title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 20.janvārī. # CLECE SA pret María Socorro Martín Valor un Ayuntamiento de Cobisa. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha - Spānija. # Sociālā politika - Direktīva 2001/23/EK - Uzņēmuma īpašnieka maiņa - Darba ņēmēju tiesību aizsardzība - "Īpašumtiesību nodošanas" jēdziens - Uzkopšanas darbība - Darbība, ko tieši nodrošina pašvaldība, pieņemot darbā jaunu personālu. # Lieta C-463/09.

text:
      Lieta C‑463/09
      CLECE SA
      pret
      María Socorro Martín Valor
      un
      Ayuntamiento de Cobisa
      (Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālā politika – Direktīva 2001/23/EK – Uzņēmumu pāreja – Darba ņēmēju tiesību aizsardzība – “Pārejas” jēdziens – Uzkopšanas darbība – Darbība, ko tieši nodrošina pašvaldība, pieņemot darbā jaunu personālu
      Sprieduma kopsavilkums
      Sociālā politika – Tiesību aktu tuvināšana – Uzņēmumu pāreja – Darba ņēmēju tiesību aizsardzība – Direktīva 2001/23 – Piemērošanas
            joma
      (Padomes Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts)
      Direktīvas 2001/23 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību
         vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka šie noteikumi nav piemērojami gadījumā, ja pašvaldība, kas iepriekš uzticējusi savu telpu uzkopšanu privātam
         uzņēmumam, nolemj izbeigt ar to noslēgto līgumu un pati veikt minēto telpu uzkopšanu, šim nolūkam pieņemot darbā jaunu personālu.

      Protams, uzkopšanas darbība var tikt uzskatīta par darbību, kas galvenokārt ir balstīta uz darbaspēku, un tādēļ darbinieku
         kopums, kuru noturīgi apvieno kopīga uzkopšanas darbība, var būt ekonomiska vienība, ja nav citu ražošanas faktoru. Tomēr
         vēl ir vajadzīgs, lai šīs vienības identitāte tiktu saglabāta pēc attiecīgā darījuma. Tomēr tas vien, ka darbības, ko veic
         privāts uzņēmums un pašvaldība, ir līdzīgas, pat identiskas, neļauj secināt, ka ir saglabāta ekonomiskās vienības identitāte.
         Proti, vienību nevar reducēt tikai uz tās veicamo darbību. Tās identitāte izriet no nedalāma elementu kopuma, piemēram, personāla,
         kas to veido, tās vadības, darba organizācijas, darbības metodēm vai arī – attiecīgā gadījumā – tās rīcībā esošajiem saimnieciskajiem
         resursiem. It īpaši ekonomiskās vienības identitāte nevar tikt saglabāta, ja iespējamais īpašumtiesību saņēmējs nepārņem lielāko
         tās personāla daļu.

      (sal. ar 39., 41. un 43. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 20. janvārī (*)

      Sociālā politika – Direktīva 2001/23/EK – Uzņēmumu pāreja – Darba ņēmēju tiesību aizsardzība – “Pārejas” jēdziens – Uzkopšanas darbība – Darbība, ko tieši nodrošina pašvaldība, pieņemot darbā jaunu personālu
      Lieta C‑463/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 20. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 25. novembrī, tiesvedībā

      CLECE SA
      pret
      María Socorro Martín Valor un

      Ayuntamiento de Cobisa.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents),

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Spānijas valdības vārdā – F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – J. Enegrāns [J. Enegren] un R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 26. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību
         aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību
         daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 82, 16. lpp.) 1. panta 1. punkta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā CLECE SA (turpmāk tekstā – “CLECE”) pret M. Martīnu Valoru [M. Martín Valor] un Ayuntamiento de Cobisa (Kobisas pašvaldība) saistībā ar M. Martīnas Valoras atlaišanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Ar Direktīvu 2001/23 tika kodificēta Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu
         attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka
         maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīvu 98/50/EK (OV L 201, 88. lpp.).

      4        Direktīvas 2001/23 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts, ka “ir jāparedz darbinieku aizsardzība darba devēja maiņas gadījumā,
         jo īpaši jānodrošina darbinieku tiesību aizsardzība”.

      5        Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu:

      “a)      Šī direktīva attiecas uz jebkuru uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju
         citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ;

      b)      saskaņā ar a) apakšpunktu un citiem šā panta noteikumiem īpašumtiesību nodošana šīs direktīvas nozīmē notiek tad, ja pāriet
         īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu ar mērķi turpināt
         saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība;

      c)      šī direktīva attiecas uz privātiem un valsts uzņēmumiem, kas iesaistīti saimnieciskā darbībā, neatkarīgi no tā, vai tie darbojas
         nolūkā gūt peļņu. Valsts pārvaldes iestāžu veikta administratīva pārkārtošana vai administratīvo funkciju pārdale starp valsts
         pārvaldes iestādēm nav īpašumtiesību pāreja šīs direktīvas nozīmē.”

      6        Minētās direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

      “Īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību
         pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam.”

      7        Direktīvas 2001/23 4. panta 1. punkta pirmās daļas teksts ir šāds:

      “Uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību nodošana pati par sevi nevar būt par
         pamatu atlaišanai, ko veic persona, kura nodod īpašumtiesības, vai īpašumtiesību saņēmējs. Šis noteikums nekavē atlaišanu,
         ko izraisa darbaspēka izmaiņas ekonomisku, tehnisku vai organizatorisku iemeslu dēļ.”

       Valsts tiesības
      8        Direktīva 2001/23 Spānijas tiesību sistēmā tika transponēta ar 44. pantu Karaļa 1995. gada 24. marta Likumdošanas dekrētā 1/1995,
         ar kuru ir apstiprināts Likums par darba ņēmēju statusu ar grozījumiem (Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores; 1995. gada 29. marta BOE Nr. 75, 9654. lpp.; turpmāk tekstā – “Darba ņēmēju statusa likums”).

      9        Darba ņēmēju statusa likuma 44. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Uzņēmuma, darba centra vai šī uzņēmuma autonomas ražotnes īpašnieka maiņa pati par sevi nav pamats darba tiesisko attiecību
         izbeigšanai. Jaunajam darba devējam ir jāpārņem iepriekšējā darba devēja tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma
         un sociālā nodrošinājuma, tostarp saistības attiecībā uz pensijām, ievērojot piemērojamajā speciālajā tiesiskajā regulējumā
         noteiktos nosacījumus, un vispārēji visi papildu sociālās aizsardzības pienākumi, kādiem bija pakļauta persona, kas nodod
         īpašumtiesības.

      2.      Šajā pantā tiek uzskatīts, ka īpašumtiesību nodošana notiek, ja pāriet īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu
         identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu, ar mērķi turpināt saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata
         vai palīgdarbība.”

      10      Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pantā ir noteikts:

      “Ja uzņēmums, kurā uzkopšanu nodrošina līguma slēdzējs, pats tieši pārņem šo dienestu, tam nav pienākuma paturēt darbā personālu,
         kurš sniedza šos pakalpojumus līgumslēdzēja koncesionāra vārdā, ja tas veic šos uzkopšanas darbus ar paša uzņēmuma darbinieku
         palīdzību; savukārt tad, ja uzkopšanas darbu veikšanai tam jāalgo jauni darbinieki, tam ir jāpārņem iepriekšējā līgumslēdzēja
         koncesionāra darba ņēmēji.”

       Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
      11      2003. gada 27. maijā CLECE, uzņēmums, kas sniedz uzkopšanas pakalpojumus, noslēdza ar Ayuntamiento de Cobisa līgumu par pašvaldības skolu un ēku uzkopšanas pakalpojumu sniegšanu, neparedzot noteikumu, ka attiecīgo pakalpojumu sniegšanai
         būtu vajadzīgs kāds “īpašs aprīkojums”.

      12      Kopš 2004. gada 25. marta, pamatojoties uz šo līgumu, M. Martīna Valora strādāja CLECE labā par apkopēju.

      13      2007. gada 9. novembrī Ayuntamiento de Cobisa paziņoja CLECE par savu lēmumu ar 2007. gada 31. decembri lauzt ar šo sabiedrību noslēgto līgumu.

      14      2008. gada 2. janvārī CLECE paziņoja M. Martīnai Valorai, ka ar 2008. gada 1. janvāri viņa tiek iekļauta Ayuntamiento de Cobisa personālā, jo kopš tā brīža šī pašvaldība nodrošinās uzkopšanu attiecīgajās ēkās. Proti, atbilstoši CLECE teiktajam saskaņā ar Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pantu Ayuntamiento de Cobisa pārņem visas šīs sabiedrības tiesības un pienākumus, kas ir saistīti ar attiecīgajām darba tiesiskajām attiecībām pamata lietā.

      15      Tajā pašā dienā M. Martīna Valora ieradās Ayuntamiento de Cobisa telpās, tomēr viņai netika atļauts tur strādāt. CLECE savukārt viņu nepārcēla nekādā citā darbā.

      16      2008. gada 10. janvārī Ayuntamiento de Cobisa ar darba biržas starpniecību šo telpu uzkopšanai pieņēma darbā piecus algotus darbiniekus.

      17      Tādējādi M. Martīna Valora cēla prasību Juzgado de lo Social N° 2 de Toledo [Toledo Sociālo lietu tiesā Nr. 2] pret CLECE un Ayuntamiento de Cobisa, lai tiktu atzīts viņas atlaišanas prettiesiskais raksturs.

      18      2008. gada 13. maija spriedumā Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo uzskatīja, ka Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pants nav piemērojams un ka tādēļ Ayuntamiento de Cobisa nevar iesūdzēt tiesā. Turklāt minētā tiesa atzina, ka CLECE prettiesiski ir atlaidusi M. Martīnu Valoru, un piesprieda CLECE viņu atjaunot darbā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi bija pirms atlaišanas, vai izmaksāt viņai kompensāciju EUR 6507,10
         apmērā. Katrā no šiem gadījumiem bija paredzēts izmaksāt arī parasto algu, ko M. Martīna Valora nebija saņēmusi.

      19      2008. gada 26. decembrī CLECE par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha [Kastīlijas–Lamančas Augstākajā tiesā]. Apelācijas sūdzībā CLECE tostarp apgalvoja, ka Ayuntamiento de Cobisa to aizstāj darba tiesiskajās attiecībās ar M. Martīnu Valoru atbilstoši Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pantam,
         to lasot kopā ar Darba ņēmēju statusa likuma 44. pantu un tās minēto judikatūru.

      20      Iesniedzējtiesa norāda, ka būtībā no judikatūras, kas apkopota Tribunal Supremo 2008. gada 10. decembra spriedumā, izriet, ka koplīguma par ēku un telpu uzkopšanu noteikumi nav piemērojami galvenajam uzņēmumam,
         kurš veic atšķirīgu darbību un kurš, izbeidzot līgumu, kas noslēgts ar uzkopšanas uzņēmumu, nolemj tieši nodrošināt savu paša
         telpu uzkopšanu, ņemot vērā, ka šis galvenais uzņēmums nav uzskatāms par tādu, kurš ietilptu šā koplīguma piemērošanas jomā.

      21      Šādos apstākļos iesniedzējtiesai rodas jautājums par to, vai gadījumā, ja pašvaldība nolemj, izmantojot pašas personālu, nodrošināt
         savu dažādo telpu uzkopšanu, ir piemērojams Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, ja šo darbību saskaņā
         ar lauzto līgumu iepriekš veicis uzkopšanas uzņēmums, ja minētais galvenais uzņēmumus šo uzkopšanas darbu veikšanai pieņēmis
         darbā jaunu personālu un ja koplīgums par ēku un telpu uzkopšanu, kurā ir paredzēts pienākums šādā situācijā pārņemt darba
         tiesiskās attiecības, šai pašvaldībai nav piemērojams.

      22      It īpaši iesniedzējtiesa jautā, vai pamata lietā rodas tiesiskas sekas, kas izriet no Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta
         a) un b) apakšpunkta piemērošanas, lai arī Koplīgums par Toledo ēku un telpu uzkopšanu nav piemērojams Ayuntamiento de Cobisa un lai arī šī pašvaldība ir publisko tiesību darba devējs, kā rezultātā saskaņā ar Spānijas konstitūcijas 103. panta 3. punktu
         darba tiesiskajām attiecībām rodas savas īpatnības.

      23      Šajos apstākļos Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai gadījums, kad pašvaldība pārņem vai uzņemas savu dažādo telpu uzkopšanas darbību, ko iepriekš veica līgumslēdzējs uzņēmums
         un kuras veikšanai pašvaldība pieņem darbā jaunu personālu, ietilpst Direktīvas [2001/23] piemērošanas jomā, kā tā definēta
         tās 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      24      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir interpretējami
         tādējādi, ka šie noteikumi ir piemērojami gadījumā, ja pašvaldība, kas savu telpu uzkopšanu iepriekš uzticēja privātam uzņēmumam,
         nolemj izbeigt ar to noslēgto līgumu un pati veikt šos uzkopšanas darbus, šim nolūkam pieņemot darbā jaunu personālu.

      25      Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu šī direktīva ir piemērojama publisko
         tiesību uzņēmumiem, kas veic saimniecisko darbību, neatkarīgi no tā, vai tie darbojas nolūkā gūt peļņu.

      26      Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka tas vien, ka īpašumtiesību saņēmējs ir publisko tiesību juridiska persona, šajā gadījumā
         pašvaldība, neļauj izslēgt, ka pastāv īpašumtiesību nodošana, kura ietilpst Direktīvas 2001/23 piemērošanas jomā (skat. Tiesas
         2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑175/99 Mayeur, Recueil, I‑7755. lpp., 29., 33. un 34. punkts, kā arī 2010. gada 29. jūlija spriedumu lietā C‑151/09 UGT‑FSP, Krājums, I‑7587. lpp., 23. punkts).

      27      Līdz ar to tas, ka viena no ieinteresētajām personām – kā pamata tiesvedībā – ir pašvaldība, pats par sevi nenozīmē, ka Direktīva 2001/23
         nevar būt piemērojama.

      28      Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu šī direktīva ir piemērojama attiecībā uz jebkuru uzņēmuma,
         uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas
         vai uzņēmumu apvienošanas dēļ.

      29      Šajā ziņā no iedibinātās judikatūras izriet, ka minētās tiesību normas piemērojamība nevar tikt izvērtēta, pamatojoties uz
         literāro interpretāciju vien. Atšķirību direktīvas valodu versijās un dažādā īpašumtiesību līgumiskas nodošanas jēdziena satura
         valstu tiesībās dēļ Tiesa šo jēdzienu ir interpretējusi pietiekami plaši, tādējādi rīkojoties saskaņā ar direktīvas mērķi,
         kas – kā izriet no tās preambulas 3. apsvēruma – ir aizsargāt darbiniekus to uzņēmuma īpašnieku maiņas gadījumā (šajā ziņā
         skat. 2007. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑458/05 Jouini u.c., Krājums, I‑7301. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīva 77/187, kas kodificēta ar Direktīvu 2001/23, ir piemērojama visos iespējamajos
         gadījumos, kur līgumisko attiecību ietvaros mainās par uzņēmuma darbību atbildīgās fiziskās vai juridiskās personas, kas uzņemas
         darba devēja saistības attiecībās ar uzņēmuma darba ņēmējiem (skat. 1996. gada 7. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑171/94
         un C‑172/94 Merckx un Neuhuys, Recueil, I‑1253. lpp., 28. punkts, kā arī 1998. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑127/96, C‑229/96 un C‑74/97 Hernández Vidal u.c., Recueil, I‑8179. lpp., 23. punkts).

      31      Tāpat Tiesa ir uzskatījusi, ka Direktīvas 77/187 piemērošanas jomā var ietilpt gadījums, kad uzņēmums, kurš savu telpu vai
         to daļu uzkopšanai ir izmantojis cita uzņēmuma pakalpojumus, nolemj izbeigt ar šo uzņēmumu noslēgto līgumu un turpmāk pats
         veikt šos darbus (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Hernández Vidal u.c., 25. punkts).

      32      Līdz ar to nevar automātiski izslēgt iespēju, ka Direktīva 2001/23 ir piemērojama tādos apstākļos kā pamata lietā, kad pašvaldība
         nolemj vienpusēji lauzt ar privātu uzņēmumu noslēgto līgumu un pati veikt uzkopšanas darbus, kurus tā bija uzticējusi šim
         uzņēmumam.

      33      Tomēr, lai Direktīva 2001/23 būtu piemērojama, saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu īpašumtiesības
         ir jānodod attiecībā uz ekonomisku vienību, kas pēc īpašnieka maiņas saglabā savu identitāti.

      34      Lai noteiktu, vai šāda vienība saglabā savu identitāti, ir jāņem vērā visi faktiskie apstākļi, kas raksturo attiecīgo darījumu,
         tostarp attiecīgā uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības veids, tas, vai notiek ķermeniska īpašuma – tāda kā ēkas un kustamais īpašums
         – nodošana, bezķermeniska īpašuma vērtība nodošanas brīdī, tas, vai jaunais uzņēmuma direktors pārņem personāla vairākumu
         un vai notiek klientu nodošana, kā arī pirms un pēc nodošanas veikto darbību līdzīguma pakāpe un šo darbību iespējamās pārtraukšanas
         ilgums. Tomēr šie elementi ir tikai daļa no vērtējamajiem aspektiem, un tādēļ tos nevar vērtēt atsevišķi (it īpaši skat. 1986. gada
         18. marta spriedumu lietā 24/85 Spijkers, Recueil, 1119. lpp., 13. punkts; 1992. gada 19. maija spriedumu lietā C‑29/91 Redmond Stichting, Recueil, I‑3189. lpp., 24. punkts; 1997. gada 11. marta spriedumu lietā C‑13/95 Süzen, Recueil, I‑1259. lpp., 14. punkts, kā arī 2003. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑340/01 Abler u.c., Recueil, I‑14023. lpp., 33. punkts).

      35      Tiesa iepriekš ir norādījusi, ka atsevišķās nozarēs ekonomiskā vienība ir spējīga darboties bez nozīmīgiem materiāliem vai
         nemateriāliem aktīviem un tādējādi šādas vienības identitātes saglabāšana pēc to ietekmējoša darījuma pēc savas būtības nevar
         būt atkarīga no šādu aktīvu nodošanas (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Süzen, 18. punkts; apvienotajās lietās Hernández Vidal u.c., 31. punkts, un lietā UGT‑FSP, 28. punkts).

      36      Tādējādi Tiesa ir nospriedusi: tā kā noteiktās nozarēs, kurās darbība galvenokārt ir balstīta uz darbaspēku, darbinieku kopums,
         kuru noturīgi apvieno kopīga darbība, var būt ekonomiska vienība, šāda vienība var saglabāt savu identitāti pēc īpašumtiesību
         pārejas tad, kad jaunais uzņēmuma vadītājs ne tikai turpina veikt attiecīgo darbību, bet arī pārņem skaita un kompetenču ziņā
         būtisku tā personāla daļu, ko tā priekštecis bija pieņēmis darbā tieši šīs darbības veikšanai. Šādā gadījumā jaunais uzņēmuma
         vadītājs pārņem organizēto elementu kopumu, kas tam ļaus stabili veikt visas vai dažas uzņēmuma, kurš nodod īpašumtiesības,
         darbības (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Süzen, 21. punkts, un apvienotajās lietās Hernández Vidal u.c., 32. punkts; 1998. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑173/96 un C‑247/96 Hidalgo u.c., Recueil, I‑8237. lpp., 32. punkts; 2002. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑51/00 Temco, Recueil, I‑969. lpp., 33. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā UGT‑FSP, 29. punkts).

      37      Šajā ziņā – kā izriet no šā sprieduma 31. punkta – nav lielas nozīmes tam, vai būtiskas personāla daļas pārņemšana notiek
         līgumiskas nodošanas ietvaros, par kuru vienojas uzņēmums, kas nodod īpašumtiesības, un īpašumtiesību saņēmējs, vai arī tā
         izriet no agrākā uzņēmuma vadītāja vienpusēja lēmuma lauzt nodotā personāla darba līgumus, pēc kura tiek pieņemts jaunā uzņēmuma
         vienpusējs lēmums to pašu uzdevumu veikšanai pieņemt tā paša personāla lielāko daļu.

      38      Proti, ja gadījumā, kad tiek pārņemta būtiska personāla daļa, tas, vai pastāv nodošana Direktīvas 2001/23 izpratnē, būtu atkarīgs
         tikai no tā, vai šīs nodošanas pamatā ir līgums, tad tas, vai darbinieki ir aizsargāti, kā paredzēts šajā direktīvā, tiktu
         atstāts uzņēmumu vadītāju ziņā un viņi, nenoslēdzot līgumus, varētu izvairīties no minētās direktīvas piemērošanas, pārkāpjot
         nodoto darbinieku tiesības, kas tomēr ir garantētas Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktā.

      39      Protams, kā izriet no Tiesas judikatūras, tāda uzkopšanas darbība kā pamata lietā var tikt uzskatīta par darbību, kas galvenokārt
         ir balstīta uz darbaspēku (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Hernández Vidal u.c., 27. punkts; apvienotajās lietās Hidalgo u.c., 26. punkts, kā arī lietā Jouini u.c., 32. punkts), un tādēļ darbinieku kopums, kuru noturīgi apvieno kopīga uzkopšanas darbība, var būt ekonomiska vienība,
         ja nav citu ražošanas faktoru (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Hernández Vidal u.c., 27. punkts). Tomēr vēl ir vajadzīgs, lai šīs vienības identitāte tiktu saglabāta pēc attiecīgā darījuma.

      40      Šajā ziņā no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka, lai pati veiktu savu skolu un ēku uzkopšanas darbības,
         kas iepriekš tika uzticētas CLECE, Ayuntamiento de Cobisa pieņēma darbā jaunu personālu, nepārņemot CLECE iepriekš šim darbam pieņemtos darbiniekus, ne arī kādus šā uzņēmuma materiālos vai nemateriālos aktīvus. Šādos apstākļos vienīgais
         faktors, kas veido saikni starp CLECE veiktajām un Ayuntamiento de Cobisa pārņemtajām darbībām, ir attiecīgo darbību priekšmets, proti, telpu uzkopšana.

      41      Tomēr tas vien, ka darbības, ko veica CLECE un Ayuntamiento de Cobisa, ir līdzīgas, pat identiskas, neļauj secināt, ka ir saglabāta ekonomiskās vienības identitāte. Proti, vienību nevar reducēt
         tikai uz tās veicamo darbību. Tās identitāte izriet no nedalāma elementu kopuma, piemēram, personāla, kas to veido, tās vadības,
         darba organizācijas, darbības metodēm vai arī – attiecīgā gadījumā – tās rīcībā esošajiem saimnieciskajiem resursiem (šajā
         ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Süzen, 15. punkts; apvienotajās lietās Hernández Vidal u.c., 30. punkts, kā arī apvienotajās lietās Hidalgo u.c., 30. punkts). It īpaši tādas ekonomiskās vienības identitāte kā pamata lietā, kas galvenokārt ir balstīta uz darbaspēku,
         nevar tikt saglabāta, ja iespējamais īpašumtiesību saņēmējs nepārņem lielāko tā personāla daļu.

      42      Līdz ar to, neskarot valsts aizsardzības noteikumu iespējamo piemērojamību, tas vien, ka pamata lietā Ayuntamiento de Cobisa pārņēma uzkopšanas darbības, kas iepriekš bija uzticētas CLECE, pats par sevi neliecina par nodošanas pastāvēšanu Direktīvas 2001/23 izpratnē.

      43      Tādēļ uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka šie noteikumi nav piemērojami gadījumā, ja pašvaldība, kas iepriekš uzticējusi savu telpu uzkopšanu privātam uzņēmumam,
         nolemj izbeigt ar to noslēgto līgumu un pati veikt minēto telpu uzkopšanu, šim nolūkam pieņemot darbā jaunu personālu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību
            aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 1. panta 1. punkta
            a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šie noteikumi nav piemērojami gadījumā, ja pašvaldība, kas iepriekš uzticējusi
            savu telpu uzkopšanu privātam uzņēmumam, nolemj izbeigt ar to noslēgto līgumu un pati veikt minēto telpu uzkopšanu, šim nolūkam
            pieņemot darbā jaunu personālu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 3.decembrī. # Nestlé Waters France pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Absolūts atteikuma pamatojums. # Lieta T-305/02.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1994. gada 30. novembrī. # Helena Correia pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Atlaišana. # Lieta T-568/93.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 28.oktobrī. # X-Technology R & D Swiss GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "First-On-Skin" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "FIRST" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-273/08.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2009. gada 28. oktobra spriedums – X‑Technology R & D Swiss/ITSB – Ipko-Amcor (“First-On-Skin”)
      (lieta T‑273/08)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “First-On-Skin” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “FIRST” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 26. 42. un
         43. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2008. gada 15. maija lēmumu lietā R 281/2007‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               X‑Technology R & D Swiss GmbH
                un
               Ipko-Amcor BV
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               X‑Technology R & D Swiss GmbH

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “First-On-Skin” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 18., 23. un 25. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 4019981

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Ipko-Amcor BV

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               vārdiska preču zīme “FIRST” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē (Beniluksa reģistrācija Nr. 401666); iebildumi ir
                  vērsti pret reģistrāciju 25. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               Iebildumu nodaļas lēmumu atcelt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  			atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 13.septembrī.#Yolanda Del Cerro Alonso pret Osakidetza-Servicio Vasco de Salud.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián - Spānija.#Direktīva 1999/70/EK - Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula - Nediskriminācijas princips - "Darba nosacījumu" jēdziens - Piemaksas par darba stāžu - Ietveršana - Atšķirīgu attieksmi pamatojoši objektīvi iemesli - Neesamība.#Lieta C-307/05.

text:
      Lieta C‑307/05
      Yolanda      Del      Cerro      Alonso
      pret
      Osakidetza‑Servicio      Vasco      de      Salud
      (JuzgadodeloSocialnº1deSanSebastián lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 1999/70/EK – Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula – Nediskriminācijas princips – “Darba nosacījumu” jēdziens – Piemaksas par darba stāžu – Ietveršana – Atšķirīgu attieksmi pamatojoši objektīvi iemesli – Neesamība
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. PoiaresMaduro] secinājumi, sniegti 2007. gada 10. janvārī

      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 13. septembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70
      (EKL 249. panta trešā daļa; Padomes Direktīvas 1999/70 preambulas 17. apsvērums un 2. panta pirmā daļa)
      2.     Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70
      (EKL 137. panta 5. punkts; Padomes Direktīvas 1999/70 pielikuma 4. klauzulas 1. punkts)
      3.     Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70
      (Padomes Direktīvas 1999/70 pielikuma 4. klauzulas 1. punkts)
      1.     Gan no Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku un tās pielikumā iekļautā pamatnolīguma teksta, gan no to struktūras
         un mērķa izriet, ka tajos minētās prasības ir paredzētas piemērošanai arī ar pārvaldes iestādēm un citām publiskā sektora
         struktūrām noslēgtiem noteikta laika darba līgumiem un darba attiecībām.

      Ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu, kas ir daļa no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, nozīmi,
         šīs direktīvas un pamatnolīguma noteikumi, kas paredzēti, lai noteikta laika darba ņēmējiem nodrošinātu tādas pašas priekšrocības,
         kādas ir paredzētas salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, izņemot gadījumus, kad atšķirīgu attieksmi pamato objektīvi
         iemesli, ir jāatzīst par vispārpiemērojamiem, jo tie ir Kopienu sociālo tiesību normas ar īpašu nozīmi, kas ir jāpiemēro katram
         darba ņēmējam kā minimālās aizsardzības prasības.

      Līdz ar to Direktīva un pamatnolīgums ir piemērojami visiem darba ņēmējiem, kas sniedz pakalpojumus pret atlīdzību, pamatojoties
         uz noteikta laika darba attiecībām, kas tās saista ar viņu darba devēju.

      Apstāklim, ka attiecīgais amats ir kvalificējams par “štatu” atbilstoši valsts tiesību normām un ka tam ir raksturīgas atsevišķas
         attiecīgās dalībvalsts civildienesta pazīmes, šajā gadījumā nav nozīmes, lai būtiski neapdraudētu Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma
         lietderīgo iedarbību un tos vienveidīgi piemērotu dalībvalstīs, tām paredzot iespēju pēc savas iniciatīvas atsevišķām personu
         kategorijām nepiemērot šajos Kopienu tiesību aktos paredzēto aizsardzību. Kā tas izriet ne tikai no EKL 249. panta trešās
         daļas, bet arī no Direktīvas 1999/70 2. panta pirmās daļas, aplūkojot to kopā ar šīs direktīvas preambulas septiņpadsmito
         apsvērumu, dalībvalstīm ir jānodrošina Kopienu tiesību normās paredzētais rezultāts.

      (sal. ar 25. un 27.–29. punktu)
      2.     Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā iekļautā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas
         1. punktā minētais “darba nosacījumu” jēdziens ir interpretējams tādējādi, ka tas var būt pamats tādam prasījumam, ar ko noteikta
         laika darba ņēmējam tiek prasīts piešķirt piemaksu par darba stāžu, kas valsts tiesību aktos ir paredzēta tikai pastāvīgiem
         darba ņēmējiem.

      Pirmkārt, pamatnolīgumā ir paredzēts piemērot nediskriminācijas principu noteikta laika darba ņēmējiem, lai šāda veida darba
         attiecības darba devējs neizmantotu nolūkā šādiem darba ņēmējiem liegt pastāvīgiem darba ņēmējiem paredzētās tiesības. Šo
         Kopienu sociālo tiesību principu nedrīkst interpretēt šauri.

      Otrkārt, EKL 137. panta 5. punktā minēto “darba samaksas” izņēmumu, kas ir jāinterpretē šauri, nedrīkst attiecināt uz jebkuru
         jautājumu, kas jebkādi ir saistīts ar atalgojumu, lai lielā mērā nemazinātu dažu EKL 137. panta 1. punktā minēto jomu nozīmi.

      (sal. ar 37.–41. un 48. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.     Direktīvas 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā iekļautā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas
         1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgiem
         darba ņēmējiem, kas ir pamatota tikai ar to, ka šāda attieksme ir paredzēta dalībvalsts tiesību aktā vai tiesiskajā regulējumā,
         vai kolektīvajā līgumā, ko ir parakstījuši darba ņēmēju arodbiedrību pārstāvji un attiecīgais darba devējs.

      Minētajā klauzulā iekļautais jēdziens “objektīvi iemesli” liek attiecīgo nevienlīdzīgo attieksmi pamatot ar precīziem un konkrētiem
         apstākļiem, kas raksturo attiecīgo darba nosacījumu īpašā kontekstā, kurā šis nosacījums tiek aplūkots, pamatojoties uz objektīviem
         un pārskatāmiem kritērijiem, lai pārliecinātos, vai šī nevienlīdzība atbilst reālajai vajadzībai, tā ir piemērota izvirzītā
         mērķa sasniegšanai un šajā sakarā ir nepieciešama.

      (sal. ar 58. un 59. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 13. septembrī (*)

      Direktīva 1999/70/EK – Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula – Nediskriminācijas princips – “Darba nosacījumu” jēdziens – Piemaksas par darba stāžu – Ietveršana – Atšķirīgu attieksmi pamatojoši objektīvi iemesli – Neesamība
      Lieta C‑307/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 6. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 4. augustā, tiesvedībā

      Yolanda Del Cerro Alonso
      pret
      Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), J. Klučka [J. Klučka], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 21. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Del Cerro Alonso vārdā – A. Angoitija Lopess [A. Angoitia López], abogado,

      –       Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud vārdā – R. Nabahass Kardenals [R. Navajas Cardenal], abogado,

      –       Spānijas valdības vārdā – H. Rodrigess Karkamo [J. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      –       Īrijas vārdā – D. Dž. O’Hagans [D. J. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz E. Kolinss [A. Collins], SC, E. Kerrs [A. Kerr], BL, F. O’Dabgeils [F. O’Dubhghaill], BL, M. Henegans [M. Heneghan], state’s solicitor, un Dž. Gormlijs [J. Gormley], advisory counsel,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz M. Masella Duči Teri [M. Massella Ducci Teri], avvocato dello Stato,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – T. Herisa [T. Harris], pārstāve, kurai palīdz T. Vards [T. Ward] un K. Smita [K. Smith], barristers,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. van Bēks [M. van Beek] un R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 10. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 4. klauzulas 1. punkta interpretāciju 1999. gada 18. martā noslēgtajā pamatnolīgumā
         par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kas pievienots pielikumā Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvai
         1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp.).

      2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Del Sero Alonso [Del Cerro Alonso] un viņas darba devēju Osakidetza-Servicio Vasco de Salud (turpmāk tekstā – “Osakidetza”) par piemaksu par darba stāžu piešķiršanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Atbilstoši pamatnolīguma 1. klauzulai, tās “mērķis ir:
      a)      uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
      b)      radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību
         tiesisko pārmantojamību”.

      4       Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punktā ir paredzēts:
      “Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem
         līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.”

      5       Atbilstoši pamatnolīguma 3. klauzulai “šajā nolīgumā:
      1)      “noteikta laika darba ņēmējs” ir persona, kurai ir darba līgums vai darba attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba
         devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa
         iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās;

      2)      “salīdzināmais pastāvīgais darba ņēmējs” ir darba ņēmējs, kam tajā pašā uzņēmumā ir darba attiecības vai darba līgums uz nenoteiktu
         laiku un kas nodarbināts tajā pašā vai līdzīgā profesijā, pienācīgi ņemot vērā kvalifikācijas/iemaņas. [..]”

      6       Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ir noteikts:
      “Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības
         uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem
         nosacījumiem nav objektīva pamata [ja atšķirīgus nosacījumus pamato objektīvi iemesli].”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7       Spānijas veselības aprūpes sistēmas štata darba ņēmējiem piemērojamie pamatnoteikumi ir ietverti 2003. gada 16. decembra likumā
         Nr. 55/2003 par pamatnoteikumiem veselības aprūpes dienestos nodarbinātajiem štata darba ņēmējiem (Ley 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud, BOE Nr. 301, 17.12.2003., 44742. lpp.).

      8       Kā tas izriet no Likuma Nr. 55/2003 1. panta, likuma mērķis ir noteikt civildienesta speciālā režīma pamata normas, kas attiecas
         uz valsts veselības aprūpes sistēmā ietilpstošo dienestu štata darba ņēmējiem.

      9       Likuma Nr. 55/2003 2. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Šo likumu piemēro štata darba ņēmējiem, kas ir nodarbināti autonomo kopienu veselības aprūpes dienestu sanitārajos centros
         vai iestādēs, vai arī valsts vispārējās pārvaldes sanitārajos centros vai dienestos.”

      10     Likuma Nr. 55/2003 8. un 9. pantā ir nodalīti “pastāvīgie štata darba ņēmēji” un “pagaidu štata darba ņēmēji”.
      11     Likuma Nr. 55/2003 41. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “štata darba ņēmēju atalgojumu veido pamatatalgojums un papildu atalgojums”.
         Atbilstoši šī likuma 42. panta 1. punktam pamatatalgojums ietver pamatalgu, prēmijas un trīsgades piemaksas, kuras piešķir
         par katriem trīs nostrādātajiem gadiem.

      12     Likuma Nr. 55/2003 44. pantā ir noteikts:
      “Pagaidu štata darba ņēmēji saņem visu pamatatalgojumu un papildu atalgojumu, kas attiecīgajā veselības aprūpes dienestā atbilst
         darba ņēmēja amatam, izņemot trīsgades piemaksas.”

      13     Basku autonomajā kopienā pamata tiesiskais regulējums, kas ir piemērojams štata darba ņēmējiem, ir ieviests ar 2000. gada
         21. novembra Dekrētu Nr. 231/2000 par Osakidetza-Servicio Vasco de Salud darba ņēmēju darba nosacījumus reglamentējošā nolīguma apstiprināšanu (Decreto 231/2000 de 21 de noviembre, por el que se aprueba el Acuerdo regulador de las condiciones de trabajo del personal
            de Osakidetza-Servicio Vasco de Salud; BOPV Nr. 234, 07.12.2000., 21912. lpp.). Osakidetza darba ņēmēju darba nosacījumus reglamentējošā nolīguma, kas pievienots minētajam dekrētam, 74. pantā ir paredzēts, ka trīsgades
         piemaksu saņemšanai darba ņēmējam ir jābūt piederīgam “pastāvīgo štata darba ņēmēju” kategorijai.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14     No Tiesai iesniegtajiem iesniedzējtiesas lietas materiāliem izriet, ka Del Sero Alonso vairāk nekā divpadsmit gadus no 1990. gada
         1. februāra līdz 2004. gada 30. jūnijam strādāja par administratīvo palīgdarbinieku dažādās Basku zemes veselības aprūpes
         sistēmas slimnīcās un ka viņa visā šajā laika posmā bija pieskaitīta “pagaidu štata darba ņēmējiem”.

      15     Nokārtojusi atbilstošos atlases pārbaudījumus, Del Sero Alonso no 2004. gada 1. jūlija ieņēma Basku zemes veselības aprūpes
         sistēmas slimnīcā administratīvā palīgdarbinieka amatu kā “pastāvīgs štata darba ņēmējs”.

      16     2004. gada 7. jūlijā attiecīgā persona lūdza atzīt dienestā iepriekš nostrādātos divpadsmit gadus, kas dod tiesības uz četrām
         trīsgadu piemaksām. Viņas darba devējs, Osakidetza, atzina par pamatotu viņas lūgumu un apstiprināja viņas stāžu no 1992. gada 17. aprīļa. Del Sero Alonso atalgojums tādējādi
         tika paaugstināts par četrām trīsgadu piemaksām, sākot ar 2004. gada 1. jūliju, kad tā tika iecelta amatā.

      17     2004. gada 12. novembrī Del Sero Alonso iesniedza jaunu lūgumu tai izmaksāt trīsgades piemaksas, kas bija jāizmaksā gadā pirms
         viņas iecelšanas amatā, kas kopā sasniedz summu EUR 1167,94 apmērā. Šajā sakarā viņa atsaucas uz trešo papildu noteikumu 1989. gada
         29. septembra Karaļa dekrētā Nr. 1181/1989 par piemērošanas normu pieņemšanu 26. decembra Likumam Nr. 70/1978 par Valsts veselības
         institūta darba ņēmēju iepriekš sniegto pakalpojumu valsts pārvaldē atzīšanu (Real Decreto 1181/1989 por el que se dictan normas de aplicación de la Ley 70/1978, de 26 de diciembre, de Reconocimiento
            de servicios previos en la Administración Pública al personal estatutario del Instituto Nacional de la Salud, BOE Nr. 237, 03.10.1989., 30952. lpp.), kurā ir paredzēts, ka dienestā pavadītā darba stāža atzīšanas ekonomiskās sekas ar atpakaļejošu
         spēku var attiecināt uz viena gada laika posmu pirms pieteikuma par iepriekšējā dienesta atzīšanu iesniegšanas.

      18     Tā kā atbilde uz šo lūgumu netika sniegta, attiecīgā persona vērsās iesniedzējtiesā, būtībā norādot, ka atteikums viņai ar
         atpakaļejošu spēku piemērot dienestā pavadītā darba stāža atzīšanas ekonomiskās sekas veido “pagaidu štata darba ņēmēju” diskrimināciju
         salīdzinājumā ar “pastāvīgajiem štata darba ņēmējiem”.

      19     Osakidetza nepiekrita šādai pretenzijai, jo Dekrētā Nr. 231/2000 ir paredzēts obligāts nosacījums trīsgades piemaksu saņemšanai, atbilstoši
         kuram attiecīgajai personai ir jābūt “pastāvīga štata darba ņēmēja” statusam. Tā ka Del Sero Alonso šādu statusu ieguva tikai
         2004. gada 1. jūlijā, minētās piemaksas viņa var saņemt tikai no šīs dienas.

      20     Iesniedzējtiesa jautā, vai prasītājai pamata lietā, pamatojoties uz pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā minēto nediskriminācijas
         principu, ir piemērojams labvēlīgāks risinājums par to, ko panāk, piemērojot valsts tiesību normas.

      21     Šajā sakarā tomēr ir svarīgi noskaidrot, vai jēdziens “darba nosacījumi” minētās normas nozīmē ietver darba ņēmēja saņemto
         atalgojumu.

      22     Turklāt iesniedzējtiesa šaubās par to, vai tiesību aktos vai sociālo partneru nolīgumā paredzētā atšķirīgā attieksme pret
         “pagaidu štata darba ņēmēju” un “pastāvīgu štata darba ņēmēju” ir “objektīvs iemesls” šī paša nolīguma punkta nozīmē.

      23     Šajos apstākļos Juzgado de lo Social n° 1 de San Sebastián nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīva 1999/70/EK, paredzot, ka pagaidu darba ņēmējiem nedrīkst piemērot mazāk labvēlīgus noteikumus nekā pastāvīgiem
         darba ņēmējiem, attiecas arī uz ekonomiska rakstura nosacījumiem?

      Apstiprinošas atbildes gadījumā:
      2)      Vai tas, ka 44. pants [..] likumā Nr. 55/2003 [..] liedz prasīt piemaksu par darba stāžu, ko piešķir pastāvīgiem darba ņēmējiem,
         ir pietiekami objektīvs iemesls?

      3)      Vai starp darba ņēmēju arodbiedrību pārstāvjiem un administrāciju noslēgtie nolīgumi ir pietiekami objektīvs iemesls, lai
         pagaidu darba ņēmējiem nepiešķirtu piemaksu par darba stāžu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      24     Lai sniegtu lietderīgu atbildi uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, vispirms ir jāpārbauda, vai tāds darba ņēmējs kā
         prasītāja pamata lietā pieder darba ņēmējiem, kam ir piemērojama Direktīva 1999/70, un darba ņēmējiem, kam piemēro pamatnolīgumu.

      25     Šajā sakarā Tiesa jau ir atzinusi, ka gan no Direktīvas 1999/70 teksta un pamatnolīguma teksta, gan no to struktūras un mērķa
         izriet, ka tajos minētās prasības ir paredzētas piemērošanai arī ar pārvaldes iestādēm un citām publiskā sektora struktūrām
         noslēgtiem noteikta laika darba līgumiem un darba attiecībām (2006. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑212/04 Adeneler u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 54.–57. punkts, kā arī 2006. gada 7. septembra spriedums lietā C‑53/04 Marrosu un Sardino, Krājums, I‑7213. lpp., 40.–43. punkts, un 2006. gada 7. septembra spriedums lietā C‑180/04 Vassallo, Krājums, I‑7251. lpp., 32.–35. punkts).

      26     Turklāt ir jāpiebilst, kā tas izriet no pamatnolīguma 1. klauzulas, ka tā mērķis ir ne tikai izveidot kārtību, lai novērstu
         noteikta laika secīgu līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgu izmantošanu, bet arī nodrošināt nediskriminācijas principa ievērošanu
         saistībā ar noteikta laika darbu.

      27     Ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu, kas ir daļa no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, nozīmi,
         Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma noteikumi, kas paredzēti, lai noteikta laika darba ņēmējiem nodrošinātu tādas pašas priekšrocības,
         kādas ir paredzētas salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, izņemot gadījumus, kad atšķirīgu attieksmi pamato objektīvi
         iemesli, ir jāatzīst par vispārpiemērojamiem, jo tie ir Kopienu sociālo tiesību normas ar īpašu nozīmi, kas ir jāpiemēro katram
         darba ņēmējam kā minimālās aizsardzības prasības.

      28     Līdz ar to Direktīva 1999/70 un pamatnolīgums ir piemērojami visiem darba ņēmējiem, kas sniedz pakalpojumus pret atlīdzību,
         pamatojoties uz noteikta laika darba attiecībām, kas tās saista ar viņu darba devēju.

      29     Apstāklim, ka attiecīgais amats ir kvalificējams par “štatu” atbilstoši valsts tiesību normām un ka tam ir raksturīgas atsevišķas
         attiecīgās dalībvalsts civildienesta pazīmes, šajā gadījumā nav nozīmes, lai būtiski neapdraudētu Direktīvas 1999/70 un pamatnolīguma
         lietderīgo iedarbību un tos vienveidīgi piemērotu dalībvalstīs, tām paredzot iespēju pēc savas iniciatīvas atsevišķām personu
         kategorijām nepiemērot šajos Kopienu tiesību aktos paredzēto aizsardzību (pēc analoģijas skat. 2003. gada 9. septembra spriedumu
         lietā C‑151/02 Jaeger, Recueil, I‑8389. lpp., 58. un 59. punkts, kā arī 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 99. punkts). Kā tas izriet ne tikai no EKL 249. panta trešās daļas, bet arī no Direktīvas 1999/70
         2. panta pirmās daļas, aplūkojot to kopā ar šīs direktīvas preambulas septiņpadsmito apsvērumu, dalībvalstīm ir jānodrošina
         Kopienu tiesību normās paredzētais rezultāts (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Adeneler u.c., 68. punkts).

      30     Tā kā nav apstrīdams, ka Del Sero Alonso vairāk nekā divpadsmit gadus strādāja dažādās Basku zemes veselības aprūpes sistēmas
         slimnīcās kā pagaidu štata darba ņēmēja un ka, turklāt pamata lietā tiek salīdzināts pagaidu štata darba ņēmējs un pastāvīgais
         štata darba ņēmējs, prasītājai pamata lietā ir piemērojama Direktīva 1999/70 un pamatnolīgums.

       Par pirmo jautājumu
      31     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā minētais “darba nosacījumu” jēdziens
         ir interpretējams tādējādi, ka tas var būt pamats tādam prasījumam, kāds tiek aplūkots pamata lietā, ar ko noteikta laika
         darba ņēmējam tiek prasīts piešķirt piemaksu par darba stāžu, kas valsts tiesību aktos ir paredzēta tikai pastāvīgiem darba
         ņēmējiem.

      32     Spānijas valdība, Īrija un Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka uz šo jautājumu būtu jāatbild noliedzoši, ievērojot EKL
         137. panta 5. punkta teksta interpretāciju 2005. gada 1. decembra spriedumā lietā C‑14/04 Dellas u.c. (Krājums, I‑10253. lpp., 39. punkts).

      33     Vispirms ir jākonstatē, ka Eiropas Savienības Padome, pieņemot Direktīvu 1999/70, lai ieviestu pamatnolīgumu, balstījās uz
         EKL 139. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka Kopienu līmenī noslēgtos nolīgumus īsteno EKL 137. pantā minētajās jomās.

      34     To jomu vidū, kurās EKL 137. panta 2. punkts Padomei dod tiesības ar direktīvām noteikt minimālās prasības, lai īstenotu EKL
         136. pantā minētos mērķus, kuru vidū ir norādīta darba ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabošana un viņu atbilstoša sociālā
         aizsardzība, šajā EKL 137. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir minēti “darba nosacījumi”.

      35     Tomēr atbilstoši 5. punktam EKL 137. panta noteikumi “neattiecas uz darba samaksu, uz tiesībām apvienoties, uz tiesībām streikot
         vai uz tiesībām pieteikt lokautus”.

      36     Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka atbilstoši pamatnolīguma 1. klauzulas a) punktam tā mērķis ir “uzlabot noteikta darba
         laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu”. Pamatnolīguma preambulā arī ir norādīts,
         ka tas “ataino darba devēju un darba ņēmēju vēlmi radīt vispārēju kārtību, kas nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi noteikta
         laika darba ņēmējiem, aizsargājot viņus pret diskrimināciju”. Direktīvas 1999/70 preambulas četrpadsmitajā apsvērumā šajā
         sakarā ir precizēts, ka pamatnolīguma mērķis ir uzlabot terminētās nodarbinātības kvalitāti, izvirzot obligātās prasības,
         lai nodrošinātu, ka tiek ievērots nediskriminācijas princips.

      37     No minētā izriet, ka pamatnolīgumā ir paredzēts piemērot nediskriminācijas principu noteikta laika darba ņēmējiem, lai šāda
         veida darba attiecības darba devējs neizmantotu nolūkā šādiem darba ņēmējiem liegt pastāvīgiem darba ņēmējiem paredzētās tiesības.

      38     Šo Kopienu sociālo tiesību principu nedrīkst interpretēt šauri.
      39     Otrkārt, tā kā EKL 137. panta 5. punkts ir noteikums, kurā paredzēta atkāpe no minētā panta 1.–4. punkta, šajā punktā minētās
         jomas ir jāinterpretē šauri, gan lai nelikumīgi neietekmētu šo 1.–4. punktu piemērojamību, gan lai neapšaubītu EKL 136. pantā
         izvirzītos mērķus.

      40     It īpaši attiecībā uz EKL 137. panta 5. punktā minēto “darba samaksas” izņēmumu tas ir norādīts tādēļ, ka atalgojuma līmeni
         līgumā valsts mērogā patstāvīgi nosaka sociālie partneri un dalībvalstis attiecīgajā jomā. Šādos apstākļos Kopienu tiesību
         pašreizējā stāvoklī ir pieņemts atbilstošs lēmums nesaskaņot atalgojuma līmeņa noteikšanu atbilstoši EKL 136. un turpmākajiem
         pantiem.

      41     Tomēr minēto izņēmumu nedrīkst attiecināt uz jebkuru jautājumu, kas jebkādi ir saistīts ar atalgojumu, lai lielā mērā nemazinātu
         dažu EKL 137. panta 1. punktā minēto jomu nozīmi.

      42     No iepriekš minētā izriet, ka EKL 137. panta 5. punkta atruna nedrīkstētu traucēt noteikta laika darba ņēmējam, pamatojoties
         uz nediskriminācijas principu, prasīt viņam piemērot darba nosacījumus, ko piemēro tikai pastāvīgiem darba ņēmējiem, pat ja
         šī principa piemērošanas dēļ būtu jāizmaksā atalgojuma neizmaksātā starpība.

      43     Pretēji Spānijas valdības, Īrijas un Apvienotās Karalistes valdības iebildumiem iepriekš minēto interpretāciju neietekmē Tiesas
         judikatūra, atbilstoši kurai atalgojumam nedrīkst piemērot minimālās prasības, kuras Padome var noteikt ar direktīvām, pamatojoties
         uz EKL 137. pantu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dellas u.c., 39. punkts), ja vien Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem
         (OV L 307, 18. lpp.) nav piemērojama darba ņēmēju atalgojumam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dellas u.c., 38. punkts, un 2007. gada 11. janvāra rīkojumu lietā C‑437/05 Vorel, Krājums, I‑331. lpp., 32. punkts).

      44     No konteksta, kādā ir izveidojies šis pamatojums iepriekš minētajā spriedumā lietā Dellas u.c., kā arī iepriekš minētajā rīkojumā lietā Vorel, neapšaubāmi izriet, ka lietās, kurās ir pieņemti šie nolēmumi, tiek uzdots jautājums par to, kā jēdzienu “darba laiks” un
         “atpūtas laiks” interpretācija Direktīvas 93/104 nozīmē var ietekmēt atalgojumu, ko saņem darba ņēmēji, kas sniedz aprūpes
         pakalpojumus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dellas u.c., 37. un 38. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Vorel, 32. punkts).

      45     Tādējādi Tiesa pilnībā atbilstoši EKL 137. panta 5. punkta atkāpes interpretācijai, kas atainota šī sprieduma 41. un 42. punktā,
         šajā sakarā uzskatīja, ka Kopienu tiesību normu attīstības pašreizējā stadijā atalgojuma par aprūpes darbu izmaksas nosacījumus
         nevar saskaņot. Tikai valsts iestādes joprojām ir kompetentas noteikt algu un piemaksu summas, kas par attiecīgu darbu ir
         jāizmaksā katram darba ņēmējam, Direktīva 93/104 principā netraucē dalībvalstīm piemērot tiesisko regulējumu, kurā par darba
         ņēmēja darbu aprūpes jomā savā darba vietā paredzēts atalgojums, kas laika posmos, kad darba ņēmējs faktiski veic darbu, ir
         atšķirīgs no atalgojuma laika posmos, kad darbs faktiski netiek veikts (skat iepriekš minēto rīkojumu lietā Vorel, 35. un 36. punkts).

      46     Šo pašu iemeslu dēļ tāda darba ņēmēja kā prasītāja pamata lietā atalgojuma dažādu veidojošo elementu līmeņa noteikšana neapstrīdami
         paliek dažādu dalībvalstu kompetento iestāžu kompetencē. Tomēr par to nav iesniedzējtiesā aplūkojamais strīds.

      47     Turpretī, kā tas jau tika precizēts šī sprieduma 44. un 45. punktā, atbildot uz jautājumu, vai, piemērojot pamatnolīguma 4. klauzulas
         1. punktā minēto nediskriminācijas principu, viens no atalgojuma elementiem kā darba nosacījums ir jāpiešķir noteikta laika
         darba ņēmējam tādā pašā mērā kā pastāvīgam darba ņēmējam, ir jāņem vērā EKL 137. panta 1. punkta b) apakšpunkts un līdz ar
         to Direktīva 1999/70, kā arī, pamatojoties uz šiem tiesību aktiem, pieņemtais pamatnolīgums.

      48     Šādos apstākļos uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild – pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā minētais jēdziens “darba nosacījumi”
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tas var būt pamats tādai prasībai, kas aplūkota pamata lietā, ar ko tiek prasīts noteikta laika
         darba ņēmējam piešķirt piemaksu par stāžu, kas atbilstoši valsts tiesību aktiem ir paredzēta tikai pastāvīgiem darba ņēmējiem.

       Par otro un trešo jautājumu
      49     Šie jautājumi būtībā attiecas uz jēdziena “objektīvi iemesli” interpretāciju, kurš atbilstoši pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam
         ļauj pamatot atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgiem darba ņēmējiem.

      50     Iesniedzējtiesa it īpaši jautā, vai šāds objektīvs iemesls varētu būt tikai viens apstāklis, ka šajā gadījumā pastāvošā atšķirīgā
         attieksme starp noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgiem darba ņēmējiem, kas ir saistīta ar piemaksu par darba stāžu,
         ir paredzēta likumā vai nolīgumā, kurus ir parakstījuši darba ņēmēju arodbiedrību pārstāvji un administrācija.

      51     Šādos apstākļos otrais un trešais jautājums ir jāpārbauda kopā.
      52     Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka Tiesa jau ir spriedusi par līdzīgu jautājumu saistībā ar to pašu jēdzienu “objektīvi
         iemesli”, kas atbilstoši pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktam pamato secīgu noteikta laika līgumu vai darba
         attiecību atjaunošanu.

      53     Tiesa uzskatīja, ka šis jēdziens “objektīvi iemesli” ir jāsaprot kā tāds, kas ir saistīts ar precīziem un konkrētiem apstākļiem,
         kas raksturo noteiktu darbību un kas līdz ar to konkrētajā kontekstā var pamatot secīgu noteikta laika darba līgumu izmantošanu.
         Šos apstākļus cita starpā rada to uzdevumu īpašais raksturs, kuru izpildei ir noslēgti šādi līgumi, un to raksturīgās iezīmes
         vai, attiecīgos gadījumos, likumīgais mērķis, ko dalībvalsts tiecas sasniegt sociālās politikas jomā (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Adeneler u.c., 69. un 70. punkts).

      54     Savukārt valsts tiesību norma, kas ar tiesību aktu vai tiesisko regulējumu vispārīgā un abstraktā veidā tikai atļauj noslēgt
         secīgus noteikta laika darba līgumus, neatbilst iepriekšējā punktā minētajām prasībām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Adeneler u.c., 71. punkts).

      55     Konkrētāk, noteikta laika darba līgumu izmantošana, pamatojoties tikai uz šādu vispārīgu tiesību normu, nesaistot šādu izmantošanu
         ar attiecīgās darbības konkrētu saturu, neļauj izstrādāt objektīvus un pārskatāmus kritērijus, lai pārbaudītu, vai šādu līgumu
         atjaunošana faktiski atbilst reālajai vajadzībai, vai tā ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai un šajā sakarā ir nepieciešama
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Adeneler u.c., 74. punkts).

      56     Pēc analoģijas šī pati interpretācija attiecas uz identisko jēdzienu “objektīvi iemesli” pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta
         nozīmē.

      57     Šādos apstākļos šis jēdziens ir jāsaprot kā tāds, kas neļauj pamatot atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem
         un pastāvīgiem darba ņēmējiem tikai ar to, ka tas ir paredzēts tādā vispārīgā un abstraktā valsts tiesību normā kā likums
         vai kolektīvais līgums.

      58     Tieši pretēji, šis jēdziens liek attiecīgo nevienlīdzīgo attieksmi pamatot ar precīziem un konkrētiem apstākļiem, kas raksturo
         attiecīgo darba nosacījumu īpašā kontekstā, kurā šis nosacījums tiek aplūkots, pamatojoties uz objektīviem un pārskatāmiem
         kritērijiem, lai pārliecinātos, vai šī nevienlīdzība atbilst reālajai vajadzībai, tā ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai
         un šajā sakarā ir nepieciešama.

      59     Līdz ar to uz otro un trešo uzdoto jautājumu ir jāatbild – pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas nepieļauj atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgiem darba ņēmējiem, kas ir pamatota tikai
         ar to, ka šāda attieksme ir paredzēta dalībvalsts tiesību akta vai tiesiskajā regulējumā, vai kolektīvajā līgumā, ko ir parakstījuši
         darba ņēmēju arodbiedrību pārstāvji un attiecīgais darba devējs.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      1999. gada 18. martā noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas pievienots pielikumā Padomes 1999. gada 28. jūnija
            Direktīvai 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, 4. klauzulas 1. punktā minētais jēdziens “darba nosacījumi” ir
            jāinterpretē tādējādi, ka tas var būt pamats tādai prasībai, kas aplūkota pamata lietā, ar ko tiek prasīts noteikta laika
            darba ņēmējam piešķirt piemaksu par stāžu, kas atbilstoši valsts tiesību aktiem ir paredzēta tikai pastāvīgiem darba ņēmējiem;
      2)      pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba
            ņēmējiem un pastāvīgiem darba ņēmējiem, kas ir pamatota tikai ar to, ka šāda attieksme ir paredzēta dalībvalsts tiesību aktā
            vai tiesiskajā regulējumā, vai kolektīvajā līgumā, ko ir parakstījuši darba ņēmēju arodbiedrību pārstāvji un attiecīgais darba
            devējs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.