201807060261994522018/C 259/282602018CJC25920180723LV01LVINFO_JUDICIAL20180416192022Lieta C-260/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 16. aprīlī iesniedza Sąd Okręgowy w Warszawie (Polija) – Kamil Dziubak, Justyna Dziubak/Raiffeisen Bank Polska SA

 ---documentbreak--- C2592018LV1920120180416LV0028192202Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 16. aprīlī iesniedza Sąd Okręgowy w Warszawie (Polija) – Kamil Dziubak, Justyna Dziubak/Raiffeisen Bank Polska SA

   (Lieta C-260/18)2018/C 259/28Tiesvedības valoda – poļu
      Iesniedzējtiesa

      Sąd Okręgowy w Warszawie

      Pamatlietas puses

      Prasītāji: Kamil Dziubak, Justyna Dziubak

      Atbildētāja: Raiffeisen Bank Polska SA

      Prejudiciālie jautājumi

            1)

            Vai Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (
                  1
               ) 1. panta 2. punkts un 6. panta 1. punkts ļauj pieņemt, ka, ja līguma noteikumi, kas nosaka veidu, kādā pusēm jāizpilda saistība (tās apmērs), tiek uzskatīti par negodīgiem noteikumiem, kā rezultātā viss līgums tiktu uzskatīts par spēkā neesošu, kas būtu nelabvēlīgi patērētājam, ir iespējams novērst līguma nepilnības, pamatojoties nevis uz dispozitīvu noteikumu, kas paredz negodīga noteikuma nepārprotamo aizstāšanu, bet gan uz valsts tiesību aktiem, kas paredz līgumā iekļautā tiesiskā darījuma sekas papildināšanu arī ar tādām sekām, kas izriet no taisnīguma (sociālajām normām) vai paražām?

            2)

            Vai novērtējot visa līguma spēkā neesamības sekas, kas rodas patērētājam, būtu jāņem vērā apstākļi tā noslēgšanas brīdī, vai apstākļi, kas pastāvēja tajā brīdī, kad starp pusēm radās strīds par konkrētas klauzulas spēkā esamību (patērētājam atsaucoties uz tās negodīgumu), kā arī kāda nozīme ir nostājai, kuru patērētājs pauž šādā strīdā?

            3)

            Vai ir iespējams paturēt spēkā tādus noteikumus, kas saskaņā ar Direktīvu 93/13/EEK ir uzskatāmi par negodīgiem noteikumiem, ja, lemjot par strīdu, šāda risinājuma pieņemšana būtu objektīvi labvēlīga patērētājam?

            4)

            Vai līguma noteikumu, kas nosaka veidu, kādā pusēm jāpilda saistības, kā arī tās apmēru, uzskatīšana par negodīgiem atbilstoši Direktīvas 93/13/EEK 6. panta 1. punktam var radīt situāciju, kurā tiesiskas attiecības, kas tiek noteiktas saskaņā ar līgumu, izņemot negodīgu noteikumu sekas, atšķirtos no tādām, kuras puses bija iecerējušas attiecībā uz pušu galveno saistību, īpaši – vai līguma noteikuma uzskatīšana par negodīgu nozīmē, ka ir iespējams piemērot pārējos līguma noteikumus, kas netiek uzskatīti par negodīgiem un nosaka patērētāja galveno saistību un kuru pušu saskaņotā redakcija (to iekļaušana līgumā) bija cieši saistīta ar patērētāja apstrīdēto noteikumu?

      (
         1
      )	OV L 95, 29. lpp.


201807060741994112018/C 259/552832018TC25920180723LV01LVINFO_JUDICIAL20180503404121Lieta T-283/18: Prasība, kas celta 2018. gada 3. maijā – Bernis u.c./ECB
 ---documentbreak--- C2592018LV4010120180503LV0055401412Prasība, kas celta 2018. gada 3. maijā – Bernis u.c./ECB
   (Lieta T-283/18)2018/C 259/55Tiesvedības valoda – angļu
      Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Ernests Bernis (Jūrmala, Latvija), Oļegs Fiļs (Jūrmala), OF Holding SIA (Rīga, Latvija) un Cassandra Holding Company SIA (Jūrmala) (pārstāvji: O. Behrends, M. Kirchner un L. Feddern, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Centrālā banka (ECB)

      Prasījumi

            —

            atcelt Eiropas Centrālās bankas (ECB) 2018. gada 23. februāra lēmumus par to, ka ABLV Bank, AS un ABLV Bank Luxembourg, SA kļūst maksātnespējīgas vai, iespējams, kļūs maksātnespējīgas;

            —

            piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītāja izvirza desmit prasības pamatus.

            1.

            Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB kritērija “kļūst maksātnespējīga vai, iespējams, kļūs maksātnespējīga” vērtēšana attiecībā uz ABLV Bank un tās meitasuzņēmumu ABLV Bank Luxembourg esot bijis kļūdains un nepilnīgs dažādos aspektos.

            2.

            Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB esot pārkāpusi prasītāju tiesības tikt uzklausītiem un citas procesuālās tiesības.

            3.

            Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB esot pārkāpusi prasītāju tiesības uz pienācīgi pamatotu lēmumu.

            4.

            Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB neesot rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi un izvērtējusi visus konkrētā gadījuma būtiskus aspektus.

            5.

            Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots samērīguma principa pārkāpums.

            6.

            Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

            7.

            Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB esot pārkāpusi tiesības uz īpašumu un brīvību veikt uzņēmējdarbību.

            8.

            Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB esot pārkāpusi nemo auditur principu.

            9.

            Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ECB esot pieļāvusi pilnvaru nepareizu izmantošanu (détournement de pouvoir).

            10.

            Ar desmito prasības pamatu tiek apgalvots, ka esot ticis pārkāptas prasītāju tiesības, kas noteiktas Pamattiesību hartas 41. pantā, jo nesot tikusi nodrošināta ABLV Bank lietu izskatīšana attiecīgajās Savienības iestādēs vai struktūrās.


201807060511993962018/C 259/415682016TC25920180723LV01LVINFO_JUDICIAL20180614303011Apvienotās lietas T-568/16 un T-599/16: Vispārējās tiesas 2018. gada 14. jūnija spriedums – Spagnolli u.c./Komisija (Civildienests — Ierēdņi — Laulātā ierēdņa nāve — Mirušā ierēdņa tiesību pārņēmēji — Apgādnieka zaudējuma pensija — Bāreņa pensija — Pārdzīvojušā laulātā, kurš ir ierēdnis, amata maiņa — Algas pielāgošana — Apgādnieka zaudējuma pensijas un bāreņa pensijas aprēķināšanas metode — Civildienesta noteikumu 81.a pants — Paziņojums par grozījumiem tiesībās uz pensiju — Nelabvēlīgs akts Civildienesta noteikumu 91. panta izpratnē — Civildienesta noteikumu 85. pants — Nepamatotu maksājumu atgūšana — Nosacījumi — Lūgums atlīdzināt mantisko un nemantisko kaitējumu)
 ---documentbreak--- C2592018LV3010120180614LV0041301301Vispārējās tiesas 2018. gada 14. jūnija spriedums – Spagnolli u.c./Komisija
   (Apvienotās lietas T-568/16 un T-599/16) (
         1
      )
   “(Civildienests — Ierēdņi — Laulātā ierēdņa nāve — Mirušā ierēdņa tiesību pārņēmēji — Apgādnieka zaudējuma pensija — Bāreņa pensija — Pārdzīvojušā laulātā, kurš ir ierēdnis, amata maiņa — Algas pielāgošana — Apgādnieka zaudējuma pensijas un bāreņa pensijas aprēķināšanas metode — Civildienesta noteikumu 81.a pants — Paziņojums par grozījumiem tiesībās uz pensiju — Nelabvēlīgs akts Civildienesta noteikumu 91. panta izpratnē — Civildienesta noteikumu 85. pants — Nepamatotu maksājumu atgūšana — Nosacījumi — Lūgums atlīdzināt mantisko un nemantisko kaitējumu)”2018/C 259/41Tiesvedības valoda – itāļu
      Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Alberto Spagnolli (Parma, Itālija), Francesco Spagnolli (Parma), Maria Alice Spagnolli (Parma) un Bianca Maria Elena Spagnolli (Parma) (pārstāvji: C. Cortese un B. Cortese, avocats)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: G. Gattinara un F. Simonetti)

      Priekšmets

   Prasība, kura ir pamatota ar LESD 270. pantu un ar kuru lietā T-568/16 tiek lūgts atcelt Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību biroja (PMO) 2015. gada 6. februāra paziņojumu par grozījumiem Nr. 3 PMO/04/LM/2015/ARES, kurā ir norādīti jaunie prasītājiem piešķirto apgādnieka zaudējuma un bāreņa pensiju apmēri, un lietā T-599/16 tiek lūgts, pirmkārt, atcelt PMO2015. gada 17. augusta Lēmumu PMO/04/LM/2015/ARES/3406787 par prasītājiem nepamatoti izmaksāto apgādnieka zaudējuma un bāreņa pensiju summu atgūšanu un, otrkārt, saņemt atlīdzību par prasītājiem nodarīto kaitējumu.

      Rezolutīvā daļa

            1)

            Prasību lietā T-568/16 noraidīt.

            2)

            Lietā T-599/16 atcelt Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību biroja (PMO) 2015. gada 17. augusta Lēmumu PMO/04/LM/2015/ARES/3406787 par prasītājiem nepamatoti izmaksāto apgādnieka zaudējuma un bāreņa pensiju summu atgūšanu un prasību pārējā daļā noraidīt.

            3)

            Katrs lietas dalībnieks abās šajās tiesvedībās sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      (
         1
      )	OV C 111, 29.3.2016 (lieta sākotnēji tika reģistrēta Eiropas Savienības Civildienesta tiesā ar numuru F–140/15 un 1.9.2016. tika nodota Eiropas Savienības Vispārējai tiesai).


201807060581993892018/C 259/562992018TC25920180723LV01LVINFO_JUDICIAL20180516414221Lieta T-299/18: Prasība, kas celta 2018. gada 16. maijā – Strabag Belgium/Parlaments
 ---documentbreak--- C2592018LV4110120180516LV0056411422Prasība, kas celta 2018. gada 16. maijā – Strabag Belgium/Parlaments
   (Lieta T-299/18)2018/C 259/56Tiesvedības valoda – franču
      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Strabag Belgium (Antverpene, Beļģija) (pārstāvji – M. Schoups, K. Lemmens un M. Lahbib, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Parlaments

      Prasījumi

   Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

            —

            atzīt šo prasību atcelt tiesību aktu par pieņemamu un pamatotu;

            —

            rezultātā atcelt (i) 2018. gada 19. aprīļa lēmumu, ar ko ir apstiprināts Eiropas Parlamenta 2017. gada 24. novembra lēmums par tāda līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, kura priekšmets ir ģenerāluzņēmēja pamatlīgums attiecībā uz Eiropas Parlamenta ēkām Briselē (uzaicinājums iesniegt piedāvājumu Nr. 06/D20/2017/M036), pieciem kandidātiem, kas nav SA Strabag Belgium, nevis šai sabiedrībai, un (ii) piedāvājumu izvērtējuma ziņojumu (pielikumā), kuru atbildīgā kredītrīkotāja iecelta novērtēšanas komiteja sagatavoja 2018. gada 26. martā;

            —

            piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, ieskaitot procesuālo izdevumu atlīdzību.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatojumā prasītāja izvirza vienu pamatu, ar kuru tā apgalvo, ka ir pārkāpts:

            (i)

            Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.), kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 2015/1929 (2015. gada 28. oktobris) (OV 2015, L 286, 1. lpp.), 110. panta 5. punkts, kurā ir paredzēts, ka Komisija var pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar 210. pantu attiecībā uz informāciju par piešķiršanas kritērijiem, tostarp ekonomiski visizdevīgāko piedāvājumu;

            (ii)

            151. pants, kurš ir grozīts ar Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2015/2462 (2015. gada 30. oktobris), ar ko groza Deleģēto regulu (ES) Nr. 1268/2012 par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, piemērošanas noteikumiem (OV 2015, L 342, 7. lpp.), un kurā ir noteikti pārmērīgi zemas cenas piedāvājumiem piemērojamie noteikumi, kā arī

            (iii)

            Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 102. pants, kurā ir atzīti vispārējie pārredzamības, samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi publiskā iepirkuma jomā.

      Prasītāja uzskata, ka šie noteikumi ir tikuši pārkāpti, jo apstrīdētajā lēmumā:

            (i)

            ir norādīts, ka neviens no elementiem, kas ietverti vai nu iesniegtajos piedāvājumos, vai arī vēlāk prasītajos papildu skaidrojumos, neļauj izdarīt secinājumu, ka kādas sabiedrības pretendentes piedāvājums ir pārmērīgi zemas cenas saskaņā ar piemērojamo regulējumu, un

            (ii)

            iepriekš minētais piedāvājums ir kvalificēts kā lētākais atbilstošais piedāvājums bez pienācīga pamatojuma, lai gan šis piedāvājums acīmredzami neesot lētākais atbilstošais piedāvājums, tajā esot ietvertas pārmērīgi zemas cenas un tas pēc Eiropas Parlamenta veikta konkrētāka un padziļinātāka novērtējuma esot bijis jāatzīst par neatbilstošu un jānoraida.


201807060501993952018/C 259/425972016TC25920180723LV01LVINFO_JUDICIAL20180607313111Lieta T-597/16: Vispārējās tiesas 2018. gada 7. jūnija spriedums – OW/EASA (Civildienests — Pagaidu darbinieki — Iecelšana amatā dienesta interesēs — Pārcelšana jaunā amatā — Acīmredzama kļūda vērtējumā — Pienākums norādīt pamatojumu — Tiesības uz aizstāvību — Pilnvaru nepareiza izmantošana)
 ---documentbreak--- C2592018LV3110120180607LV0042311311Vispārējās tiesas 2018. gada 7. jūnija spriedums – OW/EASA

   (Lieta T-597/16) (
         1
      )
   “(Civildienests — Pagaidu darbinieki — Iecelšana amatā dienesta interesēs — Pārcelšana jaunā amatā — Acīmredzama kļūda vērtējumā — Pienākums norādīt pamatojumu — Tiesības uz aizstāvību — Pilnvaru nepareiza izmantošana)”2018/C 259/42Tiesvedības valoda – angļu
      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: OW (pārstāvji: S. Rodrigues un C. Bernard-Glanz, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Aviācijas drošības aģentūra (EASA) (pārstāvji: sākotnēji F. Manuhutu un A. Haug, vēlāk – A. Haug, kam palīdz D. Waelbroeck un A. Duron, advokāti)

      Priekšmets

   Prasība, kas ir pamatota ar LESD 270. pantu un ar ko tiek lūgts atcelt 2015. gada 20. jūlija Lēmumu 2015/155/ED, ar kuru EASA izpilddirektors iecēla prasītāju jaunā amatā.

      Rezolutīvā daļa

            1)

            Prasību noraidīt.

            2)

            OW atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (
         1
      )	OV C 296, 16.8.2016 (lieta, kas sākotnēji tika reģistrēta Eiropas Savienības Civildienesta tiesā ar numuru F-27/16, bet 2016. gada 1. septembrī tika nodota Eiropas Savienības Vispārējai tiesai).


201807130362004222018/C 268/1062017CJC26820180730LV01LVINFO_JUDICIAL201806078922Lieta C-6/17 P: Tiesas (sestā palāta) 2018. gada 7. jūnija spriedums – ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias/Eiropas Komisija (Apelācija — Šķīrējklauzulas — Perform un Oasis līgumi, kas noslēgti saistībā ar Septīto pamatprogrammu pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu pasākumiem (2007. – 2013. gads) — Pieļaujamās izmaksas — Piešķirto līdzekļu atmaksāšana — Pretprasība)
 ---documentbreak--- C2682018LV820120180607LV00108292Tiesas (sestā palāta) 2018. gada 7. jūnija spriedums – ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias/Eiropas Komisija
   (Lieta C-6/17 P) (
         1
      )
   “(Apelācija — Šķīrējklauzulas — Perform un Oasis līgumi, kas noslēgti saistībā ar Septīto pamatprogrammu pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu pasākumiem (2007. – 2013. gads) — Pieļaujamās izmaksas — Piešķirto līdzekļu atmaksāšana — Pretprasība)”2018/C 268/10Tiesvedības valoda – grieķu
      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias (pārstāvis: S. Paliou, dikigoros)

      Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: R. Lyal un A. Kyratsou)

      Rezolutīvā daļa

            1)

            Apelācijas sūdzību noraidīt.

            2)

            ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (
         1
      )	OV C 63, 27.2.2017.


title: Lieta C-414/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 22. jūnijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo/Banca d’Italia

text:
               3.9.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 311/9

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 22. jūnijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) – Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo/Banca d’Italia

      (Lieta C-414/18)
      (2018/C 311/09)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo

         Atbildētāja: Banca d’Italia

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Regulas Nr. 2015/63 (1) 5. panta 1. punkts, it īpaši a) un f) apakšpunkts, kas interpretēts, ņemot vērā principus, kas paredzēti minētajā tiesību normā, kā arī Direktīvā 2014/59 (2), Regulā Nr. 2014/806 (3) un LESD 120. pantā, un pamatojoties uz pamatnoteikumiem par vienlīdzīgu attieksmi, nediskrimināciju un samērīgumu, kas paredzēti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pantā, kā arī nodokļu dubultas uzlikšanas aizliegumu, nolūkā aprēķināt Direktīvas 2014/59 103. panta 2. punktā minētās iemaksas, liedz piemērot paredzēto grupas iekšējo saistību režīmu arī “faktiskas” grupas gadījumā vai katrā ziņā gadījumos, kad pastāv savstarpēja saistība starp iestādi un citām tās pašas sistēmas bankām; vai tomēr, ņemot vērā tos pašus iepriekš minētos principus, labvēlīgāka attieksme, kas tajā pašā 5. pantā paredzēta attīstību veicinošajām saistībām, var pēc analoģijas tikt piemērots arī t. s. “otrā līmeņa” bankas saistībām pret pārējām (Credito Cooperativo) sistēmas bankām, un vai šai pēdējai iestādes, kas konkrēti darbojas kā centrālā struktūra savstarpēji saistītā un integrētā mazu banku kompleksā, arī attiecībās ar ECB un ar finanšu tirgu, īpašībai ir saskaņā ar spēkā esošo tiesisko regulējumu katrā ziņā jāizraisa kādas korekcijas finanšu datu prognozēs, ko valsts noregulējuma iestāde sniedz Kopienu struktūrām, un to iemaksu noteikšanā, kādas iestādei jāmaksā noregulējuma fondam atbilstoši tās faktiskajām saistībām un tās konkrētajam riska profilam?

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos (OV 2015, L 11, 44. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV L 173, 190. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV, L 225, 1. lpp.).


title: Lieta C-362/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 5. jūnijā iesniedza Székesfehérvári Törvényszék (Ungārija) – Hochtief AG/Fővárosi Törvényszék

text:
               3.9.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 311/6

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 5. jūnijā iesniedza Székesfehérvári Törvényszék (Ungārija) – Hochtief AG/Fővárosi Törvényszék

      (Lieta C-362/18)
      (2018/C 311/06)
      Tiesvedības valoda – ungāru

         Iesniedzējtiesa

         Székesfehérvári Törvényszék

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Hochtief AG

         Atbildētāja: Fővárosi Törvényszék

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Savienības tiesību pamatprincipi un normas (it īpaši LES 4. panta 3. punkts un vienveidīgas interpretācijas prasība), kā tos – it īpaši lietā Köbler pasludinātajā spriedumā – ir interpretējusi Tiesa, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesas, kas pēdējā instancē pasludina spriedumu, ar ko ir pārkāptas Savienības tiesības, atbildības iestāšanos var pamatot tikai ar valsts tiesībām vai valsts tiesībās noteiktajiem kritērijiem? Ja atbilde ir noliedzoša, vai Savienības tiesību pamatprincipi un normas, it īpaši Tiesas spriedumā Köbler noteiktie trīs kritēriji, lai konstatētu “valsts” atbildību, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, vai ir izpildīti nosacījumi attiecībā uz dalībvalsts atbildību par Savienības tiesību pārkāpumu, ko izdarījušas minētās valsts tiesas, ir jāvērtē, pamatojoties uz valsts tiesībām?

                  2)

                  Vai Savienības tiesību pamatprincipi un normas (it īpaši LES 4. panta 3. punkts un prasība par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā), it īpaši Tiesas spriedumi par dalībvalsts atbildības iestāšanos, kas pasludināti tostarp lietās Francovich u.c., Brasserie du pêcheur, Factortame un Köbler, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja spriedumi, kurus dalībvalsts tiesas, kas lemj pēdējā instancē, pasludina, pārkāpjot Savienības tiesības, ir ieguvuši res judicata spēku, ir izslēgta dalībvalsts atbildības atzīšana par nodarītajiem zaudējumiem?

                  3)

                  Vai “efektivitātes” un līdzvērtības principi, kas noteikti Direktīvā 89/665/EK (1), Direktīvā 92/13/EK (2) un Direktīvā 2007/66/EK (3), kā arī Tiesas spriedumos Kühne & Heitz, Kapferer, Impresa Pizzarotti un Transportes Urbanos y Servicios Generales, ir jāinterpretē tādējādi, ka pārskatīšanas procedūrā puse vairs nevar atsaukties uz tādā Tiesas spriedumā rodamajiem vērtējumiem, kas ir pasludināts prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, kuru saistībā ar pamatlietu ir uzsākusi otrās instances tiesa, jo šie vērtējumi pamatlietā netika ņemti vērā, it īpaši, ja dalībvalsts tiesa, kas izskata lietu augstākajā instancē, ir noraidījusi par pamatlietā pasludināto spriedumu iesniegto kasācijas sūdzību, pamatojoties uz apstākli, ka puse savlaicīgi nebija atsaukusies uz Tiesas spriedumā rodamajiem vērtējumiem?

                  4)

                  Vai trešajā prejudiciālajā jautājumā minētās direktīvas, Tiesas judikatūra, kas izriet it īpaši no spriedumiem Impresa Pizzarotti (C-213/13), Kapferer (C-234/04), Kühne & Heitz (C-453/00) un Transportes Urbanos y Servicios Generales (C-118/08) attiecībā uz pārskatīšanas prasības pieņemamību, un pamatprincipi, kurus Tiesa ir noteikusi lietās C-470/99, C-327/00 un C-241/06 attiecībā uz valsts tiesībās noteiktajiem termiņiem pārskatīšanas procedūrām publiskā iepirkuma jomā, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesas rīkojas pareizi, neņemdamas vērā – pamatojoties uz to, ka otrajā instancē notiekošajā tiesvedībā puse uz to ir atsaukusies novēloti – Tiesas spriedumu, kas pasludināts pēc otrās instances tiesas lūguma saistībā ar tās izskatīšanā esošo lietu, vai Tiesas spriedumu, kura redakcija dalībvalsts oficiālajā valodā nebija pieejama līdz lietas izskatīšanai otrajā instancē, taču nepieņemdamas šīs puses iesniegto pārskatīšanas prasību, kurā tā ir atsaukusies uz minētajiem, taču vērā neņemtajiem Tiesas spriedumiem un šo spriedumu pamatā esošajiem faktiskajiem apstākļiem?

                  5)

                  Vai trešajā prejudiciālajā jautājumā minētās direktīvas un Tiesas judikatūra, kas izriet it īpaši no spriedumiem Impresa Pizzarotti (C-213/13), Kapferer (C-234/04), Kühne & Heitz (C-453/00) un Transportes Urbanos y Servicios Generales (C-118/08), ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja lietas puse atsaucas uz Tiesas spriedumu lietā Kempter (C-2/06) – saskaņā ar kuru nav jānorāda Tiesas spriedumi, jo tiesai tie ir jāpiemēro pēc savas ierosmes – valsts tiesas rīkojas pareizi, neņemdamas vērā Tiesas spriedumus, pamatojoties uz valsts procesuālo tiesību normām un pretēji spriedumā [Kempter] nospriestajam tādējādi, ka šis apstāklis pat nav minēts nolēmumā, ar kuru ir izbeigta tiesvedība, nedz šā nolēmuma pamatojumā, taču nepieņemdamas šīs puses iesniegto pārskatīšanas prasību, kurā tā ir atsaukusies uz minētajiem, taču vērā neņemtajiem Tiesas spriedumiem un šo spriedumu pamatā esošajiem faktiskajiem apstākļiem?

                  6)

                  Vai spriedumos Köbler un Traghetti del Mediterraneo paredzētais nosacījums par pietiekami būtisku pārkāpumu ir jāinterpretē tādējādi, ka šāds pārkāpums nav izdarīts, ja tiesa, kas pēdējā instancē izskata lietu, nepieņem pārskatīšanas prasību, klaji ignorējot ļoti sīki izklāstīto Tiesas patstāvīgo judikatūru – kas ir pamatota arī ar vairākiem juridiskiem atzinumiem –, nekur uz to neatsaucas un šo lēmumu vispār nepamato ar Savienības tiesībām, un arīdzan acīmredzami nedz pārbauda, nedz pat norāda uz nepieciešamību iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar lietu, lai arī šīs nepieciešamības pamatojumam tika ļoti sīki izklāstīta atbilstošā Tiesas judikatūra? Vai, ņemot vērā Tiesas spriedumu CILFIT (C-283/81), valsts tiesai ir jāpamato savs nolēmums gadījumā, ja – neievērojot Tiesas saistoši noteikto juridisko interpretāciju – tā nepieņem pārskatīšanas sūdzību un, nekādi nepamatojot, atsakās šajā jautājumā iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu?

                  7)

                  Vai LES 19. pantā un 4. panta 3. punktā noteiktie efektīvas tiesību aizsardzības tiesā un līdzvērtības principi, ar LESD 49. pantu nostiprinātā brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība un Padomes Direktīva 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras, kā arī Direktīva 89/665/EEK, Direktīva 92/13/EEK un Direktīva 2007/66/EK ir jāinterpretē tādējādi, ka [tiem nav pretrunā tas, ka] kompetentās iestādes un tiesas, klaji neievērojot piemērojamās Savienības tiesības, vienu pēc otras noraida prasītāja celtās prasības par izslēgšanu no dalības publiskā iepirkuma procedūrā, lai arī saistībā ar tām ir attiecīgi jāsagatavo daudzi dokumenti ar būtisku laika un naudas līdzekļu ieguldījumu vai jāpiedalās tiesas sēdēs, un lai arī ir skaidrs, ka teorētiski pastāv iespēja atzīt atbildības iestāšanos par zaudējumiem, kas nodarīti tiesas funkciju pildīšanas gaitā, attiecīgajā tiesiskajā regulējumā prasītājam ir liegta iespēja lūgt tiesai atlīdzināt kaitējumu, kas tam ir nodarīts prettiesiskas darbības rezultātā?

                  8)

                  Vai spriedumos Köbler, Traghetti del Mediterraneo un San Giorgio noteiktie principi ir jāinterpretē tādējādi, ka nav atlīdzināms tāds kaitējums, kas ir nodarīts tāpēc, ka – neievērojot Tiesas pastāvīgo judikatūru – dalībvalsts tiesa, kas pēdējā instancē izskata lietu, nav pieņēmusi lietas puses savlaicīgi iesniegto pārskatīšanas prasību, kurā šī puse būtu varējusi lūgt atlīdzināt tai radušos izdevumus?

                  9)

                  Vai – ievērojot līdzvērtības principu un Tiesas spriedumā Transportes Urbanos y Servicios Generales (C-118/08) nospriesto – gadījumā, kad saskaņā ar valsts tiesībām pārskatīšanas prasība ir jāpieņem izskatīšanā tāpēc, ka ir jauns Konstitucionālās tiesas nolēmums un ir jānodrošina atbilstība Konstitūcijai, pārskatīšanas prasība ir jāpieņem arī tad, ja pamatlietā, pamatojoties uz valsts tiesību normām par procesuālajiem termiņiem, netika ņemti vērā nedz spriedums, ko Tiesa pasludinājusi agrāk kādā citā lietā, nedz spriedums, ko Tiesa pasludinājusi pēc pamatlietu izskatījušās tiesas lūguma, nedz arī šo spriedumu pamatā esošie faktiskie apstākļi?

         (1)  Padomes Direktīva 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV 1989, L 395, 33. lpp.).

         (2)  Padomes Direktīva 92/13/EEK (1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV 1992, L 76, 14. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2007/66/EK (2007. gada 11. decembris), ar ko Padomes Direktīvas 89/665/EEK un 92/13/EEK groza attiecībā uz pārskatīšanas procedūru efektivitātes uzlabošanu valsts līgumu piešķiršanas jomā (OV 2007, L 335, 31. lpp.).


title: Lieta T-408/18: Prasība, kas celta 2018. gada 3. jūlijā – Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis/Agenzia esecutiva per l'istruzione, gli audiovisivi e la cultura (EACEA)

text:
               10.9.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 319/18

      Prasība, kas celta 2018. gada 3. jūlijā – Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis/Agenzia esecutiva per l'istruzione, gli audiovisivi e la cultura (EACEA)
      (Lieta T-408/18)
      (2018/C 319/22)
      Tiesvedības valoda – grieķu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis (Saloniki, Grieķija) (pārstāvis: S. Paliou, advokāts)

         Atbildētāja: Agenzia esecutiva per l'istruzione, gli audiovisivi e la cultura (EACEA)

         Prasītājas prasījumi

                  —

                  atzīt, ka 2018. gada 16. aprīļa paziņojumā par parādu Nr. 3241804913 ietvertais atbildētājas lūgums, lai prasītāja atmaksā daļu no atbalsta, kas saņemts rīcībai ENHSA (European Network of Heads of Schools of Architecture), nav pamatots attiecībā uz summu 77 169,78 EUR apmērā, un atzīt, ka šī summa atbilst pieļaujamajām izmaksām;

                  —

                  atzīt, ka 2018. gada 9. aprīļa paziņojumā par parādu Nr. 3241804682 ietvertais atbildētājas lūgums, lai prasītāja atmaksā daļu no atbalsta, kas saņemts rīcībai ARCHI-MUNDUS un kas vienāda ar 28 976,83 EUR, nav pamatots, un atzīt, ka šī summa atbilst pieļaujamajām izmaksām;

                  —

                  pieprasīt atbildētājai, lai tā atmaksā iepriekš minētās summas, kā arī likumiskos procentus; un

                  —

                  piespriest Agenzia esecutiva per l'istruzione, gli audiovisivi e la cultura atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Ar šo prasību Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis apstrīd EACEA2018. gada 16. aprīļa paziņojumā par parādu Nr. 3241804913 izteikto lūgumu attiecībā uz summu 84 955,12 EUR apmērā saistībā ar rīcību ENHSA. Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis apstrīd arī EACEA2018. gada 9. aprīļa paziņojumā par parādu Nr. 3241804682 izteikto lūgumu attiecībā uz summu 28 976,83 EUR apmērā saistībā ar rīcību ARCHI-MUNDUS.
      Minētie lūgumi ir iesniegti pēc pārbaudes uz vietas, ko EACEA veica prasītājas uzņēmumos, kurā EACEA apšaubīja ar vienotās likmes kompensāciju saistīto izmaksu efektivitāti attiecībā uz konferencēm, kas rīkotas saistībā ar rīcībām ENHSA un ARCHI-MUNDUS.
      Šajā ziņā prasītāja lūdz Eiropas Savienības Vispārējo tiesu atzīt, ka attiecībā uz abām rīcībām vienotās likmes kompensācija (per diem) konferenču dalībniekiem, kuri nerunā grieķu valodā, atbilst pieļaujamajām izmaksām.

         Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis apgalvo, ka apstrīdētās EACEA izmaksas ir pieļaujamas, kas ir apstiprināts materiālā, kuru prasītāja iesniegusi EACEA pārbaudes uz vietas laikā, un pēc tās notikušajā vēstuļu apmaiņā.


title: Lieta T-438/17: Vispārējās tiesas 2018. gada 11. jūlija rīkojums – The Scotch Whisky Association/EUIPO – José Estévez (“JOHN COR”)

text:
               10.9.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 319/26

      Vispārējās tiesas 2018. gada 11. jūlija rīkojums – The Scotch Whisky Association/EUIPO – José Estévez (“JOHN COR”)
      (Lieta T-438/17) (1)

      (2018/C 319/31)
      Tiesvedības valoda – spāņu
      Pirmās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

         (1)  OV C 309, 18.9.2017.


title: Lieta T-426/18: Prasība, kas celta 2018. gada 11. jūlijā – Bizbike un Hartmobile/Komisija

text:
               24.9.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 341/21

      Prasība, kas celta 2018. gada 11. jūlijā – Bizbike un Hartmobile/Komisija
      (Lieta T-426/18)
      (2018/C 341/32)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Bizbike (Wielsbeke, Nīderlande), Hartmobile BV (Amsterdama, Nīderlande) (pārstāvis: R. MacLean, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt šo prasību par pieņemamu;

                  —

                  atcelt Komisijas Īstenošanas Regulu (ES) 2018/671 (2018. gada 2. maijs), ar ko attiecina reģistrāciju uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes elektrisko velosipēdu importu (1), pamatojoties uz prasības pieteikumā izklāstītajiem iemesliem; un

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai un personām, kas iestājušās lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāji izvirza piecus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka esot pieļauta acīmredzama kļūda faktisko un juridisko apstākļu vērtējumā, kā rezultātā esot pārkāpts Regulas 2016/1036 (2) 10. panta 4. punkta c) apakšpunkts un konkrēti prasība pierādīt, ka importētājs pietiekami zināja vai apzinājās, ka tas īsteno dempingu un nodara kaitējumu Savienības ražošanai, lai noteiktu pienākumu reģistrēt importu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka, piemērojot Regulas 2016/1036 10. panta 4. punkta c) apakšpunktu, esot pārkāpts tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības princips.
                  Prasītāji apgalvo, ka ar Regulu 2018/671 tiekot pārkāpts tiesiskās drošības princips, piedēvējot prasītājiem atbildību par to, ka tie, iespējams, bija informēti par apgalvoto dempingu un kaitējumu, kā arī zināja faktisko situāciju, pirms tam neveicot nevienu juridisku pasākumu.
                  Ar Regulu 2018/671 tiekot pārkāpts arī tiesiskās paļāvības princips, Regulā 2018/671 interpretējot iespējamo informētību tādējādi, ka tas importa reģistrācijas procesa izņēmuma raksturu vai prasības padarītu neefektīvas.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ar acīmredzamo kļūdu faktisko un juridisko apstākļu vērtējumā esot pārkāpts Regulas 2016/1036 10. panta 4. punkta d) apakšpunkts un Regulas 2016/1037 (3) 16. panta 4. punkta d) apakšpunkts, jo nav novērtēti visi attiecīgie pierādījumi saistībā ar atbilstošajiem ekonomiskajiem faktoriem, kas ietekmē Savienības ražošanu, lai pierādītu kaitējumu un cēloņsakarību ar attiecīgā produkta importu.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka esot pārkāptas prasītāju tiesības uz aizstāvību, nesniedzot pienācīgu un laicīgu piekļuvi sūdzību iesniedzēju galvenajiem pamatiem, kas ir kaitējis prasītāju spējai pienācīgi un efektīvi atspēkot sūdzību iesniedzēju apgalvojumus par juridisko prasību attiecībā uz pienākumu reģistrēt importu, izpildi.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka neesot norādīta pietiekama argumentācija, lai pamatotu galvenos konstatējumus Regulā 2018/671 nolūkā pamatot importa reģistrāciju un konkrētāk, lai sniegtu pienācīgu pamatojumu tam, kādēļ turpinoties importa pieaugumam no Ķīnas Tautas Republikas par cenām, kas, kā apgalvots, samazinās, tiktu nodarīts apgalvotais papildu kaitējums, pietiekami neņemot vērā prasītāju iesniegtos argumentus par pretējo.

         (1)  Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2018/671 (2018. gada 2. maijs), ar ko attiecina reģistrāciju uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes elektrisko velosipēdu importu (OV L 113, 3.5.2018., 4. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. maijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (OV L 176, 30.6.2016., 21. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/1037 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (OV L 176, 30.6.2016., 55. lpp.).


title: Lieta C-427/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 26. jūnijā Eiropas Ārējās darbības dienests iesniedza par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2018. gada 13. aprīļa spriedumu lietā T-119/17 Alba Aguilera/EĀDD

text:
               24.9.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 341/6

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 26. jūnijā Eiropas Ārējās darbības dienests iesniedza par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2018. gada 13. aprīļa spriedumu lietā T-119/17 Alba Aguilera/EĀDD
      (Lieta C-427/18 P)
      (2018/C 341/07)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Eiropas Ārējās darbības dienests (pārstāvji: S. Marquardt un R. Spac, M. Troncoso Ferrer, abogado, F.-M. Hislaire, advokāts, S. Moya Izquierdo, abogada)

         Pārējie lietas dalībnieki: Ruben Alba Aguilera, Simone Barenghi, Massimo Bonannini, Antonio Capone, Stéphanie Carette, Alejo Carrasco Garcia, Francisco Carreras Sequeros, Carl Daspect, Nathalie Devos, Jean-Baptiste Fauvel, Paula Cristina Fernandes, Stephan Fox, Birgitte Hagelund, Chantal Hebberecht, Karin Kaup-Laponin, Terhi Lehtinen, Sandrine Marot, David Mogollon, Clara Molera Gui, Daniele Morbin, Charlotte Onraet, Augusto Piccagli, Gary Quince, Pierre-Luc Vanhaeverbeke, Tamara Vleminckx, Birgit Vleugels, Robert Wade, Luca Zampetti

         Prasījumi

                  —

                  atzīt apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu;

                  —

                  līdz ar to atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 13. aprīļa spriedumu lietā T-119/17;

                  —

                  apmierināt EĀDD prasījumus pirmajā instancē;

                  —

                  piespriest pārējiem lietas dalībniekiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

         Pamati un galvenie argumenti

      Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir par pieļauto kļūtu tiesību piemērošanā, Vispārējai tiesai interpretējot Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. punktu. Vispārējā tiesa uzskata, ka ar šo normu tiek noteikts pienākums pieņemt vispārējos īstenošanas noteikumus (VĪN) atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. pantam, kas būtu spēkā attiecība uz visu Civildienesta noteikumu X pielikumu, un it īpaši attiecībā uz tā 10. pantu (pārsūdzētā sprieduma 30. un 31. punkts). Taču likumdevējs X pielikumā ir skaidri formulējis pienākumu pieņemt VĪN tikai 3. pantā. Savukārt citos noteikumos, tādos kā 2. panta otrajā daļā, 5. panta 2. punktā, 8. panta pirmajā daļā vai 10. un 21. pantā šis pats likumdevējs ir paredzējis tikai to, ka iecēlējinstitūcija pieņem “noteikumus” vai “īstenošanas noteikumus”.
      Otrais apelācijas sūdzības pamats ir par pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējai tiesai interpretējot X pielikuma 10. pantu, jo tas esot tik neskaidra un neprecīza norma, ka to varot piemērot patvaļīgi, kādēļ esot jāpieņem VĪN (pārsūdzētā sprieduma 28. un 29. punkts). Prasītāja uzskata, ka X pielikuma 10. pants sniedz pietiekami detalizētu tiesību ietvaru, nosakot precīzas robežas iecēlējinstitūcijas rīcības brīvībai.


title: Lieta C-436/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 2. jūlijā Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2018. gada 23. aprīļa spriedumu lietā T-675/15 – Shanxi Taigang Stainless Steel/Eiropas Komisija

text:
               24.9.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 341/7

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 2. jūlijāShanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2018. gada 23. aprīļa spriedumu lietā T-675/15 – Shanxi Taigang Stainless Steel/Eiropas Komisija
      (Lieta C-436/18 P)
      (2018/C 341/08)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd. (pārstāvji: E. Vermulst un J. Cornelis, advokāti)

         Citas lietas dalībnieces: Eiropas Komisija, Eurofer, Association Européenne de l'Acier, ASBL

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 23. aprīļa spriedumu lietā T-675/15 Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd./Eiropas Komisija;

                  —

                  atcelt Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2015/1429 (1) (2015. gada 26. augusts), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas un Taivānas izcelsmes plakanu nerūsējošā tērauda auksto velmējumu importam, ciktāl tā skar apelācijas sūdzības iesniedzēju, un

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar šo apelācijas sūdzību, kā arī tiesvedībā Vispārējā tiesā lietā T-675/15.

            Pakārtoti –

                  —

                  nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā un

                  —

                  atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā Vispārējā tiesā un apelācijas instancē pieņemšanu.

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza divus pamatus.
      Pirmais pamats – pārsūdzētajā spriedumā esot prettiesiski interpretēts Padomes Regulas (EK) Nr. 1225/2009 (2) (2009. gada 30. novembris) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta otrās daļas otrais teikums, tajā ielasot tādu nosacījumu saistībā ar analogas valsts izvēli, kura šā noteikuma tekstā nav.
      Otrais pamats – pārsūdzētajā spriedumā nospriežot, ka Padomes Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta piemērošanas gadījumā koriģēt parasto vērtību nav iespējams, esot pārkāpts šis noteikums.

         (1)  OV 2015, L 224, 10. lpp.

         (2)  OV 2009, L 343, 51. lpp.


title: Lieta C-517/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. augustā iesniedza Conseil d'État (Francija) – Fédération des fabricants de cigares/Premier ministre, Ministre des Solidarités et de la Santé

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/9

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. augustā iesniedza Conseil d'État (Francija) – Fédération des fabricants de cigares/Premier ministre, Ministre des Solidarités et de la Santé

      (Lieta C-517/18)
      (2018/C 364/09)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Conseil d'État

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Fédération des fabricants de cigares

         Atbildētāji: Premier ministre, Ministre des Solidarités et de la Santé

         Cita lietas dalībniece: Société nationale d’exploitation industrielle des tabacs et allumettes (SEITA)

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/40/ES (2014. gada 3. aprīlis) (1) 13. panta 1. un 3. punkta tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām tiek aizliegts uz iepakojuma vienībām, ārējiem iepakojumiem un tabakas izstrādājumiem izmantot jebkādu preču zīmes nosaukumu, kurā ir norādītas konkrētas īpašības, neatkarīgi no tā atpazīstamības?

                  2)

                  Vai, ņemot vērā interpretāciju, kas ir jāsniedz direktīvas 13. panta 1. un 3. punktam, ar to tiesību normām, ciktāl tās ir piemērojamas komerciāliem nosaukumiem un preču zīmēm, tiek ievērotas tiesības uz īpašumu, vārda brīvība, darījumdarbības brīvība un samērīguma un tiesiskās noteiktības principi?

                  3)

                  Apstiprinošas atbildes uz iepriekšējo jautājumu gadījumā, vai ar direktīvas 13. panta 1. un 3. punkta tiesību normām, lasot tās kopsakarā ar šīs pašas direktīvas 24. panta 2. punktu, ir ievērotas tiesības uz īpašumu, vārda un darījumdarbības brīvības un samērīguma princips?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/40/ES (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK (OV L 127, 1. lpp.).


title: Lieta C-501/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. jūlijā iesniedza Administrativen sad Sofia-grad (Bulgārija) – BT/Balgarska narodna banka

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/4

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. jūlijā iesniedza Administrativen sad Sofia-grad (Bulgārija) – BT/Balgarska narodna banka

      (Lieta C-501/18)
      (2018/C 364/05)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

         Administrativen sad Sofia-grad

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: BT

         Atbildētāja: Balgarska narodna banka

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai no Savienības līdzvērtības un efektivitātes principiem izriet, ka valsts tiesai ir pienākums pēc savas iniciatīvas uzskatīt, ka prasība ir tikusi celta pret dalībvalsti par pienākuma, kas izriet no Līguma par Eiropas Savienību (LES) 4. panta 3. punkta, neizpildi, ja prasības pamatā ir dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība par kaitējumu, kas ir ticis nodarīts ar Savienības tiesību pārkāpumu, kuru ir izdarījusi dalībvalsts iestāde, un

                              —

                              LES 4. panta 3. punkts nav ticis minēts expressis verbis prasības pieteikumā kā juridiskais pamats, taču no prasības pamatojuma izriet, ka uz zaudējumiem tiek norādīts saistībā ar Savienības tiesību normu pārkāpumu;

                              —

                              tiesības uz zaudējumu atlīdzību ir tikušas balstītas uz valsts tiesību normu par tādu no vainas neatkarīgu valsts atbildību saistībā ar kaitējumu, kas ir ticis nodarīts, veicot administratīvu darbību, un kura rodas ar šādiem nosacījumiem: tiesību akta prettiesiskums, iestādes vai ierēdņa darbība vai bezdarbība, veicot administratīvu darbību, vai kas ir saistīta ar to; nodarīti materiāli vai nemateriāli zaudējumi; tieša cēloņsakarība starp zaudējumiem un iestādes prettiesisko darbību;

                              —

                              saskaņā ar dalībvalsts tiesībām tiesai pēc savas iniciatīvas, pamatojoties uz apstākļiem, uz kuriem ir balstīta prasība, ir jānosaka valsts atbildības juridiskais pamats saistībā ar tiesu iestāžu darbību?

                  2)

                  Vai no Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 (2010. gada 24. novembris), ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi) (1), 27. apsvēruma izriet, ka, pamatojoties uz regulas 17. panta 3. punktu sniegts ieteikums, kurā ir ticis konstatēts dalībvalsts centrālās bankas izdarīts Savienības tiesību pārkāpums saistībā ar termiņiem garantēto noguldījumu izmaksai attiecīgās kredītiestādēs noguldītājiem, tādos apstākļos, kādi tie ir pamatlietā:

                              —

                              šīs kredītiestādes noguldītājiem piešķir tiesības valsts tiesā atsaukties uz ieteikumu, lai pamatotu prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar tieši šo Savienības tiesību pārkāpumu, ja tiek ņemtas vērā Eiropas Banku iestādes tiešās pilnvaras konstatēt Savienības tiesību pārkāpumus un ja ņem vērā, ka noguldītāji nav ieteikuma adresāti un tādi arī nevar būt, un ieteikums tiem nerada tiešas juridiskas sekas;

                              —

                              ir spēkā, ņemot vērā nosacījumu, ka pārkāptajā tiesību normā ir jābūt paredzētam skaidram un beznosacījuma pienākumam, ja ņem vērā, ka Direktīvas 94/19/EK (2) par noguldījumu garantiju sistēmām 1. panta 3. punkta i) apakšpunktā, ja to interpretē, lasot to kopā ar šīs direktīvas 12. un 13. apsvērumu, nav ietverti visi elementi, kas ir nepieciešami, lai pamatotu skaidru uz beznosacījuma pienākumu dalībvalstīm, un noguldītājiem netiek piešķirtas tiešas tiesības, kā arī ņemot vērā to, ka šajā direktīvā ir paredzēta tikai minimāla saskaņošana, kas nesniedz norādes, kuras izmantojot ir jākonstatē nepieejami noguldījumi, un ka ieteikums nav ticis pamatots ar citām skaidrām un beznosacījuma Savienības tiesību normām saistībā ar šīm norādēm, proti, trūkstošās likviditātes novērtējums un konkrēti neesošās neesošas izredzes uz izmaksu; pastāvošs pienākums noteikt agrīnās intervences pasākumus un turpināt veikt kredītiestādes komercdarbību;

                              —

                              ņemot vērā noguldījumu garantiju priekšmetu un Eiropas Banku iestādes pilnvaras saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1093/2010 26. panta 2. punktu sniegt ieteikumus attiecībā uz noguldījumu garantiju sistēmām, ir spēkā attiecībā uz valsts centrālo banku, kurai nav nekāda sakara ar valsts noguldījumu garantiju sistēmu un kura nav kompetentā iestāde atbilstoši šīs regulas 4. panta 2. punkta iii) apakšpunktam?

                  3)

                  Vai no Eiropas Savienības Tiesas spriedumiem, 2004. gada 12. oktobris, Paul u.c. (C-222/02, EU:C:2004:606, 38., 39., 43. un 49.–51. punkts), 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame (C-46/93 un C-48/93, EU:C:1996:79, 42. un 51. punkts), 2000. gada 15. jūnijs, Dorsch Consult/Padome un Komisija (C-237/98 P, EU:C:2000:321, 19. punkts), un 1971. gada 2. decembris, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Padome (5/71, EU:C:1971:116, 11. punkts), arī ņemot vērā šobrīd spēkā esošās pamatlietā piemērojamās Savienības tiesības, izriet, ka:

                              A)

                              Direktīvas 94/19 tiesību normas, it īpaši tās 7. panta 6. punkts, piešķir noguldītājiem tiesības izvirzīt pret dalībvalsti prasījumus par zaudējumu atlīdzību saistībā ar nepietiekamu kredītiestādes, kas pārvalda to noguldījumus, uzraudzību un vai šīs tiesības attiecas tikai uz garantēto noguldījumu apmēru vai arī jēdziens “tiesības uz kompensāciju” šajā tiesību normā ir jāinterpretē plaši?

                              B)

                              tādi dalībvalsts centrālās bankas noteiktie uzraudzības pasākumi, lai reorganizētu kredītiestādi, kā pamatlietā, tostarp tādu maksājumu pārtraukšana, kas it īpaši ir paredzēti Direktīvas 2001/24/EK (3) 2. panta septītajā ievilkumā, ir nepamatota un nesamērīga iejaukšanās noguldītāju tiesībās uz īpašumu, kas rada ārpuslīgumisko atbildību saistībā ar kaitējumu, kas nodarīts ar Savienības tiesību pārkāpumu, ja, ņemot vērā Likuma par kredītiestādēm 116. panta 5. punktu un Banku maksātnespējas likuma 4. panta 2. punkta 1) apakšpunktu un 94. panta 1. punkta 4) apakšpunktu, attiecīgās dalībvalsts tiesībās ir paredzēts, ka, kamēr tiek veikti pasākumi, tiek aprēķināti līgumiskie procenti un ka prasījumi, kas pārsniedz garantēto noguldījumu apmēru, tiek apmierināti vispārīgajā maksātnespējas procedūrā, kā arī to, ka var tikt maksāti procenti?

                              C)

                              dalībvalsts tiesībās paredzētie ārpuslīgumiskajai atbildībai saistībā ar kaitējumu, ko ir nodarījusi dalībvalsts centrālā banka ar darbību vai bezdarbību saistībā ar LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā ietilpstošo uzraudzības pilnvaru izmantošanu, izvirzītie priekšnoteikumi nedrīkst būt pretrunā saskaņā ar Savienības tiesībām spēkā esošajiem šīs atbildības priekšnoteikumiem un principiem un konkrēti: principam par to, ka prasība par zaudējumu atlīdzību nav atkarīga no prasības atcelt tiesību aktu, un konstatētajai tāda priekšnoteikuma saskaņā ar valsts tiesībām nepieļaujamībai, ka tiesiska darbība vai bezdarbība, saistībā ar kuru tiek lūgta zaudējumu atlīdzība, vispirms ir jāatceļ; priekšnoteikuma saskaņā ar valsts tiesībām nepieļaujamībai par iestāžu un ierēdņu vainu, saistībā ar kuru darbību tiek lūgta zaudējumu atlīdzība; prasībām par materiālo zaudējumu atlīdzību izvirzītajam priekšnoteikumam, ka prasītājs prasības celšanas brīdī ir cietis faktiskus un drošus zaudējumus?

                              D)

                              pamatojoties uz Savienības tiesību principu, ka prasība par zaudējumu atlīdzību var tikt celta neatkarīgi no prasības atcelt tiesību aktu, ir jābūt izpildītam iestādes attiecīgās rīcības prettiesiskuma priekšnoteikumam, kas atbilst dalībvalsts tiesībās izvirzītajam priekšnoteikumam, atbilstoši kuram tiesiskā darbība vai bezdarbība, kādēļ tiek lūgta zaudējumu atlīdzība, proti, kredītiestādes reorganizācijas pasākumi, ir jāatceļ, ja ņem vērā apstākļus pamatlietā, kā arī turpinājumā norādīto:

                                          —

                                          ka šie pasākumi nav vērsti pret prasītāju, kas ir kredītiestādes noguldītāja, kā arī, ka tai saskaņā ar valsts tiesībām un valsts judikatūru nav tiesību lūgt konkrēto lēmumu, ar kuriem ir tikuši noteikti pasākumi, atcelšanu un ka šie lēmumi ir stājušies spēkā;

                                          —

                                          ka Savienības tiesībās, šajā jomā konkrēti Direktīvā 2001/24, dalībvalstīm netiek paredzēts tiešs pienākums paredzēt iespēju apstrīdēt uzraudzības pasākumus visu kreditoru labā, lai konstatētu pasākumu spēkā esamību;

                                          —

                                          ka dalībvalsts tiesībās nav paredzēta ārpuslīgumiska atbildība par kaitējumu, kas ir ticis nodarīts, pamatojoties uz iestāžu vai ierēdņu tiesisku rīcību?

                              E)

                              gadījumā, ja tiek sniegta tāda interpretācija, ka pamatlietas apstākļos nav piemērojams iestādes attiecīgās rīcības prettiesiskuma kritērijs, kredītiestādes noguldītāju prasībām par zaudējumu atlīdzību saistībā ar dalībvalsts centrālās bankas darbību un bezdarbību un it īpaši par procentu par termiņā neizmaksātiem garantētiem noguldījumiem izmaksu, kā arī par noguldījumu, kas pārsniedz garantēto apmēro, izmaksu, uz kuriem tiek norādīts kā uz kompensāciju saistībā ar LESD 63.–65. panta un 120. panta, LES 3. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta pārkāpumu, ir jāpiemēro priekšnosacījumi, kurus Eiropas Savienības Tiesa izvirzījusi ārpuslīgumiskajai atbildībai par kaitējumu:

                                          —

                                          kas ir ticis nodarīts ar iestādes tiesisku darbību, un konkrēti trīs kumulatīvie priekšnoteikumi, kā faktiska kaitējuma esamība, cēloņsakarība starp to un attiecīgo rīcību, kā arī ārkārtējais un īpašais kaitējuma raksturs, it īpaši prasību par procentu izmaksu saistībā ar termiņā neizmaksātajiem garantētajiem ieguldījumiem gadījumā, vai

                                          —

                                          ekonomikas politikas jomā it īpaši priekšnoteikums “tikai ja ir konstatējams pietiekami smags augstāka juridiskā spēka tiesību normas, kuras mērķis ir privātpersonu aizsardzība, pārkāpums” galvenokārt, ja noguldītāji ceļ prasību par tādu noguldījumu izmaksu, kas pārsniedz garantēto apmēru, uz kuriem ir ticis norādīts kā uz zaudējumiem un kuriem ir piemērojama valsts tiesībās paredzētā procedūra, ja ņem vērā plašo novērtējuma brīvību, kura dalībvalstīm ir kopsakarā ar LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunktu un pasākumiem saskaņā ar Direktīvu 2001/24, un ja fakti, kas attiecas uz kredītiestādi un zaudējumu atlīdzību lūdzošo personu, ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti, taču visiem noguldītājiem ir piemērojamas vienas un tās pašas tiesību normas un konstitucionālo tiesību vienlīdzības tiesas priekšā princips?

                  4)

                  Vai no Direktīvas 94/19 10. panta 1. punkta, lasot to kopā ar 1. panta 3) punkta i) apakšpunktu un 7. panta 6. punktu, interpretācijas un juridiskajiem apsvērumiem Eiropas Savienības Tiesas 2016. gada 21. decembra spriedumā Vervloet u.c. (C-76/15, EU:C:2016:975, 82.–84. punkts) izriet, ka direktīvas tiesību normu piemērošanas jomā ietilpst noguldītāji:

                              —

                              kuru noguldījumi periodā no kredītiestādes maksājumu pārtraukšanas līdz tās licences bankas darījumu veikšanai darbības atsaukšanai nebija izmaksājami, pamatojoties uz līgumiem un likuma tiesību normām, un attiecīgais noguldītājs nebija norādījis, ka viņš vēlas atmaksu;

                              —

                              kuri ir piekrituši noteikumam, atbilstoši kuram ir paredzēta noguldījumu izmaksa garantētajā apmērā saskaņā ar dalībvalsts tiesībās paredzēto procedūru, arī konkrēti pēc kredītiestādes, kura pārvalda noguldījumus, licences atsaukšanas, un šis priekšnoteikums ir izpildīts; un

                              —

                              minētajam noguldījumu līguma noteikumam saskaņā ar dalībvalsts tiesībām ir likuma spēks starp līgumslēdzējām pusēm?

            Vai no šīs direktīvas vai citām Savienības tiesību normām izriet, ka valsts tiesa drīkst neņemt vērā šādu noguldījumu līguma noteikumu un drīkst pārbaudīt noguldītāja prasību par procentu izmaksu saistībā ar termiņā nenotikušu noguldījumu garantētajā apmērā izmaksu atbilstoši šim līgumam, neņemot vērā priekšnoteikumus, kas ir izvirzīti attiecībā uz ārpuslīgumisko atbildību par kaitējumu, kas ir ticis nodarīts ar Savienības tiesību pārkāpumu, un pamatojoties uz Direktīvas 94/19 7. panta 6. punktu?

         (1)  iropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1093/2010 (2010. gada 24. novembris), ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/78/EK (OV 2010, L 331, 12. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 94/19/EK (1994. gada 30. maijs) par noguldījumu garantiju sistēmām (OV 1994, L 135, 5. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/24/EK (2001. gada 4. aprīlis) par kredītiestāžu reorganizāciju un likvidāciju (OV 2001, L 125, 15. lpp.).


title: Lieta T-401/18: Prasība, kas celta 2018. gada 3. jūlijā – SFIE-PE/Parlaments

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/13

      Prasība, kas celta 2018. gada 3. jūlijā – SFIE-PE/Parlaments
      (Lieta T-401/18)
      (2018/C 364/13)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Syndicat des fonctionnaires internationaux et européens – Section du Parlement européen (SFIE-PE) (Brisele, Beļģija) (pārstāve: L. Levi, advokāte)

         Atbildētājs: Eiropas Parlaments

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt šo prasību par pieņemamu un pamatotu;

                  —

                  līdz ar to:

                              —

                              atcelt 2018. gada 2. jūlija lēmumu par mutisko tulku pieprasījumu attiecībā uz 2018. gada 3. jūliju, kā arī turpmākos lēmumus par mutisko tulku pieprasījumiem attiecībā uz 2018. gada 4., 5., 10. un 11. jūliju;

                              —

                              piespriest atbildētājam atlīdzināt nodarīto morālo kaitējumu, kas ex aequo et bono ir noteikts 10 000 euro apmērā;

                              —

                              piespriest atbildētājam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas tiesības uz kolektīvu rīcību un tiesības uz informāciju un konsultācijām, kuras ir atzītas Pamattiesību hartas 28. un 27. pantā un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2002/14/EK (2002. gada 11. marts), ar ko izveido vispārēju sistēmu darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Eiropas Kopienā [– Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas kopīgā deklarācija par darba ņēmēju pārstāvību] (OV 2002, L 80, 29. lpp.), un kuras ir precizētas un īstenotas ar pamatnolīgumu, kas starp Eiropas Parlamentu un šīs iestādes personāla arodbiedrībām vai profesionālajām apvienībām ir noslēgts 1990. gada 12. jūlijā, kā arī, ka ir pārkāptas Hartas 41. pantā atzītās tiesības uz labu pārvaldību.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka akta autora kompetencē nebija to izdot un ka ir pārkāpts tiesiskās drošības princips.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas ir paredzētas Hartas 47. pantā.


title: Lieta C-505/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. jūlijā iesniedza Conseil d'État (Francija) – COPEBI SCA/Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/7

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 30. jūlijā iesniedza Conseil d'État (Francija) – COPEBI SCA/Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
      (Lieta C-505/18)
      (2018/C 364/06)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Conseil d'État

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: COPEBI SCA

         Atbildētāja: Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

         Otra lietas dalībniece: Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Komisijas Lēmums 2009/402/EK (2009. gada 28. janvāris) par “ārkārtas rīcības plāniem” augļu un dārzeņu nozarē, kurus īstenojusi Francija (C 29/05 (ex NN 57/05)) (1), ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz atbalstu, ko Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (ONIFLHOR) izmaksāja Comité économique agricole du bigarreau d’industrie (CEBI) un ko “bigarreau” šķirnes ķiršu audzētājiem rūpnieciskai pārstrādei piešķīra ražotāju grupas, kas ir CEBI locekļi, lai gan CEBI nav viena no astoņām lēmuma 15. punktā minētajām lauksaimniecības ekonomikas komitejām un attiecīgais atbalsts atšķirībā no šī lēmuma 24.–28. punktā aprakstītā finansēšanas mehānisma bija finansēts tikai ar ONIFLHOR subsīdijām, nevis no ražotāju brīvprātīgām iemaksām, sauktām par nozares iemaksām?

         (1)  OV L 127, 11. lpp.


title: Lieta T-459/18: Prasība, kas celta otrdiena, 2018. gada 31. jūlijā – Lotte/EUIPO – Générale Biscuit-Glico France (“PEPERO original”)

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/17

      Prasība, kas celta otrdiena, 2018. gada 31. jūlijā – Lotte/EUIPO – Générale Biscuit-Glico France (“PEPERO original”)
      (Lieta T-459/18)
      (2018/C 364/17)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Lotte Corp. (Seula, Dienvidkoreja) (pārstāvis: G. Ringeisen, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa Apelācijas padomē dalībniece: Générale Biscuit-Glico France (Clamart, Francija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskā preču zīme “PEPERO original” sarkanā, brūnā, dzeltenā, baltā krāsā

         Process EUIPO: Spēkā neesamības atzīšanas process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2018. gada 11. maija lēmums lietā R 913/2017-1

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt šo prasību par pieņemamu;

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to tika atzīta par spēkā neesošu LOTTE Eiropas Savienības preču zīme Nr. 7 413 651 un tika piespriests atlīdzināt Générale Biscuit-Glico France izmaksas un nodevas;

                  —

                  piespriest EUIPO un Générale Biscuit-Glico France atlīdzināt LOTTE profesionālas pārstāvības izdevumus katrā procesā;

                  —

                  piespriest EUIPO un Générale Biscuit-Glico France atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 64. panta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 60. panta 1. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar 8. panta 5. punktu, pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 94. panta pārkāpums.


title: Lieta C-508/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. augustā iesniedza Supreme Court (Īrija) – Minister for Justice and Equality/OG

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/8

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. augustā iesniedza Supreme Court (Īrija) – Minister for Justice and Equality/OG
      (Lieta C-508/18)
      (2018/C 364/07)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Iesniedzējtiesa

         Supreme Court

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Minister for Justice and Equality

         Atbildētājs: OG

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai prokurora neatkarība no izpildvaras jānosaka saskaņā ar viņa vietu attiecīgās valsts tiesību sistēmā? Ja nē, tad pamatojoties uz kādiem kritērijiem ir jānosaka neatkarība no izpildvaras?

                  2)

                  Vai prokurors, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauts iespējamai tiešai vai netiešai Tieslietu ministrijas vadībai vai tās norādījumiem, ir pietiekami neatkarīgs no izpildvaras, lai to varētu uzskatīt par tiesu iestādi Pamatlēmuma (1) 6. panta 1. punkta izpratnē?

                  3)

                  Ja tā ir, vai prokuroram ir arī jābūt funkcionāli neatkarīgam no izpildvaras, un kādi ir kritēriji, pēc kuriem jānosaka funkcionālā neatkarība?

                  4)

                  Vai prokurors, kurš ir neatkarīgs no izpildvaras un kura pienākumos ietilpst vienīgi uzsākt un veikt izmeklēšanas un nodrošināt, ka šādas izmeklēšanas tiek veiktas objektīvi un tiesiski, uzrādīt apsūdzību, izpildīt tiesas lēmumus un veikt kriminālvajāšanu saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem, un kurš neizsniedz valsts apcietināšanas orderus un nedrīkst pildīt tiesas funkcijas, ir “tiesu iestāde” atbilstoši Pamatlēmuma 6. panta 1. punktam?

                  5)

                  Vai Lībekas Prokuratūra ir tiesu iestāde 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 6. panta 1. punkta izpratnē?

         (1)  Padomes Pamatlēmums 2002/584/JAI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm – atsevišķu dalībvalstu paziņojumi par Pamatlēmuma pieņemšanu (Pamatlēmums) (OV 2002, L 190, 1. lpp.).


title: Lieta T-646/16 P: Vispārējās tiesas 2018. gada 19. jūlija spriedums – Simpson/Padome (Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Paaugstinājums pakāpē – Klasificēšana pakāpē – Lēmums nepiešķirt ieinteresētajai personai AD 9 pakāpi pēc veiksmīgas atklātā AD 9 pakāpes konkursa nokārtošanas – Prasības noraidīšana pirmajā instancē pēc Vispārējās tiesas veiktās lietas nodošanas atpakaļ – Iztiesāšanas sastāvs, kas ir izdevis rīkojumu pirmajā instancē – Civildienesta tiesas tiesneša iecelšanas procedūra – Ar likumu izveidota tiesa – Likumīgas tiesas princips)

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/11

      Vispārējās tiesas 2018. gada 19. jūlija spriedums – Simpson/Padome
      (Lieta T-646/16 P) (1)

      ((Apelācija - Civildienests - Ierēdņi - Paaugstinājums pakāpē - Klasificēšana pakāpē - Lēmums nepiešķirt ieinteresētajai personai AD 9 pakāpi pēc veiksmīgas atklātā AD 9 pakāpes konkursa nokārtošanas - Prasības noraidīšana pirmajā instancē pēc Vispārējās tiesas veiktās lietas nodošanas atpakaļ - Iztiesāšanas sastāvs, kas ir izdevis rīkojumu pirmajā instancē - Civildienesta tiesas tiesneša iecelšanas procedūra - Ar likumu izveidota tiesa - Likumīgas tiesas princips))
      (2018/C 364/10)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Erik Simpson (Brisele, Beļģija) (pārstāvji: M. Velardo, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji: M. Bauer un E. Rebasti)

         Priekšmets

      Apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2016. gada 24. jūnija rīkojumu Simpson/Padome (F-142/11 RENV, EU:F:2016:136), ar ko tiek lūgts atcelt šo rīkojumu.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2016. gada 24. jūnija rīkojumu Simpson/Padome (F-142/11 RENV).

                  2)

                  Nodot lietu atpakaļ Vispārējās tiesas palātai, kura nav lēmusi par šo apelācijas sūdzību.

                  3)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

         (1)  OV C 419, 14.11.2016.


title: Lieta T-402/18: Prasība, kas celta 2018. gada 3. jūlijā – Aquino u.c./Parlaments

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/14

      Prasība, kas celta 2018. gada 3. jūlijā – Aquino u.c./Parlaments
      (Lieta T-402/18)
      (2018/C 364/14)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Roberto Aquino (Brisele, Beļģija) un 30 citi prasītāji (pārstāve: L. Levi, advokāte)

         Atbildētājs: Eiropas Parlaments

         Prasījumi

      Prasītāji lūdz Vispārējo tiesu:

                  —

                  atzīt šo prasību par pieņemamu un pamatotu;

                  —

                  līdz ar to:

                              —

                              atcelt 2018. gada 2. jūlija lēmumu par mutisko tulku pieprasījumu attiecībā uz 2018. gada 3. jūliju, kā arī turpmākos lēmumus par mutisko tulku pieprasījumiem attiecībā uz 2018. gada 4., 5., 10. un 11. jūliju;

                              —

                              piespriest atbildētājam atlīdzināt nodarīto morālo kaitējumu, kas ex aequo et bono ir noteikts 1 000 euro apmērā attiecībā uz katru prasītāju;

                              —

                              piespriest atbildētājam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāji izvirza trīs pamatus, kuri būtībā ir tādi paši vai līdzīgi tiem, kas ir izvirzīti lietā T-401/18 SFIE-PE/Parlaments.


title: Lieta T-693/16 P: Vispārējās tiesas 2018. gada 19. jūlija spriedums – HG/Komisija (Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Darbs trešā valstī – Administrācijas piešķirts mājoklis – Disciplinārsods – Pirmajā instancē celtas prasības noraidīšana – Iztiesāšanas sastāvs, kas pasludināja spriedumu pirmajā instancē – Civildienesta tiesas tiesneša iecelšanas kārtība – Ar likumu izveidota tiesa – Likumīgas tiesas princips)

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/11

      Vispārējās tiesas 2018. gada 19. jūlija spriedums – HG/Komisija
      (Lieta T-693/16 P) (1)

      ((Apelācija - Civildienests - Ierēdņi - Darbs trešā valstī - Administrācijas piešķirts mājoklis - Disciplinārsods - Pirmajā instancē celtas prasības noraidīšana - Iztiesāšanas sastāvs, kas pasludināja spriedumu pirmajā instancē - Civildienesta tiesas tiesneša iecelšanas kārtība - Ar likumu izveidota tiesa - Likumīgas tiesas princips))
      (2018/C 364/11)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: HG (pārstāvis: L. Levi, advokāts)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: sākotnēji G. Berscheid un C. Berardis-Kayser, vēlāk G. Berscheid un T. Bohr, pārstāvji, kam palīdz A. Dal Ferro, advokāts)

         Priekšmets

      Apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2016. gada 19. jūlija spriedumu HG/Komisija (F-149/15, EU:F:2016:155), kurā tiek lūgts atcelt šo spriedumu.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2016. gada 19. jūlija spriedumu HG/Komisija (F-149/15).

                  2)

                  Nodot lietu atpakaļ citai Vispārējās tiesas palātai, nevis tai, kas izskatīja šo apelāciju.

                  3)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

         (1)  JO C 441, 28.11.2016.


title: Lieta C-509/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. augustā iesniedza Supreme Court (Īrija) – Minister for Justice and Equality/PF

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/8

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 6. augustā iesniedza Supreme Court (Īrija) – Minister for Justice and Equality/PF
      (Lieta C-509/18)
      (2018/C 364/08)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Iesniedzējtiesa

         Supreme Court

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Minister for Justice and Equality

         Atbildētājs: PF

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai kritēriji, pēc kuriem nosaka, vai prokurors, kas ir izraudzīts par izsniegšanas tiesu iestādi atbilstoši [Pamatlēmuma (1)] 6. panta 1. punktam, ir tiesu iestāde šī 2002. gada Pamatlēmuma par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm6. panta 1. punktā ietvertā teikuma autonomā izpratnē, ir šādi: 1) prokurors ir neatkarīgs no izpildvaras un 2) savā tiesību sistēmā tiek uzskatīts par tādu, kas īsteno tiesvedību vai piedalās tiesas spriešanā?

                  2)

                  Ja nē, tad kādi ir kritēriji, pēc kuriem valsts tiesa nosaka, vai prokurors, kas ir izraudzīts par izsniegšanas tiesu iestādi atbilstoši Pamatlēmuma 6. panta 1. punktam, ir tiesu iestāde atbilstoši 6. panta 1. punktam?

                  3)

                  Ja kritēriji iekļauj prasību, ka prokuroram jāīsteno tiesvedība vai jāpiedalās tiesas spriešanā, vai tas ir jānosaka saskaņā ar prokurora statusu viņa tiesību sistēmā vai saskaņā ar konkrētiem objektīviem kritērijiem? Ja tas ir jādara saskaņā ar objektīviem kritērijiem, tad kādi tie ir?

                  4)

                  Vai Lietuvas Republikas Prokuratūra ir tiesu iestāde šī 2002. gada Pamatlēmuma par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 6. panta 1. punktā ietvertā teikuma autonomā izpratnē?

         (1)  Padomes Pamatlēmums 2002/584/JAI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm – atsevišķu dalībvalstu paziņojumi par Pamatlēmuma pieņemšanu (Pamatlēmums) (OV 2002, L 190, 1. lpp.).


title: Lieta T-470/18: Prasība, kas celta 2018. gada 31. jūlijā – Telenet/Komisija

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/17

      Prasība, kas celta 2018. gada 31. jūlijā – Telenet/Komisija
      (Lieta T-470/18)
      (2018/C 364/18)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Telenet (Mehelena, Beļģija) (pārstāvji: Y. Desmedt un E. Monard, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasība ir vērsta pret Komisijas Lēmumu C(2018) 3410 final (2018. gada 25. maijs), kas ir pieņemts atbilstoši Direktīvas 2002/21/EK (1) 7. panta 3. punktam attiecībā uz lietu BE/2018/2073 – vairumtirdzniecības līmeņa vietēja piekļuve fiksētā vietā Beļģijā; lietu BE/2018/2074 – plašpatēriņa produktu vairumtirdzniecības līmeņa centralizēta piekļuve fiksētā vietā Beļģijā un lietu BE/2018/2075 – vairumtirdzniecības līmeņa televīzijas apraide Beļģijā.
      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Direktīvas 2002/21/EK 7. panta 4. punktu un, neuzsākdama pārbaudes II posmu, ir ļaunprātīgi izmantojusi savu rīcības brīvību.

                              —

                              Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka Komisija vairākkārt esot paudusi bažas par Beļģijas regulatīvās iestādes sniegto tirgus definīciju.

                              —

                              Prasītāja papildus apgalvo, ka gadījumā, kad Komisijai ir nopietnas šaubas par piedāvāto regulatīvo pasākumu, tai saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK 7. panta 4. punktu esot jāierosina II posma pārbaude.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija nav norādījusi pamatojumu, balstoties uz kuru tā ir secinājusi, ka ar izraudzīto tirgus definīciju netiek mainīts regulējošais iznākums.

                              —

                              Šajā ziņā prasītāja uzskata, ka Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka II posma izmeklēšanu var neuzsākt tādēļ, ka ar Komisijas ieskatā atbilstošāko tirgus definīciju tiktu sasniegts tas pats regulējošais iznākums, kāds ir piedāvāts pasākuma projektā. Ar atbilstošo tirgus definīciju nešaubīgi tiktu mainīta prasītājas juridiskā situācija.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija nav nodrošinājusi Direktīvā 2002/21/EK ietvertās procesuālajās garantijas.

                              —

                              Šajā ziņā prasītāja uzskata, ka attiecībā uz pasākuma projektā, kuru Beļģijas regulatīvā iestāde ir iesniegusi Komisijai, ietverto tirgus definīciju neesot notikusi Direktīvas 2002/21/EK 6. pantā un 16. panta 6. punktā paredzētā publiskā apspriešana.

                              —

                              Prasītāja turklāt apgalvot, ka Komisija esot pārkāpusi procedūras noteikumus, komentēdama priekšlikumu, par kuru nav notikusi publiska apspriešana.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33.lpp.).


title: Lieta C-428/18: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 28. jūnijā iesniedza Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Spānija) – Jörg Paul Konrad Fritz Bode/Instituto Nacional de la Seguridad Social un Tesorería General de la Seguridad Social

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/2

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2018. gada 28. jūnijā iesniedza Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Spānija) – Jörg Paul Konrad Fritz Bode/Instituto Nacional de la Seguridad Social un Tesorería General de la Seguridad Social

      (Lieta C-428/18)
      (2018/C 364/02)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal Superior de Justicia de Galicia

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Jörg Paul Konrad Fritz Bode

         Atbildētāji: Instituto Nacional de la Seguridad Social un Tesorería General de la Seguridad Social

         Prejudiciālais jautājums

      Vai LESD 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā pieeja priekšlaicīgai vecuma pensijai tiek padarīta atkarīga no nosacījuma, ka izmaksājamās pensijas apmēram ir jābūt lielākam par minimālo pensiju, kādu attiecīgajai personai būtu jāizmaksā atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam, interpretējot šo “izmaksājamo pensiju” kā faktisko pensiju, ko izmaksā tikai kompetentā dalībvalsts (šajā gadījumā – Spānija), neņemot vērā arī faktisko pensiju, kuru attiecīgā persona varētu saņemt kā tāda paša veida pabalstu no vienas vai vairākām citām dalībvalstīm?


title: Lieta T-471/18: Prasība, kas celta 2018. gada 2. augustā – WV/EĀDD

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/18

      Prasība, kas celta 2018. gada 2. augustā – WV/EĀDD
      (Lieta T-471/18)
      (2018/C 364/19)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: WV (pārstāvis: É. Boigelot, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Ārējās darbības dienests (EĀDD)

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt 2017. gada 27. novembra lēmumu ar atsauces numuru “eeas.ba.hr.3(2017)6459331”, kura avots ir [konfidenciāli] (1) un ar kuru tiek noteikts ieturējums no prasītājas darba samaksas par 72 kalendārajām dienām;

                  —

                  ciktāl nepieciešams, atcelt 2018. gada 2. maija lēmumu (“eeas.ba.hr.3/ED/ld(2018)2309062”), ar kuru ir skaidri noraidīta prasītājas 2018. gada 3. janvārī iesniegtā sūdzība;

                  —

                  nolemt, ka summām, kas šīs atcelšanas rezultātā ir atmaksājamas prasītājai, ir jāpieskaita nokavējuma procenti ar likmi 5 % gadā vai jebkādu citu Vispārējās tiesas noteiktu likmi, kas tiek aprēķināti faktiskās atmaksas dienā par laiku, kas pagājis no dažādo ieturējumu veikšanas datuma;

                  —

                  piespriest atbildētājam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Eiropas Savienības Vispārējās tiesas Reglamenta 134. pantu.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza vienu pamatu par to, ka esot pārkāpti Civildienesta noteikumu (1.e panta 2. punkts, 12., 12.a, 21., 25., 26., 55. un 60. pants, neesot izpildīts pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses un neesot ievērots labas pārvaldības princips, kā arī esot pārkāpti Civildienesta noteikumu IX pielikuma 1. un 2. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.). Prasītāja atsaucas arī uz to, ka esot pārkāpti Pamattiesību hartas 41., 47. un 52. pants, kā arī pārkāpta Eiropas Cilvēktiesību konvencija un tiesības uz aizstāvību, pārkāpts LESD 296. pants, kā arī esot ļaunprātīgi izmantotas tiesības un nepareizi izmantota procedūra, un arīdzan acīmredzami pārkāpts tiesiskās paļāvības princips un pušu procesuālo tiesību vienlīdzība. Visbeidzot, prasītāja atsaucas uz to, ka esot pārkāpts princips, ka administrācijai lēmums ir jāpieņem tikai, balstoties uz likumīgi pieņemamiem apsvērumiem, proti tādiem apsvērumiem, kas ir atbilstīgi un kuros nav acīmredzamu kļūdu faktu vai juridiskajā vērtējumā, kā arī esot pārkāpti samērīguma, sacīkstes un tiesiskās drošības principi, un arīdzan pārkāpts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) princips.

         (1)  Konfidenciālie dati ir aizsegti.


title: Lieta T-482/18: Prasība, kas celta 2018. gada 10. augustā – XF/Komisija

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/19

      Prasība, kas celta 2018. gada 10. augustā – XF/Komisija
      (Lieta T-482/18)
      (2018/C 364/20)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: XF (pārstāvis: J.-N. Louis, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt 2017. gada 2. oktobra lēmumu nepiešķirt viņam iekārtošanās pabalstu, kad viņš pārvācās un stājās amatā EĀDD galvenajā mītnē;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza vienu pamatu par Civildienesta noteikumu 20. panta un to VII pielikuma 5. panta pārkāpumu.


title: Lieta T-375/18: Prasība, kas celta 2018. gada 19. jūnijā – Gollnisch/Parlaments

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/12

      Prasība, kas celta 2018. gada 19. jūnijā – Gollnisch/Parlaments
      (Lieta T-375/18)
      (2018/C 364/12)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Bruno Gollnisch (Villiers-le-Mahieu, Francija) (pārstāvis: B. Bonnefoy-Claudet, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Parlaments

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  konstatēt, ka Delegācijas attiecībām ar Japānu priekšsēdētāja lēmums, kas paziņots 2018. gada 20. martā, ir prettiesisks;

                  —

                  atcelt šo lēmumu;

                  —

                  kopumā atcelt Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja, kā arī Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāra netiešu lēmumu noraidīt tiem 2018. gada 2. maijā iesniegtās sūdzības;

                  —

                  atcelt pēc iepriekš minētajiem aktiem pieņemtos aktus un veiktos pasākumus;

                  —

                  piešķirt prasītājam 1 euro summu kā kompensāciju par morālo kaitējumu, kas izriet no tā izslēgšanas no parlamenta ceļojuma un atlīdzības, uz ko tam ir tiesības, neievērošanas;

                  —

                  piešķirt viņam arī summu 3 500 euro apmērā par izdevumiem, kas radušies, sagatavojot šo prasību;

                  —

                  piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Pirmais pamats attiecas uz īstenošanas noteikumu, ar kuriem reglamentē delegāciju darbu un braucienus ārpus Eiropas Savienības, pārkāpumu.

                  2.

                  Otrais pamats attiecas uz tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz labu pārvaldību pārkāpumu.


title: Lieta T-501/18: Prasība, kas celta 2018. gada 22. augustā – Currency One/EUIPO – Cinkciarz.pl (“CINKCIARZ”)

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/20

      Prasība, kas celta 2018. gada 22. augustā – Currency One/EUIPO – Cinkciarz.pl (“CINKCIARZ”)
      (Lieta T-501/18)
      (2018/C 364/21)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – poļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Currency One S. A. (Poznaņa, Polija) (pārstāvis: P. Szmidt, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Cinkciarz.pl sp. z o.o. (Zielona Góra, Polija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “CINKCIARZ” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 13 678 991

         Process EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas piektās padomes 2018. gada 18. jūnija lēmums lietā R 2598/2017–5

         Prasītājas prasījumi

      Prasītājas prasījumi ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp procesā Apelācijas padomē radušos izdevumus.

         Izvirzītais pamats

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 59. panta 1. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu, pārkāpums.


title: Lieta T-422/18: Prasība, kas celta 2018. gada 6. jūlijā – RATP/Komisija

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/14

      Prasība, kas celta 2018. gada 6. jūlijā – RATP/Komisija
      (Lieta T-422/18)
      (2018/C 364/15)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Régie autonome des transports parisiens (RATP) (Parīze, Francija) (pārstāvji: E. Morgan de Rivery, P. Delelis un C. Lavin, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  pamatojoties uz LESD 263. pantu, atcelt Komisijas 2018. gada 5. marta Lēmumu nodrošināt piekļuvi dokumentiem, uz kuriem attiecas lūgums par piekļuvi dokumentiem, kuri reģistrēti ar Nr. GestDem 2017/7530 saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem un

                  —

                  katrā ziņā, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza piecus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) 4. panta 4. punktu, kā arī Komisijas Labas administratīvās prakses kodeksa, kas pievienots Komisijas iekšējā reglamenta pielikumā (C(2000) 3614 (OV 2000, L 308, 26. lpp.), 5. panta 3. punkta b) apakšpunktu un 5. panta 6. punktu nodaļā par Regulas Nr. 1049/2001 īstenošanas noteikumiem, jo Komisijai nebija tiesību jebkādā veidā paziņot strīdīgos dokumentus, neinformējot par to prasītāju.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktā paredzēto labas pārvaldības principu, kā arī nav izpildījusi rūpības pienākumu, kāds tas ir noteikts attiecīgajā judikatūrā, un līdz ar to Komisija nav ievērojusi Regulas Nr. 1049/2001 mērķi, saskaņā ar kuru atbilstoši tās 1. panta c) apakšpunktam šīs regulas mērķis ir “sekmēt labu administratīvo praksi attiecībā uz piekļuvi dokumentiem.”

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmo, otro un trešo ievilkumu, jo tā ir atteikusies piemērot izņēmumus, uz kuriem atsaucās prasītāja. Šim pamatam ir trīs daļas:

                              —

                              pirmajā daļā tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešo ievilkumu, jo tā apzināti atteicās piemērot vispārējo konfidencialitātes prezumpciju, kas piemērojama dokumentiem;

                              —

                              otrajā daļā tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otro ievilkumu, jo tā atteicās ņemt vērā iejaukšanos tiesvedībās, kas līdz ar dokumentu paziņošanu bija kļuvusi nozīmīga;

                              —

                              trešajā daļā tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmo ievilkumu, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantu, Pamattiesību hartas 7. pantu, kā arī LESD 339. pantu, jo tā neņēma vērā prasītājas komerciālās, finansiālās un stratēģiskās intereses.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas esot pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.) 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 8. pantu, jo tā atteicās aizklāt attiecīgās fiziskās personas, strīdīgo dokumentu autores, identitāti.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija neesot izpildījusi prasību norādīt pamatojumu, kas tai ir jāņem vērā saskaņā ar LESD 296. pantu, pirms vai pēc dokumentu nosūtīšanas neinformējot prasītāju par iemesliem, kas varēja pamatot tās vēlmi nosūtīt minētos dokumentus.


title: Lieta T-437/18: Prasība, kas celta 2018. gada 13. jūlijā – Tilly-Sabco/Komisija

text:
               8.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/15

      Prasība, kas celta 2018. gada 13. jūlijā – Tilly-Sabco/Komisija
      (Lieta T-437/18)
      (2018/C 364/16)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Tilly-Sabco (Guerlesquin, Francija) (pārstāvji: R. Milchior un S. Charbonnel, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt par pieņemamu prasītājas prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar Īstenošanas regulu (ES) 689/2013 (2013. gada 18. jūlijs), ar ko nosaka eksporta kompensācijas par mājputnu gaļu (OV L 196/13, 19.6.2013);

                  —

                  galvenokārt atzīt, ka Komisijai ir pienākums izmaksāt prasītājai naudas summu 3 238 000 EUR apmērā, no kuras

                  —

                  2 848 000 EUR atbilst nesaņemtajām kompensācijām par laikposmā no 2013. gada 19. jūlija līdz 31. decembrim veiktajiem pārdošanas darījumiem;

                  —

                  390 000 EUR ir kompensācijas attiecībā uz negūto peļņu saistībā ar neveiktajiem pārdošanas darījumiem par papildus 3 550 tonnām ar galamērķi Tuvo Austrumu valstīs šajā pašā laikposmā;

                  —

                  piespriest Komisijai samaksāt galvenokārt prasīto naudas summu 3 238 000 EUR apmērā,

                  —

                  pārvērtējot un pieskaitot kompensācijas procentus, sākot no 2010. gada 20. septembra līdz sprieduma pasludināšanai šajā tiesvedībā, gada inflācijas līmenī, kādu Eurostat (Eiropas Savienības Statistikas birojs) attiecīgajā laikposmā ir konstatējis dalībvalstī, kurā šī sabiedrība ir reģistrēta;

                  —

                  pieskaitot nokavējuma procentus, sākot no šī sprieduma pasludināšanas datuma, atbilstoši likmei, ko Eiropas Centrālā banka (ECB) ir noteikusi savām galvenajām refinansēšanas operācijām, pieskaitot divus procentpunktus;

                  —

                  atļaut prasītājai pielāgot tās procesuālo rakstu un prasījumus gadījumā, ja Komisija pirms tiesvedības par šo prasību rakstveida daļas beigām pieņemtu īstenošanas regulu, ar kuru tiktu aizstāta Regula 689/2013;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo prasību.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus, kuri atbilst trīs kompensācijas prasības būtiskiem nosacījumiem, kas šajā lietā esot kumulatīvi izpildīti, proti, ka ir noticis pārmestās rīcības prettiesiskumam atbilstošs kaitējumu radošs notikums, ir radies kaitējums un starp kaitējumu radošo notikumu un kaitējumu pastāv cēloņsakarība.
      Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka, pieņemot Komisijas Īstenošanas regulu (ES) Nr. 689/2013 (2013. gada 18. jūlijs), ar ko nosaka eksporta kompensācijas par mājputnu gaļu (OV 2013, L 196, 13. lpp.), kuru Tiesa ir atcēlusi ar 2017. gada 20. septembra spriedumu Tilly-Sabco/Komisija (C-183/16 P, EU:C:2017:704), ir izdarīts Savienības tiesību pārkāpums, kas ir pietiekams, lai konstatētu pietiekami būtiska pārkāpuma esamību.
      Otrkārt, tā uzskata, ka Komisija, prettiesiski pieņemot tiesību aktu, ar kuru līdz nulles apmēram ir samazinātas kompensācijas par saldētas cāļu gaļas pārdošanu uz noteiktām valstīm ārpus ES zonas, ir izdarījusi pietiekami būtisku pārkāpumu, kas veido kaitējumu radījušo notikumu, kura dēļ prasītājai ir radies reāls un droši zināms kaitējums. Šis kaitējums, kā norāda prasītāja, izpaužas apstāklī, ka tā nav saņēmusi kompensācijas līdz 2013. gada 31. decembrim.
      Treškārt, prasītāja sabiedrība norāda, ka tā pamatoti pieprasot kompensāciju par tai radītajiem zaudējumiem saistībā ar kompensāciju prettiesisko atcelšanu laikposmā no 2013. gada 19. jūlija līdz 31. decembrim. Komisijas kļūdainā rīcība tādējādi esot tai apgalvoti nodarītā kaitējuma noteicošais cēlonis un līdz ar to starp šo kļūdu un minēto kaitējumu pastāvot nepastarpināta un tieša saikne.


title: Lieta T-184/17: Vispārējās tiesas 2018. gada 13. septembra spriedums – Leifheit/EUIPO (Četru zaļu kvadrātu izvietojums uz svariem) (Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības preču zīmes, kuru veido četri zaļi kvadrāti uz svariem, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts))

text:
               29.10.2018

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 392/27

      Vispārējās tiesas 2018. gada 13. septembra spriedums – Leifheit/EUIPO (Četru zaļu kvadrātu izvietojums uz svariem)
      (Lieta T-184/17) (1)

      ((Eiropas Savienības preču zīme - Eiropas Savienības preču zīmes, kuru veido četri zaļi kvadrāti uz svariem, reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamats - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)))
      (2018/C 392/33)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Leifheit AG (Nassau, Vācija) (pārstāvji: G. Hasselblatt, V. Töbelmann un P. Schneider, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: sākotnēji V. Mensing un A. Schifko, vēlāk V. Mensing un D. Hanf)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2017. gada 9. janvāra lēmumu lietā R 1115/2016-1 attiecībā uz pieteikumu par apzīmējuma, kuru veido četri zaļi kvadrāti uz svariem, kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Leifheit AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 161, 22.5.2017.