses, spāņu valodā nav nekādas īpašas nozīmes, izņemot bērniem piemītošās valodas izpausmi, un kuri, no
         otras puses, atrodas reģistrācijai pieteiktās preču zīmes “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” sākumā. Patērētājs vispārīgi pievērš lielāku
         uzmanību preču zīmes sākumam nekā tās beigām (šajā sakarā skat. iepriekš 22. punktā minēto spriedumu lietā “BUDMEN”, 47. punkts,
         un iepriekš 28. punktā minēto spriedumu lietā “Arthur ET Félicie”, 46. punkts). Tādējādi sintagmai “pam‑pim’s”, ievērojot tās sākuma, t.i., visredzamāko vietu, ir svarīga loma agrākās preču
         zīmes vizuālajā un fonētiskajā vērtējumā [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā
         T‑312/03 Wassen International/ITSB – Stroschein Gesundkost (“SELENIUM‑ACE”),Krājums, II‑2897. lpp., 41. punkts].

      52      Apstrīdētajā preču zīmē ietvertā sintagma “baby‑prop” neļauj novērst uzmanību no elementa “pam‑pim’s” tādā mērā, lai pietiekami
         grozītu veidu, kādā sabiedrība uztvers šo preču zīmi. Šajā sakarā lietas dalībnieki vienprātīgi un pamatoti uzskata, ka, atbalstot
         viedokli, ka attiecīgais Spānijas patērētājs terminu “baby” uztvers kā tādu, kas nozīmē “bébé”, Apelāciju padome nav pieļāvusi
         kļūdu. Šis termins var būt ikdienas valodas izteicienu, ar ko apzīmē autiņbiksīšu mazuļiem funkciju, sastāvdaļa (šajā sakarā
         skat. Tiesas 2001. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑383/99 P Procter & Gamble/ITSB, Recueil, I‑6251. lpp., 43. punkts). Šajā kontekstā terminu “baby” un “prop” apvienojumam, kas ir novietots reģistrācijai pieteiktās
         preču zīmes beigās, šajā apzīmējuma kopumā ir tikai otršķirīga vieta (attiecībā uz līdzīgu vērtējumu skat. iepriekš 29. punktā
         minēto spriedumu lietā “HUBERT”, 53. punkts).

      53      No šiem apsvērumiem izriet, ka sintagma “pam‑pim’s” ir reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošais elements.

      54      Jautājums, vai attiecīgie apzīmējumi ir līdzīgi, ir jāpārbauda, ņemot vērā šos apsvērumus.

      55      Vispirms ir jāatzīmē, ka, lai gan Apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome ir secinājusi, ka starp attiecīgo agrāko preču zīmi
         un reģistrācijai pieteikto preču zīmi pastāv vizuālā un fonētiskā līdzība (Apstrīdētā lēmuma 23. un 24. punkts), kā arī, it
         īpaši ņemot vērā šo preču zīmju atšķirtspējīgos un dominējošos elementus, neliela konceptuālā līdzība (Apstrīdētā lēmuma 25. punkts),
         tad tomēr tā pretēji tam, ko norāda prasītājs, nav secinājusi, ka šie apzīmējumi ir identiski.

      56      Pirmkārt, aplūkojot tās no vizuālā viedokļa, gan reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošo elementu “pam‑pim’s”, gan
         arī attiecīgo agrāko preču zīmi “PAM‑PAM” veido divi termini, ko savieno defise. Katru no šiem terminiem veido trīs burti,
         divi no kuriem ir identiski un novietoti tādā pašā kārtībā un vietā.

      57      Apstrīdētajā lēmumā norādītā atšķirība starp patskaņiem “a” un “i”, kā arī burta “s” pievienošana, kas seko apostrofam, nav
         pietiekami nozīmīga, lai apšaubītu starp attiecīgo agrāko preču zīmi un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošo elementu
         pastāvošo vizuālo līdzību (šajā sakarā skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā “ELS”, 66. punkts).

      58      Līdzīgi šo vērtējumu nevar mainīt terminu “baby‑prop” pievienošana preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, jo apzīmējumā kopumā
         šiem terminiem ir otršķirīga vieta.

      59      Tādējādi Apelāciju padome pamatoti ir atzinusi, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme un attiecīgā agrākā preču zīme ir vizuāli
         līdzīgas.

      60      Prasītāja arguments attiecībā uz atšķirību starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko grafisko preču zīmi nav efektīvs,
         jo Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā 21. punktā ir konstatējusi, ka, tā kā vajadzība pārbaudīt citas norādītās agrākās
         preču zīmes nepastāv, Apelāciju padome pamatoti ir balstījusi savu lēmumu vienīgi uz attiecīgo agrāko vārdisko preču zīmi.

      61      Otrkārt, aplūkojot tās no fonētiskā viedokļa, reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošo elementu “pam‑pim’s” un attiecīgo
         agrāko preču zīmi “PAM‑PAM” veido divi vienzilbju termini, kas sākas ar to pašu līdzskani “p” un beidzas ar to pašu līdzskani
         “m”. Tiem ir arī kopēja strīdus zilbe “pam”. Vienīgā izrunas atšķirība spāņu sabiedrībā ir otrās zilbes centrālais patskanis
         “a” attiecīgajā agrākajā preču zīmē un “i” reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē. Šī nenozīmīgā atšķirība nekādā ziņā nevar
         apšaubīt starp attiecīgajām preču zīmēm pastāvošo fonētisko līdzību.

      62      Attiecībā uz reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē iekļautajiem terminiem “baby‑prop” Pirmās instances tiesa jau ir norādījusi,
         ka apzīmējumā kopumā tiem ir otršķirīga vieta. Tādējādi ar tiem nevar apšaubīt lielo fonētisko līdzību, kāda pastāv starp
         attiecīgās agrākās preču zīmes un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošo elementu [šajā sakarā skat. Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 11. maija spriedumu lietā T‑31/03 Grupo Sada/ITSB − Sadia (“GRUPO SADA”),Krājums, II‑1667. lpp., 62. punkts].

      63      Prasītāja apgalvojums, ka pretēji reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei, uz ko attiecoties maiguma aspekts, attiecīgās agrākās
         preču zīmes skanējums atgādinot bungu rīboņu, nav pamatots. Katrā ziņā, tā kā “pam‑pim’s” skanējuma maigums nav konstatēts,
         ar minēto apgalvojumu nepietiek, lai izslēgtu jebkādu reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un attiecīgās agrākās preču zīmes
         fonētisko līdzību.

      64      Tādējādi Apelāciju padome pamatoti ir atzinusi, ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un attiecīgo agrāko preču zīmi,
         apskatot tās kopumā, pastāv fonētiskā līdzība, jo to līdzība prevalē pār atšķirībām (attiecībā uz līdzīgu pieeju skat. iepriekš
         51. punktā minēto spriedumu lietā “SELENIUM‑ACE”, 44. punkts).

      65      Turklāt Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītāja apgalvojums par Apelāciju padomes veiktā vizuālās un fonētiskās līdzības
         vērtējuma subjektivitāti nav pamatots.

      66      Treškārt, aplūkojot tās no konceptuālā viedokļa, apzīmējums “PAM‑PAM” un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošais
         elements “pam‑pim’s” attiecībā uz konkrēto sabiedrības daļu neietver semantiski skaidru un noteiktu saturu. Kā pamatoti norādījusi
         Apelāciju padome, spāņu valodā tiem nav nozīmes, izņemot maziem bērniem piemītošus šļupstus. Attiecībā uz reģistrācijai pieteiktajā
         preču zīmē izmantotajiem terminiem “baby‑prop” ir jāatgādina, ka apzīmējumā kopumā tie ieņem otršķirīgu vietu. Turklāt, lai
         gan konkrētā sabiedrības daļa terminu “baby” varētu saprast nozīmē “bébé”, ir jāatzīmē, ka terminam “prop” spāņu valodā īpašas
         nozīmes nav. Tādējādi reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei “PAM‑PIM’S BABY‑PROP”, aplūkojot to kopumā, nav skaidras un noteiktas
         nozīmes. Pretēji prasītāja norādītajam tā neļauj konkrētajai sabiedrības daļai noteikt attiecīgo preci.

      67      No tā izriet, ka konceptuālas atšķirības, kas varētu neitralizēt attiecīgo apzīmējumu vizuālo un fonētisko līdzību, nepastāv.

      68      No visa iepriekš minētā izriet, ka Apelāciju padome pamatoti ir konstatējusi attiecīgo preču zīmju līdzību.

       Par sajaukšanas iespēju
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      69      Prasītājs uzskata, ka, tā kā attiecīgā sabiedrības daļa, uz ko attiecīgās preču zīmes ir vērstas, ir pilnīgi atšķirīga, starp
         šīm preču zīmēm sajaukšanas iespēja nepastāv. Patērētājs, uz ko ir vērsta reģistrācijai pieteiktā preču zīme, esot jauno vecāku
         sabiedrība, bet sabiedrību, kam ir paredzēti autiņi pieaugušajiem, kuras izplata ar preču zīmi “PAM‑PAM”, veidojot vecāka
         gadagājuma vai ļoti veci cilvēki.

      70      ITSB uzskata, ka visaptverošais sajaukšanas iespējas vērtējums parādot sajaukšanas iespējas esamību. Ievērojot preču un attiecīgo
         preču zīmju līdzību, attiecīgajam Spānijas patērētājam būtu tendence piešķirt ar preču zīmi “PAM‑PIM’S BABY‑PROP” apzīmētajām
         precēm to pašu komerciālo izcelsmi, kāda ir ar preču zīmi “PAM‑PAM” pārdotajām precēm.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      71      Sajaukšanas iespēju veido risks, ka sabiedrība var domāt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi nāk no viena un tā paša vai,
         attiecīgajā gadījumā, ekonomiski saistītiem uzņēmumiem (Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedums lietā C‑39/97 Canon,Recueil, I‑5507. lpp., 29. punkts; iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 17. punkts, un iepriekš 28. punktā minētais spriedums lietā “Arthur ET Félicie”, 26. punkts).

      72      Sajaukšanas iespēja sabiedrības uztverē ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus izskatāmajā lietā būtiskos faktorus (iepriekš
         48. punktā minētais spriedums lietā SABEL, 22. punkts; iepriekš 71. punktā minētais spriedums lietā Canon, 16. punkts, un iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 18. punkts).

      73      Visaptverošā vērtējuma vajadzībām attiecīgās sabiedrības vidusmēra patērētājs ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs. Tā
         uzmanības līmenis var mainīties atkarībā no izskatāmo preču vai pakalpojumu veida (iepriekš 29. punktā minētais spriedums
         lietā “ELS”, 47. punkts).

      74      Ievērojot iepriekš norādītos apsvērumus, šajā lietā ir uzskatāms, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un attiecīgās agrākās
         preču zīmes līdzības esamība ir konstatēta. Turklāt, kā tas jau ir izdarīts Apstrīdētajā lēmumā, ir jāatgādina, ka preces,
         ko apzīmē konfliktējošās preču zīmes, ir identiskas. Šis identiskums var izraisīt iespējamo starp attiecīgajiem apzīmējumiem
         pastāvošo atšķirību apjoma samazināšanos (šajā sakarā skat. iepriekš 22. punktā minēto spriedumu “BUDMEN”, 59. punkts).

      75      Saistībā ar konkrēto sabiedrības daļu augstāk ir noteikts, ka gan attiecīgā agrākā preču zīme, gan arī reģistrācijai pieteiktā
         preču zīme apzīmē it īpaši autiņbiksītes mazuļiem. Tādējādi sabiedrība, uz ko ir vērstas abas konfliktējošās preču zīmes,
         vismaz daļēji ir tā pati.

      76      Pirmās instances tiesa atgādina, ka apģērba nozarē bieži gadās, ka viena un tā pati preču zīme atkarībā no preces, ko tā apzīmē,
         veida tiek prezentēta dažādās konfigurācijās. Tāpat ir parasti, ka, lai atšķirtu dažādas ražošanas līnijas, viens uzņēmums
         izmanto pakārtotas preču zīmes, t.i., apzīmējumus, kas ir atvasināti no galvenās preču zīmes un kuriem ar to ir kopējs dominējošais
         elements (iepriekš 29. punktā minētais spriedums lietā “Fifties”, 49. punkts; iepriekš 22. punktā minētais spriedums lietā
         “BUDMEN”, 57. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās “NLSPORT”, “NLJEANS”, “NLACTIVE” un “NLCollection”,
         51. punkts). Šajos apstākļos ir iespējams, ka konkrētā sabiedrības daļa uzskatīs, ka preces, ko apzīmē konfliktējošās preču
         zīmes, bez šaubām pieder diviem atšķirīgiem preču klāstiem, bet tomēr nāk no viena un tā paša uzņēmuma (šajā sakarā skat.
         iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā “Fifties”, 49. punkts, un iepriekš 28. punktā minēto spriedumu lietā “Arthur ET Félicie”, 68. punkts).

      77      Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, ir uzskatāms, ka Spānijas vidusmēra patērētājs varētu domāt, ka preces, uz ko attiecas preču
         zīme “PAM‑PIM’S BABY‑PROP”, un preces, ko pārdod ar preču zīmi “PAM‑PAM”, nāk no tā paša uzņēmuma vai, attiecīgajā gadījumā,
         no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.

      78      Tādējādi Apelāciju padome pamatoti ir secinājusi, ka starp attiecīgajām preču zīmēm pastāv sajaukšanas iespēja.

      79      Attiecīgi vienīgais pamats par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu ir noraidīts.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      80      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums nav labvēlīgs, tam
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA(piektā palāta)

      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītājs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 7. septembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 22.decembrī.#Rosa María Gavieiro Gavieiro (C-444/09) un Ana María Iglesias Torres (C-456/09) pret Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia.#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de A Coruña un Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de Pontevedra - Spānija.#Sociālā politika - Direktīva 1999/70/EK - UNICE, CEEP un EAK pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula - Nediskriminācijas princips - Pamatnolīguma piemērošana autonomajā novadā pagaidu darbiniekiem - Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, pamatojoties tikai uz darba tiesisko attiecību pagaidu raksturu, ir paredzēta atšķirīga attieksme saistībā ar piemaksas par darba stāžu piešķiršanu - Pienākums atzīt tiesības uz piemaksu par darba stāžu ar atpakaļejošu spēku.#Apvienotās lietas C-444/09 un C-456/09.

text:
      Apvienotās lietas C‑444/09 un C‑456/09
      Rosa María Gavieiro Gavieiro
      un
      Ana María Iglesias Torres
      pret
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia
      (Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de A Coruña un Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de Pontevedra lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālā politika – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula – Nediskriminācijas princips – Pamatnolīguma piemērošana autonomā novada pagaidu darbiniekiem – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, pamatojoties tikai uz darba tiesisko attiecību pagaidu raksturu, ir paredzēta atšķirīga
         attieksme saistībā ar piemaksas par darba stāžu piešķiršanu – Pienākums atzīt tiesības uz piemaksu par darba stāžu ar atpakaļejošu spēku

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70 – Piemērošanas
            joma
      (Padomes Direktīvas 1999/70 pielikuma 2. klauzulas 1. punkts un 3. klauzulas 1. punkts)
      2.        Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70 – Nodarbinātības
            nosacījumi – Jēdziens
      (Padomes Direktīvas 1999/70 pielikuma 4. klauzulas 1. punkts)
      3.        Iestāžu akti – Direktīvas – Dalībvalstu īstenota izpilde
      (LESD 258. pants; Padomes Direktīvas 1999/70 2. panta trešā daļa)
      4.        Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70
      (Padomes Direktīvas 1999/70 pielikuma 4. klauzulas 1. punkts)
      1.        Gan no Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku teksta, gan no direktīvas pielikumā ietvertā pamatnolīguma teksta,
         gan no to struktūras un mērķa izriet, ka tajos minētās prasības ir paredzētas piemērošanai arī ar pārvaldes iestādēm un citām
         publiskā sektora struktūrām uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem un darba tiesiskajām attiecībām.

      Dalībvalsts autonomās kopienas pagaidu personāla loceklis ietilpst Direktīvas 1999/70 un šīs direktīvas pielikumā ietvertā
         pamatnolīguma piemērojamības personām jomā.

      (sal. ar 38. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Piemaksai par darba stāžu, ciktāl tā ir uzskatāma par darba nosacījumu, ir piemērojams Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā ietvertā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas
         1. punkts, līdz ar to darba ņēmēji uz noteiktu laiku var iebilst pret attieksmi, kas saistībā ar šīs piemaksas izmaksu bez
         objektīva pamata ir mazāk labvēlīga nekā attieksme, kāda ir pret darba ņēmējiem uz nenoteiktu laiku, kuri atrodas salīdzināmā
         situācijā. Atsevišķu valsts darbinieku darba tiesisko attiecību īslaicīgais raksturs pats par sevi nevar radīt objektīvu pamatu
         šīs pamatnolīguma klauzulas izpratnē.

      (sal. ar 58. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku 2. panta trešajā daļā ir noteikts, ka, pieņemot normatīvos un administratīvos
         aktus, kas vajadzīgi šīs direktīvas izpildei, dalībvalstis tajos ietver atsauci uz minēto direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno
         to oficiālajai publikācijai.

      Ja direktīvā ir tieši paredzēts, ka šīs direktīvas transponēšanas noteikumos ir jāietver atsauce uz to vai arī šāda atsauce
         ir jāpievieno to oficiālajai publikācijai, katrā ziņā ir jāpieņem pozitīvs transponēšanas akts. Lai gan, protams, ir taisnība,
         ka dalībvalstīm prasības par valsts pienākumu neizpildi procesa ietvaros var noteikt sodu par Direktīvas 1999/70 2. panta
         trešajā daļā noteikto saistību neizpildi, no tā obligāti neizriet, ka valsts pasākums, kura pamatojuma izklāstā nav sniegta
         atsauce uz attiecīgo direktīvu, nevar tikt uzskatīts par derīgu tās transponēšanas pasākumu. Tā kā dalībvalstīm ne tikai ir
         formāli jātransponē Savienības direktīvas to tiesību sistēmā, bet arī jānodrošina, lai atbilstoši šīm direktīvām tām noteiktie
         pienākumi tiktu pilnībā un vienmēr ievēroti, nevar izslēgt, ka dalībvalsts, kura vispirms ir vēlējusies transponēt direktīvu
         un panākt savu pienākumu izpildi atbilstoši Savienības tiesībām, īpaši pēc valsts tiesās uzsāktām tiesvedībām vai prasības,
         kuru Komisija ir cēlusi saskaņā ar LESD 258. pantu, saprot, ka ar tās valsts tiesību normām Savienības tiesības ir transponētas
         nepareizi vai nepilnīgi un šādos apstākļos tās ir jāgroza.

      Tādējādi apstāklis pats par sevi, ka valsts tiesību normā nav ietverta nekāda atsauce uz Direktīvu 1999/70, neizslēdz, ka
         šo tiesību normu var uzskatīt par valsts pasākumu šīs direktīvas transponēšanai.

      (sal. ar 61.–64. un 67. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      4.        Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā ietvertā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas
         1. punkts ir beznosacījumu un pietiekoši precīzs, lai pagaidu ierēdņi uz to valsts tiesā varētu atsaukties pret valsti ar
         mērķi panākt, lai tiem tiktu atzītas tiesības saņemt piemaksas par darba stāžu laika posmā no brīža, kad beidzās dalībvalstīm
         noteiktais termiņš minētās direktīvas transponēšanai, līdz datumam, kad stājās spēkā valsts tiesību akts, ar kuru šī direktīva
         tika transponēta attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā, ievērojot attiecīgos valsts tiesību noteikumus par noilgumu.

      Neraugoties uz to, ka valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru ir transponēta Direktīva 1999/70, ir noteikums, ar kuru pagaidu
         ierēdņiem tiek atzītas tiesības saņemt ar trīsgadu darba stāžu saistītas piemaksas, bet ir izslēgta šo tiesību piemērošana
         ar atpakaļejošu spēku, attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm saskaņā ar Savienības tiesībām un atbilstoši pamatnolīguma
         par darbu uz noteiktu laiku noteikumam ar tiešu iedarbību ir pienākums šīm tiesībām piešķirt atpakaļejošu spēku, sākot no
         dienas, kad beidzās dalībvalstīm noteiktais termiņš šīs direktīvas transponēšanai.

      (sal. ar 90. un 99. punktu un rezolutīvās daļas 4) un 5) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      Sociālā politika – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula – Nediskriminācijas princips – Pamatnolīguma piemērošana autonomā novada pagaidu darbiniekiem – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, pamatojoties tikai uz darba tiesisko attiecību pagaidu raksturu, ir paredzēta atšķirīga
         attieksme saistībā ar piemaksas par darba stāžu piešķiršanu – Pienākums atzīt tiesības uz piemaksu par darba stāžu ar atpakaļejošu spēku

      Apvienotās lietas C‑444/09 un C‑456/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de A Coruña (Spānija) un Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de Pontevedra (Spānija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2009. gada 30. oktobrī un 12. novembrī un kas Tiesā reģistrēti attiecīgi 2009. gada
         16. un 23. novembrī, tiesvedībās

      Rosa María Gavieiro Gavieiro (C‑444/09) un

      Ana María Iglesias Torres (C‑456/09)

      pret
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents),

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        A. M. Iglesiasas Torresas [Iglesias Torres] vārdā – M. Kostasa Otero [M. Costas Otero], abogada,

      –        Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia vārdā – A. Lopess Minjo [A. López Miño], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Rodrigess Karkamo [J. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – M. van Bēks [M. van Beek] un G. Valero Hordana [G. Valero Jordana], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. klauzulu 1999. gada 18. martā noslēgtajā Pamatnolīgumā par
         darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kurš ir ietverts Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvas 1999/70/EK
         par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp.) pielikumā.

      2        Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar divām tiesvedībām starp R. M. Gavjeiro Gavjeiro [Gavieiro Gavieiro], kā arī A. M. Iglesiasu Torresu un Consellería de Educación e Ordenación de la Xunta de Galicia (Galisijas autonomā novada valdības Izglītības un augstskolu lietu ministrija, turpmāk tekstā – “Consellería”) par tās atteikumu piešķirt piemaksas par trīsgadu darba stāžu ar atpakaļejošu spēku.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Direktīvas 1999/70 1. pantu tās mērķis ir “ieviest pielikumā pievienoto Pamatnolīgumu [..], ko [..] savā starpā
         noslēdza vispārējās starpprofesionālās organizācijas (UNICE, CEEP un EAK)”.

      4        Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 2. panta pirmo un trešo daļu:

      “Dalībvalstis pieņem normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi šīs direktīvas izpildei, līdz 1999. [2001] gada 10. jūlijam
         vai nodrošina, ka ne vēlāk par minēto dienu darba devēji un darba ņēmēji ar līgumu ir ieviesuši vajadzīgos pasākumus; dalībvalstu
         pienākums ir veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai tās vienmēr varētu garantēt iznākumus, ko paredz šī direktīva. Par to dalībvalstis
         nekavējoties informē Komisiju.

      [..]
      Pieņemot šā panta pirmajā daļā minētos pasākumus [aktus], dalībvalstis tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci
         pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka šādu atsauču izdarīšanas kārtību.”

      5        Saskaņā ar tās 3. pantu Direktīva 1999/70 stājās spēkā 1999. gada 10. jūlijā, dienā, kad tā tika publicēta Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.

      6        Saskaņā ar pamatnolīguma 1. klauzulu tā:

      “[..] mērķis ir:
      a)      uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
      b)      radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību
         tiesisko pārmantojamību”.

      7        Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:

      “Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem [uz noteiktu laiku], kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā
         ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.”

      8        Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā darba ņēmējs uz noteiktu laiku ir definēts kā “persona, kurai ir darba līgums vai darba
         attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka
         tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās”.

      9        Pamatnolīguma 4. klauzulas ar nosaukumu “Diskriminācijas aizlieguma princips” 1. un 4. punktā ir noteikts:

      “1.      Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem [uz noteiktu laiku], neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums
         vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem,
         ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.

      [..]
      4.      Darba stāža kritēriji attiecībā uz īpašiem darba nosacījumiem ir vienādi gan noteikta laika darba ņēmējiem [uz noteiktu laiku],
         gan pastāvīgiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgi darba stāža kritēriji nav objektīvi pamatoti.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Spānijas Konstitūcijas (turpmāk tekstā – “Konstitūcija”) 149. panta 1. punkta 18) apakšpunktā Spānijas valstij ir piešķirta
         ekskluzīva kompetence attiecībā uz valsts iestāžu tiesiskā regulējuma pamatu un to ierēdņu civildienesta noteikumiem.

      11      Saskaņā ar 1964. gada 7. februāra Likuma par valsts civildienesta ierēdņiem, kas pieņemts ar Dekrētu 315/1964 (Decreto 315/1964, por el que se aprueba la Ley articulada de funcionarios civiles del Estado, 1964. gada 15. februāra BOE Nr. 40, 2045. lpp.; turpmāk tekstā – “LFCE”), 4. pantu civildienesta ierēdņi ir personas, kuras ir ieceltas amatā likumā noteiktajā kārtībā un ieņem pastāvīgu amatu,
         ir iekļautas attiecīgā personālā un saņem valsts vispārējā budžetā personālam noteikto atlīdzību vai pabalstus.

      12      LFCE 5. panta 2. punktā bija noteikts, ka pagaidu ierēdņi ir personas, kuras vajadzības vai steidzamības dēļ ieņem civildienesta
         amatus līdz brīdim, kad tos ieņem civildienesta ierēdņi.

      13      Saskaņā ar LFCE 104. panta 3. punktu pagaidu ierēdņi saņem kategorijai, kurā ietilpst vakantais amats, atbilstošu darba samaksu.

      14      LFCE 105. pantā bija paredzēts, ka attiecībā uz šiem pagaidu ierēdņiem pēc analoģijas un tiktāl, ciktāl tas atbilst viņu darba
         tiesisko attiecību raksturam, piemēro vispārīgos civildienesta noteikumus, izņemot tiesības palikt amatā, atsevišķus atalgojuma
         līmeņus un civildienesta pensiju sistēmu.

      15      LFCE noteikumi tika pārņemti likumos par Galisijas autonomā novada budžetu 2003.–2007. gadam, kuros tika noteikts, ka atšķirībā
         no civildienesta ierēdņiem pagaidu ierēdņiem nav tiesību saņemt trīsgadu piemaksas. Šīs piemaksas tiek piešķirtas par katru
         dienestā nostrādāto trīs gadu laika posmu.

      16      Saskaņā ar ekskluzīvo kompetenci, kas tai ir piešķirta ar Konstitūcijas 149. panta 1. punkta 18) apakšpunktu, Spānijas valsts
         pieņēma 2007. gada 12. aprīļa Likumu Nr. 7/2007 par valsts un pašvaldību iestāžu darbinieku pamatnoteikumiem (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público, 2007. gada 13. aprīļa BOE Nr. 89, 16270. lpp.; turpmāk tekstā – “LEBEP”).

      17      Saskaņā ar tā 2. panta 1. punktu LEBEP ir piemērojams civildienesta personālam un vajadzības gadījumā – līgumdarbiniekiem, kuri tostarp strādā autonomo novadu iestādēs.

      18      LEBEP 8. pants ir izteikts šādi:

      “1.      Valsts vai pašvaldību iestāžu darbinieki ir personas, kuras strādā algotu darbu valsts vai pašvaldību iestādēs vispārējo interešu
         labā.

      2.      Valsts vai pašvaldību iestāžu darbinieki tiek iedalīti:
      a)      civildienesta ierēdņos;
      b)      pagaidu ierēdņos;
      c)      līgumdarbiniekos, proti, pastāvīgi, uz nenoteiktu laiku vai noteiktu laiku strādājošos darbiniekos;
      d)      palīgdarbiniekos.”
      19      Civildienesta ierēdņi un pagaidu ierēdņi LEBEP 9. un 10. pantā ir uzskaitīti tāpat kā LFCE.

      20      Ar LEBEP 25. pantu ar nosaukumu “Pagaidu ierēdņu atalgojums” tiek grozīta līdz attiecīgajam brīdim spēkā esošā trīsgadu piemaksu sistēma,
         tā 2. punktā norādot, ka “par laiku, kas nostrādāts līdz [minētā likuma] spēkā stāšanās brīdim, piešķir piemaksas par trīsgadu
         darba stāžu, ko atalgojumā ņem vērā tikai pēc [šī likuma] stāšanās spēkā”.

      21      LEBEP, ar kuru tika atcelts LFCE 5. panta 2. punkts, 104. un 105. pants stājās spēkā 2007. gada 13. maijā.

      22      Piemērojot LEBEP 25. panta 2. punktu, Consellería pieņēma tiesību normas par piemaksu par trīsgadu darba stāžu atzīšanu pēc savas ierosmes pagaidu ierēdņiem, kuri Galisijas
         autonomajā novadā strādā par skolotājiem.

      23      1999. gada 7. oktobra Likuma par Galisijas finanšu un budžeta noteikumiem konsolidētās redakcijas, kas pieņemta ar Dekrētlikumu
         Nr. 1/1999 (Decreto legislativo 1/1999, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Régimen Financiero y presupuestario de Galicia; 1999. gada 8. decembra BOE Nr. 293, 42303. lpp.), 27. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka tiesībām, kas rada finansiālu pienākumu, ir piecu
         gadu noilgums.

       Pamata lietas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑444/09
      24      R. M. Gavjeiro Gavjeiro, kura savas pamata lietā izskatāmās prasības iesniegšanas brīdī kā pārbaudāmais ierēdnis bija nodarbināta
         Consellería, laikā no 1994. gada līdz 2007. gadam kā pagaidu skolotāja strādāja dažādās Galisijas mācību iestādēs, kopā nostrādājot 9 gadus,
         2 mēnešus un 17 dienas.

      25      Pēc LEBEP stāšanās spēkā Consellería atzina tiesības R. M. Gavjeiro Gavjeiro saņemt piemaksas par trīsgadu darba stāžu, sākot no 2007. gada 13. maija, jo viņa
         Galisijas autonomajā novadā bija nostrādājusi deviņus gadus.

      26      2008. gada 14. novembrī prasītāja pamata lietā lūdza Consellería atzīt viņas tiesības uz piemaksām par trīsgadu darba stāžu, kurām nebija iestājies noilgums, proti, tās, kas pienācās par
         laiku no 2003. gada novembra līdz 2007. gada 12. maijam, un izmaksāt viņai attiecīgās trīsgadu piemaksas. Šī lūguma pamatā
         bija viņas tiesības uz pamatnolīguma 4. klauzulā paredzēto vienlīdzīgo attieksmi atbilstoši Tiesas sniegtajai interpretācijai
         2007. gada 13. septembra spriedumā lietā C‑307/05 Del Cerro Alonso (Krājums, I‑7109. lpp.).

      27      Ar 2009. gada 5. marta lēmumu Consellería minēto lūgumu noraidīja, jo uzskatīja, ka LEBEP [piemaksas par] trīsgadu darba stāžu pagaidu ierēdņiem piešķir tikai sākot no 2007. gada 13. maija – datuma, kad šis likums
         stājās spēkā.

      28      Par šo lēmumu R. M. Gavjeiro Gavjeiro cēla prasību iesniedzējtiesā, lūdzot šo lēmumu atcelt un atzīt viņasprāt iegūtās tiesības
         uz [piemaksu par] trīsgadu darba stāžu ar atpakaļejošu spēku.

      29      Uzskatot, ka tai izskatīšanai nodotā strīda atrisināšanai ir vajadzīga pamatnolīguma interpretācija, Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de A Coruña [Akoruņas Administratīvā tiesa Nr. 3] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Ko nozīmē Direktīvas 1999/70/EK [pielikumā esošā] pamatnolīguma 4. klauzulas 4. punktā ietvertā frāze “atšķirīgi darba stāža
         kritēriji”, un vai atsevišķu valsts vai pašvaldību iestāžu darbinieku darba tiesisko attiecību pagaidu raksturs vien var būt
         “objektīvs pamats” atšķirīgai attieksmei saistībā ar piemaksu par darba stāža saņemšanu?”

       Lieta C‑456/09
      30      A. M. Iglesiasa Torresa, kura Consellería pašlaik ir nodarbināta kā Galisijas autonomā novada oficiālo valodu skolu pasniedzēju kategorijas civildienesta ierēdne,
         laikā no 1994. gada līdz 2007. gada 13. maijam, kopā deviņus gadus, strādāja Consellería kā pagaidu skolotāja dažādās Galisijas mācību iestādēs.

      31      Pēc LEBEP stāšanās spēkā A. M. Iglesiasa Torresa 2009. gada 23. aprīlī lūdza, lai tai tiktu atzītas tiesības saņemt atlīdzību, kas
         atbilst starpībai starp saņemto atlīdzību un atlīdzību, kas tai būtu jāsaņem, ievērojot [piemaksas par] trīsgadu darba stāžu,
         kas tai pienācās par laikposmu pirms [LEBEP] stāšanās spēkā.

      32      Ar 2009. gada 13. maija lēmumu, kas tika pieņemts saskaņā ar Conselleiro [ministra] deleģētām pilnvarām, Lugo izglītības un augstskolu lietu teritoriālā departamenta direktors minēto lūgumu noraidīja.

      33      A. M. Iglesiasa Torresa par šo lēmumu cēla prasību iesniedzējtiesā, lūdzot atcelt šo lēmumu un atzīt viņasprāt iegūtās tiesības
         uz [piemaksu par] trīsgadu darba stāžu ar atpakaļejošu spēku. A. M. Iglesiasa Torresa šajā saistībā pamatojas uz Tiesas sniegto
         pamatnolīguma 4. klauzulas interpretāciju iepriekš minētajā spriedumā lietā Del Cerro Alonso.

      34      Pastāvot šaubām par pamatnolīguma interpretāciju, ievērojot Tiesas judikatūru, Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de Pontevedra [Pontevedras Administratīvā tiesa Nr. 3] nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīva 1999/70/EK ir piemērojama Galisijas autonomā novada pagaidu darbiniekiem?
      2)      Vai [LEBEP] 25. panta 2. punktu ir iespējams uzskatīt par valsts pasākumu, ar kuru transponē šo direktīvu, ja šajā likumā nav nevienas
         norādes uz Kopienu tiesisko regulējumu?

      3)      Vai gadījumā, ja uz otro jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, LEBEP 25. panta 2. punkts noteikti ir jāuzskata par transponējošu valsts pasākumu Tiesas 2008. gada 15. aprīļa sprieduma lietā
         C‑268/06 Impact (Krājums, I‑2483. lpp.) rezolutīvās daļas 4. punkta izpratnē, vai arī Spānijas valstij ir jāpiešķir atpakaļejošs spēks tikai
         tām [tiesību uz] darba samaksu sekām, kas izriet no trīsgadu darba stāža un kuras tā atzīst, piemērojot direktīvu?

      4)      Vai gadījumā, ja uz otro jautājumu tiek atbildēts noliedzoši, šajā lietā Direktīvu 1999/70/EK var piemērot tieši atbilstoši
         [iepriekš minētajā] spriedumā lietā [..] Del Cerro [Alonso] [..] noteiktajam?”

      35      Ņemot vērā saistību starp šīm abām pamata lietām, tās šī sprieduma pasludināšanas nolūkā ir jāapvieno.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu lietā C‑456/09
      36      Uzdodot savu pirmo jautājumu lietā C‑456/09, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma
         piemērošanas joma attiecas uz Galisijas autonomā novada pagaidu personāla locekli, kāda ir prasītāja pamata lietā.

      37      Visi ieinteresētie lietas dalībnieki ir iesnieguši apsvērumus Tiesā, uzskatot, ka uz šo jautājumu ir jāsniedz apstiprinoša
         atbilde.

      38      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka gan no Direktīvas 1999/70 teksta, gan no pamatnolīguma teksta, gan no
         to struktūras un mērķa izriet, ka tajos minētās prasības ir paredzētas piemērošanai arī ar pārvaldes iestādēm un citām publiskā
         sektora struktūrām noslēgtiem darba līgumiem un darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku (2006. gada 4. jūlija spriedums
         lietā C‑212/04 Adeneler u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 54.–57. punkts; 2006. gada 7. septembra spriedumi lietā C‑53/04 Marrosu un Sardino, Krājums, I‑7213. lpp., 40.–43. punkts, un lietā C‑180/04 Vassallo, Krājums, I‑7251. lpp., 32.–35. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Del Cerro Alonso, 25. punkts).

      39      Kā izriet no pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta, tā piemērošanas joma ir jāsaprot plaši, to vispārējā veidā attiecinot uz
         “noteikta laika darba ņēmējiem [darba ņēmējiem uz noteiktu laiku], kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar
         spēkā esošiem likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī” (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Adeneler u.c., 56. punkts; 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑378/07 līdz C‑380/07 Angelidaki u.c., Krājums, I‑3071. lpp., 114. punkts, kā arī 2010. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑98/09 Sorge, Krājums, I‑5837. lpp., 30. punkts).

      40      “Noteikta laika darba ņēmēji [darba ņēmēji uz noteiktu laiku]” pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punkta nozīmē ietver visus darba
         ņēmējus, nenodalot tos atkarībā no tā, vai tie strādā pie valsts vai privāta darba devēja (iepriekš minētais spriedums lietā
         Adeneler u.c., 56. punkts).

      41      Turklāt, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu, kas ir daļa no Savienības tiesību vispārējiem principiem,
         nozīmi, Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma noteikumi, kas paredzēti, lai darba ņēmējiem uz noteiktu laiku nodrošinātu tādas
         pašas priekšrocības, kādas ir paredzētas salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, izņemot gadījumus, kad atšķirīgu attieksmi
         pamato objektīvi iemesli, ir jāatzīst par vispārpiemērojamiem, jo tie ir Savienības sociālo tiesību normas ar īpašu nozīmi,
         kas ir jāpiemēro katram darba ņēmējam kā minimālās aizsardzības prasības (iepriekš minētais spriedums lietā Del Cerro Alonso, 27. punkts).

      42      Līdz ar to Direktīva 1999/70 un pamatnolīgums ir piemērojami visiem darba ņēmējiem, kas sniedz pakalpojumus pret atlīdzību,
         pamatojoties uz darba attiecībām uz noteiktu laiku, kas tās saista ar viņu darba devēju (iepriekš minētais spriedums lietā
         Del Cerro Alonso, 28. punkts).

      43      Vienīgajam apstāklim, ka amats ir kvalificējams par “civildienesta” [amatu] atbilstoši valsts tiesību normām un ka tam ir
         raksturīgas atsevišķas attiecīgās dalībvalsts civildienesta pazīmes, šajā gadījumā nav nozīmes, pretējā gadījumā būtiski tiktu
         apdraudēta Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma lietderīgā iedarbība un to vienveidīga piemērošana dalībvalstīs, tām paredzot
         iespēju pēc savas iniciatīvas atsevišķām personu kategorijām nepiemērot šajos Savienības tiesību aktos paredzēto aizsardzību
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Del Cerro Alonso, 29. punkts).

      44      Tā kā nav šaubu, ka A. M. Iglesiasa Torresa vairāk nekā deviņus gadus dažādās Galisijas autonomā novada mācību iestādēs strādāja
         kā pagaidu ierēdne un ka turklāt pamata lieta attiecas uz civildienesta ierēdņu situācijas salīdzinājumu ar pagaidu ierēdņu
         situāciju, viņa ietilpst Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma piemērojamības personām jomā.

      45      Tādējādi uz pirmo uzdoto jautājumu lietā C‑456/09 ir jāatbild, ka tāds Galisijas autonomā novada pagaidu personāla loceklis,
         kāds ir prasītāja pamata lietā, ietilpst Direktīvas 1999/70 un šīs direktīvas pielikumā ietvertā pamatnolīguma piemērojamības
         personām jomā.

       Par vienīgo lietā C‑444/09 uzdoto jautājumu
      46      Uzdodot savu vienīgo jautājumu lietā C‑444/09, iesniedzējtiesa vaicā, kā ir jāinterpretē pamatnolīguma 4. klauzulas 4. punktā
         ietvertā frāze “atšķirīgi darba stāža kritēriji” un vai atsevišķu valsts vai pašvaldību iestāžu darbinieku darba tiesisko
         attiecību pagaidu raksturs pats par sevi var būt “objektīvs pamats” šī noteikuma izpratnē, kas var pamatot atšķirīgu attieksmi
         saistībā ar piemaksu par darba stāža saņemšanu.

      47      Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pamatnolīguma 1. klauzulas a) punktam viens no tā mērķiem ir uzlabot darba
         uz noteiktu laiku kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu. Šī pamatnolīguma preambulas trešajā
         daļā tāpat ir norādīts, ka tas “ataino darba devēju un darba ņēmēju vēlmi radīt vispārēju kārtību, kas nodrošinātu vienlīdzīgu
         attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem [pret darba ņēmējiem uz noteiktu laiku], aizsargājot viņus pret diskrimināciju”.
         Direktīvas 1999/70 preambulas četrpadsmitajā apsvērumā saistībā ar to ir precizēts, ka šī pamatnolīguma mērķis ir uzlabot
         darba uz noteiktu laiku kvalitāti, izvirzot obligātās prasības, lai nodrošinātu, ka tiek piemērots nediskriminācijas princips.

      48      Pamatnolīguma, īpaši tā 4. klauzulas, mērķis ir piemērot minēto principu darba ņēmējiem uz noteiktu laiku, lai šāda veida
         darba attiecības darba devējs neizmantotu nolūkā šādiem darba ņēmējiem liegt pastāvīgiem darba ņēmējiem paredzētās tiesības
         (iepriekš minētais spriedums lietā Del Cerro Alonso, 37. punkts).

      49      Tiesa uzskata, ka, ievērojot divos iepriekšējos punktos atgādinātos pamatnolīguma mērķus, tā 4. klauzula ir jāizprot tādējādi,
         ka tajā ir izteikts Savienības sociālo tiesību princips, ko nevar interpretēt sašaurināti (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā Del Cerro Alonso, 38. punkts, un lietā Impact, 114. punkts).

      50      Ciktāl iesniedzējtiesa tiesvedības par pagaidu ierēdņu tiesībām saņemt piemaksu par darba stāžu ietvaros lūdz sniegt pamatnolīguma
         4. klauzulas 4. punktā ietvertās frāzes “atšķirīgi darba stāža kritēriji” interpretāciju, ir jānorāda, ka Tiesa jau ir noteikusi,
         ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā paredzētais “objektīva pamata” jēdziens attiecas uz pamata lietā minētajai līdzīgu
         piemaksu par darba stāžu, kuras saņemšana valsts tiesībās bija rezervēta noteiktam uz nenoteiktu laiku strādājošam veselības
         pakalpojumu personālam, no tā izslēdzot pagaidu personālu (iepriekš minētais spriedums lietā Del Cerro Alonso, 47. un 48. punkts).

      51      Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmumiem, līdz LEBEP spēkā stāšanās dienai 2007. gada 13. maijā personālam, kas strādā Galisijas autonomā novada valsts administrācijas dienestos,
         piemērojamajā tiesiskajā regulējumā, kas tika pieņemts atbilstoši LFCE noteikumiem, bija paredzēta atšķirīga attieksme pret šī autonomā novada personāla locekļiem jautājumā par trīsgadu prēmiju
         izmaksu. Šī atšķirīgā attieksme tika noteikta, nevis ņemot vērā personāla darba stāžu, bet gan pamatojoties uz darba tiesisko
         attiecību, kas tos saista ar darba devēju, ilgumu. Atšķirībā no civildienesta ierēdņiem pagaidu ierēdņiem nepienācās ar trīsgadu
         darba stāžu saistītās piemaksas neatkarīgi no to dienesta laika posma ilguma.

      52      Šādos apstākļos, kā to pamatoti ir norādījusi Komisija, tāda atšķirīga attieksme, kāda ir ieviesta ar pamata lietā aplūkoto
         Spānijas tiesisko regulējumu, ir jāanalizē, ņemot vērā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu.

      53      Kā izriet no Tiesas judikatūras attiecībā uz tādām piemaksām par darba stāžu, kādas tiek aplūkotas pamata lietā, pret darba
         ņēmējiem uz noteiktu laiku nevar izturēties mazāk labvēlīgi kā pret darba ņēmējiem uz nenoteiktu laiku, kuri atrodas salīdzināmā
         situācijā, ja nav objektīva pamata (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Del Cerro Alonso, 42. un 47. punkts, kā arī lietā Impact, 126. punkts).

      54      Attiecībā uz jautājumu, vai atsevišķu darbinieku dienesta īslaicīgais raksturs pats par sevi var radīt pamatotu iemeslu pamatnolīguma
         4. klauzulas izpratnē, ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka šīs klauzulas 1. punktā ietvertais objektīva pamata
         jēdziens ir jāsaprot kā tāds, kas neļauj pamatot atšķirīgu attieksmi pret darba ņēmējiem uz noteiktu laiku un pastāvīgiem
         darba ņēmējiem tikai ar to, ka tas ir paredzēts tādā vispārīgā un abstraktā valsts tiesību normā kā likums vai kolektīvais
         darba līgums (iepriekš minētais spriedums lietā Del Cerro Alonso, 57. punkts).

      55      Minētais jēdziens liek attiecīgo nevienlīdzīgo attieksmi pamatot ar precīziem un konkrētiem apstākļiem, kas raksturo attiecīgo
         darba nosacījumu īpašā kontekstā, kurā šis nosacījums tiek aplūkots, pamatojoties uz objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem,
         lai pārliecinātos, vai šī nevienlīdzība atbilst reālajai vajadzībai, tā ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai un saistībā
         ar to ir nepieciešama (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Del Cerro Alonso, 58. punkts). Minētos apstākļus rada to uzdevumu īpašais raksturs, kuru izpildei ir noslēgti līgumi uz noteiktu laiku, un
         to raksturīgās iezīmes vai, attiecīgos gadījumos, likumīgais mērķis, ko dalībvalsts tiecas sasniegt sociālās politikas jomā
         (attiecībā uz šī paša pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Del Cerro Alonso, 53. un 58. punkts; attiecībā uz šī paša pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktā ietverto “objektīva pamata”
         jēdzienu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Adeneler u.c., 69. un 70. punkts, kā arī 2009. gada 24. aprīļa rīkojumu lietā C‑519/08 Koukou, 45. punkts).

      56      Turpretī atsauce tikai uz valsts administrācijas personāla darba īslaicīgo raksturu neatbilst šīm prasībām un tādējādi nevar
         būt objektīvs pamats pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē.

      57      Atšķirīgu attieksmi darba nosacījumu ziņā pret darba ņēmējiem uz noteiktu laiku un darba ņēmējiem uz nenoteiktu laiku nevar
         pamatot ar kritēriju, ar kuru vispārēji un abstrakti tiek veikta atsauce uz pašu darba ilgumu. Ja tiktu atzīts, ka pats darba
         tiesisko attiecību īslaicīgais raksturs ir pietiekams, lai pamatotu šādu atšķirību, tiktu atņemts saturs šī sprieduma 47. un
         48. punktā atgādinātajiem Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma mērķiem. Tā vietā, lai uzlabotu darba kvalitāti un veicinātu
         vienlīdzīgu attieksmi, kas ir gan Direktīvas 1999/70, gan pamatnolīguma mērķis, atsaukšanās uz šādu kritēriju nostiprinātu
         nelabvēlīgas darba ņēmēju uz noteiktu laiku situācijas atstāšanu spēkā.

      58      Šādos apstākļos uz vienīgo lietā C‑444/09 uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka tādai piemaksai par darba stāžu, kāda tiek aplūkota
         pamata lietā, ciktāl tā ir uzskatāma par darba nosacījumu, ir piemērojams pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts, līdz ar to
         darba ņēmēji uz noteiktu laiku var iebilst pret attieksmi, kas saistībā ar šīs piemaksas izmaksu bez objektīva pamata ir mazāk
         labvēlīga nekā attieksme, kāda ir pret darba ņēmējiem uz nenoteiktu laiku, kuri atrodas salīdzināmā situācijā. Atsevišķu valsts
         darbinieku darba tiesisko attiecību īslaicīgais raksturs pats par sevi nevar radīt objektīvu pamatu šīs pamatnolīguma klauzulas
         izpratnē.

       Par otro jautājumu lietā C‑456/09
      59      Uzdodot savu otro jautājumu lietā C‑456/09, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tikai apstāklis, ka tādā valsts pasākumā
         kā LEBEP 25. panta 2. punkts nav nekādas atsauces uz Direktīvu 1999/70, izslēdz, ka šo pasākumu varētu uzskatīt par šīs direktīvas
         transponēšanas pasākumu.

      60      Consellería, Spānijas valdība un Eiropas Komisija, pretēji A. M. Iglesiasai Torresai, uzskata, ka ir pamats uzskatīt LEBEP 25. panta 2. punktu par valsts pasākumu Direktīvas 1999/70 transponēšanai, pat ja šī likuma pamatojuma izklāstā nav atsauces
         ne uz šo, ne uz kādu citu Savienības tiesisko regulējumu.

      61      Šajā saistībā ir jāatgādina, ka Direktīvas 1999/70 2. panta trešajā daļā ir noteikts, ka, pieņemot normatīvos un administratīvos
         aktus, kas vajadzīgi šīs direktīvas izpildei, dalībvalstis tajos ietver atsauci uz minēto direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno
         to oficiālajai publikācijai.

      62      Ja direktīvā ir tieši paredzēts, ka šīs direktīvas transponēšanas noteikumos ir jāietver atsauce uz to vai arī šāda atsauce
         ir jāpievieno to oficiālajai publikācijai, katrā ziņā ir jāpieņem pozitīvs transponēšanas akts (skat. 1997. gada 18. decembra
         spriedumu lietā C‑361/95 Komisija/Spānija, Recueil, I‑7351. lpp., 15. punkts, un 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑551/08 Komisija/Polija, 23. punkts).

      63      Lai gan, protams, ir taisnība, ka dalībvalstīm saskaņā ar LESD 258. pantu ierosinātās prasības par valsts pienākumu neizpildi
         procesa ietvaros var noteikt sodu par Direktīvas 1999/70 2. panta trešajā daļā noteikto saistību neizpildi, no tā obligāti
         neizriet, kā to pamatoti norāda Komisija, ka valsts pasākums, kura pamatojuma izklāstā nav sniegta atsauce uz attiecīgo direktīvu,
         nevar tikt uzskatīts par derīgu tās transponēšanas pasākumu.

      64      Tā kā dalībvalstīm ne tikai ir formāli jātransponē Savienības direktīvas to tiesību sistēmā, bet arī jānodrošina, lai atbilstoši
         šīm direktīvām tām noteiktie pienākumi tiktu pilnībā un vienmēr ievēroti, nevar izslēgt, ka dalībvalsts, kura vispirms ir
         vēlējusies transponēt direktīvu un panākt savu pienākumu izpildi atbilstoši Savienības tiesībām, īpaši pēc valsts tiesās uzsāktām
         tiesvedībām vai prasības, kuru Komisija ir cēlusi saskaņā ar LESD 258. pantu, saprot, ka ar tās valsts tiesību normām Savienības
         tiesības ir transponētas nepareizi vai nepilnīgi un šādos apstākļos tās ir jāgroza.

      65      Šajā gadījumā ir skaidrs, ka ar LEBEP veiktie grozījumi valsts tiesiskajā regulējumā tika veikti pēc tam, kad ar spriedumu iepriekš minētajā lietā Del Cerro Alonso, kuras priekšmets bija tāda pati piemaksa par trīsgadu darba stāžu, kāda tiek aplūkota pamata lietā, tika aplūkota saistībā
         ar tiesībām saņemt šādu piemaksu piemērota atšķirīga attieksme starp personālu un pagaidu personālu, ko nodarbināja kāda Spānijas
         autonomā novada valsts administrācijas iestāde.

      66      Lai gan tikai valsts tiesa, kas vienīgā ir kompetenta interpretēt valsts tiesības, šajā gadījumā ņemot vērā LEBEP 25. panta 2. punkta tekstu, tā mērķi un tā pieņemšanas apstākļus, var pārbaudīt, vai šis noteikums ir uzskatāms par Direktīvas 1999/70
         transponēšanas pasākumu, apstāklis pats par sevi, ka tajā nav nekādas atsauces uz šo direktīvu, neizslēdz, ka to var uzskatīt
         par [transponēšanas pasākumu].

      67      Šādos apstākļos uz otro jautājumu lietā C‑456/09 ir jāatbild, ka apstāklis pats par sevi, ka tādā valsts tiesību normā, kāds
         ir LEBEP 25. panta 2. punkts, nav ietverta nekāda atsauce uz Direktīvu 1999/70, neizslēdz, ka šo tiesību normu var uzskatīt par valsts
         pasākumu šīs direktīvas transponēšanai.

       Par ceturto jautājumu lietā C‑456/09
      68      Tā kā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts, kā tas izriet no atbildes uz lietā C‑444/09 uzdoto jautājumu, attiecas uz tādu
         piemaksu par darba stāžu, kāda tiek aplūkota pamata lietā, tiktāl, ciktāl tā ir uzskatāma par darba nosacījumu, ceturtais
         jautājums lietā C‑456/09, lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, ir jāpārformulē.

      69      Uzdodot šo jautājumu, minētā iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tādā strīdā, kāds tiek izskatīts pamata lietā, indivīdi
         valsts tiesā var atsaukties uz pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu, lai panāktu, ka tiek atzītas viņu priekšrocības saņemt
         piemaksas par trīsgadu darba stāžu par laika posmu, sākot no brīža, kad beidzās dalībvalstīm noteiktais termiņš Direktīvas 1999/70
         transponēšanai, līdz brīdim, kad stājās spēkā valsts tiesību akts, ar kuru šī direktīva tika transponēta attiecīgās dalībvalsts
         tiesībās.

      70      Gan Consellería, gan Spānijas valdība savos apsvērumos, kuri tika iesniegti lietās C‑444/09 un C‑456/09, ir vērsušas uzmanību uz to, ka indivīds
         nevar pamatoties uz direktīvas normas tiešu iedarbību, ja tā ir valsts pasākuma, ar kuru [direktīva] ir transponēta attiecīgās
         dalībvalsts tiesību sistēmā, priekšmets. Spānijas valdība norāda, ka brīdī, kad prasītājas pamata lietā iesniedza savu sūdzību,
         Direktīva 1999/70 jau bija transponēta Spānijas tiesībās attiecībā uz trīsgadu piemaksu saņemšanu, tādējādi prasītāju tiesību
         avots ir LEBEP 25. pants, nevis šī direktīva. Šī noteikuma tiešās iedarbības atstāšana spēkā tādos apstākļos, kādi ir pamata lietās, līdzinātos
         to dalībvalstu tiesību normu efektivitātes apstrīdēšanai bez jebkāda ierobežojuma laikā, kuras, lai gan ar tām direktīvas
         saturs ir pareizi transponēts valsts tiesību sistēmā, tikušas pieņemtas pēc transponēšanas termiņa.

      71      Tomēr šķiet, ka ar šiem argumentiem tiek ignorēts prasību, kuras prasītājas pamata lietās ir iesniegušas iesniedzējtiesā,
         raksturs un tādējādi saistībā ar pamata strīdiem nav ievērota lietā C‑456/09 iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma par pamatnolīguma
         4. klauzulas 1. punkta tiešo iedarbību nozīme.

      72      No kādas direktīvas izrietošs dalībvalstu pienākums sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī dalībvalstu pienākums atbilstoši
         LES 4. panta 3. punktam veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai,
         attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesu iestādēm, atbilstoši to kompetencei. Šīm iestādēm šādi pienākumi ir
         tostarp attiecīgā gadījumā kā publiskiem darba devējiem (iepriekš minētais spriedums lietā Impact, 41., kā arī 85. punkts un tajos minētā judikatūra).

      73      Ja valsts tiesību normas nevar interpretēt un piemērot saskaņā ar Savienības tiesību prasībām, valsts tiesām un pārvaldes
         iestādēm ir pienākums pilnībā tās piemērot un aizsargāt tiesības, kas ar tām piešķirtas indivīdiem, vajadzības gadījumā nepiemērojot
         jebkādu tādu valsts tiesību normu, kas ir tām pretrunā (šajā ziņā skat. 1989. gada 22. jūnija spriedumu lietā 103/88 Costanzo, Recueil, 1839. lpp., 33. punkts, un 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑243/09 Fuß, Krājums, I‑0000. lpp., 63. punkts).

      74      Šajā gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noteikt, vai pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam ir tieša iedarbība divos strīdos par
         Galisijas autonomajā novadā nodarbinātiem pagaidu skolotājiem, kuriem līdz LEBEP un ar to LFCE izdarīto grozījumu stāšanās spēkā dienai nebija piešķirtas tiesības uz šajā autonomajā novadā izmaksājamām trīsgadu piemaksām
         un kuri ar atpakaļejošu spēku vēlas panākt šo tiesību atzīšanu laika posmā no dienas, kad beidzās dalībvalstīm noteiktais
         termiņš Direktīvas 1999/70 transponēšanai, līdz LEBEP stāšanās spēkā dienai, ievērojot attiecīgos valsts tiesību noteikumus par noilgumu.

      75      Tā kā efektīvas tiesiskās aizsardzības princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš, starp citu, ir atzīts Eiropas
         Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, gadījumā, ja nav pasākuma Direktīvas 1999/70 pareizai transponēšanai Spānijas tiesībās
         minētajā laikposmā, valsts tiesām ir jānodrošina tiesiskā aizsardzība, kas lietas dalībniekiem izriet no Savienības tiesību
         normām, un jāgarantē to pilnīga piemērošana (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Impact, 42., kā arī 43. punkts un tajos minētā judikatūra).

      76      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas normas no to satura viedokļa šķiet esam beznosacījuma
         un pietiekoši precīzas, privātpersonas var uz tām atsaukties pret valsti, it īpaši tās kā darba devēja statusā (šajā ziņā
         it īpaši skat. 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84 Marshall, Recueil, 723. lpp., 46. un 49. punkts; 2003. gada 20. marta spriedumu lietā C‑187/00 Kutz‑Bauer, Recueil, I‑2741. lpp., 69. un 71. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Impact, 57. punkts).

      77      Tiesa jau ir noteikusi, ka šo judikatūru ir pieļaujams attiecināt uz pamatnolīgumiem, kuri ir izstrādāti, pamatojoties uz
         LESD 155. panta 1. punktu, dialoga starp sociālajiem partneriem Savienības līmenī rezultātā un kas atbilstoši šī paša panta
         2. punktam īstenoti ar Eiropas Savienības Padomes direktīvu, kuras neatņemama sastāvdaļa tie ir (iepriekš minētais spriedums
         lietā Impact, 58. punkts).

      78      Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts vispārīgi un nepārprotami aizliedz jebkādas atšķirības attieksmē, kas nav objektīvi pamatotas,
         attiecībā uz darba ņēmējiem uz noteiktu laiku tiktāl, ciktāl tas skar darba nosacījumus. Tā saturs tādējādi šķiet pietiekoši
         precīzs, lai uz to varētu atsaukties privātpersona un to varētu piemērot tiesa (iepriekš minētais spriedums lietā Impact, 60. punkts, un 2010. gada 22. aprīļa spriedums lietā C‑486/08 Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, Krājums, I‑3527. lpp., 24. punkts).

      79      Turklāt precīzais aizliegums, kas noteikts ar pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu, neprasa nekādu Savienības iestāžu aktu
         pieņemšanu un nekādi nepiešķir dalībvalstīm tiesības sašaurināt piemērošanas apjomu aizliegumam, ko tā paredz attiecībā uz
         darba nosacījumiem, transponējot šo normu valsts tiesībās (iepriekš minētais spriedums lietā Impact, 62. punkts).

      80      Protams, minētajā normā attiecībā uz tajā paredzēto diskriminācijas aizlieguma principu ir paredzēta atruna par attaisnojumu
         objektīvu iemeslu dēļ.

      81      Tomēr šīs atrunas piemērošana ir pakļauta kontrolei tiesā, lai gan iespēja atsaukties neliedz uzskatīt, ka apskatāmā norma
         privātpersonām piešķir tiesības, ko tās var izvirzīt tiesā, un ka valsts tiesām tās ir jāaizsargā (iepriekš minētais spriedums
         lietā Impact, 64. punkts).

      82      Tāpat ir jāatgādina, ka, ja privātpersonas var atsaukties uz direktīvu pret valsti, tās var to darīt neatkarīgi no tā, kādā
         statusā valsts rīkojas – kā darba devējs vai kā publiska persona. Abos gadījumos ir jāizvairās, lai valsts nevarētu gūt priekšrocības
         no Savienības tiesību neievērošanas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Marshall, 49. punkts, kā arī 1990. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑188/89 Foster u.c., Recueil, I‑3313. lpp., 17. punkts).

      83      No tā izriet, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir beznosacījuma un pietiekoši precīzs, lai indivīdi valsts tiesā uz
         to varētu atsaukties pret valsti.

      84      Pamata lietā Consellería arī norāda, ka nav pamata tai piemērot minētās klauzulas tiešo iedarbību, jo tai esot pienākums ievērot LFCE un LEBEP noteikumus, proti, valsts likumus, kuri ir tikai valsts kompetencē. Attiecībā uz iespējamu valsts mantisko atbildību par Direktīvas 1999/70
         neievērošanu Consellería norāda, ka Konstitūcijā paredzētā pārdale starp valsts pamata tiesību aktiem un autonomo novadu pieņemtu īstenošanas tiesisko
         regulējumu [autonomajiem novadiem] neļauj apturēt vai pārtraukt cēloņsakarību starp valsts veiktu šīs direktīvas nepietiekamu
         transponēšanu un indivīdiem nodarītu kaitējumu.

      85      Spānijas valdība arī konstatē, ka Galisijas autonomajam novadam nav kompetences ne grozīt LEBEP, ne izvairīties no tā piemērošanas. Ja šis novads kā darba devējs būtu izlēmis atzīt tiesības uz trīsgadu piemaksu izmaksu
         ar atpakaļejošu spēku, pamatojoties uz Direktīvas 1999/70 tiešo iedarbību, tas nepārprotami pārkāptu valsts tiesību normu
         [direktīvas] transponēšanai. Attiecībā uz iespējamu valsts atbildību par Direktīvas 1999/70 neievērošanu šī dalībvalsts lietā
         C‑444/09 iesniegtajos apsvērumos norāda, ka nav izpildīti Tiesas judikatūrā paredzētie nosacījumi, lai novērtētu, vai minētā
         direktīva ir pietiekami būtiski pārkāpta.

      86      Ņemot vērā šos argumentus, ir jāatgādina, ka no iesniedzējtiesas lēmumiem un pašas iesniedzējtiesu uzdoto jautājumu redakcijas
         izriet, ka tām ir iesniegtas prasības nevis atzīt dalībvalsts atbildību par Direktīvas 1999/70 neievērošanu, bet gan ar šo
         pašu direktīvu pamatoti lūgumi izmaksāt piemaksas par trīsgadu darba stāžu par laika posmu, kad direktīva valsts tiesību sistēmā
         nebija pareizi transponēta.

      87      Tā kā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir beznosacījuma un pietiekoši precīzs, lai indivīdi valsts tiesā uz to varētu
         atsaukties pret valsti, prasītājām pamata lietā ir pamats iesniegt savus lūgumus par piemaksu par trīsgadu darba stāžu izmaksu,
         kuras tām ir tiesības saņemt ar atpakaļejošu spēku, pamatojoties tieši uz šīs klauzulas noteikumiem. Tādējādi sākotnēji nešķiet,
         ka būtu nepieciešama prasība par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz Tiesas judikatūru par dalībvalstu atbildību par Savienības
         tiesību neievērošanu (šajā ziņā skat. 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑150/99 Stockholm Lindöpark, Recueil, I‑493. lpp., 35. punkts).

      88      Turklāt, kā to Spānijas valdība pati ir atzinusi savos apsvērumos lietā C‑444/09, iesniedzējtiesa minētajā lietā nevienā brīdī
         nav uzdevusi jautājumu par valsts atbildību par Savienības tiesību neievērošanu. Tā tas ir arī lietā C‑456/09, kurā iesniedzējtiesa
         savu argumentāciju pamatoja ar sekām, kas izriet no iespējamas attiecīgās pamatnolīguma klauzulas tiešas iedarbības. Attiecībā
         uz jautājumiem par valsts atbildību, šķiet, ka no iesniedzējtiesas lēmuma lietā C‑456/09, kā arī no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem
         izriet, ka iesniedzējtiesa par to nav kompetenta lemt.

      89      Pamata lietā, kas, kā tas izriet no šī sprieduma 86. un 87. punkta, attiecas uz direktīvas noteikuma ar tiešu iedarbību piemērošanu
         ar atpakaļejošu spēku, sekas, kas izriet no Konstitūcijā noteikta sadalījuma starp valsts pamata tiesisko regulējumu saistībā
         ar ierēdņu statusu un īstenošanas regulējumu, kuru pieņem autonomie novadi, ir valsts tiesību jautājums.

      90      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto jautājumu lietā C‑456/09 ir jāatbild, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir beznosacījumu
         un pietiekoši precīzs, lai pagaidu ierēdņi uz to valsts tiesā varētu atsaukties pret valsti, lai tiem tiktu atzītas tiesības
         saņemt tādas piemaksas par darba stāžu, kādas ir pamata lietā aplūkotās trīsgadu piemaksas, laika posmā no brīža, kad beidzās
         dalībvalstīm noteiktais termiņš Direktīvas 1999/70 transponēšanai, līdz brīdim, kad stājās spēkā valsts tiesību akts, ar kuru
         šī direktīva tika transponēta attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā, ievērojot attiecīgos valsts tiesību noteikumus par noilgumu.

       Par trešo jautājumu lietā C‑456/09
      91      Uzdodot savu trešo jautājumu lietā C‑456/09, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā faktu, ka pamata lietā
         aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā ir atzītas tiesības pagaidu ierēdņiem saņemt ar trīsgadu darba stāžu saistītas piemaksas,
         bet ir ietverta klauzula, ar kuru tiek izslēgta šo tiesību piemērošana ar atpakaļejošu spēku, kompetentās Spānijas iestādes
         var atteikties piešķirt šādas tiesības vai arī tām gluži pretēji saskaņā ar Savienības tiesībām ir pienākums piešķirt šīm
         tiesībām saņemt piemaksas atpakaļejošu spēku, sākot no dienas, kad beidzās dalībvalstīm noteiktais termiņš šīs direktīvas
         transponēšanai.

      92      Vispirms ir jāatgādina, ka LEBEP 25. panta 2. punktā izmantotais formulējums skaidri izslēdz iespēju šim noteikumam piešķirt atpakaļejošu spēku.

      93      Šādos apstākļos iesniedzējtiesa, ņemot vērā pamata lietu, uzdod jautājumu par iepriekš minētā sprieduma lietā Impact rezolutīvās daļas ceturtā punkta sekām, kurā Tiesa nosprieda, ka tiktāl, ciktāl piemērojamajās valsts tiesībās ir ietverta
         norma, kas izslēdz likuma piemērošanu ar atpakaļejošu spēku, ja nav skaidras un nepārprotamas norādes par pretējo, valsts
         tiesai, kura izskata lietu, kas pamatota ar valsts tiesību normas, ar kuru transponēta Direktīva 1999/70, pārkāpumu, saskaņā
         ar Savienības tiesībām šai normai atpakaļejošs spēks līdz datumam, kad ir iestājies šīs direktīvas transponēšanas termiņš,
         ir jāpiešķir vienīgi tad, ja šajās valsts tiesībās ir norma, kas var šai normai piešķirt šādu atpakaļejošu spēku.

      94      Tomēr ir jāatgādina, ka spriedumā, kurš tika pasludināts iepriekš minētajā lietā Impact, tika uzdots jautājums, vai iesniedzējtiesai, proti, specializētai tiesai, kurai ar valsts likumu, ar kuru tiek nodrošināta
         Direktīvas 1999/70 transponēšana, ir piešķirta nepieciešamā kompetence izskatīt uz šo likumu balstītas prasības, atbilstoši
         Savienības tiesībām ir jālemj, ka tai ir arī kompetence izskatīt prasības, kas pamatotas ar pašu šo direktīvu, ja šādas prasības
         attiecas uz laika posmu pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, taču pirms datuma, kad stājās spēkā transponējošais
         valsts tiesību akts.

      95      Tiesas atbildes uz ceturto jautājumu spriedumā, kurš tika pasludināts minētajā lietā Impact, pamatā bija gadījums, kad iesniedzējtiesa ir kompetenta lemt par prasībām pamata lietā vienīgi tiktāl, ciktāl tās ir pamatotas
         ar valsts likuma, ar kuru tiek nodrošināta Direktīvas 1999/70 transponēšana, pārkāpumu (iepriekš minētais spriedums lietā
         Impact, 96. punkts). Vienīgi šādā gadījumā un tiktāl, ciktāl ar transponēšanas valsts likumu ir izslēgts, ka šiem noteikumiem varētu
         piešķirt atpakaļejošu spēku, Tiesa ir norādījusi, kā tas arī izriet no šī sprieduma 93. punkta, ka Savienības tiesības, īpaši
         vienveidīgas interpretācijas prasību, nevar interpretēt tādējādi, ka šai tiesai būtu pienākums attiecīgajam transponēšanas
         valsts likumam piešķirt atpakaļejošu piemērojamību no datuma, kad beidzās minētās direktīvas transponēšanas termiņš, pretējā
         gadījumā iesniedzējtiesa tiktu piespiesta veikt valsts tiesību piemērošanu contra legem.

      96      Tomēr citādāk nekā spriedumā, kurš tika pasludināts iepriekš minētajā lietā Impact, no iesniedzējtiesas iesniegtās informācijas izriet, ka pamata lietā nerodas nekādas grūtības attiecībā uz šīs tiesas kompetenci
         izskatīt prasītājas pamata lietā pretenzijas par piemaksu par trīsgadu darba stāžu saņemšanu, jo prasītājas lūgums ir balstīts
         tieši uz Direktīvas 1999/70 noteikumiem.

      97      Tā kā pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam ir tieša iedarbība, prasītāja pamata lietā var pamatoti norādīt Consellería kā darba devējai uz savu prasību izmaksāt tai pienākošās piemaksas par darba stāžu ar atpakaļejošu spēku, pamatojoties tieši
         uz šīs klauzulas noteikumiem.

      98      Šajā gadījumā prasītājai pamata lietā laika posmā no dalībvalstīm noteiktā termiņa Direktīvas 1999/70 transponēšanai līdz
         LEBEP 25. panta 2. punkta pieņemšanai diskriminējoši tika liegtas piemaksas par darba stāžu atbilstoši darba nosacījumiem pamatnolīguma
         4. klauzulas 1. punkta izpratnē. Prasītāja šādos apstākļos pamatojas uz noteikumu ar tiešu iedarbību, lai novērstu robus,
         kādus Spānijas valsts tiesībās ir atstājusi nepareiza Direktīvas 1999/70 transponēšana.

      99      Šādos apstākļos uz trešo jautājumu lietā C‑456/09 ir jāatbild, ka, neraugoties uz to, ka valsts tiesiskajā regulējumā, ar
         kuru ir transponēta Direktīva 1999/70, ir noteikums, ar kuru pagaidu ierēdņiem tiek atzītas tiesības saņemt ar trīsgadu darba
         stāžu saistītas piemaksas, bet ir izslēgta šo tiesību piemērošana ar atpakaļejošu spēku, attiecīgās dalībvalsts kompetentajām
         iestādēm saskaņā ar Savienības tiesībām un atbilstoši pamatnolīguma noteikumam ar tiešu iedarbību ir pienākums minētajām tiesībām
         piešķirt atpakaļejošu spēku, sākot no dienas, kad beidzās dalībvalstīm noteiktais termiņš šīs direktīvas transponēšanai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      100    Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      tāds Galisijas autonomā novada pagaidu personāla loceklis, kāda ir prasītāja pamata lietā, ietilpst Padomes 1999. gada 28. jūnija
            Direktīvas 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku un šīs direktīvas pielikumā ietvertā 1999. gada 18. martā noslēgtā
            pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku piemērojamības personām jomā;
      2)      tādai piemaksai par darba stāžu, kāda tiek aplūkota pamata lietā, ciktāl tā ir uzskatāma par darba nosacījumu, ir piemērojams
            Direktīvas 1999/70 pielikumā ietvertā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkts, līdz ar to darba ņēmēji
            uz noteiktu laiku var iebilst pret attieksmi, kas saistībā ar šīs piemaksas izmaksu bez objektīva pamata ir mazāk labvēlīga
            nekā attieksme, kāda ir pret darba ņēmējiem uz nenoteiktu laiku, kuri atrodas salīdzināmā situācijā. Atsevišķu valsts darbinieku
            darba tiesisko attiecību īslaicīgais raksturs pats par sevi nevar radīt objektīvu pamatu šīs pamatnolīguma klauzulas izpratnē;
      3)      apstāklis pats par sevi, ka tādā valsts tiesību normā, kāds ir 2007. gada 12. aprīļa Likuma Nr. 7/2007 par valsts un pašvaldību
            iestāžu darbinieku pamatnoteikumiem (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público) 25. panta 2. punkts, nav ietverta nekāda atsauce uz Direktīvu 1999/70, neizslēdz, ka šo tiesību normu var uzskatīt par valsts
            pasākumu šīs direktīvas transponēšanai;
      4)      Direktīvas 1999/70 pielikumā ietvertā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkts ir beznosacījumu un
            pietiekoši precīzs, lai pagaidu ierēdņi uz to valsts tiesā varētu atsaukties pret valsti, lai tiem tiktu atzītas tiesības
            saņemt tādas piemaksas par darba stāžu, kādas ir pamata lietā aplūkotās trīsgadu piemaksas, laika posmā no brīža, kad beidzās
            dalībvalstīm noteiktais termiņš Direktīvas 1999/70 transponēšanai, līdz datumam, kad stājās spēkā valsts tiesību akts, ar
            kuru šī direktīva tika transponēta attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā, ievērojot attiecīgos valsts tiesību noteikumus
            par noilgumu;
      5)      neraugoties uz to, ka valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru ir transponēta Direktīva 1999/70, ir noteikums, ar kuru pagaidu
            ierēdņiem tiek atzītas tiesības saņemt ar trīsgadu darba stāžu saistītas piemaksas, bet ir izslēgta šo tiesību piemērošana
            ar atpakaļejošu spēku, attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm saskaņā ar Savienības tiesībām un atbilstoši Direktīvas 1999/70
            pielikumā ietvertā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku noteikumam ar tiešu iedarbību ir pienākums šīm tiesībām saņemt
            piemaksas piešķirt atpakaļejošu spēku, sākot no dienas, kad beidzās dalībvalstīm noteiktais termiņš šīs direktīvas transponēšanai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2013. gada 21. februārī. # Seven for all mankind LLC pret Seven SpA. # Apelācija - Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Agrāka vārdiska preču zīme - Elements "SEVEN" - Apzīmējumu līdzība - Sajaukšanas iespēja - Relatīvs atteikuma pamatojums. # Lieta C-655/11 P.