title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 10.martā.#kriminālprocess pret Filomeno Mario Miraglia.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Bologna - Itālija.#Šengenas Līguma īstenošanas konvencijas 54. pants - Princips non bis in idem - Piemērošanas joma - Dalībvalsts tiesas iestāžu lēmums izbeigt kriminālvajāšanu pret personu tikai tādēļ, ka analogs process uzsākts citā dalībvalstī.#Lieta C-469/03.

text:
      Lieta C-469/03
      Kriminālprocess
      pret
      Filomeno Mario Miraglia
      (Tribunale di Bologna lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Šengenas Līguma īstenošanas konvencijas 54. pants – Non bis in idem princips – Piemērošanas joma – Dalībvalsts tiesas iestāžu lēmums izbeigt kriminālvajāšanu pret personu tikai tādēļ, ka līdzīgs process uzsākts citā dalībvalstī
      Tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 10. martā.
      Sprieduma kopsavilkums
      Eiropas Savienība – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Protokols, ar kuru iekļauj Šengenas acquis – Šengenas
            Līguma īstenošanas konvencija – Non bis in idemprincips – Piemērošanas joma – Dalībvalsts tiesas iestāžu lēmums izbeigt kriminālvajāšanu pret personu, neizvērtējot lietu
            pēc būtības, tikai tādēļ, ka analogs process uzsākts citā dalībvalstī – Izslēgšana
      (LES 2. panta 1. daļas ceturtais ievilkums; Šengenas Līguma īstenošanas konvencijas 54. pants)
      Non bis in idem princips, kas paredzēts 54. pantā Šengenas Līguma īstenošanas konvencijā, kura mērķis ir izvairīties no tā, lai pret personu,
         kas izmanto tiesības uz brīvu pārvietošanos, tiek veikta kriminālvajāšana par tām pašām darbībām vairāku dalībvalstu teritorijās,
         nav piemērojams kādas dalībvalsts tiesību aizsardzības iestāžu lēmumam, kurā pasludināts, ka lieta tiek izbeigta, neizskatot
         lietu pēc būtības, pēc tam, kad prokuratūra ir nolēmusi neveikt kriminālvajāšanu tikai tādēļ, ka pret to pašu apsūdzēto un
         par tām pašām darbībām ir uzsākta kriminālvajāšana citā dalībvalstī. Šāds lēmums nav uzskatāms par lēmumu, kas ir galīgs lietā
         pret personu minētā 54. panta izpratnē.

      Šā principa piemērošana šādam lēmumam par krimināllietas izbeigšanu, tādam kā pamata lietā, varētu padarīt sarežģītāku, pat
         neiespējamu, jebkādu konkrētu iespēju sodīt par nelikumīgu rīcību, par ko apsūdzētajam ir izvirzīta apsūdzība, jebkurā no
         attiecīgajām dalībvalstīm. Šādas sekas būtu acīmredzami pretrunā tādam Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas tiesību normu
         mērķim kā tas, ko nosaka LES 2. panta pirmās daļas ceturtais ievilkums.

      (sal. ar 30., 33.–35. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2005. gada 10. martā (*)

      Šengenas Līguma īstenošanas konvencijas 54. pants – Non bis in idem princips – Piemērošanas joma – Dalībvalsts tiesas iestāžu lēmums izbeigt kriminālvajāšanu pret personu tikai tādēļ, ka līdzīgs process uzsākts citā dalībvalstī
      Lieta C‑469/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LES 35. pantam,
      ko Tribunale di Bologna (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 22. septembrī un Tiesā reģistrēts 2003. gada 10. novembrī, kriminālprocesa
         tiesvedībā pret

      Filomeno Mario Miraglia.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents) un P. Kūris [P. Kūris],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 15. decembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       M. Miraljas [M. Miraglia] vārdā – N. Trifiro [N. Trifirò], avvocatessa,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Aijello [G. Aiello], avvocato dello Stato,

      –       Grieķijas valdības vārdā – M. Apesoss [M. Apessos] un I. Bakopuls [I. Bakopoulos], kā arī M. Tasopulu [M. Tassopoulou], pārstāvji,

      –       Spānijas valdības vārdā – M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvis,

      –       Francijas valdības vārdā – R. Abraāms [R. Abraham] un Ž. de Bergess [G. de Bergues], kā arī C. Izidoro [C. Isidoro], pārstāvji,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un J. van Bakela [J. van Bakel], pārstāves,

      –       Zviedrijas valdības vārdā – A. Kruse [A. Kruse], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. di Maršs [E. de March] un V. Bogensbergers [W. Bogensberger], pārstāvji,

      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 54. pantu Konvencijā, ar ko īsteno Beniluksa Ekonomikas savienības
         valstu valdību, Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Francijas Republikas valdības 1985. gada 14. jūnija Šengenas Līgumu
         par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV L 239, 19. lpp., turpmāk tekstā – “KĪŠL”), kas parakstīts 1990. gada
         19. jūnijā Šengenā (Luksemburga).

      2       Šis lūgums izteikts kriminālprocesa ietvaros, kas uzsākts pret M. Miralju, kurš kopā ar citām personām organizēja heroīna
         tipa narkotisku vielu pārvadāšanu uz Boloņu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Šengenas Līguma īstenošanas konvencija
      3       Atbilstoši 1. pantam Protokolā, kas integrē Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā un kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam ar Amsterdamas
         Līgumu (turpmāk tekstā – “Protokols”), trīspadsmit Eiropas Savienības dalībvalstīm, ieskaitot Itālijas Republiku un Nīderlandes
         Karalisti, ir atļauts īstenot ciešāku savstarpēju sadarbību jomās, uz kurām attiecas Šengenas acquis, kā ir noteikts minētā protokola pielikumā.

      4       Tādējādi noteiktais Šengenas acquis  ietver tostarp Līgumu, kas parakstīts Šengenā 1985. gada 14. jūnijā starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām,
         Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību, par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām
         (OV L 239, 13. lpp., turpmāk tekstā – “Šengenas Līgums”), kā arī KĪŠL.

      5       Saskaņā ar Protokola 2. panta 1. punkta pirmo daļu, sākot ar datumu, kad stājas spēkā Amsterdamas Līgums, minētā protokola
         1. pantā paredzētajām trīspadsmit dalībvalstīm nekavējoties tiek piemērots Šengenas acquis.

      6       Piemērojot Protokola 2. panta 1. punkta otrās daļas otro teikumu, Eiropas Savienības Padome 1999. gada 20. maijā pieņēma Lēmumu
         1999/436/EK, atbilstoši attiecīgajām Eiropas Kopienas dibināšanas līguma un Līguma par Eiropas Savienību tiesību normām nosakot
         juridisko pamatu katrai tiesību normai vai lēmumam, kas veido Šengenas acquis (OV L 176, 17. lpp.). No šā lēmuma 2. panta – saistībā ar tā A pielikumu – izriet, ka Padome ir izvēlējusies LES 34. un 31. pantu,
         kas veido daļu no Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas ar nosaukumu “Noteikumi par policijas un tiesu iestāžu sadarbību
         krimināllietās”, kā juridisko pamatu KĪŠL 54.–58. pantam.

      7       KĪŠL 54. līdz 58. pants veido III sadaļas ar nosaukumu “Policija un drošība” 3. nodaļu ar nosaukumu “Non bis in idem principa piemērošana”. Saskaņā ar minēto 54. pantu:

      “Personu, kuras sakarā vienā Līgumslēdzējā Pusē ir pieņemts galīgais tiesas spriedums, nedrīkst par to pašu nodarījumu saukt
         pie atbildības citā Līgumslēdzējā Pusē, ar noteikumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs
         nevar izpildīt atbilstīgi tās Līgumslēdzējas Puses tiesību aktiem, kurā spriedums pieņemts.”

       Eiropas Konvencija par savstarpējo palīdzību krimināllietās
      8       2. panta b) apakšpunkts Eiropas Konvencijā par savstarpējo palīdzību krimināllietās, kas parakstīta Strasbūrā 1959. gada 20. aprīlī
         (turpmāk tekstā – “Eiropas Konvencija par savstarpējo palīdzību”), nosaka:

      “Palīdzību var atteikt, ja:
      [..]
      b)      lūguma Saņēmēja Puse uzskata, ka lūguma izpilde var kaitēt tās suverenitātei, drošībai, sabiedriskajai kārtībai vai citām
         būtiskām interesēm.”

      9       Nīderlandes Karaliste ir noformulējusi šādu atrunu Eiropas Konvencijas par savstarpējo palīdzību 2. panta b) apakšpunktam:
      “Nīderlandes Karalistes valdība patur tiesības nesniegt palīdzību:
      [..]
      b)      ja lūgums attiecas uz kriminālvajāšanu vai procesu, kas nav saderīgs ar non bis in idem principu;

      c)      ja lūgums attiecas uz to darbību izmeklēšanu, par kurām Nīderlandē tiek veikta kriminālvajāšana.”
       Nīderlandes tiesiskais regulējums
      10     Saskaņā ar Nīderlandes Kriminālprocesa kodeksa 36. pantu:
      “1. Ja kriminālprocesā netiek veikta kriminālvajāšana, tiesa, kurā pēdējoreiz lieta tika izskatīta, var pēc apsūdzētā lūguma
         pasludināt, ka lieta ir izbeigta.

      2. Tiesa var jebkurā brīdī uz noteiktu laiku atlikt lēmuma pieņemšanu par lūgumu, ja prokuratūra iesniedz pierādījumus tam,
         ka tiks veikta kriminālvajāšana.

      3. Pirms tiesa pieņem lēmumu, tā izsauc tai zināmo tieši ieinteresēto personu, lai uzklausītu tās viedokli par apsūdzētā lūgumu.
      4. Rīkojums tiek nekavējoties paziņots apsūdzētajam.”
      11     Tā paša kodeksa 255. pants nosaka:
      “1. Ja lietā netiek taisīts spriedums, pēc tam, kad apsūdzētajam tiek paziņots par rīkojumu, kurā noteikts, ka lieta ir izbeigta,
         vai pēc tam, kad viņam tiek paziņots par citu procesuālo darbību neveikšanu, neskarot 12.i vai 246. pantu, pret apsūdzēto
         vairs nevar veikt kriminālvajāšanu par tām pašām darbībām, ja vien neatklājas jauni pierādījumi.

      2. Tikai liecinieku vai apsūdzētā liecības, dokumentus vai protokolus, kas parādījušies pēc tam vai iepriekš nav pārbaudīti,
         var uzskatīt par jauniem pierādījumiem.

      3. Tādā gadījumā apsūdzēto var izsaukt Rechtbank tikai pēc jauno pierādījumu pirmstiesas izmeklēšanas [..].”

      12     Visbeidzot, runājot par lūgumu sniegt palīdzību krimināllietās, Nīderlandes Kriminālprocesa kodeksa 552‑l. pants nosaka:
      “1. Šāds lūgums nav jāapmierina:
      [..]
      b)      ja sadarbība veicinātu kriminālvajāšanu vai iztiesāšanu, kas nav saderīga ar principiem, kuri ir Kriminālkodeksa 68. panta
         [..] un 255. panta 1. punkta pamatā;

      c)      ja tas tiek iesniegts, lai veiktu to darbību izmeklēšanu, par kurām attiecībā pret apsūdzēto Nīderlandē tiek veikta kriminālvajāšana
         [..].”

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      13     Izmeklēšanas ietvaros, kas tika veikta, sadarbojoties Itālijas un Nīderlandes iestādēm, Miralja tika aizturēts Itālijā 2001. gada
         1. februārī, pamatojoties uz [preventīvās] aizturēšanas orderi, ko izdevis Tribunale di Bologna [Boloņas tiesa] iepriekšējās izmeklēšanas tiesnesis.

      14     Miraljam tika izvirzīta apsūdzība par 20,16 kg heroīna tipa narkotisku vielu pārvadāšanas no Nīderlandes uz Boloņu organizēšanu
         personu grupā, tas ir, noziedzīgu nodarījumu, kas paredzēts un sodāms atbilstoši Itālijas Kriminālkodeksa 110. pantam un Itālijas
         Republikas prezidenta dekrēta Nr. 309/90 80. pantam.

      15     2002. gada 22. janvārī Tribunale di Bologna iepriekšējās izmeklēšanas tiesnesis nodeva Miralju iztiesāšanai par minēto noziedzīgo nodarījumu un nolēma nomainīt apcietinājumu
         pret mājas arestu. Vēlāk Tribunale di Bologna nomainīja mājas arestu pret pienākumu uzturēties Mondragonē [Mondragone] (Itālija) un visbeidzot atcēla visus drošības līdzekļus tā, ka pašlaik apsūdzētais ir brīvībā.

      16     Vienlaicīgi un par tām pašām noziedzīgām darbībām Nīderlandes tiesību aizsardzības iestādēs ierosināja krimināllietu pret
         Miralju sakarā ar aptuveni 30 kg heroīna pārvadāšanu no Nīderlandes uz Itāliju.

      17     Sakarā ar šo apsūdzību Nīderlandes iestādes aizturēja Miralju 2000. gada 18. decembrī un atbrīvoja 2000. gada 28. decembrī.
         2001. gada 17. janvārī Gerechtshof te Amsterdam [Amsterdamas Apelācijas tiesa] (Nīderlande) noraidīja apelāciju, ko iesniedza prokuratūra pret Rechtbank te Amsterdam [Amsterdamas apgabaltiesa] (Nīderlande) rīkojumu, ar ko tika noraidīts lūgums paturēt apsūdzēto apcietinājumā.

      18     Kriminālprocess pret apsūdzēto tika izbeigts 2001. gada 13. februārī, nepiespriežot tam sodu vai citu sankciju. Šā procesa
         ietvaros Nīderlandes Karalistes prokurors neuzsāka apsūdzētā kriminālvajāšanu. No lietas materiāliem izriet, ka šis lēmums
         tika pieņemts, pamatojoties uz to, ka par tām pašām darbībām krimināllieta tika ierosināta Itālijā.

      19     Ar 2001. gada 9. novembra rīkojumu Rechtbank te Amsterdam  piešķīra apsūdzētajam kompensāciju par kaitējumu, kas nodarīts sakarā ar izciesto apcietinājumu, kā arī sakarā ar izdevumiem
         par advokāta pakalpojumiem.

      20     Ar 2002. gada 7. novembra vēstuli Rechtbank te Amsterdam  prokuratūra noraidīja lūgumu sniegt tiesisku palīdzību, ko iesniedza Tribunale di Bologna prokuratūra, pamatojoties uz atrunu, ko Nīderlandes Karaliste bija izdarījusi attiecībā uz Eiropas Konvencijas par savstarpējo
         palīdzību 2. panta b) apakšpunktu, jo minētā Rechtbank “izbeidza lietu, neuzliekot sodu”.

      21     2003. gada 10. aprīlī Itālijas prokuratūra iesniedza Nīderlandes iestādēm lūgumu sniegt informāciju par pret Miralju ierosinātā
         kriminālprocesa rezultātiem un procesuālajiem noteikumiem, lai izvērtētu to nozīmīgumu attiecībā uz KĪŠL 54. pantu.

      22     Ar 2003. gada 18. aprīļa paziņojumu Nīderlandes prokuratūra informēja savu Itālijas kolēģi par kriminālprocesa izbeigšanu
         pret Miralju, tomēr nesniedza informāciju, ko Itālijas tiesa uzskatītu par pietiekamu attiecībā uz pieņemto lēmumu un to saturu.
         Nīderlandes prokuratūra norādīja, ka tas bija “tiesas galīgais spriedums”, kas atbilstoši Nīderlandes Kriminālprocesa kodeksa
         255. pantam aizliedz jebkādu kriminālvajāšanu par tām pašām noziedzīgajām darbībām un jebkādu tiesisku sadarbību ar ārvalstu
         iestādēm, ja vien nav jauni pierādījumi pret Miralju. Nīderlandes tiesību aizsardzības iestādes piebilda, ka KĪŠL 54. pants
         ir šķērslis tam, lai apmierinātu jebkuru Itālijas valsts lūgumu par tiesisko palīdzību.

      23     Atbilstoši iesniedzējtiesas teiktajam, Nīderlandes iestādes nolēma neveikt kriminālvajāšanu pret Miralju tādēļ, ka pa to laiku
         Itālijā jau bija ierosināta krimināllieta par šīm pašām apsūdzētā noziedzīgajām darbībām. Šāds novērtējums ir skaidrojams
         ar non bis in idem  principa piemērošanu “preventīvā kārtībā”.

      24     Tomēr, kā uzskata Tribunale di Bologna, šāda KĪŠL 54. panta interpretācija ir kļūdaina, jo tā liedz abām iesaistītajām valstīm jebkādu konkrētu iespēju rīkoties
         tā, lai efektīvi izvērtētu apsūdzētā atbildību.

      25     Ja KĪŠL 54. pantu tādējādi interpretētu, tas vienlaikus traucētu Nīderlandes iestādēm veikt kriminālvajāšanu pret Miralju,
         jo šis process par tām pašām darbībām jau ir iesākts Itālijā, kā arī kavētu Itālijas iestādes izvērtēt apsūdzētā vainu.

      26     Iesniedzējtiesa papildus uzsver – pat ja tā, atšķirībā no Nīderlandes iestādēm, nekonstatētu situāciju, kurā ir piemērojams
         non bis in idem princips, un nolemtu turpināt procesu, tā būtu spiesta izvērtēt Miraljas atbildību bez iespējas izmantot pierādījumus, ko
         varētu sniegt Nīderlandes iestādes, un bez to tiesiskās palīdzības.

      27     Šajos apstākļos Tribunale di Bologna nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai ir jāpiemēro [KĪŠL] 54. pants, ja vienā valstī ir pieņemts tiesas lēmums par kriminālprocesa izbeigšanu bez sprieduma
         par lietas būtību, pamatojoties vienīgi uz to, ka kriminālprocess jau ir uzsākts citā valstī?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      28     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai non bis in idem princips, kas ietverts KĪŠL 54. pantā, ir piemērojams dalībvalsts tiesas lēmumam, ar ko tiek paziņots, ka lieta tiek izbeigta,
         pēc tam, kad prokuratūra ir nolēmusi neveikt kriminālvajāšanu, neizskatot lietu pēc būtības, tikai tādēļ, ka pret to pašu
         apsūdzēto un par tām pašām darbībām ir uzsākts kriminālprocess citā dalībvalstī.

      29     No paša KĪŠL 54. panta teksta izriet, ka pret personu nevar veikt kriminālvajāšanu dalībvalstī par tām pašām darbībām, par
         kurām jau “pieņemts galīgs lēmums” citā dalībvalstī.

      30     Tomēr tiesas lēmums, kāds ir pamata lietā, kas tika pasludināts, neizskatot lietu pēc būtības, pēc tam, kad prokuratūra nolēma
         neturpināt kriminālvajāšanu vienīgi tāpēc, ka pret to pašu apsūdzēto un par tām pašām darbībām bija uzsākts kriminālprocess
         citā dalībvalstī, nav uzskatāms par lēmumu, kas ir galīgs lietā pret šo personu KĪŠL 54. panta izpratnē.

      31     Šāda minētā 54. panta interpretācija turklāt rodas tādēļ, ka tā ir vienīgā interpretācija, kas dod priekšroku šīs tiesību
         normas priekšmetam un mērķim, nevis procesuāliem vai formāliem aspektiem, kas attiecīgajās dalībvalstīs ir dažādi, un nodrošina
         minētā panta pienācīgu piemērošanu.

      32     Netiek apstrīdēts, ka KĪŠL 54. panta mērķis ir izvairīties no tā, lai pret personu, kas izmanto tiesības uz brīvu pārvietošanos,
         tiek veikta kriminālvajāšana par tām pašām darbībām vairāku dalībvalstu teritorijās (2003. gada 11. februāra spriedums apvienotajās
         lietās C‑187/01 un C‑385/01 Gözütok  un Brügge, Recueil, I‑1345. lpp., 38. punkts).

      33     Tomēr šā panta piemērošana lēmumam par krimināllietas izbeigšanu, tādam kā pamata lietā, varētu padarīt sarežģītāku, pat neiespējamu,
         jebkādu konkrētu iespēju sodīt par nelikumīgu rīcību, par ko apsūdzētajam ir izvirzīta apsūdzība, jebkurā no attiecīgajām
         dalībvalstīm.

      34     Pirmkārt, minēto lēmumu par lietas izbeigšanu ir pieņēmušas dalībvalsts tiesību aizsardzības iestādes, neizvērtējot nelikumīgo
         rīcību, par ko apsūdzētajam tika izvirzīta apsūdzība. Otrkārt, kriminālprocesa uzsākšana citā dalībvalstī par tām pašām darbībām
         būtu apdraudēta, pat ja tas būtu tādas kriminālvajāšanas pats sākums, kas varētu attaisnot pirmās dalībvalsts prokuratūras
         atteikumu veikt kriminālvajāšanu. Šādas sekas būtu acīmredzami pretrunā tādam Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas tiesību
         normu galamērķim kā tas, ko ietver LES 2. panta pirmās daļas ceturtais ievilkums, proti, “saglabāt un attīstīt Savienību kā
         telpu, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums, kur personu brīva pārvietošanās ir nodrošināta saistībā ar piemērotiem pasākumiem
         [..] noziedzības novēršanai un apkarošanai”.

      35     Tā rezultātā uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka non bis in idem princips, kas ietverts KĪŠL 54. pantā, nav piemērojams dalībvalsts tiesas iestādes lēmumam, kurā pasludināts, ka lieta tiek
         izbeigta, neizskatot lietu pēc būtības, pēc tam, kad prokuratūra ir nolēmusi neveikt kriminālvajāšanu tikai tādēļ, ka pret
         to pašu apsūdzēto un par tām pašām darbībām ir uzsākta kriminālvajāšana citā dalībvalstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      36     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
      Non bis in idem princips, kas paredzēts 54. pantā Konvencijā, ar ko īsteno Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdību, Vācijas Federatīvās
            Republikas valdības un Francijas Republikas valdības 1985. gada 14. jūnija Šengenas Līgumu par pakāpenisku kontroles atcelšanu
            pie kopīgām robežām, kas parakstīts Šengenā 1990. gada 19. jūnijā, nav piemērojams vienas dalībvalsts tiesību aizsardzības
            iestāžu lēmumam, kurā pasludināts, ka lieta tiek izbeigta, neizskatot lietu pēc būtības, pēc tam, kad prokuratūra ir nolēmusi
            neveikt kriminālvajāšanu tikai tādēļ, ka pret to pašu apsūdzēto un par tām pašām darbībām ir uzsākta kriminālvajāšana citā
            dalībvalstī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1993. gada 25. maijā. # The Queen pret Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Tara Meat Packers Ltd. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Tirgu kopīgā organizācija - Force majeure. # Lieta C-321/91.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 11. novembrī.#Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (C-183/02 P) un Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-187/02 P) pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Apelācija - Valsts atbalsts - Nodokļu pasākumi - Tiesiskā paļāvība - Jauni pamati.#Apvienotās lietas C-183/02 P un C-187/02 P.

text:
      Apvienotās lietas C‑183/02 P un C‑187/02 P
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) un TerritorioHistóricodeÁlava – DiputacíonForaldeÁlava
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Valsts atbalsts – Nodokļu pasākumi – Tiesiskā paļāvība – Jauni pamati
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Dalībvalstu piešķirtie atbalsti – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot Līguma 93. panta (jaunajā
            redakcijā – EKL 88. pants) procesuālos noteikumus – Saņēmēju iespējamā tiesiskā paļāvība – Aizsardzība – Nosacījumi un ierobežojumi
      (EK līguma 93. panta 3. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 3. punkts))
      2.        Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijā – Nepieņemamība
      (Tiesas Statūtu 58. pants)
      1.        Ņemot vērā, ka valsts atbalsta kontrole, ko Komisija veic saskaņā ar Līguma 93. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 88. pants),
         ir obligāta, uzņēmumi, kas saņem atbalstu, principā var atsaukties uz tiesisko paļāvību attiecībā uz atbalsta likumību tikai
         tad, ja tas piešķirts, ievērojot minētajā pantā paredzēto procedūru, un rūpīgam uzņēmējam parasti jāspēj nodrošināt minētās
         procedūras ievērošanu. Ja atbalsts tiek piemērots, par to iepriekš nepaziņojot Komisijai, kā rezultātā tas saskaņā ar Līguma
         93. panta 3. punktu ir nelikumīgs, tad atbalsta saņēmējam tajā laikā nav tiesiska pamata uzskatīt [t.i., tiesiskā paļāvība],
         ka tas ir piešķirts likumīgi.

      (sal. ar 44.–45. punktu)
      2.        Ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās instances tiesā, nozīmētu ļaut
         tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelāciju izskatīšanā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā tas, kurš tika izskatīts
         Pirmās instances tiesā. Tādējādi, izskatot apelācijas, Tiesas kompetence aprobežojas ar vērtējumu tiesiskajam risinājumam,
         ko attiecībā uz izskatītajiem pamatiem ir snieguši tiesneši pirmajā instancē.

      (sal. ar 59. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 11. novembrī (*)

      Apelācija – Valsts atbalsts – Nodokļu pasākumi – Tiesiskā paļāvība – Jauni pamati
      Apvienotās lietas C‑183/02 P un C‑187/02 P
      par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Tiesas Statūtu 49. pantam,
      ko attiecīgi 2002. gada 15. un 16. maijā iesniedza
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa), Vitorija [Vitoria] (Spānija), ko pārstāv A. Kreuss Karerass [A. Creus Carreras] un B. Uriarte Valjente [B. Uriarte Valiente], abogados,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑183/02 P,
      Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava, ko pārstāv A. Kreuss Karerass, B. Uriarte Valjente un M. Bravo-Ferers Delgado [M. Bravo-Ferrer Delgado], abogados,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑187/02 P,
      ko atbalsta
      Comunidad Autónoma del País Vasco, ko pārstāv E. Garajars Gutjeress [E. Garayar Gutiérrez], abogado,

      persona, kas iestājusies lietā apelācijas instancē,
      citi lietas dalībnieki –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv F. Santaolalla Gadea [F. Santaolalla Gadea] un H. L. Buendia Sjerra [J. L. Buendía Sierra], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē,
      Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL), Madride (Spānija),

      un
      Conseil européen de la construction d'appareils domestiques (CECED), Brisele (Beļģija),

      personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] (referents) un N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre M. Muhika Arsamendi [M. Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 11. martā,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 6. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Apelācijas sūdzībās Daewoo Electronics Manufacturing España SA (turpmāk tekstā – “Demesa”) un Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava (turpmāk tekstā – “Territorio Histórico de Álava”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑127/99, T‑129/99
         un T‑148/99 Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, (Recueil, II‑1275. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais spriedums”), kurā Pirmās instances tiesa daļēji atcēla Komisijas 1999. gada
         24. februāra Lēmumu 1999/718/EK par valsts atbalstu, ko Spānija piemērojusi Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (OV L 292, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) un turklāt noraidīja prasītāju prasības atcelt minēto lēmumu.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Spānijas Basku zemē (turpmāk tekstā – “Basku zeme”) spēkā esošās nodokļu tiesību normas ir noteiktas ekonomiskās sadarbības
         līgumā, kas ieviests ar Spānijas 1981. gada 13. maija likumu Nr. 12/1981, kurš vēlāk grozīts ar 1997. gada 4. augusta likumu
         Nr. 38/1997.

      3        Saskaņā ar šiem tiesību aktiem Diputación Foral de Álava, ievērojot atsevišķus nosacījumus, var organizēt nodokļu sistēmu, kas piemērojama tās teritorijā.

      4        Šajā sakarā tā jo īpaši ir veikusi nodokļu pasākumu nodokļu atlaides veidā 45 % apmērā no ieguldījumu summas (turpmāk tekstā
         – “nodokļu atlaide 45 % apmērā” vai “apstrīdētais nodokļu pasākums”).

      5        Sestais papildnoteikums 1994. gada 20. decembra [dokumentā] Norma Foral Nr. 22/1994 par Territorio Histórico de Álava 1995. gada budžeta izpildi (Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava Nr. 5, 1995. gada 13. janvāris) paredz:

      “Ieguldījumiem jaunos pamatlīdzekļos, kas veikti laikā no 1995. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim un kas pārsniedz 2,5 miljardus
         ESP, saskaņā ar Diputación Foral de Álava līgumu tiks piešķirta nodokļu atlaide 45 % apmērā no ieguldījumu summas, kuru nosaka Diputación Foral de Álava un kura piemērojama galīgajai maksājamai nodokļa summai.

      Samazinājumu, ko nepiemēros sakarā ar nodokļa nelielo apmēru, varēs piemērot deviņu gadu laikā no gada, kurš seko Diputación Foral de Álava līguma noslēgšanas gadam.

      Šajā Diputación Foral de Álava līgumā būs noteikti termiņi un ierobežojumi, kas piemērojami katrā atsevišķā gadījumā.

      Priekšrocības, kas piešķirtas saskaņā ar šo normu, nav savienojamas ne ar kādām citām nodokļu priekšrocībām, kuras piešķirtas
         saistībā ar tiem pašiem ieguldījumiem.

      Diputación Foral de Álava noteiks arī ieguldījumu procesa ilgumu, kas varēs aptvert ieguldījumus, kuri veikti ieguldījumu projekta sagatavošanas stadijā.”

      6        Šīs normas spēkā esamība tika pagarināta 1996. un 1997. gadam, pēc tam vēlākajos Normas Forales nodokļu atlaide 45 % apmērā ar formas grozījumiem tika saglabāta 1998. un 1999. gadam.

       Prāvas rašanās fakti
      7        1996. gada 13. martā Basku iestādes un Daewoo Electronics Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Daewoo Electronics”) parakstīja sadarbības līgumu, kurā Daewoo Electronics uzņēmās izveidot Basku zemē ledusskapju rūpnīcu. Savukārt Basku iestādes uzņēmās atbalstīt šo projektu, piešķirot subsīdijas.

      8        Uzņēmumam, ko izveidoja Daewoo Electronics, bija jāizstrādā uzņēmējdarbības plāns; šī plāna apstiprināšana Basku iestādēs bija priekšnosacījums līguma izpildei. Minētais
         plāns laika posmam no 1996. līdz 2001. gadam tika iesniegts Basku iestādēm 1996. gada septembrī. Tajā bija paredzēts veikt
         ieguldījumu ESP 11 835 600 000 apmērā un izveidot 745 darbvietas.

      9        1996. gada 7. oktobrī tika izveidota Demesa – Spānijas sabiedrība, kas 100 % apjomā bija Daewoo Electronics  meitas sabiedrība.

      10      Saskaņā ar Diputación Foral de Álava 1997. gada 21. oktobra līgumu Nr. 737/1997 Demesa saņēma nodokļu atlaidi 45 % apmērā, kas paredzēta Norma Foral Nr. 22/1994 sestajā papildnoteikumā.

      11      1996. gada 11. jūnijā Asociacíon Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL) vērsās Eiropas Kopienu Komisijā ar sūdzību pret Spānijas Karalisti. Tā pārmeta Spānijas Karalistei, ka minētā dalībvalsts
         ir piemērojusi Demesa atbalstu, konkrēti – nodokļu pasākumu veidā. Conseil européen de la construction d’appareils domestiques (Eiropas sadzīves tehnikas ražošanas padome) (CECED) vērsās Komisijā ar tādu pašu sūdzību.

      12      Pēc sarakstes Komisija 1997. gada 16. decembra vēstulē informēja Spānijas iestādes par savu lēmumu sākt EKL 93. panta 2. punktā
         (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru, jo īpaši attiecībā uz nodokļu atlaidi 45 % apmērā, kas
         piešķirta Demesa.

      13      Procedūras beigās Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu.

      14      Tā 1. panta d) punktā nodokļu atlaide 45 % apmērā, kas piešķirta Demesa, ir kvalificēta kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.

      15      Tā paša lēmuma 2. pantā Komisija pieprasa Spānijas Karalistei, lai tā atceļ priekšrocības, kas rodas no apstrīdētā atbalsta,
         kurš ir nelikumīgi nodots saņēmēja rīcībā.

       Prasības Pirmās instances tiesā un Apstrīdētais spriedums
      16      Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 1999. gada 25. maijā, 26. maijā un 18. jūnijā,
         Territorio Histórico de Álava (lieta T‑127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco et Gasteizko Industria Lurra SA (lieta T‑129/99), kā arī Demesa (lieta T‑148/99) cēla prasības pret Komisiju.

      17      Visas šīs prasītājas lūdz pilnībā vai daļēji atcelt Apstrīdēto lēmumu.

      18      Ar 2000. gada 25. februāra rīkojumiem Pirmās instances tiesas Trešās palātas priekšsēdētājs atļāva Asociacíon Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca un Conseil européen de la construction d’appareils domestiques iestāties lietā, atbalstot Komisijas prasījumus.

      19      Ar 2001. gada 5. jūnija rīkojumu visas trīs lietas tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai.

      20      Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa jo īpaši:

      –        noraidīja Territorio Histórico de Álava un Demesa prasības, ciktāl tajās prasīts atcelt Apstrīdēto lēmumu attiecībā uz nodokļu atlaidi 45 % apmērā;

      –        atzina Comunidad Autónoma del País Vasco un Gasteizko Industria Lurra SA prasības par nepieņemamām, ciktāl tās attiecas uz to pašu atcelšanu;

      –        piesprieda lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašiem.
       Apelācijas
      21      Ar 2002. gada 23. oktobra rīkojumu Tiesa atļāva Comunidad Autónoma del País Vasco iestāties lietā, atbalstot Territorio Histórico de Álava prasījumus.

      22      Ar 2003. gada 6. marta rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs noraidīja Gobierno Foral de Navarra (Navarras valdības) pieteikumu par iestāšanos lietā, atbalstot Demesa prasījumus.

      23      Demesa prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt Apstrīdēto spriedumu;
      –        pašai izskatīt prāvu un atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta d) punktu un 2. pantu;
      –        pakārtoti – nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies, izskatot lietu pirmajā instancē, un tiesāšanās izdevumus,
         kas radušies apelācijas instancē.

      24      Territorio Histórico de Álava prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt Apstrīdēto spriedumu;
      –        pašai izskatīt prāvu un atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz nodokļu atlaidi 45 % apmērā;
      –        pakārtoti – nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies, izskatot lietu pirmajā instancē, un tiesāšanās izdevumus,
         kas radušies apelācijas instancē.

      25      Comunidad Autónoma del País Vasco prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        daļēji atcelt Apstrīdēto spriedumu, ciktāl tajā atzīts, ka nodokļu atlaide 45 % apmērā ir valsts atbalsts;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus .
      26      Mutvārdu procesā atsaukusi iebildumu par nepieņemamību attiecībā uz apelācijas sūdzību, ko iesniedza Territorio Histórico de Álava, Komisija izvirza šādus galīgos prasījumus Tiesai abās lietās – C‑183/02 P un C‑187/02 P:

      –        Apelācijas sūdzību noraidīt;
      –        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Pamati Apstrīdētā sprieduma atcelšanai
      27      Prasības pieteikumā Demesa izvirzīja piecus pamatus Apstrīdētā sprieduma atcelšanai, kas balstīti uz:

      –        to, ka apstrīdētais nodokļu pasākums ir kļūdaini kvalificēts kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu;
      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;
      –        to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu tādā ziņā, ka tā ir nospriedusi, ka apstrīdētais pasākums nav esošs
         atbalsts;

      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;
      –        to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu tādā ziņā, ka tā ir nospriedusi, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības
         princips nav piemērojams.

      28      Procesuālajā rakstā, kas iesniegts 2004. gada 20. februārī, tā informēja Tiesu, ka atstāj spēkā tikai pamatu, kas attiecas
         uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, bet no pārējiem pamatiem atsakās.

      29      Prasības pieteikumā Territorio Histórico de Álava izvirzīja sešus pamatus Apstrīdētā sprieduma atcelšanai, kas balstīti uz:

      –        to, ka apstrīdētais nodokļu pasākums ir kļūdaini kvalificēts kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu;
      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;
      –        to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu tādā ziņā, ka tā ir nospriedusi, ka apstrīdētais pasākums nav esošs
         atbalsts;

      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;
      –        to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu, neatzīstot, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras;
      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā.
      30      Procesuālajā rakstā, kas iesniegts 2004. gada 20. februārī, tā informēja Tiesu, ka:

      –        daļēji atstāj spēkā pirmo un otro pamatu, kas attiecīgi balstīti uz to, ka apstrīdētais nodokļu pasākums ir kļūdaini kvalificēts
         kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu, un uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;

      –        atstāj spēkā piekto un sesto pamatu, kas attiecīgi balstīti uz to, ka ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana, un uz Apstrīdētā
         sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;

      –        no pārējiem izvirzītajiem pamatiem atsakās.
       Par apelācijas sūdzībām
      31      Pēc lietas dalībnieku un ģenerāladvokātes uzklausīšanas šajā jautājumā tika nolemts abas lietas apvienot sprieduma taisīšanai
         saskaņā ar Tiesas Reglamenta 43. pantu, jo tās ir saistītas.

       Par  Demesa izvirzīto pamatu, kas balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu
       Lietas dalībnieku argumenti
      32      Pirmās instances tiesā Demesa norādīja uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Tā atsaucās uz Komisijas 1993. gada 10. maija Lēmumu 93/337/EEK par
         fiskālā atbalsta sistēmu ieguldījumiem Basku zemē (OV L 134, 25. lpp.). Tā norāda, ka šajā lēmumā nodokļu atlaides veiktajiem
         ieguldījumiem ir kvalificētas kā atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu un ir pretrunā EK līguma 52. pantam (jaunajā redakcijā
         ar grozījumiem – EKL 43. pants). Demesa apgalvoja, ka noteikumi, kas vajadzīgi, lai pielāgotu reģionālos tiesību aktus Lēmumam 93/337, ir pieņemti un ka Komisija
         piekrita minētajam risinājumam. No tā brīža gan Spānijas iestādes, gan pati Komisija uzskatīja šo jautājumu par izbeigtu.
         Tādēļ Komisija nesāka nevienu procedūru par valsts atbalstu un neiebilda pret līdzīgiem fiskālajiem noteikumiem, kas tika
         pieņemti pēc tam. Tādējādi tā [sabiedrībai] Demesa, kā arī visiem uzņēmējiem, uz ko attiecas attiecīgie reģionālie tiesību akti, deva pamatu domāt, ka tie var balstīties uz
         tiesisku paļāvību, ka fiskālos pasākumus, ko veic Diputación Foral de Álava, ir atļāvusi Komisija, jo tie nav pretrunā Līguma 52. pantam.

      33      Demesa iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 234. un turpmākajos punktos ir noraidījusi tās izvirzīto
         pamatu, norādot, ka par apstrīdēto nodokļu pasākumu nav iepriekš paziņots, kā prasīts EK līguma 93. panta 3. punktā (jaunajā
         redakcijā – EKL 88. panta 3. punkts).

      34      Pēc Demesa uzskatiem, ņemot vērā politiku, ko Komisija īstenoja laikā, kad tika izteikts lūgums piemērot nodokļu atlaidi 45 % apmērā,
         bija par daudz prasīt, lai uzņēmējs pārbauda, vai nodokļu pasākums, kas tam ir piemērojams, atbilst EK līguma 92. panta (jaunajā
         redakcijā ar grozījumiem – EKL 87. pants) nosacījumiem, un tādēļ par to bija jāpaziņo Komisijai.

      35      Tāpēc Demesa bija pamats norādīt uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.

      36      Prasītāja apgalvo, ka Lēmumā 93/337 ietvertais paziņojums par nesaderību balstījās uz secinājumu, ka ir pārkāpts Līguma 52. pants,
         nevis – kā Pirmās instances tiesa norādījusi Apstrīdētā sprieduma 237. punktā – uz secinājumu, ka ir pārkāpts Kopienu tiesiskais
         regulējums valsts atbalsta jomā.

      37      Jebkurā gadījumā pasākumi, kas apstrīdēti Lēmumā 93/337, bija kvalificēti kā valsts atbalsts, pamatojoties uz trijiem atlases
         kritērijiem (reģionālo, nozaru un materiālo atlasi), kurus, pēc Demesa uzskatiem, nevar pieņemt attiecībā uz apstrīdēto nodokļu pasākumu. Tātad uz minēto lēmumu nevar balstīties, lai pierādītu,
         ka Demesa vajadzēja uzskatīt, ka nodokļu atlaide 45 % apmērā ir valsts atbalsts un tādēļ par to bija jāpaziņo Komisijai.

      38      Komisija norāda, ka tad, kad Demesa tika piešķirta nodokļu atlaide, vairāki elementi skaidri norādīja, ka jautājums ir par valsts atbalstu.

      39      Jo īpaši Lēmumā 93/337 salīdzināmi pasākumi bija atzīti par atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu. Šis paziņojums par
         nesaderību bija saistīts ne vien ar uzņēmējdarbības brīvības pārkāpumu, bet – kā Pirmās instances tiesa norādījusi Apstrīdētā
         sprieduma 237. punktā – arī dažādu noteikumu pārkāpumu, kuri attiecas uz atbalstu.

      40      Turklāt ir skaidrs, ka Lēmums 93/337 var balstīties tikai uz iepriekšēju secinājumu, ka pasākumiem, par ko ir strīds, ir valsts
         atbalsta pazīmes.

      41      Tomēr Demesa nepārbaudīja, vai atbalsts tai ir piešķirts ar Komisijas atļauju.

      42      Jebkurā gadījumā, tā kā par apstrīdēto nodokļu pasākumu iepriekš nebija paziņots, tad prasītāja nevarēja izvirzīt argumentu
         par Komisijas bezdarbību.

      43      Tādēļ Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka tiesiskā paļāvība nevarēja pastāvēt.

       Tiesas vērtējums
      44      Jāatgādina, ka, no vienas puses, ņemot vērā, ka valsts atbalsta kontrole, ko Komisija veic saskaņā ar Līguma 93. pantu, ir
         obligāta, uzņēmumi, kas saņem atbalstu, principā var atsaukties uz tiesisko paļāvību attiecībā uz atbalsta likumību tikai
         tad, ja tas piešķirts, ievērojot minētajā pantā paredzēto procedūru, un, no otras puses, jāatgādina, ka rūpīgam uzņēmējam
         parasti jāspēj nodrošināt minētās procedūras ievērošanu (1990. gada 20. septembra spriedums lietā C‑5/89 Komisija/Vācija,
         Recueil, I‑3437. lpp., 14. punkts; 1997. gada 14. janvāra spriedums lietā C‑169/95 Spānija/Komisija, Recueil, I‑135. lpp., 51. punkts, un 1997. gada 20. marta spriedums lietā C‑24/95 Alcan Deutschland, Recueil, I‑1591. lpp., 25. punkts).

      45      Ja atbalsts tiek piemērots, par to iepriekš nepaziņojot Komisijai, kā rezultātā tas saskaņā ar Līguma 93. panta 3. punktu
         ir nelikumīgs, tad atbalsta saņēmējam tajā laikā nav tiesiska pamata uzskatīt [t.i., tiesiskā paļāvība], ka tas ir piešķirts
         likumīgi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Alcan Deutschland, 30. un 31. punkts).

      46      Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 235. punktā ir atzinusi, ka nav apstrīdēts tas, ka nodokļu atlaide
         45 % apmērā ir ieviesta bez iepriekšējas paziņošanas, pārkāpjot Līguma 93. panta 3. punktu.

      47      Apstrīdētā sprieduma 236. punktā, īpaši norādot uz iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, Pirmās instances tiesa,
         ņemot vērā šo secinājumu, pamatoti pieņēma, ka argumentiem, kas balstīti uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, nevar
         piekrist.

      48      Tā paša sprieduma nākošajā punktā tā pareizi norādīja, ka šie prasītājas argumenti balstās uz nepareizu Lēmuma 93/337 interpretāciju.
         Kā uzsvēra Pirmās instances tiesa, Komisija tajā bija kvalificējusi apstrīdēto atbalstu kā atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo
         tirgu, ne vien tāpēc, ka tas ir pretrunā Līguma 52. pantam, bet – minētā lēmuma V punktā par to, kā pārbaudīt iespēju piešķirt
         kādu no Līguma 92. pantā paredzētajām atkāpēm,– arī tāpēc, ka šis atbalsts neatbilst dažādiem noteikumiem, kas attiecas uz
         atbalstiem.

      49      Jāpiebilst, ka konkrēti Lēmumā 93/337 Komisija:

      –        norādīja, ka apstrīdēto atbalstu veido nodokļu atlaide 20 % apmērā no ieguldījumiem (I punkts);
      –        atzina, ka nav izpildīti nosacījumi, kas izvirzīti, lai piemērotu atkāpi, kura paredzēta Līguma 92. panta 3. punkta c) apakšpunktā,
         un kas izklāstīti Kopienas 1992. gada 19. augusta Nostādnēs par atbalstu mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (OV C 213, 2. lpp.);
         šajās nostādnēs pēc mazo un vidējo uzņēmumu kategorijas definīcijas 2.2. punktā to 4.1. punkta piektajā ievilkumā ir precizēts,
         ka Komisija ir nolēmusi atļaut piešķirt atbalstus ieguldījumiem tikai, lielākais, līdz 15 % no ieguldījumiem attiecībā uz
         mazajiem uzņēmumiem un 7,5 % no ieguldījumiem pārējiem šīs pašas kategorijas uzņēmumiem (V punkts);

      –        pieprasīja Spānijas iestādēm nodrošināt, lai atbalsti īpaši tiktu piešķirti, ievērojot nosacījumus, kas paredzēti Nostādnēs
         par atbalstu mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (1. panta 4. punkts).

      50      Tādējādi izrādās, ka Demesa no Lēmuma 93/337 varēja secināt tikai to, ka nodokļu atlaidi 45 % apmērā, kas piešķirta uzņēmumam, kura lielums ļauj tam
         veikt ieguldījumus vismaz 2,5 miljardu ESP apmērā, kā prasīts Norma Foral Nr. 22/1994 Sestajā papildnoteikumā, nevarēja kvalificēt kā atbalstu Līguma 92. panta nozīmē.

      51      Tādēļ attiecībā uz Lēmuma 93/337 saturu prasītāja nevarēja norādīt uz iespēju – ko arī nevar izslēgt (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Vācija, 16. punkts) –, ka nelikumīga atbalsta saņēmējs norāda uz izņēmuma apstākļiem, kuru dēļ tam
         varēja rasties likumīgs pamats paļauties, ka šis atbalsts ir likumīgs.

      52      Attiecībā uz Komisijas iespējamo bezdarbību Komisija pamatoti norāda, ka jebkādi apgalvojumi par iespējamu bezdarbību nav
         atbilstīgi, ja tai nebija paziņots par atbalsta sistēmu.

      53      No tā izriet, ka Demesa izvirzītais pamats, kas balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ir noraidāms.

       Par pamatiem, ko Territorio Histórico de Álava balstījusi, no vienas puses, uz to, ka apstrīdētais nodokļu pasākums ir kļūdaini kvalificēts kā valsts atbalsts, kas nav
            saderīgs ar kopējo tirgu, un, no otras puses, uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      54      Pirmās instances tiesā Territorio Histórico de Álava apgalvoja, ka Komisija, uzskatīdama nodokļu atlaidi 45 % apmērā par valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu, pamatojoties
         uz to, ka Norma Foral Nr. 22/1994 ir īpašs pasākums, kas dod priekšrocības “atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķām precēm”, ir pārkāpusi Līguma
         92. pantu. Tā norādīja, ka jebkurā gadījumā šī pasākuma iespējamo selektīvo raksturu attaisno nodokļu sistēmas raksturs un
         struktūra.

      55      Territorio Histórico de Álava iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 148.–170. punktā ir noraidījusi šos argumentus un tādējādi
         pieļāvusi juridisku kļūdu Līguma 92. panta piemērošanā.

      56      Procesuālajā rakstā, kas iesniegts 2004. gada 20. februārī, Territorio Histórico de Álava norāda, ka atstāj spēkā pamatu par atcelšanu, bet tas ir noticis posmā pirms tam, kad apstrīdētais nodokļu pasākums tika
         kvalificēts kā valsts atbalsts. Tā norāda, ka pirmajā instancē tā ir apgalvojusi, ka nodokļu atlaide 45 % apmērā ir izslēgta
         no Līguma 92. panta piemērošanas jomas, ciktāl tā kā nodokļu pasākums ir attaisnojama, lai sasniegtu kādu no ekonomikas politikas
         mērķiem. Pirmās instances tiesa ir paudusi uzskatu, ka tas neizslēdz to, ka minētais pasākums tiek kvalificēts kā valsts atbalsts,
         kas nav saderīgs ar Līgumu. Šis secinājums ir kļūdains, jo tas ir izdarīts nepiemērotā interpretācijas procesa brīdī. Patiesībā
         pirms iespējamā jautājuma aplūkošanas par valsts atbalsta kvalifikāciju vajadzēja ņemt vērā, ka nodokļu pasākums, kas pieņemts
         pirms Ekonomikas un finanšu padomes (Ecofin) 1997. gada 1. decembra secinājumiem nodokļu politikas jomā (OV 1998, C 2, 1. lpp.) un Komisijas 1998. gada 10. decembra
         paziņojuma par noteikumu par valsts atbalstu piemērošanu pasākumiem, kas attiecas uz uzņēmumu tiešajiem nodokļiem (OV C 384,
         3. lpp.), ir izslēgts no valsts atbalsta kontroles jomas. Patiesībā, tā kā šāds pasākums ietilpst rūpniecības politikā, ko
         īsteno attiecīgā dalībvalsts, tas jau sākotnēji bija izslēgts no Līguma 92. panta piemērošanas jomas.

      57      Tajā pašā procesuālajā rakstā Territorio Histórico de Álava piebilst, ka atstāj spēkā arī pamatu, kas balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu izvirzītajā tiesību jautājumā.

      58      Komisija uzskata, ka pamatam – kas ir atstāts spēkā, neraugoties uz formas grozījumiem,– kurš balstīts uz to, ka apstrīdētais
         nodokļu pasākums ir kļūdaini kvalificēts kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu, vienmēr ir veicama Tiesas pārbaude
         attiecībā uz šī pasākuma atbalsta raksturu. Proti, Līguma 92. panta analīze pirms diskusijas par to, vai pasākums kvalificējams
         kā valsts atbalsts, neietver nevienu citu vēlāku posmu; nosakot, vai pasākums ir atbalsts vai nav, tā fiskālajam raksturam
         nav nozīmes. Turklāt Ekonomikas un finanšu padomes (Ecofin) 1997. gada 1. decembra secinājumi nodokļu politikas jomā un tiem pievienotais rīcības kodekss nevar mainīt Līgumā noteikto
         pilnvaru sadalījumu. Šajos apstākļos, apstrīdot Komisijas kompetenci, Territorio Histórico de Álava joprojām saglabā nostāju, ka apstrīdētais nodokļu pasākums ir kvalificējams kā valsts atbalsts.

       Tiesas vērtējums
      59      Jāatgādina, ka ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās instances tiesā,
         nozīmētu ļaut tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelāciju izskatīšanā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā tas,
         kurš tika izskatīts Pirmās instances tiesā. Tādējādi, izskatot apelācijas, Tiesas kompetence aprobežojas ar vērtējumu tiesiskajam
         risinājumam, ko attiecībā uz izskatītajiem pamatiem ir snieguši tiesneši pirmajā instancē (skat. jo īpaši 1994. gada 1. jūnija
         spriedumu lietā C‑136/92 P Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., Recueil, I‑1981. lpp., 59. punkts, 1998. gada 28. maija spriedumu lietā C‑7/95 P Deere/Komisija, Recueil, I‑3111. lpp., 62. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑217/01 P Hendrickx/Cedefop, Recueil, I‑3701. lpp., 37. punkts).

      60      Šajā gadījumā Territorio Histórico de Álava pirmajā instancē neapgalvoja, ka:

      –        pats apstrīdētais nodokļu pasākums neietilpst valsts atbalsta tiesību piemērošanas jomā;
      –        Līguma 92. pants ir piemērojams nodokļu tiesību pasākumiem tikai pēc Ekonomikas un finanšu padomes (Ecofin) 1997. gada 1. decembra secinājumiem nodokļu politikas jomā un Komisijas 1998. gada 10. decembra paziņojuma par noteikumu
         par valsts atbalstu piemērošanu pasākumiem, kas attiecas uz uzņēmumu tiešajiem nodokļiem.

      61      Patiesībā tā atsaucās uz ekonomikas politikas mērķiem, kādi ir apstrīdētajam nodokļu pasākumam, saistībā ar diskusiju par
         to, vai šo pasākumu attaisno nodokļu sistēmas raksturs un struktūra, tas ir, posmā, kad norisinājās diskusijas par to, vai
         minētais pasākums kvalificējams kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 92. panta nozīmē.

      62      Pirmās instances tiesa pārbaudīja atbilstīgos argumentus Apstrīdētā sprieduma 167. un 168. punktā.

      63      Tādējādi arguments, kas Tiesā izvirzīts šajā apelācijā, saskaņā ar ko pēc būtības apstrīdētais nodokļu pasākums jau sākotnēji
         – posmā pirms juridiskā vērtējuma – bija izslēgts no Līguma 92. panta piemērošanas jomas un rezultātā arī no Komisijas kontroles
         vispār, ir pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijā.

      64      Šis jaunais pamats ir atzīstams par nepieņemamu, tāpat kā pamats, kas balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu
         izvirzītajā tiesību jautājumā, jo otrais pamats nav atdalāms no pirmā.

       Par pamatiem, ko  Territorio Histórico de Álava balstījusi, no vienas puses, uz to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu, neatzīstot, ka ir notikusi pilnvaru
            nepareiza izmantošana, un, no otras puses, uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      65      Territorio Histórico de Álava dara zināmu, ka Pirmās instances tiesā ir norādījusi, ka Komisija ir izmantojusi valsts atbalsta procedūru, kurā tai ir ekskluzīva
         kompetence un plašas pilnvaras, lai veiktu nodokļu saskaņošanu. Šāda saskaņošana patiesībā attiecas uz procedūru, ko paredz
         EKL 101. pants (jaunajā redakcijā ar grozījumiem – EKL 96. pants) un EKL 102. pants (jaunajā redakcijā – EKL 97. pants) un
         kas piešķir kompetenci Eiropas Savienības Padomei.

      66      Territorio Histórico de Álava iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa ir aprobežojusies ar to, ka:

      –        84. punktā 2002. gada 6. marta spriedumā apvienotajās lietās T‑92/00 un T‑103/00 Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, Recueil, II‑1385. lpp., par atbalstu, kas piešķirts citam uzņēmumam, atgādina par judikatūru, saskaņā ar kuru lēmums sakarā ar pilnvaru
         nepareizu izmantošanu nav spēkā tikai tad, ja, balstoties uz objektīvām, atbilstīgām un saskanīgām pazīmēm, izrādās, ka tas
         ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt, lai sasniegtu citus mērķus, nevis tos, uz kuriem iepriekš norādīts;

      –        izklāsta, ka nav pierādīts, ka, pieņemot Apstrīdēto lēmumu, būtu notikusi faktiska saskaņošana.
      67      Komisija apgalvo, ka izvirzītais pamats ir acīmredzami nepieņemams, jo tas nav izvirzīts Pirmās instances tiesā.

      68      Tā uzsver, ka Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa nav aplūkojusi jautājumu par iespējamo pilnvaru nepareizu izmantošanu.
         Pirmās instances tiesa izvērtēja šo jautājumu citā spriedumā, proti, iepriekš minētajā spriedumā lietā Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, kas pasludināts tajā pašā dienā, kad Apstrīdētais spriedums.

       Tiesas vērtējums
      69      Jāatzīst, ka Territorio Histórico de Álava tiesvedībā pirmajā instancē, kas ir pamatā šai apelācijai, nav iesniegusi Pirmās instances tiesai pamatu, kurš balstās uz
         to, ka ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana.

      70      Šī sprieduma 59. punktā izklāstīto iemeslu dēļ par nepieņemamu ir atzīstams gan izvērtētais pamats kā jauns pamats, gan arī
         pamats, kas balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma neesamību šajā jautājumā, jo otrais pamats nav atdalāms no pirmā.

      71      No visa iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības ir noraidāmas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Atbilstoši Reglamenta 122. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      73      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedums ir nelabvēlīgs, tām ir jāpiespriež papildus
         saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.

      74      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punkta trešo daļu, kas tāpat ir piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā paša
         reglamenta 118. pantu, ir jānolemj, ka Comunidad Autónoma del País Vasco – persona, kas iestājusies lietā, atbalstot Territorio Histórico de Álava prasījumus lietā C‑187/02 P – sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      lietas C‑183/02 P un C‑187/02 P apvienot sprieduma taisīšanai;
      2)      apelācijas sūdzības noraidīt;
      3)      apelācijas sūdzību iesniedzējas papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      4)      Comunidad Autónoma del País Vasco sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1994. gada 9. jūnijā. # X pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Pieņemšana darbā. # Lieta T-94/92.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1994. gada 3. martā. # Eurico Italia Srl, Viazzo Srl un F & P SpA pret Ente Nazionale Risi. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conciliatura di Vercelli un Pretura circondariale di Vercelli - Itālija. # Apvienotās lietas C-332/92, C-333/92, C-335/92.


title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 21. februāra spriedums.#L. N. pret Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte.#Ankenævnet for Uddannelsesstøtten lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Eiropas Savienības pilsonība – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Vienlīdzīgas attieksmes princips − LESD 45. panta 2. punkts – Regula (EEK) Nr. 1612/68 – 7. panta 2. punkts − Direktīva 2004/38/EK – 24. panta 1. un 2. punkts – Atkāpe no vienlīdzīgas attieksmes principa attiecībā uz līdzekļiem mācībām stipendiju vai studiju kredītu formā – Savienības pilsonis, kas mācās uzņēmējā dalībvalstī – Algots darbs pirms un pēc studiju uzsākšanas − Ieinteresētās personas ierašanās uzņēmējas dalībvalsts teritorijā galvenais mērķis – Ietekme uz viņa kā darba ņēmēja kvalifikāciju un viņa tiesībām uz stipendiju.#Lieta C‑46/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2013. gada 21. februārī (
            *1
         )
      “Eiropas Savienības pilsonība — Darba ņēmēju brīva pārvietošanās — Vienlīdzīgas attieksmes princips — LESD 45. panta 2. punkts — Regula (EEK) Nr. 1612/68 — 7. panta 2. punkts — Direktīva 2004/38/EK — 24. panta 1. un 2. punkts — Atkāpe no vienlīdzīgas attieksmes principa attiecībā uz līdzekļiem mācībām stipendiju vai studiju kredītu formā — Savienības pilsonis, kas mācās uzņēmējā dalībvalstī — Algots darbs pirms un pēc studiju uzsākšanas — Ieinteresētās personas ierašanās uzņēmējas dalībvalsts teritorijā galvenais mērķis — Ietekme uz viņa kā darba ņēmēja kvalifikāciju un viņa tiesībām uz stipendiju”
      Lieta C-46/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte (Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 24. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 26. janvārī, tiesvedībā

            L. N.

      pret

            Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši E. Jarašūns [E. Jarašiūnas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), K. Toadere [C. Toader] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 28. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Dānijas valdības vārdā – V. Pasternak Jørgensen un C. Thorning, pārstāvji,

               —

               Norvēģijas valdības vārdā – E. Leonhardsen, M. Emberland un B. Gabrielsen, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Roussanov un C. Barslev, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp. un labojumi – OV 2004, L 229, 35. lpp. un OV 2005, L 197, 34. lpp.), 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 24. panta 2. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp prasītāju pamatlietā N. un Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte (Augstākās izglītības un izglītības atbalsta padome, turpmāk tekstā – “VUS”) par šīs padomes atteikumu piešķirt prasītājam pamatlietā līdzekļus mācībām.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

      Regula (EEK) Nr. 1612/68

               3

               Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) 7. pants ir izteikts šādi:
               “1.   Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.
               2.   Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts darba ņēmēji.
               [..]”

         Direktīva 2004/38

               4

               Direktīvas 2004/38 preambulas 1., 3., 10., 20. un 21. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(1)

                        Savienības pilsonība ikvienam Savienības pilsonim nodrošina primāras un individuālas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai noteiktos pasākumus.

                  [..]

                        (3)

                        Savienības pilsonībai vajadzētu būt dalībvalstu piederīgo pamatstatusam, viņiem īstenojot savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības. Tādēļ, lai vienkāršotu un nostiprinātu visu Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, ir jākodificē un jāpārskata Kopienas tiesību akti, kas atsevišķi attiecas uz darba ņēmējiem, pašnodarbinātām personām, kā arī studentiem un citām ekonomiski neaktīvām personām.

                  [..]

                        (10)

                        Personām, kas īsteno savas uzturēšanās tiesības, uzturēšanās sākumposmā tomēr nebūtu jākļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai. Tādēļ Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības uzturēties uz laiku, kas ir ilgāks par trīs mēnešiem, būtu jāpakļauj nosacījumiem.

                  [..]

                        (20)

                        Saskaņā ar aizliegumu diskriminēt personas to valstiskās piederības dēļ visiem Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kas uzturas kādā dalībvalstī, pamatojoties uz šo direktīvu, attiecīgajā dalībvalstī jomās, uz kurām attiecas Līgums, būtu jāattiecina tāds pats režīms, kāds piešķirts attiecīgās valsts valstspiederīgajiem, ievērojot Līgumā un sekundārajos tiesību aktos skaidri noteiktos īpašos nosacījumus.

                        (21)

                        Tomēr uzņēmējai dalībvalstij būtu jāpatur tiesības lemt, vai tā piešķirs sociālo palīdzību Savienības pilsoņiem, kas nav nedz darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas, nedz arī saglabā šo statusu, vai viņu ģimenes locekļiem pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai ilgākā laikposmā attiecībā uz darba meklētājiem, vai līdzekļus studijām, tostarp arodapmācībai, pirms tās vēl ir ieguvušas pastāvīgas uzturēšanās tiesības.”

               5

               Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi.

               6

               Direktīvas 2004/38 7. panta 1. un 3. punkts ir izteikti šādi:
               “1.   Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:

                        a)

                        viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī

                        b)

                        viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī; vai arī

                        c)

                                 —

                                 viņi ir reģistrēti privātā vai sabiedriskā [valsts izglītības] iestādē, ko kreditē [akreditē] vai finansē uzņēmēja dalībvalsts, pamatojoties uz saviem tiesību aktiem vai administratīvo praksi, lai apmeklētu mācības, tostarp arodmācības, un

                                 —

                                 viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī un viņi, iesniedzot deklarāciju vai pēc savas izvēles izmantojot līdzvērtīgus paņēmienus, pierāda attiecīgajai valsts iestādei, ka viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem un ka viņi nekļūs par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā; [..]

                  [..].
               3.   Šā panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē Savienības pilsonis, kas vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu šādos apstākļos:
               [..]

                        d)

                        viņš/viņa sāk arodmācības. Ja vien viņš/viņa nav piespiedu bezdarbnieks, darba ņēmēja statuss saglabājas tikai tad, ja apmācība ir saistīta ar iepriekšējo nodarbinātību.”

               7

               Direktīvas 2004/38 24. pants ar virsrakstu “Vienlīdzīga attieksme” ir izteikts šādi:
               “1.   Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības, attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības.
               2.   Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laika posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kā arī tai nav pienākuma pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”

         Dānijas tiesiskais regulējums

               8

               2009. gada 29. jūnija Konsolidētais likums Nr. 661 par valsts atbalstu izglītībai (L 95, Folketingstidende 2005–2006, A pielikums, 2854. lpp.) 2.a panta 2. un 4. punkts ir izteikti šādi:
               “[..]
               2.   Personas, kuras mācās un kuras ir Savienības pilsoņi vai Eiropas Ekonomikas zonas [EEZ] valstspiederīgie, kā arī viņu ģimenes locekļi, var saņemt valsts atbalstu izglītībai Dānijā un ārvalstīs, ja ir izpildīti [Savienības] tiesību aktos un EEZ līgumā paredzētie nosacījumi. Savienības dalībvalstu un EEZ valstu pilsoņiem, kuri nav darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas Dānijā, un viņu ģimenes locekļiem var piešķirt līdzekļus mācībām tikai pēc piecu gadu uzturēšanās Dānijā. [..]
               [..]
               4.   Izglītības ministrs var pieņemt tiesību aktus par ārvalstu valstspiederīgo tiesībām uz atbalstu izglītībai Dānijā un ārvalstīs.”

               9

               Konsolidētā likuma Nr. 661 2.a panta 2. punkts tika ieviests ar 2009. gada 8. jūnija Dekrēta Nr. 455 par valsts atbalstu izglītībai (Bekendtgørelse nr 455 af 8. juni 2009 om statens uddannelsesstøtte) 67. pantu. Šis 67. pants ir izteikts šādi:
               “[Savienības] pilsonis, kurš atbilstoši Eiropas Savienības tiesību normām, ir darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona Dānijā, var saņemt atbalstu izglītībai, ja viņš mācās Dānijā vai ārvalstīs, pamatojoties uz tādiem pašiem nosacījumiem kā Dānijas valstspiederīgais. [Savienības] tiesību normu izpratnē “darba ņēmējs” vai “pašnodarbinātā persona” ir Savienības pilsonis, kurš agrāk bijis darba ņēmējs vai pašnodarbinātais Dānijā, ja starp studijām un viņa iepriekšējo darbu Dānijā pastāv saturiska un ilglaicīga saikne, vai arī piespiedu bezdarbnieks, kuram veselības dēļ vai strukturālu iemeslu darba tirgū dēļ ir nepieciešama pārkvalifikācija ar mērķi tikt nodarbinātam citā nozarē, kurai nav saturiskas un ilglaicīgas saiknes ar viņa iepriekšējo darbu Dānijā.”

               10

               2011. gada 12. maija Dekrēta Nr. 474 par ārvalstu valstspiederīgo, attiecībā uz kuriem piemērojamas Eiropas Savienības tiesību normas, uzturēšanās tiesībām (Bekendtgørelse nr 474 af 12. maj 2011 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (EU-opholdsbekendtgørelsen)) 3. pantā ir noteikts:
               “1.   Savienības pilsonim, kurš Dānijā ir darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, tostarp pakalpojumu sniedzējs, ir tiesības uzturēties Dānijā uz laikposmu, kas pārsniedz Ārvalstu valstspiederīgo likuma (udlændingeloven) 2. panta 1. punktā noteiktos trīs mēnešus.
               2.   Savienības pilsonis, uz kuru agrāk attiecās 1. pants, bet kurš vairs nestrādā algotu darbu, saglabā savu darba ņēmēja vai pašnodarbinātā statusu:

                        1)

                        ja viņš/viņa uz laiku ir darbnespējīgs(-a) slimības vai nelaimes gadījuma dēļ;

                        2)

                        ja Savienības pilsonis ir pienācīgi reģistrēts kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis nodarbināts ilgāk par vienu gadu un ir reģistrējies attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs;

                        3)

                        ja Savienības pilsonis kļūst par piespiedu bezdarbnieku pēc tam, kad ir beidzies viņa darba līgums uz noteiktu laiku, kas bija īsāks par vienu gadu, un ir reģistrējies attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs;

                        4)

                        ja Savienības pilsonis pienācīgi konstatētā veidā piespiedu kārtā ir kļuvis par bezdarbnieku pirmo 12 mēnešu laikā vai piespiedu kārtā vairs nav pašnodarbinātais un ir reģistrējies nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs, vai

                        5)

                        ja Savienības pilsonis uzsāk arodapmācību, kas saistīta ar personas iepriekšējo darbu, vai ja viņš kļūst par bezdarbnieku piespiedu kārtā vai ja viņš uzsāk jebkura veida arodapmācību.

                  3.   Savienības pilsonis, uz kuru attiecas 2. panta 3. vai 4. punkts, saglabā savu darba ņēmēja vai pašnodarbinātā statusu laikposmā uz sešiem mēnešiem.
               4.   Savienības pilsonim, kas ir ieceļojis Dānijā, lai meklētu darbu, ir tiesības uzturēties kā darba meklētājam uz laikposmu līdz sešiem mēnešiem no viņa pārcelšanās. Pēc tam viņam ir tiesības uzturēties kā darba meklētājam, kamēr vien viņš var pierādīt, ka joprojām meklē darbu un ka viņam ir pamatotas izredzes kļūt nodarbinātam.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               11

               Prasītājs pamatlietā N., kas ir Savienības pilsonis, kura tautību iesniedzējtiesa nav norādījusi, 2009. gada 6. jūnijā pārcēlās uz Dāniju.

               12

               2009. gada 10. jūnijā prasītājam N. tika piedāvāts pilnas slodzes darbs starptautiskā vairumtirdzniecības sabiedrībā.

               13

               2009. gada 29. jūnijā reģionālā valsts pārvaldes iestāde saskaņā ar Dekrēta Nr. 474 3. pantu izsniedza viņam darba ņēmēja reģistrācijas apliecību.

               14

               No lietas materiāliem izriet, ka prasītājs N. lūdzis viņu uzņemt Kopenhāgenas Uzņēmējdarbības augstskolā (Copenhagen Business School, turpmāk tekstā – “CBS”) pirms pieteikšanās termiņa 2009. gada 15. martā beigām un tātad pirms ieceļošanas Dānijā.

               15

               2009. gada 10. augustā prasītājs N. lūdza piešķirt līdzekļus mācībām no 2009. gada septembra.

               16

               2009. gada 10. septembrī prasītājs N. uzsāka studijas CBS. Tādēļ N. uzteica darbu vairumtirdzniecības sabiedrībā, bet pēc tam strādāja citu algotu nepilnas slodzes darbu.

               17

               2009. gada 27. oktobrīVUS informēja prasītāju N., ka viņa pieteikums par līdzekļu piešķiršanu mācībām ir ticis noraidīts.

               18

               2009. gada 30. oktobrīN. par šo lēmumu cēla prasību Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte [Apelācijas tiesā, Dānijas studiju dotāciju un aizdevumu shēma], norādot uz savu “darba ņēmēja” statusu LESD 45. panta izpratnē un uz savām tiesībām uz līdzekļiem mācībām.

               19

               2009. gada 7. decembrīVUS lūdza reģionālo valsts pārvaldes iestādi informēt to, vai prasītājs N. atbilst izvirzītajiem nosacījumiem, lai varētu tikt uzskatīts par darba ņēmēju LESD 45. panta izpratnē. Vispirms šī valsts pārvaldes iestāde 2009. gada 11. decembra vēstulē norādīja, ka N. laikposmā no 2009. gada 29. jūnija līdz 2009. gada 10. septembrim bija jāuzskata par “darba ņēmēju”. Vēlāk 2010. gada 12. aprīļa vēstulē tā mainīja N. uzturēšanās tiesību pamatu no darba ņēmēja uz studenta statusu, pamatojoties uz to, ka ieinteresētā persona pārcēlusies uz Dāniju galvenokārt ar mērķi mācīties.

               20

               Ar 2010. gada 28. septembra vēstuli VUS nodeva lietu iesniedzējtiesai. Šajā vēstulē tā norādīja, ka, lai izvērtētu lietu saistībā ar pierādījumiem, ir jāņem vērā, ka prasītājs N. ieradies Dānijā, lai tur mācītos, jo pirms ierašanās šajā dalībvalstī viņš lūdzis viņu uzņemt CBS un neilgi pēc ierašanās uzsācis studijas. Līdz ar to VUS ieskatā N. nevarēja izpildīt prasītos nosacījumus, lai varētu tikt uzskatīts par darba ņēmēju.

               21

               2011. gada 31. augustā iesniedzējtiesa sazinājās ar VUS un tai lūdza norādīt, vai jēdziens “darba ņēmējs” Savienības tiesību izpratnē ir piemērojams attiecībā uz prasītāju N. Šī tiesa tajā pašā laikā aicināja VUS vērsties reģionālajā valsts pārvaldes iestādē, lai precizētu šos pašus apstākļus. VUS norādīja, ka tās ieskatā nav nekāda pamata apšaubīt agrāku reģionālās valsts pārvaldes iestādes lēmumu attiecībā uz N. uzturēšanās [tiesību] pamatu.

               22

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka personai, kura tiek uzskatīta par studentu, nav tiesību uz stipendiju, pat ja tā var tikt kvalificēta arī kā “darba ņēmēja”. Tā piešķir nozīmi tam, ka šīs direktīvas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts definē studentu kā personu, kas ir reģistrēta privātā vai valsts izglītības iestādē, “lai apmeklētu mācības [galvenokārt ar mērķi mācīties]”.

               23

               Šādos apstākļos Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen [Antverpenes pirmās instances tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas 2004/38 [..] 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts kopsakarā ar minētās direktīvas 24. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, izvērtējot, vai personu var atzīt par darba ņēmēju, kuram ir tiesības uz līdzekļiem mācībām, var ņemt vērā apstākli, ka persona ir ieradusies šajā valstī (uzņēmējā dalībvalstī) galvenokārt ar mērķi mācīties, tādējādi, ka uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt šai personai līdzekļus mācībām saskaņā ar minētā 24. panta 2. punktu?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               24

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsonim, kas mācās uzņēmējā dalībvalstī un tur vienlaikus strādā algotu darbu, var atteikt piešķirt līdzekļus mācībām, kas pienākas šīs dalībvalsts valstspiederīgajiem, tādēļ, ka viņš ir ieradies minētās valsts teritorijā galvenokārt ar mērķi mācīties.

               25

               Vispirms ir jānorāda, ka ar LESD 20. panta 1. punktu ikvienai personai, kurai ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir piešķirts Savienības pilsoņa statuss.

               26

               Gan citu dalībvalstu, nevis uzņēmējas dalībvalsts, valstspiederīgie studenti, kuri savu izglītību iegūst šajā pēdējā dalībvalstī, gan dalībvalstu valstspiederīgie, kuri LESD 45. panta izpratnē ir kvalificējami par “darba ņēmējiem”, bauda šo statusu tikmēr, kamēr viņiem ir kādas dalībvalsts pilsonība.

               27

               Kā Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, Savienības pilsoņa statusa mērķis ir būt par dalībvalstu pilsoņu fundamentālo statusu, kas ļauj personām, kuras atrodas līdzīgās situācijās, LESD ratione materiae piemērošanas jomā saņemt vienādu tiesisko attieksmi neatkarīgi no viņu pilsonības, izņemot šajā ziņā īpaši paredzētus gadījumus (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C-184/99 Grzelczyk, Recueil, I-6193. lpp., 31. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C-224/98 D’Hoop, Recueil, I-6191. lpp., 28. punkts).

               28

               Ikviens Savienības pilsonis tātad var atsaukties uz LESD 18. pantā paredzēto diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegumu, kas precizēts citās Līguma tiesību normās un Direktīvas 2004/38 24. pantā, visos gadījumos, kuri ietilpst Savienības tiesību ratione materiae piemērošanas jomā. Šie gadījumi tostarp ietver it īpaši ar LESD 45. panta garantēto pamatbrīvību īstenošanu un ar LESD 21. pantu piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā izmantošanu (skat. it īpaši 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C-85/96 Martínez Sala, Recueil, I-2691. lpp., 63. punkts; iepriekš minēto 2005. gada 15. marta spriedumu lietā C-209/03 Bidar, Krājums, I-2119. lpp., 32. un 33. punkts; kā arī 2012. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-75/11 Komisija/Austrija, 39. pants).

               29

               Neviena Līguma tiesību norma neļauj uzskatīt, ka studenti, kuri ir Savienības pilsoņi, kad tie pārceļas uz citu dalībvalsti, lai mācītos, zaudē ar Līgumu Savienības pilsoņiem piešķirtās tiesības, tostarp šiem pilsoņiem piešķirtās tiesības, kamēr tie strādā algotu darbu uzņēmējā dalībvalstī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Grzelczyk, 35. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Bidar, 34. punkts).

               30

               No tā izriet, ka Savienības pilsonis, kurš mācās uzņēmējā dalībvalstī vai šajā valstī strādā algotu darbu un LESD 45. panta izpratnē ir kvalificējams kā “darba ņēmējs”, var atsaukties uz LESD 18. pantā, 21. pantā un/vai 45. pantā paredzētajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, neciešot no tiešas vai netiešas diskriminācijas pilsonības dēļ.

               31

               Gan Dānijas, gan Norvēģijas valdība tomēr norāda, ka Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts kopsakarā ar tās 24. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsonim, kas ir pilna laika students uzņēmējā dalībvalstī, un kurš ir ieradies šīs dalībvalsts teritorijā ar šādu mērķi, viņa uzturēšanās pirmo piecu gadu laikā var atteikt līdzekļus mācībām, pat ja vienlaikus ar mācībām viņš strādā ar nepilna laika slodzi.

               32

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā ir noteikts, ka pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas dalībvalstij nav pienākuma piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.

               33

               Kā atkāpe no LESD 18. pantā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa, kas Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā ir tikai konkrētāk formulēts, šis 24. panta 2. punkts saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jāinterpretē šauri un atbilstoši Līguma normām, tostarp attiecībā uz Savienības pilsonību un darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (šajā ziņā skat. 2009. gada 4. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-22/08 un C-23/08 Vatsouras un Koupatantze, Krājums, I-4585. lpp., 44. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 54. un 56. punkts).

               34

               Saskaņā ar Tiesas rīcībā esošo informāciju līdzekļi, ko lūdz prasītājs N., ir uzskatāmi par līdzekļiem mācībām stipendijas formā. Tātad šis atbalsts var attiekties uz Direktīvas 2004/38 24. pantu 2. punktā paredzēto atkāpi no vienlīdzīgas attieksmes principa.

               35

               Tomēr, kā tas skaidri izriet no šīs pēdējās tiesību normas formulējuma, tāda atkāpe nav pretnostatāma ne personām, kas ir ieguvušas pastāvīgas uzturēšanās tiesības, ne “darba ņēmēj[iem], pašnodarbināt[ām] person[ām], person[ām], kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļ[iem]”.

               36

               Lai gan ir taisnība, ka Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka Savienības pilsonim ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku, kas pārsniedz trīs mēnešus, ja viņš ir reģistrēts “privātā vai sabiedriskā [izglītības] iestādē” šīs tiesību normas izpratnē, “lai apmeklētu mācības [galvenokārt ar mērķi mācīties]”, no šī pēdējā precizējuma tomēr neizriet, ka Savienības pilsonim, kurš atbilst šiem nosacījumiem, tādējādi automātiski vairs nav “darba ņēmēja” statusa LESD 45. panta izpratnē.

               37

               No iesniedzējtiesas nolēmuma, kā arī no Tiesā iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājs N. kopš ierašanās uzņēmējas dalībvalsts teritorijā strādājis algotu pilnas slodzes darbu un ka, uzsākot mācības, viņš strādājis algotu nepilnas slodzes darbu.

               38

               No lietas materiāliem arī izriet, ka viņam tika atteikts piešķirt līdzekļus mācībām, pamatojoties uz to, ka viņš ir ieradies šajā dalībvalstī galvenokārt ar mērķi mācīties, tātad viņa uzturēšanās Dānijā mērķis kompetento valsts iestāžu ieskatā var liegt viņam “darba ņēmēja” statusu LESD 45. panta izpratnē.

               39

               Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “darba ņēmēja” jēdzienam LESD 45. panta izpratnē Savienības tiesībās ir sava autonoma piemērojamība un tas nevar tikt interpretēts šauri (šajā ziņā skat. it īpaši 1986. gada 3. jūlija spriedumu lietā 66/85 Lawrie-Blum, Recueil, 2121. lpp., 16. punkts; 1988. gada 21. jūnija spriedumu lietā 197/86 Brown, Recueil, 3205. lpp., 21. punkts; 1992. gada 26. februāra spriedumu lietā C-3/90 Bernini, Recueil, I-1071. lpp., 14. punkts, un 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C-413/01 Ninni-Orasche, Recueil, I-13187. lpp., 23. punkts).

               40

               Turklāt šis jēdziens ir jādefinē saskaņā ar darba attiecības raksturojošiem objektīviem kritērijiem, ņemot vērā attiecīgo personu tiesības un pienākumus. Darba attiecību būtiska iezīme ir tāda, ka persona noteiktā laika posmā citas personas interesēs un šīs personas vadībā veic pakalpojumus, par kuriem tā saņem atalgojumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lawrie-Blum, 17. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Ninni-Orasche, 24. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Vatsouras un Koupatantze, 26. punkts).

               41

               Šī atalgojuma ierobežotais apmērs, tā finansējuma avots, ieinteresētās personas lielāka vai mazāka produktivitāte vai tas, ka viņa strādā tikai noteiktu stundu skaitu nedēļā, neizslēdz to, ka persona tiek atzīta par “darba ņēmēju” LESD 45. panta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lawrie-Blum, 21. punkts; 1989. gada 31. maija spriedumu lietā 344/87 Bettray, Recueil, 1621. lpp., 15. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Bernini, 16. punkts).

               42

               Lai persona varētu tikt kvalificēta par “darba ņēmēju”, ir vajadzīgs, lai viņa būtu reāli un faktiski nodarbināta, neieskaitot nodarbinātību, kas ir tik ierobežota, ka tā ir pilnībā mazsvarīga un papildinoša (skat. it īpaši 1982. gada 23. marta spriedumu lietā 53/81 Levin, Recueil, 1035. lpp., 17. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Vatsouras un Koupatantze, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               43

               Šī nosacījuma pārbaudē iesniedzējtiesai jābalstās uz objektīviem kritērijiem un kopumā jāizvērtē visi lietas apstākļi, kas attiecas gan uz attiecīgās nodarbinātības, gan uz attiecīgo darba attiecību raksturu (iepriekš minētais spriedums lietā Ninni-Orasche, 27. punkts).

               44

               Visu darba attiecības raksturojošo elementu analīze ar mērķi izvērtēt, vai prasītāja N. strādātajam algotajam darbam pirms un pēc viņa studijām bija reāls un faktisks raksturs un līdz ar to, vai viņam bija “darba ņēmēja” statuss, tātad ietilpst iesniedzējtiesas kompetencē. Faktiski tā ir vienīgā, kas tieši ir informēta par faktiem pamatlietā un prasītāja pamatlietā darba attiecības raksturojošajiem elementiem, un tādējādi tā ir labvēlīgākā situācijā, lai veiktu vajadzīgo pārbaudi.

               45

               Tā kā iesniedzējtiesas lēmums neietver nevienu norādi, kas radītu šaubas par to, ka darba attiecībām starp N. un viņa darba devējiem piemita šī sprieduma 40. punktā minētās darba attiecību pazīmes, iesniedzējtiesai it īpaši ir jāpārbauda, vai prasītāja pamatlietā nodarbinātība nav tik ierobežota, ka tā ir pielīdzināma absolūti mazsvarīgam un papildinošam algotam darbam.

               46

               Attiecībā uz Dānijas un Norvēģijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru prasītāja pamatlietā nodoms, kad tas ieradās Dānijas teritorijā, bija tur mācīties, liedz tam “darba ņēmēja” statusu LESD 45. panta izpratnē, pietiek atgādināt, ka, izvērtējot, vai algots darbs var piešķirt darba ņēmēja statusu šīs tiesību normas izpratnē, faktiem attiecībā uz ieinteresētās personas rīcību pirms un pēc nodarbinātības periodiem nav nozīmes darba ņēmēja statusa konstatēšanai šīs tiesību normas izpratnē. Būtībā šādiem faktiem nav nekādas saiknes ar šī sprieduma 40. punktā atgādinātajā judikatūrā minētajiem kritērijiem (iepriekš minētais spriedums lietā Ninni-Orasche, 28. punkts).

               47

               Šajā ziņā ir jāuzsver, ka “darba ņēmēja” jēdziena definīcija LESD 45. panta izpratnē izsaka darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principam piemītošu prasību, proti, ka uz priekšrocībām, ko Savienības tiesības piešķir saistībā ar šo brīvību, var atsaukties vienīgi personas, kas patiesi strādā algotu darbu vai kuras nopietni vēlas strādāt algotu darbu. Tā tomēr nenozīmē, ka labuma gūšana no šīs brīvības varētu tikt pakļauta dalībvalsts valstspiederīgā, kurš lūdz ieceļošanas atļauju un uzturēšanās tiesības uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, mērķiem, ja vien viņš tur strādā vai vēlas strādāt reālu un faktisku algotu darbu. Tiklīdz šis nosacījums ir izpildīts, nolūkiem, kas mudinājuši darba ņēmēju meklēt darbu attiecīgajā dalībvalstī, nav nozīmes un tie nav jāņem vērā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Levin, 21. un 22. punkts, kā arī 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C-109/01 Akrich, Recueil, I-9607. lpp., 55. punkts).

               48

               Gadījumā, ja iesniedzējtiesa nolemtu, ka N. ir jāuzskata par “darba ņēmēju” LESD 45. panta izpratnē, ir jākonstatē, ka ar atteikumu šim Savienības pilsonim piešķirt līdzekļus mācībām tiek pārkāptas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, kuras ir šim pilsonim kā darba ņēmējam.

               49

               Faktiski Savienības pilsonim, kurš ir izmantojis ar LESD 45. pantu nodrošināto darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, atbilstoši Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktam dalībvalstī ir tādas pašas sociālās priekšrocības kā darba ņēmējiem, kas ir šīs valsts valstspiederīgie.

               50

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta izpratnē līdzekļi mācībām ir uzskatāmi par sociālajām priekšrocībām (skat. 1988. gada 21. jūnija spriedumu lietā 39/86 Lair, Recueil, 3161. lpp., 23. un 24. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Bernini, 23. punkts).

               51

               Ievērojot visu iepriekš minēto, uz uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsonim, kurš mācās uzņēmējā dalībvalstī un vienlaikus tur strādā reālu un faktisku algotu darbu, kas ļauj viņu kvalificēt kā “darba ņēmēju” LESD 45. panta izpratnē, nevar atteikt līdzekļus mācībām, kas tiek piešķirti šīs dalībvalsts valstspiederīgajiem. Iesniedzējtiesai ir jāveic vajadzīgo faktu pārbaude, lai izvērtētu, vai prasītāja pamatlietā nodarbinātība ir pietiekama, lai viņam piešķirtu šo statusu. Apstāklim, ka ieinteresētā persona ir ieradusies uzņēmējas dalībvalsts teritorijā galvenokārt ar mērķi tur mācīties, nav nozīmes, lai noteiktu, vai viņam ir “darba ņēmēja” statuss LESD 45. panta izpratnē un līdz ar to, vai atbilstoši Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktam viņam ir tiesības uz šiem līdzekļiem ar tādiem pašiem nosacījumiem kā uzņēmējas dalībvalsts valstspiederīgajam.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               52

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav pamatlietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsonim, kurš mācās uzņēmējā dalībvalstī un vienlaikus tur strādā reālu un faktisku algotu darbu, kas ļauj to kvalificēt kā “darba ņēmēju” LESD 45. panta izpratnē, nevar atteikt līdzekļus mācībām, kas tiek piešķirti šīs dalībvalsts valstspiederīgajiem. Iesniedzējtiesai ir jāveic vajadzīgo faktu pārbaude, lai izvērtētu, vai prasītāja pamatlietā nodarbinātība ir pietiekama, lai viņam piešķirtu šo statusu. Apstāklim, ka ieinteresētā persona ir ieradusies uzņēmējas dalībvalsts teritorijā galvenokārt ar mērķi tur mācīties, nav nozīmes, lai noteiktu, vai viņam ir “darba ņēmēja” statuss LESD 45. panta izpratnē un līdz ar to, vai atbilstoši Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 7. panta 2. punktam viņam ir tiesības uz šiem līdzekļiem ar tādiem pašiem nosacījumiem kā uzņēmējas dalībvalsts valstspiederīgajam.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – dāņu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1999. gada 14.oktobrī. # Atlanta AG un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju un Eiropas Savienības Padomi. # Apelācija - Prasība par zaudējumu atlīdzību - Tirgu kopīgā organizācija. # Lieta C-104/97 P.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1993. gada 29. jūnijā. # Asia Motor France SA, Jean-Michel Cesbron, Monin Automobiles SA, Europe Auto Service SA un SOMACO SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-7/92.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2010. gada 19.maijā. # Ravensburger AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Kopienas grafiska preču zīme "EDUCA Memory game" - Agrākas valsts un starptautiska preču zīmes "MEMORY" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Apzīmējumu līdzības neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts, 74. un 75. pants (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts, 76. un 77. pants). # Lieta T-243/08.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2010. gada 19. maija spriedums – Ravensburger/ITSB – Educa Borras (“EDUCA Memory game”)
      (lieta T‑243/08)
      Kopienas preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Kopienas grafiska preču zīme “EDUCA Memory game” – Agrākas valsts un starptautiska preču zīmes “MEMORY” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Apzīmējumu līdzības neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts un 74. un 75. pants (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts un 76. un 77. pants
      Kopienas preču zīme – Atteikšanās, atcelšana un spēkā neesamība – Relatīvi spēkā neesamības pamati – Reģistrācija, kas ir pretrunā Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts) (sal. ar 24. un 42. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2008. gada 8. aprīļa lēmumu lietā R 597/2007‑2 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas
                  procesu starp

               Ravensburger AG
               un
               Educa Borras,

               SA
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīme, kuru lūdz atzīt par spēkā neesošu:

               “EDUCA Memory game” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 28. klasē, – Kopienas preču zīme Nr. 495036

               Kopienas preču zīmes īpašniece:

               Educa Borras, SA

               Lietas dalībniece, kas lūdz atzīt Kopienas preču zīmi par spēkā neesošu:

               Ravensburger AG

               Personas, kas lūdz atzīt Kopienas preču zīmi par spēkā neesošu, preču zīmes tiesības:

               starptautiska vārdiska preču zīme “MEMORY”, reģistrācija Nr. R 393 512; Beniluksa vārdiska preču zīme “MEMORY”, reģistrācija
                  Nr. 38 328; Vācijas vārdiska preču zīme “MEMORY”, reģistrācija Nr. 964 625

               Anulēšanas nodaļas lēmums:

               attiecīgo Kopienas preču zīmi atzīt par spēkā neesošu

               Apelāciju padomes lēmums:

               Anulēšanas nodaļas lēmumu atcelt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Ravensburger AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1989. gada 13. decembrī. # Augustin Oyowe un Amadou Traore pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta C-100/88.