title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 14.oktobrī.#Deutsche Telekom AG pret Eiropas Komisiju.#Apelācija - Konkurence - EKL 82. pants - Telekomunikāciju pakalpojumu tirgi - Piekļuve vēsturiskā operatora fiksētajam tīklam - Vairumtirdzniecības cena par starppakalpojumiem piekļūšanai vietējai sakaru līnijai, kuri tiek sniegti konkurentiem - Mazumtirdzniecības cena par piekļūšanas pakalpojumiem, kuri tiek sniegti abonentiem - Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse - Konkurentu maržu samazināšana - Cena, kuru ir apstiprinājusi valsts regulatīvā iestāde - Dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma rīcības brīvība - Vainojamība pārkāpumā - Jēdziens "pārkāpums" - Tikpat efektīva konkurenta kritērijs - Maržu samazināšanas aprēķināšana - Ļaunprātīgas rīcības sekas - Naudas soda apmērs.#Lieta C-280/08 P.

text:
      Lieta C‑280/08 P
      Deutsche Telekom AG
      pret
      Eiropas Komisiju
      Apelācija – Konkurence – EKL 82. pants – Telekomunikāciju pakalpojumu tirgi – Piekļuve vēsturiskā operatora fiksētajam tīklam – Vairumtirdzniecības cena par konkurentiem sniegtiem starpniecības pakalpojumiem piekļuvei vietējai sakaru līnijai – Mazumtirdzniecības cena par abonentiem sniegtiem piekļuves pakalpojumiem – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu noteikšanas prakse – Konkurentu maržu samazināšana – Valsts regulatīvās iestādes apstiprinātas cenas – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības brīvība – Vainojamība pārkāpumā – Jēdziens “ļaunprātīga izmantošana” – Tikpat efektīva konkurenta kritērijs – Maržu samazināšanas aprēķināšana – Ļaunprātīgas rīcības sekas – Naudas soda apmērs
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Apelācija – Pamati – Vispārējā tiesā izvirzīto pamatu un argumentu vienkārša atkārtošana – Nepieņemamība – Vispārējās tiesas
            veiktas Kopienu tiesību interpretācijas vai piemērošanas apstrīdēšana – Pieņemamība
      (EKL 225. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      2.        Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā – Nepieņemamība
      (Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punkts)
      3.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Komisijas tiesības celt prasību – Diskrecionāra vara
      (EKL 81., 82. un 226. pants)
      4.        Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi,
            ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēta ļaunprātīga
            rīcība, neskatoties uz valsts regulatīvās iestādes apstiprinātiem tarifiem – Vainojamība pārkāpumā
      (EKL 81. un 82. pants)
      5.        Apelācija – Pamati – Nepietiekams pamatojums – Pieņemamība
      (Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa)
      6.        Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Izdarīšana ar tīšu nodomu vai aiz neuzmanības – Jēdziens – Tarifu šķēru
            efekts, kas izriet no uzņēmuma, kam ir monopols starppakalpojumu tirgū un kvazimonopols pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū,
            tarifiem
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmā daļa)
      7.        Iestāžu akti – Pienākums norādīt pamatojumu – Priekšmets – Apjoms
      (EKL 253. pants)
      8.        Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi,
            ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks – Negatīva vai nepietiekama atšķirība starp konkurentiem
            piemērojamajiem tarifiem un mazumtirdzniecības tarifiem
      (EKL 82. pants)
      9.        Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Jēdziens
      (EKL 82. pants)
      10.      Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi,
            ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks – Konkurentu maržu samazināšanās aprēķināšana
      (EKL 82. pants)
      11.      Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Vienlīdzīgas iespējas – Neesamība –
            Ieņēmumu, kas rodas no citiem telekomunikāciju pakalpojumiem, ņemšana vērā – Izslēgšana
      (EKL 82. pants)
      12.      Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Jēdziens – Rīcība, kurai ir konkurenci ierobežojošas sekas
      (EKL 82. pants)
      13.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Smags pārkāpums – Tarifu šķēru efekts, kas
            izriet no monopolstāvoklī esoša uzņēmuma tarifiem – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta 2. daļa)
      14.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas pilnvaras – Iepriekšējās prakses grozīšana – Nediskriminācijas
            principa pārkāpums – Neesamība
      (Padomes Regula Nr. 17)
      1.        No EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet,
         ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tās sprieduma apstrīdētās daļas, kuru atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie
         argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai. Šādai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība, kurā nav norādīti
         specifiski argumenti, ar kuriem tiek identificēta kļūda tiesību piemērošanā, kas esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā, kurā
         tiek vienīgi atkārtoti argumenti, kas jau tika iesniegti Vispārējā tiesā. Būtībā šāda apelācijas sūdzība faktiski ir lūgums
         vienkārši izvērtēt prasības pieteikumu, kas jau ticis iesniegts Vispārējā tiesā; šāda atkārtota izskatīšana nav Tiesas kompetencē.

      Tomēr tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Kopienu tiesības,
         tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs
         nevarētu savu apelācijas sūdzību balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau ir izmantojis Vispārējā tiesā, tad apelācijas
         sūdzība zaudētu daļu no savas jēgas.

      (sal. ar 24. un 25. punktu)
      2.        Apelācijā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas
         vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatīja pirmajā tiesā. Tādēļ lietas
         dalībnieks nevar pirmo reizi izvirzīt Tiesā pamatu, kas netika izvirzīts Vispārējā tiesā, jo tas šim lietas dalībniekam ļautu
         iesniegt Tiesā, kuras kompetence apelācijas jomā ir ierobežota, strīdu, kas ir plašāks par to, kurš tika izskatīts Vispārējā
         tiesā.

      (sal. ar 34., 42. un 49. punktu)
      3.        Dalībvalstīm ir jāīsteno visi vispārīgie vai īpašie pasākumi, lai nodrošinātu, ka valsts regulatīvās iestādes izpilda pienākumus,
         kas ir saistoši saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām. EKL 81. un 82. pants, lasot tos kopā ar EKL 10. pantu, nosaka dalībvalstīm
         pienākumu neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem
         piemērojamie konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību.

      Tomēr saistībā ar Komisijas iespēju celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret attiecīgo dalībvalsti ir jānorāda, ka,
         tā kā šajā lietā pārsūdzētais spriedums attiecas vienīgi uz tāda lēmuma tiesiskumu, kuru saskaņā ar EKL 82. pantu pieņēmusi
         Komisija pret sabiedrību – apelācijas sūdzības iesniedzēju, Tiesai šīs apelācijas sūdzības ietvaros ir vienīgi jāpārliecinās,
         vai šajā apelācijas sūdzībā izvirzītie iebildumi ir tādi, kuri var atklāt, ka Vispārējās tiesas veiktā šāda lēmuma tiesiskuma
         pārbaudē ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, neatkarīgi no tā, vai Komisija varēja vienlaicīgi vai alternatīvi pieņemt
         lēmumu, ar kuru tiek konstatēts, ka attiecīgā dalībvalsts ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības.

      Līdz ar to, lai gan nevar noliegt, ka valsts regulatīvās iestādes šajā lietā bija pārkāpušas Eiropas Savienības tiesības,
         un, pat ja Komisija patiešām būtu varējusi izvēlēties celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret dalībvalsti saskaņā
         ar EKL 226. pantu, šādām iespējām nav nozīmes šajā apelācijas sūdzības stadijā pat ne vismazākajā mērā tādēļ, ka saskaņā ar
         EKL 226. pantā paredzēto sistēmu Komisijai ir rīcības brīvība celt prasību par valsts pienākumu neizpildi, un Eiropas Savienības
         tiesām nav jāizvērtē, vai ir pamatoti izmantot šo brīvību.

      (sal. ar 45.–47. punktu)
      4.        Ja pret konkurenci vērstu rīcību uzņēmumam uzspiež valsts tiesību akti vai ja to rada tiesību normas, kas izslēdz jebkādu
         iespēju rīkoties atbilstoši konkurencei, EKL 81. un 82. pants nav piemērojams. Šādā situācijā uzņēmuma autonomā rīcība, kā
         to netieši nosaka šie noteikumi, nerada konkurences ierobežojumu.

      Tomēr EKL 81. un 82. pants var tikt piemēroti, ja tiek konstatēts, ka valsts tiesību akti paredz konkurences iespēju, kas
         var tikt novērsta, ierobežota vai kropļota ar uzņēmumu autonomo rīcību. Tādēļ Tiesa ir vienīgi ierobežotā mērā akceptējusi
         iespēju izslēgt noteiktu pret konkurenci vērstu rīcību no EKL 81. un 82. panta piemērošanas jomas, ja minētā rīcība ir tikusi
         pieprasīta no attiecīgajiem uzņēmumiem saskaņā ar spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem vai tiesību akti ir lieguši jebkādu
         iespēju uz konkurences ievērošanu no minēto uzņēmumu puses. Ja valsts likums vienīgi mudina vai atvieglo, lai uzņēmumi veiktu
         autonomu pret konkurenci vērstu rīcību, tiem ir jāatbild saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu. Dominējošā stāvoklī esošiem uzņēmumiem
         ir īpaša atbildība ar savu rīcību netraucēt efektīvai un neizkropļotai konkurencei kopējā tirgū.

      Vienīgi tas, ka telekomunikāciju nozarē dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums tika mudināts ar tādas valsts regulatīvās iestādes
         kā Telekomunikāciju un pasta regulatores iejaukšanos uzturēt cenu praksi, kuras rezultātā tās konkurenti, kuri ir vismaz tikpat
         efektīvi kā šis uzņēmums, piedzīvoja maržu samazināšanos, nevar pats par sevi nekādā ziņā atbrīvot apelācijas sūdzības iesniedzēju
         no atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu.

      Ja, neņemot vērā šādu iejaukšanos, uzņēmumam bija rīcības brīvība grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības
         cenas, tad tas ir vainojams maržu samazināšanā. Šādas rīcības pārkāpuma rakstura esamība vai neesamība nevar atspēkot konstatāciju,
         ka prasītājai bija rīcības brīvība grozīt attiecīgās cenas, bet tā var tikt ņemta vērā vienīgi, lai noteiktu, vai attiecīgā
         rīcība ir pārkāpums, kā arī var tikt ņemta vērā naudas soda noteikšanas stadijā.

      (sal. ar 80.–85., 88. un 89. punktu)
      5.        Jautājums par to, vai Vispārējās tiesas sprieduma pamatojums ir nepietiekams, ir tāds tiesību jautājums, kas var tikt izvirzīts
         apelācijas tiesvedībā.

      (sal. ar 123. punktu)
      6.        Attiecībā uz jautājumu, vai pārkāpumi tika izdarīti ar nodomu vai aiz neuzmanības un tādēļ par tiem var sodīt ar naudassodu
         saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmo daļu, ir nospriests, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgais uzņēmums
         nevar nezināt savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu neatkarīgi no tā, vai tas zināja vai nezināja par Līguma konkurences
         normu pārkāpumu.

      Tā tas ir gadījumā, ja uzņēmums telekomunikāciju nozarē nevarēja nezināt, pirmkārt, ka, lai gan bija telekomunikācijas regulējošās
         iestādes lēmumi, ar kuriem tika sniegtas atļaujas, tam bija patiesa rīcības brīvība noteikt savas piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecības cenas, un, otrkārt, ka maržu samazināšanās ietvēra nopietnus konkurences ierobežojumus, it īpaši ņemot
         vērā šī uzņēmuma monopolu piekļuves vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības tirgū un virtuālo monopolu piekļuves pakalpojumu
         abonentiem mazumtirdzniecības tirgū.

      (sal. ar 124. un 125. punktu)
      7.        EKL 253. pantā paredzētais pamatojuma norādīšanas pienākums ir būtiska formalitāte, kura ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma
         pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā akta likumību pēc būtības. Vērtējot šādā perspektīvā, EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam
         ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija,
         lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai – veikt pārbaudi.

      Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, it īpaši akta saturu, izvirzīto pamatu būtību
         un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts ietekmē tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus.
         Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesību apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā
         ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī
         visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu.

      (sal. ar 130. un 131. punktu)
      8.        EKL 82. panta otrā daļās a) punktā it īpaši ir aizliegts, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums realizē cenu praksi, kurai
         ir izslēdzoša iedarbība attiecībā pret tikpat efektīviem esošiem vai potenciāliem konkurentiem, t.i., praksi, kas var padarīt
         šādiem konkurentiem iekļūšanu tirgū daudz grūtāku vai pat neiespējamu, kā arī padarīt tā līgumslēdzējiem daudz grūtāk vai
         pat neiespējami izvēlēties starp dažādiem piegādes avotiem vai komercpartneriem, tādējādi nostiprinot dominējošo stāvokli
         ar līdzekļiem, kas neietilpst konkurences pēc nopelniem ietvaros. Tādēļ no šī skatpunkta ne visa konkurence, kas notiek, balstoties
         uz cenu, var tikt uzskatīta par leģitīmu.

      Ciktāl telekomunikāciju nozarē esošam uzņēmuma bija rīcības brīvība samazināt vai izbeigt šādu maržu samazināšanos saviem
         konkurentiem, kas ir vismaz tikpat efektīvi kā pats uzņēmums, palielinot savas cenas par piekļuves pakalpojumiem abonentiem,
         šī maržu samazināšanās pati par sevi var būt ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta izpratnē, ņemot vērā izstumjošo iedarbību, ko
         tā rada attiecībā pret minētajiem konkurentiem.

      EKL 82. pants ir it īpaši vērsts uz patērētāju aizsardzību, nodrošinot netraucētu konkurenci. Šajā ziņā tam nav nozīmes, ka
         dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir jāpalielina savas cenas, lai izbeigtu ļaunprātīgo rīcību.

      Vēl vairāk samazinot konkurences, kāda pastāv piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū un kura jau ir pavājināta tieši minētā
         uzņēmuma klātesamības dēļ, līmeni un līdz ar to pastiprinot apelācijas sūdzības iesniedzējas dominējošo stāvokli šajā tirgū,
         šādas maržu samazināšanās rezultātā arī patērētāji cieš zaudējumus no to izvēles iespēju ierobežošanas un līdz ar to no tādas
         ilgtermiņa iespējas ierobežošanas, ka tiks samazinātas mazumtirdzniecības cenas tāpēc, ka ir konkurence no konkurentu puses,
         kuri ir vismaz tikpat efektīvi šajā tirgū.

      Vispārējai tiesai nav jāpierāda, ka piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas vai piekļuves
         pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas pašas par sevi bija ļaunprātīgas, ņemot vērā to pārmērīgo vai plēsonīgo raksturu
         atkarībā no apstākļiem.

      (sal. ar 172., 177., 180.–183. punktu)
      9.        Lai novērtētu, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse var izstumt konkurentu, tiekot pārkāptam EKL 82. pantam,
         ir jāizmanto kritērijs, kas ir balstīts uz paša dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma izmaksām un stratēģiju. Dominējošā stāvoklī
         esošs uzņēmums nedrīkst izstumt no tirgus uzņēmumus, kuri ir tikpat efektīvi kā tas, bet kuri to mazo finanšu resursu dēļ
         nav spējīgi turēties pretī konkurencei, kas pret tiem tiek vērsta.

      Tādā situācijā, kurā dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakses ļaunprātīgais raksturs izriet no tā, ka ar šo praksi
         tiek izstumti tā konkurenti, šāda ļaunprātīgā rakstura izvērtēšana ir jābalsta vienīgi uz dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma
         cenām un izmaksām. Šāds kritērijs ļauj pārbaudīt, vai telekomunikāciju nozarē dominējošs uzņēmums pats būtu varējis piedāvāt
         savus piekļuves mazumtirdzniecības pakalpojumus abonentiem vienīgi ar zaudējumiem, ja tam būtu bijis jāmaksā paša vairumtirdzniecības
         cenas par piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumiem. Minētais kritērijs ir derīgs, lai noteiktu, vai dominējošā
         uzņēmuma cenu praksei bija izslēdzoša iedarbība, izmantojot maržu samazināšanu.

      Šāda pieeja ir īpaši pamatota, jo tā ir arī saderīga ar vispārējo tiesiskās drošības principu, jo dominējošā stāvoklī esošā
         uzņēmuma izmaksu ņemšana vērā ļauj šim uzņēmumam, ņemot vērā tā īpašu atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu, novērtēt tā rīcības
         tiesiskumu. Kaut gan dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums zina savas izmaksas un cenas, tas principā nezina savu konkurentu
         izmaksas un cenas.

      Šīs konstatācijas nevar tikt apšaubītas ar to, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma konkurenti ir pakļauti juridiskiem un
         faktiskiem apstākļiem, kuri ir mazāk saistoši, lai sniegtu telekomunikāciju pakalpojumus abonentiem. Pieņemot, ka šis apgalvojums
         ir pierādīts, ir maz ticams, ka tas var grozīt faktu, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nevar realizēt cenu praksi, ar
         kuru varētu izstumt vismaz tikpat efektīvus konkurentus no attiecīgā tirgus, vai faktu, ka šādam uzņēmumam, ņemot vērā tā
         īpašu atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu, ir pašam jāspēj noteikt, vai tā cenu prakse ir saderīga ar minēto tiesību normu.

      (sal. ar 198.–203. punktu)
      10.      Pat ja no abonenta skatpunkta piekļuves pakalpojumi un zvanu pakalpojumi var patiešām tikt uzskatīti par kopumu, Komisija,
         ņemot vērā tarifu restrukturēšanas principu un vienlīdzīgo iespēju principu, ir tiesīga izvērtēt, vai pastāvēja maržu samazināšanās
         vienīgi saistībā ar piekļuves pakalpojumiem, neiekļaujot zvanu pakalpojumus.

      Šajā ziņā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, ņemot vērā šādu principu, kurš izriet no tiesību
         aktiem, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, lai novērtētu, vai Komisija ir pamatoti piemērojusi EKL 82. pantu saistībā
         ar dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu praksi. Tā kā tiesiskais regulējums, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, nosaka
         atbilstošās šai nozarei piemērojamās tiesību normas un līdz ar to konkurences apstākļus, saskaņā ar kuriem dominējošais uzņēmums
         veic savu uzņēmējdarbību attiecīgajos tirgos, tas ir atbilstošs faktors EKL 82. panta piemērošanai saistībā ar šī uzņēmuma
         rīcību, vai nu nosakot attiecīgos tirgus, novērtējot šādas rīcības ļaunprātīgo raksturu, vai pat nosakot naudas sodu apmēru.

      Šo konstatāciju neietekmē tas, ka tarifu restrukturēšanas princips attiecas vienīgi uz dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu,
         nevis tā konkurentiem, jo Vispārējā tiesa, lai saskaņā ar EKL 82. pantu noteiktu attiecīgās cenu prakses ļaunprātīgo raksturu,
         pamatoti balstījās saskaņā ar tikpat efektīva konkurenta kritēriju uz dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma situāciju un izmaksām.

      Līdz ar to, tā kā Vispārējā tiesa konstatēja, ka tarifu restrukturēšanai, kas paredzēta Eiropas Savienības tiesību aktos saistībā
         ar telekomunikāciju nozari, bija it īpaši jāizpaužas kā valsts līmeņa un starptautisko zvanu cenu samazināšanās un ikmēneša
         abonementa un vietējo zvanu cenu paaugstināšanās, tā varēja leģitīmi no tā secināt, ka tarifu restrukturēšanas princips nepieprasa,
         ka piekļuves pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas un zvanu mazumtirdzniecības cenas būtu jāņem vērā atsevišķi, lai noteiktu,
         vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse ir ļaunprātīga.

      (sal. ar 221., 223.–226. punktu)
      11.      Neizkropļotas konkurences sistēmu var garantēt tikai tad, ja ir nodrošināta dažādu tirgus dalībnieku iespēju vienlīdzība.

      Vienlīdzīgas iespējas nozīmē, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums un tā vismaz tikpat efektīvie konkurenti atrodas līdzvērtīgā
         stāvoklī piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū. Šis nosacījums nav izpildīts, ja dominējošā stāvoklī esoša
         uzņēmuma piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu cenas nevar tikt ietvertas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecībā
         kā vienīgi, sniedzot šos pakalpojumus ar zaudējumiem.

      Tā kā, pirmkārt, piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgus ir atsevišķs tirgus un piekļuves vietējai sakaru
         līnijai starppakalpojumi ir nepieciešami konkurentiem, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums,
         lai efektīvi konkurētu šajā tirgū ar tādu uzņēmumu, kuram ir dominējošais stāvoklis, kas lielā mērā izriet no tiesiskā monopola,
         kurš tam bija pirms telekomunikāciju nozares liberalizācijas, netraucētas konkurences sistēmas izveidošana pieprasa, lai dominējošā
         stāvoklī esošs uzņēmums nevarētu ar cenu praksi šajā mazumtirdzniecības tirgū noteikt visiem vismaz tikpat efektīvajiem konkurentiem
         konkurētspējas traucēkli, lai liegtu vai ierobežotu to pieeju minētajam tirgum vai izaugsmi šajā tirgū.

      Tā tas ir it īpaši gadījumā, kad, lai šie konkurenti varētu sniegt citus telekomunikāciju pakalpojumus abonentiem dominējošā
         stāvoklī esošā uzņēmuma fiksētajā tīklā, arī viņiem ir jābūt pieejai dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma piekļuves vietējai
         sakaru līnijai starppakalpojumiem, šis konkurētspējas traucēklis piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū
         obligāti izpaužas arī tirgos, kas ir saistīti ar šiem citiem telekomunikāciju pakalpojumiem. Tomēr šis pēdējais minētais apstāklis
         nenozīmē, ka ieņēmumi no šiem citiem telekomunikāciju pakalpojumiem ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai konkurenti, kuri ir vismaz
         tikpat efektīvi kā dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, ir nevienlīdzīgā situācijā saistībā ar konkurences nosacījumiem piekļuves
         pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū. Šie citi telekomunikāciju pakalpojumi ietilpst tirgos, kas atšķiras no pēdējā
         minētā tirgus.

      Tāpēc ir jākonstatē, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū rada visiem
         vismaz tikpat efektīviem konkurentiem nevienlīdzīgu stāvokli šajā tirgū salīdzinājumā ar dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu,
         kura rezultātā rodas minēto konkurentu maržu samazināšanās saistībā ar piekļuves pakalpojumiem.

      (sal. ar 230., 233.–236. un 240. punktu)
      12.      Aizliedzot dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, ciktāl var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, EKL 82. pantā
         ir norāde uz dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma, kurš, izmantojot metodes, kas atšķiras no tām, kuras nosaka normālu konkurenci
         saistībā ar precēm un pakalpojumiem komerciālo tirgus dalībnieku darījumos, rīcību, kuras sekas ir tādas, ka tiek kavēta vēl
         tirgū pastāvošā konkurences līmeņa uzturēšana vai šīs konkurences attīstība. No tā izriet, ka tas, ka dominējošā stāvoklī
         esoša uzņēmuma cenu prakse izraisa tā konkurentu, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā šis uzņēmums, maržu samazināšanos, ir
         ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta izpratnē vienīgi tad, ja tiek pierādītas pret konkurenci vērstas sekas.

      Saistībā ar telekomunikāciju nozarē dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu praksi, kuras rezultātā rodas tā vismaz tikpat
         efektīvo konkurentu maržu samazināšanās, pret konkurenci vērstās sekas, kas Komisijai ir jāpierāda, attiecas uz iespējamajiem
         šķēršļiem, kurus dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse varētu būtu radījusi attiecībā pret produktu attīstību piekļuves
         pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū un līdz ar to attiecībā pret konkurences līmeni šajā tirgū. Šāda prakse ir
         ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta izpratnē, ja tai attiecībā pret konkurentiem, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā pats dominējošais
         uzņēmums, ir izstumjoša iedarbība, kura izpaužas kā maržu samazināšanās un kura var padarīt šiem konkurentiem ienākšanu tirgū
         ļoti grūtu vai neiespējamu, tādējādi stiprinot dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma dominējošo stāvokli šajā tirgū par sliktu
         patērētāju interesēm.

      Ja dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums patiešām īsteno cenu praksi, kuras rezultātā tikpat efektīviem konkurentiem rodas maržu
         samazināšanās un kuras mērķis ir izstumt tos no attiecīgā tirgus, fakts, ka iecerētais rezultāts nav galīgi sasniegts, negroza
         šīs rīcības kvalificēšanu par ļaunprātīgu rīcību EKL 82. panta izpratnē. Tomēr, ja attiecībā uz konkurentu konkurētspējas
         situāciju nav nekādu seku, tāda cenu prakse, par kādu ir runa, nevar tikt uzskatīta par izstumjošu, ja tā nepadara šiem konkurentiem
         iekļūšanu attiecīgajā tirgū par grūtāku.

      (sal. ar 251.–254. punktu)
      13.      Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi. Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta Pamatnostādnēs
         naudas soda aprēķināšanai, ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību
         atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un EOTK 65. panta noteikumiem. Šajā ziņā Tiesai ir jāpārbauda, vai Vispārējā
         tiesa ir pareizi novērtējusi šo Komisijas īstenoto rīcības brīvību.

      Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu smagums ir jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, īpašajiem
         lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs
         to kritēriju saraksts, kas obligāti ir jāņem vērā. Apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, ir pieskaitāma
         katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma nozīme saskaņotu darbību veikšanā, labums, ko tas varēja gūt no šīm darbībām, tā lielums
         un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem.

      (sal. ar 271.–274. punktu)
      14.      Tas, ka Komisija attiecībā uz konkrētiem pārkāpumiem iepriekš ir noteikusi naudas sodu attiecīgā apmērā, nevar tai liegt palielināt
         šos naudas sodus, ja tas ir nepieciešams, nepārkāpjot Regulā Nr. 17 noteikto robežu, lai nodrošinātu Savienības konkurences
         politikas īstenošanu. Savienības konkurences tiesību normu efektīva piemērošana daudz lielākā mērā prasa, lai Komisija jebkurā
         laikā varētu pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas prasībām.

      (sal. ar 294. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 14. oktobrī (*)

      Satura rādītājs

      I –  Tiesvedības priekšvēsture
      II –  Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      III –  Lietas dalībnieku prasījumi
      IV –  Par apelācijas sūdzību
      A –  Par pieņemamību
      B –  Par lietas būtību
      1.  Ievada apsvērumi
      2.  Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots kļūdas saistībā ar to, kā RegTP kā valsts kompetentā regulatīvā iestāde tika
         regulējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas darbības

      a)  Par pirmā pamata pirmo daļu saistībā ar vainojamību pārkāpumā
      i)  Pārsūdzētais spriedums
      ii)  Lietas dalībnieku argumenti
      iii)  Tiesas vērtējums
      b)  Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu
      i)  Pārsūdzētais spriedums
      ii)  Lietas dalībnieku argumenti
      iii)  Tiesas vērtējums
      c)  Par pirmā pamata trešo daļu sakarā ar EKL 82. panta pārkāpuma izdarīšanu ar nodomu vai aiz neuzmanības
      i)  Pārsūdzētais spriedums
      ii)  Lietas dalībnieku argumenti
      iii)  Tiesas vērtējums
      d)  Secinājums par pirmo pamatu
      3.  Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvotas kļūdas tiesību piemērošanā
      a)  Pārsūdzētais spriedums
      b)  Par otrā pamata pirmo daļu saistībā ar maržu samazināšanās kritērija atbilstību, lai konstatētu EKL 82. panta pārkāpumu
      i)  Lietas dalībnieku argumenti
      ii)  Tiesas vērtējums
      c)  Par otrā pamata otro daļu saistībā ar maržu samazināšanās aprēķināšanas metodes adekvāto raksturu
      i)  Par iebildumu, ar kuru tiek apgalvota tikpat efektīva konkurenta kritērija kļūdaina piemērošana
      –  Lietas dalībnieku argumenti
      –  Tiesas vērtējums
      ii)  Par iebildumu, ar kuru tiek apgalvota kļūda tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl zvanu pakalpojumi un citi telekomunikāciju
         pakalpojumi netika ņemti vērā, aprēķinot maržu samazināšanos

      –  Lietas dalībnieku argumenti
      –  Tiesas vērtējums
      d)  Par otrā pamata trešo daļu saistībā ar maržu samazināšanās sekām
      i)  Lietas dalībnieku argumenti
      ii)  Tiesas vērtējums
      e)  Secinājums par otro pamatu
      4.  Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvotas kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar naudas sodu aprēķināšanu, jo netika ņemta
         vērā cenu regulēšana

      a)  Pārsūdzētais spriedums
      b)  Lietas dalībnieku argumenti
      i)  Par trešā pamata pirmo daļu saistībā ar pārkāpuma smagumu
      –  Lietas dalībnieku argumenti
      –  Tiesas vērtējums
      ii)  Par trešā pamata otro daļu saistībā ar to, ka netika pienācīga ņemta vērā cenu regulēšana kā atbildību mīkstinošs apstāklis
      –  Lietas dalībnieku argumenti
      –  Tiesas vērtējums
      iii)  Par trešā pamata trešo daļu saistībā ar simboliska naudas soda uzlikšanu
      –  Lietas dalībnieku argumenti
      –  Tiesas vērtējums
      c)  Secinājums par tre�o pamatu
      Par tiesāšanās izdevumiem
      Apelācija – Konkurence – EKL 82. pants – Telekomunikāciju pakalpojumu tirgi – Piekļuve vēsturiskā operatora fiksētajam tīklam – Vairumtirdzniecības cena par konkurentiem sniegtiem starpniecības pakalpojumiem piekļuvei vietējai sakaru līnijai – Mazumtirdzniecības cena par abonentiem sniegtiem piekļuves pakalpojumiem – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu noteikšanas prakse – Konkurentu maržu samazināšana – Valsts regulatīvās iestādes apstiprinātas cenas – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības brīvība – Vainojamība pārkāpumā – Jēdziens “ļaunprātīga izmantošana” – Tikpat efektīva konkurenta kritērijs – Maržu samazināšanas aprēķināšana – Ļaunprātīgas rīcības sekas – Naudas soda apmērs
      Lieta C‑280/08 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2008. gada 23. jūnijā iesniedza
      Deutsche Telekom AG, Bonna (Vācija), ko pārstāv U. Kvaks [U. Quack], S. Olhofs [S. Ohlhoff] un M. Hutšneiders [M. Hutschneider], Rechtsanwälte,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki:
      Eiropas Komisija, ko pārstāv K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], kā arī V. Melss [W. Mölls] un O. Vēbers [O. Weber], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē,
      Vodafone D2 GmbH, iepriekš – Vodafone AG & Co. KG, iepriekš – Arcor AG & Co. KG, Ešborna [Eschborn] (Vācija), ko pārstāv M. Klusmans [M. Klusmann], Rechtsanwalt,

      Versatel NRW GmbH, iepriekš – Tropolys NRW GmbH, iepriekš – CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice un TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, Esene [Essen] (Vācija),

      EWE TEL GmbH, Oldenburga [Oldenbourg] (Vācija),

      HanseNet Telekommunikation GmbH, Hamburga (Vācija),

      Versatel Nord GmbH, iepriekš – Versatel Nord‑Deutschland GmbH, iepriekš – KomTel Gesellschaft für Kommunikations‑ und Informationsdienste mbH, Flensburga [Flensburg] (Vācija),

      NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Ķelne (Vācija),

      Versatel Süd GmbH, iepriekš – Versatel Süd‑Deutschland GmbH, iepriekš – tesion Telekommunikation GmbH, Štutgarte (Vācija),

      Versatel West GmbH, iepriekš – Versatel West‑Deutschland GmbH, iepriekš – Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, Dortmunda (Vācija),

      ko pārstāv N. Nolte [N. Nolte], Rechtsanwalt,

      personas, kas iestājušās pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 25. novembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 22. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Deutsche Telekom AG lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad Vispārējā tiesa] 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑271/03
         Deutsche Telekom/Komisija (Krājums, II‑477. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā tika noraidījusi Deutsche Telekom AG prasību atcelt Komisijas 2003. gada 21. maija Lēmumu 2003/707/EK par procedūru par EK līguma 82. panta piemērošanu (Lietas
         COMP/C‑1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (OV L 263, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

      I –  Tiesvedības priekšvēsture
      2        Lietas rašanās faktus Pirmās instances tiesa tika izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–24. punktā šādi:

      “1.      Prasītāja Deutsche Telekom AG ir vēsturiskais telekomunikāciju operators Vācijā [..].

      2      Prasītāja izmanto Vācijas telefonu tīklu. Pirms tirgu pilnīgas liberalizācijas tai bija likumīgs monopols uz telekomunikāciju
         pakalpojumu sniegšanu fiksētā tīkla abonentiem. Kopš 1996. gada 25. jūlija Telekommunikationsgesetz (Vācijas Telekomunikāciju likums, turpmāk tekstā – “TKG”) (BGBl. 1996 I, 1120. lpp.) stāšanās spēkā 1996. gada 1. augustā infrastruktūru nodrošināšanas tirgus un telekomunikāciju pakalpojumu
         tirgus Vācijā tika liberalizēti. Kopš tā laika prasītāja dažādā apjomā ir saskārusies ar citu operatoru konkurenci.

      3      Prasītājas vietējie tīkli katrs sastāv no vairākām vietējo sakaru abonentu līnijām. Izteiciens “vietējā sakaru līnija” apzīmē
         fizisko apkārtni, kas saista tīkla noslēgumu abonenta telpās ar galveno sadalītāju vai visām pārējām iekārtām, kas ir līdzvērtīgas
         publiska fiksētā telefona tīklam.

      4      Prasītāja nodrošina piekļuvi šīm vietējām sakaru līnijām gan citiem telekomunikāciju operatoriem, gan abonentiem. Attiecībā
         uz prasītājas piekļuves pakalpojumiem un tarifiem ir jānošķir prasītājas vietējā tīkla piekļuves pakalpojumi, ko prasītāja
         sniedz saviem konkurentiem (turpmāk tekstā – “piekļuves vietējām sakaru līnijām starppakalpojumi”), un vietējā tīkla piekļuves
         pakalpojumi, ko prasītāja sniedz saviem abonentiem (turpmāk tekstā – “piekļuves pakalpojumi abonentiem”).

      I – [Piekļuves vietējām sakaru līnijām starppakalpojumi]
      5      Ar Federālā pasta un telekomunikāciju ministra [..] 1997. gada 28. maija lēmumu Nr. 223 a prasītājai tika noteikts pienākums
         piešķirt saviem konkurentiem pilnībā neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai.

      6      Attiecībā uz prasītājas tarifiem par starppakalpojumiem – tos veido divi elementi, proti, pirmkārt, mēneša abonentmaksa un,
         otrkārt, sākotnējā maksa. [..]

      7      Prasītājas starppakalpojumu tarifi saskaņā ar TKG 25. panta 1. punktu iepriekš jāapstiprina Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (Telekomunikāciju un pasta regulatore, turpmāk tekstā – “RegTP”).

      8      Šajā ziņā RegTP pārbauda, vai prasītājas ieteiktie tarifi par starppakalpojumiem atbilst TKG 24. pantā noteiktajiem nosacījumiem. Saskaņā ar TKG 24. panta 1. punktu “tarifi jānosaka saskaņā ar efektīvas pakalpojumu sniegšanas izmaksām”. [..]

      [..]
      II – Piekļuves pakalpojumi abonentiem
      10      Attiecībā uz piekļuves pakalpojumiem abonentiem prasītāja piedāvā divas pamatizvēles, proti, tradicionālo analogo līniju [..]
         un ciparu šaurjoslas līniju [..]. Šīs divas pamatizvēles ļauj abonentu savienojumu piedāvāt arī prasītājas tradicionālajā
         vara pāra tīklā (šaurjoslas savienojumi). Šī pēdējā minētā izvēle piedāvā arī platjoslas savienojumus ([..] ADSL), kuriem tai bija jāpielāgo esošie [šaurjoslas] tīkli, lai ļautu piedāvāt platjoslas pakalpojumus, piemēram, ātru piekļuvi
         internetam.

      [..]
      12      [Prasītājas mazumtirgus cenas par piekļuves pakalpojumiem abonentiem] sastāv no diviem elementiem: mēneša abonentmaksas, kas
         ir atkarīga no līniju un sniegto pakalpojumu kvalitātes, un sākotnējās maksas par līnijas pieslēgšanu vai atjaunošanu [..].

      A – Tarifi par abonentu analogajām līnijām [..] un ciparu šaurjoslas līnijām [..]
      13      Piekļuves cena abonentu analogajām līnijām un [ciparu šaurjoslas līnijām] tiek noteikta maksimālo cenu sistēmas ietvaros.
         Saskaņā ar TKG 27. panta 1. punkta otro teikumu, 25. panta 1. punktu [..] mazumtirdzniecības cena par pievienojumu prasītāja tīklam un par
         saziņu netiek noteikta individuāli katram pakalpojumam, pamatojoties uz izmaksām, bet tiek noteikta kopīgi par vairākiem pakalpojumiem,
         jo dažādi pakalpojumi ir apvienoti grozos.

      14      [..] Attiecīgo sistēmu ieviesa RegTP 1998. gada 1. janvārī. Šajā ziņā RegTP izveidoja divus grozus, pirmo, kas aptver pakalpojumus iedzīvotājiem, un otro – pakalpojumus uzņēmējiem. Abos grozos ir vienlaicīgi
         piekļuves pakalpojumi abonentiem (standarta analogie savienojumi un ISDN) un vesela virkne prasītājas piedāvājumu telefonijas
         jomā, tādi kā vietējie, reģionālie, starppilsētu un starptautiskie sakari.

      [..]
      17      Saskaņā ar 1997. gada 17. decembra [Federālā pasta un telekomunikāciju ministra] lēmumu prasītājai laikposmā no 1998. gada
         1. janvāra līdz 1999. gada 31. decembrim (pirmais cenas maksimālā līmeņa laikposms) par 4,3 % bija jāsamazina kopējā cena
         katram no abiem groziem. Beidzoties šim pirmajam laikposmam, 1999. gada 31. decembrī RegTP ar 1999. gada 23. decembra lēmumu būtībā saglabāja pakešu saturu un samazināja cenas par 5,6 % laikposmam no 2000. gada 1. janvāra
         līdz 2001. gada 31. decembrim (otrais cenas maksimālā līmeņa laikposms).

      18      Šīs obligātās cenu samazināšanas ietvaros prasītāja varēja grozīt katra groza dažādo elementu tarifus pēc iepriekšējas atļaujas
         saņemšanas no RegTP. [..] Sistēma atļāva arī tarifu palielinājumu viena groza vienam vai vairākiem elementiem, ja netika pārsniegta groza maksimālā
         cena. [..]

      19      Pirmo divu maksimālo līmeņu laikposmos [no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim] prasītāja uzsāka abu pakešu
         mazumtirdzniecības cenas pazemināšanu, pārsniedzot tai noteikto samazinājumu. Šie tarifu samazinājumi būtībā attiecas uz sakaru
         cenu. Mazumtirdzniecības cena analogajām līnijām [..] savukārt palika nemainīga abos maksimālā līmeņa laikposmos [..], Attiecībā
         uz mazumtirdzniecības cenu ISDN līnijām prasītāja šajā pašā laikposmā pazemināja mēneša abonentmaksas tarifus [..].

      20      Kopš 2002. gada 1. janvāra ir jauna maksimālo cenu sistēma [..]. Jaunajā sistēmā iepriekšējos divos grozos pakalpojumi iedzīvotājiem
         un pakalpojumi uzņēmējiem ir aizstāti ar četriem groziem, kuros ir šādi pakalpojumi: telefona līnijas (A grozs), vietējie
         sakari (B grozs), valsts starppilsētu sakari (C grozs) un starptautiskie sakari (D grozs).

      21      2002. gada 15. janvārī prasītāja paziņoja RegTP par savu nodomu palielināt abonentmaksu analogajām līnijām un [ciparu šaurjoslas līnijām] [..]. RegTP atļāva šo palielinājumu [..].

      22      2002. gada 31. oktobrī prasītāja iesniedza jaunu lūgumu par tās mazumtirdzniecības tarifu palielināšanu. RegTP šo lūgumu daļēji noraidīja [..].

      B – Tarifi ADSL līnijām [..]

      23      ADSL [..] tarifus neregulē maksimālo cenu sistēma. Saskaņā ar TKG 30. pantu šos tarifus nevar regulēt a posteriori.

      24      2001. gada 2. februārī pēc vairāku sūdzību saņemšanas no prasītājas konkurentiem RegTP steidzināja veikt izmeklēšanu a posteriori par prasītājas ADSL cenām, lai konstatētu attiecīgā gadījumā pārdošanu ar zaudējumiem, kas ir pretrunā Vācijas konkurences tiesībām. RegTP noslēdza procedūru 2002. gada 25. janvārī pēc tam, kad bija konstatējusi, ka tarifu pieaugums, par ko prasītāja bija paziņojusi
         2002. gada 15. janvārī, vairs nerada aizdomas par pārdošanu ar zaudējumiem.”

      3        Sakarā ar sūdzībām, kuras tika iesnieguši apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurenti 1999. gadā, Eiropas Kopienu Komisija
         tika pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, ar kuru it īpaši šī lēmuma 57., 102., 103. un 107. apsvērumā tā pārmet apelācijas sūdzības
         iesniedzējai, ka tā ir pieļāvusi ļaunprātīgu rīcību “tarifu šķēru efekta” formā (“margin squeeze”, turpmāk tekstā – “maržu
         samazināšana”), kura rezultātā izveidojas nepienācīga starpība starp piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenu un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu.

      4        Saistībā ar maržu samazināšanu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 38. punktā izklāstīja apstrīdētā lēmuma 102. un
         105. apsvēruma formulējumu, kas ir šāds:

      “102      [Maržu samazināšana] ir tad, ja mēneša abonentmaksa un sākotnējā maksa, kas tiek maksāta [prasītājai] par [piekļuves vietējai
         sakaru līnijai] starppakalpojumiem, liek konkurentiem izrakstīt rēķinus saviem klientiem par augstāku cenu kā tā cena, ko
         [prasītāja] izraksta rēķinos saviem atbilstošajiem abonentiem par šiem pašiem pakalpojumiem. Ja [piekļuves vietējai sakaru
         līnijai] starppakalpojumu cena ir augstāka par mazumtirdzniecības cenu, prasītājas konkurenti nevar piešķirt priekšrocības,
         pat ja tie ir vismaz tikpat produktīvi kā [prasītāja], jo viņiem ir jāsedz (mārketinga, rēķinu izrakstīšanas, parādu iekasēšanas)
         izdevumi, kas jāpierēķina [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu cenai.

      103      Izrakstot rēķinus saviem konkurentiem par piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu [vairumtirdzniecības] tarifiem,
         kas ir augstāki nekā mazumtirdzniecības cena, par ko tā izraksta rēķinus saviem klientiem, [prasītāja] kavē tos piedāvāt piekļuves
         vietējai sakaru līnijai pakalpojumus papildus vienkāršiem telefona sakariem. [..]

      104      [Prasītāja] uzskata, ka šajā gadījumā nav pierādāma netaisna tarifu noteikšana [maržu samazināšanas] formā, jo [piekļuves
         vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu [vairumtirdzniecības] tarifus obligātā kārtā nosaka RegTP. [..]

      105      Tomēr pretēji tam, ko apgalvo [prasītāja], ļaunprātīgas izmantošanas forma, kas rada [maržu samazināšanu], šajā lietā pastāv.
         Saistītajos tirgos, kuros konkurenti pērk no vēsturiskā operatora [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumus un
         ir atkarīgi no tā, ja vēlas ienākt preču un pakalpojumu [mazumtirgū], tam var tikpat labi būt šķēru efekts starp [piekļuves
         vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu regulētajām [vairumtirdzniecības] cenām un [piekļuves pakalpojumu abonentiem] mazumcenām.
         Tāpēc visbeidzot, lai pierādītu [maržu samazināšanu], pietiek ar to, ka starp abiem cenu līmeņiem ir nesamērība, kas ierobežo
         konkurenci. [..]”

      5        Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu Komisija tādējādi secināja, ka “kopš 1998. gada [prasītāja] tika pārkāpusi EK līguma
         82. panta a) punktu [..], jo tā tika pieprasījusi netaisnīgas cenas no saviem konkurentiem un [saviem] abonentiem par pieslēgšanu
         un ikmēneša abonēšanu saistībā ar piekļuvi vietējai sakaru līnijai, tādējādi ievērojami traucējot konkurenci piekļuves vietējai
         sakaru līnijai tirgū”.

      6        Saskaņā ar minētā lēmuma 3. pantu Komisija par šo pārkāpumu uzlika prasītājai naudas sodu EUR 12,6 miljonu apmērā.

      II –  Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      7        Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 30. jūlijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja
         ir cēlusi šo prasību, ar kuru prioritāri tiek lūgts atcelt apstrīdēto lēmumu un pakārtoti tiek lūgts samazināt ar to uzlikto
         naudas sodu.

      8        Lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza pamatu it īpaši par EKL 82. panta
         pārkāpumu, kā arī pamatu, ar kuru tiek apgalvota pilnvaru nepareiza izmantošana un samērīguma principa, tiesiskās noteiktības
         un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums.

      9        Pamatam, ar kuru tiek apgalvots EKL 82. panta pārkāpums, ir vairākas daļas, no kurām trim ir nozīme saistībā ar šo apelācijas
         sūdzību; proti, pirmā ir par ļaunprātīgas uzvedības neesamību sakarā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja ierobežoto rīcības
         brīvību maržu samazināšanas novēršanā, otrā attiecas uz Komisijas metodes, kas izmantota maržu samazināšanas konstatēšanai,
         prettiesiskumu, un trešā daļa ir par Komisijas kļūdu, aprēķinot tarifu šķēru efektu, un ceturtā ir par konstatētās maržu samazināšanas
         iedarbības neesamību tirgū.

      10      Pirmās instances tiesa tika noraidījusi visas šīs daļas šī izvērtējuma ietvaros, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 150. un
         242. punktā, it īpaši norādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savā prasības pieteikumā netika apstrīdējusi attiecīgo tirgu
         definīciju, kas izmantota apstrīdētajā lēmumā un saskaņā ar kuru, no vienas puses, ir jānošķir piekļuves vietējai sakaru līnijai
         vairumtirdzniecības tirgus un, no otras puses, piekļuves vietējai sakaru līnijai mazumtirdzniecības tirgus, kurš sastāv no
         piekļuves šaurjoslas pieslēgumam tirgus un piekļuves platjoslas pieslēgumam tirgus; šie tirgi ir valsts mēroga.

      11      Saistībā ar šī pamata pirmo daļu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 140. un 151. punktā secināja, ka Komisija varēja
         pamatoti konstatēt apstrīdētajā lēmumā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija pietiekama rīcības brīvība attiecīgajā laikposmā,
         lai pilnībā izskaustu šajā lēmumā izklāstīto maržu samazināšanu, grozot piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības
         cenas.

      12      Saistībā ar minētā pamata otro daļu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 168. punktā noraidīja prasītājas iebildumu,
         ka maržu samazināšanas ļaunprātīgais raksturs var izrietēt tikai no piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirgus cenu negodīgā
         rakstura. Pēc tam tā minētā sprieduma 193., 203. un 206. punktā norādīja, ka Komisija pamatoti ir balstījusi analīzi par prasītājas
         tarifu prakses negodīgo raksturu tikai uz atsauci – saskaņā ar tikpat efektīva konkurenta kritēriju – uz prasītājas specifisko
         situāciju un līdz ar to uz atsauci uz tās tarifiem un izmaksām, kā arī ņemot vērā vienīgi ienākumus no piekļuves pakalpojumiem
         un neņemot vērā ienākumus no citiem pakalpojumiem, tādiem kā zvanu pakalpojumi, un salīdzinot piekļuves vietējai sakaru līnijai
         vairumtirdzniecības cenas ar piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām, proti, piekļūšanai šaurjoslas pieslēgumam
         un platjoslas pieslēgumam.

      13      Saistībā ar šī paša pamata ceturto daļu Pirmās instances tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 237. punktā tika norādījusi,
         ka attiecīgā cenas samazināšana principā traucē konkurences attīstībai piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības
         tirgos.

      14      Pamatu, ar kuru tiek apgalvota pilnvaru nepareiza izmantošana un samērīguma principa, tiesiskās drošības principa un tiesiskās
         paļāvības principa pārkāpums, Pirmās instances tiesa arī pilnībā noraidīja. Saistībā ar iebildumu, ka Komisija tika pakļāvusi
         prasītājas praktizētās cenas dubultam regulējumam un līdz ar to ir pārkāpusi samērīguma un tiesiskās drošības principu, Pirmās
         instances tiesa tika it īpaši pārsūdzētā sprieduma 265. punktā norādījusi:

      “Pat ja netiktu izslēgts, ka arī Vācijas iestādes ir pārkāpušas Kopienas konkurences tiesības – un it īpaši [Komisijas 1990. gada
         28. jūnija Direktīvas 90/388 par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgos (OV L 192, 10. lpp.)], ko groza ar [1996. gada
         13. marta Direktīvu 96/19 (OV L 74, 13. lpp.)], noteikumus –, izvēloties progresīvu izlīdzināšanu starp savienojumu tarifiem
         un sakaru tarifiem, šāda pienākumu neizpilde, ja tā būtu jākonstatē, neatņem rīcības brīvību, kas prasītājai reāli bija [maržu
         samazināšanas] samazināšanai.”

      15      Turklāt saistībā ar iebildumu, ar kuru tiek apgalvots tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums, Pirmās instances
         tiesa pārsūdzētā sprieduma 269. punktā tika secinājusi, ka RegTP lēmums nevarēja radīt prasītājai šādu paļāvību.

      16      Visbeidzot saistībā ar iebildumu, ar kuru tiek apgalvota pilnvaru nepareiza izmantošana, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā
         sprieduma 271. punktā nosprieda:

      “[Apstrīdētajā] lēmumā Komisija skar tikai prasītājas praktizētos tarifus un nevis Vācijas iestāžu lēmumus. Pat ja RegTP ar to pārkāpa Kopienu normu un pat ja Komisija šajā ziņā varēja uzsākt procedūru par pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo
         Republiku, šāda iespējamība nekādi neietekmē [apstrīdētā] lēmuma tiesiskumu. Šajā lēmumā Komisija tikai konstatē, ka prasītāja
         ir pārkāpusi EKL 82. pantu, noteikumu, kas attiecas nevis uz dalībvalstīm, bet tikai uz tirgus dalībniekiem. Komisija līdz
         ar to nepārkāpa pilnvaras, izdarot šo secinājumu, pamatojoties uz EKL 82. pantu.”

      17      Lai pamatotu savu lūgumu samazināt uzlikto naudas sodu, prasītāja formulē sešus pamatus, no kuriem trešais pamats ir par neuzmanības
         neesamību no prasītājas puses, ceturtais par tarifu noteikumu nepietiekamu ņemšanu vērā naudassoda summas aprēķinā un sestais
         ir par vainu mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā. Pirmās instances tiesa tika noraidījusi šos trīs pamatus pārsūdzētā sprieduma
         290.–321. punktā.

      18      Līdz ar to Pirmās instances tiesa pilnībā noraidīja prasību un piesprieda prasītājai segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas
         tiesāšanās izdevumus.

      III –  Lietas dalībnieku prasījumi
      19      Ar savu apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        pakārtoti saskaņā ar savu neierobežoto kompetenci samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts apstrīdētā lēmuma 3. pantā;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      20      Komisija lūdz, lai Tiesa noraidītu apelācijas sūdzību un piespriestu prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      21      Vodafone D2 GmbH, iepriekš – Vodafone AG & Co. KG, iepriekš – Arcor AG & Co. KG (turpmāk tekstā – “Vodafone”) lūdz, lai Tiesa noraidītu apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai vismaz kā nepamatotu, kā arī piespriestu prasītājai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      22      Versatel NRW GmbH, iepriekš – Tropolys NRW GmbH, iepriekš – CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice un TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord GmbH, iepriekš – Versatel Nord‑Deutschland GmbH, iepriekš – KomTel Gesellschaft für Kommunikations‑ und Informationsdienste mbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd GmbH, iepriekš – Versatel Süd‑Deutschland GmbH, iepriekš – tesion Telekommunikation GmbH, kā arī Versatel West GmbH, iepriekš – Versatel West‑Deutschland GmbH, iepriekš – Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā kopā – “Versatel”) tiesas sēdē arī lūdza noraidīt apelācijas sūdzību, atbalstot Komisijas un Vodafone prasījumus.

      IV –  Par apelācijas sūdzību
      A –  Par pieņemamību
      23      Vodafone un Versatel vispirms apgalvo, ka apelācijas sūdzība nav pieņemama, jo tās pirmajā pamatā, kā arī tās otrā pamata pirmajā un otrajā daļā,
         ar kuru būtībā tiek apstrīdēti vērtējumi, kurus veikusi Pirmās instances tiesa saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu attiecībā
         ar prasītājas attiecīgo tarifu praksi un saistībā ar samērīguma principa, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības
         ievērošanu, tiek atkārtota argumentācija, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvirzījusi pirmajā instancē, un šī atkārtošana
         tiek veikta ar vienīgo mērķi panākt šo argumentu atkārtotu izvērtēšanu Tiesā.

      24      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tās sprieduma apstrīdētās daļas, kuru atcelšana tiek pieprasīta,
         kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai. Šādai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība,
         kurā nav norādīti specifiski argumenti, ar kuriem tiek identificēta kļūda tiesību piemērošana, kas esot pieļauta pārsūdzētajā
         spriedumā, kurā tiek vienīgi atkārtoti argumenti, kas jau tika iesniegti Pirmās instances tiesā. Būtībā šāda apelācijas sūdzība
         faktiski ir lūgums vienkārši izvērtēt prasības pieteikumu, kas jau ticis iesniegts Pirmās instances tiesā; šāda atkārtota
         izskatīšana nav Tiesas kompetencē (it īpaši skat. 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P Bergaderm un Goupil/Komisija, Recueil, I‑5291. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑76/01 P Eurocoton u.c./Padome, Recueil, I‑10091. lpp., 46. un 47. punkts).

      25      Tomēr tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Pirmās instances tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Kopienu
         tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības
         iesniedzējs nevarētu savu apelācijas sūdzību balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau ir izmantojis Pirmās instances
         tiesā, tad apelācijas sūdzība zaudētu daļu no savas jēgas (it īpaši skat. 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑321/99 P
         ARAP u.c./Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 49. punkts).

      26      Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzības otrais un trešais pamats, apskatīts kopumā, tieši ir vērsts uz to, lai apstrīdētu Pirmās
         instances tiesas nostāju par vairākiem tiesību piemērošanas jautājumiem, kuri tai bija iesniegti pirmajā instancē par EKL
         82. panta piemērošanu saistībā ar attiecīgo prasītājas tarifu praksi un par noteiktu Savienības tiesību vispārējo principu
         piemērošanu. Šajā ziņā apelācijas sūdzībā ir izklāstīta precīza norāde par pārsūdzētā sprieduma aspektiem, kas tiek apstrīdēti,
         kā arī izklāstīti pamati un iebildumi minētās sūdzības pamatošanai.

      27      No tā izriet, ka pirmais un otrais pamats, apskatīti kopumā, nevar tikt uzskatīti par nepieņemamiem. Tomēr iebildumu izvērtēšanas
         ietvaros ir jāizvērtē atsevišķo iebildumu pieņemamība, kas izvirzīti saistībā ar apelācijas sūdzības pamatiem.

      B –  Par lietas būtību
      28      Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus, ar kuriem attiecīgi tiek apgalvota
         kļūda tiesību piemērošanā saistībā ar to, kā RegTP kā valsts kompetentā regulatīvā iestāde tika regulējusi tās darbības, kļūdas EKL 82. panta piemērošanā un kļūdas tiesību
         piemērošanā saistībā ar naudas sodu aprēķināšanu, jo netika ņemts vērā minētais regulējums.

      29      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa ar pārsūdzēto spriedumu tika pilnībā noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas
         celto prasību pret apstrīdēto lēmumu, būtībā nospriežot, ka Komisija, kā tas izriet no šī sprieduma 3.–6. panta, pamatoti
         uzlika apelācijas sūdzības iesniedzējai naudas sodu par EKL 82. panta pārkāpumu, jo tā tika īstenojusi netaisnīgu tarifu praksi,
         kā rezultātā notika maržu samazināšanās, kas izrietēja no nepienācīgas starpības starp konkurentu, kuri ir vismaz tikpat efektīvi
         kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām un piekļuves
         pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām, līdz ar ko šiem konkurentiem tika liegts efektīvi konkurēt ar apelācijas
         sūdzības iesniedzēju sakarā ar pēdējo minēto pakalpojumu sniegšanu.

      30      Ar šiem trīs pamatiem apelācijas sūdzības iesniedzēja attiecīgi būtībā apstrīd vērtējumus, kurus Pirmās instances tiesa tika
         veikusi pārsūdzētajā spriedumā, saistībā ar:

      –        vainojamību pārkāpumā sakarā ar rīcības brīvību, kas tai bija, lai grozītu savas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības
         cenas, un telekomunikāciju pakalpojumu cenu regulēšanas, kuru veic valsts regulatīvās iestādes saskaņā ar EKL 82. pantu, atbilstīgumu;

      –        lai konstatētu ļaunprātīgu rīcību EKL 82. panta nozīmē, maržu samazināšanas testa atbilstīgumu lietas apstākļos, ņemot vērā
         valsts regulatīvo iestāžu veikto regulēšana attiecībā uz piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenām, kā arī šīs samazināšanas aprēķināšanas metodes tiesiskumu un tās seku analīzi saskaņā ar šo pašu pantu un

      –        naudas soda apmēra pamatotību, ņemot vērā valsts regulatīvo iestāžu veikto telekomunikāciju nozares regulējumu.
      31      Taču apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd principā neapstrīd faktu, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma tarifu prakse,
         kuras rezultātā notiek tā konkurentu, kuri ir tikpat efektīvi kā šis uzņēmums, maržu samazināšanās, tiek uzskatīta par netaisnīgu
         no EKL 82. panta skatpunkta.

      32      Apelācijas sūdzības iesniedzēja neiebilst pret Pirmās instances tiesas uzskatu, ka uzņēmums ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo
         stāvokli [EKL 82. panta[ izpratnē, ja, ņemot vērā nesamērīgo starpību starp tā piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu
         vairumtirdzniecības cenām un tā piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām tirgos, kuros šis uzņēmums ir dominējošs,
         rada šādu samazināšanos. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja saistībā ar apelācijas sūdzības otro pamatu vienīgi apgalvo,
         ka šajā lietā maržu samazināšanās nav atbilstošais kritērijs, lai noteiktu, vai tā ir pārkāpusi EKL 82. pantu, jo tās piekļuves
         vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas regulē valsts regulatīvā iestāde.

      33      Šajos apstākļos ir jāizvērtē apelācijas sūdzības pamati tādā secībā, kādā tos ir izklāstījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja
         un kura atbilst secībai, kādā pamati tika iesniegti pirmajā instancē un kādā tos Pirmās instances tiesa tika izvērtējusi pārsūdzētajā
         spriedumā.

      1.     Ievada apsvērumi
      34      Lai izvērtētu apelācijas sūdzības iesniedzējas pret minēto spriedumu izvirzīto pamatu pamatotību, vispirms ir jāuzsver, ka
         saskaņā ar Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punktu apelācijā nedrīkst grozīt Pirmās instances tiesā izskatītā strīda priekšmetu.
         Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanas ietvaros attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika
         sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatīja pirmajā tiesā. Tādēļ lietas dalībnieks nevar pirmo reizi izvirzīt Tiesā pamatu,
         kas netika izvirzīts Pirmās instances tiesā, jo tas šim lietas dalībniekam ļautu iesniegt Tiesā, kuras kompetence apelācijas
         jomā ir ierobežota, strīdu, kas ir plašāks par to, kas tika izskatīts Pirmās instances tiesā (šajā ziņā it īpaši skat. 1994. gada
         1. jūnija spriedumu lietā C‑136/92 P Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., Recueil, I‑1981. lpp., 59. punkts; 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑68/05 P Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija, Krājums, I‑10367. lpp., 96. punkts, kā arī 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑564/08 P SGL Carbon/Komisija, 22. punkts).

      35      Gan savā apelācijas sūdzībā, gan tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka tai nebija nekādas rīcības brīvības
         noteikt piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, jo šīs cenas noteica valsts regulatīvā
         iestāde, proti, RegTP. Attiecīgo maržu samazināšanu faktiski izraisīja pārmērīgās vairumtirdzniecības cenas, kuras noteica RegTP. Lai izbeigtu maržu samazināšanos, Komisijai būtu bijusi jāceļ prasība par valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu
         pret Vācijas Federatīvo Republiku sakarā ar Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu, nevis jāpieņem lēmums pret apelācijas sūdzības
         iesniedzēju saskaņā ar EKL 82. pantu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka nav pareizi uzskatīt, ka piekļuves
         vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas tiek noteiktas, pamatojoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas
         izmaksām. Šīs cenas nosaka RegTP, pamatojoties uz efektīvas pakalpojumu sniegšanas izmaksām saskaņā ar modeli, ko nosaka valsts regulatīvā iestāde.

      36      Taču Komisija un Versatel apgalvo, ka par piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām atbildīga ir apelācijas sūdzības
         iesniedzēja, jo saskaņā ar TKG tiesību normām, šīs cenas nosaka RegTP, pamatojoties uz pieteikumu, kuru iesniedz apelācijas sūdzības iesniedzēja atbilstoši tās cenām. Tādēļ apelācijas sūdzības
         iesniedzēja nevar apgalvot, ka šīs cenas ir pārmērīgas. Kā ir norādīts attiecīgajā lēmumā, apelācijas sūdzības iesniedzējai
         turklāt ir juridiski saistoši iesniegt jaunu pieteikumu RegTP par piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu samazināšanu, kad samazinās apelācijas sūdzības
         iesniedzējas cenas.

      37      Šajā ziņā Versatel tiesas sēdē tika apgalvojusi, ka kopš 1997. gada apelācijas sūdzības iesniedzēja tika sistemātiski centusies traucēt to,
         ka pienācīgi noris piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu noteikšanas valsts procedūra,
         atsaucot savus pieteikumus par apstiprināšanu un nesniedzot nekādus pierādījumus par izmaksām, kas varētu pamatot šīs vairumtirdzniecības
         cenas, lai gan tai šai ziņā ir noteikts pienākums valsts tiesībās.

      38      Ņemot vērā šīs domstarpības starp lietas dalībniekiem, tomēr vispirms ir jānorāda, ka jautājums par apelācijas sūdzības iesniedzējas
         rīcības brīvību grozīt piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas netika izskatīts Pirmās
         instances tiesā, kura pieņēma pārsūdzēto spriedumu, pamatojoties uz pieņēmumu, kas netika šajā tiesā apstrīdēts, ka apelācijas
         sūdzības iesniedzējai nebija šādas rīcības brīvības.

      39      Pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka, pat ja apstrīdētajā lēmumā Komisija neizslēdz iespēju
         prasītājai samazināt tās tarifus par starppakalpojumiem, tā šajā lēmumā analizē tikai to, vai prasītājai bija reāla rīcības
         brīvība paaugstināt tās piekļuves cenas abonentiem.

      40      Tā kā šī pieeja netika apstrīdēta Pirmās instances tiesā, šī tiesa pārsūdzētā sprieduma 85.–152. punktā vienīgi izvērtēja,
         lai noteiktu, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vainojama attiecīgajā lēmumā konstatētajā maržu samazināšanā, vai Komisija
         bija tiesīga secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija patiesa rīcības brīvība grozīt piekļuves cenas abonentiem,
         lai izbeigtu vai samazinātu maržu samazināšanos. Šajā ziņā šī tiesa pārsūdzētā sprieduma 140. un 151. punktā nosprieda, ka
         Komisija bija tiesīga secināt, ka šāda rīcības brīvība pastāvēja, lai gan RegTP regulēja piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas.

      41      Tādā pašā veidā, pirms pārsūdzētā sprieduma 183.–213. punktā noraidīt iebildumus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi,
         lai apstrīdētu attiecīgajā lēmumā konstatēto ļaunprātīgo raksturu un maržu samazināšanās aprēķināšanas metodi, Pirmās instances
         tiesa minētā sprieduma 167. punktā norādīja, ka Komisija bija pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības
         brīvība vienīgi noteikt tās vairumtirdzniecības cenas piekļuves pakalpojumiem abonentiem.

      42      Šajos apstākļos Tiesai nav šīs apelācijas sūdzības ietvaros jāizvērtē, kādā mērā apelācijas sūdzības iesniedzēja nepieciešamības
         gadījumā būtu varējusi grozīt piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, kā to apgalvo Komisija
         un Versatel, jo šāds vērtējums pārsniegtu pamatu apjomu, kas tika izskatīti pirmajā instancē. Saskaņā ar šī sprieduma 34. punktā minēto
         judikatūru visi pamati vai iebildumi šajā ziņā pārsniedz šīs apelācijas sūdzības robežas un līdz ar to nav pieņemami.

      43      Lai izvērtētu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos iebildumus, ar kuriem tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma tiesiskums,
         it īpaši tās iebildumus, ar kuriem tiek apstrīdēta tās atbildība par pārkāpumu un attiecīgajā lēmumā konstatētās maržu samazināšanas
         ļaunprātīgais raksturs, t.i., iebildumus, kas izvirzīti apelācijas sūdzības pirmā un otrā pamata ietvaros, ir vienīgi jābalstās
         uz pieņēmumu, kas akceptēts pārsūdzētajā spriedumā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība vienīgi grozīt
         piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas; šī rīcības brīvība turklāt netiek apstrīdēta šīs apelācijas sūdzības
         ietvaros.

      44      Otrkārt, ir jāuzsver, ka ar šo apelācijas sūdzību, negrozot Pirmās instances tiesā notikušā procesa priekšmetu, nevar tikt
         izteikta sūdzība par to, ka Pirmās instances tiesa netika sodījusi Komisiju par to, ka tā netika apšaubījusi valsts regulatīvo
         iestāžu rīcību tiktāl, ciktāl vienīgi šīs iestādes, kuras noteica piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenas, ir atbildīgas par attiecīgajā lēmumā konstatēto maržu samazināšanos.

      45      Protams, atbilstoši Tiesas judikatūrai dalībvalstīm ir jāīsteno visi vispārīgie vai īpašie pasākumi, lai nodrošinātu, ka valsts
         regulatīvās iestādes izpilda pienākumus, kas ir saistoši saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. 2008. gada
         15. aprīļa spriedumu lietā C‑268/06 Impact, Krājums, I‑2483. lpp., 85. punkts). Turklāt EKL 81. un 82. pants, lasot tos kopā ar EKL 10. pantu, nosaka dalībvalstīm pienākumu
         neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie
         konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību (it īpaši skat. 1977. gada 16. novembra spriedumu lietā 13/77 GB‑Inno‑BM, Recueil, 2115. lpp., 31. punkts, un 1995. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑96/94 Centro Servizi Spediporto, Recueil, I‑2883. lpp., 20. punkts).

      46      Tomēr saistībā ar Komisijas iespēju celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret attiecīgo dalībvalsti ir jānorāda, ka,
         tā kā šajā lietā pārsūdzētais spriedums attiecas vienīgi uz tāda lēmuma tiesiskumu, kuru saskaņā ar EKL 82. pantu pieņēmusi
         Komisija pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, Tiesai šīs apelācijas sūdzības ietvaros ir vienīgi jāpārliecinās, vai šajā
         apelācijas sūdzībā izvirzītie iebildumi ir tādi, kuri var atklāt, ka Pirmās instances tiesas veiktā šāda lēmuma tiesiskuma
         pārbaudē ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, neatkarīgi no tā, vai Komisija varēja vienlaicīgi vai alternatīvi pieņemt
         lēmumu, ar kuru tiek konstatēts, ka attiecīgā dalībvalsts ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības.

      47      Līdz ar to, lai gan, kā to Pirmās instances tiesa tika pati konstatējusi it īpaši pārsūdzētā sprieduma 265. un 271. punktā,
         nevar noliegt, ka valsts regulatīvās iestādes šajā lietā bija pārkāpušas Eiropas Savienības tiesības, un, pat ja Komisija
         patiešām būtu varējusi izvēlēties celt prasību par valsts pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo Republiku saskaņā ar
         EKL 226. pantu, šādām iespējām nav nozīmes šajā apelācijas sūdzības stadijā pat ne vismazākajā mērā tādēļ, ka saskaņā ar EKL
         226. pantā paredzēto sistēmu Komisijai ir rīcības brīvība celt prasību par valsts pienākumu neizpildi un Eiropas Savienības
         tiesām nav jāizvērtē, vai ir pamatoti izmantot šo brīvību (it īpaši skat. 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑233/00 Komisija/Francija,
         Recueil, I‑6625. lpp., 31. punkts).

      48      Saistībā ar piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu pārmērīgo raksturu, kuru apgalvo apelācijas
         sūdzības iesniedzēja, ir arī jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savā prasības pieteikumā, kas tika iesniegts Pirmās
         instances tiesā, nekādā veidā netika apstrīdējusi šo cenu prettiesiskumu no Eiropas Savienības tiesību skatpunkta. Apelācijas
         sūdzības iesniedzēja šajā ziņā vienīgi norādīja, ka, lai gan piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenas nosaka valsts regulatīvā iestāde bez iespējas apelācijas sūdzības iesniedzējai tās grozīt, vienīgi piekļuves pakalpojumu
         abonentiem mazumtirdzniecības cenas var būt ļaunprātīgas EKL 82. panta nozīmē, un turklāt, ka, ja šo iestāžu cenu politika
         ir pretrunā Eiropas Savienības tiesībām, Komisijai ir jāceļ pret šīm iestādēm prasība par valsts pienākumu neizpildi.

      49      Līdz ar to Tiesa šīs apelācijas sūdzības ietvaros nevar izvērtēt iebildumus, ar kuriem tiek apstrīdēts piekļuves vietējam
         sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu tiesiskums, it īpaši ņemot vērā to iespējami ļaunprātīgo raksturu
         salīdzinājumā ar izmaksām, kuras rodas prasītājai minētos pakalpojumus sniedzot (šajā ziņā skat. 2008. gada 24. aprīļa spriedumu
         lietā C‑55/06 Arcor, Krājums, I‑2931. lpp., 69. punkts). Šādi iebildumi pārsniedz pamatus, kas tika izskatīti pirmajā instancē, un tādēļ saskaņā
         ar šī sprieduma 34. punktā izklāstīto judikatūru nav pieņemami apelācijas stadijā.

      50      Treškārt, ir jākonstatē, ka, gluži kā to norāda Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. un 242. punktā, procesā pirmajā
         instancē apelācijas sūdzības iesniedzēja netika apstrīdējusi attiecīgo tirgu definīciju, kuru Komisija tika izmantojusi apstrīdētajā
         lēmumā un saskaņā ar kuru, pirmkārt, attiecīgais tirgus ir Vācijas tirgus, un turklāt saistībā ar attiecīgo pakalpojumu tirgiem
         ir norādīts, ka piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības tirgus ir atsevišķs tirgus, kas ir nošķirts
         no piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgus, kurš sastāv no diviem atsevišķiem segmentiem, proti, no vienas
         puses, piekļuves pie šaurjoslas sakaru līnijām un, no otras puses, no piekļuves pie platjoslas sakaru līnijām.

      51      Tāpat ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevienā brīdī netika apstrīdējusi Pirmās instances tiesā attiecīgajā
         lēmumā Komisijas veikto konstatāciju, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija dominējošs stāvoklis EKL 82. panta nozīmē visos
         šajos pakalpojumu tirgos.

      52      No tā izriet, ka saskaņā ar šī sprieduma 34. punktā minēto judikatūru ne attiecīgo tirgu definīcija, ko Pirmās instances tiesa
         tika akceptējusi pārsūdzētajā spriedumā, ne konstatācija, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija dominējošs stāvoklis visos
         šajos tirgos, nevar tikt apstrīdēta šajā apelācijas sūdzībā.

      53      Otrkārt, konkrētāk attiecībā uz tirgus datu un konkurences stāvokļa izvērtēšanu ir jāatgādina, ka Tiesai nav apelācijas ietvaros
         sava novērtējuma vietā jāņem vērā Pirmās instances tiesas novērtējums. Saskaņā ar EKL 225. pantu un Tiesas Statūtu 58. panta
         pirmo daļu apelācijas sūdzības Tiesai iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Faktu izvērtēšana nav uzskatāma par Tiesas kontrolei
         iesniegto tiesību jautājumu, izņemot gadījumu, ja, iespējams, ir notikusi faktu un pierādījumu sagrozīšana, kas attiecīgajā
         gadījumā nav apgalvota (skat. 2007. gada 15. marta spriedumu lietā C‑95/04 P British Airways/Komisija, Krājums, I‑2331. lpp., 78. punkts un tajā minētā judikatūra).

      54      Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzējas pamati, kuri izvirzīti šīs apelācijas sūdzības pamatošanai.

      2.     Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots kļūdas saistībā ar to, kā RegTP kā valsts kompetentā regulatīvā iestāde tika regulējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas darbības

      55      Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajam pirmajam pamatam ir trīs daļas, kas attiecīgi attiecas uz vainojamību pārkāpumā,
         tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu un EKL 82. panta pārkāpumu ar nodomu vai aiz neuzmanības.

      a)     Par pirmā pamata pirmo daļu saistībā ar vainojamību pārkāpumā
      i)     Pārsūdzētais spriedums
      56      Saistībā ar rīcības brīvību, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai bija, lai novērstu maržu samazināšanos, Pirmās instances
         tiesa, pārsūdzētā sprieduma 85.–89. punktā atgādinājusi atbilstošos principus no Tiesas judikatūras, minētā sprieduma 97.–152. punktā
         izvērtēja, vai Vācijas tiesību akti, it īpaši TKG un RegTP lēmumi, kas pieņemti laikposmā, uz kuru attiecas apstrīdētais lēmums, novērsa jebkādu apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurējošu
         rīcību, vai tai atstāja pietiekamu rīcības brīvību noteikt cenas tādā līmenī, lai tai ļautu novērst vai samazināt apstrīdētajā
         lēmumā konstatēto maržu samazināšanos.

      57      Vispirms saistībā ar periodu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim norādījusi pārsūdzētā sprieduma 100. punktā,
         ka saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja grozīt savas cenas pēc iepriekšējās atļaujas
         saņemšanas no RegTP, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 105. punktā secināja, ka Komisija pareizi konstatēja, ka, ņemot vērā sešus lūgumus
         par sakaru cenu samazināšanu, ka prasītājai šajā laikposmā bija rīcības brīvība, lai noformulētu lūgumus paaugstināt piekļuves
         šaurjoslas sakaru līnijām pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, pilnībā ievērojot kopējo pakešu maksimumu pakalpojumiem
         iedzīvotājiem un pakalpojumiem uzņēmumiem.

      58      Pēc tam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 106.–124. punktā izvērtēja, vai, lai gan bija šī rīcības brīvība, tam,
         ka RegTP noteica apelācijas sūdzības iesniedzējas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, ir tādas sekas, ka uz
         apelācijas sūdzības iesniedzēju vairs neattiecas EKL 82. pants. Šajā ziņā tā pārsūdzētā sprieduma 107. punktā konstatēja,
         ka fakts, ka šīs mazumtirdzniecības cenas ir jāapstiprina RegTP, neatbrīvo apelācijas sūdzības iesniedzēju no atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja ietekmē
         tās piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, iesniedzot RegTP pieteikumus par atļaujas saņemšanu.

      59      Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 108.–124. punktā tika noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju,
         ka tai nav nekādas atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu, jo RegTP veic ex ante pārbaudi par tās piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu saderīgumu ar EKL 82. pantu.

      60      Minētā sprieduma 109.–114. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka piekļuves analogajām sakaru līnijām mazumtirdzniecības
         cenas bija balstītas uz lēmumiem, kurus saskaņā ar tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms TKG pieņemšanas, pieņēma Federālā pasta un telekomunikāciju ministrija, ka TKG tiesību normas nenorāda, ka RegTP izvērtē, vai pieteikumi par piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu grozīšanu ir saderīgi ar EKL 82. pantu,
         ka valsts regulatīvās iestādes rīkojas saskaņā ar valsts tiesībām, ka valsts tiesību aktiem saistībā ar telekomunikāciju politiku
         var būt mērķi, kas atšķiras no Eiropas Savienības konkurences politikas mērķiem, un ka dažādajos RegTP lēmumos, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, nav atsauces uz EKL 82. pantu.

      61      Saistībā ar faktu, ka RegTP vairākos lēmumos tika izvērtējusi jautājumu, vai pastāv maržu samazināšanās, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
         116.–119. punktā norādīja, ka fakts, ka savos lēmumos RegTP pēc tam, kad bija konstatējusi negatīvu starpību starp piekļuves vietējam sakaru tīklam starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenām un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām, katru reizi uzskatīja, ka savstarpējās subsidēšanas izmantošanai
         starp piekļuves pakalpojumu tarifiem un sakaru tarifiem bija jāļauj pārējiem operatoriem piedāvāt saviem klientiem konkurētspējīgas
         cenas, pierāda, ka RegTP nepārbaudīja attiecīgo tarifu saderīgumu ar EKL 82. pantu vai vēl jo mazāk būtu to piemērojusi kļūdaini.

      62      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. punktā norādīja, ka, pat ja pieņemtu, ka RegTP būtu jāpārbauda apelācijas sūdzības iesniedzējas ierosināto piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu saderīgums
         ar EKL 82. pantu, Komisijai nav saistoši valsts iestādes lēmumi, kas pieņemti, piemērojot EKL 82. pantu.

      63      Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 121.–123. punktā norādīja, ka tas, kas ir svarīgi šajā lietā, lai apelācijas
         sūdzības iesniedzējai varētu pārmest iespējamu pārkāpumu, ir tas, vai tiesvedības faktisko apstākļu laikā apelācijas sūdzības
         iesniedzējai bija pietiekama rīcības brīvība, lai noteiktu savas cenas tādā līmenī, kas tai ļautu novērst vai mazināt attiecīgo
         maržu samazināšanu. Pirmās instances tiesa šajā ziņā atgādināja, ka apelācijas varēja ietekmēt šo cenu mazumtirdzniecības
         cena līmeni, iesniedzot RegTP pieteikumus par atļaujas saņemšanu. Tā arī norādīja, ka Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra spriedumā turklāt skaidri apstiprināja prasītājas atbildību iesniegt pieteikumus par savu tarifu
         grozījumiem un ka Vācijas tiesību akti neizslēdz, ka RegTP atļauj cenas, kas ir pretrunā EKL 82. pantam.

      64      Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 124. punktā konstatēja, ka, lai gan bija RegTP iejaukšanās apelācijas sūdzības iesniedzējas tarifu noteikšanā, apelācijas sūdzības iesniedzējai laikposmā no 1998. gada 1. janvāra
         līdz 2001. gada 31. decembrim bija pietiekama rīcības brīvība, lai tās cenu politika ietilptu EKL 82. panta piemērošanas jomā.

      65      Otrkārt, saistībā ar laikposmu no 2002. gada 1. janvāra tā norādījusi pārsūdzētā sprieduma 144. un 145. punktā, ka apelācijas
         sūdzības iesniedzēja nenoliedz, ka tā būtu varējusi paaugstināt piekļuves platjoslas sakaru līnijai (ADSL) mazumtirdzniecības cenas no šī datuma un ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja brīvi nosaka šīs cenas Vācijas tiesību
         aktos paredzētajās robežās, uz tās cenu praksi var attiekties EKL 82. pants, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 147.–151. punktā
         izvērtēja, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu varējusi samazināt maržu samazināšanu, palielinot tās mazumtirdzniecības
         cenas par piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumiem. Minētā sprieduma 148. un 149. punkts ir formulēts šādi:

      “148      Šajā ziņā ir jānorāda, ka, tā kā piekļuves [vietējam sakaru tīklam] pakalpojumi starppakalpojumu līmenī ļauj sniegt abonentu
         līmenī [..] pieejas pakalpojumu kopumu, [..] prasītājai esošā rīcības brīvība paaugstināt [piekļuves platjoslas sakaru līnijām
         pakalpojumu cenas] ir tāda, kas samazina [maržu samazināšanu] starp [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu [vairumtirdzniecības]
         cenām, no vienas puses, un mazumtirgus cenu piekļuves pakalpojumu [abonentiem] kopumam, no otras puses. Kopējā pakalpojumu
         [..] analīze abonentu līmenī ir skaidri veicama ne tikai, tādēļ ka starppakalpojumu līmenī tie atbilst vienam pakalpojumam,
         bet arī tā faktiskā iemesla dēļ, kā Komisija to paskaidro [apstrīdētajā] lēmumā, prasītājai par šo neiebilstot, ka ADSL nevar tikt piedāvāts abonentiem izolēti, jo tas tehnisku iemeslu dēļ vienmēr ir saistīts ar šaurjoslas līnijas pārveidi [..].

      149      Prasītājas apsvērumi par apgalvoto cenu savstarpējo elastību starp ADSL un šaurjoslas pieslēgumu, kā arī starp dažādiem ADSL variantiem ir jānoraida. Pirmkārt, šie apsvērumi nav pretrunā prasītājas rīcības brīvības esamībai paaugstināt ADSL tarifus. Otrkārt, ierobežota ADSL tarifu paaugstināšana radītu vidējās mazumtirgus cenas palielināšanos jauktiem šaurjoslas piekļuves un platjoslas piekļuves
         pakalpojumiem un arī mazinātu konstatēto maržu samazināšanu. Ir jāuzskata, ka, it īpaši ņemot vērā platjoslas priekšrocības
         datu pārsūtīšanas ziņā, platjoslas piekļuves pakalpojumu abonenti automātiski neizvēlētos atgriezties pie šaurjoslas pieslēguma,
         ja tiktu paaugstinātas mazumtirgus cenas ADSL piekļuvei.”

      ii)  Lietas dalībnieku argumenti
      66      Pirmkārt, saistībā ar periodu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu
         pirmo iebildumu apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini pamatojās uz pieņēmumu, ka tas, ka pastāv rīcības brīvība grozīt
         tās piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, ir nepieciešams un pietiekams nosacījums vainojamībai pārkāpumā.
         Šādas rīcības brīvības pastāvēšana neatrisinātu jautājumu, vai tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nelūdz RegTP atļauju paaugstināt mazumtirdzniecības cenas, ir pārkāpums.

      67      Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa šajā ziņā netika ņēmusi vērā apstākli, ka RegTP tika izvērtējusi apgalvoto maržu samazināšanu un uzskatīja, ka ar šo maržu samazināšanu netika ierobežota konkurence. Ja
         dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums ir pakļauts regulējumam no valsts regulatīvās iestādes puses, kura šajā ziņā ir izveidota
         tiesību aktu ietvaros, kuri ir vērsti uz konkurences [aizsardzību], un ja konkrētu rīcību izvērtē un neapstrīd valsts regulatīvā
         iestāde, kurai ir attiecīgā kompetence minētajos ietvaros, dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atbildība saglabāt tirgus struktūru
         tiek aizvietota ar šīs iestādes atbildību. Līdzīgā situācijā dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atbildība ir vienīgi atbildība
         nosūtīt valsts regulatīvai iestādei visu informāciju, kas ir nepieciešama šī uzņēmuma rīcības izvērtēšanai.

      68      Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 113. punktā esot pieļauta kļūda, jo RegTP ir jāievēro Eiropas Savienības tiesības saistībā ar konkurenci. Tāpat minētā sprieduma 123. punktā esot pieļauta kļūda. Bundesgerichtshof netika nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas atbildība iesniegt pieteikumus par tās cenu grozīšanu nozīmē to,
         ka tai ir jāaizvieto savs vērtējums par EKL 82. panta piemērošanu ar valsts regulatīvās iestādes vērtējumu. Turklāt pārsūdzētā
         sprieduma 120. punkts, saskaņā ar kuru maržu samazināšanā ir jāvaino apelācijas sūdzības iesniedzēja, jo Komisijai nav saistošs
         lēmums, ko pieņēmusi valsts iestāde, piemērojot EKL 82. pantu, nav pārliecinošs. Pirmkārt, jautājums šajā lietā attiecas vienīgi
         uz vainojamību, nevis uz to, vai RegTP veiktais vērtējums ir saistošs Komisijai pēc būtības. Otrkārt, valsts regulatīvajām iestādēm ir autonoma loma saistībā ar
         konkurences režīma izveidošanu telekomunikāciju nozarē. Visbeidzot, tiesiskās drošības princips pieprasa, lai dominējošā stāvoklī
         esošs uzņēmums, kas ir pakļauts valsts regulējumam, varētu paļauties uz šī regulējuma precizitāti.

      69      Ar otru iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 111.–119. punktā izklāstītajiem apsvērumiem
         nav nozīmes un ka tajos ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā. Pirmās instances tiesas argumentācija būtībā rada prettiesisku
         apburto loku, secinot no tās sasniegtā atšķirīgā rezultāta, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija tiesīga paļauties uz
         RegTP veikto vērtējumu. Turklāt RegTP izmantotais jēdziens “šķērssubsidēšana” nepamatoja ne mazākās šaubas par tās konstatāciju precizitāti. Turklāt šī sprieduma
         111.–114. punktā ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā to iemeslu dēļ, kas jau ir izklāstīti šī sprieduma 66. punktā.

      70      Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa tika nospriedusi pārsūdzētā
         sprieduma 109. un 110. punktā, faktam, ka tās piekļuves analogajām sakaru līnijām mazumtirdzniecības cenas bija balstītas
         uz atļauju no Federālās pasta un telekomunikāciju ministrijas, nav nozīmes saistībā ar vainojamības izvērtēšanu. Taču tam,
         ka RegTP noraidīja sūdzību, ar kuru tiek apgalvota maržu samazināšanas pastāvēšana, kura ierobežo konkurenci, ir noteicoša nozīme.

      71      Otrkārt, saistībā ar laikposmu no 2002. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 21. maijam apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu
         pirmo argumentu norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda, jo, gluži kā saistībā ar iepriekš minēto laikposmu, tā
         nav vainojama maržu samazināšanā.

      72      Ar otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja pauž uzskatu, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta pretruna starp vainojamību
         pārkāpumā un maržu samazināšanās aprēķināšanu. Pirmās instances tiesa pieprasīja, lai būtu “šķērssubsidēšana” starp diviem
         tirgiem, proti, starp piekļuves šaurjoslas sakaru līnijai tirgu, no vienas puses, un piekļuves platjoslas sakaru līnijai tirgu,
         no otras puses, kaut gan maržu samazināšanās aprēķināšanas ietvaros Pirmās instances tiesa netika ņēmusi vērā ienākumus, kurus
         konkurenti gūst no zvanu pakalpojumiem, it īpaši tādēļ, ka tie nevar būt pakļauti šķērssubsidēšanas iespējai starp diviem
         tirgiem, proti, starp piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgu, no vienas puses, un zvanu pakalpojumu tirgu, no otras puses.

      73      Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
         veicot nepamatotus pieņēmumus par iespēju samazināt maržu samazināšanos. Pārsūdzētā sprieduma 149. punktā veiktā konstatācija,
         ka cenu šķērselastīgums neizslēdz apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcības brīvību paaugstināt tās ADSL cenas, ir pareiza, bet tai nav nozīmes. Tomēr Pirmās instances tiesa netika izvērtējusi, vai un kādā mērā šaurjoslas sakaru
         līnijas abonents atteiktos no platjoslas sakaru līnijas abonēšanas, ja tiktu palielināta šīs pēdējās minētās līnijas abonēšanas
         cena.

      74      Komisija uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenais arguments ir nepareizs, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības
         iesniedzēja nevar tikt vainota pārkāpumā, jo attiecīgais jautājums ir valsts regulatīvās iestādes jomā, un turklāt Komisija
         nevar sākt tiešu procesu pret regulētu uzņēmumu saistībā ar gadījumu, par kuru jau ir pieņemts RegTP lēmums. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi ir pilnībā jānoraida.

      75      Vodafone apgalvo, ka pirmā pamata pirmā daļa nav pieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi atkārto argumentus, kurus tā
         iesniedza Pirmās instances tiesā, un tā veic šo atkārtošanu ar vienīgu mērķi panākt, lai Tiesa atkārtoti izvērtētu minētos
         argumentus. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi ir jānoraida kā nepamatoti.

      76      Versatel tiesas sēdē arī norādīja, ka Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija pietiekama
         rīcības brīvība grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas.

      iii)  Tiesas vērtējums
      77      Vispirms ir jānorāda, ka ar šo pirmā pamata daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai gan galvenokārt atkārto argumentus,
         kas tikuši izvirzīti Pirmās instances tiesā, apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, izmantojot
         kļūdainu juridisku kritēriju par vainojamību EKL 82. panta pārkāpumā. Pretēji tam, ko apgalvo Vodafone, šī pirmā pamata daļa saskaņā ar šī sprieduma 25. punktā minēto judikatūru ir pieņemama.

      78      Saistībā ar pirmā pamata pirmās daļas pamatotību ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Pirmās
         instances tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar EKL 82. pantu apelācijas sūdzības iesniedzēja ir vainojama apstrīdētajā lēmumā konstatētajā
         maržu samazināšanās, pamatojoties vienīgi uz to, ka tai bija rīcības brīvība grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības
         cenas. Visa šī pirmā pamata daļa ir balstīta uz pieņēmumu, ka šāda rīcības brīvība nav pietiekama, lai piemērotu EKL 82. pantu,
         jo gluži kā šajā lietā attiecīgo cenu praksi tika apstiprinājusi valsts regulatīvā iestāde, RegTP, kas ir atbildīga par telekomunikāciju nozares regulēšanu.

      79      Tomēr šāds pieņēmums ir kļūdains.

      80      No judikatūras izriet, ja pret konkurenci vērstu rīcību uzņēmumam uzspiež valsts tiesību akti vai ja to rada tiesību normas,
         kas izslēdz jebkādu iespēju rīkoties atbilstoši konkurencei, EKL 81. un 82. pants nav piemērojams. Šādā situācijā uzņēmuma
         autonomajā rīcība, kā to netieši nosaka šie noteikumi, nerada konkurences ierobežojumu. Tomēr EKL 81. un 82. pants var tikt
         piemēroti, ja tiek konstatēts, ka valsts tiesību akti paredz konkurences iespēju, kas var tikt novērsta, ierobežota vai kropļota
         ar uzņēmumu autonomo rīcību (skat. 1997. gada 11. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑359/95 P un C‑379/95 P Komisija
         un Francija/Ladbroke Racing, Recueil, I‑6265. lpp., 33. un 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      81      Tādēļ Tiesa ir vienīgi ierobežotā mērā akceptējusi iespēju izslēgt noteiktu pret konkurenci vērstu rīcību no EKL 81. un 82. panta
         piemērošanas jomas, ja minētā rīcība ir tikusi pieprasīta no attiecīgajiem uzņēmumiem saskaņā ar spēkā esošajiem valsts tiesību
         aktiem vai tiesību akti ir lieguši jebkādu iespēju uz konkurences ievērošanu no minēto uzņēmumu puses (skat. 1985. gada 20. marta
         spriedumu lietā 41/83 Itālija/Komisija, Recueil, 873. lpp., 19. punkts; 1985. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 240/82 līdz 242/82, 261/82, 262/82, 268/82
         un 269/82 Stichting Sigarettenindustrie u.c./Komisija, Recueil, 3831. lpp., 27.–29. punkts, kā arī 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑198/01 CIF, Recueil, I‑8055. lpp., 67. punkts).

      82      Tiesa ir nospriedusi, ka, ja valsts likums vienīgi mudina vai atvieglo, lai uzņēmumi veiktu autonomu pret konkurenci vērstu
         rīcību, tiem ir jāatbild saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu (1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz
         48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 36.–73. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā CIF, 56. punkts).

      83      Saskaņā ar Tiesas judikatūru dominējošā stāvoklī esošiem uzņēmumiem ir īpaša atbildība ar savu rīcību netraucēt efektīvai
         un neizkropļotai konkurencei kopējā tirgū (1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81 Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, Recueil, 3461. lpp., 57. punkts).

      84      No tā izriet, ka vienīgi fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tika mudināta ar tādas kā RegTP valsts regulatīvās iestādes iejaukšanos uzturēt cenu praksi, kuras rezultātā tās konkurenti, kuri ir tikpat efektīvi kā apelācijas
         sūdzības iesniedzēja, piedzīvoja maržu samazināšanos, nevar pats par sevi nekādā ziņā atbrīvot apelācijas sūdzības iesniedzēju
         no atbildības saskaņā ar EKL 82. pantu (šajā ziņā skat. 1985. gada 30. janvāra spriedumu lietā 123/83 Clair, Recueil, 391. lpp., 21.–23. punkts).

      85      Tā kā, neņemot vērā šādu iejaukšanos, apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija rīcības brīvības grozīt savas piekļuves pakalpojumiem
         abonentiem mazumtirdzniecības cenas, Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz šo vienīgo iemeslu, pamatoti secināja, ka attiecīgajā
         maržu samazināšanās bija vainojama apelācijas sūdzības iesniedzēja.

      86      Tomēr šajā lietā ir jākonstatē, ka ar argumentiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja izklāsta pirmā pamata pirmās daļas
         ietvaros, tā nenoliedz šādas rīcības brīvības esamību. Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd konstatācijas,
         kuras Pirmās instances tiesa tika veikusi pārsūdzētā sprieduma 97.–105. punktā un 121.–151. punktā, ka apelācijas sūdzības
         iesniedzēja būtībā varēja RegTP iesniegt pieteikumus par atļaujas saņemšanu par piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu grozīšanu, konkrētāk,
         piekļuves šaurjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas saistībā ar periodu no 1998. gada 1. janvāra līdz
         2001. gada 31. decembrim un piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas saistībā ar periodu no
         2002. gada 1. janvāra.

      87      Taču ar šiem dažādajiem iebildumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver vienīgi RegTP iejaukšanās mudinošo raksturu, it īpaši norādot, ka, pirmkārt, šī valsts regulatīvā iestāde pati tika izvērtējusi un apstiprinājusi
         attiecīgo maržu samazināšanos gan no valsts tiesību, gan Eiropas Savienības tiesību, kā arī EKL 82. panta, kas attiecas uz
         telekomunikācijām, perspektīvas un, otrkārt, ka Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februārī nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar RegTP vietā vērtēt, vai cenu prakse ir pretrunā EKL 82. pantam.

      88      Šī sprieduma 80.–85. punktā izklāstīto iemeslu dēļ šādi apstākļi nevar nekāda veidā grozīt faktu, ka šajā cenu praksē ir vainojama
         apelācijas sūdzības iesniedzēja, jo nav strīda par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība grozīt piekļuves
         pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, un līdz ar to šādi apstākļi nav efektīvi izmantojami, lai apstrīdētu Pirmās
         instances tiesas konstatācijas šajā ziņā.

      89      Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā nevar pārmest Pirmās instances tiesai to, ka tā netika izvērtējusi, vai
         apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izdarījusi “pārkāpumu”, neizmantojot rīcības brīvību, lai pieprasītu no RegTP atļauju grozīt savas piekļuves pakalpojumu abonentiem vairumtirdzniecības cenas. Būtībā šādas rīcības “pārkāpuma” rakstura
         esamība vai neesamība nevar atspēkot konstatāciju, ka prasītājai bija rīcības brīvība grozīt attiecīgās cenas, bet tā var
         tikt ņemta vērā vienīgi, lai noteiktu, vai attiecīgā rīcība ir pārkāpums, kā arī var tikt ņemta vērā nauda soda noteikšanas
         stadijā.

      90      Turklāt šajā ziņā ir jāuzsver, ka, gluži kā to paveikusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. punktā, Komisijai
         jebkurā gadījumā nevar būt saistošs lēmums, kuru pieņēmusi valsts iestāde, piemērojot EKL 82. pantu (šajā ziņā skat. 2000. gada
         14. decembra spriedumu lietā C‑344/98 Masterfoods un HB, Recueil, I‑11369. lpp., 48. punkts). Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd, ka RegTP lēmumi nav saistoši Komisijai.

      91      Protams, nevar tikt izslēgts, gluži kā to norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka valsts regulatīvās iestādes pašas tika
         pārkāpušas EKL 82. pantu kopsakarā ar EKL 10. pantu un tādēļ Komisija būtu varējusi celt prasību par valsts pienākumu neizpilde
         pret attiecīgo dalībvalsti. Tomēr šim faktoram arī nav nozīmes saistībā ar rīcības brīvību, kāda bija apelācijas sūdzības
         iesniedzējai, lai grozītu piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, un līdz ar to, kā tas ir izklāstīts šī
         sprieduma 44.–49. punktā, šim faktoram arī nav nozīmes šīs apelācijas sūdzības stadijā, lai apstrīdētu Pirmās instances tiesas
         veiktos vērtējumus par apelācijas sūdzības iesniedzējas vainojamību pārkāpumā.

      92      Tas pats attiecas uz prasītājas apgalvojumu, ka RegTP regulējuma mērķis ir atvērt attiecīgos tirgus konkurencei. Nav strīda par to, ka minētais regulējums nekādā veidā neliedza
         apelācijas sūdzības iesniedzējai iespēju grozīt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas vai līdz ar to autonomi
         rīkoties saskaņā ar EKL 82. pantu, jo šajā ziņā EK līgumā noteiktie konkurences noteikumi papildina tiesību aktus, kurus pieņēmis
         Savienības likumdevējs, lai regulētu telekomunikāciju tirgus ex ante, veicot ex post pārbaudi.

      93      Tāpat ir jānoraida iebildums, ka Pirmās instances tiesa sakarā ar piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības
         cenu un piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenu šķērselastīgumu tika pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā pārsūdzētā sprieduma 149. punktā saistībā ar apelācijas sūdzības iespēju samazināt maržu samazināšanos no 2002. gada
         1. janvāra, palielinot tās piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas. Kā Pirmās instances tiesa
         konstatēja šajā pašā punktā, ar šo iebildumu nekādā veidā netiek apstrīdēts tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija
         rīcības brīvība grozīt piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas. Turklāt tiktāl, ciktāl apelācijas
         sūdzības iesniedzēja atlikušajā daļā apstrīd, ka šī palielināšana izraisa augstākas vidējās piekļuves šaurjoslas sakaru līnijai
         pakalpojumiem cenas un piekļuves platjoslas sakaru līnijai pakalpojumiem cenas, šīs cenas nenošķirot, šis iebildums saskaņā
         ar šī sprieduma 53. punktā minēto judikatūru ir jānoraida kā nepieņemams, jo ar to tiek apstrīdēta, nemaz neapgalvojot faktu
         sagrozīšanu, Pirmās instances tiesas galīgā faktu analīze, ko tā veikusi pārsūdzētajā spriedumā.

      94      Visbeidzot saistībā ar iebildumu, ar kuru tiek apgalvots pretrunīgais pamatojums un kurš minēts pārsūdzētā sprieduma 72. punktā,
         tas arī nevar tikt akceptēts, jo tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu. Kaut gan ir taisnība, ka it īpaši pārsūdzētā sprieduma
         119. un 199.–201. punktā Pirmās instances tiesa tika noraidījusi šķērssubsidēšanas iespēju starp diviem atsevišķiem tirgiem
         – proti, piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgu un zvanu pakalpojumu abonentiem tirgu – maržu samazināšanās stadijā, ir nepareizi
         uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa pieprasīja šādu šķērssubsidēšanu vainojamības pārkāpumā izvērtēšanas stadijā.

      95      Pārsūdzētā sprieduma 148.–150. punktā Pirmās instances tiesa šajā ziņā vienīgi konstatēja, ka rīcības brīvība, kas bija apelācijas
         sūdzības iesniedzējas rīcībā paaugstināt savas piekļuves platjoslas sakaru līnijai mazumtirdzniecības cenas, bija tāda, lai
         samazinātu maržu samazināšanos, kas izriet no starpības starp piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenām un visu piekļuves pakalpojumu abonentiem vairumtirdzniecības cenām. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa nekādā veidā
         netika pieprasījusi, lai pastāvētu šķērssubsidēšana starp šaurjoslas un platjoslas piekļuves pakalpojumiem, konkrētāk, jo
         – kā tas tika norādīts pārsūdzētā sprieduma 148. punktā, kuru šajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav
         apstrīdējusi, – piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu līmenī pastāv viens atsevišķs pakalpojumu tirgus un šajā
         līmenī piedāvātie piekļuves pakalpojumi ļauj apelācijas sūdzības iesniedzējas konkurentiem sniegt gan šaurjoslas, gan platjoslas
         piekļuves pakalpojumus abonentiem, kaut gan pēdējie minētie pakalpojumi nevar tikt sniegti abonentiem atsevišķi tehnisku iemeslu
         dēļ.

      96      Līdz ar to visa pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un kā daļēji neefektīva un nepamatota.

      b)     Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu
      i)     Pārsūdzētais spriedums
      97      Pārsūdzētā sprieduma 267. punktā atgādinājusi, ka vairākos lēmumos, kas pieņemti attiecīgajā laikposmā, RegTP pēc tam, kad bija konstatējusi negatīvo starpību starp apelācijas sūdzības iesniedzējas piekļuves vietējai sakaru līnijai
         vairumtirdzniecības starppakalpojumu cenām un piekļuves pakalpojumiem abonentiem mazumtirdzniecības cenām, uzskatīja, ka savstarpējās
         subsidēšanas izmantošanai starp piekļuves pakalpojumiem un zvanu pakalpojumiem būtu jāļauj operatoriem piedāvāt saviem klientiem
         konkurētspējīgas cenas, Pirmās instances tiesa konstatēja, ka RegTP lēmumos nav nevienas atsauces uz EKL 82. pantu un ka no RegTP lēmumiem netieši, bet noteikti izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas praktizētajiem tarifiem ir pret konkurenci vērsta
         iedarbība, jo tās konkurentiem ir jāizmanto savstarpējā subsidēšana, lai varētu saglabāt konkurētspēju piekļuves pakalpojumu
         tirgū.

      98      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 269. punktā konstatēja:

      “Šajos apstākļos RegTP lēmumi nevarēja radīt prasītājas tiesisko paļāvību, ka tās praktizētie tarifi atbilst EKL 82. pantam. Ir jāuzsver turklāt,
         ka Bundesgerichtshof savā 2004. gada 10. februāra spriedumā, ar ko atceļ Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. gada 16. janvāra spriedumu, apstiprināja, ka “[RegTP] administratīvā pārbaudes procedūra neizslēdz praktisku iespēju, ka uzņēmums iesniedz tarifu, ar kuru tas ļaunprātīgi izmanto
         savu dominējošo stāvokli, un saņem atļauju, jo pārbaudes procedūrā ļaunprātība nav atklāta”.”

      ii)  Lietas dalībnieku argumenti
      99      Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa tika nepareizi piemērojusi tiesiskās paļāvības aizsardzības
         principu. RegTP lēmumos tika atkārtoti noliegta maržu samazināšanās pastāvēšana, kura ierobežo konkurenci, un līdz ar to radīja apelācijas
         sūdzības iesniedzējai paļāvību pār tās cenu tiesiskumu, kura ir jāaizsargā.

      100    Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja ar pirmo iebildumu apgalvo, ka jautājumam, vai RegTP lēmumi tieši atsaucas uz EKL 82. pantu, nav nozīmes, jo RegTP jebkurā gadījumā tika noraidījusi maržu samazināšanās pastāvēšanu, ar kuru tiek ierobežota konkurence.

      101    Ar otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa uzskatīja pārsūdzētā sprieduma
         267. un 268. pantā, ne no RegTP apgalvojuma par “šķērssubsidēšanas” iespēju ar zvanu pakalpojumu cenām, ne no formulējuma “šķērssubsidēšanas” izmantošanas
         neizriet, ka tās cenu praksei ir pret konkurenci vērsta iedarbība.

      102    Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 269. punktā veiktajai atsaucei uz Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra spriedumu nav nozīmes. Šis spriedums tika pasludināts pēc attiecīgā laika posma, un tādēļ nevar noteikt,
         vai apelācijas sūdzības iesniedzēja bija tiesīga paļauties uz RegTP lēmumu pareizumu minētā perioda laikā. Tieši pretēji, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu varējusi izsecināt citu informāciju
         no Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. gada 16. janvāra sprieduma, kura norādītu, ka tā bija tiesīga paļauties uz RegTP lēmumiem, jo šī tiesa secināja, ka RegTP lēmumi izslēdza jebkādu EKL 82. panta pārkāpumu.

      103    Komisija apgalvo, ka, lai gan RegTP paziņojumi nesagaida tās vērtējumu saistībā ar EKL 82. pantu, tie nevar būt par pamatu tiesiskajai paļāvībai, ka Komisija
         sekos RegTP uzskatam. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi ir jānoraida kā neefektīvi vai nepamatoti.

      104    Vodafone uzskata, ka šī pamata otrā daļa nav pieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā atkārto iebildumus, kas jau tikuši
         izvirzīti Pirmās instances tiesā par agrāko RegTP lēmumu nozīmīgumu, apgalvojumus par šķērssubsidēšanas iespēju un Oberlandesgericht Düsseldorf sprieduma nozīmīgumu. Jebkurā gadījumā šī daļa nav pamatota, jo tiesisko paļāvību saistībā ar attiecīgo juridisko situāciju
         var radīt vienīgi kompetentā iestāde.

      iii)  Tiesas vērtējums
      105    Ir jānorāda, ka ar šiem iebildumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi apgalvo, nesniedzot juridisku argumentāciju, ar
         kuru varētu pierādīt, kādēļ pārsūdzētā sprieduma 267.–269. punktā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ka RegTP lēmumi vai noteiktu valsts tiesu nolēmumi varēja radīt apelācijas sūdzības iesniedzējai tiesisko paļāvību, ka tās cenu prakse
         ir saderīga ar EKL 82. pantu, un atkārto vai attīsta šajā ziņā tos pašus argumentus, kurus tā jau tika izmantojusi Pirmās
         instances tiesā, lai pierādītu, ka Komisija tika pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu.

      106    Ir jākonstatē, ka ar šādu rīcību apelācijas sūdzības iesniedzēja, šādā veidā apstrīdot apstrīdēto lēmumu, vēlas panākt Pirmās
         instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma atkārtotu izskatīšanu un ka līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 24. punktā minēto
         judikatūru tās iebildumi šajā ziņā nav pieņemami.

      107    Saistībā ar pārējo daļu tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu otro iebildumu noliedz, ka tā būtu varējusi
         izsecināt no RegTP lēmumiem, ka tās cenu praksei bija ierobežojoša ietekme uz konkurenci, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja
         apstrīd Pirmās instances tiesas veikto faktu vērtējumu, bet neapgalvo, ka ir notikusi pierādījumu sagrozīšana; līdz ar to
         šis iebildums saskaņā ar šī sprieduma 53. punktā minēto judikatūru arī ir jānoraida kā nepieņemams.

      108    Visbeidzot, ciktāl ar trešo iebildumu tiek apstrīdēts Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra sprieduma atbilstīgums, šis arguments ir jānoraida kā neefektīvs, jo tas attiecas uz papildu pamatojumu,
         kas izvirzīts citu Pirmās instances tiesas veikto konstatāciju atbalstam (šajā ziņā skat. 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā
         C‑431/07 P 2009, Bouygues un Bouygues Télécom/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 148. punkts un tajā minētā judikatūra).

      109    Kā izriet no vārda “turklāt” izmantošanas pārsūdzētā sprieduma 269. punkta otrā teikuma beigās, Pirmās instances tiesa atsaucās
         uz Bundesgerichtshof spriedumā veiktajām konstatācijām vienīgi, lai apstiprinātu secinājumu, kas tiek izdarīts saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma
         267. un 268. punktā sniegto pamatojumu un kas jau ir izklāstīts 269. punkta pirmajā teikumā: ka RegTP lēmumi nevarēja radīt tiesisko paļāvību par to, ka tās cenu prakse bija saderīga ar EKL 82. pantu.

      110    Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un kā daļēji neefektīva.

      c)     Par pirmā pamata trešo daļu sakarā ar EKL 82. panta pārkāpuma izdarīšanu ar nodomu vai aiz neuzmanības
      i)     Pārsūdzētais spriedums
      111    Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka netika norādīts pamatojums
         par pārkāpuma tīšo vai neuzmanības raksturu, norādot pārsūdzētā sprieduma 286. punktā, ka apstrīdētajā lēmumā ir atsauce uz
         Regulas Nr. 17, Pirmās Regulas par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu, (OV 1962, 13, 204. lpp.) 15. panta 2. punktu. Šā
         noteikuma pirmajā daļā precizēti nosacījumi, kas jāizpilda, lai Komisija varētu uzlikt naudas sodus, ieskaitot nosacījumu
         par pārkāpuma tīšo vai neuzmanības raksturu.

      112    Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 287. punktā norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija detalizēti izklāsta pamatojumu,
         kura dēļ tā uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas praktizētās cenas ir negodīgas EKL 82. panta izpratnē, un pamatojumu,
         kura dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja ir jāuzskata par atbildīgu par konstatēto pārkāpumu, lai gan Vācijas iestādēm bija
         jāapstiprina tās cenas.

      113    Pirmās instances tiesa arī noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatu par to, ka netika izdarīts pārkāpums ar nodomu
         vai aiz neuzmanības. Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 296. punktā norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja
         nevar nezināt to, ka, lai gan bija RegTP lēmumi par atļauju, tai bija reāla rīcības brīvība samazināt maržu samazināšanos, ne arī tā nevar nezināt, ka šī maržu samazināšana
         būtiski ierobežoja konkurenci, ņemot vērā it īpaši tās monopolstāvokli piekļuves pakalpojumu vietējais sakaru līnijai starppakalpojumu
         tirgū un tās kvazimonopolstāvokli piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū.

      114    Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 298. punktā konstatēja, ka pirmstiesas procedūras uzsākšana pret Vācijas
         Federatīvo Republiku nekādi neietekmē Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmās daļas noteikšanas nosacījumus, jo apelācijas
         sūdzības iesniedzēja nevar nezināt, pirmkārt, ka tai bija reāla rīcības brīvība palielināt savas piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecības cenas un, otrkārt, ka tās praktizētās cenas ir apstāklis konkurences attīstībai piekļuves vietējai sakaru
         līnijai tirgū, kurā konkurences pakāpe jau tā bija pavājināta it īpaši sakarā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas klātesamību.

      115    Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 299. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja iebildumu par RegTP veikto maržu samazināšanās vērtējumu to iemeslu dēļ, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 267.–269. punktā, kurš ir apskatīts
         šī sprieduma 97. un 98. punktā.

      ii)  Lietas dalībnieku argumenti
      116    Apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu pirmo iebildumu apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 284.–289. punktā nav ievērotas EKL
         253. panta prasības, kļūdaini balstoties uz principu, ka apstrīdētajā lēmumā tika norādīts pietiekams pamatojums par ar nodomu
         vai aiz neuzmanības izdarīto pārkāpumu. Šajā lēmumā nav nevienas faktu vai tiesību konstatācijas par jautājumu par neuzmanību
         vai nodomu.

      117    Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka no juridiskā skatpunkta nav pietiekami, ka Komisija apstrīdētā lēmuma
         otrajā ievilkumā atsaucas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Šis ievilkums nav daļa lēmuma pamatojuma; tajā ir vienīgi
         norādīts juridiskais pamatojums. Jebkurā gadījumā šāds ievilkums neatklāj iemeslus, kādēļ Komisija uzskata, ka pārkāpums tika
         izdarīts ar nodomu vai aiz neuzmanības.

      118    Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Komisijas veiktās konstatācijas pēc būtības, uz kurām Pirmās instances
         tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 287. punktā, nepamato sūdzības par EKL 82. panta pārkāpumu aiz neuzmanības vai ar nodomu,
         jo šiem apsvērumiem nav nekādas saiknes ar jautājumu par subjektīvo vainojamību pārkāpumā, t.i., ar jautājumu, vai apelācijas
         sūdzības iesniedzēja varēja zināt vai nezināt par savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu.

      119    Ar savu otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesas vērtējumā par pārkāpumu nav norādīts
         pamatojums, jo turklāt pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir balstīts uz nepareizu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmās
         daļas piemērošanu. Nav subjektīvās vainojamības par iespējamo EKL 82. panta pārkāpumu. Ņemot vērā RegTP lēmumus un nepastāvot precedentam Eiropas Savienībā, apelācijas sūdzības iesniedzēja neapzinājās savas rīcības iespējamo
         pret konkurenci vērsto raksturu.

      120    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka apsvērumi par RegTP lēmumiem, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 267.–269. punktā un uz kuriem Pirmās instances tiesa norāda minētā sprieduma
         299. punktā, neļauj secināt, ka tā ir vainīga pārkāpumā. Fakts, ka RegTP netika tieši norādījusi uz EKL 82. pantu, nav noteicošs, jo pārkāpuma noteikšana nav atkarīga no tā, vai attiecīgais uzņēmums
         apzinās, ka ar tā rīcību tiek pārkāpts EKL 82. pants. Turklāt ne no RegTP izmantotā šķērssubsidēšanas jēdziena, ne no Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra sprieduma nevar secināt par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu pieļāvusi pārkāpumu. Visbeidzot,
         Pirmās instances tiesa netika izvērtējusi secinājumus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja izdarīt no Komisijas kopējās
         rīcības, kas izriet ne tikai no tā, ka netika celta prasība par valsts pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo Republiku,
         bet arī no fakta, ka Komisija tika informējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju par savu nodomu nesākt pret to procesu.

      121    Komisija apgalvo, ka nozares regulējumam ir nozīme vienīgi saistībā ar jautājumu, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja zināja
         par tās rīcības prettiesisko raksturu, bet nevis saistībā ar to, lai noteiktu, vai pārkāpums tika izdarīts ar nodomu. Tādēļ
         pirmā pamata trešā daļa nav efektīva vai jebkurā gadījumā nav pamatota.

      122    Vodafone uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atkal atkārto argumentus, kurus tā bija izvirzījusi Pirmās instances tiesā, lai
         pamatotu, ka nebija noticis pārkāpums. Jebkurā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti nav pieņemami, jo ar tiem
         tiek lūgts, lai taisnīguma labad Tiesa aizvietotu Pirmās instances tiesas veikto vērtējumu ar savu vērtējumu. Pārējā daļā
         šī pamata daļa ir nepamatota.

      iii)  Tiesas vērtējums
      123    Vispirms ir jānorāda, ka šie iebildumi, lai gan arī tiek daļēji atkārtoti Pirmās instances tiesā izvirzītie argumenti, ir
         pieņemami saskaņā ar šī sprieduma 25. punktā minēto judikatūru, jo tie attiecas uz sūdzību, ka Pirmās instances tiesas izmantotais
         juridiskais kritērijs bija kļūdains saistībā ar nosacījuma piemērošanu par pārkāpuma nodoma vai neuzmanības raksturu un saistībā
         ar šī kritērija ievērošanu no Komisijas puses sakarā ar pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu. Turklāt ir jāatgādina, ka
         jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tāds tiesību jautājums,
         kas var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā (skat. it īpaši 2008. gada 9. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑120/06 P
         un C‑121/06 P FIAMM un FIAMM Technologies/Padome un Komisija, Krājums, I‑6513. lpp., 90. punkts).

      124    Vispirms saistībā ar iebildumiem, vai Pirmās instances tiesas konstatācijas ir pamatotas, ir jāatgādina, ka attiecībā uz jautājumu,
         vai pārkāpumi tika izdarīti ar nodomu vai aiz neuzmanības un tādēļ par tiem var sodīt ar naudassodu saskaņā ar Regulas Nr. 17
         15. panta 2. punkta pirmo daļu, ir nospriests, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgais uzņēmums nevar nezināt savas
         rīcības pret konkurenci vērsto raksturu neatkarīgi no tā, vai tas zināja vai nezināja par Līguma konkurences normu pārkāpumu
         (skat. 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ International Belgium u.c./Komisija, Recueil, 3369. lpp., 45. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, 107. punkts).

      125    Šajā lietā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka pārsūdzētā sprieduma 296. un 297. punktā šis nosacījums bija izpildīts, jo
         apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja nezināt, ka, lai gan bija RegTP lēmumi, ar kuriem tika sniegtas atļaujas, tai bija patiesa rīcības brīvība noteikt savas piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecības cenas, un turklāt maržu samazināšanās ietvēra nopietnus konkurences ierobežojumus, it īpaši ņemot vērā
         apelācijas sūdzības iesniedzējas monopolu piekļuves vietējais sakaru līnijai vairumtirdzniecības tirgū un virtuālo monopolu
         piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū.

      126    Ir jākonstatē, ka šādā argumentācijā, kas ir balstīta uz faktu konstatācijām, kas, nepastāvot apgalvojumiem par šo faktu sagrozīšanu,
         ietilpst Pirmās instances tiesas veikto faktu vērtējumu suverēnajā jomā, nav pieļautas nekādas kļūdas tiesību piemērošanā.

      127    Tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa netika ņēmusi vērā RegTP lēmumus vai ka Eiropas Savienībā nav precedenta, ir pietiekami norādīt, ka šādi argumenti ir paredzēti, lai vienīgi pierādītu,
         ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapzinājās savas rīcības prettiesisko raksturu, kas tika atainots apstrīdētajā lēmumā
         no EKL 82. panta skatpunkta. Tādēļ šādi argumenti saskaņā ar šī sprieduma 124. punktā minēto judikatūru ir jānoraida kā nepamatoti.

      128    Tas pats attiecas uz iebildumu, ar kuru tiek apgalvots, ka Pirmās instances tiesa netika ņēmusi vērā to, ka pret Vācijas Federatīvo
         Republiku netika sākta pirmstiesas procedūra saskaņā ar EKL 226. pantu. Šis apstāklis, pat ja tiktu pieņemts, ka Komisija
         tika informējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju par savu nodomu nesākt procedūru pret apelācijas sūdzības iesniedzēju saskaņā
         ar EKL 82. pantu, nekādā veidā neietekmē konstatāciju, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja nezināt par savas rīcības
         pret konkurenci vērsto raksturu. Tādēļ Pirmās instances tiesa netika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma
         298. punktā konstatējot, ka attiecīgās procedūras sākšana neietekmē to, vai pārkāpums izdarīts ar nodomu vai aiz neuzmanības
         Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta nozīmē.

      129    Saistībā ar iebildumu, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja pret pārsūdzētā sprieduma 299. punktu, ir jānorāda,
         ka tas ir jānoraida saskaņā ar šī sprieduma 108. punktā minēto judikatūru kā neefektīvs, jo tas attiecas uz pamatojumu, kas
         pārsūdzētajā spriedumā tika ietverts vienīgi pilnības labad un kas pamato konstatācijas, kuras tika izdarītas pārsūdzētā sprieduma
         296. un 297. punktā un kuras ir pietiekamas, lai pierādītu, ka pārkāpums tika izdarīts ar nodomu vai aiz neuzmanības.

      130    Otrkārt, saistībā ar iebildumiem par Pirmās instances tiesas veikto kontroli par to, vai apstrīdētais lēmums ir pamatots saistībā
         ar to, vai pārkāpums tika izdarīts ar nodomu vai aiz neuzmanības, ir jāatgādina, ka EKL 253. pantā paredzētais pamatojuma
         norādīšanas pienākums ir būtiska formalitāte, kura ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā
         akta likumību pēc būtības. Vērtējot šādā perspektīvā, EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā
         akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām
         personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi (2001. gada 22. marta spriedums lietā
         C‑17/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑2481. lpp., 35. punkts).

      131    Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, it īpaši akta saturu, izvirzīto pamatu būtību
         un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts ietekmē tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus.
         Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesību apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā
         ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī
         visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (it īpaši skat. 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts, kā arī 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, Krājums, I‑4951. lpp., 166. punkts).

      132    Šajā lietā saistībā ar pamatojuma sniegšanu apstrīdētajā lēmumā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 286. punktā konstatēja,
         ka apstrīdētajā lēmumā ir atsauce uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, kurā ir precizēti nosacījumi, kas jāizpilda, lai
         Komisija varētu uzlikt naudas sodus, un kuru starpā ir nosacījums par pārkāpuma tīšo vai neuzmanības raksturu, un turklāt
         pārsūdzētā sprieduma 287. punktā konstatēja, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija detalizēti izklāsta pamatojumu, kura dēļ tā uzskata,
         ka apelācijas sūdzības iesniedzējas praktizētās cenas ir negodīgas, un kura dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja ir jāuzskata
         par atbildīgu par konstatēto pārkāpumu, lai gan Vācijas iestādēm bija jāapstiprina tās cenas.

      133    Šīs konstatācijas atklāj pamatojumu, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums tika pieņemts, un tās ļāva apelācijas sūdzības iesniedzējai
         uzzināt Komisijas argumentāciju par sākotnējo nosacījumu, kas paredzēti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, par naudas sodu
         uzlikšanu. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, nepārkāpjot EKL 253. pantu, varēja secināt, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami
         pamatots saskaņā ar minētajā tiesību normā norādītajām prasībām. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums šajā ziņā
         nav pamatots.

      134    Tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā piebilst, ka Komisijas konstatācijām, kas ir atstāstītas pārsūdzētā
         sprieduma 287. punktā, nav nozīmes, lai noteiktu, vai pārkāpums tika izdarīts ar nodomu vai aiz neuzmanības, ir pietiekami
         konstatēt, ka šāds iebildums, ar kuru tiek apstrīdēts apskatāmā lēmuma pamatojums, nav pieņemams apelācijas stadijā saskaņā
         ar šī sprieduma 24. punktā minēto judikatūru.

      135    Treškārt, saistībā ar pārsūdzētā sprieduma pamatojumu ir jānorāda, ka pienākums pamatot spriedumus izriet no Tiesas Statūtu
         36. panta, kas piemērojams Pirmās instances tiesai saskaņā ar šo pašu statūtu 53. panta pirmo daļu un Pirmās instances tiesas
         Reglamenta 81. pantu (skat. 2007. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑311/05 P Naipes Heraclio Fournier/ITSB, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

      136    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru var uzskatīt, ka sprieduma pamatojumam skaidri un nepārprotami ir jāatklāj Pirmās instances
         tiesas argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu saprast pieņemtā nolēmuma pamatojumu un Tiesa – īstenot savu tiesas
         kontroli (it īpaši skat. 1998. gada 14. maija spriedumu lietā C‑259/96 P Padome/de Nil un Impens, Recueil, I‑2915. lpp., 32. un 33. punkts, kā arī 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C‑449/98 P IECC/Komisija, Recueil, I‑3875. lpp., 70. punkts).

      137    Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, gluži kā tas izriet no šī sprieduma 125. punkta, ka pārsūdzētā sprieduma 296. un 297. punktā
         skaidri un viennozīmīgi ir izklāstīta Pirmās instances tiesas argumentācija par to, vai pārkāpums tika izdarīts ar nodomu
         vai aiz neuzmanības. Līdz ar to iebildums, ar kuru tiek apgalvots tas, ka pārsūdzētajā spriedumā nav sniegts pamatojums šajā
         ziņā, ir nepamatots.

      138    Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un kā daļēji neefektīva un nepamatota.

      d)     Secinājums par pirmo pamatu
      139    No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir pilnībā jānoraida.

      3.     Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvotas kļūdas tiesību piemērošanā
      140    Apelācijas sūdzības iesniedzējas otrais pamats sastāv no trīs daļām, kas attiecīgi attiecas uz maržu samazināšanās kritērija
         atbilstību, lai konstatētu ļaunprātīgu rīcību EKL 82. panta nozīmē, uz maržu samazināšanās aprēķināšanas metodes adekvātumu
         un uz maržu samazināšanās sekām.

      a)     Pārsūdzētais spriedums
      141    Pārsūdzētā sprieduma 153.–207. punktā Pirmās instances tiesa tika noraidījusi apelācijas sūdzības iebildumus par metodes,
         kuru Komisija izmantoja, lai konstatētu maržu samazināšanos, prettiesiskumu.

      142    Pirmkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 166.–168. punktā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumu,
         ka maržu samazināšanās ļaunprātīgais raksturs var izrietēt tikai no piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenu
         negodīgā rakstura. Minētā sprieduma 166. punktā konstatējusi, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ļaunprātīgā rīcība no apelācijas
         sūdzības iesniedzējas puses ir netaisnīgu cenu noteikšana maržu samazināšanās formā, kaitējot konkurentiem, un ka Komisija
         uzskata, ka pastāv ļaunprātīga maržu samazināšana, ja starpība starp tirgū dominējoša uzņēmuma mazumtirdzniecības cenām un
         starppakalpojumu cenām salīdzināmiem pakalpojumiem tā klientiem ir negatīva vai nepietiekama, lai segtu īpašās produkta izmaksas
         dominējošam operatoram par tā pakalpojumu sniegšanu abonentiem mazumtirgū, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 167. punktā
         nosprieda:

      “Ir skaidrs, ka [apstrīdētajā] lēmumā Komisija nosaka tikai rīcības brīvību, kas bija prasītājai tās [piekļuves pakalpojumu
         abonentiem] mazumtirgus cenu grozīšanai. Tomēr prasītājas uzvedības ļaunprātīgais raksturs ir saistīts ar negodīgo atšķirību
         starp tās [vairumtirdzniecības] cenu par [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumiem un [piekļuves pakalpojumu
         abonentiem] mazumcenām, kas iegūst [maržu samazināšanās] formu. Līdz ar to, ņemot vērā [apstrīdētajā] lēmumā konstatēto ļaunprātīgo
         izmantošanu, Komisijai nebija jāpierāda [apstrīdētajā] lēmumā, ka prasītājas mazumtirgus cenas pašas par sevi bija negodīgas.”

      143    Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 183.–194. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu,
         ka Komisija tika aprēķinājusi maržu samazināšanos, pamatojoties uz vertikāli integrēta dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma
         cenām un izmaksām un neņemot vērā konkurentu īpašo situāciju tirgū. Pirmās instances tiesa, norādījusi pārsūdzētā sprieduma
         185. punktā, ka kontrole, ko tā veic pār Komisijas veikto komplekso ekonomisko novērtējumu, attiecas tikai ar to, vai ir ievēroti
         procesuālie noteikumi un pamatojuma norādīšanas noteikumi, kā arī būtisko faktu precizitāti, acīmredzamas kļūdas vērtējumā
         neesamību un pilnvaru pārkāpšanu, nosprieda sekojoši:

      “186      Vispirms ir jāatgādina, ka [apstrīdētajā] lēmumā Komisija pārbaudīja, vai dominējošā uzņēmuma praktizētie tarifi varētu izspiest
         no tirgus operatoru, kas darbojas tikpat efektīvi kā dominējošais uzņēmums. Līdz ar to, lai novērtētu, vai prasītājas praktizētie
         tarifi ir negodīgi, Komisija pamatojas tikai uz prasītājas tarifiem un izmaksām un ne uz esošo vai potenciālo prasītājas konkurentu
         specifisko stāvokli.

      187      Kā uzskata Komisija, “var secināt, ka pastāv negodīga [maržu samazināšanās], ja starpība starp tirgū dominējoša uzņēmuma mazumtirgus
         cenām un vairumtirdzniecības starppakalpojumu tarifiem par salīdzināmiem tā konkurentu [pakalpojumiem] ir negatīva vai nepietiekama,
         lai segtu dominējošā operatora konkrētās produktu izmaksas, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus abonentiem mazumtirdzniecības
         tirgū” [..]. Šajā lietā [maržu samazināšanās] būtu negodīg[a], jo prasītāja pati “spētu [..] piedāvāt abonentiem pakalpojumus
         tikai ar zaudējumiem, ja tai būtu bijis jāmaksā ar starpsabiedrību pārskaitījumu tarifs par piekļuvi iekšējiem starppakalpojumiem
         tās pakalpojumiem abonentiem” [..]. Šādos apstākļos “konkurenti, kas darbojas tikpat efektīvi” kā prasītāja, spēj “piedāvāt
         savienojuma pakalpojumus abonentiem par konkurējošu cenu tikai tad, ja tās atgūst zaudēto citur” [..].

      188      No tā izriet, ka ir jākonstatē, ka, pat ja līdz šim laikam Kopienu tiesa nav vēl skaidri nospriedusi par piemērotu metodi
         [maržu samazināšanās] esamības noteikšanā, tomēr no judikatūras skaidri izriet, ka dominējoša uzņēmuma praktizēto tarifu negodīgo
         raksturu principā nosaka, atsaucoties uz tā atbilstošo situāciju un līdz ar to atsaucoties uz tā atbilstošajiem tarifiem un
         izmaksām un nevis uz esošo vai potenciālo konkurentu situāciju.

      [..]
      192      Ir jāpiebilst, ka jebkāda cita pieeja radītu risku pārkāpt vispārējo tiesiskās noteiktības principu. Ja dominējoša uzņēmuma
         tarifu prakses tiesiskums būtu atkarīgs no konkurējošo uzņēmumu specifiskās situācijas, proti, to izmaksu struktūras, kas
         ir dati, par ko nav vispārējas informācijas par dominējošu uzņēmumu, dominējošais uzņēmums pats nav spējīgs novērtēt savas
         atbilstošās uzvedības tiesiskumu.

      193      Līdz ar to Komisija pamatoti ir balstījusi analīzi par prasītājas tarifu prakses negodīgo raksturu tikai uz atsauci uz prasītājas
         specifisko situāciju un līdz ar to uz atsauci uz tās tarifiem un izmaksām.

      194      Ja līdz ar to ir jāpārbauda, vai pati prasītāja vai tikpat efektīvs uzņēmums kā tā būtu varējusi piedāvāt abonentiem pakalpojumus
         bez zaudējumiem, ja tai iepriekš būtu likts atmaksāt starpsabiedrību pārskaitījuma formā šādus ar iekšējo starp[pakalpojumu]
         sniegšanu saistītu tarifus, prasītājas arguments, ka tās konkurenti necenšas kopēt tās atbilstošo klientu struktūru un var
         iegūt papildu ienākumus no novatoriskiem produktiem, ko tikai tie piedāvā tirgū, attiecībā uz kuriem prasītāja starp citu
         nesniedz nekādu precizējumu, nav iedarbīgs. Šī paša iemesla dēļ nevar tikt atbalstīts arguments, ka konkurenti var izslēgt
         (pré‑)sélection iespēju.”

      144    Treškārt, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 195.–206. punktā noraidīja iebildumu, ka Komisija tika ņēmusi vērā ienākumus
         no visiem piekļuves pakalpojumiem, bet neņēma vērā ienākumus no citiem pakalpojumiem, it īpaši zvanu pakalpojumiem.

      145    Šajā ziņā Pirmās instances tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 196. punktā norādīja, ka Direktīva 96/19, kas nošķir attiecībā
         uz vēsturisko operatoru tarifu struktūru sākotnējo maksu par pieslēgumu, mēneša abonentmaksu un vietējos, valsts un starptautiskos
         tarifus, paredz īstenot tarifu līdzsvarošanu starp dažādajiem elementiem, izmantojot reālās izmaksas, lai radītu pilnu konkurenci
         telekomunikāciju tirgū, un ka, konkrētāk, šai darbībai būtu jāizpaužas ar valsts un starptautisko zvanu tarifu pazemināšanu
         un pieslēguma maksas un vietējo sakaru cenas paaugstinājumu. Pārsūdzētā sprieduma 197. punktā Pirmās instances tiesa no tā
         secināja, ka Komisija bija pamatoti norādījusi, ka piekļuves cenas un sakaru cenas ņemšana vērā atsevišķi ir līdz ar to jau
         ietverta Savienības tiesībās paredzētā tarifu restrukturizācijas principā.

      146    Pēc tam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 198. punktā norādīja, ka neizkropļotas konkurences sistēmu var garantēt
         tikai tad, ja ir nodrošināta dažādu ekonomisko operatoru iespēju vienlīdzība. Šajā ziņā tā konstatēja:

      “199      Pat pieņemot, ka no abonenta viedokļa piekļuves pakalpojumi un zvanu pakalpojumi ir viens vesels, nemainīgs paliek tas, ka
         prasītājas konkurentiem zvanu pakalpojumu sniegšana abonentam caur prasītājas fiksēto tīklu paredz piekļuvi vietējai sakaru
         līnijai. Vienlīdzīgas iespējas vēsturiskajam operatoram, tādam fiksētā tīkla īpašniekam kā prasītāja, no vienas puses, un
         tās konkurentiem, no otras puses, līdz ar to nozīmē, ka cenas par piekļuves pakalpojumiem ir noteiktas tādā līmenī, kas novieto
         konkurentus vienādā līmenī ar vēsturisko operatoru zvanu pakalpojumu sniegšanā. Šī iespēju vienlīdzība tiek nodrošinātā tikai
         tad, ja vēsturiskais operators nosaka savas mazumtirgus cenas [piekļuves pakalpojumiem abonentiem] tādā līmenī, kas atļauj
         konkurentiem – pieņemot, ka tie ir tikpat efektīvi kā vēsturiskais operators, – ietvert visas kopējās izmaksas, kas saistītas
         ar [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumiem, ar mazumtirgus cenās. Tomēr, ja vēsturiskais operators neievēro
         šo principu, jaunienācēji var piedāvāt piekļuves pakalpojumus saviem klientiem tikai ar zaudējumiem. Tiem līdz ar to būtu
         jākompensē ciestie zaudējumi piekļuves vietējai sakaru līnijai līmenī ar paaugstinātiem tarifiem sakaru līmenī, kas arī izkropļotu
         konkurences apstākļus sakaru tirgū.

      200      No tā izriet, ka, pat ja tā būtu, kā to apgalvo prasītāja, ka no abonenta viedokļa piekļuves pakalpojumi un sakaru pakalpojumi
         veido “cluster”, Komisija varēja pamatoti uzskatīt [apstrīdētā] lēmuma 119. apsvērumā, ka, lai novērtētu, vai prasītājas praktizētie
         tarifi izkropļo konkurenci, tai bija jāpārbauda [maržu samazināšanās] esamība tikai piekļuves pakalpojumu līmenī, līdz ar
         to neiekļaujot aprēķinā sakaru tarifus.

      201      Citiem vārdiem sakot, kompensējošais aprēķins starp piekļuves tarifiem un sakaru tarifiem, uz ko netieši norāda prasītāja,
         jau apstiprina, ka prasītāja un tās konkurenti piekļuves vietējai sakaru līnijai līmenī neatrodas vienlīdzīgā līmenī, kas
         tomēr ir nepieciešamais nosacījums, lai konkurence sakaru tirgū netiktu izkropļota.

      202      Katrā ziņā, tā kā prasītāja ir ievērojami pazeminājusi savas komunikāciju cenas laikposmā, uz ko attiecas [apstrīdētais] lēmums
         [..], nevar tikt izslēgts, ka konkurentiem pat nebija ekonomiskas iespējas kompensēt prasītājas ierosināto kompensēšanu. Konkurentiem,
         kas jau cieš no konkurences trūkuma salīdzinājumā ar prasītāju piekļuves vietējai sakaru līnijai līmenī, būtu jāizmanto vēl
         zemāki sakaru tarifi nekā prasītajai, lai ieinteresētu potenciālos klientus lauzt līgumu ar prasītāju apmaiņā pret abonementu
         pie konkurentiem.”

      147    Pārsūdzētā sprieduma 203. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka, lai aprēķinātu tarifu šķēru efektu, Komisija pamatoti
         ņēma vērā tikai ienākumus no piekļuves pakalpojumiem, izslēdzot ienākumus no citiem pakalpojumiem, tādiem kā zvanu pakalpojumi.

      148    Turklāt, norādījusi pārsūdzētā sprieduma 223. punktā, ka Komisijas kļūda aprēķinā saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas
         specifisko izmaksu aprēķināšanu neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas praktizēto cenu
         negodīgais raksturs EKL 82. panta izpratnē ir saistīts ar pašu maržu samazināšanās esamību, nevis ar precīzu starpību, Pirmās
         instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 234.–244. punktā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumus par ietekmes uz
         tirgu neesamību, it īpaši konstatējot:

      “234      Kā uzskata Komisija, prasītājas praktizētie tarifi ierobežo konkurenci piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū. Tā izsecina
         šo konstatējumu [apstrīdētajā] lēmumā [..] no pašas [maržu samazināšanās] esamības. Nav jāpierāda pret konkurenci vērstā iedarbība,
         pat ja pakārtoti tā veic šādu pārbaudi [apstrīdētā] lēmuma [181.–183.] apsvērumā.

      235      Tā kā līdz pirmā konkurenta ienākšanai piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū 1998. gadā prasītājai bija faktisks monopols
         mazumtirgū, pret konkurenci vērstā iedarbība, kas Komisijai ir jāpierāda, attiecas uz iespējamiem šķēršļiem, ko prasītājas
         praktizētie tarifi var radīt konkurences attīstībai šajā tirgū.

      236      Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka prasītājai Vācijā pieder fiksētā telefona tīkls un, otrkārt, nav apstrīdēts, kā to [apstrīdētā]
         lēmuma [83.–91.] apsvērumā norāda Komisija, ka šī lēmuma pieņemšanas laikā Vācijā nebija infrastruktūras, kas ļautu prasītājas
         konkurentiem perspektīvi ienākt piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū.

      237      Ņemot vērā faktu, ka prasītājas [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumi ir arī nepieciešami, lai ļautu tās konkurentiem
         konkurēt ar to piekļuves pakalpojumu abonentiem [mazumtirdzniecības] tirgū, maržu samazināšanās starp prasītājas [piekļuves
         vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumu vairumtirdzniecības tarifiem un [piekļuves pakalpojumu abonentiem] mazumtirdzniecības
         tarifiem principā kavē konkurences attīstību [mazumtirdzniecības] tirgos. Ja prasītājas mazumtirgus cenas ir zemākas par tās
         piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu [vairumtirdzniecības] tarifiem vai ja starpība starp prasītājas [šo] starppakalpojumu
         [vairumtirdzniecības] tarifiem un [minētajām] mazumtirgus cenām ir nepietiekama, lai ļautu tikpat efektīvam operatoram kā
         prasītāja segt īpašās izmaksas par piekļuves pakalpojumu sniegšanu abonentiem, tikpat efektīvs konkurents kā prasītāja varētu
         ienākt piekļuves pakalpojumu tirgū tikai ar zaudējumiem.

      238      Ir skaidrs, kā to uzsver prasītāja, ka tās konkurenti parasti izmanto savstarpējo subsidēšanu, tādējādi kompensējot ciestos
         zaudējumus piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū ar peļņu, ko tie saņem citos tirgos, tādos kā sakaru tirgus. Tomēr, ņemot
         vērā faktu, ka prasītājai kā fiksētā tīkla īpašniecei nav vajadzības izmantot [piekļuves vietējai sakaru līnijai] starppakalpojumus,
         lai varētu sniegt piekļuves pakalpojumus abonentiem, un ka atšķirībā no saviem konkurentiem tai līdz ar to nav sakarā ar dominējošā
         uzņēmuma praktizētajiem tarifiem jācenšas kompensēt ciestos zaudējumus piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū, [apstrīdētajā]
         lēmumā konstatēt[ā] maržu samazināšanās ne tikai traucē konkurenci abonentu piekļuves tirgū, bet arī sakaru tirgū [..].

      239      Turklāt nelielās tirgus daļas, kuras ieguvuši prasītājas konkurenti, piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū kopš tirgus liberalizācijas,
         stājoties spēkā TKG 1996. gada 1. augustā, pierāda šķēršļus, ko prasītājas praktizētie tarifi ir likuši konkurences attīstībai šajos tirgos.
         [..]

      240      Turklāt netiek apstrīdēts, ka, ja ņemam vērā tikai analogās līnijas, kas Vācijā [apstrīdētā] lēmuma pieņemšanas laikā bija
         75 % no visām līnijām, prasītājas konkurentu daļa bija kritusies no 21 % 1999. gadā uz 10 % 2002. gadā [..].

      [..]
      244      [..] Katrā ziņā prasītāja, kas neievēro valsts līmenī esošo konkurentu skaitu, nesniedz nekādus pierādījumus, lai atspēkotu
         [apstrīdētā] lēmuma [..] [180.–183.] apsvērumā izdarītos konstatējumus, ka tās praktizētie tarifi tiešām traucē konkurenci
         Vācijas piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū.”

      b)     Par otrā pamata pirmo daļu saistībā ar maržu samazināšanās kritērija atbilstību, lai konstatētu EKL 82. panta pārkāpumu
      i)     Lietas dalībnieku argumenti
      149    Ar pirmo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums tādā ziņā, ka tajā
         nav ticis apskatīts apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka Komisijai nebūtu bijis jāpiemēro maržu samazināšanās kritērijs,
         jo piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu cenas nosaka RegTP. Šajā ziņā pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauts apburtais loks. Pirmās instances tiesa pati tika izmantojusi Komisijas izvēlēto
         kritēriju, lai noteiktu elementus, saskaņā ar kuriem ir jāizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzējas cenas. Tomēr apelācijas
         sūdzības iesniedzējas iebildums attiecas uz argumentācijas agrāku stadiju, proti, jautājumu, vai Komisijas izvēlētais maržu
         samazināšanās kritērijs vispār ir atbilstīgs.

      150    Ar otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 166.–168. punktā
         tika kļūdaini piemērojusi EKL 82. pantu, jo ar maržu samazināšanās analīzi netiek pierādīts, ka tās cenas ir negodīgas, jo
         valsts kompetentā regulatīvā iestāde nosaka tās piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecību.

      151    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šādā situācijā maržu samazināšanās efekta kritērija atbilstīgums ir atkarīgs no
         piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu līmeņa, kuru nosaka attiecīgā iestāde un kurš
         nevar tikt uzskatīts par negodīgu regulētā uzņēmuma rīcības brīvības neesamības gadījumā. Ja valsts regulatīvā iestāde nosaka
         pārmērīgu piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu, tad dominējošā stāvoklī esošais uzņēmumam,
         kurš ir pakļauts regulējumam, attiecīgi ir jāpalielina cenas par piekļuves pakalpojumiem abonentiem, lai nodrošinātu pietiekamu
         maržu. Šādā gadījumā uzņēmumam būtu jāizvēlas starp divām ļaunprātīgas rīcības formām, proti, maržu samazināšanos un cenu
         negodīgu paaugstināšanu. Tādēļ dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nevarētu izvairīties no ļaunprātīgas rīcības.

      152    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums pieļauj
         ļaunprātīgu rīcību vienīgi, ja piekļuves pakalpojumu abonentiem vairumtirdzniecības cena pati par sevi ir negodīgi zema.

      153    Komisija uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir pietiekami pamatots, un turklāt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija
         nav pamatota.

      154    Vodafone uzskata, ka neatkarīgi no fakta, ka otrā pamata pirmās daļas iebildumi nav pieņemami, jo ar tiem tiek atkārtoti pirmajā instancē
         izvirzītie argumenti un attiecas uz kļūdainu vērtējumu pēc būtības, tiem arī nav nozīmes gan no faktu, gan no juridiska skatpunkta.

      ii)  Tiesas vērtējums
      155    Vispirms ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo Vodafone, otrā pamata pirmā daļa ir pieņemama to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 123. punktā, jo apelācijas sūdzības
         iesniedzēja, kaut gan arī būtībā atkārto Pirmās instances tiesā izvirzītos argumentus, tomēr apgalvo, ka Pirmās instances
         tiesa tika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izvēloties kļūdainu juridisku kritēriju EKL 82. panta piemērošanai un šajā
         ziņā nepietiekami pamatojusi pārsūdzēto spriedumu.

      156    Saistībā ar otrā pamata pirmās daļās pamatotību vispirms ir jākonstatē sakarā ar iebildumu par pārsūdzētā sprieduma pamatojuma
         trūkumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nepamatoti pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētajā spriedumā netika
         pienācīgi atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka kritērijam par maržu samazināšanos nav nozīmes, ja,
         gluži kā šajā lietā, piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu nosaka valsts regulatīvā
         iestāde, un līdz ar to nav pietiekami juridiski pamatojusi to, ka Komisija atbilstīgi izvēlējās maržu samazināšanās kritēriju,
         lai konstatētu ļaunprātīgo rīcību saskaņā ar EKL 82. pantu.

      157    Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 166.–168. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā
         Komisija konstatēja vienīgi to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība grozīt savas piekļuves pakalpojumu
         abonentiem mazumtirdzniecības cenas, un turklāt konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas rīcības, kura izpaudās kā
         tās konkurentu, kuri ir tikpat efektīvi kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, maržu samazināšana, ļaunprātīgais raksturs bija
         saistīts ar negodīgo starpību starp piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām un minētajām
         vairumtirdzniecības cenām, līdz ar ko Komisijai nebija jāpierāda pēdējo minēto cenu ļaunprātīgais raksturs. Turklāt pārsūdzētā
         sprieduma 183.–213. punktā Pirmās instances tiesa paskaidroja, kādēļ tā tika noraidījusi apelācijas sūdzības iebildumus, kas
         bija pausti pret Komisijas izvēlēto metodi maržu samazināšanās aprēķināšanai.

      158    Ir jākonstatē, ka, šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa netieši, bet obligāti norādīja iemeslus, kādēļ valsts regulatīvās
         iestādes veiktā piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu apgalvotā regulēšana šajā lietā
         nebija tāda, kas liedz apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu praksi kategorizēt kā ļaunprātīgu EKL 82. panta nozīmē.

      159    No šīm dažādajām konstatācijām, kas veiktas pārsūdzētā sprieduma 166.–168. un 183.–213. punktā, izriet, ka, pēc Pirmās instances
         tiesas domām, ne piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu līmenis – kurš, kā tika jau norādīts
         šī sprieduma 48. un 49. punktā, – ne piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas, kas ir pretrunā EKL 82. pantam,
         nevar tikt apstrīdēts šajā apelācijas tiesvedībā, bet gan starpība starp minētajām cenām.

      160    Saskaņā ar šī sprieduma 135. un 136. punktā minēto judikatūru apelācijas sūdzības iesniedzējai tādēļ bija iespēja, izlasot
         šos pārsūdzētā sprieduma izvilkumus, uzzināt iemeslus, kādēļ piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenu apgalvotajai regulēšanai, pēc Pirmās instances tiesas domām, nebija ietekmes uz to, ka šajā lietā saistībā ar tās cenu
         praksi tiek piemērots EKL 82. pants.

      161    No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 166.–168. punktā, kas apskatīts kopsakarā ar minētā sprieduma 183.–213. punktu, ir sniegts
         pietiekams pamatojums, kura dēļ Pirmās instances tiesa nosprieda, ka, lai gan valsts regulatīvās iestādes noteica piekļuves
         vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, Komisijas izvēlētais maržu samazināšanās kritērijs bija
         atbilstīgs, lai konstatētu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu prakse bija ļaunprātīga EKL 82. panta nozīmē.

      162    Tādēļ iebildums par pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu ir jānoraida kā nepamatots.

      163    Otrkārt, saistībā ar iebildumu, ar kuru tiek apgalvots, ka maržu samazināšanās kritērijs ir kļūdains, lai noteiktu ļaunprātīgo
         rīcību EKL 82. panta nozīmē, ir jāatgādina, gluži kā tas jau tika paveikts šī sprieduma 31. un 32. punkta sākumā, ka apelācijas
         sūdzības iesniedzēja ar šo iebildumu neapstrīd, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse, kas izpaužas kā tā konkurentu
         maržu samazināšanās, kuri ir tikpat efektīvi kā šis uzņēmums, principā var būt ļaunprātīga prakse EKL 82. panta nozīmē. Taču
         ar šo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šīs lietas apstākļos, tā kā piekļuves vietējai sakaru līnijai
         starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas nosaka valsts regulatīvā iestāde, maržu samazināšanās kritērijs, kas ticis izmantots
         pārsūdzētajā spriedumā, nav atbilstīgs, lai konstatētu, ka tās cenu prakse ir ļaunprātīga EKL 82. panta nozīmē.

      164    Protams, kā izriet no šī sprieduma 38.–43. punkta, šajā apelācijā ir nepieciešams balstīties uz pieņēmumu, kuru izmantoja
         Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā, kā arī Komisija apstrīdētajā lēmumā un saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības
         iesniedzējai nav rīcības brīvības grozīt minētās vairumtirdzniecības cenas.

      165    Tā tam esot, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar saistībā ar šo iebildumu balstīties uz premisu, ka piekļuves vietējai sakaru
         līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, kuras ir noteikušas valsts regulatīvās iestādes, ir pārmērīgas, lai pierādītu,
         ka maržu samazināšanās kritērijs nav atbilstīgs. Kaut gan atzīstot, gluži kā to apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja
         tiesas sēdē, ka konkurentu sūdzības, sakarā ar kurām tika pieņemts apstrīdētais lēmums, bija balstītas uz šī faktora, šāds
         pieņēmums, kā tas jau tika norādīts šī sprieduma 48. un 49. punktā, ir jāuzskata par tādu, kas neietilpst šīs apelācijas sūdzības
         ietvaros.

      166    Līdz ar to nav jāizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums, ka maržu samazināšanās kritērija kļūdainais raksturs
         izriet no fakta, ka, lai izvairītos no ļaunprātīgās rīcības, kas tai tiek pārmesta, tai šajā lietā nebija izvēles, ņemot vērā
         piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības pārmērīgās cenas, kuras noteica valsts regulatīvās
         iestādes, kā vienīgi paaugstināt tādā veidā, kas ir ļaunprātīgs, savas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības
         cenas līdz pārmērīgam līmenim, jo šāds ir arguments ir balstīts uz hipotētiska pieņēmuma, kas neietilpst Tiesas veiktās kontroles
         ietvaros šajā apelācijas tiesvedībā.

      167    Turklāt tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka maržu samazināšanās kritērija atbilstīgums ir atkarīgs
         no piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu līmeņa, kuras ir noteikusi valsts regulatīvā
         iestāde, ir jānorāda, gluži kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 166.–168. punkta, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja cenu
         prakses, par kuru ir runa minētajā spriedumā, ļaunprātīgais raksturs EKL 82. panta nozīmē izriet no netaisnīgās starpības,
         kura savukārt izriet no maržu samazināšanās tās konkurentiem, kuri ir tikpat efektīvi kā apelācijas sūdzības iesniedzēja,
         starp attiecīgajām vairumtirdzniecības cenām un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām. Kā Pirmās instances
         tiesa izskaidro minētā sprieduma 223. punktā un tas netiek apstrīdēts šajā apelācijas sūdzībā, apelācijas sūdzības iesniedzējas
         praktizēto cenu ļaunprātīgais raksturs EKL 82. panta izpratnē ir saistīts ar maržu samazināšanās esamību, nevis ar precīzu
         starpību.

      168    No tā izriet, ka piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenu līmenim pašam par sevi nav nozīmes,
         lai atspēkotu Pirmās instances tiesas veiktās konstatācijas saistībā ar EKL 82. pantu piemērošanu sakarā ar attiecīgo cenu
         praksi.

      169    Taču, lai izvērtētu šī iebilduma pamatotību, ir jāizvērtē, vai Pirmās instances tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 166. un
         168. punktā uzskatīja, ka, pat pieņemot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav rīcības brīvības grozīt piekļuves vietējai
         sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, tās cenu prakse tomēr var tikt kvalificētā kā ļaunprātīga EKL 82. panta
         nozīmē, ja neatkarīgi no tā, vai šīs vairumtirdzniecības cenas un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas
         pašas par sevi ir ļaunprātīgas, starpība starp tām ir netaisnīga, proti, saskaņā ar šo spriedumu, ja šī starpība ir vai nu
         negatīva vai nepietiekama, lai nosegtu specifiskās produktu izmaksas, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai rodas saistībā
         ar savu pakalpojumu sniegšanu, līdz ar to konkurentam, kurš ir tikpat efektīvs kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, tiek liegts
         konkurēt ar apelācijas sūdzības iesniedzēju par piekļuves pakalpojumu abonentiem sniegšanu.

      170    Šajā ziņā ir jāatgādina, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 82. pantā ir izteikts vispārējais mērķis, kurš noteikts saistībā
         ar Eiropas Kopienas rīcību, proti, paredzēt sistēmu, kas nodrošina, ka kopējā tirgū nav izkropļotas konkurences. EKL 82. pantā
         paredzētais dominējošais stāvoklis attiecas uz tādu uzņēmumam piederošas ekonomiskas varas situāciju, kas tam piešķir varu
         likt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai attiecīgajā tirgū, dodot tam iespēju ievērojamā mērā rīkoties neatkarīgi
         no saviem konkurentiem, to klientiem un, visbeidzot, patērētājiem (skat. 1979. gada 13. februāra spriedumu lietā 85/76 Hoffmann‑La Roche/Komisija, Recueil, 461. lpp., 38. punkts, un 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑202/07 France Télécom/Komisija, Krājums, I‑2369. lpp., 103. punkts).

      171    Šajā lietā ir jāatgādina, ka, gluži kā izriet no šī sprieduma 50.–52. punkta, apelācijas sūdzības iesniedzēja nenoliedz, ka
         tai ir dominējošs stāvoklis visos attiecīgajos pakalpojumu tirgos, proti, gan piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu
         vairumtirdzniecības tirgū, gan piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū.

      172    Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu prakses ļaunprātīgo raksturu ir jānorāda, ka EKL 82. panta otrās daļas a) punktā
         ir tieši aizliegts, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums tieši vai netieši uzspiež netaisnīgas cenas.

      173    Turklāt ļaunprātīgās izmantošanas rīcību saraksts EKL 82. panta otrajā daļā nav izsmeļošs, tajā minētās rīcības ir tikai dominējošā
         stāvokļa ļaunprātīgās izmantošanas piemēri. Ļaunprātīgas izmantošanas rīcību uzskaitījums šajā tiesību normā nemin visus EK līgumā
         aizliegtās dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas veidus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā British Airways/Komisija, 57. punkts un tajā minētā judikatūru).

      174    Šajā kontekstā ir jānorāda, ka, aizliedzot ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli tirgū, jo tādējādi var tikt ietekmēta
         tirdzniecība starp dalībvalstīm, EKL 82. pants attiecas uz rīcību, kas var ietekmēt tā tirgus struktūru, kuras – tieši tādēļ,
         ka pastāv attiecīgais uzņēmums, – konkurences līmenis jau ir vājāks un kura ar citiem līdzekļiem un pasākumiem, nevis tiem,
         kas reglamentē normālu preču un pakalpojumu konkurenci, pamatojoties uz uzņēmēju veikumu, rada šķēršļus tirgū joprojām pastāvošā
         konkurences līmeņa saglabāšanai vai šās konkurences attīstībai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hoffman‑La Roche/Komisija, 91. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, 70. punkts; 1991. gada 3. jūlija spriedumu lietā AKZO/Komisija, Recueil, I‑3359. lpp., 69. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā British Airways/Komisija, 66. punkts; un iepriekš minēto spriedumu lietā France Télécom/Komisija, 104. punkts).

      175    No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai noteiktu, vai dominējošajā stāvoklī esošais uzņēmums ir ļaunprātīgi izmantojis šo stāvokli,
         piemērojot tādu atlaižu sistēmu, kas ir aprakstīta šā sprieduma 65. punktā, Tiesa nosprieda, ka ir jāizvērtē visi apstākļi
         kopumā, tostarp atlaižu piešķiršanas kritēriji un noteikumi, un jāizvērtē, vai šīs atlaides, sniedzot priekšrocības, kas nav
         balstītas uz nevienu ekonomiski pamatotu apsvērumu, atņem vai ierobežo pircēja izvēles iespēju attiecībā uz tā iepirkumu avotiem,
         liedz konkurentiem pieeju tirgum, piemēro tirdzniecības partneriem atšķirīgus nosacījumus līdzvērtīgos darījumos, tādējādi
         radot tiem nelabvēlīgus konkurētspējas apstākļus, vai pastiprina dominējošo stāvokli, traucējot konkurenci (šajā ziņā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, 73. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā British Airways/Komisija, 67. punkts).

      176    Tādējādi, tā kā EKL 82. pants attiecas ne tikai uz tādu rīcību, kura patērētājiem var nodarīt tūlītēju kaitējumu, bet arī
         uz rīcību, kura tiem nodara kaitējumu ar to, ka tiek apdraudēta efektīvas konkurences struktūra, dominējošā stāvoklī esošam
         uzņēmumam, kā tas jau tika norādīts šī sprieduma 83. punktā, ir īpaša atbildība ar savu rīcību neapdraudēt efektīvu un neizkropļotu
         konkurenci kopējā tirgū (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā France Télécom/Komisija, 105. punkts un tajā minētā judikatūra).

      177    No tā izriet, ka EKL 82. pants it īpaši aizliedz to, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums realizē cenu praksi, kurai ir izslēdzoša
         iedarbība attiecībā pret tikpat efektīviem esošiem vai potenciāliem konkurentiem, t.i., praksi, kas var padarīt šādiem konkurentiem
         iekļūšanu tirgū daudz grūtāku vai pat neiespējamu, kā arī padarīt tā līgumslēdzējiem daudz grūtāk vai pat neiespējami izvēlēties
         starp dažādiem piegādes avotiem vai komercpartneriem, tādējādi nostiprinot dominējošo stāvokli ar līdzekļiem, kas neietilpst
         konkurences pēc nopelniem ietvaros. Tādēļ no šī skatpunkta ne visa konkurence, kas notiek, balstoties uz cenu, var tikt uzskatīta
         par leģitīmu (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, 73. punkts; lietā AKZO/Komisija, 70. punkts, un lietā British Airways/Komisija, 68. punkts).

      178    Šajā lietā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd, ka, pat pieņemot, ka tai nav rīcības brīvības grozīt
         piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas, starpībai starp šīm cenām un piekļuves pakalpojumu
         abonentiem mazumtirdzniecības cenām var būt tādas sekas, ka tiek izstumti tikpat efektīvi esoši vai potenciāli konkurenti,
         jo šo konkurentu piekļuve pie attiecīgajiem pakalpojumu tirgiem ir vismaz padarīta daudz grūtāka sakarā ar maržu samazināšanos,
         ko var izsaukt minētā starpība attiecībā pret tiem.

      179    Tomēr tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja, ka pārsūdzētajā spriedumā izmantotais kritērijs, lai konstatētu
         ļaunprātīgo rīcību EKL 82. panta nozīmē, pieprasīja, lai šīs lietas apstākļos tā palielinātu tās piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecības cenas par sliktu tās abonentiem, ņemot vērā to, ka valsts regulatīvās iestādes veic regulējumu saistībā
         ar tās piekļuves vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības cenām.

      180    Ir taisnība, gluži kā tas jau ticis norādīts šī sprieduma 175.–177. punktā, EKL 82. pants ir it īpaši vērsts uz patērētāju
         aizsardzību, nodrošinot netraucētu konkurenci (skat. 2008. gada 16. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑468/06 līdz
         C‑478/06 Sot. Lélos kai Sia u.c., Krājums, I‑7139. lpp., 68. punkts).

      181    Tomēr vienīgi apstāklis, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai būtu bijis jāpaaugstina tās piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecības cenas, lai izvairītos no konkurentu maržu samazināšanās, kuri ir tikpat efektīvi kā apelācijas sūdzības
         iesniedzēja, nekādā veidā pats par sevi nevar padarīt par neatbilstīgu kritēriju, kuru Pirmās instances tiesa izmantoja šajā
         lietā, lai konstatētu ļaunprātīgo rīcību EKL 82. panta nozīmē.

      182    Vēl vairāk samazinot konkurences līmeni, kura pastāv piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū un kura jau ir pavājināta tieši
         apelācijas sūdzības iesniedzējas klātesamības dēļ, un līdz ar to pastiprinot apelācijas sūdzības iesniedzējas dominējošo stāvokli
         šajā tirgū, maržu samazināšanās izraisa arī vēl tādas sekas, ka patērētāji cieš zaudējumus no to izvēles iespēju ierobežošanas
         un līdz ar to no ilgtermiņa iespējas ierobežošanas, ka tiks samazinātas mazumtirdzniecības cenas tāpēc, ka ir konkurence no
         konkurentu puses, kuri ir tikpat efektīvi šajā tirgū (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā France Télécom/Komisija, 112. punkts).

      183    Šajos apstākļos tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējai bija rīcības brīvība samazināt vai izbeigt šādu maržu samazināšanos,
         kā tas tika norādīts šī sprieduma 77.–86. punktā, palielinot savas cenas par piekļuves pakalpojumiem abonentiem, Pirmās instances
         tiesa pamatoti nosprieda pārsūdzētā sprieduma 166.–168. punktā, ka šī maržu samazināšanās pati par sevi var būt ļaunprātīga
         rīcība EKL 82. panta nozīmē, ņemot vērā izstumjošo iedarbību, ko tā rada attiecībā pret konkurentiem, kuri ir vismaz tikpat
         efektīvi kā apelācijas sūdzības iesniedzēja. Tādēļ Pirmās instances tiesai nebija papildus tam jāpierāda, ka piekļuves vietējai
         sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas vai piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas pašas
         par sevi bija ļaunprātīgas, ņemot vērā to pārmērīgo vai plēsonīgo raksturu atkarībā no apstākļiem.

      184    No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums par Pirmās instances tiesas izmantotā kritērija, lai konstatētu
         ļaunprātīgo rīcību EKL 82. panta nozīmē, kļūdainums ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots.

      185    Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

      c)     Par otrā pamata otro daļu saistībā ar maržu samazināšanās aprēķināšanas metodes adekvāto raksturu
      186    Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka saistībā ar metodes, kuru Komisija izmantoja, lai aprēķinātu maržu samazināšanos,
         analīzi pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa balstās
         saistībā ar jautājumu vairākiem būtiskiem aspektiem uz kritērijiem, kas nav saderīgi ar EKL 82. pantu. Šajā ziņā apelācijas
         sūdzības iesniedzēja izvirza divus iebildumus, ar kuriem, pirmkārt, tiek apgalvota tikpat efektīva konkurenta kritērija kļūdaina
         piemērošana un, otrkārt, kļūda tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl zvanu pakalpojumi un citi telekomunikāciju pakalpojumi netika
         ņemti vērā maržu samazināšanās aprēķināšanā.

      i)     Par iebildumu, ar kuru tiek apgalvota tikpat efektīva konkurenta kritērija kļūdaina piemērošana
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      187    Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, ņemot vērā to, ka Pirmās instances tiesa neņem vērā to, ka apelācijas sūdzības
         iesniedzēja kā dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nav pakļauta tādiem pašiem regulatīviem nosacījumiem kā tās konkurenti un
         ka būtisku iemeslu dēļ tās situācija atšķiras no tās konkurentu situācijas, Pirmās instances tiesa saistībā ar šīs lietas
         faktiem tika nepareizi piemērojusi tikpat efektīva konkurenta kritēriju, kas attiecas uz dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma
         paša cenām un izmaksām.

      188    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa tika nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 188. punktā,
         ka tā nav dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma situācija, kas ir noteicoša, lai novērtētu rīcību no EKL 82. panta skatpunkta,
         bet gan konkurentu situācija un šo konkurentu iespēja konkurēt ar šo uzņēmumu par pakalpojumiem saskaņā ar attiecīgajā tirgū
         pastāvošajiem īpašajiem nosacījumiem.

      189    Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja piekrīt, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma situācija var būt uzticams indikators,
         ja vēsturiskie, faktiskie un juridiskie tirgus apstākļi konkurencei ir tādi paši gan dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam,
         gan tās konkurentiem, un norāda, ka tikpat efektīva konkurenta kritērijs var būt noderīgs instruments tiktāl, ciktāl ar to
         tiek samazināta neefektīvu konkurentu atbalstīšana un tiek paaugstināta dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma tiesiskā drošība.
         Tomēr tā tas nav gadījumā, ja konkurenti ir pakļauti atšķirīgiem juridiskiem vai faktiskiem nosacījumiem. Ja šāda situācija
         rodas, tikpat efektīva konkurenta kritērijs ir jāadaptē.

      190    Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tai bija jāpārņem visi abonenti neatkarīgi no ekonomiskās pievilcības. Turklāt
         no juridiskā skatpunkta tai bija jāpiedāvā saviem klientiem (pré‑)sélection pakalpojumi (pastāvīga operatora izvēle) un “call‑by‑call” pakalpojumi (operatora izvēle katrā reizē). Tās konkurentiem nebija
         šādu pienākumu, un tie parasti izslēdza operatora (pré‑)sélection, tādējādi pārdodot savienojumus un zvanus kā vienu preci.

      191    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka efektīvā konkurenta kritērijs būtu bijis jāgroza, ņemot vērā šīs lietas īpašās
         iezīmes. Kaut gan bija iespējams, lai noteiktu konkurentu vidējās izmaksas un ieņēmumus, balstīties uz piekļuves vietējai
         sakaru līnijai vairumtirdzniecības cenām un piekļuves pakalpojumu abonentiem faktiskajām mazumtirdzniecības cenām, kā arī
         apelācijas sūdzības iesniedzējas preču specifiskajām izmaksām, taču nebija pamatots balstīties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas
         klientu struktūru. Turklāt būtu bijis nepieciešams iekļaut maržu samazināšanās analīzē zvanus un citus telekomunikāciju pakalpojumus.

      192    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tiesiskās drošības princips nenozīmē, ka acīmredzamās anomālijas apelācijas sūdzības
         iesniedzējas klientu struktūrā vai atšķirības regulatīvajos nosacījumos, saskaņā ar kuriem dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums
         un tā konkurenti veic uzņēmējdarbību, nebūtu jāņem vērā.

      193    Komisija uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar sevi aizstāvēt, apgalvojot, ka tā nebija tikpat efektīva kā tās
         konkurenti, jo konkurences tiesības neaizsargā neefektīvus uzņēmumus. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija
         nav pamatota.

      194    Vodafone apgalvo, ka šis iebildums nav pieņemams. Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā atkārto argumentus, kurus tā bija izvirzījusi
         Pirmās instances tiesā un procedūras laikā Komisijā. Turklāt tā būtībā izvirza iebildumus, kuri nav pakļauti Tiesas kontrolei.
         Katrā ziņā tikpat efektīva konkurenta kritērijs ir atbilstošs kritērijs, lai noteiktu, vai noteiktai rīcībai ir izstumjošas
         sekas tirgū. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti nav pamatoti.

      –       Tiesas vērtējums
      195    Vispirms ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo Vodafone, šis iebildums, kaut gan ar to tiek atkārtota daļa no argumentācijas, kas tika izvirzīta pirmajā instancē, ir pieņemams,
         jo atbilstoši šī sprieduma 25. punktā minētajai judikatūrai ar to Pirmās instances tiesai tiek pārmests, ka, izmantojot tikpat
         efektīvā konkurenta kritēriju, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pakļauta tādiem pašiem juridiskiem un faktiskiem
         nosacījumiem kā tās konkurenti, Pirmās instances tiesa tika izmantojusi kļūdainu juridisku kritēriju saistībā ar EKL 82. panta
         piemērošanu saistībā ar attiecīgo cenu praksi un līdz ar to šajā ziņā tika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      196    Saistībā ar šī iebilduma pamatotību ir jāatgādina, ka, gluži kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 186. punkta un kā arī izriet
         no šī sprieduma 4. un 12. punkta, tikpat efektīva konkurenta kritērijs, kuru Pirmās instances tiesa tika izmantojusi pārsūdzētajā
         spriedumā, ietver izvērtēšanu, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse varētu izstumt tikpat veiksmīgu konkurentu
         no tirgus, balstoties uz šī pēdējā minētā konkurenta cenām un izmaksām, tā vietā, lai ņemtu vērā esošo vai potenciālo konkurentu
         konkrēto situāciju.

      197    Šajā lietā, gluži kā tas izriet no šī sprieduma 169. punkta, apelācijas sūdzības iesniedzējas izmaksas Pirmās instances tiesa
         tika ņēmusi vērā, lai noteiktu apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu prakses ļaunprātīgo raksturu, ja starpība starp tās piekļuves
         vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības cenām un tās piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām bija pozitīva.
         Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijai bija tiesības uzskatīt šo cenu praksi par netaisnīgu EKL 82. panta
         nozīmē, jo šī starpība nebija pietiekama, lai nosegtu apelācijas sūdzības iesniedzējas specifiskās produktu izmaksas saistībā
         ar pašas pakalpojumu sniegšanu.

      198    Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau tika nospriedusi, ka, lai novērtētu, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakse
         var izstumt konkurentu, tiekot pārkāptam EKL 82. pantam, ir jāizmanto kritērijs, kas ir balstīts uz paša dominējošā stāvoklī
         esošā uzņēmuma izmaksām un stratēģiju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AKZO/Komisija, 74. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā France Télécom/Komisija, 108. punkts).

      199    Šajā ziņā Tiesa tika it īpaši uzsvērusi, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nedrīkst izstumt no tirgus uzņēmumus, kuri
         ir tikpat efektīvi kā tas, bet kuri to mazo finanšu resursu dēļ nav spējīgi turēties pretī konkurencei, kas pret tiem tiek
         vērsta (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AKZO/Komisija, 72. punkts).

      200    Šajā lietā, tā kā, gluži kā tas izriet no šī sprieduma 178. un 183. punkta, cenu prakses, par kuru ir runa pārsūdzētajā spriedumā,
         ļaunprātīgais raksturs izriet tādā pašā veidā no to izstumjošās iedarbības attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzējas
         konkurentiem, Pirmās instances tiesa netika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā konstatējot,
         ka Komisija tika pamatoti izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu prakses ļaunprātīgo raksturu, vienīgi pamatojoties
         uz apelācijas sūdzības iesniedzējas cenām un izmaksām.

      201    Kā to Pirmās instances tiesa būtībā konstatēja pārsūdzētā sprieduma 187. un 194. punktā, ka, tā kā šāds kritērijs ļauj pārbaudīt,
         vai apelācijas sūdzības iesniedzēja pati būtu varējusi piedāvāt savus piekļuves mazumtirdzniecības pakalpojumus abonentiem
         vienīgi ar zaudējumiem, ja tai būtu bijis jāmaksā pašas vairumtirdzniecības cenas par piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumiem,
         minētais kritērijs bija derīgs, lai noteiktu, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu praksei bija izslēdzoša iedarbība,
         izmantojot maržu samazināšanu.

      202    Šāda pieeja ir īpaši pamatota, jo, kā to Pirmās instances tiesa būtībā norādīja pārsūdzētā sprieduma 192. punktā, tā ir arī
         saderīga ar vispārējo tiesiskās drošības principu, jo dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma izmaksu ņemšana vērā ļauj šim uzņēmumam,
         ņemot vērā tā īpašu atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu, novērtēt tā rīcības tiesiskumu. Kaut gan dominējošā stāvoklī esošs
         uzņēmums zina savas izmaksas un cenas, tas principā nezina savu konkurentu izmaksas un cenas.

      203    Šis konstatācijas nevar tikt apšaubītas ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, ka tās konkurenti ir pakļauti juridiskiem
         un faktiskiem apstākļiem, kuri ir mazāk saistoši, lai sniegtu telekomunikāciju pakalpojumus abonentiem. Pieņemot, ka šis apgalvojums
         ir pierādīts, ir maz ticams, ka tas var grozīt faktu, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, tāds kā apelācijas sūdzības iesniedzēja,
         nevar realizēt cenu praksi, ar kuru varētu izstumt vismaz tikpat efektīvus konkurentus no attiecīgā tirgus, vai faktu, ka
         šādam uzņēmumam, ņemot vērā tā īpašu atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu, ir pašam jāspēj noteikt, vai tā cenu prakse ir saderīga
         ar minēto tiesību normu.

      204    Līdz ar to ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildums, ka tika kļūdaini piemērots tikpat efektīva konkurenta kritērijs.

      ii)  Par iebildumu, ar kuru tiek apgalvota kļūda tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl zvanu pakalpojumi un citi telekomunikāciju
         pakalpojumi netika ņemti vērā, aprēķinot maržu samazināšanos

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      205    Ar šo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa tika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
         jo tā netika ņēmusi vērā attiecīgās cenu prakses analīzē atšķirībā no piekļuves pakalpojumiem abonentiem, zvanu pakalpojumus
         un citus telekomunikāciju pakalpojumus. Šāda pieeja nav saderīga ar pašreizējo ekonomiku vai citu kompetento iestāžu lēmumu
         pieņemšanas praksi Eiropā vai Amerikas Savienotajās Valstīs. Šī pieeja arī neatbilst tirgus realitātei, jo ne abonenti, izvēloties
         savu operatoru, ne operatori sava piedāvājuma struktūrā neuztver šos savienojumus atsevišķā veidā.

      206    Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka no ekonomikas skatpunkta maržu samazināšanās analīze nesniedz norādi
         par šķērsli konkurencei, ja vien tiek ņemti vērā visi ieņēmumi un izmaksas, kas saistītas ar vairumtirdzniecības pakalpojumu
         sniegšanu. Tādu uzņēmumu gadījumā, kuri piedāvā vairākus produktus un kuri piedāvā vairumtirdzniecības pakalpojumus, kas var
         tikt izmantoti dažādiem pakalpojumiem, kuri tiek sniegti abonentiem, šī maržu samazināšanās ir jāizvērtē dažādos agregācijas
         līmeņos. Šajā lietā līdz ar to Pirmās instances tiesas veiktā analīze nav pilnīga. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas
         konkurentiem ir tiesības izslēgt operatoru (pré‑)sélection un piedāvāt savienojumus, zvanus, kā arī citus pakalpojumus, kuri tiek sniegti, izmantojot vietējo sakaru līniju, grupētā
         veidā.

      207    Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 196.–202. punktā ir pieļautas vairākas kļūdas tiesību
         piemērošanā. Tas, vai maržu samazināšanās konstatēšanas ietvaros Komisija bija tiesīga neņemt vērā zvanu cenas, ir atkarīgs
         no principiāla juridiska jautājuma par metodi, kas jāizmanto, lai noteiktu maržu samazināšanās gadījumā, kad uzņēmumi piedāvā
         vairākus produktus. Pirmās instances tiesa nevar izvairīties no šī vērtējuma, uzsverot tās veiktās kontroles ierobežoto raksturu.

      208    Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 196. un 197. punktā saistībā ar Savienības tiesību
         principu par tarifu restrukturēšanu ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

      209    Vispirms apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir pretrunā savam 113. punktam, kurā Pirmās instances
         tiesa norādīja, lai pamatotu apelācijas sūdzības iesniedzēja vainojamību pārkāpumā, ka tiesību aktu, kas attiecas uz telekomunikāciju
         nozari, mērķi var atšķirties no Eiropas Savienības konkurences politikas mērķiem. Minētā sprieduma 196. un 197. punktā Pirmās
         instances tiesa no regulatīvā principa izsecina, ka piekļuves pakalpojumi un zvanu pakalpojumi ir jāanalizē atsevišķi, lai
         aprēķinātu maržu samazināšanos saskaņā ar EKL 82. pantu.

      210    Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 196. un 197. punkts nav pietiekami pamatoti, jo Pirmās
         instances tiesa neizskaidro, kādēļ tās pieeja ir pareiza, un neizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos iebildumus,
         it īpaši faktu, ka tarifu restrukturēšanas princips attiecas tikai uz pašu apelācijas sūdzības iesniedzēju un ka tās konkurenti
         piedāvā piekļuves un zvanu pakalpojumus apvienotā veidā.

      211    Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 196. un 197. punkts ir kļūdains pēc būtības un
         ar to tiek pārkāpts EKL 82. pants. Pirmkārt, tarifu restrukturēšanas princips nesniedz kritēriju EKL 82. panta piemērošanā,
         bet ir vienīgi paredzēts, lai nodrošinātu, ka dalībvalstis atvieglo finanšu slogu uzņēmumiem, kuri ir atbildīgi par universālo
         pakalpojumu sniegšanu. Otrkārt, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pakļauta tādiem pašiem regulatīviem nosacījumiem
         kā tās konkurenti, tarifu restrukturēšanas princips attiecas vienīgi uz apelācijas sūdzības iesniedzēju. Šis princips tomēr
         neatklāj neko par konkurentu konkurēšanas iespējām. Tādēļ tarifu restrukturēšanas princips neļauj secināt, ka piekļuves pakalpojumu
         un telekomunikāciju pakalpojumu, kuri ir saistīti ar vietējo sakaru līniju, apvienošana ir jāizslēdz normatīvu iemeslu dēļ,
         aprēķinot maržu samazināšanos.

      212    Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 199.–202. punktā saistībā ar vienlīdzīgām iespējām
         ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

      213    Vispirms apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētā spriedumā 199. punkts nav pietiekami juridiski pamatots, jo
         Pirmās instances tiesai būtu bijis jāizvērtē, kuri pakalpojumi ir balstīti uz vietējās sakaru līnijas kā starppakalpojumi,
         jo, vienīgi pamatojoties uz šādas izvērtēšanas rezultātu, Pirmās instances tiesa būtu varējusi secināt par vienlīdzīgām iespējām
         starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un vienu vai otru konkurentu. Vienlīdzīgas iespējas ir nodrošinātas, ja kopējā analīze
         pierāda, ka visas cenas un izmaksas par visiem telekomunikāciju pakalpojumiem, kas balstīti uz vietējās sakaru līnijas, pierāda,
         ka piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas kopā ar specifiskajām produktu izmaksām nepārsniedz
         piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenas.

      214    Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka Pirmās instances tiesa tika rīkojusies pretrunā loģikas likumiem. Pārsūdzētā
         sprieduma 238. punktā Pirmās instances tiesa uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nerodas nekādi zaudējumi sakarā
         ar telefona savienojumu sniegšanu abonentiem un ka līdz ar to tai nav jānosedz nekādi zaudējumi ar ieņēmumiem no telefona
         zvaniem. Pirmās instances tiesa uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas piekļuves pakalpojumu tās abonentiem cenas ir
         zemākas par piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu cenām, un tā atzīst, ka minētās cenas tiek noteiktas atbilstoši
         apelācijas sūdzības iesniedzējas izmaksām. Pirmās instances tiesas pieņēmums, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nerodas
         nekādas izmaksas saistībā ar piekļuves pakalpojumiem, tādēļ ir acīmredzami kļūdains un nav saderīgs ar Pirmās instances tiesas
         akceptētajām premisām.

      215    Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesas apgalvojums pārsūdzētā sprieduma 202. punktā ir
         pretrunīgs. Uzskats, ka tās konkurentiem bija jāpiemēro pat zemākas zvanu cenas nekā apelācijas sūdzības iesniedzējas zvanu
         cenas, lai pārliecinātu potenciālos klientus izbeigt savus abonementus pie apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir tieši pretrunā
         tikpat efektīva konkurenta kritērijam, saskaņā ar kuru vienīgi apelācijas sūdzības iesniedzējas izmaksu un cenu struktūra
         ir noteicoša.

      216    Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa piemēro nepareizu juridisku kritēriju saistībā
         ar pierādīšanas pienākumu tiktāl, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 201. un 202. punktā tā vienkārši norāda, ka “nevar tikt izslēgts”,
         ka konkurentiem nebija iespējas nosegt iespējamos zaudējumus, kas radušies no telefona savienojumiem, ar ieņēmumiem no zvaniem,
         kaut gan apelācijas sūdzības iesniedzēja savā prasības pieteikumā pirmajā instancē mēģināja pierādīt, ka šāda šķērssubsidēšana
         bija iespējama.

      217    Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa netika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 195.–207. punktā
         apstiprinot Komisijas pieeju. Tādēļ tā apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir jānoraida.

      218    Vodafone uzskata, ka šis iebildums nav pieņemams. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atkārto argumentus, kurus tā tika izvirzījusi Pirmās
         instances tiesā un procedūrā Komisijā. Turklāt tā būtībā izvirza iebildumus, kuri nav pakļauti Tiesas kontrolei. Jebkurā gadījumā
         Pirmās instances tiesa tika pietiekami izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumus.

      –       Tiesas vērtējums
      219    Vispirms ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo Vodafone, un to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 155. punktā, šis iebildums ir pieņemams, lai gan ar to daļēji tiek atkārtoti
         argumenti, kas izvirzīti pirmajā instancē, tiktāl, ciktāl ar to tiek kritizēta Pirmās instances tiesa par to, ka tā tika izmantojusi
         nepareizu juridisku kritēriju, lai piemērotu EKL 82. pantu saistībā ar attiecīgo cenu praksi, izmantojot tarifu restrukturēšanas
         kritēriju un vienlīdzīgo iespēju kritēriju.

      220    Saistībā ar šī iebilduma pamatotību ir jākonstatē, ka, pirmkārt, tā kā tas attiecas uz iespējami nepilnīgo analīzi, ko Pirmās
         instances tiesa veikusi saistībā ar maržu samazināšanos, jo tā netika atzinusi, ka piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumi
         ļauj konkurentiem sniegt to abonentiem apvienotu pakalpojumu piedāvājumu, kurā ir it īpaši iekļauti zvani, šis iebildums ir
         balstīts uz nepareizu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.

      221    Kā tas skaidri izriet no pārsūdzētā sprieduma 199. un 200. punkta, Pirmās instances tiesa nekādā veidā, pretēji tam, ko apgalvo
         apelācijas sūdzības iesniedzēja, neizslēdz, ka no abonenta skatpunkta piekļuves pakalpojumi un zvanu pakalpojumi var patiešām
         tikt uzskatīti par kopumu, bet uzskata, ka pat tā bija, Komisija pamatoti uzskatīja, ka pastāvēja maržu samazināšanās vienīgi
         saistībā ar piekļuves pakalpojumiem, neiekļaujot zvanu pakalpojumus. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 196.–201. punkta, Pirmās
         instances tiesa izdarīja šo secinājumu it īpaši no Komisijas veiktā vērtējuma par tarifu restrukturēšanas principu un vienlīdzīgo
         iespēju principu.

      222    No iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums šajā ziņā ir jānoraida kā nepamatots.

      223    Otrkārt, tiktāl, ciktāl šis iebildums attiecas uz Pirmās instances tiesas konstatācijām saistībā ar tarifu restrukturēšanas
         principu, vispirms ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma
         196. un 197. punktā ņemot vērā šādu principu, kurš izriet no tiesību aktiem, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, lai
         novērtētu, vai Komisija ir pamatoti piemērojusi EKL 82. pantu saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu praksi.

      224    Tā kā tiesiskais regulējums, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, nosaka atbilstošās šai nozarei piemērojamās tiesību
         normas un līdz ar to konkurences apstākļus, saskaņā ar kuriem tāds uzņēmums kā apelācijas sūdzības iesniedzēja veic savu uzņēmējdarbību
         attiecīgajos tirgos, tas ir, kā tas jau tika norādīts šī sprieduma 80. un 82. punktā, atbilstošs faktors EKL 82. panta piemērošanai
         saistībā ar šī uzņēmuma rīcību vai nu, nosakot attiecīgos tirgus, novērtējot šādas rīcības ļaunprātīgo raksturu, vai pat nosakot
         naudas sodu apmēru.

      225    Šo konstatāciju neietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotais fakts, ka tarifu restrukturēšanas princips attiecas
         vienīgi uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, nevis tās konkurentiem. Šī sprieduma 196.–203. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Pirmās
         instances tiesa, lai saskaņā ar EKL 82. pantu noteiktu attiecīgās cenu prakses ļaunprātīgo raksturu, pamatoti balstījās saskaņā
         ar tikpat efektīva konkurenta kritēriju uz dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma situāciju un izmaksām.

      226    Līdz ar to, tā kā Pirmās instances tiesa 196. punktā konstatēja, apelācijas sūdzības iesniedzējai to neapstrīdot šīs apelācijas
         sūdzības ietvaros, ka tarifu restrukturēšanai, kas paredzēta Eiropas Savienības tiesību aktos saistībā ar telekomunikāciju
         nozari, bija it īpaši jāizpaužas kā valsts līmeņa un starptautisko zvanu cenu samazināšanās un ikmēneša abonementa un vietējo
         zvanu cenu paaugstināšanās, tā varēja leģitīmi no tā secināt sava sprieduma 197. punktā, ka tarifu restrukturēšanas princips
         nepieprasa, ka piekļuves pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas un zvanu mazumtirdzniecības cenas būtu jāņem vērā atsevišķi,
         lai noteiktu, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas attiecīgā cenu prakse ir ļaunprātīga.

      227    Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, nav nekādu pretrunu pamatojumā starp šīm pēdējām minētajām konstatācijām
         un tai, kas ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 113. punktā, atbilstoši kurai valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz telekomunikāciju
         nozari, var būt mērķi, kuri atšķiras no Eiropas Savienības konkurences politikas mērķiem. Šim apstāklim nav nekādas saistības
         ar to, vai tiesību akti, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, var tikt ņemti vērā, lai piemērotu EKL 82. pantu saistībā
         ar dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcību. Konkrētāk, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, tas nekādā
         veidā nenozīmē, ka šie tiesību akti var tikt pilnībā neņemti vērā, piemērojot EKL 82. pantu.

      228    Apelācijas sūdzības iesniedzējai arī nav taisnība, apgalvojot, ka Pirmās instances tiesa netika šajā ziņā pietiekami pamatojusi
         pārsūdzēto spriedumu. Kā izriet no iepriekš izklāstītā vērtējuma, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 196. un 197. punktā
         skaidri norādīja, kādā veidā tarifu restrukturēšanas princips ir faktors, kas ļauj Komisijai neņemt vērā zvanu pakalpojumus,
         aprēķinot maržu samazināšanos. Turklāt, kā tas izriet no šī sprieduma 221. punkta, Pirmās instances tiesa tika apskatījusi
         pārsūdzētā sprieduma 199. un 200. punktā apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka tās konkurenti piedāvā apvienotā veidā
         piekļuves pakalpojumus un zvanu pakalpojumus. Tāpat pārsūdzētā sprieduma 186.–194. punktā tā tika izklāstījusi, kādēļ Komisija
         bija tiesīga pamatot savu analīzi par attiecīgās cenu prakses ļaunprātīgo raksturu vienīgi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas
         īpašo situāciju. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa tika ievērojusi Tiesas Statūtu 36. panta prasības, kuras attiecas
         uz Pirmās instances tiesu saskaņā ar Statūtu 53. panta pirmo daļu un tās Reglamenta 81. pantu, kā tas ir ticis izklāstīts
         šī sprieduma 135. un 136. punktā.

      229    No tā izriet, ka saistībā ar šiem dažādajiem aspektiem šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

      230    Treškārt, tiktāl, ciktāl šis iebildums attiecas uz Pirmās instances tiesas konstatāciju par vienlīdzīgajām iespējām, ir jānorāda,
         ka Tiesas pastāvīgā judikatūra tādu neizkropļotas konkurences sistēmu var garantēt tikai tad, ja ir nodrošināta dažādu tirgus
         dalībnieku iespēju vienlīdzība (it īpaši skat. 1991. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑18/88 GB‑Inno‑BM, Recueil, I‑5941. lpp., 25. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑462/99 Connect Austria, Recueil, I‑5197. lpp., 83. punkts; 2005. gada 20. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑327/03 un C‑328/03 ISIS Multimedia Net un Firma O2, Krājums, I‑8877. lpp., 39. punkts, kā arī 2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑49/07 MOTOE, Krājums, I‑4863. lpp., 51. punkts).

      231    Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd, gluži kā to Pirmās instances tiesa tika būtībā norādījusi it īpaši pārsūdzētā
         sprieduma 199. punktā, kā arī 236. un 237. punktā, ka, nepastāvot alternatīvai infrastruktūrai, tas, ka tās konkurentiem ir
         pieejami piekļuves vietējai sakaru līnijai, kas atrodas uz apelācijas sūdzības iesniedzējai piederoša fiksētā tīkla, starppakalpojumi
         ir obligāti, lai tie varētu rentabli ienākt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirgos un tur efektīvi konkurēt ar apelācijas
         sūdzības iesniedzēju (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arcor, 103. punkts).

      232    Turklāt, kā tas ir norādīts šī sprieduma 50. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja nenoliedz, ka gan piekļuves vietējai
         sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības tirgus, gan piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgus
         ir atsevišķi tirgi it īpaši attiecībā pret mazumtirdzniecības tirgiem saistībā ar citu telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu.
         Turklāt, kā tas tika norādīts šī sprieduma 51. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja arī nenoliedz, ka tai ir dominējošs
         stāvoklis piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības tirgū un piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecības tirgū.

      233    Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 199. un 237. punktā nospriežot,
         ka vienlīdzīgas iespējas nozīmē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja un tās vismaz tikpat efektīvie konkurenti atrodas līdzvērtīgā
         stāvoklī piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū un ka šādu vienlīdzīgu iespēju nav, ja apelācijas sūdzības
         iesniedzējas piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu cenas nevar tikt ietvertas piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecībā kā vienīgi, sniedzot šos pakalpojumus ar zaudējumiem.

      234    Tā kā piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgus ir atsevišķs tirgus un piekļuves vietējai sakaru līnijai
         starppakalpojumi ir nepieciešami konkurentiem, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai efektīvi
         konkurētu šajā tirgū ar tādu uzņēmumu kā prasītāja, kuram ir dominējošais stāvoklis, kas lielā mērā izriet no tiesiskā monopola,
         kurš tam bija pirms telekomunikāciju nozares liberalizācijas, netraucētas konkurences sistēmas izveidošana pieprasa, lai dominējošā
         stāvoklī esošs uzņēmums nevarētu ar cenu praksi šajā mazumtirdzniecības tirgū noteikt visiem vismaz tikpat efektīvajiem konkurentiem
         konkurētspējas traucēkli, lai liegtu vai ierobežotu to pieeju minētajam tirgum vai izaugsmi šajā tirgū.

      235    Tā tas ir it īpaši gadījumā, kad, lai šie konkurenti varētu sniegt citus telekomunikāciju pakalpojumus abonentiem dominējošā
         stāvoklī esošā uzņēmuma fiksētajā tīklā, arī viņiem ir jābūt pieejai apelācijas sūdzības iesniedzējas piekļuves vietējai sakaru
         līnijai starppakalpojumiem, šis konkurētspējas traucēklis piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū, kā to
         būtībā norāda Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 199. punktā, obligāti izpaužas arī tirgos, kas ir saistīti ar šiem
         citiem telekomunikāciju pakalpojumiem.

      236    Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, šis pēdējais minētais apstāklis nenozīmē, ka ieņēmumi no šiem citiem
         telekomunikāciju pakalpojumiem ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai konkurenti, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā apelācijas sūdzības
         iesniedzēja, ir nevienlīdzīgā situācijā saistībā ar konkurences nosacījumiem piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības
         tirgū. Šie citi telekomunikāciju pakalpojumi ietilpst tirgos, kas atšķiras no pēdējā minētā tirgus. Tādēļ Pirmās instances
         tiesa pārsūdzētā sprieduma 199. punktā bija tiesīga neiekļaut tos savā analīzē, lai noskaidrotu, vai attiecīgajā tirgū bija
         vienlīdzīgas iespējas.

      237    Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī nepamatoti apgalvo, ka šajā ziņā netika norādīts pamatojums. Saistībā ar argumentiem,
         kurus Pirmās instances tiesa izklāstījusi 199. un 237. punktā, nav pieļauti nekādi trūkumi pamatojumā, jo tie ļāva apelācijas
         sūdzības iesniedzējai saskaņā ar šī sprieduma 135. un 136. punktā minēto judikatūru uzzināt pamatojumu Pirmās instances tiesas
         konstatācijai, ka piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū ir jānodrošina vienlīdzīgas iespējas.

      238    Apgalvojums, ka nav tikuši ievēroti loģikas likumi tiktāl, ciktāl no pārsūdzētā sprieduma 238. punkta izriet, ka Pirmās instances
         tiesa tika balstījusies uz kļūdaina un pretrunīga pieņēmuma, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja necieš zaudējumus piekļuves
         pakalpojumu abonentiem tirgū, kuri tai būtu jāatgūst citos tirgos, tajā pašā laikā konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas
         mazumtirdzniecības cenas par šiem pakalpojumiem ir zemākas par piekļuves pakalpojumu vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu
         vairumtirdzniecības cenām, kas balstītas uz tās izmaksām, arī ir jānoraida.

      239    Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas tika norādīts šī sprieduma 48. un 49. punktā, šīs argumentācijas faktiskais
         pieņēmums nevar tikt uzskatīts par tādu, kas šajā apelācijas sūdzībā būtu pierādīts, jo jautājums, vai piekļuves vietējai
         sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenas ir saderīgas ar apelācijas sūdzības iesniedzējas izmaksām, neietilpst
         to pamatu starpā, kuri tika izvērtēti Pirmās instances tiesā.

      240    Otrkārt, ir jākonstatē, ka, pārsūdzētā sprieduma 199. un 237. punktā nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu
         prakse piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū rada visiem vismaz tikpat efektīviem konkurentiem nevienlīdzīgu stāvokli šajā
         tirgū salīdzinājumā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju, kura rezultātā, kā tas it īpaši izriet no minētā sprieduma 166.–168. punkta
         un 194. punkta, rodas minēto konkurentu maržu samazināšanās saistībā ar piekļuves pakalpojumiem, Pirmās instances tiesa pietiekami
         pierādīja, ka attiecīgajā tirgū nebija vienlīdzīgas iespējas un līdz ar to attiecīgajā tirgū netika nodrošināta netraucētas
         konkurences sistēma. Tādēļ Pirmās instances tiesai nekādā veidā nebija papildus jāizvērtē, vai vienlīdzība tika ievērota citos
         atsevišķajos tirgos, tādos kā zvanu tirgos, un līdz ar to, vai EKL 82. panta pārkāpums bija konstatējams arī šajos tirgos.
         No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 238. punktā izklāstītās konstatācijas ir ietvertas pilnības labad.

      241    Līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 108. punktā izklāstīto judikatūru šī apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija ir
         jānoraida kā neefektīva.

      242    Līdzīgi, tā kā šie argumenti bija vērsti pret pamatojumu, kas tika izklāstīts pabeigtības labad, apelācijas sūdzības iesniedzējas
         kritika saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 201. un 202. punktu arī ir jānoraida. Tāpat kā minētā sprieduma 238. punktā šie pamati,
         kuru ievadā ir frāzes “turklāt” un “jebkurā gadījumā”, attiecīgi arī attiecas uz jautājumu, kas ietverts pabeigtības labad
         tiktāl, ciktāl attiecīgā cenu prakse varēja ietekmēt konkurences apstākļus mazumtirdzniecības tirgos, kas nav piekļuves pakalpojumu
         abonentiem mazumtirdzniecības tirgus.

      243    No tā izriet, ka šis iebildums saistībā ar tā dažādajiem aspektiem ir jānoraida kā neefektīvs vai nepamatots.

      244    Visbeidzot un saistībā ar atlikušo daļu tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja otrā pamata otrajā daļā apgalvo, ka
         Pirmās instances tiesa tika veikusi ļoti ierobežotu attiecīgā lēmuma kontroli un ka tā tika izmantojusi metodi, kas nav saderīga
         ar ekonomikas zinātnes pašreizējo stāvokli, citu kompetento iestāžu lēmumu pieņemšanas praksi un tirgus realitāti, ir jānorāda,
         ka saskaņā ar šī sprieduma 24. punktā minēto judikatūru šis iebildums nav pieņemams, jo ar to netiek identificētā kļūda tiesību
         piemērošanā, ko Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi.

      245    Līdz ar to otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un kā daļēji neefektīva vai nepamatota.

      d)     Par otrā pamata trešo daļu saistībā ar maržu samazināšanās sekām
      i)     Lietas dalībnieku argumenti
      246    Ar savu pirmo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pamatoti noraida Komisijas pieņēmumu,
         ka nav nepieciešams pierādīt pret konkurenci vērstas sekas. Tomēr, analizējot šīs sekas, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā
         sprieduma 237. punktā balstījās uz maržu samazināšanos, kurā tika vienīgi ņemtas vērā cenas, kas attiecas piekļuves pakalpojumiem.
         Turklāt minētā sprieduma 238. punktā Pirmās instances tiesa balstījās uz kļūdainu premisu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas
         konkurenti ir nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju saistībā ar šķērssubsidēšanas starp
         piekļuves pakalpojumiem un zvanu pakalpojumiem abonentiem praksi.

      247    Ar savu otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesas konstatācijās par attiecīgās prakses
         pret konkurenci vērstajām sekām ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā. Pārsūdzētā sprieduma 239. punktā Pirmās instances
         tiesa vienīgi norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju tirgus daļa platjoslas piekļuves pakalpojumu tirgū, kā arī šaurjoslas
         piekļuves pakalpojumu tirgū bija saglabājusies maza, bet minētā tiesa netika veikusi nekādas konstatācijas saistībā ar cēloņsakarību
         starp šīm tirgus daļām un apgalvoto maržu samazināšanos. Nav pārsteidzoši, ka telekomunikāciju jomā tīklu operatoru iekļūšana
         tirgū ir lēna, ņemot vērā ieguldījumus, kas nepieciešami saistībā ar vietējā sakaru tīkla infrastruktūru.

      248    Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 240. punktā tika kļūdaini
         interpretējusi apstrīdētā lēmuma 182. apsvērumu, jo šajā apsvērumā ir izklāstīta analogo sakaru līniju daļu samazināšanās
         saistībā ar visiem piekļuves pakalpojumiem abonentiem, kurus piedāvā minētie konkurenti, nevis konkurentu tirgus daļu samazināšanās
         analogo sakaru līniju jomā.

      249    Komisija apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, ka Pirmās instances tiesa tika noraidījusi tās pieeju saistībā
         ar to, ka nav nepieciešams pierādīt pret konkurenci vērstas sekas maržu samazināšanās gadījumā. Jebkurā gadījumā apelācijas
         sūdzības iesniedzējas iebildumi nav pamatoti.

      ii)  Tiesas vērtējums
      250    Lai izvērtētu otrā pamata trešo daļu, vispirms ir jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 234.–244. punktā Pirmās instances tiesa
         tika pamatoti noraidījusi Komisijas argumentus, ka tas, ka pati par sevi pastāv dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma prakse,
         kuras rezultātā rodas tā tikpat efektīvo konkurentu maržu samazināšanās, ir ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta nozīmē, un ka
         nav nepieciešams pierādīt pret konkurenci vērstas sekas.

      251    Ir jāatgādina, ka saskaņā ar šī sprieduma 174. punktā minēto judikatūru, aizliedzot dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu
         tiktāl, ciktāl var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, EKL 82. pantā ir norāde uz dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma,
         kurš, izmantojot metodes, kas atšķiras no tām, kuras nosaka normālu konkurenci saistībā ar precēm un pakalpojumiem komerciālo
         tirgus dalībnieku darījumu ietvaros, rīcību, kuras sekas ir tādas, ka tiek kavēta vēl tirgū pastāvošā konkurences līmeņa uzturēšana
         vai šīs konkurences attīstība.

      252    Tādēļ Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 235. punktā nosprieda, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ka pret konkurenci
         vērstās sekas, kas Komisijai ir jāpierāda saistībā ar dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu praksi, kuras rezultātā rodas
         tā tikpat efektīvo konkurentu maržu samazināšanās, attiecas uz iespējamajiem šķēršļiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas
         cenu prakse varētu būtu radījusi attiecībā pret produktu attīstību piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū
         un līdz ar to attiecībā pret konkurences līmeni šajā tirgū.

      253    Kā jau izriet no šī sprieduma 177. un 178. punkta, tāda cenu prakse, par kādu ir runa pārsūdzētajā spriedumā un kādu praktizē
         tāds dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta nozīmē, ja
         tai attiecībā pret konkurentiem, kuri ir vismaz tikpat efektīvi kā pati apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir izstumjoša iedarbība,
         kura izpaužas kā maržu samazināšanās un kura var padarīt šiem konkurentiem ienākšanu tirgū ļoti grūtu vai neiespējamu, tādējādi
         stiprinot apelācijas sūdzības iesniedzējas dominējošo stāvokli šajā tirgū par sliktu patērētāju interesēm.

      254    Protams, ja dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums patiešām īsteno cenu praksi, kuras rezultātā tikpat efektīviem konkurentiem
         rodas maržu samazināšanās un kuras mērķis ir izstumt tos no attiecīgā tirgus, fakts, ka iecerētais rezultāts nav galīgi sasniegts,
         negroza šīs rīcības kvalificēšanu par ļaunprātīgu rīcību EKL 82. panta nozīmē. Tomēr, ja attiecībā uz konkurentu konkurētspējas
         situāciju nav nekādu seku, tāda cenu prakse, par kādu ir runa, nevar tikt uzskatīta par izstumjošu, ja tā nepadara šiem konkurentiem
         iekļūšanu attiecīgajā tirgū par grūtāku.

      255    Šajā lietā, tā kā, gluži kā tas jau tika norādīts šī sprieduma 231. punktā, piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumi
         ir absolūti nepieciešami, lai tās konkurenti varētu efektīvi ienākt piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū,
         Pirmās instances tiesa pamatoti norāda pārsūdzētā sprieduma 237. punktā, kā tas jau tika norādīts šī sprieduma 233.–236. punktā,
         ka maržu samazināšanās, kas izriet no starpības starp piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības
         cenām un piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām, principā kavē konkurences attīstību piekļuves pakalpojumu
         abonentiem mazumtirdzniecības tirgos, jo konkurents, kurš ir tikpat efektīvs kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, nevar veikt
         komercdarbību piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū bez zaudējumiem.

      256    Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi šo pēdējo minēto konstatāciju. Šī sprieduma 233.–236. punktā izklāstīto
         iemeslu dēļ iebildums par to, ka netika ņemti vērā ieņēmumi no iespējamo citu telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas abonentiem,
         ir jānoraida kā nepamatots. Iebildums, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 238. punktu saistībā ar šķērssubsidēšanas iespēju,
         ir jānoraida kā neefektīvs to iemeslu dēļ, kuri ir izklāstīti šī sprieduma 238.–241. punktā.

      257    Turklāt pārsūdzētā sprieduma 239. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja – tā kā netika pausts apgalvojums par faktu sagrozīšanu,
         tad tas ir Pirmās instances tiesas faktu vērtējuma ziņā –, ka “nelielās tirgus daļas, kuras ieguvuši [..] konkurenti piekļuves
         pakalpojumu abonentiem tirgū kopš tirgus liberalizācijas, stājoties spēkā TKG 1996. gada 1. augustā, pierāda šķēršļus, ko prasītājas praktizētie tarifi ir likuši konkurences attīstībai šajos tirgos”.
         Šajā ziņā pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, no frāzes “ir likusi” izriet, ka Pirmās instances tiesa
         patiešām konstatēja cēloņsakarību starp apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu praksi un mazajām tirgus daļām, kuras bija ieguvuši
         konkurenti. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums šajā ziņā nav pamatots.

      258    Turklāt Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 244. punktā nosprieda, tam netiekot apstrīdētam no apelācijas sūdzības iesniedzējas
         puses šīs apelācijas sūdzības ietvaros, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja netika iesniegusi nekādus pierādījumus, lai atspēkotu
         apstrīdētajā lēmumā veiktās konstatācijas, ka tās cenu prakse patiešām ierobežo konkurenci piekļuves pakalpojumu abonentiem
         mazumtirdzniecības tirgū.

      259    Šajos apstākļus ir jāsecina, ka Pirmās instances tiesa tika pamatoti konstatējusi, ka Komisija ir pierādījusi, ka apelācijas
         sūdzības iesniedzējas attiecīgā cenu prakse radīja konkrētas sekas, kas izpaudās kā konkurentu, kuri ir tikpat efektīvi kā
         apelācijas sūdzības iesniedzēja, izstumšana.

      260    Šo secinājumu neatspēko apelācijas sūdzības iesniedzējas paustā kritika saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 240. punktu. Pat
         ja Pirmās instances tiesa šajā aspektā tika nepareizi interpretējusi apstrīdēto lēmumu, šai kļūdai nebūtu nozīmes šīs apelācijas
         sūdzības ietvaros, jo tā attiecas uz pamatojumu, kas tika ietverts pabeigtības labad, lai atbalstītu minētā sprieduma 237. un
         239. punktu, un, kā izriet no iepriekš izklāstītā, šie punkti pienācīgi pierāda, ka Pirmās instances tiesa tika pamatoti nospriedusi,
         ka attiecīgajai cenu praksei bija izstumjoša iedarbība piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības tirgū.

      261    Līdz ar to otrā pamata trešā daļa ir jānoraida kā daļēji neefektīva un kā daļēji nepamatota.

      e)     Secinājums par otro pamatu
      262    No iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir pilnībā jānoraida.

      4.     Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvotas kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar naudas sodu aprēķināšanu, jo netika ņemta
         vērā cenu regulēšana

      a)     Pārsūdzētais spriedums
      263    Pārsūdzētā sprieduma 306.–321. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības pamatus, ar kuriem attiecīgi tika
         apgalvots, ka netika pietiekami ņemta vērā tarifu regulēšana, aprēķinot naudas soda apmēru, un netika pietiekami ņemti vērā
         atbildību mīkstinoši apstākļi.

      264    Saistībā ar pārkāpuma smagumu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 310.–313. punktā nosprieda šādi:

      “310      Ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisija varēja kvalificēt kā būtisku pārkāpumu no 1998. gada 1. janvāra
         līdz 2001. gada 31. decembrim [..]. Kritizētie praktizētie tarifi pastiprina barjeras ienākšanai nesen liberalizētos tirgos
         un apdraud kopējā tirgus labu darbību. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka [Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot
         Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”]
         (1.A punkts, otrā daļa), kvalificē dominējoša uzņēmuma rīcību kā sevišķi būtisku pārkāpumu, ja tos ir izdarījis uzņēmums,
         kam ir kvazimonopols.

      311      Attiecībā uz RegTP iejaukšanos prasītājas tarifu noteikšanā ir jāatgādina, ka, nosakot soda apjomu, attiecīgā uzņēmuma rīcība var tikt aplūkota
         saskaņā ar vainu mīkstinošiem apstākļiem, kas ir paredzēti valsts tiesību aktos [..].

      312      Tiesas sēdē Komisija paskaidroja, ka naudassoda samazinājums par 10 %, kas tika piešķirts, ņemot vērā faktu, ka “par [prasītājas]
         [piekļuves pakalpojumu abonentiem] mazumtirgus cenām un [piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības]
         cenām [..] tika [..] pieņemti nozares noteikumi valsts līmenī” ([apstrīdētais] lēmums, [212.] apsvērums), atbilst RegTP iejaukšanās prasītājas cenu noteikšanā un apstāklim, ka šī valsts iestāde vairākas reizes [apstrīdētajā] lēmumā paredzētajā
         laikposmā pārbaudīja jautājumu par [maržu samazināšanās] esamību, kas izriet no prasītājas praktizētajiem tarifiem.

      313      Ņemot vērā iespējas, kas ir Komisijai, nosakot naudassoda summu [..], ir jāuzskata, ka Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā iepriekšējā
         punktā minētos faktus, samazinot pamatsummu par 10 %.”

      265    Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 315.–320. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus,
         ka, gluži kā tas ir saistībā ar dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu Komisijas 2001. gada 25. jūlija Lēmumā 2001/892/EK par
         procedūru par EK līguma 82. panta piemērošanu (COMP/C‑1/36.915 – Deutsche Post AG – Šķēršļu likšana pārrobežu pastam) (OV L 331, 40. lpp.; turpmāk tekstā – “Deutsche Post lēmums”), Komisijai būtu bijis tai jāuzliek simbolisks naudas sods.

      266    Šajā ziņā Pirmās instances tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 317.–319. punktā nosprieda:

      “317      [..] ir jākonstatē, ka prasītājas situācija būtiski atšķiras no uzņēmuma situācijas, par kuru ir Deutsche Post lēmums.

      318      No Deutsche Post lēmuma [..] izriet, ka Komisija uzskatīja par piemērotu uzlikt tikai simbolisku naudassodu šajā lēmumā aplūkotajam uzņēmumam
         trīs iemeslu dēļ: pirmkārt, attiecīgais uzņēmums bija rīkojies saskaņā ar Vācijas tiesu judikatūru, otrkārt, nebija Kopienu
         judikatūras, kas tieši atteiktos uz pārrobežu pasta pakalpojumiem, un treškārt, attiecīgais uzņēmums bija uzņēmies saistības
         izveidot procedūru ienākošā pārrobežu pasta apstrādei, lai izvairītos no praktiskām grūtībām un vajadzības gadījumā atvieglotu
         brīvas konkurences ierobežojumu atklāšanu nākotnē.

      319      Šajā lietā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka vienīgais Vācijas tiesu spriedums, uz kuru atsaucas prasītāja, ir 2002. gada 16. janvārī
         pasludinātais Oberlandesgericht Düsseldorf spriedums jeb laikposmā, kurā pārkāpums [apstrīdētajā] lēmumā tika kvalificēts kā daļēji būtisks [..]. Katrā ziņā šo spriedumu
         atcēla ar Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra spriedumu. Otrkārt, no [apstrīdētā] lēmuma izriet [..], ka Komisija piemēroja tos pašus principus,
         kas ir pamatā [Komisijas 1988. gada 18. jūlija Lēmumā 88/518/EEK par procedūru par EEK līguma [82.] panta piemērošanu (IV/30.178
         – Napier Brown – British Sugar (OV L 284, 41. lpp.)]. Savā 1998. gada 22. augusta paziņojumā par konkurences normu piemērošanu piekļuves līgumiem telekomunikāciju
         nozarē – “Vispārējais ietvars, attiecīgie tirgi un principi” [OV L 265, 2. lpp.] (117.–119. punkts) Komisija jau bija paziņojusi,
         ka paredz piemērot [Lēmuma 88/518] principus telekomunikāciju nozarē. [..] Visbeidzot, treškārt, prasītāja nebija apņēmusies
         izvairīties no citiem pārkāpumiem nākotnē.”

      b)     Lietas dalībnieku argumenti
      267    Apelācijas sūdzības iesniedzējas trešajam pamatam ir trīs daļas, kas ir attiecīgi saistītas ar pārkāpuma smagumu, ar to, ka
         netika pienācīgi ņemta vērā cenu regulēšana kā atbildību mīkstinošs apstāklis un ar simboliskas naudas soda uzlikšanu.

      i)     Par trešā pamata pirmo daļu saistībā ar pārkāpuma smagumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      268    Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa tika pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu tādā ziņā,
         ka ne Komisijas argumenti, ne pārsūdzētā sprieduma pamatojums, kas izklāstīts 306.–310. punktā, neatbalsta apgalvojumu, ka
         saistībā ar laikposmu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim tā tika izdarījusi smagu pārkāpumu pamatnostādņu
         nozīmē.

      269    Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa netika ņēmusi vērā faktu, ka saskaņā ar pamatnostādņu
         1.A punktu izstumjoša rīcība “var” patiešām būt nopietns pārkāpums, bet ka tas ne obligāti var tā būt. Līdz ar to Pirmās instances
         tiesa nav izvērtējusi argumentus pret šīs rīcības kvalificēšanu par nopietnu pārkāpumu, it īpaši to, ka apelācijas sūdzības
         iesniedzēja tika sniegusi mazu ieguldījumu pārkāpumā, kas tika atzīts pārsūdzētā sprieduma 312. punktā ar pamatsummas samazināšanu
         par 10 %.

      270    Komisija lūdz noraidīt šos argumentus kā neefektīvus vai nepamatotus.

      –       Tiesas vērtējums
      271    Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi.
         Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai [aprēķināšanai], ir iekļauti
         dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta
         noteikumiem (skat. 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 112. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      272    Šajā ziņā Tiesai ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir pareizi novērtējusi šo Komisijas īstenoto rīcības brīvību (2006. gada
         29. jūnija spriedums lietā C‑308/04 P SGL Carbon/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 48. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P Dalmine/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 134. punkts).

      273    Šajā ziņā saistībā ar Eiropas Savienības tiesību, kas attiecas uz konkurenci, pārkāpumu no pastāvīgās judikatūras izriet,
         ka pārkāpumu smagums ir jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, lietā
         pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts,
         kas obligāti ir jāņem vērā (skat. it īpaši 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no
         C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 241. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Dalmine/Komisija, 129. punkts, kā arī 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑534/07 Prym un Prym Consumer/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 54. punkts).

      274    Apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, ir pieskaitāma katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma nozīme
         saskaņotu darbību veikšanā, labums, ko tas varēja gūt no šīm darbībām, tā lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks,
         ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem (pēc analoģijas skat. 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no
         100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 129. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 242. punkts).

      275    Tādēļ šajā lietā Pirmās instances tiesa nepieļāva nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 310. punktā konstatējot,
         ka Komisija varēja kvalificēt kā smagu pārkāpumu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, jo attiecīgā cenu
         prakse pastiprina barjeras ienākšanai nesen liberalizētos tirgos un apdraud kopējā tirgus labu darbību. Kā izriet no Tiesas
         judikatūras, tāda izstumšanas prakse, par kādu ir runa šajā lietā un kādu ir izdarījis dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums,
         ir īpaši smags EKL 82. panta pārkāpums (šajā ziņā skat. 1974. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās 6/73 un 7/73 Istituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents/Komisija, Recueil, 223. lpp., 51. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā AKZO/Komisija, 162. punkts).

      276    Līdz ar to no pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas izriet, ka šāda konkurentu izstumšana no tirgus var pamatoti tikt kvalificēta
         par smagu, pat par ļoti smagu pārkāpumu, ja to veic uzņēmums, kuram ir kvazimonopols.

      277    Apelācijas sūdzības iesniedzējas nelielais ieguldījums apgalvotajā pārkāpumā, ņemot vērā to, ka RegTP tika regulējusi tās cenas, nevar atspēkot iepriekš minētās konstatācijas, jo attiecīgā uzņēmuma loma pārkāpuma izdarīšanā
         principā nav obligāts elements, bet ir vienīgi viens no atbilstošajiem elementiem citu elementu starpā, kas ir jāņem vērā,
         nosakot pārkāpumu smagumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dalmine/Komisija, 132. lpp.).

      278    Turklāt, kā izriet no Tiesas judikatūras, gluži kā to Pirmās instances tiesa nosprieda pārsūdzētā sprieduma 311. punktā, ka,
         nosakot soda apjomu, attiecīgā uzņēmuma rīcība var tikt aplūkota saskaņā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kas ir paredzēti
         valsts tiesību aktos (šajā ziņā skat. 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no
         54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 620. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā CIF, 57. punkts).

      279    Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 311.–313. punktā pamatoti nosprieda, ka, ņemot vērā iespējas, kas ir
         Komisijai, nosakot naudassoda summu, ir jāuzskata, ka Komisija, samazinot pamatsummu par 10 %, ir pienācīgi ņēmusi vērā apelācijas
         sūdzības iesniedzējas ierobežoto lomu sakarā ar RegTP iejaukšanos apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu noteikšanā.

      280    Turklāt, kā izriet no iepriekš minētā, veicot šādas konstatācijas pārsūdzētā sprieduma 310.–313. punktā, Pirmās instances
         tiesa tika pietiekami juridiski pamatojusi pārsūdzēto spriedumu, jo saskaņā ar šī sprieduma 135. un 136. punktā minēto judikatūru
         tajā ir skaidri izklāstīts pamatojums, kādēļ pārkāpums bija smags un kādēļ to nevarēja kvalificēt citādāk sakarā ar apelācijas
         sūdzības iesniedzējas ierobežoto lomu.

      281    Līdz ar to trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

      ii)  Par trešā pamata otro daļu saistībā ar to, ka netika pienācīga ņemta vērā cenu regulēšana kā atbildību mīkstinošs apstāklis
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      282    Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka apstrīdētā lēmuma 212. apsvērumā Komisija ņēma vērā vienīgi nozares regulējumu
         valsts līmenī, bet nevis šī regulējuma saturu, proti, it īpaši RegTP veikto regulējumu un uzskatu, ka nav maržu samazināšanās, kas ierobežotu konkurenci.

      283    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa tika pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nekritizējot
         Komisiju par to, ka tā netika ņēmusi vērā atbildību mīkstinošus apstākļus pamatnostādņu 3. punkta nozīmē. Sakarā ar pārbaudi
         un uzskatu, ka nav pret konkurenci vērstas maržu samazināšanās, virknē lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzēja bija pārliecināta,
         ka tās rīcība ir tiesiska. Turklāt pārkāpums tika izdarīts, labākajā gadījumā, aiz neuzmanības.

      284    Komisija uzskata, ka šie apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi ir jānoraida kā nepamatoti.

      –       Tiesas vērtējums
      285    Pirmkārt, saistībā ar iebildumu par to, ka netika ņemts vērā apstāklis, ka RegTP tika noliegusi maržu samazināšanās pastāvēšanu, ir jākonstatē, ka šis iebildums ir balstīts uz nepareizu pārsūdzētā sprieduma
         interpretāciju.

      286    Pārsūdzētā sprieduma 312. punktā Pirmās instances tiesa tieši norādīja – tā kā netika pausts apgalvojums par faktu sagrozīšanu,
         tad tas ir Pirmās instances tiesas faktu vērtējuma ziņā –, ka Komisijas veiktais naudas soda samazinājums par 10 %, kas tika
         piešķirts, ņemot vērā faktu, ka par apelācijas sūdzības iesniedzējas piekļuves pakalpojumu abonentiem mazumtirdzniecības cenām
         un piekļuves vietējai sakaru līnijai starppakalpojumu vairumtirdzniecības cenām tika pieņemti nozares noteikumi valsts līmenī,
         atbilst RegTP iejaukšanās apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu noteikšanā un apstāklim, ka šī valsts iestāde vairākas reizes apstrīdētajā
         lēmumā paredzētajā laikposmā pārbaudīja jautājumu par maržu samazināšanās esamību, kas izriet no apelācijas sūdzības iesniedzējas
         praktizētajām cenām.

      287    Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

      288    Otrkārt, saistībā ar iebildumu par to, ka pārkāpums tika izdarīts aiz neuzmanības, ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa
         pārsūdzētā sprieduma 295.–298. punktā tika izklāstījusi pamatojumu, kādēļ iebildums, ar kuru tiek apgalvots, ka apelācijas
         sūdzības iesniedzēja netika izdarījusi pārkāpumu tīši vai aiz neuzmanības, bija jānoraida. Kā izriet no šī sprieduma 124.–137. punkta,
         iebildumu, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja tika izvirzījusi šīs apelācijas sūdzības pirmā pamata trešās daļas sakarā,
         izvērtēšana neatklāja nekādu kļūdu tiesību piemērošanā vai to, ka netika sniegts attiecīgais pamatojums.

      289    Ar šo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi apgalvo, ka pārkāpums tika izdarīts, labākajā gadījumā, aiz neuzmanības.
         To darot, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz, lai Tiesa pati izvērtētu faktus, kaut gan tā neapgalvo, ka ir notikusi faktu
         sagrozīšana. Saskaņā ar šī sprieduma 53. punktā minēto judikatūru šis iebildums nav pieņemams šīs apelācijas stadijā.

      290    Līdz ar to trešā pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un kā daļēji nepamatota.

      iii)  Par trešā pamata trešo daļu saistībā ar simboliska naudas soda uzlikšanu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      291    Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 319. punktā netika ievērojusi tiesības
         uz vienlīdzīgu attieksmi, tai neuzliekot, gluži kā Deutsche Post lēmumā, simbolisku naudas sodu, kaut gan trīs nosacījumi, kurus šajā ziņā ir noteikusi Komisija minētajā lēmumā, ir arī izpildīti
         šajā lietā.

      292    Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja, pirmkārt, norāda, ka tā tika rīkojusies tādā veidā, kas ir saderīgs ar Vācijas
         tiesu judikatūru, jo RegTP vairākas reizes attiecīgā perioda laikā tika nospriedusi, ka apgalvotā maržu samazināšanās nav vērsta pret konkurenci. Nav
         nozīmes tam, ka Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. gada 16. janvāra spriedumu 2004. gadā atcēla Bundesgerichtshof, jo šī atcelšana izrietēja no iespējas celt iebildumus, kas nav piemērojama šajā lietā, un ka tikai vienīgi pēc Bundesgerichtshof sprieduma pasludināšanas bija iespējams saukt apelācijas sūdzības iesniedzēju pie atbildības par EKL 82. panta pārkāpumu.
         Otrkārt, attiecīgā perioda laikā nebija atbilstīgas Savienības tiesu judikatūras. Iepriekš minētais 1998. gada 22. augusta
         paziņojums, kas minēts pārsūdzētā sprieduma 319. punktā, nevar tikt uzskatīts par judikatūru un tajā nav nekas teikts par
         būtisko šīs lietas jautājumu, vai regulētu cenu gadījumā var tikt konstatēta maržu samazināšanās. Turklāt Pirmās instances
         tiesa pārsūdzētā sprieduma 188. punktā nonāk pretrunās tiktāl, ciktāl tā norāda, ka Savienības tiesa vēl nav tieši spriedusi
         par metodi, kas būtu jāizmanto, lai noteiktu maržu samazināšanās pastāvēšanu. Treškārt, apņemšanās izbeigt pārkāpumu nevar
         būt saistošs nosacījums simboliska naudas soda uzlikšanai, ja, gluži kā šajā lietā, apgalvotā pārkāpuma noteikšana nerada
         nekādas grūtības, jo tiek apstrīdēts vienīgi rīcības vērtējums.

      293    Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums nav atbilstīgs, un pakārtoti, ka tas nav pamatots.

      –       Tiesas vērtējums
      294    Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tas, ka Komisija attiecībā uz konkrētiem pārkāpumiem iepriekš ir noteikusi
         naudas sodu attiecīgā apmērā, nevar tai liegt palielināt šos naudas sodus, ja tas ir nepieciešams, nepārkāpjot Regulā Nr. 17
         noteikto robežu, lai nodrošinātu Savienības konkurences politikas īstenošanu. Savienības konkurences tiesību normu efektīva
         piemērošana daudz lielākā mērā prasa, lai Komisija jebkurā laikā varētu pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas prasībām
         (iepriekš minētais spriedums lietā Musique diffusion française u.c./Komisija, 109. punkts).

      295    Katrā ziņā šajā lietā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 317.–320. punktā tika detalizēti izklāstījusi pamatojumu
         tam, kādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas situācija ir jāuzskata par būtiski atšķirīgu no tā uzņēmuma situācijas, par kuru
         bija runa Deutsche Post lēmumā.

      296    Tomēr ir jākonstatē, ka ar šiem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apstrīd Pirmās instances tiesas šajā ziņā
         veikto vērtējumu, apgalvojot, ka tā ir tādā pašā situācijā kā uzņēmums, par kuru ir runa Deutsche Post lēmumā, tiktāl, ciktāl šie trīs nosacījumi, saskaņā ar kuriem Komisija tika uzlikusi simbolisku naudas sodu, arī ir izpildīti
         šajā lietā; tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvo faktu sagrozīšanu un nenorāda, kādēļ šajā vērtējumā būtu pieļauta
         viena vai vairākas kļūdas tiesību piemērošanā.

      297    No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ar šiem argumentiem, ar kuriem būtībā tiek atkārtoti argumenti, kas tika
         izvirzīti pirmajā instancē, vēlas panākt, lai tiktu atkārtoti izvērtēts prasības pieteikums Tiesā; šāds izvērtējums saskaņā
         ar šī sprieduma 24. punktā minēto judikatūru neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedības ietvaros.

      298    Turklāt tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza pretrunas pamatojumā saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 188. punktu,
         tās iebildums ir jānoraida kā nepamatots. Apstāklis, kuru Pirmās instances tiesa tika norādījusi šajā punktā, ka Savienības
         tiesa vēl nav tieši spriedusi par metodi, kas būtu jāizmanto, lai noteiktu maržu samazināšanos, nekādā veidā nav pretrunā
         pārsūdzētā sprieduma 319. punktā izklāstītajai konstatācijai, ka pati Komisija jau tika piemērojusi apstrīdētajā lēmumā izklāstītos
         principus un paziņojusi par to piemērošanu saistībā ar telekomunikāciju nozari.

      299    Līdz ar to trešā pamata trešā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un kā daļēji nepamatota.

      c)     Secinājums par trešo pamatu
      300    No iepriekš minētā izriet, ka trešais pamats ir pilnībā jānoraida.

      301    No tā izriet, ka šī apelācijas sūdzība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      302    Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. pantu, ja apelācija nav pamatota, Tiesa spriež par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši minētā
         reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam,
         kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
         ir labvēlīgs. Tā kā Komisija, Vodafone un Versatel ir prasījušas piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējai
         spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Deutsche Telekom AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.