title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2014. gada 25. septembrī. # Giorgio Giorgis pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas trīsdimensiju preču zīme - Divu iepakotu glāžu forma - Absolūts atteikuma pamats - Atšķirtspējas neesamība - Izmantošanas rezultātā iegūtas atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 3. punkts. # Lieta T-474/12.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2014. gada 25. septembrī (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas trīsdimensiju preču zīme — Divu iepakotu glāžu forma — Absolūts atteikuma pamats — Atšķirtspējas neesamība — Izmantošanas rezultātā iegūtas atšķirtspējas neesamība — Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 3. punkts”
      Lieta T‑474/12

            Giorgio Giorgis
          , ar dzīvesvietu Milānā (Itālija), ko pārstāv I. Prado un A. Tornato, advokāti,
      prasītājs,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv I. Harrington, pārstāvis,
      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –

            Comigel SAS
          , Senžiljēnlemeca [Saint-Julien-lès-Metz] (Francija), ko pārstāv S. Guerlain, J. Armengaud un C. Mateu, advokāti,
      par prasību, kas celta par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2012. gada 26. jūlija lēmumu lietā R 1301/2011‑1 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Comigel SAS un Giorgio Giorgis.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. van der Vaude [M. van der Woude], tiesneši I. Višņevska-Bjalecka [I. Wiszniewska-Białecka] (referente) un I. Uljoa Rubio [I. Ulloa Rubio],
      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 31. oktobrī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 7. februārī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 5. februārī,
      ņemot vērā replikas rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 24. maijā,
      ņemot vērā, ka mēneša laikā no paziņošanas par rakstveida procesa pabeigšanu netika saņemts lietas dalībnieku pieteikums par tiesas sēdes rīkošanu, un tādēļ, uzklausot tiesneša referenta ziņojumu un pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 135.a pantu, nolemjot izskatīt prasību bez procesa mutvārdu daļas,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2009. gada 11. novembrī Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) saskaņā ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.) piešķīra prasītājam Giorgio Giorgis Kopienas trīsdimensiju preču zīmes reģistrāciju Nr. 8132681; minētā preču zīme ir atveidota šādi:

               2

               Preces, attiecībā uz kurām tika reģistrēta šī preču zīme, ietilpst 30. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “Ledus, ledus gabaliņi, jauktie sorbeti, saldējuma sorbeti, saldējumi, dzeramie saldējumi, izstrādājumi uz saldējuma bāzes, deserti uz saldējuma bāzes, saldēti vieglie saldie ēdieni, saldēts jogurts, konditorejas izstrādājumi”.

               3

               2010. gada 19. janvārī persona, kas iestājusies lietā, Comigel SAS, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunktu, aplūkojot to kopsakarā ar šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) un d) apakšpunktu, iesniedza pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu.

               4

               ITSB Anulēšanas nodaļa ar 2011. gada 21. aprīļa lēmumu apmierināja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu un, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, aplūkojot to kopsakarā ar šīs pašas regulas 52. panta 1. punkta a) apakšpunktu, atzina apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu attiecībā uz visām konkrētajām precēm. Tā arī noraidīja prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru apstrīdētā preču zīme izmantošanas rezultātā ir ieguvusi atšķirtspēju atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punktam.

               5

               2011. gada 16. jūnijā prasītājs ITSB iesniedza apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu.

               6

               ITSB Apelāciju pirmā padome ar 2012. gada 26. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) noraidīja apelācijas sūdzību. Tā apstiprināja Anulēšanas nodaļas secinājumus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, apstrīdētajai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē un, otrkārt, prasītājs nav pierādījis, ka apstrīdētā preču zīme izmantošanas rezultātā ir ieguvusi atšķirtspēju šīs pašas regulas 7. panta 3. punkta un 52. panta 2. punkta izpratnē.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               7

               Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               8

               ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               9

               Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza divus pamatus saistībā ar attiecīgi Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta un šīs pašas regulas 7. panta 3. punkta pārkāpumu.

         Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu

               10

               Prasītājs pārmet Apelāciju padomei, ka tā esot kļūdaini novērtējusi apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju un tādējādi esot pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               11

               Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunktu Kopienas preču zīmi paziņo par spēkā neesošu, ja ITSB ir iesniegts attiecīgs iesniegums un ja Kopienas preču zīme ir reģistrēta pretrunā šīs pašas regulas 7. panta noteikumiem. Šajā ziņā Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka nereģistrē preču zīmes, kam nav atšķirtspējas.

               12

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preču zīmes atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē nozīmē, ka šī preču zīme ļauj reģistrācijai pieteiktās preces identificēt kā konkrēta uzņēmuma preces un tādējādi atšķirt šīs preces no citu uzņēmumu precēm (skat. Tiesas 2011. gada 20. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-344/10 P un C-345/10 P Freixenet/ITSB, Krājums, I-10205. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               13

               Preču zīmes atšķirtspēja ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, un, otrkārt, saistībā ar to, kā tos uztver konkrētā sabiedrības daļa, ko veido šo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājs, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs (skat. Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C-456/01 P un C-457/01 P Henkel/ITSB, Recueil, I-5089. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

               14

               Šajā lietā Apelāciju padome uzskatīja, ka konkrētās preces ir pārtikas preces, kuras parasti nonāk tirdzniecības vietās jau iepakotas, un ka iepriekš iepakotu preču tirdzniecības gadījumā patērētāja uzmanības līmenis attiecībā uz to izskatu nav īpaši augsts.

               15

               Prasītājs pārmet Apelāciju padomei, ka tā ir veikusi kļūdainu konkrētās sabiedrības daļas uzmanības līmeņa vērtējumu. Viņš norāda, ka saldējumu vidusmēra patērētājam, ņemot vērā, ka viņš izdara izvēli, pamatojoties uz dažādiem faktoriem, piemēram, saldējumu smaržu, patērētāja garšas izjūtām, saldējumu dažādību un noteiktu sastāvdaļu iespējamo esamību, ir augsts uzmanības līmenis.

               16

               Šajā ziņā jānorāda, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces ir ikdienas patēriņa pārtikas preces, kas ir paredzētas visiem patērētājiem. Tātad apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēja ir jānovērtē, ņemot vērā samērā informēta, uzmanīga un apdomīga vidusmēra patērētāja iespējamās gaidas (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T-129/04 Develey/ITSB (Plastmasas pudeles forma), Krājums, II-811. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑156/12 Sweet Tec/ITSB (Ovāla forma), 14. punkts).

               17

               Pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, tas, ka vidusmēra patērētājs saldējumu izvēlas atkarībā no savām garšas izjūtām un prioritātēm, vēl nenozīmē, ka tam ir augsts uzmanības līmenis. Proti, saldējumi ir ikdienas patēriņa prece, ko parasti pārdod lielveikalos par zemu cenu un attiecībā uz kuriem nevar tikt uzskatīts, ka patērētājiem to pirkšanas laikā ir augsts uzmanības līmenis. Turklāt tas, ka patērētājs izvēlas preces atkarībā no savām garšas izjūtām, ir acīmredzami plaša patēriņa pārtikas preču gadījumā, un attiecībā uz šīm precēm saskaņā ar šī sprieduma 16. punktā minēto judikatūru patērētāja uzmanības līmenis netiek uzskatīts par augstu.

               18

               Tātad Apelāciju padome pamatoti ir uzskatījusi, ka konkrēto sabiedrības daļu veido tāds samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs visā Eiropas Savienībā, kuram nav īpaši augsts uzmanības līmenis.

               19

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru trīsdimensiju preču zīmju, kuras veido pašas preces forma, atšķirtspējas novērtēšanas kritēriji ir tādi paši kā tie, kuri piemērojami attiecībā uz citām preču zīmju kategorijām. Tomēr, piemērojot šos kritērijus, konkrētās sabiedrības daļas uztvere attiecībā uz trīsdimensiju preču zīmi, ko veido pašas preces forma, ne vienmēr ir tāda pati kā attiecībā uz vārdisku vai grafisku preču zīmi, ko veido apzīmējums, kas nav atkarīgs no aptverto preču veidola. Proti, vidusmēra patērētāji nav pieraduši izdarīt pieņēmumus par preču izcelsmi, balstoties uz preču vai to iesaiņojuma formu, bez jebkādiem grafiskiem vai teksta elementiem, un šādas trīsdimensiju preču zīmes atšķirtspēja tādējādi varētu būt grūtāk nosakāma nekā vārdiskas vai grafiskas preču zīmes atšķirtspēja (skat. iepriekš 12. punktā minēto spriedumu lietā Freixenet/ITSB, 45. un 46. punkts un tajos minētā judikatūra).

               20

               Šādos apstākļos atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir tikai preču zīmei, kas būtiski atšķiras no nozarē pastāvoša standarta vai ieražām un kas šī fakta dēļ var pildīt būtisko izcelsmes norādes funkciju (skat. iepriekš 12. punktā minēto spriedumu lietā Freixenet/ITSB, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

               21

               It īpaši attiecībā uz trīsdimensiju preču zīmēm, kuras veido tādu preču iepakojums, kuras tiek tirgotas iesaiņotā veidā pašu preču rakstura dēļ, Tiesa ir nospriedusi, ka tām ir jāļauj minēto preču vidusmēra patērētājam, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs, neveicot analīzi un īpaši uz to nevēršot uzmanību, atšķirt attiecīgo preci no citu uzņēmumu precēm (Tiesas 2006. gada 12. janvāra spriedums lietā C-173/04 P Deutsche SiSi-Werke/ITSB, Krājums, I-551. lpp., 29. punkts).

               22

               Lai noteiktu, vai preču zīmei ir vai nav atšķirtspēja, ir jāņem vērā tās radītais kopējais iespaids. Tas tomēr nenozīmē, ka pirms tam secīgi nevar tikt pārbaudīti dažādi elementi, kuri izmantoti šīs preču zīmes attēlošanai. Būtībā, veicot visaptverošu vērtējumu, varētu būt lietderīgi pārbaudīt katru attiecīgās preču zīmes sastāvdaļu (skat. Tiesas 2007. gada 25. oktobra spriedumu lietā C-238/06 P Develey/ITSB, Krājums, I-9375. lpp., 82. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Vispirms ir jānorāda, ka preces, par kurām ir runa šajā lietā, ir deserti, saldējumi, sorbeti un jogurti un ka apstrīdēto preču zīmi veido divu caurspīdīgu stikla trauku glāzes veidolā forma un kartona iepakojuma forma ar atvēruma vietām virspusē un sānos, kura piekļaujas trauku kontūrām. Apstrīdēto preču zīmi veido attiecīgo preču iepakojuma trīsdimensiju forma.

               24

               Pirmkārt, prasītājs pārmet Apelāciju padomei, ka tā esot kļūdaini identificējusi attiecīgās nozares standartu un ieražas. Viņš norāda, ka Apelāciju padomei, novērtējot apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju, esot bijis jāņem vērā preču, kas ietilpst 30. klasē, nozarē pastāvošais iepakojuma standarts un ieražas. Tā esot sašaurināti piemērojusi standartu un ieražas, kas jāņem vērā tās veiktajā analīzē par iepakojuma nozarē pastāvošo standartu un ieražām, kuri rada “kvalitatīvu un amatnieciski ražotu preču iespaidu”.

               25

               Ir jānorāda, ka šis arguments balstās uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma interpretāciju.

               26

               Proti, apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome ir norādījusi, ka tad, kā tas ir šajā gadījumā, kad apstrīdēto preču zīmi veido konkrēto preču iepakojuma trīsdimensiju forma, ir iespējams, ka attiecīgais standarts vai ieražas ir tie, kas piemērojami attiecībā uz tāda paša veida precēm, kuras paredzētas tiem pašiem patērētājiem, kuriem paredzētas konkrētās preces.

               27

               Pēc tam Apelāciju padome veica atsevišķu abu apstrīdēto preču zīmi veidojošo elementu, proti, stikla trauku un kartona iepakojuma, izvērtējumu. Saistībā ar stikla trauku atšķirtspējas vērtējumu tā ir norādījusi, ka šāda veida traukus izmanto tirgū desertu, saldējumu, sorbetu un jogurtu pārdošanā ar mērķi nodot patērētājiem informāciju, ka konkrētajām precēm ir laba kvalitāte un tās ir ražotas amatnieciski, ko prasītājs arī neapstrīd. Tā uzskatīja, ka apstrīdētā preču zīme būtiski neatšķiras no tirgū esošajiem traukiem desertu, saldējumu, sorbetu un jogurtu pārdošanai, ko arī apstiprina personas, kas iestājusies lietā, iesniegtie pierādījumi, kuros norādīts uz traukiem, kuri tikai nedaudz atšķiras no ar apstrīdēto preču zīmi apzīmētā iepakojuma. Apelāciju padome no tā secināja, ka šim apstrīdētās preču zīmes elementam nav atšķirtspējas.

               28

               Pēc tam Apelāciju padome noraidīja prasītāja norādītos piemērus, kuros veikta atsauce uz cita veida traukiem, kurus tirgū izmanto šo preču pārdošanai, vienlaikus norādot, ka “to formai nav tas pats mērķis radīt patērētājiem kvalitatīvas un amatnieciski ražotas preces tēlu”.

               29

               No minētā izriet, ka Apelāciju padome ir ņēmusi vērā konkrētajām precēm līdzīgu preču un tiem pašiem kā šo konkrēto preču patērētājiem paredzēto preču iepakojuma nozarē pastāvošās ieražas un ir konstatējusi, ka iepakojumi stikla trauku formā ir viena no šādām ieražām, it īpaši, lai radītu kvalitātes iespaidu. Tas, ka Apelāciju padome kā neatbilstošus ir noraidījusi prasītāja iesniegtos pierādījumus attiecībā uz citām saldējuma tirdzniecībā izmantotām trauku formām, nav pretrunā tās konstatējumam, ka šajā tirgū tiek izmantoti arī stikla trauki.

               30

               Pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Apelāciju padome būtu ierobežojusi vērā ņemamo nozares standartu un ieražas, attiecinot tos vienīgi uz kvalitatīvu un amatnieciski ražotu preču nozari.

               31

               Otrkārt, prasītājs norāda, ka kļūdainas nozarē pastāvošā standarta un ieražu identificēšanas rezultātā Apelāciju padome kļūdaini ir novērtējusi apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju. Viņš apgalvo, ka Apelāciju padome kā salīdzinājuma elementu apstrīdētās preču zīmes atšķirtspējas vērtējumā ir ņēmusi vērā “kartona iepakojumā ar izgrieztiem atvērumiem iesaiņotu glāžu” tēlu tā vietā, lai ņemtu vērā visus konkrēto preču nozarē izmantoto iepakojumu veidus. Apelāciju padome tādējādi esot kļūdaini uzskatījusi, ka kartona iepakojuma formas ar izgrieztiem atvērumiem tiek plaši izmantotas konkrēto preču nozarē. Prasītājs norāda, ka apstrīdētās preču zīmes kartona iepakojumam ir citādas iezīmes un formas nekā tās, kuras norādītas personas, kas iestājusies lietā, iesniegtajos pierādījumos.

               32

               Apstrīdētajā lēmumā saistībā ar otrā apstrīdēto preču zīmi veidojošā elementa, proti, kartona iepakojuma ar atvērumiem virspusē un sānos, atšķirtspējas vērtējumu Apelāciju padome uzskatīja, ka šīs iezīmes piemīt lielākajai daļai kartona iepakojumu, kuri bija norādīti personas, kas iestājusies lietā, iesniegtajos pierādījumos. Tā uzskatīja, ka kartona iepakojumu formas ar atvērumiem virspusē un sānos ir bieži sastopamas konkrēto preču nozarē, it īpaši, lai norādītu uz preci vai jebkuru attiecīgo informāciju saistībā ar preci. Ņemot vērā konkrēto preču (deserti, saldējumi, sorbeti un jogurti) nozarē pastāvošo standartu un ieražas, tā secināja, ka apstrīdētās preču zīmes kartona iepakojuma forma ir vienīgi dekoratīva, ka tā būtiski neatšķiras no nozarē pastāvošajām ieražām un ka tai nav atšķirtspējas.

               33

               Ir jānorāda, ka Apelāciju padome ir balstījusies uz personas, kas iestājusies lietā, iesniegtajiem pierādījumiem, kuros norādīts uz to, ka konkrēto preču nozarē plaši tiek izmantoti iepakojumi, kurus veido kartona iepakojums ar atvērumiem, un tā no tā varēja secināt, ka apstrīdētā preču zīme būtiski neatšķiras no attiecīgajā nozarē pastāvošajiem ieradumiem.

               34

               Kā apgalvo prasītājs, tas, ka apstrīdētās preču zīmes kartona iepakojuma forma ar atsevišķiem elementiem atšķiras no tirgū esošām iepakojuma formām, nevarot likt apšaubīt šo Apelāciju padomes vērtējumu. Proti, konkrēto preču nozarē izmantotie dažādie kartona iepakojumi, kas atšķiras ar to atvērumu atrašanās vietām vai to formām, esot jāuzskata par vienkāršiem šajā nozarē izmantotu kartona iepakojumu formu variantiem. Atšķirības starp tirgū esošiem kartona iepakojumiem atspoguļojot tostarp praktiskus (kā, piemēram, piemērošanās trauku izmēram) vai tīri dekoratīvus apsvērumus. Apelāciju padome pamatoti esot uzskatījusi, ka apstrīdētās preču zīmes kartona iepakojuma formas iezīmes to neļauj būtiski nošķirt no konkrēto preču nozarē pastāvošajām ieražām.

               35

               Treškārt, prasītājs norāda, ka Apelāciju padome, ņemot vērā, ka apstrīdēto preču zīmi veido “divas kartona iepakojumā ar izgrieztiem atvērumiem iesaiņotas glāzes”, esot pieļāvusi kļūdu apstrīdētās preču zīmes identificēšanā, kas neatbilstot apstrīdētajai preču zīmei, kāda tā tikusi reģistrēta. Viņš apgalvo, ka apstrīdētā preču zīme bija jāvērtē tās kopumā ar tai raksturīgām iezīmēm. Apelāciju padomei esot bijis jāanalizē apstrīdēto preču zīmi veidojošo īpašo formu kombinācijas atšķirtspēja, nevis vienīgi tās elementu kopuma atšķirtspēja.

               36

               Vispirms ir jānoraida prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Apelāciju padome esot nepareizi identificējusi apstrīdēto preču zīmi. Apstrīdētajā lēmumā ietvertais apstrīdētās preču zīmes apraksts, proti, “divi caurspīdīgi stikla trauki glāzes formā ārējā kartona iepakojumā ar atvērumiem virspusē un sānos”, atbilst reģistrācijas pieteikumā ietvertajam un iepriekš 1. punktā attēlotajam šīs preču zīmes tēlam. Ar to, ka prasītājs norādījis pats savu apstrīdētās preces aprakstu (proti, “divas blakus novietotas glāzes to augšgalā pilnībā atvērtā kartona iepakojumā, kas daļēji atvērts glāžu sānu daļā ar īpašas formas malām un apņem un atgādina glāžu formu, kuru veido īpašs siluets flakona formā šo abu glāžu vidū”), kas nav ietverts ne reģistrācijas pieteikumā, ne reģistrācijas apliecībā, nav pietiekami, lai tiktu uzskatīts, ka Apelāciju padome būtu pieļāvusi kļūdu [tiesību piemērošanā].

               37

               Visbeidzot, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru Apelāciju padome apstrīdēto preču zīmi neesot novērtējusi tās kopumā, ir jānorāda, ka pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka abi šo preču zīmi veidojošie elementi būtiski neatšķiras no tiem, kas jau tiek izmantoti konkrēto preču nozarē, un tiem nav atšķirtspējas, Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā veica ar apstrīdēto preču zīmi reģistrētās iepakojuma formas radītā kopējā iespaida analīzi. Tā uzskatīja, ka apstrīdētajai preču zīmei raksturīgās iezīmes nav pietiekamas, lai to padarītu par tādu neparastu dizainparaugu desertu, saldējumu, sorbetu un jogurtu tirgū, ko skaidri varētu uztvert kā tādu, kas atšķiras no esošajām formām. Tā konstatēja, ka personas, kas iestājusies lietā, iesniegtie pierādījumi norāda uz noteiktām iepakojumu formām, kuras ir ļoti līdzīgas apstrīdētās preču zīmes formai. Apelāciju padome uzskatīja, ka divu trauku, kurus kopā satur kartona iepakojums, izmantošana ir viens no visvairāk izmantotajiem veidiem, lai prezentētu preces patērētājiem. Tā secināja, ka apstrīdētā preču zīme, aplūkota kopumā, cieši līdzinās visbiežāk sastopamajām formām, ko veido konkrētās preces, un ka līdz ar to tā ir jāuzskata par tādu, kurai nav atšķirtspējas.

               38

               No minētā izriet, ka prasītājs nevar apgalvot, ka Apelāciju padome nav nedz novērtējusi apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju kopumā, nedz arī ņēmusi vērā tās iezīmes un ka tā esot konstatējusi vienīgi visu šo elementu kopuma atšķirtspējas neesamību.

               39

               Prasītājs tostarp apgalvo, ka Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini uzskatījusi, ka apstrīdētā preču zīme atbilst iepakojuma formai, kas tiek plaši izmantota tirgū konkrēto preču tirdzniecībā, lai gan no viņa iesniegtajiem piemēriem izrietot, ka šajā nozarē visbiežāk izmantotais iepakojums ir pilnīgi atšķirīgs no apstrīdētās preču zīmes iepakojuma.

               40

               Šajā ziņā pietiek norādīt, ka tas, ka konkrēto preču tirgū ir arī cita veida iepakojumi, nav pretrunā Apelāciju padomes konstatējumam, saskaņā ar kuru pastāv arī apstrīdētās preču zīmes iepakojumu formai ļoti līdzīgas iepakojumu formas, kuras nav neparastas. Saskaņā ar iepriekš 20. punktā minēto judikatūru, lai konstatētu kādas preču zīmes atšķirtspējas neesamību, pietiek, ka tā būtiski neatšķiras no nozarē pastāvošā standarta vai ieražām, un nav jāpierāda, ka šai preču zīmei ir tirgū visizplatītākā iepakojuma forma.

               41

               Ceturtkārt, prasītājs norāda, ka Apelāciju padome esot pārāk šauri novērtējusi apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju.

               42

               Pirmkārt, viņš apgalvo, ka Apelāciju padomes piemērotā judikatūra, saskaņā ar kuru, lai trīsdimensiju preču zīmei būtu atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, tai būtiski jāatšķiras no nozarē pastāvoša standarta vai ieražām, neesot piemērojama gadījumā, ja, kā tas ir šajā lietā, vidusmēra patērētājam ir augsts uzmanības līmenis un ja apstrīdēto preču zīmi neveido preču zīmju forma, bet gan to iepakojums.

               43

               Šo argumentu nevar atbalstīt. Ir jāatgādina, ka Apelāciju padome, kā izriet no šī sprieduma 18. punkta, pamatoti ir uzskatījusi, ka konkrētajai sabiedrības daļai nav īpaši augsts uzmanības līmenis attiecībā uz konkrētajām precēm. Turklāt šajā lietā iepakojuma forma ir jāpielīdzina konkrēto preču formai.

               44

               Otrkārt, prasītājs pārmet Apelāciju padomei, ka tā apstrīdētās preču zīmes atšķirtspējas vērtējumā esot piemērojusi šaurāku kritēriju, nekā paredzēts judikatūrā. Apelāciju padome uzskatot, ka apstrīdētajai preču zīmei ir “būtiski jāatšķiras” no konkrēto preču pamatformām, lai gan judikatūrā tiek prasīts vienīgi, lai apstrīdētā preču zīme “būtiski atšķirtos” no nozarē pastāvošā standarta un ieražām.

               45

               Pietiek norādīt, ka, pretēji tam, ko norāda prasītājs, prasība par “būtiskām atšķirībām” nav kritērijs, saskaņā ar kuru Apelāciju padome ir izvērtējusi apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju. Proti, vienīgi pēc tam, kad Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā bija konstatējusi apstrīdētās preču zīmes atšķirtspējas neesamību, tā, citējot Vispārējās tiesas 2006. gada 31. maija spriedumu lietā T-15/05 De Waele/ITSB (Desas forma), (Krājums, II-1511. lpp.), izmantoja izteicienu “būtiski atšķiras”, lai nodrošinātu atbilstību prasītāja argumentam attiecībā uz apstrīdētās preču zīmes novitāti un oriģinalitāti.

               46

               Tostarp prasītājs norāda, ka, tā kā Vispārējā tiesa savā 2003. gada 3. decembra spriedumā lietā T-305/02 Nestlé Waters France/ITSB (Pudeles forma) (Recueil, II-5207. lpp.) ir atzinusi, ka trīsdimensiju preču zīmei pudeles formā, kuras reģistrācija tika pieteikta attiecībā uz bezalkoholiskajiem dzērieniem, kas ietilpst 32. klasē, ir minimāla atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, šāds pats risinājums esot jāpiemēro šajā lietā attiecībā uz ļoti līdzīgu nozari, proti, preču, kas ietilpst 30. klasē, nozari. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka preču zīmes atšķirtspēja ir jāvērtē saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, un saistībā ar to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver šīs preces vai pakalpojumus, un ka Apelāciju padomei ir jāizvērtē, vai šī preču zīme būtiski atšķiras no konkrēto preču nozarē pastāvošā standarta un ieražām. Tādējādi Vispārējās tiesas izvēlētajam risinājumam spriedumā par preču zīmi, kas atšķiras no apstrīdētās preču zīmes, kuru tika lūgts reģistrēt attiecībā uz precēm, kas atšķiras no šajā lietā aplūkotajām precēm un attiecas uz citu nozari, nav nozīmes, lai šajā lietā izvērtētu apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju.

               47

               No iepriekš minētā izriet, ka prasītājs nav pierādījis, ka Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka apstrīdētajai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               48

               Tātad pirmais pamats ir jānoraida.

         Par otro pamatu – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkta pārkāpumu

               49

               Prasītājs apgalvo, ka Apelāciju padome, uzskatot, ka viņa iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu, ka apstrīdētā preču zīme izmantošanas rezultātā ir ieguvusi atšķirtspēju, kļūdaini esot piemērojusi Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punktu.

               50

               Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punktu šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā norādītais absolūtais atteikuma pamats neliedz reģistrēt preču zīmi, ja tā attiecībā uz reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm atšķirtspēju ir ieguvusi tās izmantošanas rezultātā.

               51

               Regulas Nr. 207/2009 52. panta 2. punktā tostarp ir noteikts, ka, ja Kopienas preču zīme ir reģistrēta, pārkāpjot šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētās prasības, tā tomēr nevar tikt atzīta par spēkā neesošu, ja preču zīmes izmantošanas rezultātā pēc tās reģistrācijas tā ir ieguvusi atšķirtspēju attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta.

               52

               No judikatūras arī izriet, ka preču zīmes atšķirtspējas iegūšana izmantošanas rezultātā prasa, lai vismaz vērā ņemama konkrētās sabiedrības daļa, pateicoties preču zīmei, attiecīgās preces vai pakalpojumus identificētu kā tādus, kuru izcelsme ir konkrētais uzņēmums (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā T-262/04 BIC/ITSB (Krama šķiltavu forma), Krājums, II-5959. lpp., 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

               53

               Šajā lietā Apelāciju padome ir norādījusi, ka attiecīgā apstrīdētās preču zīme kā trīsdimensiju preču zīmes teritorija ir Savienība. Tā uzskatīja, ka prasītāja iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu, ka apstrīdētā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkta un 52. panta 2. punkta izpratnē. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka šie pierādījumi, aplūkoti kopumā, attiecas tikai uz astoņām Savienības dalībvalstīm un ka tādējādi tie nepierāda atšķirtspējas iegūšanu būtiskā Savienības daļā. Otrkārt, tā uzskatīja, ka prasītājs nav pierādījis, ka apstrīdētā preču zīme tiek uztverta kā preču izcelsmes norāde tādēļ, ka iepakojuma forma vienmēr tikusi lietota kombinācijā ar apzīmējumu “LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA”, kas uzdrukāts uz šī iepakojuma.

               54

               Pirmkārt, prasītājs vienīgi apgalvo, ka apstrīdētās preču zīmes izmantošana kombinācijā ar apzīmējumu “LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA”, kas uzdrukāts uz iepakojuma, pierāda, ka attiecīgais patērētājs papildus grafiskam attēlojumam uztver trīsdimensiju formu kā konkrēto preču izcelsmes norādi. Pietiek konstatēt, ka ar šo vienkāršo norādi nevar tikt atspēkots Apelāciju padomes secinājums, saskaņā ar kuru šie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu apstrīdētās preču zīmes kā preču zīmes izmantošanu, un tādējādi tā ir jānoraida.

               55

               Katrā ziņā ir jānorāda, ka, protams, saskaņā ar judikatūru trīsdimensiju preču zīme var iegūt atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, pat ja tā tikusi izmantota kopā ar vārdisku vai grafisku preču zīmi. Tā tas ir gadījumā, ja preču zīmi veido prece vai tās iepakojuma forma un ja prece un tās iepakojums sistemātiski tiek izmantoti kopā ar vārdisku preču zīmi, ar kuru tie tiek tirgoti. Šāda atšķirtspēja parasti var tikt iegūta pēc tam, kad ir noticis parasts iepazīstināšanas ar attiecīgo sabiedrību process (skat. Vispārējās tiesas 2013. gada 29. janvāra spriedumu lietā T‑25/11 Germans Boada/ITSB (Rokas flīžu griezējs), 83. punkts un tajā minētā judikatūra).

               56

               Tomēr ieinteresēto personu lokam prece ir jāidentificē kā noteikta uzņēmuma prece, pateicoties preču zīmes izmantošanai preču zīmes veidā. Izteiciens “preču zīmes izmantošana preču zīmes veidā” ir jāsaprot kā atsauce vienīgi uz tādu preču zīmes izmantošanu, kuras mērķis ir ļaut ieinteresēto personu lokam identificēt preci vai pakalpojumu kā tādu, ko ražo vai sniedz attiecīgais uzņēmums (skat. iepriekš 55. punktā minēto spriedumu [Germans Boada/ITSB] Rokas flīžu griezējs, 85. punkts).

               57

               Šīs lietas apstākļos vienīgi tad, ja prasītājs konkrēti būtu pamatojis apgalvojumu, saskaņā ar kuru attiecīgie patērētāji ir īpaši labi iegaumējuši konkrēto preču iepakojuma formu kā to komerciālās izcelsmes norādi, iespējams, iesniegtajos pierādījumos šajā ziņā varētu saskatīt pirmo norādi, proti, ka konkrēto preču iepakojuma trīsdimensiju formas īpašais noformējums, kas veido apstrīdēto preču zīmi, ļauj to nošķirt no citu ražotāju precēm. Pietiek norādīt, ka prasītājs šajā ziņā neizvirza nevienu argumentu.

               58

               Otrkārt, prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Apelāciju padome neesot ņēmusi vērā, ka viņa iesniegtie pierādījumi attiecas uz vērā ņemamu Savienības patērētāju daļu, ir jānoraida kā tāds, kam nav nozīmes, jo prasītājs nav pierādījis, ka Apelāciju padome būtu pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka šie pierādījumi neļauj konstatēt, ka apstrīdētā preču zīme ir tikusi izmantota kā preču zīme.

               59

               No minētā izriet, ka otrais pamats un līdz ar to visa prasība kopumā ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               60

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
               nospriež:

                        1)

                           prasību noraidīt;

                        2)

                              Giorgio Giorgis atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           van der Woude

                           Wiszniewska-Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 25. septembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 6. aprīlis.#Policolor SA pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Policolor” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības grafiska preču zīme “ProfiColor” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Pienākums norādīt pamatojumu – Regulas Nr. 207/2009 75. pants.#Lieta T-178/16.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2014. gada 14. jūlijā. # NIIT Insurance Technologies Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-404/13.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1986. gada 20. martā. # Procureur de la République pret Gérard Tissier. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Libourne - Francija. # Lieta 35/85.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 9.martā. # Beemsterboer Coldstore Services BV pret Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof te Amsterdam - Nīderlande. # Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa - Regulas (EEK) Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts - Piemērošana laikā - Administratīvās sadarbības sistēma, iesaistoties trešo valstu iestādēm - "Nepareizi izdota sertifikāta" jēdziens - Pierādīšanas pienākums. # Lieta C-293/04.

text:
      Lieta C-293/04
      Beemsterboer Coldstore Services BV
      pret
      Inspecteur der Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem
      (Gerechtshof te Amsterdam lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa – Regulas (EEK) Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Piemērošana laikā – Administratīvās sadarbības sistēma, iesaistoties trešo valstu iestādēm – “Nepareizi izdota sertifikāta” jēdziens – Pierādīšanas pienākums
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 8. septembrī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 9. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Eiropas Kopienu pašu resursi — Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regula Nr. 2700/2000; Padomes Regulas Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
      2.     Preču izcelsme — Preferenciālo tarifu režīmi
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
      3.     Eiropas Kopienu pašu resursi — Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
      1.     220. panta 2. punkta b) apakšpunkts Regulā Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, ko groza Regula (EK) Nr. 2700/2000,
         ir piemērojams muitas parādam, kas ir radies un piedzīts pirms Regulas Nr. 2700/2000 stāšanās spēkā.

      Attiecīgā tiesību norma, kas nosaka nosacījumus, kuros par nodokļu samaksu atbildīgā persona ir atbrīvota no vēlākaS ievedmuitas
         nodokļa samaksas, ja ir notikusi muitas dienestu kļūda, ir materiālo tiesību norma, un principā to nedrīkst piemērot gadījumiem,
         kas notikuši pirms tās stāšanās spēkā. Tomēr Kopienu materiālo tiesību normas izņēmuma kārtā var tikt interpretētas tā, ka
         tās attiecas uz gadījumiem, kas notikuši pirms to stāšanās spēkā, ja no to teksta, mērķa vai uzbūves skaidri izriet, ka tām
         piemīt šāda iedarbība.

      Šajā sakarā no Regulas Nr. 2700/2000 vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta
         grozījuma mērķis ir definēt jēdzienus “muitas dienestu kļūda” un “par maksājumu atbildīgās personas laba ticība”, ko ietvēra
         jau šī panta sākotnējā redakcija. Tātad Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta jaunā redakcija būtībā ir interpretējoša.

      Turklāt ne tiesiskās drošības princips, ne tiesiskās paļāvības princips neaizliedz piemērot šo normu gadījumos, kas notikuši
         pirms tās stāšanās spēkā.

      (sal. ar 20.–23., 26. un 27. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.     Ja pārvadājuma sertifikātā EUR.1 norādītā preču izcelsme nav apstiprināma pēcmuitošanas pārbaudē, tad minētais sertifikāts
         ir uzskatāms par “nepareizi izdotu” Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, ko groza Regula Nr. 2700/2000,
         220. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē.

      Ja pēcmuitošanas pārbaudē neapstiprinās sertifikātā EUR.1 norādītā preces izcelsme, ir jāsecina, ka tās izcelsme ir nezināma
         un ka tādējādi sertifikāts EUR.1 ir izdots un preferenciālais tarifs ir piešķirts kļūdaini.

      (sal. ar 34. un 35. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.     Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, ko groza Regula Nr. 2700/2000, 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts
         ir jāinterpretē tā, ka nepieciešamie pierādījumi, kas pamato tā prasības, ir jāsniedz personai, kas atsaucas uz minētā panta
         trešo daļu. Tādējādi muitas dienestiem, kas pēcmuitošanas piedziņas veikšanai grib atsaukties uz minēto Muitas kodeksa 220. panta
         2. punkta b) apakšpunkta trešās daļas ievadu, būtībā ir jāpierāda, ka nepareizi sertifikāti ir izdoti tāpēc, ka eksportētājs
         sniedzis nepareizus faktus. Tomēr, ja muitas dienesti vienīgi eksportētāja nolaidības dēļ nevar pierādīt, ka pārvadājumu sertifikāts
         EUR.1 ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja nepareizi vai pareizi sniegtajiem faktiem, tad par nodokļu samaksu atbildīgajai
         personai ir jāpierāda, ka trešās valsts iestāžu izdotais minētais sertifikāts pamatojas uz pareizi sniegtiem faktiem.

      (sal. ar 46. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 9. martā (*)

      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa – Regulas (EEK) Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Piemērošana laikā – Administratīvās sadarbības sistēma, iesaistoties trešo valstu iestādēm – “Nepareizi izdota sertifikāta” jēdziens – Pierādīšanas pienākums
      Lieta C‑293/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Gerechtshof te Amsterdam (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 14. jūnijā un Tiesā reģistrēts 2004. gada 9. jūlijā, tiesvedībā

      Beemsterboer Coldstore Services BV
      pret
      Inspecteur der Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši J. Makarčiks [J. Makarczyk] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Beemsterboer Coldstore Services BV vārdā – Jans van Nouhaiss [Jan van Nouhuys], advocaat,

      –       Inspecteur der Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem  vārdā – H. Fainjhards [G. Wijngaard], pārstāvis,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un K. Viselsa [C. Wissels], pārstāves,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kuram palīdz Dž. Albencio [G. Albenzio], avvocato dello Stato,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lūiss [X. Lewis], pārstāvis, kuram palīdz F. Taitshāfers [F. Tuytschaever], avocat,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 8. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretāciju Padomes 1992. gada 12. oktobra
         Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā “Muitas kodekss”) gan tā sākotnējā
         redakcijā, gan redakcijā, kas noteikta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000
         (OV L 311, 17. lpp.).

      2       Šie jautājumi ir uzdoti prāvā starp sabiedrību, kas dibināta saskaņā ar Nīderlandes tiesībām, Beemsterboer Coldstore Services BV (turpmāk tekstā – “Beemsterboer”) un Inspecteur der Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem (Arnemas muitas iecirkņa vadītājs, turpmāk tekstā – “Inspektors”) par ievedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Muitas kodekss
      3       Muitas kodeksa 220. panta sākotnējā redakcija nosaka:
      “1.      Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
         apjomā nekā pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
         divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
         muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.

      2.      Izņemot gadījumus, kas minēti 217. panta 1. punkta otrajā un trešajā ievilkumā, vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
      [..]
      b)      pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav
         varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus
         par muitas deklarāciju;

      [..].”
      4       Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir grozīts 2000. gada 19. decembrī ar Regulu Nr. 2700/2000 un tagad skan
         šādi:

      “likumā noteiktā, bet nesamaksātā nodokļa summa nav bijusi iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru par maksājumu atbildīgā
         persona praktiski nav varējusi konstatēt, šī persona ir rīkojusies labā ticībā un izpildījusi visus spēkā esošo tiesību aktu
         noteikumus attiecībā uz muitas deklarāciju.

      Ja preču preferenciālais statuss ir noteikts, pamatojoties uz administratīvās sadarbības sistēmu, kas ietver trešās valsts
         dienestus, tad šo dienestu izdots sertifikāts, ja tas izrādītos nepatiess, būtu kļūda, ko nevarētu praktiski konstatēt punkta
         pirmās daļas nozīmē.

      Nepareizi izdots sertifikāts tomēr nav kļūda, ja sertifikāts pamatojas uz eksportētāja nepareizi sniegtiem faktiem, izņemot
         gadījumus, kad ir acīmredzams, ka izdevēji dienesti ir bijuši informēti vai ka tiem ir bijis jābūt informētiem, ka preces
         neatbilst nosacījumiem, kas jāievēro, lai tiem varētu noteikt preferenciālu režīmu.

      Parādnieks var pamatot savu labo ticību, ja spēj parādīt, ka attiecīgo tirdzniecības darbību laikā ir ar pietiekamu rūpību
         pūlējies nodrošināt, lai visi preferenču [preferenciālā] režīma nosacījumi būtu izpildīti.

      Parādnieks tomēr nevar pamatot savu labo ticību, ja Eiropas Komisija Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī  ir publicējusi paziņojumu, kurā konstatēts, ka ir pamats šaubām par to, vai saņēmēja valsts pareizi piemēro preferenču [preferenciālo]
         režīmu”.

       Līgums par brīvu tirdzniecību un tirdzniecības jautājumiem starp Eiropas Kopienu un Igaunijas Republiku
      5       Līgums par brīvu tirdzniecību un tirdzniecības jautājumiem starp Eiropas Kopienu, Eiropas Atomenerģijas kopienu un Eiropas
         Ogļu un tērauda kopienu, no vienas puses, un Igaunijas Republiku, no otras puses, parakstīts 1994. gada 18. jūlijā (OV L 373,
         2. lpp.; turpmāk tekstā – “Brīvās tirdzniecības līgums” ietver 3. protokolu par jēdziena “noteiktas izcelsmes izstrādājumi”
         definīciju un administratīvās sadarbības metodēm; tas ir grozīts ar Eiropas Kopienu un Igaunijas Republikas Kopīgās Komisijas
         1997. gada 6. marta lēmumu Nr. 1/97 (OV L 111, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “3. protokols”).

      6       3. protokola 16. panta ar nosaukumu “Vispārīgas prasības” 1. punkts, kurš ir iekļauts V sadaļā, kas attiecas uz izcelsmes
         apliecinājumiem, nosaka:

      “1.      Ievedot Igaunijā Kopienas izcelsmes izstrādājumus un ievedot Kopienā Igaunijas izcelsmes izstrādājumus, piemēro šo nolīgumu,
         ja iesniedz:

      a) [..] pārvadājumu sertifikātu EUR.1 (turpmāk tekstā – “sertifikāts EUR.1”), kura paraugs ir III pielikumā;
      [..]”.
      7       Minētā protokola 17. pantā, kura virsraksts ir “Pārvadājumu sertifikāta EUR.1 izdošanas procedūra”, ietverts šāds 3. punkts:
      “Eksportētājam, kurš iesniedz pieteikumu [..] sertifikāta EUR.1 saņemšanai, jābūt gatavam pēc tās eksportētājvalsts muitas
         darbinieku pieprasījuma, kurā izdots [..] sertifikāts EUR.1, jebkurā laikā uzrādīt visus attiecīgos dokumentus, kas apliecina
         attiecīgo izstrādājumu noteiktas izcelsmes statusu, kā arī atbilstību šā protokola prasībām.”

      8       Šī paša protokola 28. panta, kura virsraksts ir “Izcelsmes apliecinājuma un apstiprinošo dokumentu saglabāšana”, 1. punkts
         paredz:

      “Eksportētājs, kurš iesniedzis pieteikumu [..] sertifikātu EUR.1 saņemšanai, 17. panta 3. punktā minētos dokumentus saglabā
         vismaz trīs gadus.”

      9       3. protokola 32. pants, kura virsraksts ir “Izcelsmes apliecinājumu pārbaude”, paredz:
      “1. Izcelsmes apliecinājumu pēcmuitošanas pārbaudi veic izlases kārtā vai arī gadījumos, kad importētājvalsts muitas dienestam
         rodas pamatotas šaubas par šādu dokumentu autentiskumu, attiecīgo izstrādājumu noteiktas izcelsmes statusu vai citu šā protokola
         prasību izpildi.

      [..]
      3. Pārbaudi veic eksportētājvalsts muitas dienesti. Šajā nolūkā tiem ir tiesības prasīt jebkurus pierādījumus un pārbaudīt
         jebkādus eksportētāja pārskatus vai veikt citas vajadzīgās pārbaudes.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10     1997. gadā Hoogwegt International BV (turpmāk tekstā – “Hoogwegt”) nopirka no Igaunijas uzņēmuma AS Lacto Ltd (turpmāk tekstā – “Lacto”) sviesta partiju. Ievedot to Nīderlandē, muitas ekspeditorsabiedrība Beemsterboer deklarēja šo partiju Hoogwegt  uzdevumā. Igaunija tika uzrādīta kā izcelsmes valsts precēm, kuras, piemērojot preferenciālo tarifu, ar to tika laistas brīvā
         apritē, pamatojoties uz minēto Brīvās tirdzniecības līgumu. Lai pierādītu sviesta izcelsmi, katrai muitas deklarācijai tika
         pievienots pārvadājumu sertifikāts EUR.1, kuru pēc Lacto  pieteikuma ir izdevuši Igaunijas muitas dienesti.

      11     2000. gada martā, pamatojoties uz norādēm par krāpšanu sviesta tirdzniecībā starp Eiropas Savienību un Igauniju, Eiropas Kopienu
         Komisijas izveidota delegācija sadarbībā ar valsts muitas dienestiem veica atbilstošu pārbaudi.

      12     Izmeklēšanas laikā tika noskaidrots, ka Lacto nav saglabājusi oriģinālos dokumentus, kas pierāda izvestā sviesta izcelsmi.

      13     Ar 2000. gada 14. jūlija lēmumu Tallinas (Igaunija) Muitas inspekcija pasludināja sertifikātus EUR.1 par nederīgiem un tos
         anulēja. Pēc Lacto sūdzības Igaunijas muitas dienestam lēmums par šo sertifikātu anulēšanu tika atzīts par spēkā neesošu formālu iemeslu dēļ.

      14     Tā kā sviesta izcelsme nevarēja tikt noteikta, Nīderlandes muitas dienesti uzsāka vēlākas piedziņas no Beemsterboer procedūru. Pēc tam, kad tika noraidīta sūdzība par lēmumu par piedziņu, Beemsterboer iesniedza prasības pieteikumu iesniedzējtiesā.

      15     Šādos apstākļos Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus.

      “1)      Vai [..] [Muitas kodeksa] 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta jauno redakciju var piemērot gadījumā, kad muitas parāds ir
         radies un tā piedziņa notikusi pirms šīs normas stāšanās spēkā?

      2)      Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai pārvadājumu sertifikāts EUR.1, par kuru nevar konstatēt, ka tas faktiski
         ir nepareizs, jo to preču izcelsmi, par kurām ir izdots sertifikāts, pēcmuitošanas pārbaudē nevarēja apstiprināt, bet precēm
         tikai šī iemesla dēļ ir liegts preferenciālais režīms, ir “nepareizi izdots sertifikāts”, kā tas noteikts [..] [Muitas kodeksa]
         jaunās redakcijas 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā, un, ja tā nav, vai attiecīgā persona var pamatoti atsaukties uz šo
         normu?

      3)      Ja uz otro jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, kam ir pierādīšanas pienākums attiecībā uz to, ka sertifikāts balstās uz
         eksportētāja nepareizi sniegtām ziņām, vai arī kuram ir jāpierāda, ka izdevējiestādes acīmredzami zināja vai arī tām bija
         jāzina, ka preces neatbilst preferenciālā režīma piemērošanas priekšnoteikumiem?

      4)      Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši, vai attiecīgā persona var pamatoti atsaukties uz [..] [Muitas kodeksa] 220. panta
         2. punkta ievada un b) apakšpunkta redakciju, kas bija spēkā līdz 2000. gada 19. decembrim, gadījumā, ja vēlāk nav iespējams
         pārliecināties, ka muitas dienesti sertifikātu EUR.1 tā izdošanas brīdī izdeva pamatoti un pareizi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      16     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa Tiesai jautā, vai Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts tā Regulas Nr. 2700/2000
         redakcijā ir piemērojams muitas parādam, kas ir radies un kura piedziņa ir notikusi pirms minētās regulas stāšanās spēkā.

      17     Nīderlandes valdība, Inspektors un Itālijas valdība uzskata, ka uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši. Atsaucoties uz Kopienu
         tiesību materiāli tiesiskajām normām par noteikumu piemērošanu laikā, Nīderlandes valdība apgalvo, ka Muitas kodeksa 220. panta
         2. punkta b) apakšpunkts ir parasta materiāli tiesiska norma un tāpēc tai nav atpakaļejoša spēka. Itālijas valdība uzskata,
         ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta jaunā redakcija attiecas tikai uz parādiem, kas ir radušies pēc 2000. gada
         19. decembra, kad stājās spēkā Regula Nr. 2700/2000.

      18     Komisija piedāvā atbildēt uz pirmo jautājumu apstiprinoši un norāda, ka normu, ar kurām tika papildināts Muitas kodeksa 220. panta
         2. punkta b) apakšpunkts, atbilstoši Regulas Nr. 2700/2000 projektos minētajiem iemesliem mērķis bija drīzāk precizēt tā tekstu,
         lai palielinātu tiesisko drošību, nevis to grozītu. Beemsterboer uzskata, ka Muitas kodeksa 220. panta jaunā redakcija vienīgi izskaidro tiesību normu, kas pastāvēja pirms 2000. gada 19. decembra,
         un tātad tā ir piemērojama ar atpakaļejošu spēku.

      19     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procesuālajiem noteikumiem parasti ir jāattiecas uz visām izskatāmajām
         prāvām no noteikumu stāšanās spēkā brīža (skat. it īpaši 1993. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑121/91 un C‑122/91
         CT Control (Roterdama) un JCT Benelux/Komisija, Recueil, I‑3873. lpp., 22. punkts; 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑61/98 De Haan, Recueil, I‑5003. lpp., 13. punkts; 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑251/00 Illumitrónica, Recueil, I‑10433. lpp., 29. punkts, un 2004. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑361/02 un C‑362/02 Tsapalos un Diamantakis, Krājums, I‑6405. lpp., 19. punkts).

      20     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka, tā kā Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts nosaka nosacījumus, kuros par nodokļu
         samaksu atbildīgā persona ir atbrīvota no vēlākas ievedmuitas samaksas, ja ir notikusi muitas dienestu kļūda, tā ir materiālo
         tiesību norma. Tātad minēto normu principā nevar piemērot attiecībā uz gadījumiem, kas notikuši pirms tās stāšanās spēkā.

      21     Katrā ziņā Kopienu materiālo tiesību normas izņēmuma kārtā var tikt interpretētas tā, ka tās attiecas uz gadījumiem, kas notikuši
         pirms to stāšanās spēkā, ja no to teksta, mērķa vai uzbūves skaidri izriet, ka tām piemīt šāda iedarbība (skat. 1981. gada
         12. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80 Salumi u.c., Recueil, 2735. lpp., 9. punkts; 1993. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑34/92 GruSa Fleich, Recueil, I‑4147. lpp., 22. punkts, un 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, Recueil, I‑7869. lpp., 119. punkts).

      22     Jāatzīmē, ka no Regulas Nr. 2700/2000 vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta
         grozījuma mērķis ir definēt jēdzienus “muitas dienestu kļūda” un “par maksājumu atbildīgās personas laba ticība” saistībā
         ar preferenciālo režīmu. Tātad, neveicot izmaiņas pēc būtības, minētā panta mērķis ir izskaidrot minētos terminus, kuri jau
         bija ietverti 220. panta sākotnējā redakcijā un kuri jau ir precizēti Tiesas judikatūrā (skat. it īpaši 1996. gada 14. maija
         spriedumu apvienotajās lietās C‑153/94 un C‑204/94 Faroe Seafood u.c., Recueil, I‑2465. lpp., 92. un 97. punkts; 2000. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑15/99 Sommer, Recueil, I‑8989. lpp., 35.–37. punkts; 2001. gada 11. oktobra rīkojumu lietā C‑30/00 William Hinton & Sons, Recueil, I‑7511. lpp., 68.–73. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Illumitrónica, 42. un 43. punkts).

      23     Tātad ir jāatzīst, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta jaunā redakcija būtībā ir interpretējoša un tā ir
         jāpiemēro attiecībā uz gadījumiem, kas notikuši pirms tās stāšanās spēkā.

      24     Tomēr šādi atzītas materiālo tiesību normas sekas nedrīkst ietekmēt Kopienas pamatprincipus, īpaši tiesiskās drošības un tiesiskās
         paļāvības principus, atbilstoši kuriem Kopienu likumdošanai ir jābūt skaidrai un paredzamai tām personām, uz kurām tā attiecas
         (skat. šajā nozīmē iepriekš minēto spriedumu lietā Salumi u.c., 10. punkts; 1982. gada 10. februāra spriedumu lietā 21/81 Bout, Recueil, 381. lpp., 13. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā GruSa Fleisch, 22. punkts, un 2005. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑376/02 “Goed Wonen”, Krājums, I‑3445. lpp., 33. punkts).

      25     Šajā sakarā ir jāatzīmē, pirmkārt, ka no Parlamenta un Padomes piedāvāto grozījumu Regulā (EK) Nr. 2913/92 labotā priekšlikuma
         1. panta un paskaidrojuma [dokumenta galīgā redakcija COM(99) 236] izriet, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta jaunajai redakcijai ir jāpalielina tiesiskā drošība,
         sadalot risku starp importētāju un sistēmu un precizējot muitas dienestu pienākumus. Otrkārt, kā ģenerāladvokāte apgalvo secinājumu
         32. punktā, jaunā redakcija pastiprina tirgus dalībnieku tiesiskās paļāvības aizsardzību pret muitas dienestu kļūdām saistībā
         ar preferenciālo statusu precēm no trešajām valstīm.

      26     Tādējādi ne tiesiskās drošības princips, ne tiesiskās paļāvības princips neaizliedz piemērot šo normu gadījumos, kas notikuši
         pirms tās stāšanās spēkā.

      27     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts tā Regulas
         Nr. 2700/2000 redakcijā ir piemērojams attiecībā uz muitas parādu, kas ir radies un kura vēlāka piedziņa ir notikusi pirms
         minētās regulas stāšanās spēkā.

       Par otro jautājumu
      28     Otrais jautājums sastāv no divām daļām. Ar šī jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tad, ja pēcmuitošanas
         pārbaudē vairs nevar tikt apstiprināta preču izcelsme, par kurām ir izdots sertifikāts EUR.1, šis sertifikāts ir uzskatāms
         par “nepareizi izdotu sertifikātu” Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē un, ja tā nav, vai attiecīgā
         persona var pamatoti atsaukties uz šo normu?

      29     Ievadā ir jāatzīmē, ka no 3. protokola normām izriet, ka Kopienu vai Igaunijas izcelsmes produkti var baudīt līgumā noteikto
         preferenciālo režīmu, uzrādot sertifikātu EUR.1, kas pierāda šo izcelsmi.

      30     Tātad atbilstoši minētā protokola 32. pantam ir iespējams uzsākt izcelsmes pierādījumu pēcmuitošanas pārbaudi, ja importētājas
         valsts muitas dienestiem ir pamatotas šaubas par dokumentu autentiskumu, attiecīgo produktu noteiktās izcelsmes statusu vai
         citu šī protokola prasību izpildi.

      31     No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka pēcmuitošanas pārbaudē Lacto noskaidrojās, ka tā nav saglabājusi oriģinālos dokumentus, kas pierāda attiecīgo produktu izcelsmi, un ka, pamatojoties uz
         pieejamo informāciju, nevar konstatēt izvestā sviesta izcelsmi.

      32     Šajā sakarā Tiesa ir jau nospriedusi, ka pēcmuitošanas pārbaudes mērķis ir pārbaudīt iepriekš izsniegtajā sertifikātā EUR.1
         norādīto izcelsmes apliecinājumu (1993. gada 7. decembra spriedums lietā C‑12/92 Huygen u.c., Recueil, I‑6381. lpp., 16. punkts, un 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑97/95 Pascoal & Filhos, Recueil, I‑4209. lpp., 30. punkts).

      33     Par samaksu atbildīgā persona savu tiesisko paļāvību uz sertifikāta EUR.1 spēkā esamību nevar balstīt uz to, ka dalībvalsts
         muitas dienesti ir to sākotnēji izdevuši, jo šo dienestu pirmais akcepts deklarācijām nav šķērslis veikt vēlākas pārbaudes
         (iepriekš minētais spriedums lietā FaroeSeafood u.c., 93. punkts).

      34     Ja pēcmuitošanas pārbaudē neapstiprinās sertifikātā EUR.1 norādītā preces izcelsme, ir jāsecina, ka tās izcelsme ir nezināma
         un ka tādējādi sertifikāts EUR.1 ir izdots un preferenciālais tarifs ir piešķirts kļūdaini (iepriekš minētais spriedums lietā
         Huygen u.c., 17. un 18. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā FaroeSeafood u.c., 16. punkts).

      35     Tādējādi uz otrā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka, ja pēcmuitošanas pārbaudē nevar apstiprināt preces izcelsmi, kas norādīta
         sertifikātā EUR.1, minētais sertifikāts ir jāuzskata par “nepareizi izdotu” Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta,
         kas grozīts ar Regulu Nr. 2700/2000, nozīmē.

      36     Ņemot vērā atbildi uz otrā jautājuma pirmo daļu, nav jāatbild uz šī jautājuma otro daļu.
       Par trešo jautājumu
      37     Trešais jautājums attiecas uz Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta trešo daļu tādā redakcijā, kāda izriet no
         Regulas Nr. 2700/2000.

      38     Pirmkārt, iesniedzējtiesa vēlas zināt, kam ir pierādīšanas, ka sertifikāts balstās uz eksportētāja nepareizi sniegtām ziņām,
         pienākums.

      39     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka saskaņā ar tradicionālajiem pierādīšanas pienākuma sadales noteikumiem muitas dienestiem, kas
         grib pamatot vēlāku piedziņu ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta trešās daļas ievadu, ir pienākums, pamatojot
         savu prasību, iesniegt pierādījumus, ka sertifikāti ir izdoti nepareizi tāpēc, ka eksportētājs ir sniedzis nepareizus faktus.

      40     Tomēr no valsts tiesas lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu konstatētā izriet, ka šajā lietā muitas dienestiem nebija
         iespējams pierādīt, vai sertifikāta EUR.1 izdošanai sniegtā informācija bija pareiza, jo eksportētājs nav saglabājis pierādošos
         dokumentus, neievērojot 3. protokola 28. panta 1. punktā noteikto pienākumu saglabāt atbilstošos dokumentus, kas pierāda attiecīgo
         produktu izcelsmi, vismaz trīs gadus.

      41     Tomēr līgumattiecībās tirgus dalībniekam ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātos pret vēlākas piedziņas risku (iepriekš
         minētais spriedums lietā Pascoal & Filhos, 60. punkts).

      42     Turklāt, lai sasniegtu pēcmuitošanas pārbaudes mērķi – pārbaudīt sertifikāta EUR.1 autentiskumu un pareizību, šajā lietā parādniekam
         ir jāpierāda, ka šis trešās valsts iestāžu izdotais sertifikāts pamatojas uz pareizi sniegtiem faktiem.

      43     Katrā ziņā ir skaidrs, ka Eiropas Kopienai nav jāuzņemas atbildība par importētāju piegādātāju prettiesiskas rīcības negatīvajām
         sekām (iepriekš minētais spriedums lietā Pascoal & Filhos, 59. punkts).

      44     Otrkārt, iesniedzējtiesa vēlas zināt, kuram ir jāpierāda, ka muitas dienesti, kas izsniedza sertifikātu EUR.1, acīmredzami
         zināja vai arī tiem bija jāzina, ka preces neatbilst preferenciālā režīma piemērošanas noteikumiem.

      45     Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka tam, kurš atsaucas uz Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta trešās daļas noslēgumā
         noteikto izņēmumu, ir jāuzņemas pienākums pierādīt, ka dienesti, kas izdeva minēto sertifikātu, acīmredzami zināja vai tiem
         bija jāzina, ka preces neatbilst preferenciālā režīma piemērošanas noteikumiem.

      46     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tam, kurš atsaucas uz Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta
         trešo daļu, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 2700/2000, ir pienākums iesniegt pierādījumus, kas nepieciešami tā prasību pamatojumam.
         Tādējādi muitas dienestiem, kas vēlākas piedziņas veikšanai grib atsaukties uz minēto Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta
         b) apakšpunkta trešās daļas ievadu, būtībā ir jāpierāda, ka nepareizs sertifikāts ir izdots tāpēc, ka eksportētājs sniedza
         nepareizus faktus. Tomēr, ja muitas dienesti vienīgi eksportētāja nolaidības dēļ nevar pierādīt, ka sertifikāts EUR.1 ir izdots,
         pamatojoties uz eksportētāja nepareizi vai pareizi sniegtajiem faktiem, tad par samaksu atbildīgajai personai ir jāpierāda,
         ka trešās valsts iestāžu izdotais minētais sertifikāts pamatojas uz pareizi sniegtiem faktiem.

       Par ceturto jautājumu
      47     Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz ceturto jautājumu nav jāatbild.
      Par tiesāšanās izdevumiem
      48     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      220. panta 2. punkta b) apakšpunkts Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi,
            ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regula (EK) Nr. 2700/2000, ir piemērojams muitas parādam, kas
            ir radies un piedzīts pirms minētās regulas stāšanās spēkā;
      2)      ja pārvadājuma sertifikātā EUR.1 norādītā preču izcelsme nav apstiprināma pēcmuitošanas pārbaudē, tad minētais sertifikāts
            ir uzskatāms par “nepareizi izdotu” Regulas Nr. 2913/92, ko groza Regula Nr. 2700/2000, 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta
            nozīmē;
      3)      tam, kurš atsaucas uz Regulas Nr. 2913/92, ko groza Regula Nr. 2700/2000, 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir jāsniedz
            nepieciešamie pierādījumi, kas pamato tā prasības. Tādējādi muitas dienestiem, kas vēlākas piedziņas veikšanai grib atsaukties
            uz minēto Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta trešās daļas ievadu, būtībā ir jāpierāda, ka nepareizs sertifikāts
            ir izdots tāpēc, ka eksportētājs sniedzis nepareizus faktus. Tomēr, ja muitas dienesti vienīgi eksportētāja nolaidības dēļ
            nevar pierādīt, ka pārvadājumu sertifikāts EUR.1 ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja nepareizi vai pareizi sniegtajiem
            faktiem, tad par nodokļu samaksu atbildīgajai personai ir jāpierāda, ka trešās valsts iestāžu izdotais minētais sertifikāts
            pamatojas uz pareizi sniegtiem faktiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.