title: Tiesas spriedums 2003. gada 9.septembrī.#Landeshauptstadt Kiel pret Norbert Jaeger.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein - Vācija.#Sociālā politika - Direktīva 93/104/EK.#Lieta C-151/02.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2003. gada 9. septembrī (1)

      Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104/EK – “Darba laika” un “atpūtas laika” jēdzieni – Ārstu dežūras (“Bereitschaftsdienst”) slimnīcās
      Lieta C‑151/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko iesniedza Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein (Vācija) tiesvedībā

      Landeshauptstadt Kiel
      pret
      Norbert Jaeger,

      lai saņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvu 93/104/EK par dažiem darba
         laika organizācijas aspektiem (OV L 307, 18. lpp.), it īpaši tās 2. panta 1. un 3. punktu,

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodriguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji M. Vatelē [M. Wathelet], R. Šintgens [R. Schintgen] (referents) un K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], P. Janns [P. Jann], V. Skouris [V. Skouris], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un A. Ross [A. Rosas],

      ģenerāladvokāts: D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretārs: H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Landeshauptstadt Kiel vārdā – V. Veislēders [W. Weißleder], Rechtsanwalt,
      –        Jaeger [Jēgera] vārdā – F. Šramms [F. Schramm], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W. ‑D. Plessing] un M. Lumma [M. Lumma], pārstāvji,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Molde [J. Molde], pārstāvis,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – P. Ormonda [P. Ormond], pārstāve, kam palīdz K. Smita [K. Smith], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [A. Aresu] un K. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies Landeshauptstadt Kiel, ko pārstāvēja V. Veislēders, M. Behtolds [M. Bechtold] un D. Zeklers [D. Seckler], Rechtsanwälte, Jēgera kunga, ko pārstāvēja F. Šramms, Rechtsanwalt, Vācijas valdības, ko pārstāvēja V. D. Plesings, Francijas valdības, ko pārstāvēja K. Lemērs [C. Lemaire], pilnvarotais pārstāvis, Nīderlandes valdības, ko pārstāvēja N. A. J. Bels [N. A. J. Bel], pilnvarotais pārstāvis, Apvienotās Karalistes valdības, ko pārstāvēja P. Ormonda, kam palīdzēja K. Smita, un Eiropas Kopienu
         Komisijas, ko pārstāvēja K. Krepels un F. Hofmeisters [F. Hoffmeister], pilnvarotie pārstāvji, apsvērumus 2003. gada 25. februāra tiesas sēdē,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2003. gada 8. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2002. gada 12. marta rīkojumu, kas grozīts ar 2002. gada 25. marta rīkojumu, ko Tiesas kanceleja saņēmusi 2002. gada 26. aprīlī,
         LandesarbeitsgerichtSchleswig-Holstein (Šlēsvigas‑Holšteinas Federālās zemes Darba strīdu tiesa) EKL 234. panta kārtībā ir iesniegusi četrus prejudiciālus jautājumus
         par Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV L 307, 18. lpp.),
         īpaši tās 2. panta 1. punkta un 3. panta, interpretāciju.

      2        Šie jautājumi tika uzdoti saistībā ar strīdu starp Landeshauptstadt Kiel (turpmāk tekstā – “Ķīles pilsēta”) un Jēgeru par jēdzienu “darba laiks” un “atpūtas laiks” definīcijām Direktīvas 93/104
         ietvaros ārstu dežūru (“Beretschaftsdienst”) slimnīcās kontekstā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Ar Direktīvas 93/104 1. pantu ir noteikts veselības un drošības prasību minimums attiecībā uz darba laika organizāciju, un
         tas attiecas uz visiem darbības veidiem – gan privāto, gan publisko sektoru, izņemot gaisa, dzelzceļa, autoceļu, jūras, iekšzemes
         ūdensceļu un ezeru transportu, jūras zvejniecību, citus darbus jūrā un prakses ārstu darbību.

      4        Saskaņā ar Direktīvas 93/104 2. pantu “Definīcijas”:

      “Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
      1.      “darba laiks” ir jebkurš laikposms, kura laikā darba ņēmējs strādā, atrodas darba devēja rīcībā un veic savu darbu vai pilda
         pienākumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi;

      2.      “atpūtas laiks” ir jebkurš laikposms, kas nav darba laiks;
      [..].”
      5        Direktīvas 93/104 II iedaļā ir noteikti pasākumi, kas dalībvalstīm jāveic, lai nodrošinātu katram darba ņēmējam cita starpā
         arī minimālo pārtraukumu darbā un nedēļas atpūtas laiku, un tajā ir noteikts arī maksimālais nedēļas darba laiks.

      6        Saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu “Diennakts atpūta”:

      “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz minimālo diennakts
         atpūtu, kam jābūt 11 stundas pēc kārtas katru 24 stundu laikposmā.”

      7        Attiecībā uz maksimālo nedēļas darba laiku Direktīvas 93/104 6. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, ievērojot nepieciešamību aizsargāt darba ņēmēju drošību
         un veselību.

      [..]
      2.      Vidējais darba laiks katru septiņu dienu laikposmā, ietverot virsstundas, nepārsniedz 48 stundas.”
      8        Direktīvas 93/104 15. pantā ir noteikts:

      “Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki
         darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai, vai veicināt vai atļaut piemērot tādus koplīgumus vai starp darba devējiem
         un darba ņēmējiem noslēgtus nolīgumus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai.”

      9        Direktīvas 93/104 16. pantā ir paredzēts šādi:

      “Dalībvalstis var noteikt:
      [..]
      2.      bāzes laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, 6. panta piemērošanai (maksimālais nedēļas darba laiks).
      [..]”
      10      Direktīvā 93/104 ir noteiktas arī vairākas atkāpes no dažiem tās pamatnoteikumiem, pamatojoties uz dažu darbību īpašo raksturu
         un attiecinot uz šīm atkāpēm dažu priekšnoteikumu izpildi. Šajā sakarā 17. pantā ir paredzēts:

      “1.      Pienācīgi ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstis var atkāpties no 3.,
         4., 5., 6., 8. vai 16. panta, ja, ņemot vērā attiecīgās darbības īpatnības, darba laika ilgums netiek mērīts un/vai ir normēts,
         vai to var noteikt paši darba ņēmēji, un it īpaši attiecībā uz:

      a)      vadošajām amatpersonām vai citām personām ar patstāvīgām lēmumu pieņemšanas tiesībām;
      b)      ģimenē strādājošajiem; vai
      c)      reliģisko ceremoniju kalpotājiem baznīcās un reliģiskās kopienās.
      2.      Atkāpes var pieņemt ar normatīviem un administratīviem aktiem vai koplīgumiem, vai nolīgumiem starp darba devējiem un darba
         ņēmējiem, ar noteikumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināti līdzvērtīgi kompensācijas atpūtas laiki [laikposmi]
         vai, izņēmuma gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt šādus līdzvērtīgus kompensācijas atpūtas laikus
         [laikposmus], attiecīgajiem darba ņēmējiem nodrošina pienācīgu aizsardzību:

      2.1.      no 3., 4., 5., 8. un 16. panta:
      [..]
      c)      tādas darbības gadījumā, kas saistīta ar vajadzību pēc pakalpojumu vai ražošanas nepārtrauktības, it īpaši:
      i)      pakalpojumi saistībā ar uzņemšanu, ārstniecību un/vai aprūpi, ko veic slimnīcas vai līdzīgas iestādes, iestādes pēc dzīvesvietas
         un cietumi;

      [..]
      iii)      preses, radio, televīzijas, kinematogrāfiskās ražošanas, pasta un telekomunikāciju pakalpojumi, ātrās palīdzības, ugunsdzēsības
         un civilās aizsardzības dienesti;

      [..]
      3.      Atkāpes no 3., 4., 5., 8. un 16. panta var paredzēt koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem valsts
         vai reģionālā līmenī vai, ievērojot to pieņemtos noteikumus, koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem
         zemākā līmenī.

      [..]
      Atkāpes, kas paredzētas pirmajā un otrajā apakšpunktā, var pieļaut ar nosacījumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināti
         līdzvērtīgi kompensācijas atpūtas laiki [laikposmi] vai, izņēmuma gadījumos, ja objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt
         šādus līdzvērtīgus kompensācijas atpūtas laikus [laikposmus], attiecīgajiem darba ņēmējiem nodrošina pienācīgu aizsardzību.

      [..]”
      11      Direktīvas 93/104 18. pantā ir noteikts:

      “1.      a)     Dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1996. gada
         23. novembrim, vai līdz šim datumam nodrošina, ka darba devēji un darba ņēmēji ar nolīgumu nosaka nepieciešamos pasākumus,
         un dalībvalstīm jādara viss, kas vajadzīgs, lai spētu visos gadījumos garantēt šīs direktīvas noteikumu izpildi.

      b)      i)     Tomēr dalībvalstij ir izvēles tiesības nepiemērot 6. pantu, ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības
         principus, un ar noteikumu, ka tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:

      –        neviens darba devējs neprasa darba ņēmējam strādāt vairāk nekā 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta
         2. punktā minētā bāzes laikposma, ja vien viņš nav vispirms saņēmis darba ņēmēja piekrišanu veikt šādu darbu,

      –        neviens darba ņēmējs nav pakļauts jebkādam kaitējumam no sava darba devēja puses sakarā ar nevēlēšanos dot savu piekrišanu
         veikt šādu darbu,

      –        darba devējs ved un atjauno visu šādu darbu veicošu darba ņēmēju uzskaiti,
      –        uzskaites datus nodod kompetento iestāžu rīcībā, kuras saistībā ar darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem
         var aizliegt vai ierobežot nedēļas darba stundu maksimālā skaita pārsniegšanu,

      –        darba devējs pēc pieprasījuma sniedz kompetentajām iestādēm informāciju par gadījumiem, kad darba ņēmēji piekrituši veikt
         darbu, kas pārsniedz 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta 2. punktā minētā bāzes laikposma.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      12      Vācijas darba tiesībās tiek nošķirtas gatavība darbam (“Arbeitsbereitschaft”), dežūras (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma
         gatavība (“Rufbereitschaft”).

      13      Šie trīs jēdzieni nav definēti valsts tiesību aktos, bet izriet no judikatūras.

      14      Gatavība darbam (“Arbeitsbereitschaft”) attiecas uz situāciju, kad darba ņēmējam jābūt darba devēja rīcībā darba vietā un
         viņam ir pienākums būt vienmēr gatavam, lai vajadzības gadījumā varētu veikt attiecīgās darbības.

      15      Dežūras (“Bereitschaftsdienst”) laikā darba ņēmējam ir pienākums būt darba devēja noteiktajā vietā – darba devēja telpās vai
         ārpus tām – un jābūt pieejamam, lai atsauktos uz darba devēja izsaukumu, bet darba ņēmējam ir tiesības atpūsties vai nodarboties
         ar ko citu, kamēr viņa pakalpojumi nav nepieciešami.

      16      Izsaukuma gatavību (“Rufbereitschaft”) raksturo tas, ka darba ņēmējam nav pienākuma palikt darba devēja noteiktajā vietā un
         ir pietiekami katrā laikā būt sasniedzamam izsaukuma gadījumā, lai pēc īsa paziņojuma varētu veikt savus profesionālos pienākumus.

      17      Saskaņā ar Vācijas tiesībām tikai izsaukuma gatavība (“Arbeitsbereitschaft”) ir uzskatāma par pilnu darba laiku. Turpretim
         dežūras (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavība (“Rufbereitschaft”) tiek klasificētas kā atpūtas laiks, izņemot laiku,
         kurā darba ņēmējs faktiski veic savus profesionālos pienākumus.

      18      Vācijas darba un atpūtas laika regulējums ir ietverts 1994. gada 6. jūnija Arbeitsgesetz (Likums par darba laiku, BGBl. 1994 I, 1170. lpp.; turpmāk tekstā – “ArbZG”), kas tika pieņemts, lai transponētu Direktīvu 93/104.

      19      ArbZG 2. panta 1. punktā darba laiks definēts kā laiks starp darba sākumu un beigām ar izņēmumu attiecībā uz pārtraukumiem.

      20      Saskaņā ar ArbZG 3. pantu:

      “Darba ņēmēja dienas darba laiks nedrīkst pārsniegt astoņas stundas. Tas var tikt pagarināts līdz, augstākais, 10 stundām,
         bet tikai ar nosacījumu, ka vidējā astoņu stundu darba diena netiek pārsniegta vairāk nekā sešu kalendāra mēnešu vai 24 nedēļu
         ilgā laika posmā.”

      21      Saskaņā ar ArbZG 5. pantu:

      “1.      Darba ņēmējam pienākas vismaz 11 secīgu stundu atpūtas laiks pēc darba laika beigām.
      2.      Pirmajā punktā minētais atpūtas laiks var tikt saīsināts, augstākais, par vienu stundu slimnīcās un citās aprūpes iestādēs,
         patversmēs, viesnīcās, restorānos un citās iestādēs, kas sniedz izmitināšanas, aprūpēšanas un uzraudzības pakalpojumus, transporta
         nozarē, apraidē, lauksaimniecībā un lopkopībā, ja katrs saīsinājums viena kalendārā mēneša vai četru nedēļu laikposmā tiek
         izlīdzināts, paildzinot kādu citu atpūtas laiku līdz 12 stundām.

      3.      Atkāpjoties no pirmā punkta, atpūtas laika saīsinājumi slimnīcās un citās personu aprūpes iestādēs un patversmēs attiecībā
         uz dežūrām (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavību (“Rufbereitschaft”) var tikt veikti arī citā laikā, ja vien tas nepārsniedz
         pusi no atpūtas laika.

      [..]”
      22      ArbZG 7. pantā ir noteikts:

      “1. Saskaņā ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu var pieļaut:
      1)      atkāpjoties no 3. panta,
      a)      pagarināt darba laiku līdz 10 stundām dienā bez izlīdzināšanas, ja darba laiks regulāri un pietiekami ietver izsaukuma gatavības
         (“Arbeitsbereitschaft”) periodus,

      b)      noteikt citu izlīdzināšanas laikposmu,
      c)      pagarināt darba laiku līdz 10 stundām dienā bez izlīdzināšanas līdz, augstākais, 60 dienām gadā,
      [..]
      2. Ja darba ņēmēju veselība tiek aizsargāta, piešķirot līdzvērtīgu atpūtas laiku, ir pieļaujams darba koplīgumā vai uz koplīguma
         balstītā samaksas koplīgumā ietvert šādus noteikumus:

      1)      atkāpjoties no 5. panta 1. punkta, attiecībā uz dežūru (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavību (“Rufbereitschaft”) veikt
         pielāgojumus, ņemot vērā darba specifiku, un atpūtas laika saīsinājumus, kas radušies profesionālo pienākumu izpildes dēļ,
         izlīdzināt citā laikā;

      [..]
      3)      ja personām tiek sniegti aprūpes, izmitināšanas vai uzraudzības pakalpojumi, šo personu labklājības interesēs var pielāgot
         3. un 4. panta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 2. punkta noteikumus;

      4)      attiecībā uz federālajām, valsts un pašvaldību iestādēm un citām publiskajām sabiedrībām, iestādēm un nodibinājumiem un attiecībā
         uz citiem darba devējiem, kam ir saistoši darba koplīgumi civildienestā vai koplīgumi, kuru saturs pēc būtības ir tāds pats,
         3. un 4. panta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 2. punkta noteikumus var pielāgot šo iestāžu darbības specifikai;

      [..].”
      23      ArbZG 25. pantā ir noteikts:

      “Ja šā likuma spēkā stāšanās brīdī jau esošā koplīgumā vai tādā, kura sekas vēl turpinās, ir noteikumi par atkāpēm saskaņā
         ar 7. panta 1. vai 2. punktu [..], kas pārsniedz iepriekšminētajās normās izklāstītās maksimālās robežas, šie noteikumi ir
         atstājami spēkā. Samaksas koplīgumi, kas balstīti uz koplīgumiem, ir pielīdzināmi pirmajā teikumā minētajiem koplīgumiem [..].”

      24      Bundesangestelltentarifvertrag (Vācijas Civildienesta darba ņēmēju koplīgums, turpmāk tekstā – “BAT”) ir noteikts:

      “15. pants. Parastais darba laiks
      1.      Parastais darba laiks ietver vidēji 38 ar pusi stundas nedēļā (izņemot pārtraukumus). Vidējais parastais darba laiks jāaprēķina
         attiecībā uz 8 nedēļu ilgu laikposmu. [..]

      2.      Parasto darba laiku var pagarināt
      a)      līdz 10 stundām dienā (vidēji 49 stundas nedēļā), ja tas regulāri ietver izsaukuma gatavību (“Arbeitsbereitschaft”) vidēji
         vismaz divas stundas dienā,

      b)      līdz 11 stundām dienā (vidēji 54 stundas nedēļā), ja tas regulāri ietver izsaukuma gatavību (“Arbeitsbereitschaft”) vidēji
         vismaz trīs stundas dienā,

      c)      līdz 12 stundām dienā (vidēji 60 stundas nedēļā), ja darba ņēmējam tikai jābūt darba vietā, lai vajadzības gadījumā veiktu
         profesionālos pienākumus.

      [..]
      6.a      Darba ņēmējam saskaņā ar darba devēja rīkojumiem ir jābūt pieejamam ārpus parastā darba laika darba devēja noteiktā vietā,
         no kuras viņu var pasaukt, ja radusies vajadzība (dežūras (“Bereitschaftsdienst”)). Darba devējs var pieprasīt darba ņēmējam
         būt dežūrā (“Bereitschaftsdienst”) tikai tad, ja ir sagaidāma zināma noslodze, bet pieredze rāda, ka laiks, kurā nav jāveic
         darbs, būs ilgāks par to, kurā šāda nepieciešamība būs. Lai aprēķinātu atalgojumu, dežūras (“Bereitschaftsdienst”), ieskaitot
         laikposmus, kad darbs tika veikts, tiek konvertētas nostrādātajās stundās, pamatojoties uz praksē pieņemto vidējo laiku, kas
         nepieciešams attiecīgajam darbam; šādi iegūtās darba stundas tiek apmaksātas pēc virsstundu likmes. [..]

      Samaksas vietā šādi aprēķinātās darba stundas var, pirms beidzies trešais kalendārais mēnesis, izlīdzināt, piešķirot līdzvērtīgu
         brīvā laika posmu (kompensētā atpūta) [..].”

      25      Attiecībā uz BAT 15. panta 6.a punktu līgumslēdzēji attiecībā uz personālu slimnīcās, medicīnas centros, aprūpes un dzemdību namos, kā arī
         citās iestādēs un namos, kuros personām tiek sniegta medicīniska palīdzība, ir paredzējuši īpašos noteikumus (“Sonderregelungen”,
         turpmāk tekstā – “SR 2a”). Īpašie noteikumi ārstiem un zobārstiem SR 2a uzskaitītajās iestādēs un namos (turpmāk tekstā – “SR 2c”) ir šādi:

      “Nr. 8
      Attiecībā uz 15. panta 6.a punktu [..]
      Dežūras (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavība (“Rufbereitschaft”)
      [..]
      2.      Lai aprēķinātu atalgojumu, dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks, ieskaitot laiku, kas pavadīts, veicot darbu,
         tiek konvertēts darba stundās:

      a)      dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks, ieskaitot laiku, kas pavadīts, veicot darbu, tiek konvertēts darba stundās,
         par pamatu ņemot vidējo laiku, kas vajadzīgs nepieciešamā darba veikšanai:

               Darba kategorija

               Vajadzīgais laiks dežūrām (“Bereitschaftsdienst”)

               Konversija darba laikā

               A

               no 0 līdz 10 %

               15 %

               B

               10–25 %

               25 %

               C

               25–40 %

               40 %

               D

               40–49 %

               55 %

         Ja pieredze rāda, ka dežūrējošajai personai ir bijis jāveic darbs vairāk nekā vidēji trīs reizes laikā no plkst. 22:00 līdz
         plkst. 06:00, A kategorijas dežūru (“Bereitschaftsdienst”) darbu pārklasificē uz B kategoriju

      b)      dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks darba laikā tiek konvertēts, ņemot vērā attiecīgās personas dežūru skaitu
         kalendārajā mēnesī:

               Dežūru (“Bereitschaftsdienst”) skaits kalendārajā mēnesī

               Konversija darba laikā

               1–8

               25 %

               9–12

               35 %

               13 un vairāk

               45 %

         [..]
      7.      Vienā kalendārajā mēnesī
      –        A un B kategorijā nevar būt vairāk par septiņām dežūrām (“Bereitschaftsdienst”),
      –        C un D kategorijā nevar būt vairāk par sešām dežūrām (“Bereitschaftsdienst”).
      Ja nav iespējams nodrošināt pacientu aprūpi, šos skaitļus var uz laiku pārsniegt.
      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      26      Kā izriet no rīkojuma par lūgumu Tiesai, starp pamata prāvas dalībniekiem ir strīds, vai Ķīles pilsētas slimnīcā pavadīto
         dežūru (“Bereitschaftsdienst”) laiks ir uzskatāms par darba vai atpūtas laiku. Strīds iesniedzējtiesā ir tikai par darba tiesību
         aspektiem saistībā ar dežūrām (“Bereitschaftsdienst”), nevis par dežūru atalgojuma noteikumiem.

      27      Kopš 1992. gada 1. maija Jēgers strādā par ārstu Ķīles slimnīcas Ķirurģijas nodaļā. Trīs ceturtdaļas no sava parastā darba
         laika viņš pavada dežūrās (t.i., 28,875 stundas nedēļā). Turklāt viņa pienākums saskaņā ar papildu vienošanos ir nodrošināt
         dežūras, kas atbilstoši SR 2c Nr. 8 2. punktam ir klasificējamas kā D kategorijas darbs. Darba līgumā pamata prāvas dalībnieki ir vienojušies par BAT piemērošanu.

      28      Tātad prasītājam katru mēnesi ir sešas dežūras, kas tiek izlīdzinātas, daļēji piešķirot atpūtas laiku un daļēji izdarot piemaksas.

      29      Dežūra sākas parastās darba dienas beigās, un katras dežūras ilgums ir 16 stundas darbdienās, 25 stundas sestdienās (no plkst.
         08:30 sestdienas rītā līdz plkst. 09:30 svētdienas rītā) un 22 stundas un 45 minūtes svētdienās (no plkst. 08:30 svētdienas
         rītā līdz plkst. 07:15 pirmdienas rītā).

      30      Dežūra tiek organizēta šādi: Jēgers paliek slimnīcā un pēc vajadzības tiek izsaukts, lai veiktu profesionālos pienākumus.
         Viņš atrodas slimnīcā, istabā ar gultu, kurā viņš var gulēt, kamēr viņa pakalpojumi nav vajadzīgi. Šīs uzturēšanās vietas
         piemērotība ir apstrīdama. Tomēr profesionālo pienākumu veikšana nepārsniedz 49 % no dežūras laika.

      31      Prasītājs uzskata, ka viņa kā asistenta vai ātrās palīdzības ārsta veiktās dežūras, pamatojoties uz Direktīvas 93/104 tiešo
         piemērošanu, ArbZG kontekstā ir uzskatāmas par darba laiku. Tiesas sniegtā darba laika jēdziena interpretācija 2000. gada 3. oktobra spriedumā
         lietā C‑303/98 Simap (Recueil, I‑7963. lpp.) ir attiecināma uz izskatāmo lietu, jo situācijas būtībā ir līdzīgas. Īpaši Spānijas dežūrdienesta grūtības,
         par ko bija runa minētajā lietā, būtu salīdzināmas ar izskatāmajā lietā esošajām. Tādēļ ArbZG 5. panta 3. punkts ir pretrunā Direktīvai 93/104 un tādējādi nav piemērojams. Prasītājs piebilst, ka Ķīles pilsēta nevar atsaukties
         uz direktīvas 17. pantā minētajiem atkāpju noteikumiem, kas attiecas tikai uz atpūtas laika ilgumu, neatkarīgi no darba laika
         jēdziena.

      32      Turpretim Ķīles pilsēta uzskata, ka saskaņā ar valsts tiesu pastāvīgo interpretāciju un tiesību doktrīnā visplašāk pārstāvēto
         viedokli dežūru laikposmi, kad profesionālie pienākumi netiek pildīti, ir uzskatāmi par atpūtas laiku. Citā interpretācijā
         ArbZG 5. panta 3. punktam un 7. panta 2. punktam nebūtu nekādas jēgas. Turklāt Simap spriedums nevarot tikt attiecināts uz šo lietu. Attiecīgajiem Spānijas ārstiem bija līgumi par pilnu slodzi primārās aprūpes
         pakalpojumu sniegšanā, bet Vācijas ārsti tiek izsaukti un rezultātā tikai 49 % no dežūras laika pavada, veicot profesionālos
         pienākumus. Visbeidzot, uz valsts tiesisko regulējumu, ar ko tiek ieviestas atkāpes attiecībā uz darba laika ilgumu, attiecas
         Direktīvas 93/104 17. panta 2. punkts un dalībvalstīm šajā jautājumā ir liela rīcības brīvība. Būtu lieki direktīvas 17. pantā
         skaidri norādīt tās 2. pantu, jo tajā ir ietvertas tikai definīcijas.

      33      Pirmās instances tiesa – Arbeitsgericht Kiel [Ķīles Darba lietu tiesa] (Vācija) – savā 2001. gada 8. novembra spriedumā apmierināja prasību un atzina, ka dežūras, ko
         prasītājs ir nostrādājis Ķīles pilsētas slimnīcā, ir uzskatāmas par darba laiku ArbZG 2. panta nozīmē.

      34      Ķīles pilsēta par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Landesarbeitsgericht Scleswig-Holstein.

      35      Apelācijas instances tiesa norāda, ka dežūras (“Bereitschaftsdienst”) jēdziens ArbZG nav skaidri formulēts. “Bereitschaftsdienst” nozīmē pienākumu būt darba devēja noteiktajā vietā un vajadzības gadījumā būt
         gatavam nekavējoties pildīt profesionālos pienākumus. “Nomoda gatavība” (“wache Achtsamkeit”) nav nepieciešama, un ārpus profesionālo
         pienākumu veikšanas darba ņēmējs var atpūsties vai darīt ko citu. Dežūru laikā darba ņēmējam profesionālie pienākumi nav jāveic
         pēc savas paša iniciatīvas, bet gan tikai pēc darba devēja instrukcijām.

      36      Saskaņā ar iepriekš minēto Jēgers veic tādas dežūras, kas saskaņā ar Vācijas tiesībām tiek uzskatītas par atpūtas laiku, nevis
         darba laiku, izņemot laikposmu, kurā viņš tiešām veic profesionālās darbības. Tas izriet no ArbZG 5. panta 3. punkta un 7. panta 2. punkta. Tas, ka atpūtas laika saīsināšana profesionālo pienākumu veikšanas dežūrās dēļ
         var tikt izlīdzināta citā laikā, liecina par to, ka dežūra ir uzskatāma par atpūtas laiku, izņemot laikposmu, kurā attiecīgā
         persona tiek izsaukta veikt profesionālos pienākumus. Tāds varētu būt valsts tiesiskā regulējuma mērķis, jo tā tas izriet
         no ArbZG sagatavošanas darba dokumentiem, kuros minēts, ka dežūrām var sekot darba laiks.

      37      Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa uzskata, ka ir svarīgi noteikt, vai dežūras ir uzskatāmas par darba laiku visā pilnībā pat
         tad, ja attiecīgā persona nepilda savus profesionālos pienākumus, bet tieši pretēji – tai šajā laikā ir ļauts arī gulēt. Iepriekš
         minētajā spriedumā lietā Simap šāds jautājums netika uzdots un Tiesa uz to arī nav atbildējusi.

      38      Gadījumā, ja nav iespējams sniegt skaidru atbildi uz šo jautājumu, prāvas atrisinājums ir atkarīgs no tā, vai ArbZG 5. panta 3. punkts nav pretrunā Direktīvas 93/104 2. panta 1. un 2. punktam.

      39      Visbeidzot, papildus – lai konstatētu, ka prasītājam saskaņā ar līgumā noteikto nav jāstrādā parastais darba laiks un dežūras,
         ieskaitot virsstundas, vairāk nekā desmit stundas dienā un vidēji vairāk nekā 48 stundas nedēļā, – ņemot vērā, ka Ķīles pilsēta
         atsaucas uz ArbZG 5. panta 3. punktu un 7. panta 2. punktu, ir jāizlemj, vai uz šiem noteikumiem attiecas rīcības brīvība, kas dalībvalstīm
         un sociālajiem partneriem piešķirta ar Direktīvu 93/104.

      40      Ja dežūras būtu uzskatāmas par darba laiku visā pilnībā un valsts regulējums attiecībā uz šiem pakalpojumiem būtu pretrunā
         Direktīvas 93/104 3. pantam, tādēļ ka 11 secīgu stundu atpūtas laiku drīkst ne tikai saīsināt, bet arī pārtraukt, uz Vācijas
         tiesību normām tomēr varētu attiecināt minētās direktīvas 17. panta 2. punktu.

      41      Ja ar valsts tiesību aktiem vai piemērojamo koplīgumu darba ņēmējiem ir nodrošināts pienācīgs atpūtas laiks – neatkarīgi no
         tā, ka dežūru laiks tiek saprasts kā atpūtas laiks, – Direktīvas 93/104 mērķis nodrošināt Kopienas darba ņēmēju drošību un
         veselību būtu saglabāts.

      42      Tā kā šādos apstākļos prāvas iztiesāšanai ir nepieciešama Kopienu tiesību interpretācija, Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai laiks, ko darba ņēmējs pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”) slimnīcā, vispārīgi ir uzskatāms par darba laiku Direktīvas 93/104/EK
         2. panta 1. punkta izpratnē, pat ja darba ņēmējam ir ļauts gulēt laikā, kad viņa pakalpojumi nav vajadzīgi?

      2)      Vai valsts tiesību norma, ar kuru dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks tiek klasificēts kā atpūtas laiks, izņemot
         laikposmu, kad tiešām veikti profesionālie pienākumi, lai gan darba ņēmējs paliek slimnīcas telpās un strādā pēc pieprasījuma,
         nav pretrunā Direktīvas 93/104/EK 3. pantam?

      3)      Vai valsts tiesību norma, ar kuru slimnīcās un citās personu uzraudzības un aprūpes iestādēs tiek atļauts saīsināt ikdienas
         11 stundu atpūtas laiku, ja dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) vai pastāvīgā darba gatavībā (“Rufbereitschaft”) reāli nostrādātais
         laiks nepārsniedz pusi no atpūtas laika, atlīdzinot to citā laikā, nav pretrunā Direktīvai 93/104/EK?

      4)      Vai valsts tiesību norma, ar kuru saskaņā ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu attiecībā uz dežūrām (“Bereitschaftsdienst”)
         vai pastāvīgo darba gatavību (“Rufbereitschaft”) tiek atļauts atpūtas laiku pielāgot šādu pienākumu sevišķajiem apstākļiem,
         ieskaitot atpūtas laika saīsinājumus reāli nostrādātā laika dēļ, atlīdzinot šos saīsinājumus citā laikā, nav pretrunā Direktīvai 93/104/EK?”

       Par uzdotajiem jautājumiem
      43      Vispirms jāņem vērā, ka Tiesa saskaņā ar EK līguma 234. pantu nevar lemt par valsts tiesību un Kopienu tiesību normu saderību
         vai interpretēt valsts tiesību normas, tomēr tā dalībvalsts tiesai var sniegt Kopienu tiesību interpretāciju par visiem jautājumiem,
         kas varētu atvieglot iesniedzējtiesai pieņemt lēmumu par saderīgumu izskatāmajā lietā (skat., piemēram, 1993. gada 15. decembra
         spriedumu lietā C‑292/92 Hünermund u.c., Recueil, I‑6787. lpp., 8. punkts; 2001. gada 3. maija spriedumu lietā C‑28/99 Verdonck u.c., Recueil, I‑3399. lpp., 28. punkts; 2001. gada 27. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑285/99 un C‑286/99 Lombardini un Mantovani, Recueil, I‑9233. lpp., 27. punkts).

       Par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu
      44      Ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto, pirmie divi jautājumi ir jāizskata kopā un būtībā tie jāuztver kā jautājums, vai Direktīva 93/104
         ir interpretējama tādējādi, ka laikposms, ko ārsts pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”), ja viņam ir jāuzturas slimnīcā,
         šīs direktīvas nozīmē ir uzskatāms par darba laiku visā pilnībā, pat ja attiecīgajai personai ir atļauts atpūsties darba vietā
         laikā, kad viņa pakalpojumi nav vajadzīgi, un tādējādi dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laikposms, kad darba
         ņēmējs dežūrā aktīvi neveic profesionālos pienākumus, ir uzskatāms par atpūtas laiku, ir pretrunā direktīvai.

      45      Atbildot uz šādi formulētiem jautājumiem, jau sākumā jāatzīst, ka no EK līguma 118.A panta (EK līguma 117.–120. pants ir aizstāti
         ar EKL 136.–143. pantu), kas ir Direktīvas 93/104 juridiskais pamats, un no minētās direktīvas preambulas pirmā, ceturtā,
         septītā un astotā apsvēruma, kā arī no tās 1. panta 1. punkta izriet, ka direktīvas mērķis ir noteikt minimālās prasības darba
         ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabošanai, tuvinot dalībvalstu noteikumus it īpaši attiecībā uz darba laika ilgumu (skat.
         2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑173/99 BECTU, Recueil, I‑4881. lpp., 37. punkts).

      46      Saskaņā ar šiem pašiem noteikumiem šāda saskaņošana Kopienas līmenī attiecībā uz darba laika organizāciju ir iecerēta, lai
         garantētu labāku darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, nodrošinot minimālo atpūtas laiku – sevišķi dienas un nedēļas
         – un pietiekamus pārtraukumus un nosakot darba nedēļas ilguma griestus (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Simap, 49. punkts, un lietā BECTU, 38. punkts).

      47      Šajā sakarā no Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, kas pieņemta Eiropas Padomes tikšanās laikā Strasbūrā
         1989. gada 9. decembrī, un īpaši no tās 8. punkta un 19. punkta pirmās daļas, uz ko izdarīta atsauce arī Direktīvas 93/104
         preambulas ceturtajā apsvērumā, izriet, ka katram darba ņēmējam Eiropas Kopienā ir jābūt apmierinošiem darba un veselības
         apstākļiem darba vidē un tostarp jābūt tiesībām uz iknedēļas atpūtas laiku, kura ilgums dalībvalstīm progresīvi jāsaskaņo
         atbilstoši valsts praksei.

      48      Attiecībā uz jēdzienu “darba laiks” Direktīvas 93/104 izpratnē ir svarīgi atgādināt, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Simap 47. punktā Tiesa ir atzīmējusi, ka direktīvā šis jēdziens ir definēts kā jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā, atrodas
         darba devēja rīcībā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi, un
         šis jēdziens ir pretstatīts atpūtas laika jēdzienam, jo abi ir savstarpēji izslēdzoši.

      49      Iepriekš minētā sprieduma lietā Simap 48. punktā Tiesa ir atzinusi, ka darba laika jēdziena raksturīgās pazīmes ir saskatāmas Valensijas (Spānija) primārās aprūpes
         ārstu dežūrās pavadītajā laikā, kad spēkā bija prasība par viņu klātbūtni veselības centrā. Tiesa spriedumā minētajā lietā
         ir konstatējusi, ka nav strīda par to, ka dežūru laikā saskaņā ar minētajām prasībām ir izpildītas pirmās divas darba laika
         definīcijā minētās prasības un tas, ka šādiem ārstiem ir jāatrodas un jābūt pieejamiem darba vietā, lai pēc pieprasījuma veiktu
         darbu, ir uzskatāms par daļu no viņu darba, kaut arī reāli veiktā darba apjoms mainījās atkarībā no apstākļiem.

      50      Tiesa sprieduma lietā Simap 49. punktā vēl ir piebildusi, ka šī interpretācija atbilst Direktīvas 93/104 mērķiem nodrošināt darba ņēmēju drošības un
         veselības prasību minimumu, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus un pienācīgus pārtraukumus darbā, taču, ja dežūras
         tiktu izslēgtas no “darba laika” direktīvas nozīmē, prasot darba ņēmēja fizisku klātbūtni, šie mērķi tiktu nopietni apdraudēti.

      51      Sprieduma lietā Simap 50. punktā Tiesa ir norādījusi, ka situācija, kad primāras aprūpes ārsti dežurē, esot visu laiku sasniedzamiem, bet neuzturas
         veselības centrā, ir citādāka. Šādā gadījumā, pat ja šie ārsti ir darba devēja rīcībā, esot visu laiku sasniedzamiem, viņi
         var brīvāk rīkoties ar savu laiku un izmantot to savās interesēs; par “darba laiku” Direktīvas 93/104 izpratnē ir uzskatāms
         laiks, ko ārsti pavada, izpildot pienākumus.

      52      Pēc tam, kad Tiesa sprieduma lietā Simap 51. punktā bija noteikusi, ka virsstundas ietilpst “darba laika” jēdzienā saskaņā ar Direktīvu 93/104, minētā sprieduma 52. punktā
         tā secināja, ka primārās aprūpes ārstu dežūrās pavadītais laiks ir uzskatāms par darba laiku pilnībā un, ja nepieciešams,
         par virsstundām direktīvas nozīmē, ja ir prasība dežūras laikā atrasties veselības centrā, bet, tā kā lielākoties ārstiem
         dežūras laikā jābūt tikai visu laiku sasniedzamiem, tad tikai tas laiks, kas pavadīts, sniedzot primārās aprūpes pakalpojumus,
         ir uzskatāms par darba laiku (šajā pašā sakarā skat. 2001. gada 3. jūlija rīkojumu lietā C‑241/99 CIG, Recueil, I‑5139. lpp., 33. un 34. punkts).

      53      Pirmkārt, ir skaidrs, ka ārsts, kurš veic tādus pienākumus kā pamata lietā minētie, ir dežūrā atbilstoši prasībai par klātbūtni
         ārstniecības iestādē.

      54      Otrkārt, nedz ārsta darbību raksturs, nedz arī konteksts neatšķiras no tiem, kas minēti spriedumā lietā Simap; tādējādi nav apšaubāma Tiesas šajā spriedumā sniegtā Direktīvas 93/104 interpretācija.

      55      Šajā sakarā šīs darbības nevar tikt nošķirtas, tādēļ ka lietā, kas bija pamatā spriedumam lietā Simap, primārās aprūpes ārstiem bija nepārtraukts darba laiks, kas varēja sasniegt pat 31 stundu bez nakts atpūtas laika, savukārt
         par dežūrām, kas minētas izskatāmās lietas pamatā, valsts tiesību aktos ir noteikts, ka laiks, kurā attiecīgā persona veic
         darbu, nevar pārsniegt 49 % no kopējā dežūras laika, un tādējādi attiecīgā persona vairāk nekā pusi no dežūras laika nav nodarbināta.

      56      Kā savu secinājumu 3. zemsvītras piezīmē ir minējis ģenerāladvokāts, arī no Spānijas tiesiskā regulējuma attiecībā uz lietu,
         kas ir pamatā spriedumam lietā Simap, izriet, ka ārstiem, kas dežurē slimnīcā, visu šo laiku jābūt darba vietā un nomodā. Tas pats izriet no ģenerāladvokāta secinājumu
         minētajā lietā 15., 31. un 33. punkta.

      57      Turklāt pamata lietā piemērojamajā tiesiskajā regulējumā minētie 49 % attiecas tikai uz konkrētam laika posmam aprēķinātu
         vidējo rādītāju attiecībā uz dežūrās paveikto darbu, tomēr ārsts dežūras laikā var tikt aicināts veikt darbu tik daudz un
         tik ilgi, cik nepieciešams, un tiesību aktos tam nav nekādu ierobežojumu.

      58      Katrā ziņā jēdzieni “darba laiks” un “atpūtas laiks” Direktīvas 93/104 nozīmē nedrīkst tikt interpretēti atkarībā no dažādajiem
         dalībvalstu tiesību aktu noteikumiem, – tie ir Kopienu tiesību jēdzieni, kas nosakāmi saskaņā ar objektīvajām īpašībām, atsaucoties
         uz direktīvas sistēmu un mērķi, kā Tiesa to noteikusi sprieduma lietā Simap 48. un 50. punktā. Tikai ar šādu autonomu interpretāciju ir iespējams nodrošināt pilnīgu direktīvas efektivitāti un vienotu
         minēto jēdzienu piemērošanu visās dalībvalstīs.

      59      Apstāklis, ka darba laika definīcijā ir ietvertas norādes uz “attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi”, nenozīmē, ka
         dalībvalstis var vienpusēji noteikt šā jēdziena saturu. Dalībvalstis nedrīkst attiecināt nekādus noteikumus uz darba ņēmēju
         tiesībām uz to, ka tiek pienācīgi ievērots darba un, attiecīgi, atpūtas laiks, jo šīs tiesības tieši izriet no direktīvas
         noteikumiem. Jebkura cita interpretācija būtu pretēja Direktīvas 93/104 mērķiem, nosakot minimālās prasības, saskaņot darba
         ņēmēju veselības un drošības aizsardzību (skat. 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome,
         Recueil, I‑5755. lpp., 45. un 75. punkts).

      60      Apstāklis, ka Tiesa spriedumā lietā Simap ārstiem, kam dežūru laikā jāatrodas slimnīcā, nav konkrēti noteikusi iespēju atpūsties vai gulēt laikā, kad viņu pakalpojumi
         nav nepieciešami, šajā gadījumā nav būtisks.

      61      Šādi laikposmi, kad darbs netiek veikts, ietilpst dežūrā, ko ārsts veic, esot slimnīcā, jo – atšķirībā no parasta darba laika
         – nepieciešamība steidzami veikt darbu ir atkarīga no apstākļiem un nevar tikt iepriekš plānota.

      62      Tiesa sprieduma lietā Simap 48. punkta pēdējā teikumā ir konkrēti norādījusi uz apstākli, no kura izriet, ka Tiesa secinājumus izdarījusi no tā, ka slimnīcā
         esošie dežūrārsti visu savas dežūras laiku nepārtrauktu darbu neveic.

      63      Izšķirošais faktors attiecībā uz jēdziena “darba laiks” raksturīgajām īpašībām saskaņā ar Tiesas viedokli Direktīvas 93/104
         izpratnē ir tāds, ka slimnīcas dežūrārstiem tiek prasīts dežūras laikā atrasties darba devēja noteiktajā vietā un viņiem jābūt
         pieejamiem darba devējam, lai nepieciešamības gadījumā nekavējoties veiktu darbu. Kā burtiski izriet no sprieduma lietā Simap 48. punkta, šis pienākums, kā dēļ attiecīgie ārsti nevar brīvi noteikt savu atrašanās vietu laikā, kad darbs nav jāveic,
         ir uzskatāms par viņu uzdevuma sastāvdaļu.

      64      Tikai tas, ka darba devējs ārstam piedāvā telpu, kur atpūsties, kamēr viņš neveic profesionālos pienākumus, rezultātā neko
         nemaina.

      65      Vēl jāpiebilst, ka Tiesa jau sprieduma lietā Simap 50. punktā ir atzinusi, ka atšķirībā no ārstiem dežūrā, kad ārstam jābūt visu laiku sasniedzamam, bet ne uz vietas slimnīcā,
         ārsts, kuram visu dežūras laiku jābūt sasniedzamam darba devējam vietā, kuru noteicis darba devējs, ir krietni vien nebrīvāks,
         jo viņš tiek atrauts no ģimenes un sociālās vides un viņam ir mazāk brīvības attiecībā uz laika, kad viņa pakalpojumi nav
         nepieciešami, izlietojumu. Ņemot vērā šos apstākļus, nevar uzskatīt, ka darba ņēmējs, atrodoties darba devēja noteiktajā vietā,
         dežūras laikā, kad netiek veikti profesionālie pienākumi, atpūšas.

      66      Šo interpretāciju nevar apšaubīt, izvirzot iebildumus, kas pamatoti ar ekonomiskām vai organizatoriskām sekām, kādas saskaņā
         ar piecu to dalībvalstu izteikumiem, kas iesniegušas iebildumus atbilstoši Tiesas Statūtu 20. pantam, rastos tad, ja izskatāmajā
         lietā tiktu pieņemts spriedumam lietā Simap pieņemtajam līdzīgs risinājums.

      67      Turklāt no Direktīvas 93/104 piektā apsvēruma izriet, ka “darba ņēmēju drošības, higiēnas un veselības aizsardzības uzlabošana
         darbā ir mērķis, ko nedrīkstētu pakārtot vienīgi saimnieciskiem apsvērumiem”.

      68      No visa iepriekš minētā izriet, ka slēdziens, pie kura Tiesa nonāca spriedumā lietā Simap, saskaņā ar kuru laiks, ko ārsti pavada dežūrās, sniedzot primāro aprūpi, ja ir prasība par fizisku klātbūtni aprūpes centrā,
         visā tā kopumā ir uzskatāms par darba laiku Direktīvas 93/104 izpratnē, neraugoties uz darbu, ko attiecīgās personas faktiski
         veikušas, ir piemērojams attiecībā uz dežūrām, ko Jēgers nostrādājis slimnīcā, kas ir viņa darba vieta.

      69      Šādos apstākļos Direktīvai 93/104 ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā izskatāmajā lietā, saskaņā ar kuru par
         atpūtas laiku tiek uzskatīts laiks, kas pavadīts dežūrā, bet kurā ārstam faktiski savi profesionālie uzdevumi nav jāveic un
         viņš var atpūsties, bet viņam tomēr jāatrodas un jābūt pieejamam darba devēja noteiktajā vietā, lai veiktu šos uzdevumus,
         kad būs nepieciešams vai kad viņam tiks lūgts tos veikt.

      70      Faktiski tā ir vienīgā interpretācija, kas atbilst Direktīvas 93/104 mērķim, kurš savukārt ir nodrošināt efektīvu darba ņēmēju
         veselības aizsardzību un drošību, sniedzot tiem iespēju izmantot minimālo atpūtas laiku. Šī interpretācija ir vēl jo neapstrīdamāka
         attiecībā uz ārstiem, kas dežurē slimnīcās, jo laikposmi, kuros viņu pakalpojumi nav nepieciešami, lai sniegtu neatliekamo
         palīdzību, – atkarībā no gadījuma – ir īsi un/vai ar pārtraukumiem un turklāt šīm personām papildus neatliekamajai palīdzībai
         ir jāuzrauga viņu aprūpē esošo pacientu stāvoklis vai jāveic administratīva rakstura darbības.

      71      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 93/104 ir interpretējama tādējādi, ka laikposms,
         ko ārsts pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”), ja viņam ir jāuzturas slimnīcā, visā tā kopumā ir uzskatāms par darba laiku
         šīs direktīvas izpratnē, pat ja attiecīgajai personai ir atļauts atpūsties darba vietā laikā, kad viņa pakalpojumi nav vajadzīgi,
         un tādējādi direktīvai ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laikposms, kad darba ņēmējs dežūrā
         aktīvi neveic profesionālos pienākumus, ir uzskatāms par atpūtas laiku.

       Par trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu
      72      Uzdodot trešo un ceturto jautājumu, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīva 93/104 ir interpretējama
         tādējādi, ka tai ir pretrunā tādas dalībvalsts tiesību normas, saskaņā ar kurām attiecībā uz dežūrām, kad nepieciešama fiziska
         klātbūtne slimnīcā, ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu var noteikt, ka 11 stundu atpūtas laiks, kas
         tiek saīsināts, strādājot dežūras, var tikt atlīdzināts citā laikā.

      73      No konteksta, kādā uzdots trešais un ceturtais jautājums, izriet, ka iesniedzējtiesa apšauba Direktīvas 93/104 noteikumu un
         ArbZG 5. panta 3. punkta un 7. panta 2. punkta pirmās daļas noteikumu saderīgumu.

      74      Šajā sakarā sākotnēji šķiet, ka tādā dalībvalsts tiesiskajā regulējumā kā iesniedzējtiesas minētais tiek nošķirts tas, vai
         darba ņēmējs ir izsaukts veikt profesionālos pienākumus dežūras laikā vai nē, jo tikai tas laiks, kurā dežūras laikā darba
         ņēmējs ir aktīvi veicis savus pienākumus, tiek kompensēts, tādējādi laikposmi dežūras ietvaros, kuros darba ņēmējs nav aktīvi
         veicis profesionālos pienākumus, tiek uzskatīti par atpūtas laiku.

      75      Kā izriet no atbildes uz abiem iepriekšējiem jautājumiem, dežūras, ko ārsts veic slimnīcā, kurā viņš strādā, visā to kopumā
         ir uzskatāmas par darba laiku neatkarīgi no tā, vai darba ņēmējs šīs dežūras laikā veic turpinātu darbu. Līdz ar to Direktīvai 93/104
         ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laiks, kurā darba ņēmējs dežūras laikā ārstniecības iestādē
         nav veicis aktīvas profesionālās darbības, tiek uzskatīts par atpūtas laiku šīs direktīvas izpratnē un paredzēts atlīdzinājums
         tikai par to laiku, kurā attiecīgais darba ņēmējs ir veicis faktiskas profesionālās darbības.

      76      Lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, ir jāizskaidro Direktīvas 93/104 noteikumi saistībā ar atpūtas laiku un īpaši
         jāpārbauda, vai vispār un kādā apmērā uz tādiem dalībvalsts noteikumiem kā ArbZG 5. panta 3. punkts un 7. panta 2. punkta pirmā daļa attiecas direktīvā paredzētās atkāpju noteikšanas iespējas.

      77      Šajā sakarā Direktīvas 93/104 3. pantā paredzētas katra darba ņēmēja tiesības uz 11 secīgu stundu atpūtas laiku katrā 24 stundu
         laikposmā.

      78      Toties direktīvas 6. pantā ir noteikta prasība dalībvalstīm veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, ievērojot
         nepieciešamību aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību, katru septiņu dienu laikposma vidējais darba laiks, ieskaitot virsstundas,
         nepārsniedz 48 stundas.

      79      Tomēr no abu iepriekš minēto noteikumu teksta izriet, ka tie principā izslēdz tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamata lietā
         minētais piemērošanu, saskaņā ar kuru tiek atļauts darba laiks, kas var ilgt līdz 30 stundām, ja dežūra ir pirms vai tūlīt
         pēc parastā darba laika, vai vairāk nekā 50 stundas nedēļā, ieskaitot dežūrās pavadīto laiku. Citādi var būt tikai tad, ja
         ir piemērojamas Direktīvā 93/104 noteiktās atkāpju iespējas.

      80      Šajā sakarā no ar direktīvu iedibinātās sistēmas izriet, ka, lai gan ar 15. pantu vispārēji tiek atļauta darba ņēmēju veselības
         un drošības aizsardzībai labvēlīgāku valsts noteikumu pieņemšana vai piemērošana, direktīvas 17. pantā savukārt ir noteikts,
         ka tikai daži no tajā izsmeļoši uzskaitītajiem noteikumiem var būt pamats dalībvalstu un to sociālo partneru noteiktajām atkāpēm.

      81      Tomēr, pirmkārt, ir būtiski, ka Direktīvas 93/104 2. pants nav starp noteikumiem, attiecībā uz kuriem saskaņā ar direktīvu
         ir pieļaujamas atkāpes.

      82      Tas apstiprina šā sprieduma 58. un 59. punktā atzīto, ka dalībvalstis nevar brīvi interpretēt direktīvas 2. pantā noteiktās
         definīcijas.

      83      Otrkārt, Direktīvas 93/104 6. pants ir minēts tikai 17. panta 1. punktā, kaut arī ir neapstrīdami, ka pēdējais minētais noteikums
         attiecas uz darbībām, kuras nav saistītas ar ārsta dežūras laikā veikto, kad nepieciešama fiziska klātbūtne ārstniecības iestādē.

      84      Taisnība, ka Direktīvas 93/104 18. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā ir noteikts, ka dalībvalstīm, ievērojot vispārējos
         darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, un ar noteikumu, ka tās veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu,
         ka tiek izpildīti vairāki šajā pantā uzskaitītie nosacījumi, ir tiesības nepiemērot 6. pantu.

      85      Kā Vācijas valdība skaidri apstiprināja tiesas sēdē, nav apstrīdams, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izmantojusi iespēju
         noteikt atkāpes.

      86      Treškārt, Direktīvas 93/104 3. pants ir minēts vairākos šīs direktīvas 17. panta punktos, it īpaši 17. panta 2. punkta 2.1. apakšpunktā,
         – normā, kas attiecas uz pamata prāvu, jo c) apakšpunkta i) daļā ir ietvertas [atkāpes] “tādas darbības gadījumā, kas saistīta
         ar vajadzību pēc pakalpojumu vai ražošanas nepārtrauktības, it īpaši: pakalpojumi saistībā ar uzņemšanu, ārstniecību un/vai
         aprūpi, ko veic slimnīcas vai līdzīgas iestādes, [..]”.

      87      Tādējādi ar Direktīvu 93/104 tiek atzītas ārstniecības un līdzīgu iestāžu dežūrdienestu īpatnības, ievērojot 17. pantā noteiktās
         atkāpju iespējas saistībā ar šiem dienestiem.

      88      Tiesa sprieduma lietā Simap 45. punktā ir noteikusi, ka uz primārās aprūpes ārstu darbībām var attiecināt minētajā punktā noteiktās atkāpes, ja tiek izpildīti
         šajā pantā uzskaitītie nosacījumi (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā CIG, 31. punkts).

      89      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, tā kā tie ir izņēmumi no Direktīvā 93/104 noteiktās Kopienas darba laika organizācijas sistēmas,
         tad 17. pantā minētās atkāpes ir interpretējamas tādējādi, ka to piemērošanas joma aprobežojas ar pašu nepieciešamāko, lai
         saglabātu ar šīm atkāpēm aizsargātās intereses.

      90      Turklāt saskaņā ar Direktīvas 93/104 17. panta 2. punktu uz šādu atkāpju īstenošanu, it īpaši attiecībā uz 3. pantā minēto
         ikdienas atpūtas laiku, noteikti attiecas nosacījums, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināts līdzvērtīgs kompensācijas
         atpūtas laiks vai, izņēmuma gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt šādu līdzvērtīgu kompensācijas atpūtas
         laiku, attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināta pienācīga aizsardzība. Saskaņā ar 17. panta 3. punktu šos pašus nosacījumus
         piemēro, ja atkāpe no 3. panta tiek izdarīta koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem valsts vai reģionālā
         līmenī vai, ievērojot to pieņemtos noteikumus, koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem zemākā līmenī.

      91      Tomēr, no otras puses, kā jau minēts šā sprieduma 81. punktā, ar Direktīvas 93/104 17. pantu netiek pieļautas atkāpes no 2. pantā
         noteiktajām “darba laika” un “atpūtas laika” definīcijām, par atpūtas laiku neuzskatot tos laikposmus, kuros ārsts, kurš veic
         dežūru slimnīcā, aktīvi neveic profesionālos pienākumus, jo šādi laikposmi ir daļa no darba laika direktīvas izpratnē.

      92      Otrkārt, ir jāuzsver, ka Direktīvas 93/104 mērķis ir efektīvi aizsargāt darba ņēmēju veselību un drošību. Ņemot vērā šo būtisko
         mērķi, katram darba ņēmējam it īpaši pienākas atbilstošs atpūtas laiks, kura laikā personai jāspēj ne tikai atgūties no noguruma,
         kas radies darba laikā, bet arī pēc iespējas jānovērš visi riski attiecībā uz darba ņēmēju veselību, ko var radīt secīgi darba
         laika laikposmi bez nepieciešamās atpūtas.

      93      Šajā sakarā no iepriekš minētā sprieduma lietā Apvienotā Karaliste/Padome 15. punkta izriet, ka EKL 118.A pantā lietotie jēdzieni
         “drošība” un “veselība”, kuri ir Direktīvas 93/104 pamatā, ir interpretējami plašāk, ka tie ietver visus faktorus, fiziskos
         vai citāda rakstura, kas var ietekmēt darba ņēmēja veselību un drošību tā darba vidē, ieskaitot it īpaši atsevišķus darba
         laika organizācijas aspektus. Tajā pašā minētā sprieduma punktā Tiesa ir atzīmējusi, ka šāda interpretācija it īpaši ir atbalstīta
         Pasaules Veselības Organizācijas konstitūcijas, kuru ir parakstījušas visas dalībvalstis, preambulā. Tajā veselība ir definēta
         kā pilnīgas fiziskas, garīgas un sociālas labklājības stāvoklis, nevis tikai kā stāvoklis, kad nav slimību vai vārguma.

      94      Saskaņā ar visu iepriekš minēto “līdzvērtīg[us] kompensācijas atpūtas laik[us] [laikposmus]” Direktīvas 93/104 17. panta 2. un
         3. punkta izpratnē, lai atbilstu noteiktajiem kritērijiem, kā arī direktīvas mērķiem, kā noteikts šā sprieduma 92. punktā,
         raksturo tas, ka šādu laikposmu laikā uz darba ņēmēju neattiecas nekādi tādi pienākumi pret darba devēju, kas varētu liegt
         viņam brīvi un nepārtraukti īstenot savas intereses neitralizēt darba ietekmi uz viņa drošību vai veselību. Tādēļ šādiem atpūtas
         laikposmiem jāseko tūlīt pēc neitralizējamā darba laika, lai novērstu darba ņēmēja nogurumu vai pārslodzi secīgu darba laikposmu
         dēļ.

      95      Lai nodrošinātu efektīvu darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzību, ir jāparedz pamatprincips, ka darba laikam seko atpūtas
         laiks. Lai efektīvi atpūstos, darba ņēmējam noteiktu stundu skaitu jābūt iespējai pamest darba vietu, un šīm stundām ir jābūt
         ne tikai secīgām, bet tām jāseko tūlīt pēc darba laika, lai ļautu darba ņēmējam atslābināties un kliedēt nogurumu, kas radies
         pienākumu izpildes laikā. Šī prasība it īpaši ir nepieciešama, ja, atkāpjoties no pamatnoteikuma, parastais darba laiks tiek
         pagarināts līdz dežūras beigām.

      96      Turpretim, ja vairāki darba laikposmi tiek veikti bez nepieciešamā atpūtas laika iestarpināšanas, attiecīgajos apstākļos tiek
         nodarīts kaitējums darba ņēmējam vai arī pārmērīgi tiek izmantotas darba ņēmēja fiziskās iespējas, tādējādi apdraudot viņa
         drošību un veselību, un līdz ar to atpūtas laiks, kas seko šādiem darba laikposmiem, nav pietiekams, lai nodrošinātu attiecīgo
         interešu aizsardzību. Kā jau atzīts šā sprieduma 70. punktā, ārstam, kurš veic dežūras slimnīcā, šis risks ir vēl lielāks,
         ja dežūras ir papildus parastajam darba laikam.

      97      Šādos apstākļos dienas darba laika palielinājums, ko dalībvalstis vai to sociālie partneri var ietekmēt saskaņā ar Direktīvas 93/104
         17. pantu, samazinot atpūtas laiku, kas darba ņēmējam pienākas attiecīgajā darba dienā, it īpaši slimnīcās un līdzīgās iestādēs,
         ir jākompensē, piešķirot atbilstošus atpūtas laikposmus secīgu stundu veidā, kas atbilst stundu skaitam, par kādu ir veikts
         darba laika palielinājums un kas darba ņēmējam jāizmanto pirms nākamā darba laika sākuma. Pamatnoteikumā attiecībā uz šādu
         atpūtas laikposmu piešķiršanu tikai “citā laikā”, kas nav tieši saistīti ar darba laiku, kas pagarināts sakarā ar dežūras
         pabeigšanu, nav pietiekami ņemta vērā nepieciešamība aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību, kas ir Kopienas darba laika
         organizācijas režīma pamatā.

      98      Faktiski tikai izņēmuma apstākļos, kas uzskaitīti 17. pantā, tiek pieļauts, ka darba ņēmējs saņem cita veida piemērotu aizsardzību,
         ja objektīvu apsvērumu dēļ nav iespējams piešķirt līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus.

      99      Tomēr izskatāmajā lietā netiek apgalvots, ka tādas normas kā pamata lietā minētās varētu ietvert šādu gadījumu.

      100    Turklāt nekādos apstākļos ikdienas secīgo 11 stundu atpūtas laika samazinājums, kā tas noteiktos apstākļos un, izpildot dažādus
         nosacījumus, atļauts ar Direktīvu 93/104, nevar radīt to, ka direktīvas 6. pantā noteiktais nedēļas darba laiks tiek pārsniegts
         tādējādi, ka darba ņēmējam savi pienākumi ir jāveic ilgāk nekā vidēji 48 stundas, ieskaitot virsstundas, septiņu dienu ilgā
         laikposmā, pat ja šis laikposms ietver dežūras, kuru laikā darba ņēmējs nav tieši iesaistīts pienākumu izpildē, bet tam ir
         jāatrodas darba vietā.

      101    Kā noteikts šā sprieduma 83. punktā, ar 17. pantu nav atļauta atkāpe no 6. panta attiecībā uz tādām darbībām kā pamata lietā
         minētās.

      102    Ņemot vērā šajā spriedumā minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka uz tādām valsts tiesību normām kā ArbZG 5. panta 3. punktā un 7. panta 2. punkta pirmajā daļā ietvertās neattiecas Direktīvā 93/104 minētās iespējamās atkāpes.

      103    Šādos apstākļos uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 93/104 ir interpretējama šādi:

      –        tādos apstākļos kā pamata lietā minētie ar direktīvu tiek izslēgta tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana, ar kuru attiecībā
         uz dežūrām, kuru laikā nepieciešama fiziska klātbūtne slimnīcā, ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu
         ir iespējams noteikt, ka kompensācija ir iespējama tikai par tiem dežūras laikposmiem, kurus darba ņēmējs pavadījis, veicot
         profesionālos pienākumus;

      –        lai atbilstu šīs direktīvas 17. panta 2.1. punkta c) apakšpunkta i) daļā noteiktajai atkāpei, uz 11 secīgo stundu atpūtas
         laika samazinājumu dežūras pabeigšanas dēļ attiecas nosacījums, ka attiecīgajam darba ņēmējam pienākas atbilstoši kompensācijas
         atpūtas laikposmi attiecīgajam darba laikam sekojošā laikā;

      –        turklāt nekādos apstākļos šāds atpūtas laika samazinājums nedrīkst radīt to, ka tiek pārsniegts direktīvas 6. pantā noteiktais
         maksimālais nedēļas darba laiks.

       Tiesāšanās izdevumi
      104    Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas, Dānijas, Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdībām, kas iesniedza
         apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata
         iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu,
      TIESA,
      atbildot uz jautājumiem, ko Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein iesniedza ar 2002. gada 12. marta rīkojumu, kurā grozījumi izdarīti ar 2002. gada 25. marta rīkojumu, nospriež:

      1)      Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem ir interpretējam tādējādi,
            ka laikposms, ko ārsts pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”), ja viņam ir jāuzturas slimnīcā, visā kopumā ir uzskatāms par
            darba laiku šīs direktīvas izpratnē, pat ja attiecīgajai personai ir atļauts atpūsties darba vietā laikā, kad viņa pakalpojumi
            nav vajadzīgi, un tādējādi direktīvai ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laikposms, kad darba
            ņēmējs dežūrā aktīvi neveic profesionālos pienākumus, ir uzskatāms par atpūtas laiku;
      2)      Direktīva 93/104 ir interpretējama arī tādējādi, ka:
      –        tādos apstākļos kā pamata lietā minētie ar direktīvu tiek izslēgta tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana, ar kuru attiecībā
            uz dežūrām, kuru laikā nepieciešama fiziska klātbūtne slimnīcā, ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu
            ir iespējams noteikt, ka kompensācija ir iespējama tikai par tiem dežūras laikposmiem, kurus darba ņēmējs pavadījis, veicot
            profesionālos pienākumus;
      –        lai atbilstu šīs direktīvas 17. panta 2.1. punkta c) apakšpunkta i) daļā noteiktajai atkāpei, uz 11 secīgo stundu atpūtas
            laika samazinājumu dežūras pabeigšanas dēļ attiecas nosacījums, ka attiecīgajam darba ņēmējam pienākas atbilstoši kompensācijas
            atpūtas laikposmi attiecīgajam darba laikam sekojošā laikā;
      –        turklāt nekādos apstākļos šāds atpūtas laika samazinājums nedrīkst radīt to, ka tiek pārsniegts direktīvas 6. pantā noteiktais
            maksimālais nedēļas darba laiks.

               Rodríguez Iglesias

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

                     Rosas

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2003. gada 9. septembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         1 Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta), 2009. gada 5. oktobris.#Apvienotās lietas T-40/07 P un T-62/07 P.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2009. gada 5. oktobrī
      Apvienotās lietas T‑40/07 P un T‑62/07 P
      José António de Brito Sequeira Carvalho
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      un
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      José António de Brito Sequeira Carvalho
      Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Atvaļinājumi – Slimības atvaļinājums – Slimības atvaļinājuma piešķiršana pēc savas iniciatīvas – Pēc savas iniciatīvas piešķirta slimības atvaļinājuma pagarināšana – Jauna iepriekšēja medicīniskā apskate – Civildienesta tiesas kompetence – Strīda priekšmeta grozīšana
      Priekšmets Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2006. gada 13. decembra spriedumu
         lietā F‑17/05 De Brito Sequeira Carvalho/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑149. un II‑A‑1‑577. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo spriedumu

      Nolēmums Apelācijas sūdzību lietā T‑40/07 P noraidīt. Lietā T‑40/07 P José António de Brito Sequeira Carvalho sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā tiesu instancē. Eiropas Savienības
         Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2006. gada 13. decembra spriedumu lietā F‑17/05 De Brito Sequeira Carvalho/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑149. un II‑A‑1‑577. lpp.) atcelt, ciktāl ar to ir atcelts 2004. gada 13. jūlija lēmums un lēmumi
         par pēc savas iniciatīvas piešķirta slimības atvaļinājuma pagarināšanu, kuri sekoja 2004. gada 22. septembra lēmumam. De Brito Sequeira Carvalho Civildienesta tiesā iesniegto prasību lietā F‑17/05 noraidīt kā nepieņemamu attiecībā uz 2004. gada 13. jūlija lēmumu un lēmumiem
         par pēc savas iniciatīvas piešķirta slimības atvaļinājuma pagarināšanu, kuri sekoja 2004. gada 22. septembra lēmumam. Apelācijas
         sūdzību lietā T‑62/07 P pārējā daļā noraidīt. Lietā T‑62/07 P de Brito Sequeira Carvalho sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem, kas radušies gan tiesvedībā Civildienesta tiesā, gan šajā tiesu instancē. Lietā
         T‑62/07 P Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī pusi no de Brito Sequeira Carvalho tiesāšanās izdevumiem, kas radušies gan tiesvedībā Civildienesta tiesā, gan šajā tiesu instancē.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Lēmums, kas ietekmē ierēdņa administratīvo statusu – Tādu elementu ņemšana vērā, kas nav ietverti personas lietā,
            bet ar kuriem ieinteresētā persona ir tikusi iepriekš iepazīstināta – Tiesiskums – Nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu 26. panta pirmā daļa)
      2.      Tiesvedība – Procesa organizatoriskie pasākumi – Lietas dalībniekiem uzdotie rakstveida jautājumi – Automātiskas ietekmes
            uz strīda risinājumu trūkums
      (Vispārējās tiesas Reglamenta 49., 64. un 65. pants; Padomes Lēmuma 2004/752 3. panta 4. punkts)
      3.      Tiesvedība – Pierādījumu iesniegšana – Termiņš – Pierādījumu novēlota iesniegšana
      (Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 1. daļa)
      4.      Tiesvedība – Pieteikums par pierādījumu savākšanas pasākumiem – Iesniegšana pēc mutvārdu procesa beigām – Lūgums atkārtoti
            sākt mutvārdu procesu
      (Vispārējās tiesas Reglamenta 62. pants)
      5.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Absolūts raksturs
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      6.      Iestāžu akti – Spēkā esamības prezumpcija – Neesošs akts – Jēdziens
      (EKL 249. pants)
      7.      Ierēdņi – Iecēlējinstitūcija – Pilnvaras – Izpilde
      (Civildienesta noteikumu 2. pants)
      8.      Ierēdņi – Prasība – Pamati – Pilnvaru nepareiza izmantošana
      9.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Noilgums – Atvainojama maldība
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      1.      Ierēdņa prasības vērtējuma, ko veic Kopienu tiesa, likumība nekādā ziņā nav atkarīga no tā, vai atbildētāja iestāde ir ievērojusi
         tās pienākumu paziņot minētā ierēdņa personīgo lietu, kā tas paredzēts Civildienesta noteikumu 26. pantā. Vienīgi Kopienu
         tiesa var novērtēt iespēju veikt iespējamus procesa organizatoriskos pasākumus un noteikt iespējamus pierādījumu savākšanas
         pasākumus.

      Civildienesta noteikumu 26. panta pirmās daļas mērķis ir nodrošināt ierēdņa tiesības uz aizstāvību, nepieļaujot, ka administrācijas
         lēmumi, kuri ietekmē viņa administratīvo situāciju un karjeru, būtu pamatoti ar personas lietā neminētiem faktiem par viņa
         spējām, efektivitāti vai uzvedību. No tā izriet, ka ar šādiem faktiem pamatots lēmums ir pretrunā Civildienesta noteikumos
         paredzētajām garantijām un ir jāatceļ, jo tas ticis pieņemts prettiesiskas procedūras rezultātā.

      Tomēr fakts vien, ka Civildienesta noteikumu 26. pantā paredzētie dokumenti nav tikuši iekļauti personas lietā, neattaisno
         lēmuma atcelšanu, ja ieinteresētā persona ar tiem ir pienācīgi iepazīstināta. Tātad ierēdnis var iebilst tikai pret tādiem
         dokumentiem par savām spējām, efektivitāti vai uzvedību, ar kuriem viņš iepriekš nav ticis iepazīstināts. Tas neattiecas uz
         dokumentiem, kuri, lai gan ir darīti tam zināmi, vēl nav iekļauti personas lietā, jo iestādei nevar liegt pieņemt lēmumu dienesta
         interesēs, pamatojoties uz dokumentiem, ar kuriem interesētā persona ir iepriekš iepazīstināta, pamatojot tikai ar to, ka
         tie nav iekļauti viņa personas lietā. No tā izriet, ka iestāde pārkāpj Civildienesta noteikumu 26. pantu un ierēdņa tiesības
         uz aizstāvību, ja tā pieņem nelabvēlīgu lēmumu, iepriekš nepaziņojot ierēdnim faktiskos apstākļus, kuri nav minēti viņa personas
         lietā un kuri pamato šāda lēmuma pieņemšanu. Šajā ziņā tikai tas, ka ieinteresētais ierēdnis noteikti zinājis par šiem faktiem,
         vēl nav uzskatāms par pietiekamu pierādījumu tam, ka viņam ir bijusi iespēja atbilstoši aizstāvēt savas intereses pirms viņam
         nelabvēlīga lēmuma pieņemšanas. Lai nodrošinātu ierēdņa tiesības uz aizstāvību, turklāt ir nepieciešams, lai iestāde visiem
         līdzekļiem pierādītu, ka tā iepriekš ir likusi ierēdnim saprast, ka attiecīgie fakti, kaut arī neietverti viņa personas lietā,
         var pamatot viņam nelabvēlīgā lēmuma pieņemšanu. Pretējā gadījumā Civildienesta noteikumu 26. pantā paredzēto paziņošanu nevar
         uzskatīt par notikušu.

      (skat. 91.–94. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 2005. gada 13. decembris, T‑155/03, T‑157/03 un T‑331/03 Cwik/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑411. un II‑1865. lpp., 50. un 51. punkts un tajos minētā judikatūra un 52. punkts; 2006. gada
         28. novembris, T‑47/04 Milbert u.c./Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑281. un II‑A‑2‑1455. lpp., 83. punkts.

      2.      Lēmums uzdot lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus ir Civildienesta tiesas kompetencē, kas jebkurā tiesvedības stadijā
         var nolemt veikt jebkādu procesa organizatorisko vai pierādījumu savākšanas pasākumu, kas minēts Vispārējās tiesas reglamenta
         64. un 65. pantā. Tomēr šo tiesību īstenošana nekādā gadījumā automātiski neietekmē strīda iznākumu, jo Civildienesta tiesa
         saglabā brīvību neatkarīgi izvērtēt, kāda nozīme jāpiešķir dažādiem faktu un pierādījumu elementiem, kas tai iesniegti vai
         ko tā pati varējusi savākt.

      (skat. 105. punktu)
      Atsauce: Tiesa, 2004. gada 29. oktobris, C‑360/02 P Ripa di Meana/Parlaments, Krājums, I‑10339. lpp., 28. punkts.

      3.      Kas attiecas uz izņēmumu no noteikumiem, kurš nosaka pierādījumu iesniegšanu, Vispārējās tiesas reglamenta 48. panta 1. daļā
         ir noteikts pienākums lietas dalībniekiem pamatot kavēšanos savu pierādījumu iesniegšanā. Šāds pienākums paredz, ka Kopienu
         tiesai ir pilnvaras pārbaudīt pamatojumu šo pierādījumu novēlotai iesniegšanai un atkarībā no konkrētā gadījuma minēto pierādījumu
         saturu, kā arī, ja lūgums nav pietiekami pamatots no tiesību viedokļa, pilnvaras to noraidīt. A fortiori tas tā ir arī attiecībā uz pierādījumiem, kas tiek piedāvāti pēc atbildes uz repliku iesniegšanas.

      (skat. 115. punktu)
      Atsauce: Tiesa, 2005. gada 14. aprīlis, C‑243/04 P M/Tiesa, Krājumā nav publicēts, 33. punkts.

      4.      Pēc mutvārdu procesa beigām lietas dalībnieks nevar lūgt procesa organizatorisko pasākumu veikšanu, ja vien Civildienesta
         tiesa neizlemj atsākt mutvārdu procesu. Tā kā saskaņā ar Vispārējās tiesas reglamenta 62. pantu šajā jomā tai ir rīcības brīvība,
         Civildienesta tiesai lūgums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu ir jāapmierina tikai tad, ja ieinteresētais lietas dalībnieks
         pamatojas uz tādiem faktiem, kam ir izšķiroša nozīme, kuru tas nebūtu varējis izmantot pirms mutvārdu procesa pabeigšanas.

      (skat. 131. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1999. gada 8. jūlijs, C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, II‑4287. lpp., 126. un 128. punkts; 2006. gada 27. aprīlis, C‑230/05 P L/Komisija, Krājumā nav publicēts, 68. punkts.

      5.      Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētais trīs mēnešu termiņš sūdzības iesniegšanai par nelabvēlīgu aktu un trīs
         mēnešu termiņš prasības iesniegšanai par tiešu vai netiešu lēmumu sūdzību noraidīt ir sabiedriskās kārtības jautājums, un
         lietas dalībnieki un tiesa nevar ar to brīvi rīkoties, jo šie termiņi ir paredzēti, lai nodrošinātu tiesiskā stāvokļa skaidrību
         un drošību. Tādēļ jāuzskata, ka šie termiņi attiecas uz jebkuru gadījumu, kad tiek apstrīdēts akts, ko jāpārbauda Kopienu
         tiesai, neatkarīgi no tā rakstura. Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā nav nošķirti sūdzības un prasības pieņemamības
         nosacījumi atkarībā no tā, cik būtiska kļūda ir pieļauta apstrīdētajā administratīvajā aktā.

      (skat. 145. un 146. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 2001. gada 6. decembris, C‑219/01 P Reyna González del Valle/Komisija, Krājumā nav publicēts, 10. punkts; 2007. gada 18. janvāris, C‑229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 101. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 28. marts, T‑130/00 Reyna González del Valle/Komisija, Krājumā nav publicēts, 39. punkts; 2006. gada 8. marts, T‑289/04 Lantzoni/Tiesa, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑39. un II‑A‑2‑171. lpp., 40. un 41. punkts; 2007. gada 25. oktobris, T‑274/06 Estaser El Mareny/Komisija, Krājumā nav publicēts, 40. punkts.

      6.      Kopienu iestāžu tiesību aktiem principā ir tiesiskuma prezumpcija, un tie, pat ja tie ir prettiesiski, rada tiesiskas sekas
         tik ilgi, kamēr tie nav atcelti vai atsaukti. Kā izņēmums no šī principa – tiesību akti, kuri ir tik acīmredzami prettiesiski,
         ka tas nav pieļaujams Kopienu tiesību sistēmā, ir atzīstami par tādiem, kuriem nav nekādu, pat pagaidu tiesisko seku, proti,
         tie ir uzskatāmi par juridiski neeksistējošiem. Šā izņēmuma nolūks ir nodrošināt līdzsvaru starp divām pamata – bet dažkārt
         pretēja rakstura – prasībām, kurām ir jāatbilst tiesību sistēmai, proti, starp tiesisko attiecību stabilitāti un tiesiskuma
         ievērošanu. To seku smagums, kas ir saistīts ar konstatējumu par iestāžu akta neeksistēšanu, nozīmē, ka tiesiskās drošības
         iemeslu dēļ šis konstatējums ir izmantojams tikai īpaši ārkārtējos gadījumos. Tā nav gadījumā, ja kompetences pārkāpums un
         formas trūkums, kas rada pienākuma norādīt lēmuma pamatojumu neizpildi, nav tik acīmredzami būtisks, ka tas būtu jāuzskata
         par juridiski neeksistējošu.

      (skat. 150.–153. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1994. gada 15. jūnijs, C‑137/92 P Komisija/BASF u.c., Recueil, I‑2555. lpp., 48.–50. punkts; 1999. gada 8. jūlijs, C‑245/92 P Chemie Linz/Komisija, Recueil, I‑4643. lpp., 93.–95. punkts; 2004. gada 5. oktobris, C‑475/01 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑8923. lpp., 18.–20. punkts.

      7.      Tālāk deleģēšana vai atkāpes no pilnvaru sadales kritērijiem, ko Civildienesta noteikumi paredz iecēlējinstitūcijai, nevar
         padarīt par spēkā neesošu administrācijas veiktu darbību, izņemot gadījumu, ja šādas tālāk deleģēšanas vai atkāpju rezultātā
         rastos risks nodarīt kaitējumu kādai no garantijām, ko ierēdnim piešķir Civildienesta noteikumi vai labas pārvaldības noteikumi
         personāla vadības jomā. Komisijas lēmums, kas pieņemts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 2. pantu, paredz lietu sadali Komisijas
         dienestu iekšienē, bet ne striktu sadali, kuras neievērošanas rezultātā tiktu atzītas par spēkā neesošām darbības, kas veiktas
         ārpus noteiktā ietvara.

      (skat. 155. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1998. gada 15. septembris, T‑23/96 De Persio/Komisija, Recueil FP, I‑A‑483. un II‑1413. lpp., 111. punkts; 2007. gada 7. februāris, T‑118/04 un T‑134/04 Caló/Komisija, Krājums, II‑0000. lpp., 68. un 71. punkts.

      8.      Pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdzienam ir ļoti precīzs apjoms, kas attiecas uz to, ka administratīvā iestāde izmanto savas
         pilnvaras ar mērķi, kādam tās nav piešķirtas. Lēmumā pilnvaras ir nepareizi izmantotas tad, ja pēc objektīvām, atbilstīgām
         un saskanīgām pazīmēm izrādās, ka tas ir pieņemts, lai sasniegtu citus, nevis paredzētos mērķus.

      Šajā ziņā nepietiek tikai ar atsaukšanos uz konkrētiem faktiem, kas pamato šos prasījumus; ir arī jāsniedz pietiekami precīzas,
         objektīvas un saskanīgas norādes, lai apgalvotu faktu patiesumu vai vismaz ticamību, pretējā gadījumā attiecīgās iestādes
         apgalvojumu materiālā precizitāte nevar tikt apstrīdēta.

      (skat. 172. un 173. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 2000. gada 5. jūlijs, T‑111/99 Samper/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑135. un II‑611. lpp., 64. punkts; 2001. gada 19. septembris, T‑152/00 E/Komisija, Recueil FP, I‑A‑179. un II‑813. lpp., 69. punkts; Cwik/Komisija, minēts iepriekš, 179. un 180. punkts; 2008. gada 2. decembris T‑471/04 Karatzoglou/AER, Krājums, II‑0000. lpp., 49. un 50. punkts

      9.      Atvainojamas maldības jēdziens ir jāinterpretē šauri, un tā var attiekties tikai uz ārkārtas apstākļiem, kuros tostarp iestāde
         ir pieļāvusi rīcību, kas pati par sevi vai izšķiroši var radīt pieļaujamu tāda indivīda maldību, kas rīkojas labā ticībā un
         ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta indivīda. Ņemot vērā to, ka tas ir izņēmums nepieņemamībai
         saistībā ar sūdzības un prasības pieteikuma iecelšanas termiņa neievērošanu, kas ir sabiedriskās kārtības jautājums, uz atvainojamas
         maldības jēdzienu ir jāatsaucas un tā jāpierāda tam lietas dalībniekam, kurš paredz no tā gūt labumu, un tiesnesim nav jākonstatē
         šāda maldība pēc savas iniciatīvas.

      Turklāt, pat ja atvainojamas maldības sekas var būt termiņa saglabāšana un tādējādi sūdzība vai prasības pieteikums var tikt
         pieņemts, lai gan Civildienesta 90. panta 2. punktā un 91. panta 3. punktā noteiktais termiņš nav ievērots, tās rezultātā
         prasītājs nevar tikt atbrīvots no pirmstiesas procesa, kas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā, kas ir
         skaidrs prasības pieteikuma pieņemamības nosacījums saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktu un ļauj celt prasību
         tieši Civildienesta tiesā.

      (skat. 204.–206. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1994. gada 15. decembris, C‑195/91 P Bayer/Komisija, Recueil, I‑5619. lpp., 26. punkts; 2003. gada 15. maijs, C‑193/01 P Pitsiorlas/Padome un ECB, Recueil, I‑4837. lpp., 24. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 16. marts, T‑33/89 un T‑74/89 Blackman/Parlaments, Recueil, II‑249. lpp., 32. un 33. punkts; 2008. gada 11. novembris, Speiser/Parlaments, T‑390/07 P, Krājumā nav publicēts, 33. punkts


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 13.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Antonio Giannini. # Apelācija. # Lieta C-153/99 P.