title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 1.jūnijā. # innoventif Limited. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Berlin - Vācija. # Brīvība veikt uzņēmējdarbību - EKL 43. un 48. pants - Citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības ar ierobežotu atbildību meitas sabiedrība - Sabiedrības mērķa ierakstīšana valsts komercreģistrā - Prasība veikt avansa maksājumu par pilnīgu sabiedrības mērķa publicēšanu - Saderīgums. # Lieta C-453/04.

text:
      Lieta C‑453/04
      Prasība, ko cēla
      innoventif Limited
      (Landgericht Berlin lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – EKL 43. un 48. pants – Citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāle – Sabiedrības mērķa ierakstīšana valsts komercreģistrā – Prasība veikt avansa maksājumu par pilnīgu sabiedrības mērķa publicēšanu – Saderīgums
      Tiesas (otrā palāta) 2006. gada 1. jūnija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi
      (EKL 43. un 48. pants; Padomes Direktīva 89/666)
      Ar EKL 43. un 48. pantu nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka, lai ierakstītu komercreģistrā citā
         dalībvalstī reģistrētas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāli, ir jāmaksā sabiedrības dibināšanas dokumentā aprakstītā
         sabiedrības mērķa paredzamo publicēšanas izmaksu avanss.

      Prasība par avansa maksājumu, kas atspoguļo tikai patiesās publicēšanas administratīvās izmaksas saskaņā ar Vienpadsmito direktīvu
         89/666/EEK par informācijas sniegšanas prasībām attiecībā uz filiālēm, ko kādā dalībvalstī atvērušas noteiktu veidu sabiedrības,
         uz kurām attiecas citas valsts tiesību akti, šo tiesību izmantošanu nedrīkst nedz aizliegt, nedz kavēt, nedz arī padarīt mazāk
         pievilcīgu. Turklāt ar šādu tiesisko regulējumu citās dalībvalstīs dibinātām sabiedrībām salīdzinājumā ar [filiāles] dibināšanas
         dalībvalsts sabiedrībām netiek radīts nedz faktiski, nedz juridiski neizdevīgāks stāvoklis.

      (sal. ar 38., 39. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 1. jūnijā (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – EKL 43. un 48. pants – Citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāle – Sabiedrības mērķa ierakstīšana valsts komercreģistrā – Prasība veikt avansa maksājumu par pilnīgu sabiedrības mērķa publicēšanu – Saderīgums
      Lieta C‑453/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Landgericht Berlin (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 31. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 28. oktobrī, tiesvedībā

      innoventif Limited.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents),

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Vācijas valdības vārdā – K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāve,

      –       Spānijas valdības vārdā – F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvis,

      –       Slovākijas valdības vārdā – R. Prohačka [R. Procházka], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Brauns [G. Braun], pārstāvis,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43. un 48. panta interpretāciju.
      2       Šis lūgums tika iesniegts lietā, kur innoventif Limited (turpmāk tekstā – “innoventif”) cēlusi prasību pret Amtsgericht Charlottenburg lēmumu noraidīt innoventif lūgumu ierakstīt valsts komercreģistrā tās Vācijā dibināto filiāli, jo innoventif  esot atteikusies maksāt paredzamo dibināšanas dokumentā paredzētā sabiedrības mērķa publicēšanas izmaksu avansu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3       Padomes 1968. gada 9. marta Pirmā direktīva 68/151/EEK par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko Līguma
         58. panta otrās daļas nozīmē dalībvalstis prasa no sabiedrībām, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses
         (OV 1968, L 65, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”), ir piemērojama kapitālsabiedrībām. Tā kā tās mērķis ir aizsargāt
         trešo personu, kurām ir darījumi ar šīm sabiedrībām, intereses, tajā it īpaši ir noteikta lietas izveide, kurā ietilpst noteikts
         daudzums informācijas. Šāda lieta ir vajadzīga katrai sabiedrībai, kura ir ierakstīta teritoriāli piekritīgajā komercreģistrā.

      4       Pirmās direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka:
      “1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka sabiedrības atklātībai obligāti nodod vismaz šādus dokumentus
         un ziņas:

      a) dibināšanas dokuments un statūti, ja tie ir atsevišķā dokumentā.”
      5       Pirmās direktīvas 3. panta 2. un 4. punktā ir noteikts šādi:
      “2. Visus dokumentus un ziņas, kuras ir jānodod atklātībā saskaņā ar 2. pantu, glabā lietā vai ievada reģistrā. [..]
      [..]
      4. Šā panta 2. punktā minētos dokumentus un ziņas nodod atklātībā, tos pilnīgi vai daļēji publicējot valsts oficiālā izdevumā,
         ko dalībvalsts ir izraudzījusi šim nolūkam, vai arī norādot uz dokumentu, kas ir iekļauts lietā vai ievadīts reģistrā.”

      6       Padomes 1989. gada 21. decembra Vienpadsmitajā direktīvā 89/666/EEK par informācijas sniegšanas prasībām attiecībā uz filiālēm,
         ko kādā dalībvalstī atvērušas noteiktu veidu sabiedrības, uz kurām attiecas citas valsts tiesību akti (OV L 395, 36. lpp.)
         (turpmāk tekstā – “Vienpadsmitā direktīva”) ir paredzētas kapitālsabiedrību filiāles.

      7       Vienpadsmitās direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka:
      “Tādas filiāles dokumentus un datus, ko dalībvalstī atvērusi sabiedrība, kuru regulē citas dalībvalsts tiesību akti un uz
         kuru attiecas [Pirmā] direktīva [..], nodod atklātībā saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu, ievērojot tās dalībvalsts tiesību
         aktus, kurā filiāle atrodas.”

      8       Vienpadsmitās direktīvas 2. panta 1. punktā ir paredzēti dokumenti un dati, kuri ir jāpublicē tajā valstī, kurā ir dibināta
         filiāle. Tā paša panta 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka dalībvalsts, kurā dibināta filiāle, var noteikt papildu pienākumus
         saistībā ar [ziņu] nodošanu atklātībā, it īpaši attiecībā uz “dibināšanas dokumentiem un statūtiem, ja tie ir atsevišķos dokumentos,
         kā paredzēts [Pirmās] direktīvas 2. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā”.

      9       Vienpadsmitās direktīvas 4. pantā ir paredzēts, ka dalībvalsts, kurā filiāle izveidota, it īpaši attiecībā uz 2. panta 2. punkta
         b) apakšpunktā minētajiem dokumentiem var noteikt, ka tie jāpublicē kādā citā Kopienas oficiālajā valodā, kā arī ka ir jābūt
         apstiprinātiem to tulkojumiem.

       Valsts tiesības
      10     1957. gada 26. jūlija Federālā likuma par bezstrīdus tiesvedības procesuālajām izmaksām (Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit) (BGBl. 1957 I, 960. lpp.; turpmāk tekstā – “KostO”) 8. panta 1. un 2. punktā ar nosaukumu “Avansi” ir noteikts, ka:

      “1) Par administratīvām darbībām, kuras tiek veiktas pēc pieprasījuma, persona, kurai ir jāsedz izmaksas, iemaksā to segšanai
         pietiekamu avansa summu [..];

      2) Administratīvu darbību, kuras tiek veiktas pēc pieprasījuma, izpilde ir atkarīga no samaksas vai avansa garantijas.”
      11     KostO 14. pantā ar nosaukumu “Izdevumu pārskats, [prasības] pieteikumi, apelācijas” ir noteikts šādi:

      “1)      Izdevumus nosaka tiesa, kura lietu izskata vai kura šo lietu ir izskatījusi pēdējā; tas ir piemērojams arī tad, ja izdevumi
         ir radušies tiesā, kurā prasība tikusi celta [..];

      2)      Tiesa, kura lēmusi par izdevumiem, izlemj visas apelācijas, kuras par izdevumu pārskatīšanu iesniegusi puse, kurai piespriests
         tos atlīdzināt, vai Valsts kase;

      3)      Puse, kurai jāatlīdzina izdevumi, un Valsts kase var pārsūdzēt lietā pieņemto lēmumu, ja prasības priekšmets pārsniedz EUR 200.”
      12     1897. gada 10. maija Komerclikumā (Handelsgesetzbuch) (RGBl. 1897, 219. lpp.), kurā pēdējie grozījumi izdarīti ar 2004. gada 15. decembra likumu (BHBl. 2004 I, 3408. lpp.; turpmāk tekstā – “HGB”), ir ietvertas normas par filiāļu reģistrāciju komercreģistrā.

      13     Tā 13.b panta ar nosaukumu “Valsts teritorijā dibinātu sabiedrību ar ierobežotu atbildību filiāles” 2. un 3. punktā ir noteikts
         šādi:

      “2) Par filiāles dibināšanu paziņo sabiedrības direktori. Paziņojumam pievieno apliecinātu sabiedrības līguma kopiju [..];

      3) Reģistrācijā ietilpst arī Likuma par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību 10. panta 1. un 2. punktā ietvertie dati.”
      14     Attiecībā uz ārvalstīs dibinātu sabiedrību ar ierobežotu atbildību filiālēm HGB 13.g panta 2. un 3. punktā ir noteikts šādi:

      “2) Paziņojumam pievieno apliecinātu sabiedrības līguma kopiju un, ja sabiedrības līgums nav tulkots vācu valodā, arī apliecinātu
         tā tulkojumu; [..].

      3) Filiāles dibināšanas reģistrācija ietver arī Likuma par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību 10. panta 1. un 2. punktā uzskaitītos
         datus [..].”

      15     1892. gada 20. aprīļa Likuma par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1892, 477. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 2004. gada 9. decembra Likuma (BGBl. 2004 I, 3214. lpp.; turpmāk tekstā – “GmbHG”) 13. pantu, 10. panta ar nosaukumu “Ierakstīšana komercreģistrā” 1. punktā ir noteikts šādi:

      “Reģistrā ieraksta sabiedrības nosaukumu, juridisko adresi, sabiedrības mērķi [..] un datus par tās pārstāvības tiesībām.”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      16     Anglijas tiesību sabiedrība ar ierobežotu atbildību innoventif, kuras juridiskā adrese ir Birmingemā (Apvienotā Karaliste), tika ierakstīta Kārdifas (Apvienotā Karaliste) “Companies House” 2004. gada 1. aprīlī. Sabiedrības mērķis ir sīki aprakstīts tās dibināšanas dokumenta 3. punktā ar nosaukumu “The objects of which Company is established are”. Šim punktam ir 23 apakšpunkti: no A līdz W, kas aizņem vairākas lappuses.

      17     2004. gada 13. aprīlī innoventif izveidoja filiāli Berlīnē, kur tā Amtsgericht Charlottenburg  lūdza to ierakstīt komercreģistrā.

      18     Ar 2004. gada 23. aprīļa lēmumu Amtsgericht Charlottenburg  noteica, ka uz lūgumu ierakstīt [komercreģistrā] attiecas priekšnosacījums par avansa samaksu EUR 3000 apmērā. Šo summu tā
         noteica, pamatojoties uz innoventif dibināšanas dokumentā aprakstītā sabiedrības mērķa publicēšanas paredzamajām izmaksām, uzskatīdama, ka 3. punkta no A līdz
         W apakšpunktos minētais apraksts atbilst sabiedrības mērķim un ka tas tādējādi ir ierakstāms reģistrā visā pilnībā.

      19     2004. gada 18. maijā, uzskatot, ka sabiedrības mērķis izriet tikai no tās dibināšanas dokumenta 3. panta A un B apakšpunktiem,
         innoventif saskaņā ar KostO 14. panta 2. punktu cēla prasību Amtsgericht Charlottenburg.

      20     Tā prasību noraidīja, norādīdama, ka tāds paredzamo izmaksu avanss, kādu to ir lūgts samaksāt pamata lietā, ir nepieciešams,
         ja personai, kurai jāsedz procesuālās izmaksas, nav zināms iespējamo izmaksu apmērs.

      21     Sabiedrība innoventif saskaņā ar KostO 14. panta 3. punktu iesniedza apelācijas prasību iesniedzējtiesā, apgalvodama, ka prasītās summas avansa samaksa ir pretrunā
         ar Vienpadsmito direktīvu un tiesībām veikt uzņēmējdarbību.

      22     Landgericht Berlin [nolēma, ka] jautājums par to, vai uz innoventif filiāles ierakstīšanu komercreģistrā var attiecināt priekšnosacījumu par innoventif sabiedrības mērķa publicēšanas izmaksu avansa samaksu – kā tas noteikts valsts tiesību aktos – ir atkarīgs no EKL 43. un
         48. panta interpretācijas.

      23     Šajos apstākļos Landgericht Berlin nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai ar EKL 43. un 48. pantā paredzētajām tiesībām veikt uzņēmējdarbību ir saderīgs fakts, ka [..] Vācijā, lai ierakstītu
         komercreģistrā [Apvienotajā Karalistē] reģistrētas sabiedrības filiāli, ir jāmaksā sabiedrības dibināšanas dokumenta attiecīgajos
         noteikumos minētā sabiedrības mērķa paredzamo publicēšanas izmaksu avanss?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par pieņemamību
      24     Eiropas Kopienu Komisija un Spānijas valdība izsaka šaubas par prejudiciālā jautājuma pieņemamību.
      25     Komisija uzskata, ka jautājums nav pieņemams, jo iesniedzējtiesa nav izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā uzdod šo jautājumu.
      26     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka arī Tiesa uzstāja uz to, ka ir svarīgi, lai valsts tiesa norādītu precīzus iemeslus, kuru dēļ
         tā interesējas par Kopienu tiesību interpretāciju un uzskata, ka Tiesai ir jāuzdod prejudiciāli jautājumi. Tādējādi Tiesa
         ir nospriedusi, ka valsts tiesai ir jāsniedz minimāls skaidrojums par to, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību
         normas, par kurām tā lūdz sniegt interpretāciju, un par saikni, ko tā saskata starp šīm normām un prāvā piemērojamām valsts
         tiesību normām (skat. it īpaši 2002. gada 8. oktobra rīkojumu lietā C‑190/02 Viacom, Recueil, I‑8287. lpp., 16. punkts, un 2005. gada 6. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04
         ABNA u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 46. punkts).

      27     Savukārt pamata lietā valsts tiesa, pirmkārt, ir noteikusi uzdotā jautājuma faktu un juridisko ietvaru un, otrkārt, kodolīgi,
         bet pietiekami ir norādījusi, ka iemesls, kādēļ tā ir uzdevusi prejudiciālo jautājumu, ir tās šaubas par to, vai šai sabiedrībai
         ar EK līgumu garantētās tiesības veikt uzņēmējdarbību neierobežo valsts tiesībās paredzēta prasība, ka par sabiedrības, kuras
         juridiskā adrese ir citā dalībvalstī un kura lūdz valsts komercreģistrā ierakstīt savu filiāli, mērķa publicēšanu ir jāmaksā
         paredzamo publicēšanas izmaksu avanss.

      28     Spānijas valdība uzskata, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo tas attiecas uz valsts tiesību normas interpretāciju.
      29     Šajā sakarā ir jānorāda, ka Tiesas kompetence aprobežojas tikai ar Kopienu tiesību noteikumu pārbaudi (skat. 1995. gada 21. decembra
         rīkojumu lietā C‑307/95 Max Mara, Recueil, I‑5083. lpp., 5. punkts). Valsts tiesību normu piemērojamība un veids ir jāizvērtē valsts tiesai (skat. 1995. gada 7. decembra
         spriedumu lietā C‑45/94 Ayuntamiento de Ceuta, Recueil, I‑4385. lpp., 26. punkts).

      30     Ja pamata lietā vienīgi iesniedzējtiesa ir kompetenta izlemt, pirmkārt, vai prasība par KostO 8. pantā paredzēto izmaksu avansa maksājumu ir pamatota un, otrkārt, ja nepieciešams, aprēķināt tās summu un noraidīt lūgumu
         par ierakstīšanu [komercreģistrā], ja samaksa nav veikta, tad jautājums par to, vai prasība par šādu avansa maksājumu ir uzskatāma
         par tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, ietilpst Tiesas kompetencē.

      31     No tā izriet, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.
       Par lietas būtību
      32     Iesniedzējtiesa ar savu jautājumu būtībā vēlas noskaidrot, vai ar EKL 43. un 48. pantu ir saderīgs tāds valsts tiesiskais
         regulējums, kurā paredzēts, ka, lai ierakstītu komercreģistrā citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības filiāli, ir jāmaksā
         sabiedrības dibināšanas dokumentā aprakstītā sabiedrības mērķa paredzamo publicēšanas izmaksu avanss.

      33     Pirmkārt, ir jāatzīst, ka ar Vienpadsmito direktīvu ir saderīga dalībvalstī, kurā dibināta citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības
         filiāle, noteikta prasība par sabiedrības mērķa pilnīgu publicēšanu attiecībā uz sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, kuras
         lūdz ierakstīt komercreģistrā to filiāles.

      34     Faktiski ar Vienpadsmitās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu dalībvalstīm skaidri tiek atļauts noteikt, ka sabiedrību,
         kuras reģistrētas citā dalībvalstī, filiāļu ierakstīšanai komercreģistrā ir nepieciešama dibināšanas dokumentu un statūtu,
         ja tie ir atsevišķi dokumenti, publicēšana.

      35     Tomēr HGB 13.b panta 3. punktā un 13.g panta 3. punktā – saistībā ar GmbHG 10. panta 1. punktu, kas tādā pašā veidā piemērojams kā valsts teritorijā, tā arī ārvalstīs dibinātām sabiedrībām – attiecībā
         uz tām sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, kuras dibinātas ārvalstīs un kuras lūdz ierakstīt komercreģistrā savas filiāles,
         ir noteikta prasība publicēt tikai sabiedrības mērķi un nevis, kā noteikts Vienpadsmitajā direktīvā, šo sabiedrību dibināšanas
         dokumentus pilnībā.

      36     Turklāt no Pirmās direktīvas 3. panta, uz kuru saistībā ar filiālēm ir jāatsaucas saskaņā ar Vienpadsmitās direktīvas 1. panta
         1. punktu, izriet, ka dokumenti un dati ir publicējami vienā no minētajā 3. pantā uzskaitītajiem veidiem.

      37     Otrkārt, izlemjot jautājumu, vai ar EKL 43. un 48. pantu ir saderīga prasība maksāt avansu, kas aprēķināts, ņemot vērā izmaksas,
         kas rastos, publicējot sabiedrības mērķa pilnu tekstu, ir jāpārbauda, vai šāda prasība ir tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojums,
         ja ar to tiek noteikts, ka sabiedrībai, kas dibināta saskaņā ar citas dalībvalsts tiesībām, ir jāizpilda [filiāles] dibināšanas
         valsts tiesību normas par paredzamo publicēšanas izmaksu avansu.

      38     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka prasība par avansa maksājumu, kas neatspoguļo patiesās publicēšanas administratīvās izmaksas,
         ir saderīga ar Vienpadsmito direktīvu un nav tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, jo ar to šo tiesību izmantošana netiek
         nedz aizliegta, nedz kavēta, nedz arī padarīta mazāk pievilcīga.

      39     Turklāt ar tiesisko regulējumu, kurā tādos apstākļos kā pamata lietā minētie ir noteikts avansa maksājums, citās dalībvalstīs
         dibinātām sabiedrībām salīdzinājumā ar [filiāles] dibināšanas dalībvalsts sabiedrībām netiek radīts nedz faktiski, nedz juridiski
         neizdevīgāks stāvoklis (šajā sakarā skat. 1997. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑70/95, Sodemare u.c., Recueil, I‑3395. lpp., 33. punkts).

      40     No tā izriet, ka dalībvalstī dibinātai sabiedrībai ar ierobežotu atbildību šāda paredzamo publicēšanas izmaksu avansa maksājuma
         prasība nav šķērslis veikt savas darbības citā dalībvalstī ar tur izveidotas filiāles starpniecību.

      41     Valsts tiesai, pamatojoties uz sabiedrības mērķa apraksta garumu, ir jānodrošina, ka noteiktā avansa maksājuma summa atbilst
         paredzamajām publicēšanas izmaksām atbilstošajā laikrakstā. To darot, šai tiesai ir jāņem vērā sabiedrības, kura lūdz [filiāles]
         ierakstīšanu komercreģistrā, dibināšanas dokumentā aprakstītais sabiedrības mērķis.

      42     Šajā sakarā ir jāprecizē, ka valsts tiesai nav pienākuma izpētīt, vai saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kurā dibināta sabiedrība,
         kas lūdz reģistrēt filiāli, sabiedrības mērķis ir uzskatāms par pilnīgi definētu tikai dažos sabiedrības dibināšanas dokumenta
         nodaļas “Sabiedrības mērķis” noteikumos.

      43     Tādēļ uz uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka ar EKL 43. un 48. pantu nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums,
         kurā paredzēts, ka, lai ierakstītu komercreģistrā citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāli,
         ir jāmaksā sabiedrības dibināšanas dokumentā aprakstītā sabiedrības mērķa paredzamo publicēšanas izmaksu avanss.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus, nav
         atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Ar EKL 43. un 48. pantu nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka, lai ierakstītu komercreģistrā citā
            dalībvalstī reģistrētas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāli, ir jāmaksā sabiedrības dibināšanas dokumentā aprakstītā
            sabiedrības mērķa paredzamo publicēšanas izmaksu avanss.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1974. gada 11. jūlijā. # Franz Becker pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 10-74.


Tiesas spriedums 1991. gada 1. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-64/90.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 28.jūlijā. # Orifarm A/S un citi (C-400/09) un Paranova Danmark A/S un Paranova Pack A/S (C-207/10) pret Merck Sharp & Dohme Corp. un Merck Sharp & Dohme BV un Merck Sharp & Dohme. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Højesteret - Dānija. # Preču zīmes - Direktīva 89/104/EEK - 7. panta 2. punkts - Farmaceitiskie produkti - Paralēlais imports - Produkta, uz kura ir norādīta preču zīme, pārsaiņošana - Jauns iepakojums, uz kura kā pārsaiņotājs ir norādīts tirdzniecības atļaujas, saskaņā ar kuru veikta produkta pārsaiņošana, turētājs - Fiziska pārsaiņošana, ko veicis neatkarīgs uzņēmums. # Apvienotās lietas C-400/09 un C-207/10.

text:
      Apvienotās lietas C‑400/09 un C‑207/10
      Orifarm A/S u.c.
      pret
      Merck Sharp & Dohme Corp., iepriekš Merck & Co. Inc. u.c.
      (Højesteret lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 7. panta 2. punkts – Farmaceitiskie produkti – Paralēlais imports – Produkta, uz kura ir norādīta preču zīme, pārsaiņošana – Jauns iepakojums, uz kura kā pārsaiņotājs ir norādīts tirdzniecības atļaujas turētājs, saskaņā ar kura norādēm ir veikta
         produkta pārsaiņošana – Fiziska pārsaiņošana, ko veicis neatkarīgs uzņēmums

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Zāļu paralēlais imports pēc pārsaiņošanas un preču zīmes pārlīmēšanas
            – Jauns iepakojums, uz kura kā pārsaiņotājs ir norādīts tirdzniecības atļaujas, saskaņā ar kuru veikta produkta pārsaiņošana,
            turētājs – Fiziska pārsaiņošana, ko veicis neatkarīgs uzņēmums – Īpašnieka iebildumi – Nepieļaujamība
      (Padomes Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts)
      Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj preču zīmes, kura ir norādīta
         uz farmaceitiska produkta, saistībā ar kuru ir veikts paralēlais imports, īpašniekam iebilst pret šī pārsaiņotā produkta turpmāku
         tirdzniecību vienīgi tādēļ, ka uz jaunā iepakojuma kā pārsaiņotājs ir norādīts nevis uzņēmums, kas pēc pasūtījuma ir faktiski
         veicis minētā produkta pārsaiņošanu un kam ir atļauja to darīt, bet uzņēmums, kurš ir minētā produkta tirdzniecības atļaujas
         turētājs, saskaņā ar kura norādēm ir veikta pārsaiņošana un kurš uzņemas par to atbildību.

      Saistībā ar preču zīmes piešķirto tiesību izsmelšanas nosacījumu, saskaņā ar kuru uz jaunā iepakojuma ir skaidri jānorāda
         produkta pārsaiņotājs, ir jānorāda, ka šī prasība ir pamatota ar preču zīmes īpašnieka interesi, lai patērētājs vai gala lietotājs
         nevarētu tikt vedināts uzskatīt, ka minētais īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu.

      Šī īpašnieka interese ir pilnībā ievērota, ja uz pārsaiņotā produkta iepakojuma ir skaidri norādīts tā uzņēmuma nosaukums,
         pēc kura pasūtījuma un norādēm ir veikta pārsaiņošana un kurš par to uzņemas atbildību. Šāda norāde, ja tā ir uzdrukāta tā,
         lai to saprastu pietiekami vērīga persona, ļauj izvairīties no tā, ka patērētājam vai gala lietotājam rodas kļūdains priekšstats,
         ka pārsaiņošanu ir veicis īpašnieks.

      Turklāt ar to, ka šis uzņēmums uzņemas pilnu atbildību par pārsaiņošanas darbībām, tiek nodrošināts, ka īpašnieks var vajadzības
         gadījumā izmantot savas tiesības, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību, ja iepakojumā esošā produkta sākotnējo stāvokli ir ietekmējusi
         pārsaiņošana vai ja pārsaiņotā produkta noformējums ir tāds, kas var kaitēt preču zīmes reputācijai. Šādā gadījumā uzņēmums,
         kurš ir norādīts kā pārsaiņotājs uz pārsaiņotā produkta jaunā iepakojuma, ir atbildīgs par visiem zaudējumiem, kurus izraisījis
         uzņēmums, kas faktiski veicis pārsaiņošanu, un tas nevar tikt atbrīvots no atbildības, tostarp aizbildinoties, ka faktiskais
         pārsaiņotājs ir rīkojies pretēji tā norādēm.

      Šajos apstākļos preču zīmes īpašniekam nav leģitīmas intereses pieprasīt, lai uz iepakojuma būtu uzņēmuma, kurš faktiski veicis
         produkta pārsaiņošanu, nosaukums tikai tāpēc vien, ka pārsaiņošana var ietekmēt šī produkta sākotnējo stāvokli un līdz ar
         to eventuāli aizskart preču zīmju tiesības.

      Preču zīmes īpašnieka interese saglabāt iepakojumā esošā produkta sākotnējo stāvokli ir pietiekami aizsargāta ar prasību,
         saskaņā ar kuru ir jāpierāda, ka pārsaiņošana nevar ietekmēt minētā produkta sākotnējo stāvokli. Šāda pierādīšana ir jāveic
         tirdzniecības atļaujas turētājam, saskaņā ar kura norādēm tika veikta iesaiņošana un kurš par to uzņemas atbildību.

      (sal. ar 28.–32. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 28. jūlijā (*)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 7. panta 2. punkts – Farmaceitiskie produkti – Paralēlais imports – Produkta, uz kura ir norādīta preču zīme, pārsaiņošana – Jauns iepakojums, uz kura kā pārsaiņotājs ir norādīts tirdzniecības atļaujas, saskaņā ar kuru veikta produkta pārsaiņošana,
         turētājs – Fiziska pārsaiņošana, ko veicis neatkarīgs uzņēmums

      Apvienotās lietas C‑400/09 un C‑207/10
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam un LESD 267. pantam, ko Højesteret (Dānija) iesniegusi ar 2009. gada 7. oktobra un 2010. gada 22. aprīļa lēmumiem, kas Tiesā attiecīgi reģistrēti 2009. gada
         19. oktobrī un 2010. gada 30. aprīlī, tiesvedībās

      Orifarm A/S,

      Orifarm Supply A/S,

      Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, kas tiek likvidēta,

      Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S (C‑400/09)

      un
      Paranova Danmark A/S,

      Paranova Pack A/S (C‑207/10)

      pret
      Merck Sharp & Dohme Corp. (iepriekš – Merck & Co. Inc.),

      Merck Sharp & Dohme BV,

      Merck Sharp & Dohme.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), E. Levits un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 7. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Orifarm A/S, Orifarm Supply A/S, Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, kas tiek likvidēta, un Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S vārdā – J. J. Buge [J. J. Bugge] un K. Jensens [K. Jensen], advokater,

      –        Paranova Danmark A/S un Paranova Pack A/S vārdā – E. B. Feifers [E. B. Pfeiffer], advokat,

      –        Merck Sharp & Dohme Corp., iepriekš Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme BV un Merck Sharp & Dohme vārdā – R. Subioto [R. Subiotto], QC, un T. Veinke [T. Weincke], advokat,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek] un K. Havličkova [K. Havlíčková], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz S. Fjorentino [S. Fiorentino], avvocato dello Stato,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un P. A. Antunišs [P. A. Antunes], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – H. Krēmers [H. Krämer], H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk] un F. V. Bulsts [F. W. Bulst], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 12. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Šajos lūgumos sniegt prejudiciālus nolēmumus ir lūgts interpretēt Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK,
         ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 7. panta 2. punktu, kā arī ar to
         saistīto Tiesas judikatūru, it īpaši 1978. gada 23. maija spriedumu lietā 102/77 Hoffmann-La Roche (Recueil, 1139. lpp.), 1981. gada 3. decembra spriedumu lietā 1/81 Pfizer (Recueil, 2913. lpp.), kā arī 1996. gada 11. jūlija spriedumus apvienotajās lietās C‑427/93, C‑429/93 un C‑436/93 Bristol-Myers Squibb u.c. (Recueil, I‑3457. lpp.) un lietā C‑232/94 MPA Pharma (Recueil, I‑3671. lpp.). Šajos spriedumos Tiesa precizēja nosacījumus, kurus ievērojot, paralēlais importētājs var pārdot pārsaiņotās
         zāles, uz kurām ir norādīta preču zīme, lai preču zīmes īpašnieks nevarētu pret to iebilst.

      2        Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībā lietā C‑400/09 starp Orifarm A/S (turpmāk tekstā – “Orifarm”), Orifarm Supply A/S (turpmāk tekstā – “Orifarm Supply”), kā arī Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, kas tiek likvidēta (turpmāk tekstā – “Handelsselskabet”), un Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S (turpmāk tekstā – “Ompakningsselskabet”) un lietā C‑207/10 starp Paranova Danmark A/S (turpmāk tekstā – “Paranova Danmark”), kā arī Paranova Pack A/S (turpmāk tekstā – “Paranova Pack”) un Merck Sharp & Dohme Corp., iepriekš Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme BV, kā arī Merck Sharp & Dohme (turpmāk tekstā kopā – “Merck”) par to, ka uz paralēli importēto medikamentu jaunā iepakojuma nebija norādīts faktiskais pārsaiņotājs.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Direktīva 89/104 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvu 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu
         tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV L 299, 25. lpp.), kas stājās spēkā 2008. gada 28. novembrī. Tomēr – ievērojot lietas
         faktisko apstākļu rašanās laiku – pamata lietai joprojām ir piemērojama Direktīva 89/104.

      4        Direktīvas 89/104 5. pantā ar nosaukumu “Tiesības, ko piešķir preču zīme” ir noteikts:

      “1.      Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas,
         kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā:

      a)     jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā
         uz ko ir reģistrēta preču zīme;

      b)     jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes
         vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību, kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.

      2.      Ikviena dalībvalsts var arī paredzēt, ka īpašniekam ir tiesības aizkavēt visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas,
         lietot komercdarbībā jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri
         nav līdzīgi tiem, kam šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un ja šīs zīmes nepamatota lietošana
         rada negodīgas priekšrocības vai rada kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.

      3.      Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības:
      a)     apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam;
      b)     preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu
         vai sniegšanu ar šo apzīmējumu nosaukumu;

      c)     preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu;
      d)     apzīmējuma lietošanu darījumu dokumentos un reklāmā.
      [..]”
      5        Saskaņā ar minētās direktīvas 7. pantu, kura nosaukums ir “Preču zīmes piešķirto tiesību izmantošana”:

      “1.      Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās lietošanu attiecībā uz precēm, ko laidis Kopienas tirgū, izmantojot šo preču
         zīmi, īpašnieks vai kas laistas Kopienas tirgū ar īpašnieka piekrišanu.

      2.      Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja īpašniekam ir likumīgi iemesli iebilst pret preču turpmāku tirdzniecību, jo īpaši, ja pēc
         laišanas tirgū preču stāvoklis ir izmainījies vai pasliktinājies.”

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑400/09
      6        Orifarm, Orifarm Supply, Handelsselskabet un Ompakningsselskabet ir sabiedrības, kuras ietilpst Orifarm grupā, kas ir lielākais zāļu paralēlais importētājs Ziemeļvalstīs un 2008. gadā bija lielākais zāļu piegādātājs Dānijas aptiekām.
         Grupas vadība atrodas Odensē [Odense] (Dānija).

      7        Merck, kas ir viena no lielākajām zāļu ražotāju grupām pasaulē, ražoja zāles, par kurām ir runa pamata tiesvedībā un kuras Orifarm grupa paralēli importēja Dānijas tirgū. Merck saistībā ar minētajām zālēm ir arī preču zīmju tiesību īpašniece, un tai, pamatojoties uz licencēšanas līgumiem, kas noslēgti
         ar preču zīmju īpašniekiem, ir tiesības celt prasības tiesā.

      8        Handelsselskabet un Orifarm ir vai bija saņēmušas atļaujas laist tirgū un pārdot minētās zāles, savukārt Orifarm Supply un Ompakningsselskabet faktiski veica pārsaiņošanu, un tās ir vai bija pārsaiņošanas atļaujas turētājas.

      9        Visus lēmumus par šo zāļu, par kurām ir runa pamata tiesvedībā, iepirkšanu, pārsaiņošanu un pārdošanu, ieskaitot tos, kas
         attiecas uz jaunu iepakojumu, kā arī marķējumu izstrādi, pieņēma Orifarm vai Handelsselskabet. Ompakningsselskabet un Orifarm Supply iepirka un pārsaiņoja minētās zāles, uzņemoties atbildību par norāžu, kuras izdod Lægemiddelstyrelsen (Dānijas Zāļu aģentūra) un kuras paredzētas uzņēmumiem, kas veic pārsaiņošanu, ievērošanu.

      10      Uz minēto medikamentu iepakojuma bija norādīts, ka tos attiecīgi bija pārsaiņojušas Orifarm vai Handelsselskabet.

      11      Merck iesniedza divas prasības Sø- og Handelsretten (Jūras lietu un komerctiesa) attiecīgi pret, pirmkārt, Orifarm un Orifarm Supply, kā arī pret, otrkārt, Handelsselskabet un Ompakningsselskabet, jo uz zāļu, par kurām ir runa pamata tiesvedībā, iepakojuma neesot norādīts faktiskais pārsaiņotājs. Attiecīgi 2008. gada
         21. februārī un 2008. gada 20. jūnijā pasludinātajos spriedumos Sø- og Handelsretten atzina, ka atbildētājas, uz iepakojuma nenorādot uzņēmuma, kas faktiski veicis pārsaiņošanu, nosaukumu, ir pārkāpušas Merck grupas preču zīmes tiesības, un līdz ar to piesprieda tām samaksāt finansiālu atlīdzību Merck.

      12      Tā kā Orifarm, Orifarm Supply, Handelsselskabet un Ompakningsselskabet pret minētajiem Sø- og Handelsretten spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzības Højesteret [Augstākajā tiesā], tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai no Tiesas [iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c., kā arī sprieduma lietā MPA Pharma] izrietošā judikatūra ir jāinterpretē tādējādi, ka paralēlais importētājs, kurš ir paralēli importēto zāļu tirdzniecības
         atļaujas turētājs un kuram ir informācija par tām, un kurš zāļu iegādi un pārsaiņošanu, kā arī detalizētu preces iepakojuma
         noformējumu un saistībā ar preci veicamos pasākumus uzdod veikt citam patstāvīgam uzņēmumam, uz ievesto zāļu ārējā iepakojuma
         kā pārsaiņotāju norādot sevi, nevis attiecīgo citu patstāvīgo uzņēmumu, kuram ir pārsaiņošanas atļauja un kurš ir ievedis
         preci un fiziski to pārsaiņojis, tostarp (no jauna) uzliekot attiecīgo preču zīmi, aizskar preču zīmes īpašnieka tiesības?

      2)     Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē iespējams pieņēmums, ka gadījumā, kad tirdzniecības atļaujas turētājs kā pārsaiņotāju
         norāda sevi, nevis uzņēmumu, kurš tā uzdevumā fiziski pārsaiņojis, nav draudu, ka patērētājs/gala lietotājs varētu tikt maldināts,
         ka par pārsaiņošanu ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks?

      3)     Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē iespējams pieņēmums, ka draudi, ka patērētājs/gala lietotājs varētu tikt maldināts,
         ka par pārsaiņošanu ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks, tiek novērsti, ja kā pārsaiņotājs tiek norādīts pārsaiņošanu fiziski
         veikušais uzņēmums?

      4)     Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē tikai draudi tikt maldinātiem, ka par zāļu pārsaiņošanu ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks,
         vai turpretim nozīme ir arī citiem ar preču zīmes īpašnieku saistītiem apstākļiem, kā, piemēram, tam, ka [..]:

      a)     ievešanas un fiziskās pārsaiņošanas veicējs, kurš (no jauna) uzliek preču zīmes īpašnieka preču zīmi uz preces ārējā iepakojuma,
         šādi rīkojoties, iespējams, patstāvīgi aizskar preču zīmes īpašnieka preču zīmes tiesības, un

      b)     apstākļu, par kuriem ir atbildīgs fiziskais pārsaiņotājs, dēļ pārsaiņošanā var tikt ietekmēts zāļu sākotnējais stāvoklis,
         vai pārsaiņoto zāļu noformējums ir tāds, ka varētu pieņemt, ka tas kaitē preču zīmes īpašnieka reputācijai (it īpaši skat.
         [iepriekš minēto] spriedumu apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c.)?

      5)     Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē apstāklis, ka tirdzniecības atļaujas turētājs, kurš sevi ir norādījis kā pārsaiņotāju,
         laikā, kad preču zīmes īpašniekam tiek iepriekš paziņots par paralēli importēto zāļu paredzēto laišanu tirgū, tās pārsaiņojot,
         ietilpst vienā grupā (kā radniecīgā sabiedrība) ar faktisko pārsaiņotāju?”

       Lieta C‑207/10
      13      Paranova Danmark un Paranova Pack ir Paranova Group A/S (turpmāk tekstā – “Paranova Group”) meitas sabiedrības, kas veic zāļu paralēlo importu uz Dāniju, Somiju un Zviedriju. Grupas galvenais birojs atrodas Ballerupā
         [Ballerup] (Dānija), kur atrodas arī abas meitas sabiedrības.

      14      Gluži tāpat kā lietā C‑400/09 Paranova Group paralēli importēja Dānijā zāles, par kurām ir runa pamata tiesvedībā un kuras ražoja Merck, kas ir minēto zāļu preču zīmju tiesību īpašniece un kurai, pamatojoties uz licencēšanas līgumiem, kas noslēgti ar preču
         zīmju īpašniekiem, ir tiesības celt prasības tiesā.

      15      Paranova Danmark ir šo zāļu tirdzniecības atļaujas turētāja, bet Paranova Pack, kas veica to pārsaiņošanu, ir pārsaiņošanas atļaujas turētāja.

      16      Visus lēmumus par šo zāļu, par kurām ir runa pamata tiesvedībā, iepirkšanu, pārsaiņošanu un pārdošanu, ieskaitot tos, kas
         attiecas uz jaunu iepakojumu, kā arī marķējumu izstrādi, pieņēma Paranova Danmark. Paranova Pack veica šo zāļu iepirkšanu un to faktisku pārsaiņošanu, ievērojot nosacījumus, kurus Lægemiddelstyrelsen ir noteikusi pārsaiņošanas sabiedrībām, un tās laida pārdošanā saskaņā ar farmaceitiskajiem tiesību aktiem, uzņemoties atbildību
         saistībā ar šīm dažādajām darbībām.

      17      Uz šo zāļu iepakojuma bija norādīts, ka tos ir pārsaiņojusi Paranova Danmark.

      18      Merck iesniedza divas prasības [Sø- og Handelsretten (Jūras lietu un komerctiesa)] pret Paranova Danmark un Paranova Pack, jo uz zāļu, par kurām ir runa pamata tiesvedībā, iepakojuma nebija norādīts faktiskais pārsaiņotājs. Saistībā ar šīm prasībām
         Paranova Danmark un Paranova Pack – attiecīgi ar Fogedretten i Ballerup [Ballerupas Tiesu izpildītāju dienests] 2004. gada 26. oktobra rīkojumu, ko apelācijas tiesvedībā 2007. gada 15. augustā
         apstiprinājusi Sø- og Handelsretten, kā arī pēdējās minētās tiesas 2008. gada 31. marta spriedumu – tika aizliegts pārdot minētās zāles, jo uz to iepakojuma
         nebija norādīts uzņēmuma, kas faktiski veicis pārsaiņošanu, nosaukums.

      19      Tā kā Paranova Danmark un Paranova Pack pret šiem Sø- og Handelsretten spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzības Højesteret, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [Direktīvas 89/104] 7. panta 2. punkts un ar to saistītā judikatūra, it īpaši [iepriekš minētie] Tiesas spriedumi lietā
         Hoffmann-La Roche, lietā Pfizer un apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c., ir interpretējami tādējādi, ka preču zīmes īpašnieks var paļauties uz šiem noteikumiem, lai novērstu, ka paralēlā importētāja
         tirdzniecības uzņēmums, kas ir zāļu tirdzniecības atļaujas turētājs dalībvalstī, pārdod šīs zāles ar norādi, ka tās ir pārsaiņojis
         tirdzniecības uzņēmums, kaut gan tirdzniecības uzņēmums fizisko pārsaiņošanu ir licis veikt citam uzņēmumam – pārsaiņošanas
         uzņēmumam –, kuram tirdzniecības uzņēmums sniedz norādījumus par zāļu iepirkšanu, pārsaiņošanu, kā arī iepakojuma dizainu
         un citus norādījumus saistībā ar preci un kuram ir pārsaiņošanas atļauja, kā arī kurš pārsaiņošanas gaitā uz jaunā iepakojuma
         no jauna attēlo preču zīmi?

      2)     Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka ir jāatzīst, ka patērētājs vai gala lietotājs netiek maldināts attiecībā
         uz preces izcelsmi un netiks vedināts domāt, ka preču zīmes īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu, ja paralēlais importētājs
         uz iepakojuma ir norādījis ražotāja nosaukumu kopā ar norādi, kā aprakstīts iepriekš, par uzņēmuma, kas ir atbildīgs par pārsaiņošanu,
         identitāti?

      3)     Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tikai riskam, ka patērētājs vai gala lietotājs varētu tikt maldināts un mudināts
         pieņemt, ka preču zīmes īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu, vai nozīme ir arī citiem apsvērumiem saistībā ar preču zīmes
         īpašnieku, piemēram, tam, ka:

      a)     sabiedrība, kas faktiski veic iepirkšanu un pārsaiņošanu un no jauna piestiprina preču zīmes īpašnieka preču zīmi uz zāļu
         iepakojuma, šādi potenciāli pati pārkāpj preču zīmes īpašnieka preču zīmes tiesības un ka tas tā var būt, ņemot vērā faktorus,
         kuru dēļ sabiedrība, kas fiziski veikusi pārsaiņošanu, ir atbildīga, ka

      b)     pārsaiņošana ietekmē zāļu sākotnējo stāvokli vai ka
      c)     pārsaiņotās preces noformējums ir tāds, ka var uzskatīt, ka tas kaitē preču zīmei vai tās īpašnieka reputācijai?
      4)     Ja, atbildot uz trešo jautājumu, Tiesa atzīst, ka ir būtiski ņemt vērā arī to, ka pārsaiņošanas uzņēmums potenciāli no savas
         puses pārkāpj preču zīmes īpašnieka preču zīmes tiesības, tad Tiesai tiek lūgts norādīt, vai šajā atbildē nozīme ir tam, ka
         paralēlā importētāja tirdzniecības uzņēmums un pārsaiņošanas uzņēmums saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir individuāli un solidāri
         atbildīgi par preču zīmes īpašnieka preču zīmes tiesību pārkāpumu?

      5)     Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka paralēlais importētājs, kam ir tirdzniecības atļauja un kas sevi ir norādījis
         kā atbildīgo par pārsaiņošanu, preču zīmes īpašnieka brīdināšanas laikā pirms paredzētās pārsaiņoto zāļu pārdošanas pieder
         vienai un tai pašai grupai kā sabiedrība, kas veic pārsaiņošanu (māsas sabiedrība)?

      6)     Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka pārsaiņošanas sabiedrība zāļu lietošanas instrukcijā ir norādīta kā ražotājs?”
      20      Ar Tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2011. gada 31. janvāra rīkojumu lietas C‑400/09 un C‑207/10 tika apvienotas mutvārdu
         procesā un sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      21      Ar saviem prejudiciālajiem jautājumiem, kurus ir lietderīgi apskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 89/104
         7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj preču zīmes, kura ir norādīta uz farmaceitiska produkta, saistībā
         ar kuru ir veikts paralēlais imports, īpašniekam iebilst pret šī pārsaiņotā produkta turpmāku tirdzniecību vienīgi tādēļ,
         ka uz jaunā iepakojuma kā pārsaiņotājs ir norādīts nevis uzņēmums, kas pēc pasūtījuma faktiski ir veicis minētā produkta pārsaiņošanu
         un kuram ir atļauja to darīt, bet uzņēmums, kas ir minētā produkta tirdzniecības atļaujas turētājs, saskaņā ar kura norādēm
         ir veikta pārsaiņošana un kas uzņemas par to atbildību.

      22      Orifarm, Paranova Danmark, Čehijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija uzskata, ka uz šiem pārformulētajiem jautājumiem ir jāsniedz noraidoša
         atbilde, bet Merck un Itālijas valdība ir pretējās domās.

      23      Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 89/104 7. panta 2. punktu preču zīmes īpašnieka iebildumi pret pārsaiņošanu,
         kas ir uzskatāmi par atkāpi no preču brīvas aprites, nav pieļaujami, ja, īpašniekam īstenojot šīs tiesības, tiek radīts slēpts
         ierobežojums tirdzniecībai starp dalībvalstīm EKL 30. panta otrā teikuma (tagad – LESD 36. panta otrais teikums) izpratnē
         (skat. Tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑348/04 Boehringer Ingelheim u.c., Krājums, I‑3391. lpp., 16. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      24      Šādu slēptu ierobežojumu minētās normas nozīmē rada tas, ka preču zīmes īpašnieks izmanto savas tiesības iebilst pret pārsaiņošanu,
         ja šī tiesību izmantošana sekmē mākslīgu dalībvalstu tirgu sadali un ja pārsaiņošana turklāt notiek tā, ka īpašnieka leģitīmās
         intereses tiek ievērotas, kas nozīmē, ka pārsaiņošana neietekmē zāļu sākotnējo stāvokli vai arī nevar kaitēt preču zīmes reputācijai
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Boehringer Ingelheim u.c., 17. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      25      Šajā pēdējā minētajā aspektā Tiesa ir konstatējusi, ka gadījumā, ja pārsaiņošana tiek veikta apstākļos, kas nevar ietekmēt
         produkta, kas ir šajā iepakojumā, sākotnējo stāvokli, preču zīmes pamata funkcija nodrošināt izcelsmes garantiju ir saglabāta.
         Patērētājs vai gala lietotājs netiek maldināts par produktu izcelsmi, bet patiešām saņem produktus, kas ražoti vienīgi šīs
         preču zīmes īpašnieka kontrolē (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c., 67. punkts, kā arī lietā MPA Pharma, 39. punkts).

      26      Tomēr Tiesa arī ir norādījusi, ka tas, ka īpašniekam nav iespējams pamatoties uz savām preču zīmes tiesībām, lai iebilstu
         pret produktu, kas marķēti ar tā preču zīmi un kurus pārsaiņojis importētājs, tirdzniecību, nozīmē atzīt importētājam zināmas
         iespējas, kas parastos apstākļos ir paredzētas vienīgi pašam īpašniekam. Līdz ar to īpašnieka kā preču zīmes īpašnieka interesēs
         un lai aizsargātos pret jebkādu ļaunprātīgu izmantošanu, šī iespēja ir jāatzīst vienīgi tiktāl, ciktāl importētājs ievēro
         arī citas prasības (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c., 68. un 69. punkts, kā arī lietā MPA Pharma, 40. un 41. punkts).

      27      No pastāvīgās judikatūras, it īpaši no spriedumiem, par kuru interpretāciju iesniedzējtiesa jautā Tiesai, izriet, ka preču
         zīmes īpašniekam ir leģitīms pamats iebilst pret zāļu turpmāku tirdzniecību, ja importētājs ir pārsaiņojis preci un uz tās
         ir atkārtoti uzlīmējis preču zīmi, ja vien:

      –        nav pierādīts, ka, īpašniekam izmantojot preču zīmes tiesības, lai iebilstu pret pārsaiņoto preču tirdzniecību ar šo preču
         zīmi, tiek sekmēta mākslīga dalībvalstu tirgu sadale, tostarp sakarā ar to, ka importētāja veiktā pārsaiņošana ir nepieciešama,
         lai preci pārdotu importētājā dalībvalstī;

      –        ir pierādīts, ka pārsaiņošana var ietekmēt iepakotās preces sākotnējo stāvokli;
      –        uz jaunā iepakojuma nav skaidri norādīts preces pārsaiņotāja un ražotāja nosaukums;
      –        pārsaiņotās preces noformējums ir tāds, kas varētu kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai. Tādējādi iepakojums nedrīkst
         būt ar defektiem, sliktas kvalitātes vai nekārtīgs, un

      –        importētājs pirms pārsaiņotās preces laišanas tirdzniecībā nav brīdinājis preču zīmes īpašnieku un pēc tā lūguma nav iesniedzis
         pārsaiņotās preces paraugu (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Hoffmann-La Roche, 14. punkts; apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c., 79. punkts; lietā MPA Pharma, 50. punkts, un lietā Boehringer Ingelheim u.c. 21. punkts, kā arī 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑276/05 The Wellcome Foundation, Krājums, I‑10479. lpp., 23. punkts).

      28      Saistībā ar nosacījumu, par kuru ir runa pamata tiesvedībā un saskaņā ar kuru uz jaunā iesaiņojuma ir jābūt skaidri norādītam
         produkta pārsaiņotājam, ir jānorāda, ka šī prasība ir pamatota ar preču zīmes īpašnieka interesi, lai patērētājs vai gala
         lietotājs nevarētu tikt vedināts uzskatīt, ka minētais īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu (skat. iepriekš minētos spriedumus
         apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c., 70. punkts, kā arī lietā MPA Pharma, 42. punkts).

      29      Kā ģenerāladvokāts konstatējis savu secinājumu 34. un 35. punktā, šī interese ir pilnībā ievērota, ja uz pārsaiņoto zāļu iepakojuma
         ir norādīts tā uzņēmuma nosaukums, pēc kura pasūtījuma un norādēm ir veikta pārsaiņošana un kurš par to uzņemas atbildību.
         Šāda norāde, ja tā ir uzdrukāta tā, lai to saprastu normāli vērīga persona, ļauj izvairīties no tā, ka patērētājam vai gala
         lietotājam rodas kļūdains priekšstats, ka pārsaiņošanu ir veicis īpašnieks.

      30      Turklāt ar to, ka šis uzņēmums uzņemas pilnu atbildību par pārsaiņošanas darbībām, tiek nodrošināts, ka īpašnieks var vajadzības
         gadījumā izmantot savas tiesības, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību, ja iepakojumā esošā produkta sākotnējo stāvokli ir ietekmējusi
         pārsaiņošana vai ja pārsaiņotā produkta noformējums ir tāds, kas var kaitēt preču zīmes reputācijai. Šajā ziņā ir jāprecizē,
         ka šādā gadījumā uzņēmums, kurš ir norādīts kā pārsaiņotājs uz pārsaiņotā produkta jaunā iepakojuma, ir atbildīgs par visiem
         zaudējumiem, kurus izraisījis uzņēmums, kas faktiski veicis pārsaiņošanu, un tas nevar tikt atbrīvots no atbildības, tostarp
         aizbildinoties, ka faktiskais pārsaiņotājs ir rīkojies pretēji tā norādēm.

      31      Šajos apstākļos preču zīmes īpašniekam ir leģitīma interese pieprasīt, lai uz iepakojuma būtu uzņēmuma, kurš faktiski veicis
         pārsaiņošanu, nosaukums, vienīgi tad, ja pārsaiņošana var ietekmēt šī produkta sākotnējo stāvokli un līdz ar to eventuāli
         aizskart preču zīmju tiesības.

      32      Preču zīmes īpašnieka interese saglabāt iepakojumā esošā produkta sākotnējo stāvokli ir pilnībā aizsargāta ar prasību, kas
         atgādināta šī sprieduma 27. punktā un saskaņā ar kuru ir jāpierāda, ka pārsaiņošana nevar ietekmēt minētā produkta sākotnējo
         stāvokli. Tādos apstākļos, kādi ir pamata tiesvedībā, šāda pierādīšana ir jāveic tirdzniecības atļaujas turētājam, saskaņā
         ar kura norādēm tika veikta iesaiņošana un kas par to uzņemas atbildību.

      33      Merck tomēr apgalvo, ka, lai aizsargātu patērētājus, uz pārsaiņotā produkta iepakojuma esot jānorāda uzņēmuma, kurš faktiski veicis
         pārsaiņošanu, nosaukums. Patērētājiem esot interese zināt šī uzņēmuma nosaukumu, jo tostarp tiem ir iespējams saskaņā ar viņu
         valsts tiesībām celt prasību ne tikai pret tirdzniecības atļaujas turētāju, bet arī pret pārsaiņotāju, ja viņi ir cietuši
         zaudējumus saistībā ar pārsaiņošanu.

      34      Šī argumentācija tomēr nevar tikt akceptēta. Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, ka no Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkta
         skaidri izriet, ka šajā tiesību normā paredzētais izņēmums preču zīmju tiesību izmantošanai attiecas vienīgi uz preču zīmes
         īpašnieka leģitīmo interešu aizsardzību, bet patērētāju leģitīmo interešu specifiskā aizsardzība tiek nodrošināta ar citiem
         tiesību instrumentiem.

      35      Katrā ziņā, pat pieņemot, ka preču zīmes īpašnieka tiesības kaut daļēji sakrīt ar patērētāja interesēm, tomēr par pārsaiņošana
         atbildīgā uzņēmuma norādīšana uz produkta iepakojuma, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 42. un 43. punktā,
         ļauj patērētājam no preču zīmju tiesību aspekta būt pietiekami informētam.

      36      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj
         preču zīmes, kura ir norādīta uz farmaceitiska produkta, saistībā ar kuru ir veikts paralēlais imports, īpašniekam iebilst
         pret šī pārsaiņotā produkta turpmāku tirdzniecību vienīgi tādēļ, ka uz jaunā iepakojuma kā pārsaiņotājs ir norādīts nevis
         uzņēmums, kas pēc pasūtījuma ir faktiski veicis minētā produkta pārsaiņošanu un kuram ir atļauja to darīt, bet uzņēmums, kas
         ir minētā produkta tirdzniecības atļaujas turētājs, saskaņā ar kura norādēm ir veikta pārsaiņošana un kas uzņemas par to atbildību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj preču zīmes, kura ir norādīta uz farmaceitiska produkta, saistībā
            ar kuru ir veikts paralēlais imports, īpašniekam iebilst pret šī pārsaiņotā produkta turpmāku tirdzniecību vienīgi tādēļ,
            ka uz jaunā iepakojuma kā pārsaiņotājs ir norādīts nevis uzņēmums, kas pēc pasūtījuma ir faktiski veicis minētā produkta pārsaiņošanu
            un kuram ir atļauja to darīt, bet uzņēmums, kas ir minētā produkta tirdzniecības atļaujas turētājs, saskaņā ar kura norādēm
            ir veikta pārsaiņošana un kas uzņemas par to atbildību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – dāņu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1973. gada 8. maijā. # Monique Gunnella pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 33-72.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 12. aprīlī. # Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå u.p.a. (Stim) pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Autortiesības attiecībā uz muzikālo darbu publisko izpildījumu interneta, satelītapraides un kabeļu retranslācijas ceļā - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Ģeogrāfiskā tirgus sadale - Divpusēji nolīgumi starp valstu mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām - Saskaņota darbība, kas izslēdz iespēju izsniegt daudzteritoriālas un daudzrepertuāru licences - EKL 151. panta 4. punkts - Kultūras daudzveidība. # Lieta T-451/08.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2003. gada 3.decembrī. # Audi AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 40/94 - Absolūts atteikuma pamatojums. # Lieta T-16/02.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1988. gada 14. jūlijā. # Syndicat des libraires de Normandie pret L'Aigle distribution. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance d'Alençon - Francija. # Lieta 254/87.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 16. jūlijā. # The Scotch Whisky Association pret Compagnie financière européenne de prises de participation (Cofepp), Prisunic SA un Centrale d'achats et de services alimentaires SARL (Casal). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Paris - Francija. # Lieta C-136/96.


Tiesas spriedums 1996. gada 29. februārī. # Kriminālprocesi pret Sofia Skanavi un Konstantin Chryssanthakopoulos. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Amtsgericht Tiergarten, Berlin - Vācija. # Personu brīva pārvietošanās. # Lieta C-193/94.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1991. gada 16. aprīlī. # Upjohn Company un Upjohn NV pret Farzoo Inc. un J. Kortmann. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Lieta C-112/89.