title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 2.decembrī.#Ker-Optika bt pret ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Baranya megyei bíróság - Ungārija.#Preču brīva aprite - Sabiedrības veselība - Kontaktlēcu tirdzniecība internetā - Valsts tiesiskais regulējums, kas kontaktlēcu tirdzniecību atļauj vienīgi medicīnas preču veikalos -Direktīva 2000/31/EK - Informācijas sabiedrība - Elektroniskā tirdzniecība.#Lieta C-108/09.

text:
      Lieta C‑108/09
      Ker‑Optika bt
      pret
      ÀNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete
      (Baranya megyei bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču brīva aprite – Sabiedrības veselība – Kontaktlēcu tirdzniecība internetā – Valsts tiesiskais regulējums, kas kontaktlēcu tirdzniecību atļauj vienīgi medicīnas preču veikalos – Direktīva 2000/31/EK – Informācijas sabiedrība – Elektroniskā tirdzniecība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Elektroniskā tirdzniecība – Direktīva 2000/31
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/31)
      2.        Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību
      (LESD 34. un 36. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkts)
      1.        Valsts tiesību normas, kas saistītas ar kontaktlēcu tirdzniecību, ietilpst Direktīvas 2000/31 par dažiem informācijas sabiedrības
         pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību)
         piemērošanas jomā tiktāl, ciktāl tās attiecas uz šādu lēcu pārdošanas aktu internetā, proti, tostarp piedāvāšanu tiešsaistē
         un līguma noslēgšanu ar elektroniskajiem līdzekļiem. Turpretim valsts tiesību normas, kas saistītas ar minēto lēcu piegādi,
         neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

      (sal. ar 28., 31. un 77. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        LESD 34. un 36. pants, kā arī Direktīva 2000/31 par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši
         elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj
         valsts tiesisko regulējumu, kas ļauj tirgot kontaktlēcas tikai specializētajos medicīnas ierīču veikalos.

      Šāds tiesiskais regulējums ir pasākums ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas aizliegts ar LESD 34. pantu,
         jo tajā paredzētais kontaktlēcu tirdzniecības internetā aizliegums ir piemērojams kontaktlēcām, kas ir no citām dalībvalstīm
         un kuras pārdod pa pastu un piegādā valsts teritorijā dzīvojošo patērētāju dzīvesvietā, un liedz citu dalībvalstu uzņēmējiem
         izmantot ļoti efektīvu šo preču tirdzniecības veidu, un tādējādi būtiski traucē šo preču pieeju attiecīgās dalībvalsts tirgum.

      Ir tiesa, ka, nosakot, ka kontaktlēcas var izsniegt tikai optikas veikali, kas piedāvā kvalificētā optiķa pakalpojumus, šāds
         tiesiskais regulējums ir piemērots, lai garantētu mērķa, kas ir nodrošināt kontaktlēcu lietotāju veselības aizsardzību, sasniegšanu.
         Tomēr, pieņemot šādu tiesisko regulējumu, valsts likumdevējs ir pārsniedzis rīcības brīvības izlemt, kādā līmenī tas vēlas
         nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību, robežas, un ir jāuzskata, ka šis tiesiskais regulējums pārsniedz norādītā mērķa
         sasniegšanai nepieciešamo, jo šis mērķis var tikt sasniegts ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem nekā tie, kas izriet no minētā
         tiesiskā regulējuma, saskaņā ar kuriem noteiktie ierobežojumi būtu piemērojami tikai attiecībā uz pirmo lēcu izsniegšanu un
         ieinteresētajiem uzņēmējiem būtu noteikts pienākums nodot klienta rīcībā kvalificētu optiķi.

      Šo pašu iemeslu dēļ minētais tiesiskais regulējums, ciktāl tas ietver aizliegumu pārdot kontaktlēcas internetā, nevar būt
         uzskatāms par samērīgu attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzības mērķi Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē.

      (sal. ar 58., 64., 74.–76. un 78. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 2. decembrī (*)

      Preču brīva aprite – Sabiedrības veselība – Kontaktlēcu tirdzniecība internetā – Valsts tiesiskais regulējums, kas kontaktlēcu tirdzniecību atļauj vienīgi medicīnas preču veikalos – Direktīva 2000/31/EK – Informācijas sabiedrība – Elektroniskā tirdzniecība
      Lieta C‑108/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Baranya megyei bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 10. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 23. martā, tiesvedībā

      Ker‑Optika bt
      pret
      ÀNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 15. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Ungārijas valdības vārdā – R. Šomšiča [R. Somssich], K. Sījārto [K. Szíjjártó] un K. Vereša [K. Veres], kā arī M. Fehērs [M. Fehér], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Grieķijas valdības vārdā – E. Skandalu [E. Skandalou], pārstāve,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. M. Rodrigess Karkamo [J. M. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels], M. de Hrāfe [M. de Grave] un I. de Frīss [Y. de Vries], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – H. Krēmers [H. Krämer] un A. Siposs [A. Sipos], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 15. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīvas 2000/31/EK par
         dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva
         par elektronisko tirdzniecību) (OV L 178, 1. lpp.), kā arī LESD 34. un 36. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Ker‑Optika bt (turpmāk tekstā – “Ker‑Optika”) un ÀNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete (Sabiedrības veselības un medicīniskās aprūpes valsts dienestu Dienvidpārdonavas reģionālā direkcija, turpmāk tekstā – “ÀNTSZ”) par administratīvo lēmumu, ar kuru šī iestāde ir aizliegusi Ker‑Optika tirgot kontaktlēcas internetā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvas 98/34/EK, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko
         standartu un noteikumu, un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā (OV L 204, 37. lpp.), kurā grozījumi izdarīti
         ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvu 98/48/EK (OV L 217, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 98/34”),
         1. panta 2. punktā ir sniegtas šādas definīcijas:

      ““pakalpojums – jebkāds Informācijas sabiedrības pakalpojums, tas ir, jebkāds pakalpojums, ko parasti sniedz par atlīdzību
         no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma.

      Šajā definīcijā:
      –        “no attāluma” nozīmē, ka pakalpojumus sniedz bez vienlaicīgas pušu klātbūtnes,
      –        “ar elektroniskiem līdzekļiem” nozīmē, ka pakalpojumus nosūta un galamērķī saņem ar elektroniskas apstrādes (ieskaitot digitālu
         kompresiju) un informācijas uzglabāšanas aparatūras palīdzību, un ka tos pilnībā pārraida, nosūta un saņem pa vadiem, pa radio
         ar optiskiem vai citiem elektromagnētiskiem līdzekļiem,

      –        “pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma” nozīmē, ka pakalpojumus sniedz, pārraidot informāciju pēc individuāla
         pieprasījuma.

      [..]”
      4        Direktīvas 2000/31 preambulas 18., 21. un 34. apsvērumā ir paredzēts:

      “(18) Informācijas sabiedrības pakalpojumi ietver plašu tiešsaistē notiekošu ekonomisko darbību spektru; šīs darbības var sastāvēt
         no preču tirdzniecības tiešsaistē; tādas darbības kā preču piegāde vai nesaistes pakalpojumu sniegšana nav ietvertas; [..]
         darbības, ko būtībā nevar veikt no attāluma un ar elektroniskiem līdzekļiem, piemēram, uzņēmuma grāmatvedības dokumentu obligātā
         revīzija vai medicīniskā palīdzība, kas prasa fizisku pacienta izmeklēšanu, nav informācijas sabiedrības pakalpojumi.

      [..]
      (21)      [..] koordinētā joma ietver tikai prasības attiecībā uz tiešsaistes darbībām, tādām kā tiešsaistes informācija, tiešsaistes
         reklamēšana, tiešsaistes pirkšana, tiešsaistes līgumu slēgšana, un neattiecas uz dalībvalstu juridiskajām prasībām attiecībā
         uz precēm, tādām kā drošības standarti, marķēšanas pienākumi vai atbildība par precēm, vai dalībvalstu prasībām attiecībā
         uz preču piegādi vai transportēšanu, tostarp medicīnas produktu izplatīšanu; [..]

      [..].
      (34)      Katrai dalībvalstij jāveic grozījumi tās tiesību aktos, kas ietver prasības, un jo īpaši prasības attiecībā uz formu, kas
         varētu ierobežot kontraktu izmantošanu ar elektroniskiem līdzekļiem; to tiesību aktu izskatīšanai, kas prasa šādu pielāgošanu,
         vajadzētu būt sistemātiskai un vajadzētu ietvert visus līgumslēgšanas procesa nepieciešamos posmus un darbības, tostarp līguma
         glabāšanu; šo grozījumu rezultātam vajadzētu būt tādam, ka elektroniski noslēgti līgumi darbojas; [..].”

      5        Direktīvas 2000/31 1. panta 1.–3. un 5. punktā ir noteikts:

      “1.      Šī direktīva cenšas veicināt pienācīgu iekšējā tirgus darbību, nodrošinot brīvu informācijas sabiedrības pakalpojumu apriti
         starp dalībvalstīm.

      2.      Šī direktīva līdz līmenim, kas nepieciešams, lai sasniegtu 1. punktā minēto mērķi, saskaņo konkrētus valsts noteikumus par
         informācijas sabiedrības pakalpojumiem attiecībā uz iekšējo tirgu, pakalpojumu sniedzēju reģistrācijas vietu, komercziņojumiem,
         elektroniskajiem kontraktiem, starpnieku saistībām, rīcības kodeksiem, strīdu noregulējumu bez tiesas, sūdzību ierosināšanu
         tiesā un sadarbību starp dalībvalstīm.

      3.      Šī direktīva papildina Kopienas tiesības, kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neierobežojot aizsardzības
         līmeni, jo īpaši sabiedrības veselībai un patērētāju interesēm, kā noteikts Kopienas aktos un valsts tiesību aktos, kas tos
         ievieš, ciktāl tas neierobežo brīvību sniegt informācijas sabiedrības pakalpojumus.

      [..]
      5.      Šī direktīva neattiecas uz:
      a)      nodokļu aplikšanas jomu;
      b)      jautājumiem, kuri attiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem un kuri ietverti Direktīvā 95/46/EK un 97/66/EK;
      c)      jautājumiem, kas attiecas uz nolīgumiem vai darbībām, kurus reglamentē tiesību akti par karteļiem;
      d)      šādām informācijas sabiedrības pakalpojumu darbībām:
      –        notāru vai līdzvērtīgu profesiju pārstāvju darbībām, ciktāl tās ir tieši un īpaši saistītas ar valsts varas funkciju veikšanu,
      –        klienta pārstāvēšanu un tā tiesību aizstāvēšanu tiesās,
      –        azartspēļu darbībām, kas ietver likmes ar naudas vērtību, tostarp izlozes un derības.”
      6        Direktīvas 2000/31 2. panta teksts ir šāds:

      “Šajā direktīvā terminiem ir šādas nozīmes:
      a)      “informācijas sabiedrības pakalpojumi”: pakalpojumi tādā nozīmē, kā noteikts 1. panta 2. punktā Direktīvā 98/34/EK, kura grozīta
         ar Direktīvu 98/48/EK [..];

      [..]
      h)      “koordinēta joma”: prasības, kas noteiktas dalībvalstu juridiskajās sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības
         pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārējas, vai arī tās ir
         īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem.

      i)      Koordinētā joma attiecas uz prasībām, kuras pakalpojuma sniedzējam jāievēro attiecībā uz:
      –        informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības sākšanu, [piemēram,] prasībām, kas saistītas ar kvalifikāciju, atļauju saņemšanu
         vai paziņošanu,

      –        informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja uzvedību,
         prasībām attiecībā uz pakalpojumu kvalitāti vai saturu, tostarp tās, kas piemērojamas reklamēšanai un kontraktiem, vai prasībām,
         kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja saistībām [atbildību];

      ii)      Koordinētā joma neattiecas uz tādām prasībām kā:
      –        prasībām, kas piemērojamas pašām precēm,
      –        prasībām, kas piemērojamas preču piegādei,
      –        prasībām, kas piemērojamas pakalpojumiem, kurus [nesniedz] nepiedāvā ar elektroniskiem līdzekļiem.”
      7        Saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. pantu:

      “1.      Katra dalībvalsts nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi, ko piedāvā [sniedz] pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts
         tās teritorijā, atbilst valsts noteikumiem, kas piemērojami attiecīgajā dalībvalstī un ko ietver koordinētā joma.

      2.      Dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus
         no citas dalībvalsts.

      [..]
      4.      Dalībvalstis var pieņemt pasākumus, lai atkāptos no 2. punkta attiecībā uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu,
         ja tiek ievēroti šādi noteikumi:

      a)      pasākumi ir:
      i)      nepieciešami viena no šādiem iemesliem dēļ:
      –        sabiedriskā kārtība, jo īpaši kriminālpārkāpumu novēršana, izmeklēšana, atklāšana un kriminālvajāšana, ieskaitot nepilngadīgo
         aizsardzību un cīņu pret kūdīšanu uz naidu rases, dzimuma, ticības vai tautības dēļ un personu cieņas un goda aizskaršanu
         attiecībā uz individuālām personām,

      –        sabiedrības veselības aizsardzība,
      –        sabiedrības drošība, ietverot valsts drošības un aizsardzības nodrošināšanu,
      –        patērētāju aizsardzība, ietverot ieguldītāju aizsardzību;
      ii)      pieņemti pret noteiktiem informācijas sabiedrības pakalpojumiem, kas ierobežo i) punktā minētos mērķus [kaitē i) punktā minētajiem
         mērķiem] vai kas rada nopietnas aizdomas, ka tie varētu ierobežot šos mērķus [kaitēt šiem mērķiem];

      iii)      samērīgi ar šiem mērķiem;
      b)      pirms attiecīgo pasākumu pieņemšanas, neskarot tiesas procesus, tostarp iepriekšējo izmeklēšanu un darbības, kas veiktas saskaņā
         ar kriminālizmeklēšanu, dalībvalsts ir:

      –        prasījusi 1. punktā minētajai dalībvalstij pieņemt pasākumus, taču tā šādus pasākumus nav pieņēmusi, vai tie bijuši nepiemēroti,
      –        paziņojusi Komisijai un 1. punktā minētajai dalībvalstij par savu nodomu pieņemt šādus pasākumus.
      5.      Dalībvalsts steidzamības gadījumā var atkāpties no [4. panta b) apakšpunktā] minētajiem noteikumiem. Šādā gadījumā par pasākumiem
         jāpaziņo Komisijai un 1. punktā minētajai dalībvalstij visīsākajā iespējamajā laikā, norādot iemeslu, kādēļ dalībvalsts uzskata,
         ka gadījums ir steidzams.

      [..]”
      8        Minētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēja darbības sākšanu un veikšanu nevar pakļaut iepriekšējas
         atļaujas saņemšanai vai citām prasībām ar līdzvērtīgām sekām.”

      9        Saskaņā ar Direktīvas 2000/31 9. panta 1. punktu:

      “Dalībvalstis nodrošina, ka to tiesību sistēmas ļauj slēgt līgumus ar elektroniskiem līdzekļiem. Dalībvalstis jo īpaši nodrošina,
         ka juridiskās prasības, kas piemērojamas līgumu slēgšanas procesam, nerada šķēršļus elektronisko līgumu izmantošanā un nerada
         situāciju, ka šādiem līgumiem tiek atņemts juridiskais spēks un spēkā esamība tāpēc, ka tie veidoti ar elektroniskiem līdzekļiem.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Saskaņā ar 2001. gada Likuma Nr. CVIII. par elektroniskās tirdzniecības pakalpojumiem un ar informācijas sabiedrību saistītajiem
         pakalpojumiem (a elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefùggő szolgáltatásokról szóló 2001.
            évi CVIII. Törvény; turpmāk tekstā – “Likums par elektronisko tirdzniecību”) 3. panta 1. punktu:

      “Informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas darbības uzsākšanai un veikšanai iepriekš nav jāsaņem nedz atļauja, nedz
         kāds cits administratīvs lēmums ar tamlīdzīgu juridisku spēku.”

      11      Saskaņā ar Veselības ministrijas noteikumu Nr. 7/2004 (XI. 23.) par medicīnas ierīču tirdzniecībai, remontam un nomai izvirzītajām
         profesionālajām prasībām (a gyógyászati segédeszközök forgalmazásának, javításának, kölcsönzésének szakmai követelményeiről szóló 7/2004 (XI. 23.) Egészségügyi
            Minisztériumi rendelet) 3. panta 1. punktu:

      “Medicīnas ierīču tirdzniecību, remontu un nomu [..] var veikt specializētos veikalos, kuriem ir speciālajos tiesību aktos
         paredzētā tirdzniecības atļauja un kuri atbilst šo noteikumu 2. pielikuma I.1. un I.2. punktā paredzētajiem nosacījumiem.”

      12      Atbilstoši minēto noteikumu 1. pielikumam:

      “Šo noteikumu piemērošanas jomā neietilpst šādas medicīnas ierīces:
      [..]
      –        sērijveidā izgatavotas optiskās preces, izņemot kontaktlēcas;
      [..].”
      13      No minēto noteikumu 2. pielikuma I.1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka pēc pasūtījuma izgatavoto kontaktlēcu un briļļu tirdzniecībai
         ir jāizmanto veikals, kuru platība ir vismaz 18 kvadrātmetri, vai arī no darbnīcas nodalīta telpa. Kā viens no nosacījumiem,
         kas attiecas uz personālu, minētā pielikuma I.2. punkta c) apakšpunktā ir norādīta prasība izmantot optometrista vai acu ārsta,
         kas ir kvalificēts darbam ar kontaktlēcām, pakalpojumus.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      14      Ker‑Optika tirgo kontaktlēcas, izmantojot savu interneta vietni. Ar 2008. gada 29. augusta lēmumu ÀNTSZ Pécsi, Sellyei, Siklósi Kistérségi Intézete (vietējā ÀNTSZ nodaļa Pécs, Sellye un Siklós apgabalā) tai ir aizliegusi veikt šo darbību.

      15      Pēc sūdzības, ko iesniegusi Ker‑Optika par minēto lēmumu, ÀNTSZ ar 2008. gada 14. novembra lēmumu atstāja spēkā šo aizliegumu.

      16      ÀNTSZ tostarp ir pamatojusies uz Veselības ministrijas noteikumu 7/2004 (XI. 23.) normām, saskaņā ar kurām kontaktlēcu tirdzniecību
         var veikt tikai specializētajā medicīnas ierīču veikalā vai ar piegādi dzīvesvietā gala patēriņa nolūkam. Tomēr šis pēdējais
         jēdziens – ne pēc tā nosaukuma, ne pēc tā priekšmeta – neietver tirdzniecību internetā.

      17      Ker‑Optika ir cēlusi prasību par minēto lēmumu, it īpaši norādot, ka uz kontaktlēcu tirdzniecību internetā nevar attiecināt aizliegumus,
         ņemot vērā Likuma par elektronisko tirdzniecību 3. panta 1. punktu, ar kuru garantēta informācijas sabiedrības pakalpojumu
         sniedzēja darbības veikšanas brīvība.

      18      Šajā sakarā ÀNTSZ ir atsaukusies uz Direktīvas 2000/31 preambulas 18. apsvērumu, no kura izrietot, ka Likuma par elektronisko tirdzniecību piemērošanas
         jomā nevar ietilpt kontaktlēcu tirdzniecība internetā. Saskaņā ar minēto preambulas apsvērumu darbības, ko pēc to rakstura
         nevar veikt no attāluma vai ar elektroniskiem līdzekļiem, tādas kā ārsta konsultācija, kurai nepieciešama pacienta fiziska
         izmeklēšana, nav informācijas sabiedrības pakalpojumi. Kontaktlēcu tirdzniecībai esot nepieciešama šāda izmeklēšana.

      19      Šajos apstākļos Baranya megyei bíróság [Baraņas meģes tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai kontaktlēcu tirdzniecība ir ārsta konsultācija, kam vajadzīga pacienta fiziska izmeklēšana, un tādēļ tā neietilpst Direktīvas [2000/31]
         piemērošanas jomā?

      2)      Vai, ja kontaktlēcu tirdzniecība nav ārsta konsultācija, kam vajadzīga pacienta fiziska izmeklēšana, EKL 30. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tam pretrunā ir dalībvalsts tiesību normas, kurās noteikts, ka kontaktlēcas drīkst tirgot tikai specializētā
         medicīnas ierīču veikalā?

      3)      Vai Ungārijas tiesību akti, kuros kontaktlēcu tirdzniecība atļauta tikai specializētā medicīnas ierīču veikalā, ir pretrunā
         EKL 28. pantā noteiktajam preču brīvas aprites principam?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      20      Ar saviem jautājumiem, kas būtu jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības nepieļauj
         tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, saskaņā ar kuru kontaktlēcas drīkst tirgot tikai specializētos medicīnas
         ierīču veikalos un ar kuru tādējādi ir aizliegta kontaktlēcu tirdzniecība internetā.

      21      Lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, ir jāidentificē Savienības tiesību normas, kas piemērojamas kontaktlēcu tirdzniecībai
         internetā, un pēc tam jānosaka, vai šīs normas nepieļauj tādas valsts tiesību normas kā pamata lietā.

      22      Vispirms saistībā ar tirdzniecību internetā var nošķirt tostarp šādus elementus. Pirmkārt, šāda tirdzniecība ietver pašu pārdošanas
         aktu, ko veido piedāvājums noslēgt līgumu tiešsaistē, kā arī līguma noslēgšana ar elektroniskajiem līdzekļiem. Otrkārt, šāda
         tirdzniecība nozīmē pārdotās preces piegādi, ko parasti veic klienta dzīvesvietā. Turklāt zināmos īpašos gadījumos pirms pārdošanas
         vai piegādes klients saņem konsultāciju pie ārsta.

       Par Direktīvu 2000/31
      23      Pirmkārt, saistībā ar pārdošanas aktu ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2000/31 1. panta 2. punktam un 2. panta a) apakšpunktam
         ar šo direktīvu tiek saskaņotas noteiktas valsts tiesību normas, kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumiem,
         proti, pakalpojumiem, ko parasti sniedz par atlīdzību no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja
         individuāla pieprasījuma.

      24      Kā izriet no Direktīvas 2000/31 preambulas 18. apsvēruma, šādi informācijas sabiedrības pakalpojumi ietver tostarp preču pārdošanu
         tiešsaistē.

      25      Šo apgalvojumu apstiprina paskaidrojuma raksts direktīvas priekšlikumā, ko Komisija iesniegusi 1998. gada 18. novembrī (COM(1998) 586,
         galīgā redakcija), kurā precizēts, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi ietver preču pārdošanas pakalpojumus un pakalpojumus,
         kas ļauj īstenot elektroniskos preču iegādes darījumus tiešsaistē, tādus kā interaktīvie televeikali un elektroniskie tirdzniecības
         centri.

      26      Turpinājumā ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/31 preambulas 34. apsvērumu un 9. panta 1. punktu katrai dalībvalstij
         ir sistemātiski jāpielāgo tās tiesību akti, kas ietver prasības, kuras varētu kavēt elektronisko līgumu izmantošanu, un kas
         attiecas uz visiem ar preču pārdošanu tiešsaistē saistītajiem līgumiskā procesa posmiem un darbībām, tādām kā piedāvājums
         noslēgt līgumu, sarunas par līgumu un līguma noslēgšana ar elektroniskajiem līdzekļiem.

      27      Visbeidzot, ir jāuzsver, ka medicīnas ierīču, tādu kā kontaktlēcas, pārdošana nav to darbību vidū, kurām saskaņā ar Direktīvas 2000/31
         1. panta 5. punktu tā nav piemērojama.

      28      Tādējādi Direktīvas 2000/31 koordinētajā jomā ietilpst valsts tiesību normas, ar kurām ir aizliegtas darbības, kas saistītas
         ar kontaktlēcu pārdošanu, proti, tostarp piedāvāšana tiešsaistē un līguma noslēgšana ar elektroniskajiem līdzekļiem.

      29      Otrkārt, saistībā ar piegādes operāciju ir jānorāda, ka saskaņā ar pašu Direktīvas 2000/31 2. panta h) apakšpunkta ii) daļas
         tekstu koordinētā joma neattiecas uz prasībām, kas piemērojamas tādu preču piegādei, attiecībā uz kurām līgums ir noslēgts
         ar elektroniskajiem līdzekļiem.

      30      Tātad valsts tiesību normas, kas attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem internetā pārdotās preces var tikt piegādātas dalībvalsts
         teritorijā, neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.

      31      No tā izriet, ka kontaktlēcu piegādes nosacījumi neietilpst Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomā.

      32      Treškārt, ir jāpārbauda, vai minētos konstatējumus ietekmē apstāklis, ka kontaktlēcu pārdošana vai piegāde var tikt pakļauta
         nosacījumam, ka klients iepriekš saņem konsultāciju pie ārsta.

      33      Šajā sakarā, kā norādīts Direktīvas 2000/31 preambulas 18. apsvērumā, darbības, ko pēc to rakstura nevar veikt no attāluma
         vai ar elektroniskiem līdzekļiem, tādas kā ārsta konsultācija, kurai nepieciešama pacienta fiziska izmeklēšana, nav informācijas
         sabiedrības pakalpojumi, un līdz ar to uz tām neattiecas šī direktīva.

      34      Šajos apstākļos, ja ārsta konsultācija, kurai nepieciešama pacienta fiziska izmeklēšana, būtu neatdalāma daļa no kontaktlēcu
         pārdošanas, no prasības veikt šādu konsultāciju izrietētu, ka šāda pārdošana galu galā neietilpst minētās direktīvas piemērošanas
         jomā.

      35      Šeit ir jānorāda, ka šīs lēcas nonāk tiešā kontaktā ar acīm un ir medicīnas ierīces, kuru piemērošana noteiktos gadījumos
         var izraisīt acs iekaisumu vai pat ilgstošus redzes traucējumus, un šīs sekas var izraisīt šo lēcu lietošana kā tāda. Tātad
         iepriekšējās ārsta konsultācijas prasība var izrādīties attaisnota.

      36      Šajā ziņā personai, kas vēlās lietot kontaktlēcas, var likt iziet profilaktisko oftalmoloģisko apskati, kuras laikā, pirmkārt,
         pārbauda, vai kādi medicīniskie apsvērumi neliedz šai personai nēsāt lēcas, un, otrkārt, nosaka nepieciešamās korekcijas precīzas
         vērtības dioptrijās.

      37      Tomēr šī apskate nav neatdalāma daļa no kontaktlēcu pārdošanas. Proti, to var veikt neatkarīgi no pārdošanas akta, jo pārdošanu
         – pat no attāluma – var veikt, pamatojoties uz acu ārsta, kurš ir iepriekš veicis klienta apskati, izrakstīto recepti.

      38      Tātad ir jāuzskata, ka ārsta konsultācija, kurai nepieciešama pacienta fiziska izmeklēšana, kas varētu būt priekšnosacījums
         kontaktlēcu pārdošanai, ir atdalāma no pārdošanas.

      39      Turklāt, lai gan ir tiesa, ka veselības aizsardzības apsvērumi var arī likt klientam konsultēties ar ārstu, lai tas veiktu
         fiziskās pārbaudes attiecībā uz lēcu izvietojumu, kā arī regulāri iziet oftalmoloģiskās apskates, lai noteiktu lēcu lietošanas
         sekas, šīs pārbaudes un apskates veic lēcu izmantošanas laikā, t.i., pēc lēcu piegādes. Tātad šīs ārsta konsultācijas nevar
         būt saistītas ar lēcu pārdošanas aktu.

      40      No tā izriet, ka valsts tiesību norma, ar kuru aizliegts tirgot šādas lēcas internetā, principā ietilpst Direktīvas 2000/31
         piemērošanas jomā.

       Par primārajām tiesībām
      41      Ņemot vērā, ka tiesību normas, kas attiecas uz kontaktlēcu piegādes nosacījumiem, neietilpst Direktīvas 2000/31 piemērošanas
         jomā, tās ir jāizvērtē saistībā ar primārajām tiesībām, proti, LESD.

      42      Vispirms ir jāpārbauda, vai minētās tiesību normas ir jāaplūko no pakalpojumu sniegšanas brīvības aspekta, kā apgalvo Ungārijas
         valdība, vai no preču brīvas aprites viedokļa, kā to ierosina iesniedzējtiesa.

      43      Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, pirmkārt, ka, ja valsts pasākums attiecas gan uz preču brīvu apriti, gan
         uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, Tiesa to principā izskata tikai attiecībā pret vienu no šīm pamatbrīvībām, ja izrādās,
         ka viena no tām ir gluži otršķirīga salīdzinājumā ar otru un var tai tikt piesaistīta (šajā ziņā skat. 1994. gada 24. marta
         spriedumu lietā C‑275/92 Schindler, Recueil, I‑1039. lpp., 22. punkts, kā arī 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑20/03 Burmanjer u.c., Krājums, I‑4133. lpp., 35. punkts).

      44      Otrkārt, no 2003. gada 11. decembra sprieduma lietā C‑322/01 Deutscher Apothekerverband (Recueil, I‑14887. lpp., 65., 76. un 124. punkts) izriet, ka valsts pasākums, kas attiecas uz [tirdzniecības] veidu, kuram ir raksturīga
         preču pārdošana internetā un to piegāde patērētāja dzīvesvietā, ir jāizskata tikai saistībā ar tiesību normām preču brīvas
         aprites jomā un līdz ar to saistībā ar LESD 34. un 36. pantu.

      45      Aplūkojamajā lietā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru aizliegta kontaktlēcu tirdzniecība internetā, attiecas uz pārdošanas
         veidu, kuram ir raksturīga šādu kontaktlēcu piegāde patērētāja dzīvesvietā.

      46      Tādējādi šis tiesiskais regulējums ir jāpārbauda saistībā ar LESD 34. un 36. pantu.

       Par šķēršļa preču brīvai apritei esamību
      47      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ikviens dalībvalsts tiesiskais regulējums attiecībā uz tirdzniecību, kas var tieši vai
         netieši, faktiski vai iespējami traucēt Savienības iekšējo tirdzniecību, ir jāuzskata par pasākumu ar kvantitatīviem ierobežojumiem
         līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta izpratnē (skat. it īpaši 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74 Dassonville, Recueil, 837. lpp., 5. punkts, un 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑110/05 Komisija/Itālija, Krājums, I‑519. lpp., 33. punkts).

      48      No pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka LESD 34. pantā atspoguļots pienākums ievērot citās dalībvalstīs likumīgi saražotu
         un tirgotu preču nediskriminācijas un savstarpējās atzīšanas principus, kā arī nodrošināt Savienības precēm brīvu pieeju valstu
         tirgiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

      49      Piemēram, par pasākumiem ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību ir uzskatāmi dalībvalsts pasākumi, kuru
         mērķis ir vai kuru rezultātā rodas nelabvēlīgāka attieksme pret precēm no citām dalībvalstīm, kā arī noteikumi par nosacījumiem,
         kuriem šīm precēm jāatbilst, pat ja šie noteikumi ir vienādi piemērojami visām precēm (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Komisija/Itālija, 35. un 37. punkts).

      50      Tajā pašā jēdzienā ietilpst ikviens cits pasākums, kas traucē citu dalībvalstu preču pieeju kādas dalībvalsts tirgum (iepriekš
         minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 37. punkts).

      51      Tādēļ valsts normu, kas ierobežo vai aizliedz noteiktus tirdzniecības veidus, piemērošana precēm no citām dalībvalstīm var
         tieši vai netieši, faktiski vai iespējami radīt šķēršļus tirdzniecībai starp dalībvalstīm iepriekš minētās judikatūras lietā
         Dassonville nozīmē, ja vien šīs normas neattiecas uz visiem iesaistītajiem uzņēmējiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un ja vien tās
         gan juridiski, gan faktiski neskar vienādi vietējo preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību. Šāda veida tiesiskā
         regulējuma piemērošana citas dalībvalsts izcelsmes preču, kas atbilst attiecīgās valsts noteiktajām prasībām, tirdzniecībai
         var liegt citu dalībvalstu izcelsmes precēm pieeju tirgum vai traucēt šo pieeju vairāk nekā vietējām precēm (šajā ziņā skat.
         1993. gada 24. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91 Keck un Mithouard, Recueil, I‑6097. lpp., 16. un 17. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 36. punkts).

      52      Līdz ar to ir jāpārbauda, vai pamata lietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums atbilst abiem šā sprieduma iepriekšējā
         punktā minētajiem nosacījumiem, proti, vai tas ir piemērojams visiem iesaistītajiem uzņēmējiem, kuri darbojas valsts teritorijā,
         un vai tas gan juridiski, gan faktiski skar vienādi vietējo preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību.

      53      Saistībā ar pirmo nosacījumu ir jānorāda, ka minētais tiesiskais regulējums ir piemērojams visiem kontaktlēcu tirdzniecībā
         iesaistītajiem uzņēmējiem, un līdz ar to šis nosacījums ir izpildīts.

      54      Saistībā ar otro nosacījumu nav apstrīdēts tas, ka kontaktlēcu tirdzniecības internetā aizliegums ir piemērojams kontaktlēcām,
         kas ir no citām dalībvalstīm un kuras pārdod pa pastu un piegādā Ungārijā dzīvojošo patērētāju dzīvesvietā. Ir jākonstatē,
         ka aizliegums tirgot kontaktlēcas pa pastu liedz citu dalībvalstu uzņēmējiem izmantot ļoti efektīvu šo preču tirdzniecības
         veidu un tādējādi būtiski traucē šo preču pieeju attiecīgās dalībvalsts tirgum (skat. pēc analoģijas – saistībā ar zālēm –
         iepriekš minēto spriedumu lietā Deutscher Apothekerverband, 74. punkts).

      55      Šajos apstākļos minētais tiesiskais regulējums neskar vienādi Ungārijas uzņēmēju un citu dalībvalstu uzņēmēju veikto kontaktlēcu
         tirdzniecību.

      56      No tā izriet, ka minētais tiesiskais regulējums ir pasākums ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas aizliegts
         ar LESD 34. pantu, ja vien to nevar objektīvi attaisnot.

       Par šķēršļa preču brīvai apritei attaisnojumu
      57      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šķērslis preču brīvai apritei var būt attaisnots ar LESD 36. pantā uzskaitītajiem vispārējo
         interešu iemesliem vai imperatīvām prasībām. Vienā vai otrā gadījumā valsts pasākumam ir jābūt piemērotam, lai nodrošinātu
         attiecīgā mērķa sasniegšanu, un tas nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (skat. it īpaši iepriekš
         minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

      58      Šajā ziņā, ja minētais pasākums ietilpst sabiedrības veselības jomā, ir jāņem vērā, ka cilvēku veselība un dzīvība ir pirmajā
         vietā starp Līgumā aizsargātajām vērtībām un interesēm un ka dalībvalstis pašas var izlemt, kādā līmenī tās vēlas nodrošināt
         sabiedrības veselības aizsardzību, kā arī veidu, kādā šis līmenis ir jāsasniedz. Tā kā šis līmenis dažādās dalībvalstīs var
         būt atšķirīgs, ir jāatzīst, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība (skat. 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
         C‑570/07 un C‑571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez, Krājums, I‑4629. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

      59      Aplūkojamajā lietā attaisnojums, uz kuru atsaucas Ungārijas valdība, attiecas uz nepieciešamību nodrošināt kontaktlēcu lietotāju
         veselības aizsardzību. Līdz ar to šis attaisnojums atbilst LESD 36. pantā atzītajiem sabiedrības veselības apsvērumiem, kas
         var attaisnot šķērsli preču brīvai apritei.

      60      Tādējādi ir jāpārbauda, vai pamata lietā aplūkojamais tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu šā mērķa sasniegšanu.

      61      Šajā sakarā Ungārijas un Spānijas valdības norāda, ka ir jāliek klientiem saņemt kontaktlēcas specializētajos veikalos, jo
         viņiem ir jābūt pieejai optiķim, kas veic vajadzīgās fiziskās apskates, veic pārbaudes un sniedz šiem klientiem norādījumus
         par minēto lēcu lietošanu.

      62      Šeit ir jāatgādina – kā norādīts šā sprieduma 35. punktā –, ka īpašos gadījumos kontaktlēcu lietošana kā tāda var izraisīt
         acu kaiti vai pat ilgstošus redzes traucējumus.

      63      Ņemot vērā riskus, kas tādējādi pastāv sabiedrības veselībai, dalībvalsts var prasīt, lai kontaktlēcas izsniegtu kvalificēts
         personāls, kas pievērš klienta uzmanību šiem riskiem, veic klienta apskates un viņam iesaka vai neiesaka valkāt lēcas, vajadzības
         gadījumā aicinot attiecīgo personu konsultēties ar acu ārstu. Šo risku dēļ dalībvalsts var arī prasīt, lai gadījumā, ja lēcu
         lietošana nav atzīta par neieteicamu, kvalificēts personāls noteiktu vispiemērotāko lēcu veidu, pārbaudītu lēcu izvietojumu
         uz klienta acīm un sniegtu klientam informāciju par lēcu pareizu lietošanu un apkopi (šajā ziņā skat. 1993. gada 25. maija
         spriedumu lietā C‑271/92 LPO, Recueil, I‑2899. lpp., 11. punkts).

      64      Nenovēršot pilnībā riskus, kas pastāv lēcu lietotājiem, kontaktēšanās ar kvalificēto optiķi un viņa sniegtie pakalpojumi var
         samazināt šos riskus. Tātad, nosakot, ka kontaktlēcas var izsniegt tikai optikas veikali, kas piedāvā šāda optiķa pakalpojumus,
         pamata lietā aplūkojamais tiesiskais regulējums ir piemērots, lai garantētu mērķa, kas ir nodrošināt minēto lietotāju veselības
         aizsardzību, sasniegšanu.

      65      Tomēr vēl ir nepieciešams, lai šis tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs šā mērķa sasniegšanai, proti, lai
         nepastāv šim nolūkam pasākumi, kas mazāk traucētu preču brīvu apriti.

      66      Vispirms saistībā ar prasību par klienta fizisko klātbūtni, lai optiķis veikalā, kurā notiek pārdošana, varētu veikt klienta
         acu pārbaudes, ir jānorāda, pirmkārt, ka profilaktiskās pārbaudes, ko veic informatīvos nolūkos, var veikt ārpus optikas veikaliem
         – acu ārsti.

      67      No otras puses, nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos neļauj secināt, ka pamata lietā aplūkojamais tiesiskais regulējums
         liek optiķim katrā lēcu izsniegšanas gadījumā izvirzīt priekšnosacījumu par profilaktisko pārbaudi vai iepriekšēju ārsta konsultāciju
         vai ka tas izvirza šīs prasības attiecībā uz minēto izsniegšanu it īpaši nākamajos lēcu izsniegšanas šim pašam klientam gadījumos.

      68      Tātad šāda pārbaude un konsultācija ir jāuzskata par neobligātām, un līdz ar to tieši katrs kontaktlēcu lietotājs galvenokārt
         atbild par to, lai tās veiktu; šajā ziņā optiķa uzdevums ir sniegt padomus lietotājiem.

      69      Taču klientiem var tikt sniegti padomi līdzvērtīgā veidā pirms kontaktlēcu piegādes – kontaktlēcu tirdzniecības internetā
         ietvaros –, ar tādu attiecīgajā interneta vietnē esošo interaktīvo elementu palīdzību, kuri klientam ir obligāti jāizmanto,
         pirms viņš var iegādāties minētās lēcas (šajā ziņā – saistībā ar zāļu tirdzniecību internetā – skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Deutscher Apothekerverband, 114. punkts).

      70      Otrkārt, ir tiesa, ka dalībvalsts var prasīt – kā konstatēts šā sprieduma 63. punktā –, lai vispiemērotāko lēcu veidu noteiktu
         optiķis, kuram šajā situācijā ir jāpārbauda lēcu izvietojums uz klienta acīm un jāsniedz klientam informācija par lēcu pareizu
         izmantošanu un apkopi.

      71      Tomēr ir jānorāda, ka šie pakalpojumi principā ir vajadzīgi tikai tad, kad kontaktlēcas izsniedz pirmo reizi. Nākamajos izsniegšanas
         gadījumos parasti nav jāsniedz klientam šādi pakalpojumi. Pietiek ar to, ka klients paziņo pārdevējam pirmajā reizē viņam
         izsniegto lēcu veidu; šo lēcu raksturlielumus vajadzības gadījumā maina acu ārsts, kurš ir izrakstījis jauno recepti, kurā
         ņemtas vērā klienta redzes izmaiņas.

      72      Treškārt, ja saistībā ar kontaktlēcu ilgstošu lietošanu ir jāsniedz papildu informācija un padomi, tos var sniegt klientam
         ar piegādātāja interneta vietnē esošo interaktīvo elementu palīdzību.

      73      Turklāt dalībvalsts var noteikt ieinteresētajiem uzņēmējiem pienākumu nodot klienta rīcībā kvalificētu optiķi, kas sniegtu
         klientam no attāluma individuālo informāciju un padomus attiecībā uz kontaktlēcu izmantošanu un apkopi. Šādas informācijas
         un padomu sniegšana no attāluma turklāt var sniegt priekšrocības, jo tā ļauj lēcu lietotājam formulēt savus jautājumus pārdomātā
         veidā, mērķtiecīgi un bez vajadzības pārvietoties (šajā ziņā – saistībā ar zāļu tirdzniecību internetā – skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Deutscher Apothekerverband, 113. punkts).

      74      No iepriekš minētā izriet, ka mērķis nodrošināt kontaktlēcu lietotāju veselības aizsardzību var tikt sasniegts ar mazāk ierobežojošiem
         pasākumiem nekā tie, kas izriet no pamata lietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma, saskaņā ar kuriem noteiktie ierobežojumi būtu
         piemērojami tikai attiecībā uz pirmo lēcu izsniegšanu un ieinteresētajiem uzņēmējiem būtu noteikts pienākums nodot klienta
         rīcībā kvalificētu optiķi.

      75      Tātad, pieņemot tādu tiesisko regulējumu kā pamata lietā, dalībvalsts pārsniedz šā sprieduma 58. punktā atgādinātās rīcības
         brīvības robežas, un līdz ar to ir jāuzskata, ka šis tiesiskais regulējums pārsniedz norādītā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

      76      Šo pašu iemeslu dēļ minētais tiesiskais regulējums, ciktāl tas ietver aizliegumu pārdot kontaktlēcas internetā, nevar būt
         uzskatāms par samērīgu attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzības mērķi Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē.

      77      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka valsts tiesību normas, kas saistītas
         ar kontaktlēcu tirdzniecību, ietilpst Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomā tiktāl, ciktāl tās attiecas uz šādu lēcu pārdošanas
         aktu internetā. Turpretim valsts tiesību normas, kas saistītas ar minēto lēcu piegādi, neietilpst šīs direktīvas piemērošanas
         jomā.

      78      LESD 34. un 36. pants, kā arī Direktīva 2000/31 ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas
         ļauj tirgot kontaktlēcas tikai specializētajos medicīnas ierīču veikalos.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      79      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Valsts tiesību normas, kas saistītas ar kontaktlēcu tirdzniecību, ietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija
            Direktīvas 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību,
            iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) piemērošanas jomā tiktāl, ciktāl tās attiecas uz šādu lēcu pārdošanas
            aktu internetā. Turpretim valsts tiesību normas, kas saistītas ar minēto lēcu piegādi, neietilpst šīs direktīvas piemērošanas
            jomā.
      LESD 34. un 36. pants, kā arī Direktīva 2000/31 ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas
            ļauj tirgot kontaktlēcas tikai specializētajos medicīnas ierīču veikalos.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2009. gada 30.novembrī. # Carlo De Nicola pret Eiropas Investīciju banku (EIB). # Civildienesta lietas - Paaugstināšana amatā - Prasība par zaudējumu atlīdzību - Pieņemamība. # Lieta F-55/08.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 30. novembrī
      Lieta F‑55/08
      Carlo De Nicola
      pret
      Eiropas Investīciju banku
      Civildienests – Eiropas Investīciju bankas personāls – Novērtēšana – Paaugstināšana amatā – Veselības apdrošināšana – Medicīnisko izdevumu segšana – Psiholoģiska vardarbība – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Pirmās instances tiesas kompetence – Pieņemamība
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta 41. pantu un ar kuru De Nicola tostarp, pirmkārt, prasa atcelt Eiropas Investīciju bankas Apelācijas komitejas 2007. gada 14. decembra lēmumu, ar kuru noraidīta
         viņa prasība, pirmām kārtām, no jauna izvērtēt viņam par 2006. gadu piešķirto novērtējumu un, otrām kārtām, atcelt bankas
         2007. gada 13. jūlija lēmumus par paaugstināšanu amatā, kas pieņemti par 2006. gadu, viņu nepaaugstinot D pakāpē; otrkārt,
         atcelt viņa 2006. gada novērtējuma ziņojumu un 2007. gada 13. jūlija lēmumus, jo ar tiem viņš nav paaugstināts šajā pakāpē,
         treškārt, atzīt, ka viņš ir psiholoģiskas vardarbības upuris, ceturtkārt, piespriest bankai atlīdzināt morālo un materiālo
         kaitējumu, kas viņam radies psiholoģiskas vardarbības dēļ, un, visbeidzot, atcelt lēmumu atteikt atlīdzināt dažus ar lāzerterapiju
         saistītus izdevumus

      Nolēmums: Prasību noraidīt. Prasītājs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Pārsūdzība – Prasība par lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība – Pieņemamība
      (Civildienesta noteikumi, 90. un 91. pants)
      2.      Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Novērtējums
      (Eiropas Investīciju bankas Personāla reglaments, 22. pants)
      3.      Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Gada novērtējuma ziņojums
      (Civildienesta noteikumi, 91. pants)
      4.      Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Novērtēšana – Praktiskas vērtējuma vadlīnijas
      5.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iebilde par prettiesiskumu – Pieņemamība
      (EKL 241. pants; Civildienesta noteikumi, 91. pants)
      6.      Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Novērtēšana – Apelācijas komiteja
      (Eiropas Investīciju bankas Personāla reglaments, 22. pants)
      7.      Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Izdevumi, kas radušies
            saistībā ar slimību – Atlīdzināšana – Atteikums – Ārsta konsultanta atzinuma apstrīdēšana
      (Eiropas Investīciju bankas Personāla reglaments, 35. pants)
      8.      Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Pārsūdzība – Noteikumu 91. panta 1. punkta piemērošana pēc analoģijas
      (EKL 236. pants; Civildienesta noteikumi, 91. pants; Eiropas Investīciju bankas Personāla reglaments, 41. pants)
      1.      Ja tiek apstrīdēta Eiropas Investīciju bankā izveidotās Apelācijas komitejas nostāja, tad Kopienu tiesai ir jāizvērtē novērtējuma
         ziņojumi, par kuriem ir iesniegta administratīvā sūdzība.

      (skat. 84. punktu)
      Atsauce
      Vispārējā tiesa: 2001. gada 23. februāris, T‑7/98, T‑208/98 un T‑109/99 De Nicola/EIB, Recueil FP, I‑A‑49. un II‑185. lpp., 132. punkts.

      2.      Saskaņā ar Eiropas Investīciju bankas Personāla reglamenta 22. pantu procedūra, kurai jāseko, veicot katra darbinieka gada
         vērtējumu, “tiek noteikta, pieņemot iekšēju [bankas] lēmumu”. Tā kā pastāv tikai norāde uz dienesta dokumentu, ir jāatzīst,
         ka banka šo gada novērtējuma procedūru ir noteikusi šajā dienesta dokumentā un ka minētais dokuments, kā arī tā pielikumā
         atrodamās praktiskās vērtējuma vadlīnijas ir saistošu noteikumu kopums, no kuriem banka nevar atkāpties, nepieļaujot nelikumības.
         Pat pieņemot, ka minētais dienesta dokuments nav Personāla reglamentā minētais “iekšējais lēmums”, tas nebūtu nesaistošs,
         jo to vismaz ir jāuztver kā iekšēju dienesta norādījumu, ar kuru banka pati sev ir radījusi noteikumus, kā rīkoties, lai arī
         norādoša rakstura, tomēr no kuriem tā nevar atkāpties, neprecizējot atbilstošus iemeslus, jo citādi tā pārkāptu vienlīdzīgas
         attieksmes principu.

      Tādēļ, ja praktiskajās vērtējuma vadlīnijās ir noteikts termiņš novērtējuma intervijai, tad šis termiņš ir jāievēro. Tā kā
         turklāt minētajās vadlīnijās ir paredzēts, ka pirms novērtējuma intervijas attiecīgajam darbiniekam ir jāaizpilda dažas vērtētāja
         izsniegta novērtējuma ziņojuma projekta daļas, šis vērtējums un atbilstošas informācijas formulējums vērtētājam prasa minimālu
         laiku pārdomām un tādēļ tam starp novērtējuma ziņojuma projekta saņemšanu un novērtējuma interviju ir jāparedz saprātīgs laiks;
         dažas minūtes tādēļ nav uzskatāmas par saprātīgu laiku.

      Tajā pašā laikā ar nelikumībām saistībā ar datumu, kādā notikusi novērtējuma intervija, un termiņu, kas ir bijis noteikts
         ierēdnim, lai paustu savu viedokli par novērtējuma ziņojumu, vien nepietiek, lai noraidītu strīdīgo novērtējumu, jo, pirmkārt,
         novērtējuma procedūras ilgums un tās notikušais kavējums nevar ietekmēt novērtējuma likumību un, otrkārt, ierēdnis varēja
         savus apsvērumus, analīzi un komentārus par strīdīgo novērtējuma projektu paust otrās novērtējuma intervijas laikā.

      (skat. 105., 106., 109., 112., 113. un 121.–124. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1984. gada 13. decembris, 129/82 un 274/82 Lux/Revīzijas palāta, Recueil, 4127. lpp., 20. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1994. gada 26. oktobris, T‑18/93 Marcato/Komisija, Recueil FP, I‑A‑215. un II‑681. lpp., 36. punkts; 2003. gada 10. septembris, T‑165/01 McAuley/Padome, Recueil FP, I‑A‑193. un II‑963. lpp., 44. punkts; 2005. gada 25. oktobris, T‑50/04 Micha/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑339. un II‑1499. lpp., 45. punkts; 2005. gada 13. decembris, T‑155/03, T‑157/03 un T‑331/03 Cwik/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑411. un II‑1865. lpp., 159.–161. punkts.

      3.      Kopienu tiesa ar savu vērtējumu nevar aizstāt par EIB darbinieku vērtējumu atbildīgo personu vērtējumu. Arī EIB tāpat kā citām
         Kopienu iestādēm un organizācijām ir plaša rīcības brīvība, novērtējot sava personāla locekļu darbu. Kopienu tiesas veikta
         kontrole saistībā ar vērtējumu, kas ietverts Bankas darbinieka gada novērtējuma ziņojumā, var attiekties tikai uz iespējamām
         formas neprecizitātēm, acīmredzamām novērtējuma kļūdām, kā arī uz iespējamo pilnvaru pārsniegšanu.

      (skat. 126. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2002. gada 22. oktobris, T‑178/00 un T‑341/00 Pflugradt/ECB, Recueil, II‑4035. lpp., 69. punkts.

      4.      Dienesta dokumenta pielikumā atrodamajās praktiskajās vērtējuma vadlīnijās Eiropas Investīciju Bankai esošais noteikums, saskaņā
         ar kuru mērķus “apstiprina novērtējamais”, nav interpretējams tādējādi, ka, nepastāvot ieinteresētās personas apstiprinājumam,
         novērtējuma ziņojums ir kļūdains. Ja šāda interpretācija tiktu pieņemta, tad administrācijai saskaņā ar šo tiesību normu būtu
         pienākums no visiem tās personāla locekļiem visos gadījumos saņemt apstiprinājumu par uzdevumiem, kas tai uzticēti, un šie
         darbinieki varētu izvēlēties, kādiem mērķiem sekot, kas, savukārt, būtu pretrunā ar labas pārvaldības principu un hierarhijas
         principu.

      (skat. 131. punktu)
      5.      Lai arī ierēdnis, izmantojot iebildi par prettiesiskumu, principā ir tiesīgs apstrīdēt Kopienu iestādes vai organizācijas
         pieņemtas vispārpiemērojamas tiesību normas – turklāt šo iebildi neuztverot kā lūgumu izdot rīkojumu –, tomēr to var darīt
         ar diviem priekšnosacījumiem: individuāls lēmums, kuru viņš vēlas atcelt, ir ticis pieņemts, tieši piemērojot šīs tiesību
         normas, un šī iebilde par prettiesiskumu galu galā var nodrošināt priekšrocību.

      (skat. 172. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 2000. gada 5. oktobris, C‑432/98 P un C‑433/98 P Padome/Chvatal u.c., Recueil, I‑8535. lpp., 33. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2006. gada 29. novembris, T‑135/05 Campoli/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑297. un II‑A‑2‑1527. lpp., 132. punkts.

      6.      Apelācijas komiteja, pie kuras saistībā ar savu gada novērtējumu var griezties Eiropas Investīciju Bankas personāla darbinieks,
         nerīkojas kā bankas kompetento dienestu augstākstāvoša institūcija. Tā nevar lemt šo dienestu vietā. Komiteja zināmā mērā
         kā tiesa veic tai iesniegto lēmumu tiesiskuma pārbaudi un, proti, pamatojoties uz apsvērumiem, kas ir salīdzināmi ar Kopienu
         tiesas apsvērumiem. Tā arī vērtē, vai novērtējumu sagatavošanas procedūra ir bijusi likumīga un vai Banka acīmredzami nav
         pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas, kas it īpaši ir plaša novērtējuma un paaugstināšanas amatā jomā.

      Ja Kopienu tiesa – pēc tam, kad tā pārbaudījusi to pašu Apelācijas komitejai iesniegto lēmumu tiesiskumu, –izdara tādu pašu
         secinājumu kā komiteja, proti, ka pret šiem lēmumiem vērstie iebildumi ir jānoraida, Kopienu tiesai vairs nav jālemj par prasījumiem,
         kas vērsti pret komitejas lēmumu. Šie prasījumi atbilst tiem, kuri vērsti pret bankas lēmumu atcelšanu, kas ir tiesvedības
         priekšmets.

      Pat pieņemot, ka Apelācijas komitejas lēmuma tiesiskumu varētu autonomi pārbaudīt un ka šo lēmumu būtu jāatceļ, šāda tiesību
         akta atcelšana neskartu strīdīgo novērtējumu, jo šis lēmums to neaizstāj. Pasludinot tiesību akta atcelšanu, bankai nebūtu
         pienākums no jauna izskatīt Apelācijas komitejā prasītāja iesniegto sūdzību par strīdīgo ziņojumu, ja Kopienu tiesa jau pati
         ir pieņēmusi lēmumu par šo apstrīdējumu.

      (skat. 196., 197. un 199. punktu)
      7.      No, pamatojoties uz Eiropas Investīciju Bankas Personāla reglamenta 35. pantu, pieņemto Iekšējo veselības apdrošināšanas noteikumu
         II pielikuma III punkta izriet, ka bankas darbiniekam, kurš vēlas vērsties pret atteikumu viņam atlīdzināt medicīniskos izdevumus,
         ir jāķeras pie īpašiem šai ziņā viņa rīcībā esošiem tiesību aizsardzības līdzekļiem. Tiesību normām, saskaņā ar kurām neatkarīgam
         ārstam būtu jāpalīdz atrisināt ar medicīniskiem jautājumiem saistītais strīds, būtu pretrunā tas, ka darbinieks efektīvi varētu
         apšaubīt ārsta konsultanta atzinumu ārpus šim jautājumam īpaši paredzētās procedūras.

      (skat. 212. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2008. gada 17. jūnijs, F‑97/07 De Fays/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 56. punkts.

      8.      Tā kā bankas kompetencē ietilpst noteikt saviem darbiniekiem piemērojamo sistēmu saskaņā ar Eiropas Investīciju bankas statūtu
         protokolu, tā ir tiesīga izvirzīt nosacījumus, kad tās darbinieki var vērsties Tiesā atbilstoši EKL 236. pantam.

      Bankas Personāla reglamenta 41. pantā par tiesību aizsardzības līdzekļiem ir norāde tikai uz Tiesas kompetenci, un tajā ir
         paredzēts aizsākt samierināšanas procedūru. Tajā tātad nav neviena īpaša noteikuma, kura rezultātā tiktu ierobežota vai paplašināta
         Tiesas kompetence, kā tas attiecībā uz ierēdņiem izriet no Civildienesta noteikumu 91. panta un pastāvīgas judikatūras.

      Taču, tā kā minētajā Personāla reglamentā nav nekādu noteikumu, tad nav tieši jāpiemēro Civildienesta noteikumu noteikumi,
         kas būtu pretrunā Eiropas Investīciju bankas darbinieku nodarbināšanas nosacījumu īpašajam raksturam; šie noteikumi drīzāk
         ir jāuztver kā iedvesmas avots un tie ir jāpiemēro pēc analoģijas, jo tikai iekšēji strīdi starp banku un tās darbiniekiem
         pēc savas būtības līdzinās strīdiem starp Kopienu iestādēm un to ierēdņiem vai pagaidu darbiniekiem.

      Tādējādi Eiropas Investīciju bankas darbinieku prasībām ir jāpiemēro pēc analoģijas Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts,
         saskaņā ar kuru Kopienu tiesas kompetencē nav lemt, ja prasība, kuru tā izskata, nav vērsta pret tiesību aktu, kuru administrācija
         ir pieņēmusi, lai noraidītu prasītāja prasījumus.

      (skat. 233.–236. un 239. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: De Nicola/EIB, minēts iepriekš, 100., 101. un 107. punkts.


title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 21. februāra spriedums.#Patricia Dumont de Chassart pret Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS).#Tribunal du travail de Bruxelles lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – 72. pants, 78. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 79. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Bāreņiem paredzētie ģimenes pabalsti – Apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu summēšana – Laikposmi, ko pārdzīvojušais vecāks pabeidzis citā dalībvalstī – Neņemšana vērā.#Lieta C‑619/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2013. gada 21. februārī (
            *1
         )
      “Sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — 72. pants, 78. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 79. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Bāreņiem paredzētie ģimenes pabalsti — Apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu summēšana — Laikposmi, ko pārdzīvojušais vecāks pabeidzis citā dalībvalstī — Neņemšana vērā”
      Lieta C-619/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal du travail de Bruxelles (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 15. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 30. novembrī, tiesvedībā

            Patricia Dumont de Chassart

      pret

            Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés
            (ONAFTS).

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši E. Jarašūns [E. Jarašiūnas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), K. Toadere [C. Toader] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 7. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  P. Dumont de Chassart vārdā – F. Hachez un T. Delahaye, avocats,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – L. van den Broeck un M. Jacobs, pārstāves, kurām palīdz J. Vanden Eynde un L. Delmotte, avocats,

               —

               Eiropas Savienības Padomes vārdā – E. Sitbon, kā arī M. Veiga un S. Cook, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – V. Kreuschitz un G. Rozet, pārstāvji.

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 13. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, tās redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 3. sēj., 3. lpp.), kurā savukārt izdarīti grozījumi ar Padomes 1999. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 1399/1999 (OV L 164, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 3. sēj., 354. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 72. pantu, 78. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 79. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību P. Dumont de Chassart prasībā pret Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS) [Darbiniekiem paredzēto ģimenes pabalstu iestādi] (turpmāk tekstā – “ONAFTS”) par šīs iestādes atteikšanos viņai attiecībā uz viņas dēlu piešķirt bāreņiem paredzētos ģimenes pabalstus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               3

               Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punktā ir noteikts, ka šajā regulā “darbinieks” nozīmē tostarp jebkuru personu, kas obligāti vai brīvprātīgi ir apdrošināta pret viena vai vairāku veidu gadījumiem, uz kuriem attiecas darbinieku sociālā nodrošinājuma sistēma.

               4

               Šīs regulas 2. pantā ar virsrakstu “Personas, uz kurām attiecas regula” ir paredzēts:
               “1.   Šī regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, un uz studentiem, uz kuriem attiecas [attiecas vai ir attiekušies] vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti, un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kā arī viņu ģimenes locekļi vai viņus kā apgādniekus zaudējušie ģimenes locekļi.
               2.   Šī regula attiecas uz darbinieku un pašnodarbinātu personu viņus kā apgādniekus zaudējušajiem ģimenes locekļiem un uz studentiem, uz kuriem attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti neatkarīgi no šo personu pilsonības [Šī regula attiecas uz darbinieku un pašnodarbinātu personu, kā arī studentu, uz kuriem neatkarīgi no šo personu pilsonības ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti, viņus kā apgādniekus zaudējušajiem ģimenes locekļiem], ja viņus kā apgādniekus zaudējušie ģimenes locekļi ir [kādas] dalībvalsts pilsoņi vai bezvalstnieki, vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī”.

               5

               Minētās regulas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
               [..]

                        c)

                        vecuma pabalsti;

                  [..]

                        h)

                        ģimenes pabalsti.”

               6

               Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 7. nodaļā “Ģimenes pabalsti” esošajā 72. pantā ar virsrakstu “Apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmu summēšana” ir noteikts:
               “Ja kādas dalībvalsts tiesību aktos tiesību iegūšanai uz pabalstiem paredzēts priekšnoteikums par apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmu pabeigšanu, šīs valsts kompetentā institūcija, ciktāl nepieciešams, ņem vērā tādus apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmus, kas pabeigti jebkurā citā dalībvalstī, tā, it kā tie būtu laika posmi, kas pabeigti saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro.”

               7

               Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 8. nodaļā “Pabalsti pensionāru apgādībā esošiem bērniem un bāreņiem” esošais 78. pants ar virsrakstu “Bāreņi” ir formulēts šādi:
               “1   Šajā pantā termins “pabalsti” nozīmē ģimenes pabalstus un attiecīgos gadījumos papildu vai īpašus pabalstus bāreņiem.
               2.   Bāreņu pabalstus piešķir saskaņā ar šādiem noteikumiem, neatkarīgi no tā, kurā dalībvalstī dzīvo bārenis vai tā fiziskā vai juridiskā persona, kas viņu faktiski uztur:

                        a)

                        tāda miruša darbinieka vai pašnodarbinātas personas bārenim, uz kuru attiekušies vienas dalībvalsts tiesību akti – vienīgi saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem;

                        b)

                        tāda miruša darbinieka vai pašnodarbinātas personas bārenim, uz kuru attiekušies vairāku dalībvalstu tiesību akti:

                                 i)

                                 saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bārenis dzīvo, ar noteikumu, ka, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 79. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tiesības uz vienu no 1. punktā minētajiem pabalstiem ir iegūtas saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem;

                  [..].”

               8

               Tajā pašā minētās regulas 8. nodaļā esošais 79. pants ar virsrakstu “Kopīgie noteikumi par pabalstiem pensionāru apgādībā esošiem bērniem un bāreņiem” ir formulēts šādi:
               “1.   Pabalstus 77., 78. un 78.a panta nozīmē saskaņā ar tiesību aktiem, kas noteikti, piemērojot minētos pantus, nodrošina tā institūcija, kas ir atbildīga par šādu tiesību aktu piemērošanu, uz sava rēķina tā, it kā uz pensionāru vai nomirušo darbinieku būtu attiekušies vienīgi kompetentās valsts tiesību akti.
               Tomēr:

                        a)

                        ja šajos tiesību aktos noteikts, ka tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no apdrošināšanas, nodarbinātības[,] pašnodarbinātības [vai pastāvīgās dzīvesvietas] laika posmu ilguma, šādu ilgumu nosaka, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 45. vai 72. pantu;

                  [..].”

               9

               Tās pašas regulas VI pielikumā “Īpaša kārtība, kādā piemērojami noteiktu dalībvalstu tiesību akti” ir noteikts šādi:

                        “A.

                        Beļģija
                        [..]

                                 7.

                                 Saskaņā ar regulas 72. pantu un 79. panta 1. punkta a) apakšpunktu tādus nodarbinātības laika posmus un/vai apdrošināšanas laika posmus, kas pabeigti atbilstīgi citas dalībvalsts tiesību aktiem, ņem vērā, ja tiesības uz pabalstiem atbilstīgi Beļģijas tiesību aktiem ir atkarīgas no nosacījuma, lai attiecībā uz konkrēto agrāko laika posmu būtu izpildīti kvalificēšanās nosacījumi ģimenes pabalstu saņemšanai atbilstīgi darbinieku sistēmai.

                           [..]”

               10

               Vispārīgos laikposmu summēšanas noteikumus izklāstošajā Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 (OV L 74, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 1. sēj., 83. lpp.), tās redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 118/97, 15. pantā ir tostarp noteikts, ka:
               “1.   Regulas [Nr. 1408/71] 18. panta 1. punktā, 38. pantā, 45. panta 1. līdz 3. punktā, 64. pantā un 67. panta 1. un 2. punktā minētajos gadījumos laika posmu summēšanu veic saskaņā ar šādiem noteikumiem:

                        a)

                        apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmiem, kas pabeigti saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem, pievieno apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmus, kas pabeigti saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem, ciktāl ir vajadzība tos izmantot, lai papildinātu apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmus, kas pabeigti saskaņā ar pirmās minētās dalībvalsts tiesību aktiem, ar mērķi iegūt, saglabāt vai atgūt tiesības saņemt pabalstus, ja vien šie apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmi nepārklājas. [..]

                  [..]”

         Beļģijas tiesiskais regulējums

               11

               Konsolidēto 1939. gada 19. decembra Likumu par darbiniekiem paredzētajiem ģimenes pabalstiem (turpmāk tekstā – “Konsolidētie likumi”) 56.a panta 1. punktā ir paredzēts, ka bērns bārenis saņem bāreņiem noteiktajā apmērā paredzētos ģimenes pabalstus, ja brīdī, kad miris viens no viņa vecākiem, vai nu mirušais vecāks, vai pārdzīvojušais vecāks pēdējos divpadsmit mēnešus pirms nāves atbilda nosacījumiem, lai atbilstoši minētajiem likumiem varētu pretendēt uz vismaz sešiem vienotas likmes ikmēneša pabalstiem.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               12

               Beļģijas pilsone P. Dumont de Chassart ir Beļģijas pilsoņa G. Descampe atraitne. Šim pārim Francijā 2000. gada 23. janvārī piedzima dēls Diego Descampe, kurš arī ir Beļģijas pilsonis.

               13

               No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka laikā no 1993. gada 28. septembra līdz 2008. gada 31. augustamP. Dumont de Chassart strādāja algotu darbu Francijā. Savukārt G. Descampe strādāja algotu darbu gan Beļģijā laikā no 1968. līdz 1976. gadam un no 1987. līdz 1988. gadam, gan Francijā laikā no 1989. gada līdz 2002. gadam. Pēc tam G. Descampe vairs nestrādāja un, būdams “priekšpensijā”, dzīvoja Francijā no saviem ietaupījumiem, nesaņemot nevienu pabalstu.

               14

               2008. gada 25. aprīlīG. Descampe Francijā nomira.

               15

               2008. gada 31. augustāP. Dumont de Chassart kopā ar savu dēlu atgriezās uz dzīvi Beļģijā, kur pēc aptuveni mēnesi ilgas strādāšanas viņa kļuva bezdarbniece.

               16

               2008. gada 13. oktobrīP. Dumont de Chassart iesniedza ONAFTS pieteikumu, lai attiecībā uz savu dēlu saņemtu bāreņiem paredzētos ģimenes pabalstus.

               17

               2009. gada 4. februārī viņa vienlīdz lūdza ONAFTS piešķirt viena vecāka ģimenei paredzēto ģimenes pabalstu piemaksu par laiku kopš 2008. gada 1. septembra.

               18

               2009. gada 9. martāONAFTS informēja P. Dumont de Chassart, ka, ņemot vērā viņas Beļģijā veikto profesionālo darbību, viņai kopš 2008. gada 1. septembra ir piešķirti ģimenes pabalsti.

               19

               2009. gada 6. aprīlīONAFTS turklāt darīja zināmu P. Dumont de Chassart, ka kopš 2008. gada 1. oktobra viņai ir piešķirta arī viena vecāka ģimenei paredzētā ģimenes pabalsta piemaksa.

               20

               2009. gada 20. novembrīONAFTS turpretim nolēma atteikties pieteicējai piešķirt bāreņiem paredzētos ģimenes pabalstus, pamatojoties uz to, ka pēdējos divpadsmit mēnešos pirms savas nāves G. Descampe neatbilda nosacījumiem, lai varētu pretendēt uz vismaz sešiem vienotas likmes ikmēneša pabalstiem, kā prasīts Konsolidēto likumu 56.a panta 1. punktā.

               21

               2010. gada 5. februārīP. Dumont de Chassart cēla prasību Tribunal du travail de Bruxelles [Briseles Darba lietu tiesā], kurā viņa apstrīdēja šo atteikumu, apgalvodama, ka ONAFTS esot bijis jāpiešķir viņai bāreņiem paredzētie ģimenes pabalsti, ņemot vērā apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus, kurus viņa Francijā bija pabeigusi līdz sava vīra nāvei.

               22

               Savā nolēmumā iesniedzējtiesa konstatē, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 78. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteiktajam piemērojamas ir bērna bāreņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesības un tādēļ kopš 2008. gada 1. septembraP. Dumont de Chassart situācijai ir piemērojamas Beļģijas tiesības. Taču iesniedzējtiesa norāda, ka atbilstoši Konsolidēto likumu 56.a panta 1. punktā noteiktajam bāreņiem paredzēto ģimenes pabalstu saņemšanas tiesības var nodibināt gan mirušais vecāks, gan pārdzīvojušais vecāks. Tomēr šajā pamatlietā šāds pieteikums ar mirušā vecāka situāciju nevarot tikt pamatots, jo pēdējos pirmsnāves divpadsmit mēnešos viņš neatbilda nosacījumiem, kas Konsolidētajos likumos izvirzīti, lai varētu pretendēt uz vismaz sešiem vienotas likmes ikmēneša pabalstiem. Savukārt par pārdzīvojušā vecāka situāciju tika norādīts, ka P. Dumont de Chassart šim nosacījumam būtu atbildusi tikai tad, ja pieteicējas Francijā pabeigtie apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi būtu pielīdzināmi Beļģijā pabeigtajiem apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmiem.

               23

               Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka Regulas Nr. 1408/71 72. pantā paredzētā pielīdzināšanas noteikuma piemērojamību izslēdzot šīs regulas 79. panta 1. punkts. Proti, kā pamatlietā apgalvo ONAFTS, šī pēdējā minētā tiesību norma, kurā ir atsauce uz minēto 72. pantu, attiecoties vienīgi uz apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmiem, kurus pabeidzis mirušais darba ņēmējs, nevis tiem, kurus pabeidzis pārdzīvojušais darba ņēmējs. Tātad Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta un līdz ar to arī tajā ietvertās atsauces uz tās pašas regulas 72. pantu piemērojamības subjektu loks ir šaurāks nekā Konsolidēto likumu 56.a panta 1. punkta gadījumā.

               24

                  Tribunal du travail de Bruxelles prāto, vai, Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punktā šādi ierobežojot Konsolidēto likumu 56.a panta 1. punkta piemērošanas jomu, tiek pārkāpti Savienības tiesībās noteiktie vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi. Šajā ziņā šī tiesa šaubās konkrēti par to, vai attieksme pret bērniem, kuru vecāki nekad nav atstājuši Beļģijas teritoriju, lai veiktu profesionālo darbību kādā citā dalībvalstī, var būt atšķirīga no attieksmes pret bērniem, kuru vecāki, būdami Savienības pilsoņi, ir dzīvojuši kādā citā dalībvalstī, kurā Beļģijas tiesību aktiem būtiskajā atsauces laikposmā pārdzīvojušais vecāks strādāja, savukārt mirušais vecāks neveica nekādu darbību. Proti, pirmo gadījumā pārdzīvojušais vecāks, kas atsauces laikposmā ir Beļģijā strādājis, varētu atsaukties ne tikai uz mirušā vecāka pabeigtajiem apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmiem, bet arī uz saviem Beļģijā pabeigtajiem apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmiem, savukārt otro gadījumā pārdzīvojušais vecāks uz citā dalībvalstī pabeigtajiem laikposmiem Beļģijā atsaukties nevarētu.

               25

               Šādos apstākļos Tribunal du travail de Bruxelles nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai ar [Regulas Nr. 1408/71] 79. panta [1. punktu], ja to interpretē tādējādi, ka [minētās regulas] 72. pantā paredzētos apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laikposmu pielīdzināšanas noteikumus tas ļaujot piemērot tikai attiecībā uz mirušo vecāku, kā rezultātā ar [Konsolidēto likumu] 56.a panta [1. punktu] pārdzīvojušajam vecākam – lai arī kāda būtu viņa pilsonība un ja vien viņš ir kādas dalībvalsts pilsonis vai ietilpst [tās pašas regulas] piemērojamības subjektu lokā –, kurš [Konsolidēto likumu] 56.a panta [1. punktā] minēto divpadsmit mēnešu laikposmu ir nostrādājis kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī, līdz ar to tiek liegta iespēja sniegt pierādījumu, ka viņš atbilst nosacījumam, saskaņā ar kuru, būdams pabalsta saņēmējs [minēto likumu] 51. panta 3. punkta 1. apakšpunkta izpratnē, viņš būtu varējis pretendēt uz sešiem vienotas likmes ikmēneša pabalstiem divpadsmit mēnešos pirms nāves, kurpretim pārdzīvojušajam vecākam – neatkarīgi no tā, vai viņš ir Beļģijas vai kādas citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis –, kurš [Konsolidēto likumu] 56.a panta [1. punktā] minēto divpadsmit mēnešu laikposmu ir nostrādājis tikai Beļģijā tādā gadījumā tādēļ, ka viņš nav atstājis Beļģijas teritoriju, ir atļauts šādu pierādījumu sniegt, ir pārkāpti vienlīdzības un nediskriminācijas principi, kuri ir nostiprināti tostarp 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 14. pantā, kas vajadzības gadījumā skatīts kopā ar [EK] līguma konsolidētās versijas 17., 39. un/vai 43. pantu?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               26

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1408/71 72. pants, 78. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 79. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir ļauts, summējot apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus, kas vajadzīgi, lai kādā dalībvalstī iegūtu tiesības uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem, ņemt vērā vienīgi laikposmus, kurus citā dalībvalstī pabeidzis tikai mirušais vecāks, izslēdzot pārdzīvojušā vecāka pabeigtos laikposmus. Ja tas ir tā, šī tiesa vaicā, vai šīs Regulas Nr. 1408/71 tiesību normas ir atbilstīgas vispārējam vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminēšanas principam.

         Par Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību

               27

               Ievadam uzreiz jāpaskaidro, ka pretēji tam, ko Beļģijas valdība ir norādījusi savos rakstveida apsvērumos, tāda mirušā vecāka kā G. Descampe tiesību pārņēmējiem nav liedzamas tiesības atsaukties uz Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību, pamatojoties uz to, ka šis vecāks tāpēc, ka viņš savā nāves brīdī vairs nebija apdrošināts nevienam no šīs regulas 4. panta 1. punktā uzskaitītajiem sociālā nodrošinājuma gadījumiem, esot zaudējis savu “darba ņēmēja” statusu minētās regulas 1. panta a) apakšpunkta izpratnē.

               28

               Proti, Regula Nr. 1408/71 saskaņā ar tās piemērojamības subjektu loku noteicošajā 2. pantā teikto ir piemērojama darba ņēmēju, uz kuriem “[ir attiekušies]” vienas vai vairāku dalībvalstu sociālā nodrošinājuma tiesību akti šīs pašas regulas 4. panta 1. punkta izpratnē, viņus kā apgādniekus zaudējušajiem ģimenes locekļiem (šajā ziņā skat. 1978. gada 16. marta spriedumu lietā 115/77 Laumann, Recueil, 805. lpp., 5. punkts, un 1997. gada 25. jūnija spriedumu lietā C-131/96 Mora Romero, Recueil, I-3659. lpp., 21. punkts).

               29

               Taču pamatlietā nav strīda par to, ka laikā no 1968. gada līdz 2002. gadam profesionālo darbību gan Beļģijā, gan Francijā veikušais G. Descampe ir piedalījies abu šo dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās. Tādējādi no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka, ja vien G. Descampe nebūtu nomiris īsi pirms pensijas vecuma sasniegšanas, viņam būtu bijušas tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu tostarp arī uz vecuma pensiju katrā no šīm dalībvalstīm.

               30

               Jebkurā gadījumā netiek apstrīdēts, ka pamatlietā aplūkoto bāreņiem paredzēto pabalstu lūgusī P. Dumont de Chassart gan pirms, gan pēc G. Descampe nāves ir bijusi apdrošināta kādas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta izpratnē, un tādējādi viņa ir “darba ņēmējs” šīs regulas 1. panta a) punkta izpratnē un līdz ar to minētā regula viņai ir piemērojama, kā noteikts tās 2. pantā.

               31

               Tāpēc jākonstatē, ka tāda situācija kā pamatlietā aplūkotā ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērojamības subjektu lokā.

         Par Regulas Nr. 1408/71 72. panta, 78. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 79. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta interpretāciju

               32

               Jautājumā par tiesībām uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 78. pantā izklāstītie noteikumi ir domāti, lai varētu noteikt, kuras dalībvalsts tiesību aktos ir reglamentēta šo pabalstu piešķiršana, un šie pabalsti principā tiek piešķirti atbilstoši tikai šīs dalībvalsts tiesību aktiem. No šā panta 2. punkta b) apakšpunkta i) punkta izriet, ka, ja uz mirušo darba ņēmēju ir attiekušies vairāku dalībvalstu tiesību akti, minētos pabalstus piešķir atbilstoši tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras teritorijā mirušā darba ņēmēja bārenis dzīvo. Tādējādi dzīvesvietas dalībvalsts šajā tiesību normā ir norādīta kā vienīgā, kuras kompetencē ir attiecīgo pabalstu piešķiršana (skat. tostarp 1997. gada 27. februāra spriedumu lietā C-59/95 Bastos Moriana u.c., Recueil, I-1071. lpp., 15. un 18. punkts, kā arī 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-225/10 Pérez Garcίa u.c., Krājums, I-10111. lpp., 39. punkts).

               33

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikto kompetentajai dalībvalstij pabalsti saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem jānodrošina “tā, it kā” uz mirušo darba ņēmēju būtu attiekušies vienīgi šīs valsts tiesību akti.

               34

               Beļģijas valdība apgalvo, ka, lai summētu tiesību uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem iegūšanai vajadzīgos apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus, mirušā vecāka pabeigtos laikposmus Regulas Nr. 1408/71 tiesību normās ļauts ņemt vērā vienīgi tad, ja viņš jau kādu laiku bijis apdrošināts vai nodarbināts dalībvalstī, kurai tiek lūgts piešķirt pabalstus. No tā izrietot, ka pamatlietā Beļģijas tiesību aktos paredzēto tiesību uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem iegūšanai nav ņemami vērā apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi, kurus P. Dumont de Chassart pabeigusi Francijā gadā pirms viņas vīra nāves.

               35

               Šajā ziņā jāvērš uzmanība uz to, ka Regulas Nr. 1408/71 78. pants, kā izklāstīts šā panta 2. punkta a) apakšpunktā un b) apakšpunkta pirmajā daļā, patiešām attiecas vienīgi uz “miruša darba ņēmēja bāreņa” tiesībām uz pabalstiem. Tātad šī tiesību norma, kā Tiesa jau ir nospriedusi, nav piemērojama gadījumā, ja bērni par bāreņiem kļuvuši, nomirstot vecākam, kuram pašam nav bijis darba ņēmēja statusa (1989. gada 14. marta spriedums lietā 1/88 Baldi, Recueil, 667. lpp., 15. punkts).

               36

               Gluži tāpat arī Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta pirmā daļa jautājumā par pabalstu maksāšanu patiešām attiecas, kā teikts šā panta 1. punkta pirmajā daļā, vienīgi uz “mirušā” darba ņēmēja situāciju.

               37

               Tomēr jāatgādina, kā izriet no šā sprieduma 32. un 33. punkta, ka Regulas Nr. 1408/71 78. panta 2. punktā un 79. panta 1. punkta pirmajā daļā ir vienīgi noteikta kāda “kolīzijnorma”, kura domāta tikai, lai noteiktu, kuri tiesību akti ir piemērojami, kā arī kurai institūcijai ir pienākums maksāt tajos paredzēto pabalstu tādu bāreņu gadījumā, kuru mirušajam vecākam ir bijis darba ņēmēja statuss.

               38

               Tādējādi šo tiesību normu mērķis ir ne tikai izvairīties no vienlaicīgas vairāku valstu tiesību aktu piemērošanas un sarežģījumiem, kas tādēļ var rasties, bet arī novērst to, ka Regulas Nr. 1408/71 piemērojamības subjektu lokā ietilpstošajām personām tiktu liegta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tādēļ, ka nav tiesību aktu, kuri būtu tām piemērojami (pēc analoģijas skat. 1998. gada 11. jūnija spriedumu lietā C-275/96 Kuusijärvi, Recueil, I-3419. lpp., 28. punkts).

               39

               Turpretim minētās tiesību normas nav domātas, lai noteiktu, kādiem materiāltiesiskiem nosacījumiem ir pakārtota tiesību uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem esamība. Šos nosacījumus noteikt principā ir katras dalībvalsts tiesību aktu ziņā (šajā ziņā skat. 2012. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-106/11 Bakker, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               40

               Proti, ar Regulu Nr. 1408/71 nav izveidota kopēja sociālā nodrošinājuma sistēma, bet gan tiek ļauts pastāvēt dažādām valstu sistēmām, un tās vienīgais mērķis ir nodrošināt šo sistēmu koordinēšanu. Tādējādi tā ļauj pastāvēt dažādām sistēmām, kas rada pamatu dažādiem prasījumiem pret dažādām iestādēm, kurās pieteicējam ir tiesības vērsties vai nu saskaņā tikai ar valsts tiesībām, vai arī saskaņā ar valsts tiesībām, kuras vajadzības gadījumā papildinātas ar Savienības tiesībām (2008. gada 3. aprīļa spriedums lietā C-331/06 Chuck, Krājums, I-1957. lpp., 27. punkts).

               41

               Tā kā šajā jomā nav veikta saskaņošana Savienības līmenī, noteikt sociālā nodrošinājuma sistēmas pabalstu piešķiršanas nosacījumus savos tiesību aktos, ievērojot Savienības tiesības, ir katras dalībvalsts kompetencē (šajā ziņā skat. tostarp 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-345/09 van Delft u.c., Krājums, I-9879. lpp., 84. un 99. punkts, kā arī 2011. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-388/09 da Silva Martins, Krājums, I-5737. lpp., 71. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               No tā izriet, ka “mirušā darba ņēmēja” statuss Regulas Nr. 1408/71 78. panta 2. punkta un 79. panta 1. punkta pirmās daļas kontekstā ir vienīgi piesaistes kritērijs, pēc kura nosaka, pirmkārt, vai šīs tiesību normas ir piemērojamas, un, otrkārt, saistībā ar bāreņa dzīvesvietu – kuras valsts tiesību akti ir piemērojami.

               43

               Šoreiz lietā nav strīda par to, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 78. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) punktā noteiktajam piesaistes kritērijam piemērojami ir Beļģijas tiesību akti, proti, Konsolidēto likumu 56.a panta 1. punkts. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta pirmo daļu tātad attiecīgie pabalsti atbilstoši Beļģijas tiesību aktiem Beļģijas kompetentajām iestādēm ir jāmaksā tā, it kā uz G. Descampe būtu attiekušies tikai tās tiesību akti.

               44

               Ja reiz saskaņā ar šīm tiesību normām vispirms ir šādi noteikts, ka bāreņiem paredzēto pabalstu piešķiršanai piemērojami ir Beļģijas tiesību akti, turklāt norādot, ka šo pabalstu maksāšanas pienākums ir Beļģijas kompetentajām iestādēm, tiesību uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem esamība atbilstoši šā sprieduma 39.–41. punktā atgādinātajai judikatūrai tad jau ir atkarīga no šādi par piemērojamiem noteikto Beļģijas tiesību aktu, proti, Konsolidēto likumu 56.a panta 1. punkta, noteikumiem.

               45

               Taču šajā ziņā nav strīda par to, ka šajā valsts tiesību normā ir ļauts, lai noteiktu, vai ir tiesības uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem, ņemt vērā gan mirušā vecāka, gan pārdzīvojušā vecāka pabeigtos apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus.

               46

               Šajos apstākļos saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 79. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā izklāstīto noteikumu Beļģijas kompetentajām iestādēm, lai noteiktu, vai pamatlietā ir tiesības uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem, atbilstoši tās pašas regulas 72. pantā noteiktajam apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu summēšanas principam, uz kuru atsauce ir izdarīta minētajā 79. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā, ir jāņem vērā apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi, kurus pārdzīvojušais vecāks pabeidzis kādā citā dalībvalstī.

               47

               Proti, šajā tiesību normā, kurā piemērojamajos valsts tiesību aktos noteiktais saturiski tiek mīkstināts, miruša darba ņēmēja bāreņa labā paredzot principu, ka apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi ir summējami, šo valsts tiesību aktu piemērojamības subjektu loks netiek nekādi ierobežots. Turklāt jākonstatē, ka minētajā tiesību normā nav nekādas atsauces uz “mirušā darba ņēmēja” jēdzienu.

               48

               Beļģijas valdība tomēr uzskata, ka, lai Beļģijas kompetentās iestādes varētu ņemt vērā citā dalībvalstī nostrādātos laikposmus to summēšanai, ir vajadzīgs, lai atsauces laikposmā vismaz kāda minimāla darbība būtu bijusi veikta Beļģijā. Tātad Regulas Nr. 1408/71 79. pants nav interpretējams tādējādi, ka tajā šīm iestādēm būtu noteikts pienākums P. Dumont de Chassart Francijā nostrādāto laikposmu ņemt vērā tikai tad, ja ar šo nodarbinātību varētu papildināt kādu Beļģijā pabeigtu apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmu. Taču šajā lietā apgalvot, ka šāds laikposms Beļģijā būtu bijis pabeigts gadā pirms G. Descampe nāves, pēc šīs valdības domām, nevarot ne G. Descampe, ne P. Dumont de Chassart gadījumā.

               49

               Šādai interpretācijai nevar piekrist.

               50

               Kā Tiesa ir nospriedusi jau 2011. gada 15. decembra sprieduma lietā C-257/10 Bergström (Krājums, I-13227. lpp.) 44. punktā, par ģimenes pabalsta piešķiršanu atbildīgā dalībvalsts nedrīkst pieprasīt, lai papildus kādā citā dalībvalstī pabeigtajiem apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmiem tiktu pabeigts vēl kāds laikposms tās teritorijā.

               51

               Gan Regulas Nr. 1408/71 72. panta, gan bāreņiem paredzēto pabalstu piešķiršanu Beļģijā reglamentējošā šīs regulas VI pielikuma A daļas 7. punkta formulējums šajā ziņā ir gluži skaidrs. Proti, pirmajā no šīm tiesību normām tiek prasīts, lai summējot ņemtu vērā “tādus apdrošināšanas, nodarbinātības vai pašnodarbinātības laika posmus, kas pabeigti jebkurā citā dalībvalstī”, tā, it kā tie būtu laikposmi, kas pabeigti saskaņā ar kompetentās iestādes piemērojamajiem tiesību aktiem, savukārt otrajā ir noteikts, ka bāreņiem paredzēto pabalstu piešķiršanas mērķiem “ņem vērā” apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus, kas pabeigti atbilstīgi kādas citas dalībvalsts tiesību aktiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bergström lietā 41. punkts).

               52

               Turklāt jāatgādina, ka Regula Nr. 1408/71 tika pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 51. pantu (pēc tam – EK līguma 51. pants, kurš pēc grozījumiem kļuvis par EKL 42. pantu un tad – par LESD 48. pantu), saskaņā ar kuru Eiropas Savienības Padome var noteikt tādus pasākumus sociālā nodrošinājuma jomā, kas vajadzīgi, lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, tostarp izveidojot sistēmu, kas nodrošina, ka migrējošiem darba ņēmējiem un personām, kas ir viņu apgādībā, tiek summēti “visi laikposmi”, ko saskaņā ar dažādu valstu tiesību aktiem ņem vērā, lai iegūtu un saglabātu tiesības saņemt pabalstu un aprēķinātu tā lielumu (iepriekš minētais spriedums lietā Bergström, 42. punkts).

               53

               Šī interpretācija ir vienlīdz atbilstīga LESD 48. panta mērķim, kura gaismā ir jāinterpretē Regulas Nr. 1408/71 tiesību normas, proti, veicināt iespējami plašāku migrējošu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību (skat. tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā da Silva Martins, 70. punkts, kā arī 2012. gada 12. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-611/10 un C-612/10 Hudzinski un Wawrzyniak, 53. punkts; šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bergström, 43. punkts).

               54

               Proti, LESD 45.–48. panta, kā arī to īstenošanai pieņemtās Regulas Nr. 1408/71 mērķis tostarp ir izvairīties, ja vien tam nav objektīva pamatojuma, no tā, ka pret darba ņēmēju, kurš, izmantodams savas tiesības brīvi pārvietoties, ir strādājis vairākās dalībvalstīs, izturētos mazāk labvēlīgi nekā pret darba ņēmēju, kurš visu karjeru ir īstenojis vienā vienīgā dalībvalstī (skat. tostarp iepriekš minētos spriedumus lietā da Silva Martins, 76. punkts, kā arī lietās Hudzinski un Wawrzyniak, 80. punkts).

               55

               Taču šajā gadījumā ar to, ka dalībvalsts, lai noteiktu, vai ir tiesības uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem, neņem vērā darba ņēmēja, kurš ir valsts pilsonis un mirušā darba ņēmēja bērna pārdzīvojušais vecāks, citā dalībvalstī pabeigtos apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus, šim darba ņēmējam iespējami tiek radīta neizdevīgāka situācija tāpēc vien, ka viņš ir izmantojis LESD 45. pantā garantētās tiesības brīvi pārvietoties, un tādējādi viņš var iespējami tikt atturēts pēc sava laulātā nāves atgriezties savā izcelsmes dalībvalstī, izmantojot savas tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar šo pašu tiesību normu vai saskaņā ar LESD 21. pantu.

               56

               Šo interpretāciju nespēj atspēkot neviens no Beļģijas valdības izvirzītajiem argumentiem.

               57

               Pirmkārt, Regulas Nr. 574/72, tās redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 118/97, 15. panta 1. punkta a) apakšpunkts, uz kuru šī valdība pamatojas savos rakstveida apsvērumos, attiecas, kā skaidri noteikts minētā punkta pirmās daļas formulējumā, tikai uz slimības un maternitātes, invaliditātes, vecuma un pēcnāves, kā arī bezdarbnieka pabalstiem. Šī tiesību norma turpretim neattiecas uz ģimenes pabalstiem, kādi ir pamatlietā aplūkotie bāreņiem paredzētie pabalsti.

               58

               Otrkārt, iepriekš minētajam spriedumam lietā Pérez Garcίa u.c., uz kuru minētā valdība atsaucās tiesas sēdē, šā strīda izšķiršanā nav nozīmes, jo tas neattiecas uz apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmu summēšanu Regulas Nr. 1408/71 72. panta un 79. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta izpratnē.

               59

               Visbeidzot, jautājumā par tiesas sēdē vienlīdz pieminētajiem 1980. gada 24. aprīļa spriedumu lietā 110/79 Coonan (Recueil, 1445. lpp., 13. punkts), kā arī 1981. gada 27. janvāra spriedumu lietā 70/80 Vigier (Recueil, 229. lpp., 19. un 20. punkts) ir jānorāda, ka, lai arī Tiesa šajos spriedumos patiešām ir nospriedusi, ka, ja valsts tiesību aktos dalība kādā sociālā nodrošinājuma sistēmā ir pakārtota nosacījumam, lai attiecīgā persona būtu iepriekš piedalījusies valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, Regulā Nr. 1408/71 dalībvalstīm nav noteikts pienākums citā dalībvalstī pabeigtos apdrošināšanas laikposmus pielīdzināt tiem, kas iepriekš bija jāpabeidz valsts teritorijā, pietiek vien konstatēt, ka šī lieta nav par dalību sociālā nodrošinājuma sistēmā, jo P. Dumont de Chassart piedalās Beļģijas darbinieku sociālā nodrošinājuma sistēmā.

               60

               No tā izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 72. pantā un 79. panta 1. punkta a) apakšpunktā nebūt nav liegts tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais ņemt vērā apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmus, kurus mirušā darba ņēmēja bērna pārdzīvojušais vecāks ir pabeidzis kādā citā dalībvalstī, bet gan gluži otrādi – tos tiek prasīts ņemt vērā, ja kompetentās dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēts, ka tiesības uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem var nodibināt ne vien mirušais vecāks, bet arī pārdzīvojušais vecāks, ja vien viņiem ir darba ņēmēju statuss.

               61

               Šajos apstākļos jautājums par to, vai minētās Regulas Nr. 1408/71 tiesību normas ir atbilstīgas vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminēšanas principam, nav jāizvērtē.

               62

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 72. pants, 78. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 79. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja kādas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka tiesības uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem var nodibināt gan mirušais vecāks, gan pārdzīvojušais vecāks, ja vien viņiem ir darba ņēmēja statuss, šajās tiesību normās tiek prasīts, lai apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi, ko pārdzīvojušais vecāks pabeidzis kādā citā dalībvalstī, tiktu ņemti vērā, summējot laikposmus, kas vajadzīgi, lai iegūtu tiesības uz pabalstiem pirmajā no šīm dalībvalstīm. Šajā ziņā nav nozīmes, ka pārdzīvojušais vecāks nevar pretendēt ne uz vienu apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmu šajā dalībvalstī atsauces laikposmā, kas šajā valsts tiesiskajā regulējumā ir noteikts, lai iegūtu šīs tiesības.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               63

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, tās redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kurā savukārt izdarīti grozījumi ar Padomes 1999. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 1399/1999, 72. pants, 78. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 79. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja kādas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka tiesības uz bāreņiem paredzētajiem pabalstiem var nodibināt gan mirušais vecāks, gan pārdzīvojušais vecāks, ja vien viņiem ir darba ņēmēja statuss, šajās tiesību normās tiek prasīts, lai apdrošināšanas un nodarbinātības laikposmi, ko pārdzīvojušais vecāks pabeidzis kādā citā dalībvalstī, tiktu ņemti vērā, summējot laikposmus, kas vajadzīgi, lai iegūtu tiesības uz pabalstiem pirmajā no šīm dalībvalstīm. Šajā ziņā nav nozīmes, ka pārdzīvojušais vecāks nevar pretendēt ne uz vienu apdrošināšanas vai nodarbinātības laikposmu šajā dalībvalstī atsauces laikposmā, kas šajā valsts tiesiskajā regulējumā ir noteikts, lai iegūtu šīs tiesības.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.