title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2015. gada 11. novembrī.#Klausner Holz Niedersachsen GmbH pret Land Nordrhein-Westfalen.#Landgericht Münster lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 107. un 108. pants – Valsts atbalsts – Atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu – Dalībvalsts tiesas nolēmums, ar ko konstatēta šo atbalstu piešķiroša līguma spēkā esamība – Res judicata spēks – Atbilstīga interpretācija – Efektivitātes princips.#Lieta C-505/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2015. gada 11. novembrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 107. un 108. pants — Valsts atbalsts — Atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu — Dalībvalsts tiesas nolēmums, ar ko konstatēta šo atbalstu piešķiroša līguma spēkā esamība — Res judicata spēks — Atbilstīga interpretācija — Efektivitātes princips”
      Lieta C‑505/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Münster (Minsteres apgabaltiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 17. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 12. novembrī, tiesvedībā

            Klausner Holz Niedersachsen GmbH

      pret

            Land Nordrhein-Westfalen .

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: pirmās palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], kas pilda otrās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents), K. Likurgs [C. Lycourgos] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Klausner Holz Niedersachsen GmbH vārdā – D. Reich, Rechtsanwalt,

               —

                  Land Nordrhein-Westfalen vārdā – G. Schwendinger, Rechtsanwalt,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Sauer, T. Maxian Rusche un P.‑J. Loewenthal, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 107. un 108. panta, kā arī efektivitātes principa interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā starp Klausner Holz Niedersachsen GmbH (turpmāk tekstā – “Klausner Holz”) un Land Nordrhein-Westfalen (Ziemeļreinas–Vestfālenes federālā zeme, turpmāk tekstā – “Land”) saistībā ar to, ka Land neizpildīja ar Klausner Holz noslēgtos kokmateriālu piegādes līgumus.

         Vācijas tiesības

               3

               Civilprocesa kodeksa (Zivilprozessordnung, turpmāk tekstā – “ZPO”) 322. panta 1. punkta “Materiālais res judicata spēks” teksts ir šāds:
               “Spriedumi iegūst res judicata spēku tikai tad, ja ir izlemts ar prasību vai pretprasību izvirzītais prasījums.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               4

               2007. gada 20. februārī Klausner grupa, kurā ietilpst Klausner Holz, un Land Mežu pārvalde noslēdza kokmateriālu piegādes līgumu. Saskaņā ar šo līgumu Land uzņēmās laikposmā no 2007. līdz 2014. gadam pārdot Klausner Holz noteiktu daudzumu kokmateriālu par fiksētām cenām, kas atkarīgas no kokmateriālu izmēra un kvalitātes. Tāpat Land uzņēmās tos nepārdot citiem par cenām, kas ir zemākas, nekā noteikts līgumā.

               5

               2007. gada 17. aprīlīKlausner Holz un Land noslēdza 2007. gada 20. februāra līgumu papildinošu “pārdošanas pamatlīgumu” (turpmāk tekstā kopā – “attiecīgie līgumi”).

               6

               Tā paša gada pirmajā pusgadā Land noslēdza kokmateriālu piegādes līgumus arī ar sešiem citiem lieliem skujkoku iepircējiem attiecībā uz laikposmu no 2007. gada attiecīgi līdz 2011. un 2012. gadam un vienā gadījumā pat līdz 2014. gadam. Atbilstoši šiem līgumiem par vēja gāztu koku piegādi 2007. un 2008. gadā nolīgtās cenas bija līdzīgas cenām, kas noteiktas attiecīgajos līgumos, kurpretim cenas par svaigi cirstu koksni, sākot no 2009. gada, parasti bija augstākas nekā attiecīgajos līgumos noteiktās cenas, neņemot vērā šo cenu pielāgošanas iespēju ar konkrētiem nosacījumiem un noteiktās robežās.

               7

               2007. un 2008. gadā Land nodrošināja Klausner Holz kokmateriālu piegādes, taču vēja nolauztu koku iepirkšanas daudzums netika sasniegts. 2008. gadā Klausner Holz nonāca finansiālās grūtībās, kas reizēm nozīmēja kavētus maksājumus. 2009. gada augustā Land lauza 2007. gada 20. februāra līgumu papildinošo “pārdošanas pamatlīgumu” un, sākot no šī gada otrā pusgada, pārtrauca kokmateriālu piegādi Klausner Holz atbilstoši attiecīgajos līgumos paredzētajiem nosacījumiem.

               8

               Ar 2012. gada 17. februāra spriedumu par atzīšanas prasību Landgericht Münster (Minsteres apgabaltiesa) konstatēja, ka attiecīgie līgumi joprojām ir spēkā. Ar 2012. gada 3. decembra spriedumu Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā), izskatot apelācijas sūdzību, apstiprināja šo spriedumu, kam no tā brīža bija res judicata spēks.

               9

               Pēc tam Klausner Holz cēla iesniedzējtiesā prasību pret Land, lūdzot, pirmkārt, lai tiktu piespriesta zaudējumu atlīdzība aptuveni EUR 54 miljonu apmērā saistībā ar 2009. gadā nepiegādātajiem kokmateriāliem un, otrkārt, lai tiktu piegādāti aptuveni 1,5 miljoni steru baltegles koksnes saskaņā ar attiecīgajiem līgumiem par laikposmu no 2010. gada līdz 2013. gada februārim, kā arī, treškārt, lai saņemtu informāciju tieši par tiem finanšu nosacījumiem, ar kādiem pieci paši lielākie skujkoku iepircēji iegādājās no Land gāztās baltegles laikposmā no 2010. gada līdz 2013. gadam.

               10

               Savukārt Land iesniedzējtiesā apgalvoja to, ko tā nebija norādījusi Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā), proti, ka Savienības tiesības nepieļauj attiecīgo līgumu izpildi, ciktāl šie līgumi ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un ir izpildīti, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu.

               11

               2013. gada jūlijā Vācijas Federatīvā Republika informēja Eiropas Komisiju par valsts atbalstu, kas nebija darīts zināms, tas ir, par attiecīgajiem līgumiem, un par šīs dalībvalsts viedokli par atbalsta nesaderību ar iekšējo tirgu. Turklāt 2013. gada oktobrī Komisija saņēma vairāku Klausner Holz konkurentu sūdzības, kas ietvēra šos pašus iebildumus par nesaderību.

               12

               Ar 2014. gada 26. maija vēstuli iesniedzējtiesa nosūtīja Komisijai lūgumu sniegt paskaidrojumus atbilstoši Komisijas paziņojumam par noteikumu par valsts atbalstu piemērošanu valsts tiesās (OV 2009, C 85, 1. lpp.). Atbildot uz šo vēstuli, minētā iestāde norādīja, ka, ņemot vērā, kādā posmā ir pēc Vācijas Federatīvās Republikas sniegtās informācijas uzsāktās procedūras, un šī sprieduma iepriekšējā punktā minētās sūdzības, tā nevar formulēt savu galīgo nostāju par Savienības tiesību valsts atbalsta jomā piemērošanu šajā gadījumā un tādas nostājas formulēšana katrā ziņā ir jāatliek līdz lēmuma, ar kuru izbeidz procedūras, pieņemšanai.

               13

               Savukārt iesniedzējtiesa, balstoties uz vairāku attiecīgo līgumu noteikumu vērtējumu, uzskata, ka šie līgumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, it īpaši tāpēc, ka ar tiem Klausner Holz no valsts līdzekļiem tiek piešķirtas priekšrocības un nav ievērots kritērijs par privāto pārdevēju. Tāpat tā atzīmē, ka šis atbalsts neietilpst nevienas grupālā atbrīvojuma regulas piemērošanas jomā un ka tas nav de minimis atbalsts Komisijas 2006. gada 15. decembra Regulas (EK) Nr. 1998/2006 par [LESD 107. panta] un [LESD 108. panta] piemērošanu de minimis atbalstam (OV L 379, 5. lpp.) 2. panta izpratnē.

               14

               Tātad iesniedzējtiesas skatījumā šis atbalsts ir ticis īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu. Atbilstoši Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa) judikatūrai privāttiesību līgums, ar ko, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu, tiek piešķirts valsts atbalsts, ir jāatzīst par spēkā neesošu.

               15

               Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka tā nevar izdarīt no LESD 108. panta 3. punkta trešā teikuma pārkāpuma izrietošos secinājumus, jo šī sprieduma 8. punktā minētajam Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā) 2012. gada 3. decembra spriedumam par atzīšanas prasību, ar kuru tā konstatēja, ka attiecīgie līgumi joprojām ir spēkā, ir res judicata spēks.

               16

               Šādos apstākļos Landgericht Münster nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

         Par prejudiciālo jautājumu

               17

               Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības tādos apstākļos kā pamatlietā nepieļauj, ka tādas valsts tiesību normas piemērošana, kurā ir paredzēts nostiprināt res judicata spēka principu, valsts tiesai, kas ir konstatējusi, ka tās izskatāmā strīda priekšmetā ietilpstošie līgumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas ticis īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu, neļauj izdarīt visus no šī pārkāpuma izrietošos secinājumus, jo valsts tiesas nolēmumā, kas ir kļuvis galīgs, ir konstatēts, ka šie līgumi joprojām ir spēkā, pat nepārbaudot, vai ar tiem nav noteikts valsts atbalsts.

               18

               Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai ar LESD 108. panta 3. punktu ir ieviesta jaunu atbalsta projektu preventīva kontrole (spriedums Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               Šādi organizēta kontrole paredz, ka tiek īstenots tikai saderīgs atbalsts. Lai sasniegtu šo mērķi, atbalsta projekta īstenošana tiek atlikta līdz brīdim, kad šaubas par tā saderību tiek kliedētas ar Komisijas galīgo lēmumu (spriedums Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               20

               Šīs kontroles sistēmas īstenošana ir, pirmkārt, Komisijas un, otrkārt, valstu tiesu ziņā, un to attiecīgās lomas ir viena otru papildinošas, lai gan atšķirīgas (spriedums Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               21

               Kamēr atbalsta pasākumu saderības ar iekšējo tirgu izvērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē un tās darbību kontrolē Savienības tiesas, valstu tiesas rūpējas par to, lai līdz Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanai tiktu nodrošināta indivīdu tiesību aizsardzība gadījumos, kad valsts iestādes, iespējams, nav ievērojušas LESD 108. panta 3. punktā paredzēto aizliegumu (spriedums Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               22

               Tādējādi valstu tiesās var tikt izskatīti strīdi, kuros tām ir pienākums interpretēt un piemērot atbalsta jēdzienu, kas paredzēts LESD 107. panta 1. punktā, it īpaši, lai noteiktu, vai valsts pasākumam, kas veikts, neievērojot LESD 108. panta 3. punktā paredzēto iepriekšējās kontroles procedūru, šī procedūra ir jāveic (šajā ziņā skat. spriedumu Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, 9. un 10. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               23

               Valstu tiesu iejaukšanās izriet no tiešās iedarbības, kas ir atzīta LESD 108. panta 3. punkta trešajā teikumā paredzētajam aizliegumam īstenot atbalsta projektus. Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka šajā tiesību normā paredzētā īstenošanas aizlieguma tūlītēja piemērojamība attiecas uz ikvienu atbalstu, kas ir ticis īstenots bez paziņošanas (spriedums Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Valstu tiesām ir jānodrošina indivīdiem, ka atbilstoši valsts tiesībām tiek izdarīti visi secinājumi no LESD 108. panta 3. punkta trešā teikuma pārkāpuma gan saistībā ar izpildes aktu spēkā esamību, gan saistībā ar tāda finanšu atbalsta atgūšanu, kas ir piešķirts, pārkāpjot šo tiesību normu vai neievērojot iespējamos pagaidu pasākumus (spriedums Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               25

               Līdz ar to valstu tiesu uzdevums ir veikt pasākumus, ar kuriem var tikt novērsts atbalsta īstenošanas prettiesiskums, lai atbalsta saņēmējs vairs nevarētu ar to brīvi rīkoties atlikušajā laikā līdz Komisijas lēmuma pieņemšanai (spriedums Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

               26

               Šajā nolūkā valstu tiesas, konstatējot, ka attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta izpratnē, kas ticis īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu, var nolemt vai nu apturēt šī pasākuma izpildi un uzdot atgūt jau izmaksātās summas, vai uzdot veikt pagaidu pasākumus, lai aizsargātu, pirmkārt, attiecīgo personu intereses un, otrkārt, Komisijas vēlākā lēmuma lietderīgo iedarbību (skat. pēc analoģijas spriedumu Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 43. punkts, un rīkojumu Flughafen Lübeck, C‑27/13, EU:C:2014:240, 26. punkts).

               27

               Šajā lietā iesniedzējtiesa atbilstoši tai noteiktajam uzdevumam ir konstatējusi, ka attiecīgie līgumi ir valsts atbalsts, kas ticis īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka tā nevar izpildīt savu pienākumu izdarīt visus no šī pārkāpuma izrietošos secinājumus, jo Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā) nolēmumam par atzīšanas prasību, ar ko tiek apstiprināts, ka attiecīgie līgumi joprojām ir spēkā, ir res judicata spēks.

               28

               Šajā ziņā, kā izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, pirmkārt, strīds, saistībā ar kuru tika pieņemts šis Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā) nolēmums, nedz tieši, nedz pakārtoti nebija par attiecīgo līgumu valsts atbalsta būtību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, līdz ar to, kā uzsver iesniedzējtiesa, šo jautājumu neizskatīja ne Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā), ne arī Landgericht Münster (Minsteres apgabaltiesa), pirmajā instancē izskatot šo pašu strīdu.

               29

               No tā izriet, otrkārt, ka strīda, par kuru Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā) pieņēma spriedumu par atzīšanas prasību, vienīgais priekšmets bija prasība atzīt, ka attiecīgie līgumi neatkarīgi no tā, ka Land tos ir lauzusi, joprojām ir spēkā. Turpretim tā strīda priekšmets, kuru izskata iesniedzējtiesa, ir, pirmkārt, zaudējumu atlīdzināšana par šo līgumu vienas daļas neizpildi, otrkārt, šī līguma otras daļas izpilde un, treškārt, konkrētas informācijas tieši par nozarē valdošajām cenām saņemšana.

               30

               Pieņemot, ka res judicata spēka principam, kāds tas ir formulēts valstu tiesībās, ir konkrēti objektīvi, subjektīvi un laika ziņā pastāvoši ierobežojumi, kā arī daži izņēmumi, iesniedzējtiesa atzīmē, ka šīs tiesības nepieļauj ne tikai tieši un galīgi izlemtu pamatu pārskatīšanu nākamajā strīdā, bet arī tādu jautājumu izvirzīšanu, kas varēja tikt izvirzīti iepriekšējā strīdā, bet tas nav ticis darīts.

               31

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka valstu tiesām ir pienākums interpretēt valsts tiesību normas cik vien iespējams tādējādi, lai ar šo normu piemērošanu tiktu sekmēta Savienības tiesību īstenošana (spriedums Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, 60. punkts).

               32

               Protams, šim principam, ka valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstīgi, ir noteiktas robežas. Tādējādi valsts tiesas pienākumu balstīties uz Savienības tiesību saturu attiecīgo valsts tiesību normu interpretācijā un piemērošanā ierobežo vispārējie tiesību principi, un šis pienākums nevar būt pamats valsts tiesību interpretācijai contra legem (šajā ziņā skat. spriedumus Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, 100. punkts, un Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, 39. punkts).

               33

               Pamatlietā iesniedzējtiesa uzskata, ka tā ir saskārusies ar tādu ierobežojumu, uzsverot, ka atbilstoši valsts tiesībām tai “nav [..] iespējas kavēt [attiecīgo līgumu] izpildi”.

               34

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstīgas interpretācijas princips prasa, lai valstu tiesas, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, veiktu visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti un nonāktu pie risinājuma, kas atbilstu to mērķim (šajā ziņā skat. spriedumu Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Tādējādi, pamatojoties uz minēto, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā var sniegt tādu interpretāciju, tostarp ņemot vērā, pirmkārt, šī sprieduma 28. un 29. punktā aplūkotos apstākļus (skat. pēc analoģijas spriedumu Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 31. punkts) un, otrkārt, šī sprieduma 26. punktā atgādināto Tiesas judikatūru, no kuras izriet, ka, lai izdarītu secinājumus no LESD 108. panta 3. punkta trešā teikuma pārkāpuma, valstu tiesas vajadzības gadījumā var uzdot veikt pagaidu pasākumus. Šajā gadījumā iesniedzējtiesai līdz ar to ir jāpārbauda iespēja uzdot veikt tādu pasākumu kā attiecīgo līgumu pagaidu apturēšana, līdz tiek pieņemts Komisijas lēmums, ar kuru izbeidz procedūru, kas varētu ļaut šai tiesai izpildīt savus pienākumus atbilstoši LESD 108. panta 3. punkta trešajam teikumam, nelemjot par attiecīgo līgumu spēkā esamību.

               36

               Turklāt, lai gan iesniedzējtiesa ir uzskatījusi, ka izņēmumi no res judicata spēka principa, kas paredzēti Vācijas civilprocesa tiesībās, lietā nav piemērojami, ir jānorāda, ka atbilstoši ZPO 322. panta 1. punktam spriedumam ir materiālais res judicata spēks tikai tad, ja ar to ir izlemts ar prasību vai pretprasību izvirzītais prasījums. Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tāds ZPO 322. pantā tieši minēts ierobežojums neļauj šo normu interpretēt tādējādi, ka, ja ir norādīts LESD 108. panta 3. punkta trešā teikuma pārkāpums, res judicata spēks attiecas tikai uz tādiem juridiskajiem prasījumiem, par kuriem tiesa ir lēmusi, un līdz ar to nav šķērslis tam, ko tiesa vēlākā strīdā spriež par tiesību jautājumiem, par kuriem šis galīgais nolēmums nav pieņemts.

               37

               Tāds pasākums, kāds ir norādīts šī sprieduma 35. punktā, vai tāda valsts tiesību interpretācija, kāda ir aplūkota šī sprieduma 36. punktā, neradītu šaubas par Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā) galīga nolēmuma res judicata spēku.

               38

               Ja tāds pasākums vai tāda interpretācija tomēr nebūtu iespējami, ir jāatgādina par nozīmi, kas piemīt res judicata principam gan Savienības tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās. Lai nodrošinātu tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, kā arī pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad izmantotas visas pārsūdzības iespējas, vai pēc tam, kad beidzies šādai pārsūdzībai paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti (skat. spriedumus Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 22. punkts, un Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, 28. punkts).

               39

               Tādēļ Savienības tiesībās valsts tiesai ne visos gadījumos ir noteikts pienākums nepiemērot valsts procesuālos noteikumus, kas tiesas nolēmumam piešķir res judicata spēku, pat ja tas ļautu novērst Savienības tiesību pārkāpumu, kas izdarīts ar attiecīgo nolēmumu (spriedumi Kapferer, C‑234/04, EU:C:2006:178, 22. punkts; Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 23. punkts; Komisija/Slovākijas Republika, C‑507/08, EU:C:2010:802, 60. punkts; Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, 59. punkts, un Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, 29. punkts).

               40

               Nepastāvot Savienības tiesiskajam regulējumam attiecīgajā jautājumā, res judicata spēka principa īstenošanas kārtība ir attiecināma uz dalībvalstu tiesību sistēmu saskaņā ar šo valstu procesuālās autonomijas principu. Taču tā nedrīkst būt nelabvēlīgāka par kārtību, kas valsts tiesībās attiecas uz līdzīgām situācijām (līdzvērtības princips), nedz arī padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas Savienības tiesību sistēmā (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. spriedumus Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 24. punkts, kā arī Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Saistībā ar efektivitātes principu Tiesa jau ir nospriedusi, ka ikviens gadījums, kad rodas jautājums, vai valsts procesuālā norma nepadara neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāanalizē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi visā procesā, tās attīstību un īpatnības dažādu instanču valsts tiesās. Šajā saistībā vajadzības gadījumā ir jāņem vērā tādi valsts tiesu sistēmas pamatprincipi kā tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās noteiktības princips un efektīva procesa norise (šajā ziņā skat. spriedumus Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 27. punkts, un Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, 36. un 37. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               42

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka tāda valsts tiesību interpretācija, kāda ir aprakstīta šī sprieduma 30. punktā, var kļūt par iemeslu tam, ka uz valsts tiesas, kas šajā gadījumā ir Oberlandesgericht Hamm (Federālās zemes augstākā tiesa Hammā), nolēmumu tiktu attiecinātas tādas sekas, kas šajā lietā nepieļautu Savienības tiesību piemērošanu, jo valstu tiesām nebūtu iespējams izpildīt pienākumu nodrošināt LESD 108. panta 3. punkta trešā teikuma ievērošanu.

               43

               No tā izriet, ka gan valsts iestādes, gan valsts atbalsta saņēmēji varētu apiet LESD 108. panta 3. punkta trešajā teikumā paredzēto aizliegumu, bez atsauces uz Savienības tiesībām valsts atbalsta jomā panākot spriedumu par atzīšanas prasību, kura sekas tiem galīgi ļautu turpināt attiecīgā atbalsta īstenošanu vairāku gadu garumā. Līdz ar to tādā gadījumā, kāds ir aplūkots pamatlietā, Savienības tiesību pārkāpums atkārtotos ar katru jaunu kokmateriālu piegādi un to nebūtu iespējams novērst.

               44

               Turklāt tāda valsts tiesību interpretācija var atņemt lietderīgo iedarbību šī sprieduma 21. punktā minētajai ekskluzīvajai Komisijas kompetencei izvērtēt – un to kontrolē Savienības tiesa – atbalsta pasākumu saderību ar iekšējo tirgu. Ja Komisijai, kurai Vācijas Federatīvā Republika pa šo laiku ir darījusi zināmu atbalsta pasākumu, kas ietver attiecīgos līgumus, būtu jāsecina, ka šis pasākums nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un jāuzdod tā atgūšana, šī lēmuma izpilde būtu lemta neveiksmei, jo pret to varētu tikt iebilsts ar valsts tiesas nolēmumu, ar kuru līgumi, kuros ietverts šis atbalsts, ir atzīti par “spēkā esošiem”.

               45

               Šādos apstākļos ir jāsecina, ka valsts tiesību norma, kas neļauj valsts tiesai izdarīt visus no LESD 108. panta 3. punkta trešā teikuma pārkāpuma izrietošos secinājumus tāda valsts tiesas nolēmuma dēļ, kas ieguvis res judicata spēku un ir pieņemts strīdā, kuram ir cits priekšmets un kurš nav par attiecīgo līgumu valsts atbalsta raksturu, ir jāuzskata par nesaderīgu ar efektivitātes principu. Tik būtisks Savienības tiesību un, konkrēti, noteikumu valsts atbalsta kontroles jomā faktiskas piemērošanas šķērslis nevar tikt saprātīgi pamatots ar tiesiskās noteiktības principu (skat. pēc analoģijas spriedumus Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, 31. punkts, un Ferreira da Silva e Britto, C‑160/14, EU:C:2015:565, 59. punkts).

               46

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības tādos apstākļos kā pamatlietā nepieļauj, ka tādas valsts tiesību normas piemērošana, kurā ir paredzēts nostiprināt res judicata spēka principu, valsts tiesai, kas ir konstatējusi, ka tās izskatāmā strīda priekšmetā ietilpstošie līgumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas ticis īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu, neļauj izdarīt visus no šī pārkāpuma izrietošos secinājumus, jo valsts tiesas nolēmumā, kas ir kļuvis galīgs, ir konstatēts, ka šie līgumi joprojām ir spēkā, pat nepārbaudot, vai ar tiem nav noteikts valsts atbalsts.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               47

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     Savienības tiesības tādos apstākļos kā pamatlietā nepieļauj, ka tādas valsts tiesību normas piemērošana, kurā ir paredzēts nostiprināt res judicata spēka principu, valsts tiesai, kas ir konstatējusi, ka tās izskatāmā strīda priekšmetā ietilpstošie līgumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas ticis īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta trešo teikumu, neļauj izdarīt visus no šī pārkāpuma izrietošos secinājumus, jo valsts tiesas nolēmumā, kas ir kļuvis galīgs, ir konstatēts, ka šie līgumi joprojām ir spēkā, pat nepārbaudot, vai ar tiem nav noteikts valsts atbalsts.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 21.oktobrī.#Symvoulio Apochetefseon Lefkosias pret Anatheoritiki Archi Prosforon.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias - Kipra.#Publiskais iepirkums - Direktīva 89/665/EEK - 2. panta 8. punkts - Iestāde, kas ir atbildīga par pārsūdzības procedūru un kam nav tiesu iestādes rakstura - Līgumslēdzējas iestādes lēmuma pieņemt piedāvājumu atcelšana - Iespēja līgumslēdzējai iestādei iesniegt apelācijas sūdzību par šādu atcelšanu tiesu iestādē.#Lieta C-570/08.

text:
      Lieta C‑570/08
      Symvoulio Apochetefseon Lefkosias
      pret
      Anatheoritiki Archi Prosforon
      (Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias (Kipra) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Publiskie iepirkumi – Direktīva 89/665/EKK – 2. panta 8. punkts – Iestāde, kas ir atbildīga par pārsūdzības procedūru un kas nav tiesu iestāde – Līgumslēdzējas iestādes lēmuma pieņemt piedāvājumu atcelšana – Iespēja līgumslēdzējai iestādei iesniegt tiesu iestādē apelācijas sūdzību par šādu atcelšanu
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Pārsūdzības procedūras piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
            jomā – Direktīva 89/665 – Dalībvalstu pienākums noteikt pārsūdzības procedūras – Pārsūdzības iespēju pieejamība
      (Padomes Direktīvas 89/665 2. panta 8. punkts)
      Direktīvas 89/665 par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru
         piemērošanu, piešķirot [tiesības noslēgt] piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma
         līgumus], kas grozīta ar Direktīvu 92/50, 2. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nerada dalībvalstīm pienākumu
         arī līgumslēdzējām iestādēm paredzēt tiesības vērsties tiesā par iestāžu, kas nav tiesu iestādes un kas atbild par pārskatīšanas
         procedūru publisko iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā, lēmumiem.

      Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 89/665 preambulas ceturto un septīto apsvērumu “Kopienas uzņēmumi” ir skaidri norādīti kā
         tie, kas iesniedz sūdzības par publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanas procedūrām. Otrkārt, šīs direktīvas 1. panta 3. punktā
         ar formulējumu, ka pārskatīšanas procedūras ir pieejamas “vismaz katrai tādai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta
         iegūt tiesības noslēgt konkrētu piegādes vai uzņēmuma [būvdarbu] līgumu valsts vajadzībām [publiskā iepirkuma līgumu]”, ir
         definēts to personu loks, kurām ir noteikti jābūt pieejamām tiesībām uz pārskatīšanu, pamatojoties uz šo direktīvu. Treškārt,
         no šīs pašas direktīvas preambulas septītā apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs apzinās iespējamību, ka atsevišķi pārkāpumi
         nevar tikt novērsti, ja uzņēmumi nepārsūdz nelikumīgus vai kļūdainus lēmumus, jo šādi lēmumi var tikt pieņemti arī par pārskatīšanas
         procedūru atbildīgās iestādēs, kas nav tiesu iestādes. Lai novērstu šādu situāciju, minētās direktīvas 3. pantā Komisijai
         ir paredzētas vispārējas pilnvaras iejaukties saskaņā ar šajā normā noteikto procedūru.

      Tomēr, ņemot vērā procesuālo autonomiju, kāda ir dalībvalstīm, ir jāuzskata, ka šīm pēdējām minētajām netiek liegts vajadzības
         gadījumā uz līgumslēdzējām iestādēm attiecināt to personu loku, kurām ir pieejamas pārskatīšanas procedūras gadījumos, kad
         līgumslēdzēju iestāžu lēmumus atceļ iestādes, kas nav tiesu iestādes.

      (sal. ar 24.–26., 36. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 21. oktobrī (*)

      Publiskie iepirkumi – Direktīva 89/665/EEK – 2. panta 8. punkts – Iestāde, kas ir atbildīga par pārsūdzības procedūru un kas nav tiesu iestāde – Līgumslēdzējas iestādes lēmuma pieņemt piedāvājumu atcelšana – Iespēja līgumslēdzējai iestādei iesniegt apelācijas sūdzību par šādu atcelšanu tiesu iestādē
      Lieta C‑570/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias (Kipra) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 27. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 22. decembrī, tiesvedībā

      Symvoulio Apochetefseon Lefkosias
      pret
      Anatheoritiki Archi Prosforon.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] (referents) un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 25. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Symvoulio Apochetefseon Lefkosias vārdā – A. Emilianidis [A. Aimilianidis] un P. Hristofidis [P. Christofidis], dikigoroi,

      –        Anatheoritiki Archi Prosforon vārdā – K. Likurgs [K. Lykourgos], A. Pantaci‑Lampru [A. Pantazi-Lamprou] un M. Teoklīts [M. Theoklitou], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – M. Konstantinidis [M. Konstantinidis] un I. Hadzidžannis [I. Chatzigiannis] pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 1. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 2. panta 8. punktu Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvā
         89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu,
         piešķirot [tiesības noslēgt] piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumus]
         (OV L 395, 33. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/50/EEK (OV L 209, 1. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Direktīva 89/665”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Symvoulio Apochetefseon Lefkosias (Nikozijas Notekūdeņu un kanalizācijas pārvalde, turpmāk tekstā – “Symvoulio”), kas ir publisko tiesību juridiska persona, kam ir līgumslēdzējas iestādes pilnvaras, un Anatheoritiki Archi Prosforon (Publiskā iepirkuma piedāvājumu pārskatīšanas iestāde), administratīva iestāde, kas ir pilnvarota izskatīt sūdzības par lēmumiem,
         kurus līgumslēdzējas iestādes ir pieņēmušas publiskā iepirkuma piedāvājumu jomā, par Symvoulio tiesībām tiesu iestādē iesniegt prasību par Anatheoritiki Archi Prosforon pieņemtu lēmumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 89/665 preambulas pirmajā apsvērumā ir konstatēts, ka direktīvās par publisko iepirkumu nav īpašu noteikumu, kas
         nodrošinātu to efektīvu piemērošanu.

      4        Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas trešo apsvērumu:

      “[..] Kopienas mēroga konkurence valsts pasūtījumu jomā rada vajadzību būtiski palielināt caurskatāmības un vienlīdzības garantijas
         [..], ir jābūt pieejamiem efektīviem un operatīviem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ja ir pārkāpti Kopienas tiesību akti
         valsts pasūtījuma [publiskā iepirkuma] jomā vai valstu noteikumi, kas īsteno šos tiesību aktus.”

      5        Minētās direktīvas preambulas ceturtajā apsvērumā ir noteikts:

      “[..] dažās dalībvalstīs efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekļu trūkums vai esošo līdzekļu neatbilstība attur Kopienas uzņēmumus
         iesniegt pieteikumus dalībvalstī, kurā ir izveidota līgumslēdzēja iestāde; [..] tādēļ attiecīgām dalībvalstīm šis stāvoklis
         ir jālabo.”

      6        Šīs pašas direktīvas preambulas septītais apsvērums ir izteikts šādi:

      “[..] ja uzņēmumi necenšas panākt izskatīšanu [pārskatīšanu], dažus pārkāpumus nevar izlabot [novērst], kamēr nav ieviests
         īpašs mehānisms.”

      7        Direktīvas 89/665 preambulas astotajā apsvērumā ir precizēts:

      “[..] tādēļ Komisijai, ja tā uzskata, ka līguma [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras laikā ir noticis skaidrs un nepārprotams
         pārkāpums, būtu jāspēj tam pievērst dalībvalstu kompetentu iestāžu un attiecīgās līgumslēdzējas iestādes uzmanību, lai veiktu
         attiecīgus pasākumus šā varbūtējā pārkāpuma ātrai labošanai [novēršanai].”

      8        Šīs direktīvas 1. pantā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka līgumslēdzēju iestāžu lēmumus saistībā ar līgumu [slēgšanas
         tiesību] piešķiršanas procedūrām, uz ko attiecas Direktīva 71/305/EEK, Direktīva 77/62/EEK un Direktīva 92/50/EEK [..], var
         efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar nākamajos pantos, jo īpaši 2. panta 7. punktā, izklāstītajiem nosacījumiem,
         pamatojoties uz to, ka šādos lēmumos ir pārkāpti Kopienas tiesību akti valsts līgumu [publiskā iepirkuma] jomā vai valstu
         normas, kas īsteno šos tiesību aktus.

      [..]
      3.      Dalībvalstis nodrošina to, lai saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, izskatīšanas [pārskatīšanas]
         procedūras būtu pieejamas vismaz katrai tādai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt tiesības noslēgt konkrētu
         piegādes vai uzņēmuma [būvdarbu] [vai pakalpojumu] [publiskā iepirkuma] līgumu valsts vajadzībām un kurai ir nodarīts kaitējums
         vai ir iespējams, ka tiks nodarīts kaitējums varbūtēja pārkāpuma dēļ. Konkrēti, dalībvalstis var prasīt, ka personai, kas
         cenšas panākt izskatīšanu [pārskatīšanu], iepriekš jāpaziņo līgumslēdzējai iestādei par varbūtējo pārkāpumu un par savu nodomu
         censties panākt izskatīšanu [pārskatīšanu].”

      9        Direktīvas 89/665 2. panta 7. punkts un 8. punkta pirmā daļa ir izteikti šādi:

      “7.      Dalībvalstis nodrošina to, lai par izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru atbildīgo iestāžu lēmumus varētu efektīvi izpildīt.
      8.      Tā kā iestādes, kas atbild par izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru, nav tiesu iestādes, to lēmumiem vienmēr dod rakstisku
         [rakstveida] pamatojumu. Turklāt šādā gadījumā jāgarantē procedūras, ar kurām jebkurus nelikumīgus pasākumus, ko varētu būt
         veikusi izskatīšanas [pārskatīšanas] iestāde, vai jebkuru varbūtēju trūkumu tai piešķirto pilnvaru īstenošanā var nodot izskatīšanai
         [pārskatīšanai] tiesā vai citā iestādē, kas ir tiesa vai tribunāls [LESD 267. ] panta nozīmē un kas nav atkarīga ne no līgumslēdzējas
         iestādes, ne no izskatīšanas [pārskatīšanas] iestādes.”

      10      Šīs direktīvas 3. pantā ir paredzētas Komisijas tiesības iejaukties, ja pirms līguma noslēgšanas tā uzskata, ka ir noticis
         skaidrs un nepārprotams Savienības noteikumu par publisko iepirkumu pārkāpums, veicot līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
         procedūru.

       Valsts tiesiskais regulējums
      11      Kipras Konstitūcijas (turpmāk tekstā – “Konstitūcija”) 146. panta 1. punktā Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias (Kipras Republikas Augstākā tiesa) ir piešķirta izņēmuma kompetence tiesas ceļā lemt par administratīvo iestāžu lēmumiem
         vai bezdarbību.

      12      Saskaņā ar Konstitūcijas 146. panta 2. punktu:

      “Prasību tiesā var celt jebkura persona, kuras likumīgas, esošas intereses, kas tai ir pašai kā personai vai kā kopienas biedram,
         ir negatīvi tieši ietekmējis lēmums, darbība vai bezdarbība.”

      13      Likuma Nr. 101 (I)/2003 par piegādes, būvdarbu un pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu mērķis ir pielāgot Kipras
         tiesisko regulējumu atbilstošajam Savienības tiesiskajam regulējumam, tajā skaitā Direktīvai 89/665. Šī likuma 60. pantā,
         kas grozīts ar likumu Nr. 181 (I)/2004, ir noteikts:

      “Ieinteresētajām personām, kuras uzskata, ka ar Anatheoritiki Archi Prosforon pieņemto lēmumu ir tikušas pārkāptas to tiesības, saskaņā ar Kipras Konstitūcijas 146. pantu ir tiesības celt prasību Anotato Dikastirio [tis Kypriakis Dimokratias]. Šādu prasību var celt arī līgumslēdzējas iestādes, ja tās, pamatojoties uz atbilstīgiem pierādījumiem, uzskata, ka Anatheoritiki Archi Prosforon lēmums ir netaisnīgs pret attiecīgo līgumslēdzēju iestādi.”

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      14      Symvoulio darbojas kā līgumslēdzēja iestāde publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā likuma Nr. 101 (I)/2003 izpratnē.

      15      Anatheoritiki Archi Prosforon tika izveidota ar mērķi saskaņot Kipras tiesību aktus ar Savienības tiesisko regulējumu publiskā iepirkuma jomā, it īpaši
         Direktīvu 89/665. Tā ir neatkarīga iestāde, kas atbild par pārskatīšanas procedūru Direktīvas 89/665 2. panta 8. punkta izpratnē,
         tā nav tiesu iestāde, un tā īsteno savas pilnvaras, pamatojoties uz iepriekš minētā likuma noteikumiem.

      16      Balstoties uz kāda uzņēmuma iesniegtu pārsūdzību, Anatheoritiki Archi Prosforon 2006. gada 14. februārī atcēla lēmumu, ar kuru Symvoulio bija pieņēmis konkurējoša uzņēmuma iesniegtu piedāvājumu. 2006. gada 31. martā ceļot prasību kompetentajā Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias palātā, Symvoulio lūdza atcelt iepriekš minēto Anatheoritiki Archi Prosforon lēmumu.

      17      Tiesvedības laikā Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias plēnums 2007. gada 17. decembrī citā lietā par publisko iepirkumu pasludināja spriedumu, kurā atzina, ka Konstitūcijas 146. pants
         ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to līgumslēdzējai iestādei netiek piešķirtas leģitīmas tiesības pārsūdzēt Anatheoritiki Archi Prosforon pieņemtu atceļošu lēmumu un ka likuma Nr. 101 (I)/2003 60. pants nav piemērojams.

      18      Šī Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias nostāja, kas no tā brīža ir pastāvīga judikatūra, ir pamatota ar apsvērumu, ka Anatheoritiki Archi Prosforon lēmums nav administrācijas lēmums, kas ir neatkarīgs no procesa, kurā attiecīgā līgumslēdzēja iestāde pati ir iesaistīta.
         Tādējādi šis lēmums attiecoties nevis uz jebkādām interesēm, uz ko atsaukusies līgumslēdzēja iestāde, bet vispārējām interesēm,
         kas saistītas ar publisko iepirkumu vispārējo regulējošo procedūru likumīgu norisi. Līgumslēdzēja iestāde un Anatheoritiki Archi Prosforon attiecīgā procesa mērķiem esot viena administratīvā mehānisma elementi, un tādēļ esot jāpiemēro vispārīgais princips, ka
         administrācijas iestāde nevar norādīt leģitīmas intereses attiecībā pret citu šīs pašas administrācijas iestādi un būtībā
         tiesāties ar to.

      19      Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias palāta, kurā vērsusies Symvoulio pamata lietā, norāda, ka iepriekš minētā šīs pašas tiesas plēnuma nostāja tika pieņemta, tikai pamatojoties uz Konstitūcijas
         146. pantu, netiekot aplūkotam Savienības tiesību piemērošanas un interpretācijas jautājumam.

      20      Šī palāta norāda, ka likuma Nr. 101 (I)/2003 60. pants, ar kuru tiek nodrošināta Savienības tiesiskā regulējuma publiskā iepirkuma
         jomā transpozīcija valsts tiesībās, ir piemērojams neatkarīgi no Konstitūcijas 146. panta interpretācijas, kas savukārt ir
         jāinterpretē saskaņā ar Savienības tiesībām. Ņemot vērā, ka Tiesas judikatūrā vēl nav aplūkota Direktīvas 89/665 2. panta
         8. punkta pirmās daļas interpretācija, lai atbildētu uz jautājumu, kas radies pamata tiesvedībā, palāta uzskata, ka, lai tiktu
         nodrošināta vienveidīga Savienības tiesību interpretācija un piemērošana, ir būtiski lūgt Tiesai prejudiciālu nolēmumu.

      21      Šī palāta arī uzsver, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru iepriekš minētā Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias plēnuma lēmums neliedz tai tiesības atbilstoši savai rīcības brīvībai novērtēt nepieciešamību vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt
         prejudiciālu nolēmumu (Tiesas 1974. gada 16. janvāra spriedums lietā 166/73 Rheinmühlen‑Düsseldorf, Recueil, 33. lpp., 4. punkts).

      22      Ņemot vērā šos apsvērumus, Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai saskaņā ar Direktīvas 89/665 [..] 2. panta 8. punktu līgumslēdzējām iestādēm ir tiesības celt tādu prasību tiesā, kas
         vērsta pret iestāžu, kas ir atbildīgas par pārskatīšanas procedūru piemērošanu, pieņemtiem lēmumiem par akta atcelšanu, ja
         šīs iestādes nav tiesu iestādes?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      23      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 89/665 2. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas rada
         dalībvalstīm pienākumu arī līgumslēdzējām iestādēm paredzēt tiesības uz pārskatīšanu tiesā attiecībā uz iestāžu, kas nav tiesu
         iestādes un kas atbild par pārskatīšanas procedūrām publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanas jomā, lēmumiem.

      24      Saskaņā ar vispirms jau gramatisku Direktīvas 89/665 noteikumu pārbaudi, lai atbildētu uz jautājumu, ir jākonstatē, pirmkārt,
         ka šīs direktīvas preambulas ceturtajā un septītajā apsvērumā “Kopienas uzņēmumi” ir skaidri norādīti kā tie, kas iesniedz
         sūdzības par publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanas procedūrām.

      25      Otrkārt, ir jānorāda, ka Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktā ar formulējumu, ka pārskatīšanas procedūras ir pieejamas “vismaz
         katrai tādai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt tiesības noslēgt konkrētu piegādes vai uzņēmuma [būvdarbu]
         līgumu valsts vajadzībām [publiskā iepirkuma līgumu]”, ir definēts to personu loks, kurām ir noteikti jābūt pieejamām tiesībām
         uz pārskatīšanu, pamatojoties uz šo direktīvu.

      26      Treškārt, pamatojot šī sprieduma iepriekšējā punktā izklāstītos apsvērumus un kā izriet no Direktīvas 89/665 preambulas septītā
         apsvēruma, ir jāuzsver, ka Savienības likumdevējs apzinājās iespējamību, ka atsevišķi pārkāpumi nevar tikt novērsti, ja uzņēmumi
         nepārsūdz nelikumīgus vai kļūdainus lēmumus, jo šādi lēmumi var tikt pieņemti arī par pārskatīšanas procedūru atbildīgās iestādēs,
         kas nav tiesu iestādes. Lai novērstu šādu situāciju, Direktīvas 89/665 3. pantā Komisijai ir paredzētas vispārējas pilnvaras
         iejaukties saskaņā ar šajā normā noteikto procedūru.

      27      Tādējādi Direktīvas 89/665 noteikumu formulējumā nav nekā, kas vedinātu secināt, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies uzskatīt
         līgumslēdzējas iestādes par sūdzību iesniedzējām publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanas procedūrās. Šīs direktīvas 2. panta
         8. punkts tādējādi ir jāuzskata par īpašu prasību, kas ietver noteiktas garantijas, kas noteiktas [kā pienākums] dalībvalstīm,
         kad iestādes, kas atbildīgas par pārskatīšanas procedūru, nav tiesu iestādes, un negroza to personu loku, kurām ir pārsūdzības
         tiesības saskaņā ar šo direktīvu.

      28      Šo secinājumu nostiprina Direktīvas 89/665 mērķis.

      29      Šīs direktīvas preambulas pirmajā un trešajā apsvērumā ir noteikts ar direktīvas pieņemšanu iecerētais mērķis saistībā ar
         mērķi, kas iecerēts direktīvās, kurās ir publiskā iepirkuma pamatnoteikumi. Tā kā pēdējo minēto direktīvu mērķis ir publiskā
         iepirkuma atvērtība konkurencei Savienības iekšienē caurskatāmības un nediskriminācijas apstākļos un šajās direktīvās nav
         īpašu noteikumu, kas ļautu nodrošināt to iedarbīgu piemērošanu, Direktīva 89/665 veic šo funkciju, paredzot dalībvalstīm pienākumu
         izveidot efektīvas un ātras pārskatīšanas procedūras.

      30      Tādējādi Direktīvas 89/665 pieņemšanas iemesls, izveidojot pienācīgas pārskatīšanas procedūras, ir ļaut raiti piemērot Savienības
         tiesību pamatnoteikumus publiskā iepirkuma jomā, kuru mērķis ir nodrošināt dalībvalstīs reģistrētajiem tirgus dalībniekiem
         atvērtību godīgai un iespējami lielai konkurencei (šajā ziņā skat. 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑337/06 Bayerischer Rundfunk u.c., Krājums, I‑11173. lpp., 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      31      Šī sprieduma 29. punktā minētos apsvērumus turklāt nostiprina Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvas 2007/66/EK,
         ar ko Padomes Direktīvas 89/665/EEK un 92/13/EEK groza attiecībā uz pārskatīšanas procedūru efektivitātes uzlabošanu valsts
         līgumu [publiskā iepirkuma] piešķiršanas jomā (OV L 335, 31. lpp.), noteikumi. Šajā direktīvā, kas gan ratione temporis nav piemērojama pamata lietas faktiem, ir tomēr noderīgi faktori ar Direktīvu 89/665 izveidotās sistēmas interpretācijai,
         tā kā ar to netiek grozīta šī sistēma, bet paredzēts saskaņā ar preambulas trešo apsvērumu šo direktīvu papildināt “ar būtiskiem
         skaidrojumiem, kas ļaus sasniegt Kopienas likumdevēja paredzētos rezultātus”.

      32      Tā “pretendenti” un “uzņēmēji” ir norādīti tostarp Direktīvas 2007/66 preambulas ceturtajā, sestajā, septītajā, četrpadsmitajā
         un divdesmit septītajā apsvērumā kā personas, uz kurām pārsūdzību iesniegšanas jomā attiecas šajā direktīvā iecerētā efektīvā
         tiesiskā aizsardzība.

      33      Turklāt ir jāuzsver, ka Direktīvas 89/665, kas grozīta ar Direktīvu 2007/66, 1. pantam tagad ir dots nosaukums “Darbības joma
         un pārskatīšanas procedūru pieejamība [Pārskatīšanas procedūru darbības joma un pieejamība]”, kamēr 2. pantam ir dots nosaukums
         “Prasības attiecībā uz pārskatīšanas procedūrām”. Tādējādi tiek apstiprināts apsvērums, ka dalībvalstīm noteiktais pienākums
         atbilstoši Direktīvas 89/665 2. panta 8. punktam, tagad 9. punktam, paredzēt par pārskatīšanas procedūru atbildīgo iestāžu,
         kas nav tiesu iestādes, lēmumu pārsūdzību tiesā ir šīs direktīvas īpaša prasība un ar to līgumslēdzējas iestādes netiek iekļautas
         to personu skaitā, kuras ietilpst tās piemērošanas jomā.

      34      Turklāt Direktīvas 89/665, kas grozīta ar Direktīvu 2007/66, 3. pants tagad saucas “Koriģēšanas mehānisms” un tajā Komisijai
         piešķirtas vispārējas iejaukšanās tiesības Savienības tiesību būtiska pārkāpuma gadījumā.

      35      No tā izriet, ka Direktīvas 89/665 2. panta 8. punktā nav prasīts dalībvalstīm paredzēt iespēju pārsūdzēt [lēmumus] tiesā
         arī attiecībā uz līgumslēdzējām iestādēm.

      36      Tomēr, ņemot vērā Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktā noteikto pienākumu dalībvalstīm nodrošināt, lai tiesības uz pārskatīšanu
         būtu pieejamas “vismaz” visām šajā noteikumā definētajām personām, un ņemot vērā arī procesuālo autonomiju, kāda ir dalībvalstīm,
         ir jāuzskata, ka pēdējām minētajām netiek liegts vajadzības gadījumā uz līgumslēdzējām iestādēm attiecināt to personu loku,
         kurām ir pieejamas pārskatīšanas procedūras iepriekš minētā noteikuma izpratnē gadījumos, kad līgumslēdzēju iestāžu lēmumus
         atceļ iestādes, kas nav tiesu iestādes.

      37      Arguments, ka šāda interpretācija varētu radīt nevienveidīgu Savienības tiesību piemērošanu, nevar tikt pieņemts, jo Direktīvā 89/665,
         kā izriet tostarp no tās 1. panta 3. punkta, nav paredzēts pilnībā saskaņot atbilstošās valstu normas.

      38      Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/665 2. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nerada
         dalībvalstīm pienākumu arī līgumslēdzējām iestādēm paredzēt tiesības vērsties tiesā par iestāžu, kas nav tiesu iestādes un
         kas atbild par pārskatīšanas procedūru publisko iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā, lēmumiem. Tomēr šis noteikums
         neliedz dalībvalstīm vajadzības gadījumā paredzēt to attiecīgajās tiesību sistēmās šādas pārsūdzības tiesības attiecībā uz
         līgumslēdzējām iestādēm.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas
            uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu, piešķirot [tiesības noslēgt] piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām
            [piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumus], ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu
            92/50/EEK, 2. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nerada dalībvalstīm pienākumu arī līgumslēdzējām iestādēm paredzēt
            tiesības vērsties tiesā par iestāžu, kas nav tiesu iestādes un kas atbild par pārskatīšanas procedūru publisko iepirkumu līgumu
            slēgšanas tiesību piešķiršanā, lēmumiem. Tomēr šis noteikums neliedz dalībvalstīm vajadzības gadījumā paredzēt to attiecīgajās
            tiesību sistēmās šādas pārsūdzības tiesības līgumslēdzējām iestādēm.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums 2002. gada 10.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Eiropas Savienības Padomi. # Lieta C-29/99.


Tiesas spriedums 1989. gada 11. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 323/87.