title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2008. gada 11.decembrī.#Danfoss A/S un AstraZeneca A/S pret Skatteministeriet.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Vestre Landsret - Dānija.#Sestā PVN direktīva - 6. panta 2. punkts - Bezmaksas pakalpojumu sniegšana, ko nodokļa maksātājs ir veicis ar savas komercdarbības vajadzībām nesaistītiem mērķiem - Tiesības uz PVN atskaitīšanu - 17. panta 6. punkta otrā daļa - Dalībvalstu iespēja Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī paturēt spēkā izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas paredzēta to valsts tiesību aktos.#Lieta C-371/07.

text:
      Lieta C‑371/07
      Danfoss      A/S un AstraZeneca      A/S
      pret
      Skatteministeriet
      (VestreLandsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 6. panta 2. punkts – Bezmaksas pakalpojumu sniegšana, ko nodokļa maksātājs ir veicis ar savas komercdarbības vajadzībām nesaistītiem mērķiem – Tiesības uz PVN atskaitīšanu – 17. panta 6. punkta otrā daļa – Dalībvalstu iespēja Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī paturēt spēkā izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu,
         kas paredzēta to valsts tiesību aktos

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 6. punkta 2. daļa)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Ar
            nodokli apliekami darījumi
      (Padomes Direktīvas 77/388 6. panta 2. punkts)
      1.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 6. punkta otrā
         daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā piemēro izslēgšanu
         no tiesībām uz iepriekš samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu par izdevumiem, kas saistīti ar uzņēmumu ēdnīcu
         bez maksas sniegtajām maltītēm komercdarbības partneriem un darbiniekiem darba sanāksmēs, lai gan šajā spēkā stāšanās brīdī
         administratīvās prakses dēļ, saskaņā ar kuru – apmaiņā pret tiesībām pilnībā atskaitīt iepriekš samaksāto pievienotās vērtības
         nodokli – ar nodokli bija aplikta šo ēdnīcu sniegto pakalpojumu pašizmaksa, kas noteikta, ņemot vērā ražošanas izmaksas, proti,
         izejmateriālu cenu, kā arī algu izmaksas, kas rodas sagatavošanas un šīs pārtikas un dzērienu tirdzniecības, kā arī ēdnīcu
         administrācijas gaitā, šī izslēgšana netika piemērota minētajiem izdevumiem.

      (sal. ar 44. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 6. panta 2. punkts, kas
         aplikšanas ar pievienotās vērtības nodokli nolūkā dažas darbības, par kurām nodokļa maksātājs nesaņem faktisku atlīdzību,
         pielīdzina pakalpojumu sniegšanai, ko veic par maksu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma, pirmkārt, neattiecas
         uz maltīšu sniegšanu bez maksas komercdarbības partneriem uzņēmumu ēdnīcās saistībā ar sanāksmēm, kuras notiek šo uzņēmumu
         telpās, tāpēc ka no objektīviem datiem izriet – tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka šīs maltītes ir sniegtas tikai saistībā
         ar komercdarbību. Turklāt minētā tiesību norma būtībā attiecas uz maltīšu sniegšanu, ko uzņēmums savam personālam bez maksas
         sniedz savās telpās, ja vien – kas tāpat ir jānovērtē iesniedzējtiesai – uzņēmuma prasības, tādas kā nodrošināt darba sanāksmju
         kontinuitāti un veiksmīgu norisi, neprasa, lai maltīšu sniegšanu nodrošinātu darba devējs. Tādējādi maltīšu sniegšana darbiniekam
         principā ir vērsta uz privātas vajadzības apmierināšanu un izriet no šo pēdējo personīgas izvēles, attiecībā uz kuru darba
         devējs neiejaucas, taču dažos īpašos apstākļos darba devēja maltīšu sniegšana darbiniekiem nav vērsta uz šo darbinieku privāto
         vajadzību apmierināšanu un ir veikta saistībā ar tā komercdarbības vajadzībām. Personīgais labums, ko no tā gūst darbinieki,
         šajā gadījumā parādās tikai kā mazsvarīgs, salīdzinot ar uzņēmuma vajadzībām.

      (sal. ar 57., 62. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2008. gada 11. decembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – 6. panta 2. punkts – Bezmaksas pakalpojumu sniegšana, ko nodokļa maksātājs ir veicis ar savas komercdarbības vajadzībām nesaistītiem mērķiem – Tiesības uz PVN atskaitīšanu – 17. panta 6. punkta otrā daļa – Dalībvalstu iespēja Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī paturēt spēkā izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu,
         kas paredzēta to valsts tiesību aktos

      Lieta C‑371/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Vestre Landsret (Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 1. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 3. augustā, tiesvedībā

      Danfoss A/S,

      AstraZeneca A/S
      pret
      Skatteministeriet.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 25. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Danfoss A/S vārdā – H. Hansens [H. Hansen] un T. Kristjansons [T. Kristjánsson], advokater,

      –        AstraZeneca A/S vārdā – M. Vestards [M. Vesthardt] un M. Brūss [M. Bruus], advokater,

      –        Dānijas valdības vārdā – B. Vaisa Foga [B. Weis Fogh], pārstāve, kurai palīdz K. Lundgords Hansens [K. Lundgaard Hansen], advokat,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou] un S. Šēnbergs [S. Schønberg], kā arī S. Māloe [S. Maaløe], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 23. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 6. panta 2. punktu un 17. panta 6. punkta otro daļu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp sabiedrībām Danfoss A/S (turpmāk tekstā – “Danfoss”) un AstraZeneca A/S (turpmāk tekstā – “AstraZeneca”), no vienas puses, un Skatteministeriet (Dānijas Nodokļu un akcīzes nodokļu ministrija), no otras puses, par pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”)
         saistībā ar uzņēmuma ēdnīcu maltīšu nodrošināšanu bez maksas komercdarbības partneriem un personālam darījumu sanāksmēs.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

      “Turpmāk minēto uzskata par pakalpojumu sniegšanu par samaksu:
      a)      gadījumu, kad nodokļa maksātājs savām vai tā personāla privātajām vajadzībām lieto preces, kas veido uzņēmējdarbības aktīvu
         daļu, vai, plašākā nozīmē, citiem mērķiem nekā savai uzņēmējdarbībai, ja pievienotās vērtības nodoklis šīm precēm ir pilnīgi
         vai daļēji atskaitāms;

      b)      pakalpojumu sniegšanu, ko bez maksas veic nodokļa maksātājs savām vai sava personāla privātām vajadzībām, vai, plašākā nozīmē,
         citiem mērķiem nekā savas uzņēmējdarbības vajadzībām.”

      4        Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā ir paredzēts:

      “Ne ilgāk kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas Padome pēc Komisijas priekšlikum[a] vienprātīgi lemj, uz
         kuriem izdevumiem neattiecas pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana. Pievienotās vērtības nodoklis nekādā gadījumā nav
         atskaitāms par izdevumiem, kas nav stingri saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.

      Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos
         laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.”

      5        Līdz šai dienai Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta pirmajā daļā paredzētās Kopienu normas vēl nav pieņemtas, jo Padomē
         nav panākta vienošanās par izdevumiem, kuriem var paredzēt izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu.

      6        Saskaņā ar Padomes 1978. gada 26. jūnija Devītās direktīvas 78/583/EEK par dalībvalstu likumu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma
         nodokļiem (OV L 194, 16. lpp.) 1. pantu atsevišķām dalībvalstīm, kuru vidū ir arī Dānijas Karaliste, ir atļauts ieviest Sesto
         direktīvu vēlākais līdz 1979. gada 1. janvārim.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Atbilstoši 1967. gada 31. marta Dānijas Pirmajam likumam Nr. 102 par PVN (turpmāk tekstā – “Likums par PVN”) pakalpojumu sniegšanai
         parasti netika piemērots PVN, ja vien tas nebija tieši paredzēts ar likumu. Pakalpojumu sniegšanai, kas uzņēmumos veikta,
         izmantojot uzņēmumu ēdnīcas, saskaņā ar šo likumu minētais nodoklis netika piemērots un līdz ar to šiem uzņēmumiem nebija
         tiesību atskaitīt PVN no iepirkumiem, kas ir saistīti ar šīm darbībām.

      8        Likuma par PVN 16. panta 3. punktā ir paredzēts:

      “Priekšnodoklis nedrīkst ietvert nodokli par pirkumiem u.tml., kas attiecas uz:
      a)      pārtiku sabiedrības īpašnieka un darbinieku vajadzībām;
      [..]
      e)      viesu uzņemšanu un dāvanām.”
      9        Ar 1978. gada 10. maija Likumu Nr. 204, kas stājās spēkā 1978. gada 1. oktobrī, tika izdarīti grozījumi Likumā par PVN, lai
         ieviestu Sesto direktīvu. Atbilstoši šai direktīvai pakalpojumu sniegšana tādējādi būtībā bija pakļauta PVN. Tāpēc pārtikas
         un dzērienu tirdzniecība, ko veic uzņēmumu ēdnīcas, tika aplikta ar PVN. Tomēr tās iepriekšējās normas par maksas par pārtiku
         un viesu uzņemšanu izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas noteiktas Likuma par PVN 16. panta 3. punktā, netika
         grozītas.

      10      1978. gada novembrī Momsnævn (PVN apelāciju padome) izdeva lēmumu, saskaņā ar kuru ar PVN apliekamā summa, pārdodot pārtiku un dzērienus uzņēmumu ēdnīcās,
         katrā ziņā ir novērtējama vismaz aprēķinātās pašizmaksas apmērā, kas noteikta, ņemot vērā ražošanas izmaksas, proti, izejmateriālu
         cenu, kā arī algu izmaksas, kas rodas sagatavošanas un šīs pārtikas un dzērienu tirdzniecības, kā arī ēdnīcu administrācijas
         gaitā (turpmāk tekstā – “pašizmaksa”). Šī administratīvā prakse ļāva pilnībā atskaitīt PVN, kas iepriekš samaksāts par maltīšu
         nodrošināšanu. Momsnævn lēmums tika iekļauts 1983. gada 31. oktobra īpašajā administrācijas apkārtrakstā attiecībā uz ēdnīcām (apkārtraksts, saukts
         par “PVN–ēdnīcas”).

      11      Ar 1994. gada 18. maija Likumu Nr. 375 tika pārskatīts Likums par PVN. Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu izslēgšana, kas bija
         paredzēta pēdējā minētā likuma 16. panta 3. punktā, bez būtiskām izmaiņām tika saglabāta tā paša likuma 42. panta 1. punkta
         1) un 5) apakšpunktā.

      12      Ar minēto Likumu Nr. 375 Likumā par PVN tika ieviestas arī tās normas par izmantošanas aplikšanu ar nodokli, kuru mērķis ir,
         lai pakalpojumu izmantošana citiem mērķiem nekā uzņēmuma komercdarbības vajadzībām tiktu pielīdzināta darījumiem par atlīdzību.
         Šīs normas, kas ietvertas Likuma par PVN 5. panta 2. un 3. punktā, ir formulētas šādi:

      “2.      Preču un pakalpojumu izmantošana, kad tie tiek izmantoti 42. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem mērķiem, tiks uzskatīta par
         piegādi par atlīdzību, ar nosacījumu, ka pastāv pilnas vai daļējas tiesības uz PVN atskaitījumu attiecīgo preču vai pakalpojumu
         iegādes un ražošanas gadījumā.

      3.      Pakalpojumu izmantošana uzņēmuma īpašnieka vai tā personāla privātām vajadzībām vai citiem mērķiem nekā komercdarbības mērķi,
         tiks uzskatīta par piegādi par atlīdzību.”

      13      Tomēr administratīvās prakses dēļ, kas norādīta šī sprieduma 10. punktā, piemērošanas noteikumi netika piemēroti uzņēmumu
         ēdnīcu bezmaksas maltīšu nodrošināšanai komercdarbības partneriem un personālam saistībā ar darba sanāksmēm. Tā kā šī maltīšu
         nodrošināšana tika uzskatīta par tādu, kas ir notikusi par (jēdzienisku) atlīdzību, kura atbilst aprēķinātajai pašizmaksai,
         preces vai pakalpojumu sniegšanu nevarēja uzskatīt par “izmantotiem”, jo izmantošana notiek tikai tad, ja par preci vai pakalpojumu
         sniegšanu netiek sniegta atlīdzība.

      14      Trīs rīkojumos, kas izdoti 1999. gadā, Landsskatteret (Nodokļu tiesa) šo administratīvo praksi neapstiprināja. Tā nolēma, ka Likuma par PVN vispārīgie noteikumi attiecībā uz nodokļa
         par preču pārdevumu aprēķināšanu, nepārkāpjot Sesto direktīvu, ir jāpiemēro arī uzņēmumu ēdnīcām, līdz ar ko PVN ir jāaprēķina,
         pamatojoties uz faktiski saņemto atlīdzību, un nevis pamatojoties uz pašizmaksu.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
      15      Danfoss ir Dānijas akciju sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Dānijā un kurai pieder uzņēmumi vairākās valstīs. Šī sabiedrība ražo
         un tirgo industriālas automātikas ierīces, ko izmanto saldēšanas, kondicionēšanas un apkures sistēmā. Pārtika un dzērieni
         personālam tiek pārdoti šajās ēdnīcās, kuras tiek izmantotas arī, lai, pirmkārt, bez maksas nodrošinātu maltītes komercdarbības
         partneriem sanāksmēs, kuras notiek uzņēmuma telpās, un, otrkārt, lai nodrošinātu maltītes personālam darba sanāksmēs, kuras
         notiek šajā sabiedrībā.

      16      AstraZeneca ir farmācijas sabiedrība, kas savas tirdzniecības un mārketinga darbību ietvaros uzaicina ārstus un citus veselības jomas
         profesionāļus uz sanāksmēm, lai viņus informētu par pataloģijām un tās medikamentu pozicionēšanu un izmantošanu. Atkarībā
         no šo sanāksmju sākuma laika un ilguma, kas var būt no dažām stundām līdz veselām dienām, dalībniekiem uzņēmuma ēdnīcā, kura
         citādi tiek izmantota pārtikas un dzērienu pārdošanai darbiniekiem, tiek nodrošinātas bezmaksas maltītes.

      17      Pamata lietu pirmsākumi meklējami šo abu sabiedrību celtajās prasībās Vestre Landsret [Rietumu apgabaltiesā] pret Skatteministeriet par PVN piemērošanu šo sabiedrību ēdnīcu maltītēm, kas darba sanāksmēs bez maksas sniegtas komercdarbības partneriem un darbiniekiem.
         AstraZeneca gadījumā lieta attiecas uz laika posmu no 1994. gada 1. oktobra līdz 1999. gada 31. decembrim un Danfoss gadījumā – uz laika posmu no 1996. gada 1. oktobra līdz 2001. gada 30. septembrim.

      18      Attiecībā uz šīm sabiedrībām kopš 1978. gada piemērojamās administratīvās prakses rezultātā ar PVN tika aplikta minēto sniegto
         maltīšu pašizmaksa. Visi pirkumi ēdnīcām tika uzskatīti par to darījumu sastāvdaļu, par kuriem piemērojams PVN, un attiecībā
         uz šiem pirkumiem līdz ar to pastāvēja pilnas atskaitīšanas tiesības, nosakot ēdnīcas maksājamā PVN apmēru.

      19      Kad 1999. gadā Landsskatteret atcēla šo administratīvo praksi, uzskatot, kā tas ir norādīts šī sprieduma 14. punktā, ka PVN ir jānosaka, pamatojoties uz
         faktiski saņemto atlīdzību, nevis pamatojoties uz pašizmaksu, sabiedrības iesniedza lūgumus atmaksāt PVN, kas bija aprēķināts,
         pamatojoties uz maltīšu, kas darba sanāksmēs bez maksas bija sniegtas komercdarbības partneriem un darbiniekiem, pašizmaksu,
         DKK 5 920 848,19 apmērā Danfoss gadījumā un DKK 825 275 – AstraZeneca gadījumā.

      20      Skatteministeriet šos iesniegtos lūgumus noraidīja, maltīšu sniegšanu komercdarbības partneriem uzskatot par “viesu uzņemšanu”, uz ko attiecas
         tiesību uz nodokļa atskaitīšanu izslēgšana, kas ir paredzēta Likuma par PVN 42. panta 1. punkta 5) apakšpunktā, un maltīšu
         un atspirdzinājumu sniegšanu darbiniekiem darba sanāksmēs – par “pārtiku”, uz ko attiecas izslēgšana, kas ir paredzēta minētā
         likuma 42. panta 1. punkta 1) apakšpunktā.

      21      Tomēr, tā kā saskaņā ar iepriekš aprakstīto administratīvo praksi Danfoss un AstraZeneca bija pilnībā atskaitījušas PVN par savu ēdnīcu izdevumiem, Skatteministeriet uzskatīja, ka minētās maltītes kā izmantošana privātām vajadzībām ir jāapliek ar PVN saskaņā ar Likuma par PVN 5. panta 2. punktu.
         Tā kā šis nodoklis par izmantošanu privātām vajadzībām tāpat kā PVN atceltajā administratīvajā praksē, pēc minētās ministrijas
         domām, ir jāaprēķina, ņemot vērā pašizmaksu, tā uzskatīja, ka attiecīgās PVN summas nav jāatmaksā.

      22      Minētās sabiedrības ir apstrīdējušas apgalvojumu, ka pastāv juridisks pamats piemērot PVN par tā saukto izmantošanu privātām
         vajadzībām, kā arī likumība ierobežot Likumā par PVN paredzētās atskaitīšanas tiesības.

      23      Šādos apstākļos Vestre Landsret nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesības liegt atskaitīt [PVN]
         par piegādēm, kas ir tikušas izmantotas, lai saistībā ar sanāksmēm sabiedrības ēdnīcā nodrošinātu maltītes komercdarbības
         partneriem un darbiniekiem, ir pakļautas nosacījumam, ka attiecīgais atskaitīšanas atteikums valsts tiesību aktos ir bijis
         paredzēts pirms direktīvas stāšanās spēkā un nodokļu iestādes šo iespēju ir praktiski izmantojušas, lai atteiktu tiesības
         atskaitīt [PVN] par šīm piegādēm?

      2)      Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, ir nozīme tam, ka a) ēdnīcas, kuras pārvalda sabiedrības, netika apliktas ar [PVN] atbilstoši
         tiem valsts noteikumiem [PVN] jomā, kas attiecīgajā dalībvalstī bija spēkā pirms Sestās direktīvas ieviešanas 1978. gadā,
         ka, b) ieviešot Sesto direktīvu, netika grozīti valsts noteikumi saistībā ar atskaitīšanas izņēmumu un ka c) tikai tāpēc,
         ka ēdnīcām, kuras pārvalda sabiedrības, pēc Sestās direktīvas ieviešanas radās pienākums maksāt [PVN], atskaitīšanas izņēmuma
         noteikums varēja kļūt nozīmīgs attiecībā uz šāda veida komercdarbību?

      3)      Vai izņēmums no atskaitīšanas tiesībām ir “saglabāts” Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrās daļas izpratnē, ja laikā
         no Sestās direktīvas ieviešanas 1978. gadā līdz 1999. gadam tādas administratīvās prakses, kāda tiek aprakstīta pamata tiesvedībā,
         rezultātā pastāvēja tiesības atskaitīt [PVN] par attiecīgajiem izdevumiem?

      4)      Vai Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas uz situāciju,
         kurā sabiedrība saistībā ar sanāksmēm sabiedrībā savā ēdnīcā bez maksas nodrošina maltītes komercdarbības partneriem?

      5)      Vai Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas uz situāciju,
         kurā sabiedrība saistībā ar sanāksmēm sabiedrībā savā ēdnīcā bez maksas nodrošina maltītes saviem darbiniekiem?”

       Par trīs pirmajiem jautājumiem
      24      Uzdodama trīs pirmos jautājumus, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar “atturēšanās no jebkādas
         darbības” klauzulu, kas noteikta Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā, nodokļu iestādēm ir atļauts nodokļa maksātājam
         piemērot izslēgšanu no tiesībām uz iepriekš samaksātā PVN atskaitīšanu, šajā gadījumā – aizliegumu atskaitīt priekšnodokli
         saistībā ar izdevumiem par pārtiku uzņēmuma darbiniekiem un izdevumiem par viesu uzņemšanu, lai gan šī izslēgšana, kaut arī
         tā bija paredzēta valsts tiesībās pirms minētās direktīvas stāšanās spēkā, būtībā nebija piemērojama ēdnīcu pakalpojumiem,
         tā kā līdz 1978. gada 1. oktobrim minētie pakalpojumi nebija apliekami ar PVN un pēc tam, sākot no tā paša gada novembra,
         administratīvās prakses dēļ, saskaņā ar kuru – apmaiņā pret tiesībām pilnībā atskaitīt iepriekš samaksāto PVN – ar nodokli
         bija aplikta šo pakalpojumu pašizmaksa.

      25      Vispirms ir jāatgādina, ka Dānijā Sestā direktīva stājās spēkā 1979. gada 1. janvārī (šajā sakarā skat. 2000. gada 19. septembra
         spriedumu apvienotajās lietās C‑177/99 un C‑181/99 Ampafrance un Sanofi, Recueil, I‑7013. lpp., 5. un 9. punkts, kā arī 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑40/00 Komisija/Francija, Recueil, I‑4539. lpp., 5. un 9. punkts; skat. arī Direktīvas 78/583 1. pantu un, visbeidzot, Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas
         2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 176. panta otro daļu).

      26      Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatprincipu, kurš raksturīgs PVN sistēmai un kurš izriet no Sestās direktīvas 2. panta,
         PVN ir maksājams par katru ražošanas vai izplatīšanas darbību, atskaitot PVN, kas tieši ietekmē iepriekš veiktos darījumus.
         Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Sestās direktīvas 17. un turpmākajos pantos paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu veido
         neatņemamu PVN mehānisma sastāvdaļu un tās principā nevar tikt ierobežotas. Tās ir izmantojamas nekavējoties attiecībā uz
         visiem ar darījumiem saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš. Jebkurš tiesību uz PVN atskaitīšanu ierobežojums ietekmē
         nodokļu nastas apmēru un tas ir jāpiemēro līdzīgā veidā visās dalībvalstīs. Līdz ar to atkāpes ir atļautas tikai gadījumos,
         kas ir nepārprotami paredzēti Sestajā direktīvā (šajā sakarā skat. 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 42. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Turklāt normas, kurās ir paredzēti tiesību uz PVN atskaitīšanu principa,
         kas nodrošina šī nodokļa neitralitāti, ierobežojumi, ir jāinterpretē šauri (iepriekš minētais spriedums lietā Metropol un Stadler, 59. punkts).

      27      Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā skaidri un precīzi ir noteikts atskaitīšanas princips, saskaņā ar kuru nodokļa maksātājs
         var atskaitīt summas, kas no viņa ieturētas kā PVN par precēm, kuras viņam ir piegādātas, vai pakalpojumiem, kuri viņam ir
         sniegti, tiktāl, ciktāl šīs preces vai šie pakalpojumi ir izmantoti, lai veiktu savus ar nodokli apliekamos darījumus (iepriekš
         minētais spriedums lietā Metropol un Stadler, 43. punkts).

      28      Tomēr minēto principu mazina ierobežojošā norma, kas noteikta Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā un it īpaši tā paša punkta
         otrajā daļā. Tos tiesību aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas ir spēkā Sestās direktīvas
         spēkā stāšanās dienā, dalībvalstis drīkst saglabāt spēkā līdz brīdim, kad Padome pieņem šajā pantā paredzētos noteikumus (skat.
         2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑345/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑4493. lpp., 19. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Metropol un Stadler, 44. punkts).

      29      Tomēr, kā tas ir norādīts šī sprieduma 5. punktā, tā kā nevienu no Komisijas priekšlikumiem, ko tā iesniedza Padomei saskaņā
         ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta pirmo daļu, Padome nav pieņēmusi, dalībvalstis savus jau iepriekš pieņemtos tiesību
         aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu drīkst paturēt spēkā līdz brīdim, kad Kopienu likumdevējs izstrādā
         Kopienu atbrīvojumu režīmu un tādējādi īsteno pakāpenisku valsts tiesību aktu saskaņošanu PVN jomā. Tādējādi Kopienu tiesībās
         līdz pat šim brīdim nav noteikumu, kuros būtu uzskaitīti izdevumi, attiecībā uz kuriem nepastāv tiesības uz PVN atskaitīšanu
         (2005. gada 8. decembra spriedums lietā C‑280/04 Jyske Finans, Krājums, I‑10683. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Kā Tiesa to norādīja iepriekš minētā sprieduma lietā Metropol un Stadler 48. punktā, Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā ir ietverta “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kas
         paredz saglabāt valsts izslēgumus no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas bija piemērojami pirms Sestās direktīvas stāšanās spēkā.

      31      Šajā ziņā Tiesa precizēja, ka šīs normas mērķis ir atļaut dalībvalstīm, kamēr Padome izstrādā Kopienu režīmu attiecībā uz
         izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, saglabāt spēkā visus valsts tiesību noteikumus, kas ietver izslēgšanu no tiesībām
         uz nodokļa atskaitīšanu, kurus to valsts iestādes piemēroja Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī (iepriekš minētais spriedums
         lietā Metropol un Stadler, 48. punkts).

      32      Šajā kontekstā, ja pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā dalībvalsts groza savus tiesību aktus, lai samazinātu pastāvošo izslēgšanu,
         tādējādi tuvinoties Sestās direktīvas mērķim, ir uzskatāms, ka uz šiem tiesību aktiem attiecas Sestās direktīvas 17. panta
         6. punkta otrās daļas atkāpe un tās 17. panta 2. punkts netiek pārkāpts (iepriekš minētais 2001. gada 14. jūnija spriedums
         lietā C‑345/99 Komisija/Francija, 22. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Metropol un Stadler, 45. punkts).

      33      Savukārt valsts tiesiskais regulējums nav uzskatāms par Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā atļautu ierobežojumu
         un ar to tiek pārkāpts tās 17. panta 2. punkts, ja pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā tā sekas ir pastāvošo izslēgšanu apjoma
         palielināšana, tādējādi novirzoties no minētās direktīvas mērķa (iepriekš minētais 2001. gada 14. jūnija spriedums lietā C‑40/00
         Komisija/Francija, 17. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Metropol un Stadler, 46. punkts).

      34      Tas attiecas arī uz ikvienu grozījumu pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā, kas paplašina tieši pirms minētā grozījuma piemērojamās
         izslēgšanas jomu (iepriekš minētais 2001. gada 14. jūnija spriedums lietā C‑40/00 Komisija/Francija, 18. punkts).

      35      Uz trīs pirmajiem iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ņemot vērā izklāstītos apsvērumus.

      36      Pirmkārt, ir jākonstatē, ka līdz 1978. gada 1. oktobrim, datumam, kad stājās spēkā Likums par PVN, ēdnīcu pakalpojumu sniegšana
         Dānijā nebija aplikta ar PVN. Sakarā ar minēto pakalpojumu neaplikšanu ar nodokli nebija jāpiemēro valsts tiesību normas par
         izslēgšanu no tiesībām uz iepriekš samaksātā PVN atskaitīšanu.

      37      Kad pēc grozījumiem minētajā likumā pakalpojumu sniegšanai tika piemērots PVN, izslēgšana no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu,
         kas bija paredzēta Likumā par PVN, vairs netika piemērota pakalpojumu sniegšanai, ko veica uzņēmumu ēdnīcas.

      38      Tūlīt pēc šīm tiesiskā regulējuma izmaiņām 1978. gada novembrī Momsnævn pieņēma lēmumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, ar PVN apliekamai summai saistībā ar pārtikas un dzērienu tirdzniecību uzņēmumu
         ēdnīcās bija jābūt vienādai vismaz ar sniegto pakalpojumu pašizmaksu un, otrkārt, iepriekš samaksātais PVN bija pilnībā atskaitāms.

      39      Kā tas izriet no iepriekš minētā, brīdī, kad Dānijā stājās spēkā Sestā direktīva, valsts tiesību akti par izslēgšanu no tiesībām
         uz iepriekš samaksātā PVN atskaitīšanu, kas paredzēta Likuma par PVN 16. panta 3. punktā, praktiski nebija piemērojami pakalpojumiem,
         ko sniedza uzņēmumu ēdnīcas.

      40      Līdz ar to ir jākonstatē, ka brīdī, kad Sestā direktīva stājās spēkā Dānijā, attiecīgā izslēgšana no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu
         Tiesas judikatūras izpratnē nebija piemērojama izdevumiem, kas saistīti ar uzņēmumu ēdnīcu bez maksas sniegtajām maltītēm
         darbiniekiem un komercdarbības partneriem.

      41      Otrkārt, kā tas tika norādīts šī sprieduma 33. punktā, nav pieļaujams valsts tiesiskais regulējums, kura sekas pēc Sestās
         direktīvas stāšanās spēkā ir pastāvošās izslēgšanas apjoma palielināšana, tādējādi novirzoties no tās mērķa.

      42      Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka, ar tās administratīvās prakses palīdzību, kas bija spēkā no 1978. gada novembra līdz 1999. gadam,
         iedibinot tiesības uz pilnīgu iepriekš saistībā ar produktu un dzērienu sniegšanu, ko veica uzņēmumu ēdnīcas, samaksātā PVN
         atskaitīšanu, Dānijas pārvaldes iestādes kavējās vēlāk noteikt ierobežojumu tiesībām uz šī nodokļa atskaitīšanu. Šajā ziņā
         ir jāuzsver, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrās daļas kontekstā ir jāņem vērā ne tikai tiesību akti šaurā nozīmē,
         bet arī attiecīgās dalībvalsts valsts iestāžu administratīvie pasākumi un prakse (iepriekš minētais spriedums lietā Metropol un Stadler, 49. punkts).

      43      Līdz ar to, noraidot saskaņā ar Likuma par PVN 42. panta 1. punkta 1) un 5) apakšpunktu tiesības uz priekšnodoklī samaksātā
         PVN atskaitīšanu attiecībā uz uzņēmumu ēdnīcu pārtikas un dzērienu sniegšanu, Skatteministeriet paplašina šīs atkāpes, kas piemērojama Sestās direktīvās spēkā stāšanās brīdī, piemērojamības jomu, attiecinot to uz izdevumiem
         par attiecīgajām maltītēm un ieviešot grozījumus, kas novirza Dānijas tiesisko regulējumu no direktīvas mērķa, un tas nav
         pieļaujams saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā paredzēto izslēgšanu.

      44      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trīs pirmajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta
         otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā piemēro izslēgšanu
         no tiesībām uz iepriekš samaksātā PVN atskaitīšanu par izdevumiem, kas saistīti ar uzņēmumu ēdnīcu bez maksas sniegtajām maltītēm
         komercdarbības partneriem un darbiniekiem darba sanāksmēs, lai gan šajā spēkā stāšanās brīdī administratīvās prakses dēļ,
         saskaņā ar kuru – apmaiņā pret tiesībām pilnībā atskaitīt iepriekš samaksāto PVN – ar nodokli bija aplikta šo ēdnīcu sniegto
         pakalpojumu pašizmaksa, šī izslēgšana netika piemērota minētajiem izdevumiem.

       Par ceturto un piekto jautājumu
      45      Ar savu ceturto un piekto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar PVN apliekama sabiedrība,
         kuras ēdnīca bez maksas sniedz maltītes komercdarbības partneriem vai darbiniekiem darba sanāksmēs, kuras notiek uzņēmumā,
         veic pakalpojumu sniegšanu bez maksas citiem mērķiem, nevis uzņēmuma komercdarbības vajadzībām, kas Sestās direktīvas 6. panta
         2. punkta izpratnē ir pielīdzināma ar nodokli apliekamai pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību.

      46      Vispirms ir jāatgādina, ka šī norma dažas darbības, par kurām nodokļa maksātājs nesaņem faktisku atlīdzību, pielīdzina preču
         piegādei un pakalpojumu sniegšanai, ko veic par maksu. Minētās normas mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi starp nodokļa
         maksātājiem, kuri izmanto preces vai kuri sniedz pakalpojumus savām vai sava personāla vajadzībām, no vienas puses, un gala
         patērētājiem, kuri iegādājas šī paša veida preci vai pakalpojumu, no otras puses (šajā sakarā skat. 1996. gada 26. septembra
         spriedumu lietā C‑230/94 Enkler, Recueil, I‑4517. lpp., 35. punkts; 1997. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑258/95 Fillibeck, Recueil, I‑5577. lpp., 25. punkts; 2001. gada 17. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑322/99 un C‑323/99 Fischer un Brandenstein, Recueil, I‑4049. lpp., 56. punkts, kā arī 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑412/03 Hotel Scandic Gåsabäck, Krājums, I‑743. lpp., 23. punkts).

      47      Kā to rakstiskajos apsvērumos Tiesai norādīja arī Dānijas valdība, gadījumā, kad nodokļa maksātājs, kas varēja atskaitīt PVN
         par preču pirkumu savai komercdarbībai, izmanto šo preci savām vai sava personāla vajadzībām, tas kļūst par preces gala patērētāju
         un ir par tādu jāuzskata. Šādā skatījumā Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkts liedz šim nodokļa maksātājam
         izvairīties no PVN nomaksas šādas izmantošanas laikā un gūt neatbilstošas priekšrocības salīdzinājumā ar gala patērētāju,
         kurš iegādājas preci, maksājot PVN (šajā sakarā skat. 1992. gada 6. maija spriedumu lietā C‑20/91 de Jong, Recueil, I‑2847. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Enkler, 33. punkts; 2001. gada 8. marta spriedumu lietā C‑415/98 Bakcsi, Recueil, I‑1831. lpp., 42. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Fischer un Brandenstein, 56. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Hotel Scandic Gåsabäck, 23. punkts).

      48      Tāpat Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta b) apakšpunkts liedz atbrīvot nodokļa maksātāju vai tā personāla locekļus no nodokļa
         nomaksas par nodokļa maksātāja sniegtajiem pakalpojumiem, par kuriem privātpersonai būtu jāmaksā PVN (iepriekš minētais spriedums
         lietā Hotel Scandic Gåsabäck, 23. punkts).

      49      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saskaņā ar administratīvo praksi, kas bija spēkā no 1978. gada novembra līdz 1999. gadam,
         bezmaksas maltīšu sniegšana ēdnīcā komercdarbības partneriem un darbiniekiem darba sanāksmēs tika uzskatīta par tādu, kas
         ir notikusi par atlīdzību, kura atbilst sniegto pakalpojumu pašizmaksai. Līdz ar to šos pakalpojumus nevarēja uzskatīt par
         “izmantotiem”, jo izmantošana notiek tikai tad, ja par preci vai pakalpojumu netiek sniegta atlīdzība (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Hotel Scandic Gåsabäck, 22.–24. punkts).

      50      Kopš Landsskatteret 1999. gadā atcēla šo administratīvo praksi, maltīšu sniegšana bez maksas uzņēmuma ēdnīcā, pretēji tam, ko apgalvo Danfoss, var tikt atzīta par darbību, par kuru faktiska atlīdzība nav saņemta, un līdz ar to noteikta par izmantošanu. Tomēr šī sniegšana
         saskaņā ar Sestās direktīvas 6. panta 2. punktu ir apliekama ar PVN ar nosacījumu, ja tā ir “citiem mērķiem, nevis savai uzņēmējdarbībai”.

      51      Līdz ar to, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai bezmaksas maltīšu sniegšana uzņēmumu ēdnīcās komercdarbības partneriem darba sanāksmēs
         ir pakalpojumu sniegšana, ko nodokļa maksātājs ir veicis citiem mērķiem, nevis sava uzņēmuma komercdarbības vajadzībām.

      52      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Danfoss ir sabiedrība, kas starptautiskā mērogā ražo un tirgo industriālas automātikas ierīces, kuras it īpaši izmanto saldēšanas,
         kondicionēšanas un apkures sistēmā. Savukārt AstraZeneca ir farmācijas sabiedrība, kuras pamata mērķis ir izplatīt savus farmaceitiskos produktus Dānijas tirgū.

      53      Gan no iesniedzējtiesas lēmuma, gan pamata lietas dalībnieku Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka Danfoss un AstraZeneca saviem komercdarbības partneriem maltītes sniedza bez maksas tikai sanāksmēs, kuras notika uzņēmuma telpās. Šī pēdējā sabiedrība
         faktiski uzaicina ārstus un citus veselības jomas profesionāļus uz šīm sanāksmēm, lai viņus informētu par pataloģijām, kā
         arī tās medikamentu pozicionēšanu un izmantošanu. Turklāt attiecīgās maltītes dalībniekiem tiek sniegtas ēdnīcā tad, kad to
         prasa sanāksmes laiks un ilgums, kas var sasniegt veselas dienas.

      54      Šie apstākļi ir rādītājs, ka attiecīgo maltīšu sniegšana ir veikta ar uzņēmuma komercdarbības vajadzībām saistītiem mērķiem.

      55      Vienlaikus, tā ir tiesa, ka var būt grūti efektīvi kontrolēt, vai uzņēmumu ēdnīcas sniedz maltītes komercdarbības ietvaros
         vai ārpus tiem, tajā skaitā tāpēc, ka tās tiek sniegtas šo ēdnīcu parastās darbības ietvaros. Līdz ar to, ja no objektīviem
         datiem izriet – tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka šīs maltītes ir sniegtas tiešā saistībā ar komercdarbību, šī sniegšana
         neietilpst Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta piemērošanas jomā.

      56      Otrkārt, ir jāpārbauda, vai uzņēmumu ēdnīcu bez maksas sniegtās maltītes šo uzņēmumu darbiniekiem darba sanāksmēs ir jākvalificē
         kā pakalpojuma sniegšana, ko nodokļa maksātājs ir veicis sava personāla privātām vajadzībām, vai, plašākā nozīmē, citiem mērķiem,
         nevis savas komercdarbības vajadzībām.

      57      Nav šaubu, ka parasti darbinieks izvēlas savu maltīšu veidu, laiku vai pat vietu. Darba devējs neiejaucas šajā izvēlē, darbinieka
         pienākums ir tikai atgriezties savā darba vietā noteiktajā laikā un tur veikt savu ierasto darbu. Līdz ar to, kā to arī tiesas
         sēdē norādīja Komisija, maltīšu sniegšana darbiniekam principā ir vērsta uz privātas vajadzības apmierināšanu un izriet no
         šo pēdējo personīgas izvēles, attiecībā uz kuru darba devējs neiejaucas. No tā izriet, ka parastos apstākļos šī pakalpojumu
         sniegšana, kas ir maltīšu bez maksas sniegšana darbiniekiem, apmierina to privātās vajadzības Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta
         izpratnē.

      58      Savukārt īpašos apstākļos uzņēmuma prasības var noteikt, lai darba devējs pats nodrošina maltīšu piegādi (skat. pēc analoģijas
         par strādājošo to pārvadāšanu uz viņu darba vietu, ko nodrošina darba devējs, iepriekš minēto spriedumu lietā Fillibeck, 29. un 30. punkts).

      59      Pirmkārt, Danfoss precizēja, ko Dānijas valdība nav apstrīdējusi, ka attiecīgās maltītes, kas veido mazāk kā 1 % no personālam sniegtām maltītēm,
         pārējās nodrošinot par atlīdzību, ir piedāvātas tikai darbinieku sanāksmēs, kad darbinieki no vairākām valstīm ir ieradušies
         uzņēmuma juridiskajā adresē. Kā šī sabiedrība norādīja arī tiesas sēdē, uzņēmuma interese sagādāt saviem darbiniekiem maltītes
         un dzērienus uzņēmuma sanāksmju īpašajos ietvaros slēpjas spējā organizēt šīs maltītes racionālā un efektīvā veidā, kontrolējot
         ar ko, kur un kad šīs darba pusdienas tiek ēstas.

      60      Jāapzinās, ka darba devējam maltīšu pasniegšanas nodrošināšana saviem darbiniekiem ļauj samazināt sanāksmju pārtraukšanas
         riskus. Tādējādi tas, ka tikai darba devējs var nodrošināt sanāksmju kontinuitāti un veiksmīgu norisi, var likt nodrošināt
         maltīšu pasniegšanu darbiniekiem, kuri tajās piedalās.

      61      Otrkārt, kā to tiesas sēdē precizēja Danfoss, attiecīgās maltītes ietver sviestmaizes un aukstās uzkodas, kas īpašos apstākļos tiek pasniegtas sanāksmju zālē. No šiem
         precizējumiem izriet, ka darbiniekiem nav izvēles ne attiecībā uz maltīšu vietu, ne laiku, ne veidu, par šo izvēli ir atbildīgs
         pats darba devējs.

      62      Tādos īpašos apstākļos darba devēja maltīšu sniegšana darbiniekiem nav vērsta uz šo darbinieku privāto vajadzību apmierināšanu
         un ir veikta saistībā ar tā komercdarbības vajadzībām. Personīgais labums, ko no tā gūst darbinieki, parādās tikai kā mazsvarīgs,
         salīdzinot ar uzņēmuma vajadzībām.

      63      Līdz ar to uzņēmuma organizācijai piemītošais savdabīgums ir rādītājs, saskaņā ar kuru pakalpojumi, kas ir bezmaksas maltīšu
         sniegšana darbiniekiem, ir sniegti saistībā ar uzņēmuma vajadzībām.

      64      Tomēr iesniedzējtiesai, ņemot vērā Tiesas sniegto interpretāciju, ir jānosaka, vai tajā izskatāmo pamata lietu savdabīgums,
         ņemot vērā attiecīgo sabiedrību prasības, pieprasa, lai darba devējs darba sanāksmēs, kuras notiek šo sabiedrību telpās, bez
         maksas nodrošinātu maltītes komercdarbības partneriem un personālam.

      65      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 6. panta 2. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma, pirmkārt, neattiecas uz maltīšu sniegšanu bez maksas komercdarbības partneriem
         uzņēmumu ēdnīcās saistībā ar sanāksmēm, kuras notiek šo uzņēmumu telpās, tāpēc ka no objektīviem datiem izriet – tas ir jāpārbauda
         iesniedzējtiesai –, ka šīs maltītes ir sniegtas tikai saistībā ar komercdarbību. Turklāt minētā tiesību norma būtībā attiecas
         uz maltīšu sniegšanu, ko uzņēmums savam personālam bez maksas sniedz savās telpās, ja vien – kas tāpat ir jānovērtē iesniedzējtiesai
         – uzņēmuma prasības, tādas kā nodrošināt darba sanāksmju kontinuitāti un veiksmīgu norisi, neprasa, lai maltīšu sniegšanu
         nodrošinātu darba devējs.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      66      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 17. panta 6. punkta otrā daļa ir jāinterpretē
            tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā piemēro izslēgšanu no tiesībām uz iepriekš
            samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu par izdevumiem, kas saistīti ar uzņēmumu ēdnīcu bez maksas sniegtajām
            maltītēm komercdarbības partneriem un darbiniekiem darba sanāksmēs, lai gan šajā spēkā stāšanās brīdī administratīvās prakses
            dēļ, saskaņā ar kuru – apmaiņā pret tiesībām pilnībā atskaitīt iepriekš samaksāto pievienotās vērtības nodokli – ar nodokli
            bija aplikta šo ēdnīcu sniegto pakalpojumu pašizmaksa, kas noteikta, ņemot vērā ražošanas izmaksas, proti, izejmateriālu cenu,
            kā arī algu izmaksas, kas rodas sagatavošanas un šīs pārtikas un dzērienu tirdzniecības, kā arī ēdnīcu administrācijas gaitā,
            šī izslēgšana netika piemērota minētajiem izdevumiem;
      2)      Sestās direktīvas 77/388 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma, pirmkārt, neattiecas uz maltīšu
            sniegšanu bez maksas komercdarbības partneriem uzņēmumu ēdnīcās saistībā ar sanāksmēm, kuras notiek šo uzņēmumu telpās, tāpēc
            ka no objektīviem datiem izriet – tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka šīs maltītes ir sniegtas tikai saistībā ar komercdarbību.
            Turklāt minētā tiesību norma būtībā attiecas uz maltīšu sniegšanu, ko uzņēmums savam personālam bez maksas sniedz savās telpās,
            ja vien – kas tāpat ir jānovērtē iesniedzējtiesai – uzņēmuma prasības, tādas kā nodrošināt darba sanāksmju kontinuitāti un
            veiksmīgu norisi, neprasa, lai maltīšu sniegšanu nodrošinātu darba devējs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – dāņu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1991. gada 3. jūlijā. # AKZO Chemie BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # 86. pants. # Lieta C-62/86.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 25. maijā. # Distilleria F. Palma SpA, kas ir likvidējama, pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Regula (EEK) Nr. 822/87 - Vīna tirgus kopīgā organizācija - Regula (EEK) Nr. 1780/89 - Regula (EEK) Nr. 2710/93 - Regula (EK) Nr. 416/96 - Destilācijas rezultātā iegūtā alkohola izvietošana - Regula (EEK) Nr. 3390/90 - Konkurss izmantošanai dzinēja degvielas tirgū - Komisijas atteikums grozīt noteiktus konkursa noteikumus - "Force majeure" - Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība - Pieņemamība. # Lieta T-154/01.

text:
      Lieta T‑154/01
      Distilleria F. Palma SpA
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Regula (EEK) Nr. 822/87 – Vīna tirgus kopīgā organizācija – Regula (EEK) Nr. 1780/89 – Regula (EEK) Nr. 2710/93 ‑ Regula (EK) Nr. 416/96 – Destilācijas rezultātā iegūtā alkohola izvietošana – Regula (EEK) Nr. 3390/90 – Konkurss izmantošanai dzinēja degvielas tirgū – Komisijas atteikums grozīt noteiktus konkursa noteikumus – “Force majeure” – Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība – Pieņemamība
      Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 25. maijā ?
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Process – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Prasība par zaudējumu ar līgumisku izcelsmi atlīdzību – Šķīrējklauzula – Trūkums
            – Kopienu tiesas kompetences neesamība
      (EKL 235., 238. un 240. pants)
      2.     Process – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana – Kopsavilkums par izvirzītajiem
            pamatiem – Prasības pieteikums nolūkā prasīt atlīdzināt Kopienu iestādes nodarītos zaudējumus
      (Tiesas Statūtu 21. pants; Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      1.     Nepastāvot šķīrējklauzulai EKL 238. panta nozīmē, Pirmās instances tiesa, ja tai – kā šajā gadījumā – iesniegta izskatīšanai
         lieta par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar EKL 235. pantu, nevar spriest par šo lietu tādā apmērā, ja faktiski tiek prasīta
         zaudējumu un procentu atlīdzība ar līgumisku izcelsmi. Pretējā gadījumā Pirmās instances tiesa paplašinātu savu kompetenci
         turpmāk par strīdiem, kuru izlemšana izsmeļoši noteikta EKL 240. pantā, jo šis noteikums valstu tiesām piešķir vispārīgas
         tiesības izšķirt strīdus, kuros viena no pusēm ir Kopiena.

      (sal. ar 50. punktu)
      2.     Atbilstoši Tiesas statūtu 21. panta 1. daļai un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam prasības
         pieteikumam jāsatur strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai
         un precīzai, lai atbildētājam bez papildu informācijas ļautu sagatavot paskaidrojumus un Pirmās instances tiesai ļautu lemt
         par prasību. Lai nolūkā nodrošināt tiesisko drošību un atbilstošu tiesvedību prasība būtu pieņemama, ir nepieciešams, lai
         pašā prasības pieteikuma tekstā būtiskie fakti un tās tiesību normas, ar kurām prasījums tiek pamatots, būtu izklāstīti vismaz
         kopsavilkuma veidā, tomēr sakarīgi un saprotami.

      Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumam par zaudējumu, ko nodarījusi Kopienu iestāde, atlīdzību ir jāietver informācija,
         kas ļauj noteikt rīcību, par kuru prasītājs iestādei izsaka pārmetumus, iemesli, kuru dēļ viņš uzskata, ka pastāv cēloņsakarība
         starp šo rīcību un zaudējumiem, kas, iespējams, nodarīti, kā arī šo zaudējumu raksturs un apmērs.

      (sal. ar 56., 58.–59. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 25. maijā (*)

      Regula (EEK) Nr. 822/87 – Vīna tirgus kopīgā organizācija – Regula (EEK) Nr. 1780/89 – Regula (EEK) Nr. 2710/93 – Regula (EK) Nr. 416/96 – Destilācijas rezultātā iegūtā alkohola izvietošana – Regula (EEK) Nr. 3390/90 – Konkurss izmantošanai dzinēja degvielas tirgū – Komisijas atteikums grozīt noteiktus konkursa noteikumus – “Force majeure” – Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība – Pieņemamība
      Lieta T‑154/01
      Distilleria F. Palma SpA, likvidācijas procesā, Neapole (Itālija), ko pārstāv F. Karūzo [F. Caruso], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv L. Vizadžo [L. Visaggio] un K. Katabriga [C. Cattabriga], pārstāvji, kam palīdz A. dal Ferro [A. Dal Ferro], advokāts, ar dzīvesvietu Luksemburgā,

      atbildētājs,
      par lūgumu nolūkā atbilstoši EKL 235. pantam un EKL 288. panta 2. daļai panākt zaudējumu atlīdzību, kas nodarīts Komisijas
         nelikumīgas rīcības rezultātā, kas izriet no šīs iestādes 1996. gada 11. novembra vēstules, kas adresēta Itālijas iestādēm.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2003. gada 17. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas un fakti
      1       Ar 1990. gada 26. novembra Regulu (EEK) Nr. 3390/90, ar ko izsludina pastāvīgu uzaicinājumu uz konkursu [īpašo konkursa kārtību],
         lai dzinēja degvielas izmantošanas sektorā Kopienā pārdotu intervences aģentūru glabāto vīna spirtu (OV L 327, 21. lpp.),
         Komisija izsludināja konkursu Nr. 8/90 EK nolūkā pārdot 1,6 miljonus hektolitru alkohola, kas sadalīts piecās partijās katrā
         pa 320 000 hektolitriem un kas iegūts no destilācijas operācijām, kuras minētas Padomes 1987. gada 16. marta Regulas (EEK)
         Nr. 822/87 par vīna tirgus kopīgo organizāciju 35., 36. un 39. pantā (OV L 84, 1. lpp., turpmāk tekstā – "konkurss").

      2       Proti, Regulas Nr. 3390/90 1. pants nosaka, ka konkursā pārdoto alkoholu ir paredzēts izmantot kā dzinēja degvielu Kopienā.
      3       Regulas Nr. 3390/90 3. pants nosaka, ka pārdošanai jānorit saskaņā ar Komisijas 1989. gada 21. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1780/89
         noteikumiem, kuros noteiktas sīki izstrādātas normas tāda alkohola realizācijai, kas iegūts no Regulas (EEK) Nr. 822/87 35.,
         36. un 39. pantā minēto destilācijas procesu rezultātā un atrodas intervences aģentūru rīcībā.

      4       Regulas Nr. 3390/90 4. pants paredz, ka izsoles specifiskie noteikumi ir ietverti paziņojumā par īpašo konkursa kārtību Nr. 8/90
         EK (OV C 296, 14. lpp., turpmāk tekstā – "konkursa paziņojums").

      5       Regulas Nr. 1780/89, kas vairākkārt grozīta un, proti, ar Komisijas 1990. gada 26. novembra Regulu Nr. 3391/90 (OV L 3237,
         23. lpp.), 24. panta 2. punkts paredz, ka konkursa uzvarētājam ir pienākums iesniegt pierādījumu par izpildes drošības naudas
         iesniegšanu dalībvalsts, kur atrodas konkursa uzvarētāja galvenā mītne, intervences aģentūrā, tādējādi nodrošinot to, ka minēto
         spirtu viņš patiešām izmanto konkursa paziņojumā norādītajiem mērķiem.

      6       Atbilstoši Regulas Nr. 1780/89 28. panta 4. punktam tā konkursa izsludināšanas brīdī spēkā esošajā redakcijā un konkursa paziņojuma
         X punktam pārdotais alkohols ir jāizmanto viena gada laikā no brīža, kad katra alkohola partija tikusi izņemta no intervences
         glabāšanas.

      7       Regulas Nr. 1780/89 30. panta 1. punkta e) apakšpunkts, uz ko atsaucas konkursa paziņojuma punkta I 5 c) apakšpunkts, paredz,
         ka, pirms piedāvājums ir atzīstams par pieņemamu, tam jābūt izteiktam rakstiski un jāsatur pretendenta apsolījums izpildīt
         visus attiecīgās konkursa procedūras noteikumus.

      8       Sekojot Distilleria F. Palma SpA [turpmāk tekstā – "Palma", pašlaik Fallimento Distilleria F. Palma SpA (likvidējamā Distilleria F. Palma), turpmāk tekstā – "prasītāja"] piedāvājumam maksāt ECU 3 par hektolitru alkohola, kura stiprums ir 100 tilp. %, 1991. gada
         janvārī ar īpašo konkursa kārtību Nr. 8/90 EK tai tika pārdots noteikts daudzums alkohola.

      9       Šī konkursa ietvaros Palma sagatavoja San Paolo di Torino bankas izdotu garantiju par labu kompetentajai intervences aģentūrai, proti, l`Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (Valsts intervences aģentūra lauksaimniecības tirgum, turpmāk tekstā – “AIMA”).

      10     Palma saskārās ar zināmām grūtībām pārdotā alkohola izņemšanā un laišanā tirgū, par ko tā informēja Komisiju. Ievērojot šīs grūtības,
         Komisija pieņēma 1993. gada 30. septembra Regulu (EEK) Nr. 2710/93 par intervences aģentūru valdījumā esošā vīna spirta atsevišķu
         īpašu pārdošanu konkursa kārtībā, lai to izmantotu dzinēja degvielas tirgū Kopienā (OV L 245, 131. lpp.).

      11     Ar Regulas Nr. 2710/93 6. pantu Komisija daļēji atcēla īpašo konkursa kārtību Nr. 8/90 EK tajā daļā, kas attiecas uz alkohola
         partijām, ko Palma vēl nebija izvietojusi, proti, par trim no piecām pārdotajām partijām. Šīs trīs partijas tika atbrīvotas no izpildes nodrošinājuma.

      12     Atbilstoši Regulas Nr. 2710/93 2. pantam īpašā konkursa kārtība Nr. 8/90 EK pirmo divu alkohola partiju (640 000 hektolitri)
         izmantošanā, izņemot force majeure gadījumus, bija jāizbeidz līdz 1995. gada 1. oktobrim.

      13     Regulas Nr. 2710/93 3. pants paredz, ka izpildes nodrošinājumu, kas attiecas uz pirmajām divām šī konkursa partijām, intervences
         aģentūra atbrīvos pēc tam, kad viss šo divu partiju alkohols tiks izlietots dzinēja degvielas sektorā Kopienā.

      14     Neskatoties uz Regulas Nr. 2710/93 pieņemšanu, Palma atkārtoti saskārās ar problēmām, un tas atbilstoši prasītājas teiktajam bija svarīgs iemesls, kas traucēja izpildīt saistības.

      15     1995. gada 18. septembra vēstulē Palma lūdza Komisiju apstiprināt jaunu Regulas Nr. 2710/93 2. pantā minētā termiņa pagarinājumu alkohola izmantošanai. Savā vēstulē
         Palma minēja force majeure gadījumiem pielīdzināmus apstākļus, kas tai traucējuši pilnībā izpildīt saistības noteiktajā termiņā.

      16     Savā 1995. gada 27. novembra vēstulē Palma atkārtoja savu lūgumu pagarināt termiņu, kas bija beidzies 1995. gada 1. oktobrī.

      17     Ar 1995. gada 19. decembra vēstuli Komisija informēja Palma par to, ka tā drīzumā lems par iespējamo alkohola izmantošanas termiņa pagarinājumu.

      18     Palma nosūtīja Komisijai vēl divas vēstules, kas datētas, attiecīgi, ar 1995. gada 19. decembri un 1996. gada 5. janvāri, kurās
         lūdza tai dot atļauju iznīcināt vēl neizmantoto alkoholu. Šis lūgums attiecās uz 34 000 hektolitriem alkohola.

      19     Ar Komisijas 1996. gada 7. marta Regulu (EEK) Nr. 416/96, kas groza Regulu (EEK) Nr. 2710/93 (OV L 59, 5. lpp.), termiņš jau
         izvietoto partiju izmantošanai tika mainīts atkārtoti. Regulas Nr. 2710/93 3. panta 1. punkts, kas grozīts ar Regulu Nr. 416/96,
         nosaka:

      "Neatkarīgi no Regulas (EEK) Nr. 2220/85 23. panta un, izņemot force majeure gadījumus, ja nav ievērots 2. pantā minētais termiņš, izpildes garantiju ECU 90 par 100 tilpuma % spirta hektolitru konfiscē
         [iekasē] šādās daļās:

      a) 15 % visos gadījumos;
      b) 50 % no daudzuma, kas palicis pēc samazinājuma par 15 %, ja minētajā pantā norādītais izmantojums nav noticis līdz 1996. gada
         30. jūnijam.

      Visu garantiju konfiscē [iekasē] gadījumā, ja partiju izmantošana nav pabeigta līdz 1996. gada 31. decembrim."
      20     Ar 1996. gada 23. aprīļa vēstuli AIMA aicināja Palma pārskaitīt tai naudas summu 3 164 220 870 Itālijas liru (1 634 183, 70 EUR) apmērā, kas atbilst 15 % izpildes nodrošinājuma,
         pamatojoties uz to, ka 1995. gada 1. oktobrī kopējais pirmo divu partiju alkohola daudzums nebija izmantots dzinēja degvielas
         tirgū Kopienā. Ar 1996. gada 3. jūnija vēstuli Palma apstrīdēja AIMA aicinājuma likumību.

      21     Šajā vēstulē Palma atkārtoja arī savu lūgumu Komisijai atļaut iznīcināt vēl neizmantoto alkoholu, uzsverot, ka šis risinājums būtu vislietderīgākais,
         lai nodrošinātu alkohola laišanu tirgū, neradot tajā traucējumus.

      22     Komisija 1996. gada 11. novembrī nosūtīja vēstuli AIMA, kurā izklāstīja:

      “Spirta rūpnīcas Palma lūgums par atļauju iznīcināt īpašā konkursa kārtībā Nr. 8/90 iegūtā spirta atlikušo daudzumu sakarā ar problēmām, kas saistītas
         ar alkohola kvalitāti, nav apmierināms.

      Ir nepieciešams strikti piemērot Komisijas Regulas (EK) Nr. 416/97 [par garantijas iekasēšanu] noteikumus.
      [..] Palma ir saistīta ar izpildes nodrošinājuma pienākumu, kas nozīmē to, ka alkohols būtu jāizmanto dzinēja degvielas sektorā saskaņā
         ar noteikumiem, kas paredzēti konkursa paziņojumā, un šāds pienākums netiek atcelts ar nodrošinājuma iegūšanu. Valsts iestāžu
         pienākums vajadzības gadījumā ir piemērot piespiedu izpildi, lai tiktu ievērotas saistības, kas attiecas uz nodrošinājuma
         iegūšanas faktu. Neapšaubāmi svarīgi ir izvairīties no pārdotā alkohola nokļūšanas neatbilstošā sektorā, kas nav apstiprināts
         ar konkursa paziņojumu Nr. 8/90 [EK], piemēram, spirtoto dzērienu sektorā [..]”.

      23     Šo vēstuli AIMA nosūtīja Palma 1997. gada 3. februārī.

      24     Ar 1996. gada 20. novembra vēstuli Palma atkārtoti izteica kritiku attiecībā uz AIMA lūgumu un ierosināja neizlietoto alkoholu bez maksas nodot AIMA  rīcībā.

      25     AIMA deva rīkojumu Palma pārskaitīt tai pilnu nodrošinājuma summu. Palma šo rīkojumu apstrīdēja valsts tiesā.

      26     1999. gada 9. jūlijā Palma tika pasludināta par maksātnespējīgu.

       Process
      27     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesai iesniegts 2001. gada 9. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.
      28     Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un organizatoriskos
         pasākumus, kas paredzēti Pirmās instances tiesas reglamenta 64. pantā, un šajā nolūkā rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem
         jautājumus, aicinot tās sniegt atbildes tiesas sēdē.

      29     Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi, kā arī to atbildes uz Pirmās instances tiesas rakstveida un mutvārdu jautājumiem
         tika uzklausītas 2003. gada 17. decembra tiesas sēdē.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      30     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       piespriest Komisijai atlīdzināt nodarītos zaudējumus;
      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      31     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       prasību noraidīt kā nepieņemamu vai nepamatotu;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      32     Ar atsevišķu procesuālu dokumentu, neiesniedzot iebildi par prasību kā nepieņemamu, Komisija apstrīd prasības pieņemšanas
         pamatotību. Šajā sakarā tā min trīs iemeslus, kāpēc prasība nav pieņemama. Pirmais, kas minēts kā primārais, attiecas uz Pirmās
         instances tiesas kompetences neesamību. Otrais atsaucas uz prasības novēlotu raksturu, un trešais – uz Reglamenta 44. panta
         1. daļas c) apakšpunkta pārkāpumu. Šie divi pēdējie iemesli saistībā ar pieņemšanas pamatotību ir minēti pakārtoti.

      33     Prasītāja apgalvo, ka tās prasība ir pieņemama.
       Par iemeslu, kāpēc prasība nav pieņemama, attiecībā uz Pirmās instances tiesas kompetences neesamību
      Lietas dalībnieku (izvirzītie) argumenti
      34     Komisija uzsver, ka pēc savas būtības strīds ir saistīts ar objektīvu apstākli par to, ka Palma nav ievērojusi pienākumu par alkohola izmantošanu, kas iegūts īpašās konkursa kārtības Nr. 8/90 EK ietvaros, un saistībā
         ar šīs neizpildes sekām. Atbilstoši tās teiktajam attiecīgajam juridiskajam kontekstam šajā lietā ir līgumisks raksturs. Tātad
         Komisija varētu būt atbildīga tikai uz šī līgumiskā konteksta pamata. Tā rezultātā, no vienas puses, prasība kļūdaini balstīta
         uz EK 288. panta 2. daļu un, no otras puses, tā neietilpst Kopienu tiesnesim piešķirtajā ierobežota rakstura kompetencē, pamatojoties
         uz EK 240. pantu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 18. jūlija rīkojumu lietā T‑44/96 Oleifici italiani/Komisija, Recueil 1997, II‑1331. lpp., 38. punkts).

      35     Prasītāja apgalvo, ka Pirmās instances tiesas kompetencē ietilpst izskatīt prasību tādēļ, ka tā attiecas uz Komisijas ārpuslīgumisko
         atbildību. Šajā sakarā tā uzsver, ka pretēji Komisijas minētajam strīda jautājums nekādā gadījumā nav pakārtojams līgumiskām
         attiecībām, kas pastāv starp Palma un šo iestādi. Šajā gadījumā nodarīto zaudējumu cēlonis rodams 1996. gada 11. novembra vēstulē, kas kā vienpusējs Komisijas
         izdots akts nav pakārtojams līgumiskai sfērai.

      36     Turklāt tā kā tā, no vienas puses, ietver noraidījumu Palma lūgumam par atlikušā alkohola iznīcināšanu un, no otras puses, lēmumu par konkursa Nr. 8/90 ietvaros radītā nodrošinājuma
         iekasēšanu, tad šī 1996. gada 11. novembra vēstule ir pasākums ar obligāta rakstura sekām, kas skar Palma intereses, būtiski grozot tās juridisko stāvokli (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedumu
         lietā T‑64/89 Automec/Komisija, Recueil 1990, II‑367. lpp., 42. punkts).

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      37     Jāatzīmē, ka Pirmās instances tiesas kompetence izspriest šo strīdu ir atkarīga no atbildes uz iepriekš uzdodamu jautājumu
         par to, vai atbildība, ko Kopienai šajā gadījumā var uzlikt sakarā ar Komisijai pārmesto rīcību, ir vai nav līgumiska atbildība
         (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 18. jūlija rīkojumu lietā T‑180/95 Nutria/Komisija, Recueil 1997, II‑1317. lpp., 28. punkts).

      38     Šajā sakarā vispirms atzīmējams, ka prasītāja un Komisija ir saistītas ar līgumu. No Regulas Nr. 1780/89 30. panta 1. daļas
         e) apakšpunkta izriet, ka, pretendējot atklātajā konkursā, kas izsludināts ar Regulu Nr. 3390/90, Palma noteikti ir uzņēmusies izpildīt visus attiecīgā konkursa noteikumus. Ņemot vērā šos nosacījumus, Palma izteica piedāvājumu par cenu ECU 3 apmērā par hektolitru alkohola, kura stiprums ir 100 tilp. %, konkursa kārtībā iegādāties
         1,6 miljonus hektolitru alkohola. Piešķirot pārdotā alkohola daudzumu, Komisija akceptēja Palma piedāvāto cenu un citas šī uzņēmuma saistības. Tā Palma piedāvājuma un Komisijas akcepta rezultātā attiecīgie Regulu Nr. 1780/89 un Nr. 3390/90 noteikumi un konkursa paziņojums,
         kā arī Palma cenas piedāvājums kļuva par līguma noteikumiem, kas saista abas šī strīda puses (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas
         1997. gada 3. oktobra rīkojumu lietā T‑186/96 Mutual Aid Administration Services/Komisija, Recueil 1997, II‑1633. lpp., 39. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 9. oktobra spriedumu lietā T‑134/01 Hans Fuchs/Komisija, Recueil 2002, II‑3909. lpp., 53. punkts).

      39     Jāatzīmē arī, ka šis līgums pēc tā noslēgšanas tika grozīts. Proti, uzklausot Palma  lūgumus, Komisija pieņēma Regulas Nr. 2710/93 un Nr. 416/96, kas daļēji atcēla konkursu un grozīja pārdotā alkohola izmantošanas
         noteikumus, kā arī noteikumus par izpildes nodrošinājuma atbrīvojumu saistībā ar šo alkoholu. Šie grozījumi ir neatņemama
         līguma sastāvdaļa.

      40     Turpinājumā ir jāizvērtē, vai Komisijai pārmestā pienākumu neizpilde, kas kalpo par pamatu šai prasībai par zaudējumu atlīdzību,
         ir saistīta ar pienākumiem, kas Komisijai pildāmi saistībā ar šo līgumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
         Mutual Aid Administration Services/Komisija, 40. punkts).

      41     Prasītājas minētie pienākumu neizpildes veidi pavisam ir trīs. Pirmkārt, Komisija nav ņēmusi vērā force majeure gadījumus, kas atbrīvoja Palma no tās saistību izpildes attiecībā uz pienākumu konkursa kārtībā pārdoto alkoholu izmantot noteiktā termiņā. No tā izrietēja,
         ka netika ievērots atbrīvojums force majeure gadījumos. Otrkārt, Komisija noraidīja lūgumu no jauna grozīt jau pārdotā alkohola izmantošanas noteikumus, kas atzīstams
         par samērīguma principa pārkāpumu. Treškārt, Komisija savu atteikumu netika pamatojusi, kas atzīstams par pamatošanas pienākuma,
         kas šai iestādei uzlikts atbilstoši EKL 253. pantam, pārkāpumu.

      42     Pirmkārt, minot Komisijas pienākumu ņemt vērā force majeure pastāvēšanas gadījumus, ir jāatzīmē, ka šis Komisijas pienākums izriet no līguma. Faktiski šis pienākums izriet no Regulas
         Nr. 2710/93 2. pantā, kā arī šīs pašas regulas 3. pantā, kas grozīts ar Regulu Nr. 416/96, minētajiem līgumiskajiem noteikumiem.
         Tā rezultātā minētais pienākuma ņemt vērā force majeure gadījumus pārkāpums attiecas uz līgumisko sfēru un šajā gadījumā var attiekties tikai uz Komisijas līgumisko atbildību.

      43     Otrkārt, attiecībā uz tā saukto Komisijas pienākumu piekrist grozīt pārdotā alkohola izmantošanas noteikumus, pamatojoties
         uz to, ka šos grozījumus prasa samērīguma princips, ir jāatzīmē, ka, pat pieņemot to, ka šāds pienākums pastāv, tas attiecībā
         uz Komisiju izriet vienīgi no līguma.

      44     Protams, EKL 5. panta 3. daļas, kurā ietverts samērīguma princips, mērķis ir aptvert visus Kopienas rīcības veidus neatkarīgi
         no tā, vai tie ir vai nav līgumiski.

      45     Tomēr atbilstoši principam pacta sunt servanda, kas ir ikvienas tiesiskās kārtības pamatprincips (Tiesas 1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑162/96 Racke, Recueil 1998, I‑3655. lpp., 49. punkts) starp Komisiju un Palma noslēgtais līgums principā ir negrozāms. Tāpēc iespējamais Komisijas pienākums piekrist vienam no līguma grozījumiem, ko
         ierosinājusi Palma, izriet vienīgi no paša līguma vai vispārējiem principiem, kas piemērojami līgumiskajās attiecībās, starp kuriem atrodams
         arī samērīguma princips. Šajā gadījumā tā sauktā attiecīgā pienākuma neizpilde grozīt līgumu ir saistīta vienīgi ar Kopienas
         līgumisko atbildību.

      46     Visbeidzot saistībā ar pienākumu pamatot, uz kura neizpildi prasītāja atsaucas, ir pietiekami atzīmēt, ka šis pienākums Komisijai
         ir uzlikts atbilstoši EKL 253. pantam. Tas jebkurā gadījumā norāda tikai uz vienpusējiem šīs iestādes rīcības veidiem. Tā
         rezultātā šajā gadījumā šis pienākums ir saistīts vienīgi ar Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

      47     No iepriekš minētā izriet, ka, izņemot tā sauktā pienākuma pamatot neizpildi, prasītāja uztur savu prasību par zaudējumu atlīdzību
         sakarā ar Komisijas līgumisko saistību neizpildi un ka tiesas ceļā izskatāmā lieta balstās uz līgumisko pamatu (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Nutria/Komisija, 36. punkts).

      48     Tomēr atbilstoši saistītajiem noteikumiem EKL 225. un 238. pantā, Pirmās instances tiesa ir kompetenta pirmajā instancē spriest
         par līgumiska rakstura lietām, ko tai iesniegušas fiziskas vai juridiskas personas, tikai atbilstoši šķīrējklauzulai, kas
         šajā gadījumā iztrūkst.

      49     Šajā strīdā nevar pieņemt to, ka lietas nodošana izskatīšanai Pirmās instances tiesā no prasītājas puses būtu uzskatāma par
         pušu kopējās gribas izteikumu piešķirt Kopienu tiesai kompetenci līgumiskajā sfērā, vēl jo vairāk tādā gadījumā, kad Komisija
         apstrīd Pirmās instances tiesas kompetenci.

      50     Nepastāvot šķīrējklauzulai EKL 238. panta nozīmē, Pirmās instances tiesa, ja tai – kā šajā gadījumā – iesniegta izskatīšanai
         lieta par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar EKL 235. pantu, nevar spriest par šo lietu tādā apmērā, jo tiek prasīta zaudējumu
         un procentu atlīdzība ar līgumisku izcelsmi. Pretējā gadījumā Pirmās instances tiesa paplašinātu savu kompetenci turpmāk par
         strīdiem, kuru izlemšana izsmeļoši noteikta EKL 240. pantā, jo šis noteikums valstu tiesām piešķir vispārīgas tiesības izšķirt
         strīdus, kuros viena no pusēm ir Kopiena (šajā sakarā skat. Tiesas 1987. gada 21. maija spriedumu apvienotajās lietās no 133/85
         līdz 136/85 Rau u. c., Recueil 1987, 2289. lpp., 10. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu Mutual Aid Administration Services/Komisija, 47. punkts).

      51     No iepriekš minētā izriet, ka pamats par prasību kā nepieņemamu, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas nekompetenci, ir
         atzīstams tiktāl, ciktāl prasība ir pamatota ar minēto pienākumu neizpildi ‑ no vienas puses, ar pienākumu ņemt vērā iespējamos
         force majeure gadījumus un, no otras puses, ar minēto pienākumu piekrist Palma ierosinātajiem grozījumiem uz samērīguma principa pamata.

      52     Tā kā ar prioritāri minēto iemeslu atzīt prasību par nepieņemamu nav attaisnojama prasības noraidīšana pilnā apmērā, ir jāpārbauda
         iemesls nepieņemt prasību, kas attiecas uz Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto noteikumu neievērošanu tādā
         apmērā, ciktāl prasītāja norāda uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.

       Par iemeslu nepieņemt prasību, kas attiecas uz Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto noteikumu neievērošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      53     Komisija min, ka prasība nav pieņemama, jo pretēji Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajām prasībām tā neietver
         nevienu konkrētu un precīzu norādi par nodarīto zaudējumu eksistenci un apmēru. Šajā kontekstā Komisija nav spējīga noteikt
         zaudējumus, pamatojoties uz kuriem, prasītāja izvirza prasību tos atlīdzināt.

      54     Tā vēlreiz uzsver savstarpējas sakarības trūkumu starp prasības pieteikumu un repliku par kritērijiem zaudējumu noteikšanā.
         Tā, runājot par prasībā minētajiem transporta un glabāšanas izdevumiem, kurus prasītāja prasa atlīdzināt, tie ir radušies
         jau pirms 1996. gada 11. novembra vēstules, ko prasītāja tomēr uzskata par minēto zaudējumu iemeslu. Gluži otrādi, replika
         attiecas uz Palma transporta un glabāšanas izdevumiem, kas radušies, pamatojoties uz 1996. gada 11. novembra vēstuli.

      55     Prasītāja atzīmē, ka tās prasība atbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām. Šajā sakarā viņa
         uzsver, ka tā ir pienācīgi norādījusi, kādi ir nodarītie zaudējumi, un ka prasības pieteikumā minēti dažādi zaudējumu aspekti
         un pamatkritēriji, pamatojoties uz kuriem, zaudējumi aprēķināmi. Judikatūras kontekstā šie elementi ir pietiekami, lai ievērotu
         Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktās prasības (Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. jūnija spriedums
         lietā T‑227/97 Ismeri Europa/Revīzijas palāta, Recueil 1999, II‑1825. lpp., 67. punkts). Visbeidzot prasītāja uzsver, ka Komisijas izteiktā kritika ir saistīta ar prasības pamatotības
         vērtējumu un tā rezultātā ir izvērtējama tieši šajā kontekstā (Pirmās instances tiesas 1997. gada 16. aprīļa spriedums lietā
         T‑554/93 Saint un Murray/Padome, Recueil 1997, II‑563. lpp., 59. punkts; 1997. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑38/96 Guérin automobiles/Komisija, Recueil 1997, II‑1223. lpp., 42. punkts, un 1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑184/95 Dorsch Consult/Padome un Komisija, Recueil 1998, II‑667. lpp., 23. punkts).

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      56     Atbilstoši Tiesas statūtu 21. panta 1. daļai, kas piemērojams tiesvedībā Pirmās instances tiesā saskaņā ar to pašu statūtu
         53. panta 1. daļu, un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam prasības pieteikumam jāsatur strīda priekšmets un kopsavilkums
         par izvirzītajiem pamatiem.

      57     Kas attiecas uz prasījumu par sabiedrisko kārtību, Pirmās instances tiesa pēc savas ierosmes var izvirzīt jautājumu par to,
         vai prasības pieteikums atbilst šīm prasībām (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 21. marta spriedumu lietā T‑231/99
         Joynson/Komisija, Recueil 2002, II‑2085. lpp., 154. punkts).

      58     Ir jāatgādina, ka iepriekš 56. punktā minētajai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājam bez papildu
         informācijas ļautu sagatavot paskaidrojumus un Pirmās instances tiesai ļautu lemt par prasību. Lai nolūkā nodrošināt tiesisko
         drošību un atbilstošu tiesvedību, prasība būtu pieņemama, ir nepieciešams, lai pašā prasības pieteikuma tekstā būtiskie fakti
         un tās tiesību normas, ar kurām prasījums tiek pamatots, būtu izklāstīti vismaz kopsavilkuma veidā, tomēr sakarīgi un saprotami
         (Pirmās instances tiesas 1993. gada 29. novembra rīkojums lietā T‑56/92 Koelman/Komisija, Recueil 1993, II‑1267. lpp., 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 6. maija spriedums lietā T‑195/95 Guérin automobiles/Komisija, Recueil 1997, II‑679. lpp., 20. punkts).

      59     Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumam par zaudējumu, ko nodarījusi Kopienu iestāde, atlīdzību ir jāietver informācija,
         kas ļauj noteikt rīcību, par kuru prasītājs iestādei izsaka pārmetumus, iemesli, kuru dēļ viņš uzskata, ka pastāv cēloņsakarība
         starp šo rīcību un zaudējumiem, kas, iespējams, nodarīti, kā arī šo zaudējumu raksturs un apmērs (Pirmās instances tiesas
         1996. gada 18. septembra spriedums lietā T‑387/94 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil 1996, II‑961. lpp., 107. punkts).

      60     Šajā gadījumā no pirmā pamata izriet, ka Pirmās instances tiesa ir kompetenta atzīt tikai minēto pamatojuma trūkumu Komisijas
         1996. gada 11. novembra vēstulē, ar kuru Komisija noraidīja apstiprināt Palma ierosinātos grozījumus līgumā. Šī pamata kontekstā ir jāatzīmē, ka prasītājas adresētais pārmetums Komisijai tiek reducēts
         uz pienākuma motivēt 1996. gada 11. novembra vēstulē teikto neizpildi, no kā jebkurā gadījumā neizriet Komisijas atbildība
         (šajā sakarā skat. Tiesas 1982. gada 15. septembra spriedumu lietā 106/81 Kind/Padome un Komisija, Recueil 1982, 2885. lpp., 14. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑76/01 P Eurocoton u.c./Padome, Krājumā vēl nav publicēts, 98. punkts).

      61     No prasības pieteikuma izriet, ka prasītāja atsaucas uz nodarītajiem zaudējumiem, kas atbilst 22 miljardiem Itālijas liru
         (11 382 051, 78 EUR). Jebkurā gadījumā ir jākonstatē, ka prasības pieteikums neietver nekādu norādi uz iemesliem, sakarā ar
         kuriem prasītāja uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp minēto motivējošās daļas trūkumu 1996. gada 11. novembra vēstulē un
         zaudējumiem, kas tai radušies. Faktiski prasības pieteikumā prasītāja aprobežojas ar apgalvojumu par to, ka minētie zaudējumi
         ir tiešas un acīmredzamas 1996. gada 11. novembra vēstules sekas.

      62     Tādējādi izriet, ka Tiesas statūtu 21. panta 1. punkta un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasības nav izpildītas.
      63     Ņemot vērā iepriekš minēto, prasība noraidāma kā nepieņemama, neuzskatot par nepieciešamu pārbaudīt citus Komisijas izvirzītos
         prasījumus un argumentus nolūkā pamatot prasību kā nepieņemamu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      2)      prasītājai piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 25. maijā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda ‑ itāļu.