title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 8.septembrī.#J. E. J. Blanckaert pret Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Nīderlande.#Tiešie nodokļi - Ienākumu no uzkrājumiem un ieguldījumiem aplikšana ar nodokli - Nodokļu konvencija - Nodokļa samazinājums valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekiem.#Lieta C-512/03.

text:
      Lieta C‑512/03
      J. E. J. Blanckaert
      pret
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiešie nodokļi – Ienākumu no uzkrājumiem un ieguldījumiem aplikšana ar nodokli – Nodokļu konvencija – Nodokļa samazinājums valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekiem
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas‑Haklas [Christine Stix‑Hackl] secinājumi, sniegti 2005. gada 12. maijā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 8. septembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite — Ierobežojumi — Ienākumu no uzkrājumiem un ieguldījumiem aplikšana ar nodokli — Valsts tiesību akti,
            kas paredz nodokļu maksātājam rezidentam, kurš ir valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, tiesības uz nodokļa samazinājumu
            sakarā ar sociālo apdrošināšanu — Pieļaujamība
      (EKL 56 un 58. pants)
      EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādus dalībvalsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem nerezidents
         nodokļu maksātājs, kurš šajā dalībvalstī gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem un kurš nav minētās dalībvalsts
         sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, nevar pretendēt uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu, bet nodokļu
         maksātājam rezidentam, kurš ir sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, ir tiesības uz šādu samazinājumu, aprēķinot ar nodokli
         apliekamos ienākumus, pat ja viņš gūst tikai tāda paša veida ienākumus un nemaksā sociālās apdrošināšanas iemaksas.

      Kaut arī šādi tiesību akti var traucēt kapitāla brīvai apritei, jo nelabvēlīgāka attieksme pret nerezidentiem nodokļu jomā
         varētu tos atturēt veikt ieguldījumus šajā dalībvalstī, kas sniegtu ienākumus, kas uzskatāmi par gūtiem no uzkrājumiem un
         ieguldījumiem, tomēr tie saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu var būt pamatoti ar objektīvās situācijas atšķirību
         starp valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieku un personu, kura nav šīs sistēmas dalībnieks.

      Tā kā Kopienu tiesības neskar dalībvalstu tiesības pielāgot to sociālā nodrošinājuma sistēmas, nepastāvot likumdošanas saskaņošanai
         Kopienas līmenī, attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem ir jānosaka apdrošināto personu loks un sociālā nodrošinājuma sistēmas
         dalībnieku iemaksu apmērs, kā arī to samazinājumi. No šādas sistēmas iekšējās loģikas izriet, ka iemaksu samazinājums ir piešķirams
         tikai to maksātājiem, proti – šīs sistēmas dalībniekiem.

      (sal. ar 39., 49. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
2005. gada 8. septembrī (*)

      Tiešie nodokļi – Ienākumu no uzkrājumiem un ieguldījumiem aplikšana ar nodokli – Nodokļu konvencija – Nodokļa samazinājums valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekiem
      Lieta C‑512/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 4. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 8. decembrī, tiesvedībā

      J. E. J. Blanckaert
      pret
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs, kas veic pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann], E. Juhāss [E. Juhász], un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 17. martā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       J. E. J. Blankerta [J. E. J. Blanckaert] vārdā – P. J. M. de Grāfs [P. J. M. de Graaf], adviseur,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un C. ten Dama [C. ten Dam], pārstāves,

      –       Vācijas valdības vārdā – A. Tīmane [A. Tiemann] un V. D. Plesings [W‑D. Plessing], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un A. Veimārs [A. Weimar], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 12. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz jautājumu, vai Kopienu tiesības iestājas pret valsts tiesisko regulējumu,
         kas piešķir tikai valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekiem tiesības uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu,
         ja minētās sociālā nodrošinājuma sistēmas ietvaros paredzēto iemaksu samazinājums pilnībā nevar tikt atskaitīts no veicamajām
         iemaksām.

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Blankertu un Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen sakarā ar pēdējā atteikšanos piešķirt [Blankertam] nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       EKL 56. panta 1. punkts nosaka:
      “Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
         un trešo valstu starpā.”

      4       EKL 58. panta 1. punkts paredz:
      “Šā Līguma 56. pants neskar dalībvalstu tiesības
      a)      piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas
         vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ;

      b)      veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu attiecīgās valsts normatīvo aktu pārkāpumus, jo īpaši nodokļu jomā [..]”
      5       EKL 58. panta 3. punkts nosaka:
      “Šā panta 1. un 2. punktā minētie pasākumi un procedūras nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla
         brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka 56. pants.”

      6       13. panta 1. punkts Padomes 1971. gada 14. jūnija regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem,
         pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kuru grozījusi Padomes 1998. gada 29. jūnija regula (EK)
         Nr. 1606/98 (OV L 209, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), noteic, ka uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām
         attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti.

      7       Saskaņā ar minētās regulas 13. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu uz darbinieku vai pašnodarbinātu personu, kas ir nodarbināta
         kādā no dalībvalstīm, attiecas šīs valsts tiesību akti, pat neraugoties uz to, ka viņš dzīvo citā dalībvalstī.

       Valsts tiesiskais regulējums
       Sociālās apdrošināšanas tiesiskais regulējums
      8       Pamata prāvā aplūkoto sociālo apdrošināšanu regulē vispārējais likums par vecuma pensijas apdrošināšanu (Algemene Ouderdomswet), vispārējais likums par pārdzīvojušā laulātā pensijas apdrošināšanu (Algemene Nabestaandenwet) un vispārējais likums par speciālo slimības izdevumu apdrošināšanu (Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten). Saskaņā ar šiem trīs likumiem par sociālo apdrošināšanu Nīderlandes rezidentus, kā arī nerezidentus, kuri maksā ienākuma
         nodokli sakarā ar nodarbinātību šajā valstī, uzskata par apdrošinātām personām.

      9       1998. gada 24. decembra rīkojuma par sociāli apdrošināto personu loka paplašināšanu un ierobežošanu (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen) 12. panta 1. punkts tomēr precizē, ka Nīderlandes rezidenti, kuri veic profesionālo darbību citā dalībvalstī, ir attiecīgās
         dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieki.

      10     Saskaņā ar likuma par sociālā nodrošinājuma finansēšanu (Wet financiering volksverzekeringen, turpmāk tekstā – “WFV”) 6. pantu apdrošinātajai personai ir pienākums maksāt sociālās apdrošināšanas iemaksas.

      11     WFV 8. pants noteic, ka iemaksu apmērs tiek noteikts atkarībā no apdrošinātās personas ienākuma, kas apliekams ar nodokli un
         kas ir iegūts no darba un namīpašuma. Iemaksas tiek izteiktas procentos no šiem ienākumiem. Tomēr saskaņā ar minētā likuma
         10. pantu no aprēķinātās summas atskaita dažāda veida sociālās apdrošināšanas iemaksu, kas minētas šī sprieduma 8. punkta
         pirmajā teikumā, samazinājumus (turpmāk tekstā – “sociālās apdrošināšanas iemaksu samazinājumi”).

       Nodokļu tiesiskais regulējums
      12     Saskaņā ar 2001. gada likuma par ienākuma nodokli (Wet op de inkomstenbelasting 2001, turpmāk tekstā – “IB  likums”) 2.1. panta pirmo daļu ienākuma nodokļa maksātāji ir fiziskas personas, kuras dzīvo Nīderlandē (nodokļu maksātāji
         rezidenti) un kuras nedzīvo šajā valstī, bet tajā gūst ienākumus (nodokļu maksātāji nerezidenti).

      13     IB  likuma 2.3. pants paredz, ka ienākuma nodoklis tiek uzlikts šādiem ienākumiem, kurus kalendārā gada laikā ir guvis nodokļu
         maksātājs:

      a)      ienākumiem, kas apliekami ar nodokli un kas ir iegūti no darba vai namīpašuma;
      b)      ienākumiem, kas apliekami ar nodokli un kas ir iegūti no būtiskas līdzdalības uzņēmumā, un
      c)      ienākumiem, kas apliekami ar nodokli un kas ir iegūti no uzkrājumiem un ieguldījumiem.
      14     Saskaņā ar IB  likuma 5.2. pantu ienākumi no uzkrājumiem un ieguldījumiem tiek ar likumu noteikti 4 % apmērā no vidējās kapitāla vērtības,
         no kuriem atskaitīta parādu summa kalendārā gada sākumā un beigās, ja šī kapitāla vērtība pārsniedz summu, uz kuru neattiecas
         nodoklis. Pamata prāvas notikumu laikā šī summa bija noteikta EUR 17 600 apmērā, un tās mērķis bija atbrīvot mazo uzkrājumu
         īpašniekus no nodokļa par ienākumiem un ieguldījumiem.

      15     Ienākuma nodokli un sociālās apdrošināšanas iemaksas iekasē Nīderlandes nodokļu dienesti.
      16     Nodokļu maksātājiem rezidentiem ir piešķirtas priekšrocības, nosakot kapitāla summu, uz kuru neattiecas nodoklis, un paredzēti
         dažādi ienākuma nodokļa samazinājumi. Ja viņi ir Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieki, viņiem ir arī tiesības
         pretendēt uz sociālās apdrošināšanas iemaksu samazinājumiem.

      17     IB  likuma 2.7. panta 2. punkts nosaka – ja nodokļu maksātājam ir jāveic sociālās apdrošināšanas iemaksas un šo iemaksu samazinājums
         nav pilnībā kompensējams no veicamajām iemaksām, ienākuma nodokļa apmērs ir samazināms par attiecīgo summu. Tādējādi sociālās
         apdrošināšanas iemaksu samazinājums var pārvērsties par nodokļu samazinājumu.

      18     Nodokļu maksātājiem nerezidentiem nav tiesību ne uz kapitāla summu, uz kuru neattiecas nodoklis, ne arī uz ienākuma nodokļa
         samazinājumiem. Viņiem ir tiesības uz sociālās apdrošināšanas iemaksu samazinājumu tikai tad, ja viņi ir Nīderlandes sociālā
         nodrošinājuma sistēmas dalībnieki.

      19     Nodokļu maksātāji nerezidenti, kuriem Nīderlandē ir ienākumi tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem, nav Nīderlandes sociālā
         nodrošinājuma sistēmas dalībnieki, un viņiem pretēji nodokļu maksātājiem rezidentiem, kuriem ir šādi ienākumi, nav tiesību
         uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu.

      20     Saskaņā ar IB  likuma 2.5. pantu nodokļu maksātāji nerezidenti var izvēlēties tikt pielīdzinātiem nodokļu maksātājiem rezidentiem. Šāda izvēle
         nozīmē, pirmkārt, ka šiem nodokļu maksātājiem ir tiesības uz kapitāla summu, uz kuru neattiecas nodoklis, un uz ienākuma nodokļa
         samazinājumiem, tomēr nepastāvot tiesībām uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu, ja viņi Nīderlandē gūst
         ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem. Otrkārt, viņiem Nīderlandē ir jāmaksā nodoklis no visā pasaulē gūtajiem ienākumiem.

       Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu
      21     25. panta 3. punkts Beļģijas Karalistes valdības un Nīderlandes Karalistes valdības 1970. gada 19. oktobrī noslēgtajā konvencijā
         par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu (Tractatenblad 1970, 192. lpp.) vispārīgi noteic, ka “vienas valsts fiziskām personām – šīs valsts rezidentiem ir tiesības otrā valstī uz personiskām
         atlaidēm, atvieglojumiem vai nodokļu samazinājumiem, kādus tā piemēro saviem rezidentiem sakarā ar to stāvokli vai ģimenes
         pienākumiem”.

      22     Finanšu valsts sekretāra 2002. gada 21. februāra rīkojums noteic, ka, aprēķinot Beļģijā dzīvojošo nodokļu maksātāju nerezidentu
         maksājamo nodokli par ienākumiem no uzkrājumiem un ieguldījumiem, tiek ņemta vērā kapitāla summa, uz kuru neattiecas nodoklis,
         un ienākuma nodokļa samazinājumi.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      23     Blankerts ir Beļģijas pilsonis, kas dzīvo Beļģijā. Viņam ar savu sievu pieder vasarnīca Nīderlandē. Šis nams viņam sniedz
         ienākumus no uzkrājumiem un ieguldījumiem IB  likuma 2.3. panta izpratnē.

      24     Blankerts Nīderlandē gūst mazāk par 90 % ienākumu. Vienīgie ienākumi, kas ir apliekami ar nodokli, nāk no brīvdienu nama.
         Viņš nav izvēlējies tikt pielīdzināts nodokļu maksātājam rezidentam IB  likuma 2.5. panta izpratnē.

      25     Viņš nav Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, un līdz ar to viņam nav Nīderlandē jāveic sociālās apdrošināšanas
         iemaksas.

      26     2001. gadā Nīderlandes nodokļu iestādes Blankertam uzlika ienākuma nodokli sakarā ar apliekamajiem ienākumiem no uzkrājumiem
         un ieguldījumiem. Piemērojot 1970. gada 19. oktobra konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, sagatavojot paziņojumu
         par nodokļu maksājumu apmēru, tika ņemta vērā kapitāla summa, uz kuru neattiecas nodoklis, un ienākuma nodokļa samazinājumi.
         Turpretī viņam netika piešķirts nodokļa samazinājums sakarā ar sociālo apdrošināšanu.

      27     Blankerts iesniedza atbildētājam pamata prāvā sūdzību par paziņojumu par nodokļu maksājumu apmēru 2001. gadam. Tā kā šī sūdzība
         tika noraidīta, Blankerts pārsūdzēja lēmumu noraidīt sūdzību Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch [Hertogenbosas tiesa].

      28     Uzskatot, ka EK līgums un Tiesas judikatūra nesniedz skaidru atbildi uz jautājumiem, kas radušies attiecīgajā prāvā, Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1.      Vai nodokļu maksātājam nerezidentam, kura pastāvīgā dzīvesvieta atrodas citā dalībvalstī un kurš Nīderlandē negūst ienākumus
         no darba, bet tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem, un tāpēc viņam nav jāveic sociālās apdrošināšanas iemaksas Nīderlandē
         un viņš tās arī neveic, nosakot ar nodokli apliekamos ienākumus no uzkrājumiem un ieguldījumiem, ir tiesības, pamatojoties
         uz Kopienu tiesībām, uz to, lai Nīderlande viņam piešķirtu nodokļu samazinājumu par sociālās apdrošināšanas iemaksām (nodokļa
         samazinājums sakarā ar vecuma pensijas vispārīgo apdrošināšanu, apdrošināšanu apgādnieka zaudējuma gadījumā un vispārīgo apdrošināšanu
         īpašu medicīnas izdevumu segšanai), ja, nosakot ar nodokli apliekamos ienākumus no uzkrājumiem un ieguldījumiem, nodokļu maksātājam
         rezidentam ir tiesības uz šādu nodokļa samazinājumu, jo viņš ir Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks un šajā
         sakarā viņam ir jāveic sociālās apdrošināšanas iemaksas, pat ja viņš negūst ienākumus no darba Nīderlandē, bet tikai no uzkrājumiem
         un ieguldījumiem, un tāpēc viņam nav jāveic sociālās apdrošināšanas iemaksas Nīderlandē?

      2.      Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, ir nozīme tam, ka nodokļu maksātājs nerezidents gūst mazāk par 90 % no ģimenes ienākumiem
         Nīderlandē?

      Precīzāk:
      a)      vai “Schumacker [1995. gada 14. februāra spriedums lietā C‑279/93 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp.] tests” ir piemērojams rezidentiem un nerezidentiem tikai attiecībā uz subjektīviem un personiska rakstura nodokļu
         aspektiem, kā, piemēram, tiesībām atskaitīt personiskos vai ģimenes izdevumus, vai arī tas ir piemērojams arī objektīviem
         vai nepersoniska rakstura nodokļu aspektiem, kā piemēram, nodokļu likmei?

      b)      vai dalībvalstis var izmantot kvantitatīvu noteikumu (piemēram, 90 % noteikumu), lai nolemtu, vai attieksme pret nerezidentiem
         ir tāda pati kā pret rezidentiem, neskatoties uz to, ka šis noteikums nenodrošina, ka tiek novērsta visa veida diskriminācija?

      3)      Vai izvēles režīms, ko paredz Wet IB 2001 2.5. pants, ir efektīvs procesuāls līdzeklis, kas nodrošina, ka attiecīgā persona var izmantot EK līgumā garantētās tiesības
         un ka tiek novērsta visa veida diskriminācija?

      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šis režīms ir efektīvs līdzeklis, ja attiecīgā persona gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem
         un ieguldījumiem, kaut arī, kā ir minēts [..], tā nevar izmantot izvēles režīmu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      29     Iesniedzējtiesas uzdotajos jautājumos nav minēta neviena konkrēta Kopienu tiesību norma. Tajos ir minēta atsauce uz “Kopienu
         tiesībām” kopumā, kā arī uz “EK līgumā garantēt[ajām] tiesīb[ām]”.

      30     Tomēr no šo jautājumu redakcijas kopā ar iesniedzējtiesas lēmuma motīvu daļu izriet, ka jautājumi attiecas uz EKL 56. un 58. panta
         interpretāciju. Attiecīgajā motīvu daļā iesniedzējtiesa atgādina, ka šīs normas “aizliedz jebkāda veida šķēršļus brīvai kapitāla
         apritei starp dalībvalstīm un ietver diskriminējošu šķēršļu aizliegumu”. Šī tiesa uzsver, ka ieguldījums nekustamajā īpašumā,
         kuru veicis prasītājs pamata prāvā, var ietilpt šo normu piemērošanas jomā.

       Par pirmo jautājumu
      31     Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu kā pamata prāvā esošais, kas liedz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu Beļģijā dzīvojošai
         personai, kura nav Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks un kuras ienākumi, kas ir apliekami ar nodokli Nīderlandē,
         ir gūti tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem, bet šajā dalībvalstī dzīvojošai personai, kas ir minētās sociālā nodrošinājuma
         sistēmas dalībnieks un kas gūst tāda paša veida ienākumus, ir tiesības uz nodokļa samazinājumu, kaut arī, nepastāvot ienākumiem
         no darba vai namīpašuma, tā nemaksā sociālās apdrošināšanas iemaksas.

      32     Blankerts apgalvo, ka pamata prāvā aplūkotais tiesiskais regulējums rada nepamatotu atšķirību attieksmē pret rezidentiem un
         nerezidentiem. Nīderlandes rezidenta, kurš gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem un kurš nemaksā sociālās apdrošināšanas
         iemaksas, stāvoklis ir salīdzināms ar nerezidenta stāvokli, kurš Nīderlandē gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem
         un kurš arī nemaksā sociālās apdrošināšanas iemaksas Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas ietvaros.

      33     Vācijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija norāda, ka priekšrocības, kuras ir rezidentiem, izriet no sociālā nodrošinājuma
         tiesībām. Tās uzskata, ka pastāv objektīvas atšķirības starp tāda nodokļu maksātāja nerezidenta stāvokli, kurš gūst ienākumus
         tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem, kāds ir Blankerts, kurš nav Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks un
         līdz ar to nemaksā iemaksas šai sistēmā, un tāda nodokļu maksātāja rezidenta stāvokli, kurš gūst tāda paša veida ienākumus
         un kurš ir Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, un kuram līdz ar to principā ir jāmaksā šādas iemaksas.
         Šāds atšķirīgais stāvoklis pamato atšķirīgo attieksmi pret abu kategoriju nodokļu maksātājiem.

      34     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Blankerts, kurš dzīvo Beļģijā, ir veicis ieguldījumu nekustamajā īpašumā Nīderlandē. Saskaņā
         ar IB likuma 2.3. un 5.2. pantu ieguldījums viņam nes teorētiskus ienākumus, kuri tiek aplikti ar nodokli Nīderlandē kā ienākumi
         no uzkrājumiem un ieguldījumiem.

      35     No pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 56. panta izpratnē kapitāla aprite ietver darījumus, ar kuriem nerezidenti veic ieguldījumus
         nekustamajā īpašumā kādas dalībvalsts teritorijā. (skat. 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97 Trummer un Mayer, Recueil, I‑1661. lpp., 21. punkts; 2001. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑464/98 Stefan, Recueil, I‑173. lpp., 5. punkts, un 2002. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99
         līdz C‑540/99 Reisch  u.c., Recueil, I‑2157. lpp., 30. punkts).

      36     Līdz ar to ir jāpārbauda, vai pamata prāvā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ietver kapitāla aprites starp dalībvalstīm
         ierobežojumu tādēļ, ka tam varētu būt ierobežojošas sekas attiecībā uz personām, kas dzīvo citā dalībvalstī, nevis Nīderlandē
         un kas vēlas veikt ieguldījumus nekustamajā īpašumā Nīderlandē.

      37     Saskaņā ar IB likuma 2.7. panta 2. punktu tikai attiecībā uz nodokļu maksātājiem – Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekiem
         – tiek piemērots sociālās apdrošināšanas iemaksu samazinājums, kas vajadzības gadījumā tiek pārvērsts par samazinājumu nodokļiem,
         ko uzliek attiecīgajā gadā gūtajiem ienākumiem, to skaitā arī ienākumiem no ieguldījumiem nekustamajā īpašumā.

      38     Nīderlandes tiesību aktos paredzētais sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieka kritērijs lielākajā daļā gadījumu rada priekšrocības
         šīs dalībvalsts rezidentiem. Nodokļu maksātāji, kuri nav sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieki, visbiežāk ir nerezidenti.

      39     Nelabvēlīgāka attieksme pret nerezidentiem nodokļu jomā varētu tos atturēt veikt ieguldījumus nekustamajā īpašumā Nīderlandē.
         Līdz ar to minētie tiesību akti var traucēt kapitāla brīvai apritei.

      40     Tomēr ir jāpārbauda, vai šādu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu var pamatot ar Līguma normām.
      41     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu “56. pants neskar dalībvalstu tiesības [..]
         piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas
         [..] dēļ”.

      42     Tomēr ir jānodala nevienlīdzīga attieksme, kuru atļauj EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts, no patvaļīgas diskriminācijas,
         kuru aizliedz šī panta 3. punkts. No judikatūras izriet, ka, lai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā esošais
         varētu tikt uzskatīts par saderīgu ar Līguma normām par kapitāla brīvu apriti, ir vajadzīgs, lai atšķirīgā attieksme attiektos
         uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas vai kuras pamato primāri vispārējo interešu iemesli (2000. gada 6. jūnija
         spriedums lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 43. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 28. un 29. punkts).

      43     Līdz ar to rodas jautājums, vai attiecībā uz nodokļa samazinājumu piešķiršanu sakarā ar sociālo apdrošināšanu pastāv objektīva
         stāvokļa atšķirība starp nerezidentu, kāds ir Blankerts, un rezidentu, kurš tāpat kā prasītājs pamata prāvā Nīderlandē gūst
         ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem.

      44     Vispirms ir jākonstatē, ka nodokļu maksātājam, kurš Nīderlandē gūst ar nodokli apliekamus ienākumus, priekšrocības nodokļu
         jomā ir uzskatāmas par tādām tikai tad, ja sociālās apdrošināšanas iemaksu samazinājums nav kompensējams no veicamajām iemaksām.

      45     Pat ja pamata prāvā esošie nodokļu valsts tiesību akti ir nelabvēlīgi nerezidentiem, sociālās apdrošināšanas iemaksu samazinājumu
         piešķiršana ir saistīta tieši un tikai ar Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieka statusu. Gan rezidentiem,
         gan nerezidentiem, kuri ir šīs sistēmas dalībnieki, ir tiesības uz minēto samazinājumu, bet rezidentiem un nerezidentiem,
         kuri nav šīs sistēmas dalībnieki, nav uz to tiesību.

      46     Šajā sakarā prasītājs pamata prāvā norāda, ka Nīderlandē dzīvojošam nodokļu maksātājam, kas gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem
         un ieguldījumiem, kā Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniekam ir tiesības uz īstu nodokļa samazinājumu sakarā
         ar sociālo apdrošināšanu. Viņš nemaksā sociālās apdrošināšanas iemaksas, nepastāvot ienākumiem no darba vai namīpašuma, un
         līdz ar to šo iemaksu samazinājumu nekompensē iemaksas sociālā nodrošinājuma sistēmā. Turpretī nodokļu maksātājs nerezidents,
         kurš Nīderlandē gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem, nav minētās sistēmas dalībnieks un arī nemaksā sociālās
         apdrošināšanas iemaksas šajā dalībvalstī, bet viņš nevar pretendēt uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu.

      47     Tomēr pamata prāvā aplūkotās priekšrocības piešķiršana personām, kuras nav Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieki,
         nozīmētu vienādi rīkoties dažādās situācijās, kaut arī šīs sistēmas dalībniekiem tikai retos gadījumos ir piešķirts nodokļa
         samazinājums sakarā ar sociālo apdrošināšanu. Tikai tad, ja apdrošinātā persona nevar kompensēt iemaksu samazinājumu ar maksājamām
         iemaksām, tā var iegūt šādu nodokļa samazinājumu. Turpretī neapdrošinātai personai, kāds ir prasītājs pamata prāvā, vienmēr
         un automātiski būtu tiesības uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālās apdrošināšanas iemaksu samazinājumu. Nepastāvot pienākumam
         maksāt iemaksas, šāda persona nekad nevarētu kompensēt minētos samazinājumus ar maksājamām sociālās apdrošināšanas iemaksām.

      48     Turklāt ir jākonstatē, ka valsts tiesību akti par pievienošanos Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmai atbilst Regulas
         Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta noteikumiem. Rezidenti, kas veic profesionālo darbību ārpus Nīderlandes,
         neietilpst šajā sistēmā, bet nerezidenti, kuri strādā šajā dalībvalstī, ir pakļauti minētajai sistēmai.

      49     Tā kā Kopienu tiesības neskar dalībvalstu tiesības pielāgot to sociālā nodrošinājuma sistēmas (2003. gada 13. maija spriedums
         lietā C‑385/99 Müller-Fauré  un van Riet, Recueil, I‑4509. lpp., 100. punkts), nepastāvot tiesību aktu saskaņošanai Kopienas līmenī, attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem
         ir jānosaka apdrošināto personu loks un sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieku iemaksu apmērs, kā arī to samazinājumi.
         No šādas sistēmas iekšējās loģikas izriet, ka iemaksu samazinājums ir piešķirams tikai to maksātājiem, proti – šīs sistēmas
         dalībniekiem.

      50     No tā izriet, ka saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu tādi valsts tiesību akti kā pamata prāvā esošie var būt
         pamatoti ar objektīvās situācijas atšķirību starp Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieku un personu, kura nav
         šīs sistēmas dalībnieks.

      51     Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādus dalībvalsts
         tiesību aktus, saskaņā ar kuriem nerezidents nodokļu maksātājs, kurš šajā dalībvalstī gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem
         un ieguldījumiem un kurš nav minētās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, nevar pretendēt uz nodokļa samazinājumu
         sakarā ar sociālo apdrošināšanu, bet nodokļu maksātājam rezidentam, kurš ir sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, ir
         tiesības uz šādu samazinājumu, aprēķinot ar nodokli apliekamos ienākumus, pat ja viņš gūst tikai tāda paša veida ienākumus
         un nemaksā sociālās apdrošināšanas iemaksas.

       Par otro un trešo jautājumu
      52     Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, nav vajadzības atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto otro un trešo jautājumu.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      53     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādus dalībvalsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem nerezidents
            nodokļu maksātājs, kurš šajā dalībvalstī gūst ienākumus tikai no uzkrājumiem un ieguldījumiem un kurš nav minētās dalībvalsts
            sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, nevar pretendēt uz nodokļa samazinājumu sakarā ar sociālo apdrošināšanu, bet nodokļu
            maksātājam rezidentam, kurš ir sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, ir tiesības uz šādu samazinājumu, aprēķinot ar nodokli
            apliekamos ienākumus, pat ja viņš gūst tikai tāda paša veida ienākumus un nemaksā sociālās apdrošināšanas iemaksas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Pirmās instances tiesas (apelācijas palāta) spriedums 2009. gada 6.oktobrī. # Asa Sundholm pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta T-102/08 P.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2009. gada 6. oktobrī
      Lieta T‑102/08 P
      Asa Sundholm
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Novērtējums – Karjeras attīstības ziņojums, kas izveidots, izpildot Pirmās instances tiesas spriedumu – 2001./2002. gada novērtējums – Pamatota prombūtne – Pienākums norādīt pamatojumu
      Priekšmets Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2007. gada 13. decembra spriedumu
         lietā F‑27/07 Sundholm/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo spriedumu

      Nolēmums Atcelt Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā F‑27/07 Sundholm/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.). Atcelt 2006. gada 2. jūnija lēmumu, ar kuru apelācijas novērtētājs
         pieņēmis Asa Sundholm karjeras attīstības ziņojumu par laika posmu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim. Pirmajā instancē celto
         prasību pārējā daļā noraidīt. Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus Civildienesta tiesā, kā arī šajā instancē.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Novērtējums – Karjeras attīstības ziņojums – Pamatota prombūtne
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Apstrīdēta prettiesiska akta atcelšana – Pienācīga atlīdzība par morālo
            kaitējumu
      (Civildienesta noteikumu 91. pants)
      1.      Tā kā ierēdni novērtējumā nevar sodīt par viņa pamatotu prombūtni, viņa atzīmi par sniegumu var palielināt, lai ņemtu vērā
         apstākļus, kādos viņš ir veicis savus uzdevumus, kaut gan viņa prombūtnes dēļ viņam ir bijis mazāk reāla darba laika. Tomēr
         šāda faktora vērā ņemšana kopējā atzīmē par sniegumu nav automātiska, jo tā ir tikai viena no iespējām, kādas ir karjeras
         attīstības ziņojuma rakstītājiem, kuriem ir jāizvērtē šī iespēja, ja apstākļi to var pamatot.

      Ja novērtētājam vai apstiprinātājam nav nekāda iemesla uzskatīt, ka ierēdņa pamatotā prombūtne iespējami varētu būtiski ietekmēt
         viņa sniegumu periodā, uz kuru attiecas karjeras attīstības ziņojums, viņiem nevar pārmest to, ka viņi šo apstākli nav ne
         minējuši, ne ņēmuši vērā karjeras attīstības ziņojumā ietvertajos komentāros par sniegumu.

      (skat. 29., 39. un 40. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2005. gada 8. marts, T‑277/03 Vlachaki/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑57. un II‑243. lpp., 83. punkts un tajā minētā judikatūra.

      2.      Ierēdņa apstrīdētā administrācijas akta atcelšana pati par sevi ir pienācīga un principā pietiekama atlīdzība par jebkuru
         morālu kaitējumu, ko tas varētu būt cietis atceltā akta dēļ, ja vien minētajā aktā prasītāja spējas nav novērtētas izteikti
         negatīvi, kas viņu varētu aizskart.

      (skat. 47. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2005. gada 13. decembris, T‑155/03, T‑157/03 un T‑331/03 Cwik/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑411. un II‑1865. lpp., 205. punkts un tajā minētā judikatūra.