title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2012. gada 13.februārī. # Budapesti Erőmű Zrt pret Eiropas Komisiju. # Valsts atbalsts - Elektrības vairumtirdzniecības tirgus - Priekšrocību noteikumi, ko Ungārijas valsts uzņēmums piešķir atsevišķiem elektrības ražotājiem elektrības pirkuma līgumos - Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru - Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un piespriests to atlīdzināt - Jauns atbalsts - Privāta investora kritērijs. # Apvienotās lietas T-80/06 un T-182/09.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2012. gada 13. februāra spriedums – Budapesti Erőmű/Komisija
      (apvienotās lietas T‑80/06 un T‑182/09)
      Valsts atbalsts – Elektroenerģijas vairumtirdzniecības tirgus – Labvēlīgi nosacījumi, ko Ungārijas valsts uzņēmums piešķir atsevišķiem elektroenerģijas ražotājiem elektroenerģijas pirkuma
         līgumos – Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un uzdots to atgūt – Jauns atbalsts – Privātā ieguldītāja kritērijs

      1.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Tiesību akti, kas rada tiesiskās sekas – Komisijas lēmums uzsākt oficiālu
            īstenojama valsts pasākuma izmeklēšanas procedūru, kas apvienota ar pagaidu kvalificēšanu par jaunu atbalstu – Pieņemamība
            (EKL 87. panta 1. punkts, 88. panta 2. un 3. punkts un 230. pants) (sal. ar 37.–39. un 41. punktu)
      2.                     Valsts atbalsts – Pastāvošs un jauns atbalsts – Jaunas dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai – Nošķiršana atkarībā
            no Pievienošanās akta IV pielikumā noteiktajiem īpašajiem noteikumiem – Iespēja pasākumu, kas sākotnēji nebija valsts atbalsts,
            kvalificēt par jaunu atbalstu – Dažiem Ungārijas elektroenerģijas ražotājiem piešķirti labvēlīgāki nosacījumi – Kvalificēšana
            par jaunu atbalstu (EKL 87. panta 1. punkts un 88. panta 1. un 3. punkts; 2003. gada Pievienošanās akta IV pielikums; Padomes
            Regulas Nr. 659/1999 1. pants) (sal. ar 50., 51., 54.–56. un 59. punktu)
      3.                     Valsts atbalsts – Jēdziens – Novērtējums atbilstoši privātā ieguldītāja kritērijam – Elektroenerģijas pirkuma līgumi, kuros
            elektroenerģijas ražotājiem ir garantēts pirkumu minimālais daudzums un fiksētā un kapitāla izmaksu segšana – Ietveršana (EKL
            87. panta 1. punkts) (sal. ar 65., 66., 69., 71., 77.–79. un 82. punktu)
      4.                     Valsts atbalsts – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Liberalizēta
            nozare (EKL 87. panta 1. punkts) (sal. ar 95.–97. punktu)
      5.                     Valsts atbalsts – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēta atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu un uzdots to atmaksāt – Iespēja
            Komisijai atstāt valsts iestāžu ziņā precīzi aprēķināt atgūstamā atbalsta summu – Atmaksas metodes norādīšana galīgajā lēmumā –
            Valsts atbalsts elektroenerģijas tirgū (EKL 88. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkts) (sal. ar 106.–110. un
            113.–115. punktu)
      6.                     Valsts atbalsts – Pārbaude, ko veic Komisija – Elektroenerģijas pirkuma līgumi, kuros elektroenerģijas ražotājiem ir garantēts
            pirkumu minimālais daudzums un fiksētā un kapitāla izmaksu segšana – Viena lēmuma pieņemšana attiecībā uz visiem pirkuma līgumiem
            pēc visu līgumu līdzību un to specifisko noteikumu pārbaudes – Pieļaujamība (EKL 87. panta 1. punkts) (sal. ar 129.–131. punktu)
      7.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Jēdziens (EKL 230. pants) (sal. ar 140. punktu)
      8.                     Valsts atbalsts – Komisijas lēmums uzsākt oficiālu atbalsta izmeklēšanas procedūru – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība
            (EKL 88. panta 2. un 3. punkts un 253. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 6. pants) (sal. ar 143. punktu)
      Priekšmets

               Lietā T‑80/06 – prasība atcelt Komisijas lēmumu, kas Ungārijai paziņots ar 2005. gada 9. novembra vēstuli, uzsākt EKL 88. panta
                  2. punktā paredzēto procedūru valsts atbalsta lietā C 41/2005 (ex NN 49/2005) – Ungārijas “balasta izmaksas” un lietā T‑182/09 –
                  prasība atcelt Komisijas 2008. gada 4. jūnija Lēmumu 2009/609/EK par valsts atbalstu C 41/05, ko Ungārija piešķīrusi saistībā
                  ar elektroenerģijas pirkuma līgumiem (OV 2009, L 225, 53. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasības noraidīt;

                  2)

                  	Budapesti Erőmű Zrt atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 16.aprīlī. # Citigroup, Inc. un Citibank, NA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "CITI" reģistrācijas pieteikums - Kopienas agrāka vārdiska preču zīme "CITIBANK" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Reputācija- Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 5. punkts. # Lieta T-181/05.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 16. aprīlī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “CITI” reģistrācijas pieteikums – Kopienas agrāka vārdiska preču zīme “CITIBANK” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Reputācija– Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 5. punkts
      Lieta T‑181/05
      Citigroup, Inc., agrāk saukta par Citicorp, Ņujorka, Ņujorkas štats (Amerikas Savienotās Valstis),

      Citibank, NA, Ņujorka,
      ko sākotnēji pārstāvēja V. fon Bomharde [V. von Bomhard], A. V. Renks [A. W. Renck] un A. Polmans [A. Pohlmann], advokāti, pēc tam fon Bomharde, Renks un H. O’Nīls [H. O’Neill], solicitor,

      prasītājas,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv H. Garsija Muriljo [J. García Murillo] un D. Botis [D. Botis], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā –
      Citi, SL, Madride (Spānija), ko pārstāv M. Periss Rjera [M. Peris Riera], advokāts,

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 1. marta lēmumu lietā R 173/2004‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Citicorp un Citi SL, kā arī iebildumu procesu starp Citibank NA un Citi SL.

      EIROPAS KOPIENU
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta),
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs Dž. D. Kuks [J. D. Cooke], tiesneši I. Labucka un M. Preks [M. Prek],

      sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 10. maijā,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 6. aprīlī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 6. aprīlī,
      ņemot vērā, ka sabiedrība Citigroup Inc. tika aizstāta ar sabiedrību Citicorp,

      pēc tiesas sēdes 2007. gada 11. jūlijā
      ņemot vērā mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu 2007. gada 21. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1        1999. gada 20. decembrī Citi SL, kas ir saskaņā ar Spānijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un
         modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra
         Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir grafisks apzīmējums, kas attēlots šādi:
      3        Pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 36. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada
         15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst
         šādam aprakstam: “muitas aģentūras, nekustamā īpašuma novērtēšana [taksācija], nekustamā īpašuma aģentūras, nekustamo īpašumu
         novērtēšana un administrēšana”.

      4        Šis pieteikums tika publicēts 2000. gada 11. decembra Bulletin des marques communautaires [Kopienas preču zīmju biļetenā] Nr. 98/2000.

      5        2001. gada 12. martā Citicorp, kas pēc tam 2005. gada 1. augustā apvienojās ar Citigroup Inc. un kuru pēdējā minētā pilnībā pārņēma, iesniedza iebildumu pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz šādām
         agrākām preču zīmēm un preču zīmju reģistrācijas pieteikumiem:

      –        Vācijas vārdiska preču zīme “CITI” Nr. 39847157, kas 2000. gada 17. martā reģistrēta attiecībā uz “darījumiem ar nekustamo
         īpašumu” un “finanšu darījumiem”, kas ietilpst 36. klasē;

      –        Kopienas grafiskas preču zīmes reģistrācijas pieteikums Nr. 1084532, kas iesniegts 1999. gada 23. februārī attiecībā uz “darījumiem
         ar nekustamo īpašumu” un “finanšu darījumiem”, kas ietilpst 36. klasē un ir attēlota šādi:

      –        Kopienas vārdiska preču zīme “CITICORP” Nr. 65367, kas reģistrēta 1998. gada 9. decembrī attiecībā uz “darījumiem ar nekustamo
         īpašumu”, kas ietilpst 36. klasē.

      6        Tajā pašā dienā Citibank NA iesniedza iebildumu par reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz šādām vienpadsmit Kopienas vārdiskām
         preču zīmēm, kas visas ir reģistrētas attiecībā uz “finanšu darījumiem” un “darījumiem ar nekustamo īpašumu”, kas ietilpst
         36. klasē: “CITIBANK”, “CITIBANKING”, “CITICARD”, “CITIGOLD”, “CITIPHONE”, “CITIBASICS”, “CITIBUSINESS”, “CITIONE”, “CITIDIRECT”,
         “CITINETTING” un “THE CITI NEVER SLEEPS”.

      7        Ar 2001. gada 3. augusta vēstuli ITSB informēja lietas dalībnieces, ka abi iebildumu procesi tika apvienoti un ka tie tiks
         izskatīti kopā.

      8        Ar 2004. gada 24. februāra lēmumu Iebildumu nodaļa apmierināja prasītāju saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktu iesniegtos
         iebildumus, noraidīja Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu un nolēma, ka persona, kas iestājusies lietā, sedz izdevumus.

      9        2004. gada 2. martā persona, kas iestājusies lietā, par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību ITSB.

      10      Ar 2005. gada 1. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome atcēla Iebildumu nodaļas
         lēmumu. Tā apmierināja iebildumus daļā, kas attiecās uz nekustamā īpašuma novērtēšanu, nekustamā īpašuma aģentūrām un nekustamā
         īpašuma novērtēšanu un administrēšanu, bet noraidīja daļā, kas attiecās uz muitas aģentūru pakalpojumiem.

      11      Būtībā Apelāciju padome secināja, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts šajā gadījumā nebija piemērojams. Pretēji Iebildumu
         nodaļai Apelāciju padome uzskatīja, ka neviens no iesniegtajiem pierādījumiem nepamato secinājumu, ka preču zīmju grupai,
         kuras kopēja sastāvdaļa esot elements “citi”, ir reputācija un ka sabiedrība uztver agrāko preču zīmi “CITIBANK” kā prasītājām
         piederošo preču zīmju grupas daļu. Pēc Apelāciju padomes domām, prasītājām esot tikai viena preču zīme, kam ir reputācija,
         proti, agrākā preču zīme “CITIBANK” attiecībā uz finanšu darījumiem. Tomēr, pēc Apelāciju padomes domām, šī pēdējā minētā
         preču zīme un reģistrācijai pieteiktā preču zīme “CITI” neesot līdzīgas Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta izpratnē. Līdz
         ar to Apelāciju padome uzskatīja, ka lietas izskatīšanas laikā nav jāveic pārbaude saistībā ar šo pēdējo minēto noteikumu.

      12      Apelāciju padome apstrīdētājā lēmumā tomēr atstāja spēkā reģistrācijas pieteikuma noraidījumu attiecībā uz darījumiem ar nekustamajiem
         īpašumiem saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pamatojot, ka starp reģistrācijai pieteikto preču
         zīmi un Vācijas agrāko preču zīmi “CITI”, kas reģistrēta attiecībā uz finanšu darījumiem un darījumiem ar nekustamo īpašumu,
         pastāv sajaukšanas iespēja. Attiecībā uz muitas aģentūru pakalpojumiem Apelāciju padome reģistrācijas pieteikumu pieņēma,
         uzskatot, ka šie pakalpojumi un ar agrāko preču zīmi “CITI” apzīmētie pakalpojumi neesot līdzīgi.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      13      Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14      ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        noraidīt pirmo un otro prasītāju pamatu;
      –        attiecībā uz trešo pamatu izvērtēt, vai starp strīdīgajiem apzīmējumiem ir līdzība:
      –        ja Pirmās instances tiesa uzskatītu, ka strīdīgie apzīmējumi ir līdzīgi, vai nu veikt citu Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktā
         minēto nosacījumu novērtēšanu un tādā gadījumā atcelt apstrīdēto lēmumu, un piespriest katram lietas dalībniekam segt savus
         tiesāšanās izdevumus pašam, vai arī, ja šādu novērtējumu nevar veikt, atcelt apstrīdēto lēmumu un nodot lietu atpakaļ Apelāciju
         padomei atkārtotai izskatīšanai un piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam;

      –        ja Pirmās instances tiesa apstrīdētajā lēmumā saistībā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktu minētos secinājumus uzskatītu
         par pamatotiem, noraidīt prasību un piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      15      Tiesas sēdē ITSB Pirmās instances tiesā izvirzīja prasījumu nospriest, ka gadījumā, ja tiktu apmierināti prasītāju prasījumi,
         katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      16      Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Par noteiktu ITSB izvirzīto prasījumu daļu pieņemamību
      17      Apelāciju padome, pretēji tam, ko norāda prasītājas, uzskata, ka starp preču zīmi “CITIBANK” un reģistrācijai pieteikto preču
         zīmi “CITI” līdzības nav. Tomēr savā atbildes rakstā ITSB piekrīt prasītāju argumentiem, kas iesniegti trešā pamata otrās
         daļas ietvaros attiecībā uz to, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta izpratnē Apelāciju padome ir veikusi kļūdainu strīdīgo
         apzīmējumu līdzības novērtējumu.

      18      Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi – lai gan ITSB nav aktīvas rīcības pilnvaru, kas nepieciešamas, lai iesniegtu
         prasību pret Apelāciju padomes lēmumu, tad tomēr tam nav pienākuma sistemātiski aizstāvēt visus apstrīdētos Apelāciju padomes
         pieņemtos lēmumus vai noteikti izvirzīt prasījumus noraidīt visas par šādiem lēmumiem celtas prasības (Pirmās instances tiesas
         2004. gada 30. jūnija spriedums lietā T‑107/02 GE Betz/ITSB – Atofina Chemicals (“BIOMATE”), Krājums, II‑1845. lpp., 34. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑379/03 Peek & Cloppenburg (“Cloppenburg”), Krājums, II‑4633. lpp., 22. punkts, un 2007. gada 16. janvāra spriedums lietā T‑53/05 Calavo Growers/ITSB – Calvo Sanz (“Calvo”), Krājums, II‑37. lpp., 26. punkts).

      19      Tātad nekas ITSB neliedz piekrist prasītājas prasījumiem vai arī aprobežoties ar to atstāšanu izlemšanai pēc Pirmās instances
         tiesas ieskatiem, sniedzot tai visus argumentus, ko tas uzskata par atbilstošiem, lai Pirmās instances tiesa gūtu skaidrību
         (iepriekš 18. punktā minētais spriedums lietā “BIOMATE”, 36. punkts, un iepriekš 18. punktā minētais spriedums lietā “Cloppenburg”,
         22. punkts).

       Par lietas būtību
      20      Savu prasību pamatojot, prasītājas izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Regulas Nr. 40/94 73. panta otrā teikuma
         pārkāpumu, otrais pamats attiecas uz Regulas Nr. 40/94 73. panta pirmā teikuma un 74. panta 1. punkta pārkāpumu un trešais
         pamats attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta pārkāpumu.

      21      Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē trešais pamats.

      22      Trešais pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta pārkāpumu, sastāv no trijām daļām, kuru ietvaros prasītājas
         norāda, ka:

      –        Apelāciju padome nav pareizi novērtējusi [prasītāju] preču zīmju reputāciju;
      –        Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu attiecībā uz līdzības starp preču zīmi “CITIBANK” un reģistrācijai pieteikto preču zīmi
         novērtēšanu;

      –        šajā gadījumā esot izpildīti citi Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta nosacījumi.
       Lietas dalībnieku argumenti
      23      Attiecībā uz šī pamata pirmo daļu prasītājas būtībā pārmet Apelāciju padomei, ka tā kļūdaini ir konstatējusi, ka [prasītājas]
         neesot pierādījušas preču zīmju grupai piemītošo reputāciju, izņemot preču zīmi “CITIBANK”.

      24      Otrās daļas ietvaros prasītājas apgalvo, ka starp agrāko preču zīmi “CITIBANK” un reģistrācijai pieteikto preču zīmi “CITI”
         esošo līdzību analīzei būtu bijis jānoved pie secinājuma, ka šīs preču zīmes liek patērētājiem saskatīt saikni ar pakalpojumiem,
         kurus tās apzīmē.

      25      Pēc prasītāju domām, Apelāciju padome kļūdaini ir interpretējusi kritērijus, kas regulē apzīmējumu līdzību Regulas Nr. 40/94
         8. panta 5. punkta ietvaros. Apelāciju padomei būtu bijis jānovērtē, vai līdzības pakāpes starp preču zīmi, kam ir reputācija,
         un reģistrācijai pieteikto apzīmējumu rezultātā attiecīgā sabiedrības daļa saskatītu saikni starp tām Tiesas 2003. gada 23. oktobra
         sprieduma lietā C‑408/01 Adidas-Salomon un Adidas Benelux (Recueil, I‑12537. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums lietā Adidas”) 29. un 30. punkta izpratnē. Tomēr Apelāciju padome neesot piemērojusi šo kritēriju, bet esot veikusi ierastu konfliktējošo
         preču zīmju salīdzinājumu.

      26      Turklāt prasītājas apstrīd Apelāciju padomes pieņēmumu, ka attiecīgās sabiedrības daļas uzmanības līmenis ir īpaši augsts.
         No vienas puses, vispārēji finanšu darījumi neprasa šādu uzmanības līmeni, jo šie [darījumi] ietver dažāda veida pakalpojumus,
         tostarp ļoti vienkāršas darbības. No otras puses, Apelāciju padome esot ņēmusi vērā tikai tos patērētājus, uz kuriem ir vērsta
         agrākā preču zīme, lai gan tai būtu bijis jāņem vērā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā minēto pakalpojumu, proti, “muitas
         aģentūru” un “darījumu ar nekustamajiem īpašumiem” pakalpojumu, attiecīgie patērētāji.

      27      Sabiedrība atceroties preču zīmi “CITIBANK”, kam ir reputācija, sakarā ar tās atšķirtspējīgo sākuma daļu “citi”, nevis tās
         aprakstošo beigu daļu “bank”. Prasītājas uzsver, ka sākuma daļa “citi” nevar tikt uzskatīts par aprakstošu elementu, jo šis
         vārds angļu valodā nepastāv. Preču zīmes “CITIBANK” reputācija var būt ietverta tikai priedēklī sākuma daļā “citi”, proti,
         tā dominējošajā un atšķirtspējīgajā elementā, jo elements “bank” ir tikai aprakstošs.

      28      Apelāciju padome neesot ņēmusi vērā faktu, ka preču zīmes “CITIBANK” reputācija ir īpaši izteikta tajās dalībvalstīs, kurās
         parasti nerunā angļu valodā, kā, piemēram, Spānija vai Grieķija. Šajās valstīs vārds “citi” netiekot uzreiz uztverts kā atbilsme
         vārdam “city” (spāņu valodā – “ciudad”, vai grieķu valodā – “polis”).

      29      Turklāt, pēc prasītāju domām, Apelāciju padomei vajadzēja ņemt vērā faktu, ka preču zīme “CITIBANK” sakarā ar tās reputāciju
         no sabiedrības, kas to uztver kā preču zīmi, kura pieder sabiedrībai “Citibank”, viedokļa ir ieguvusi otru nozīmi. Sabiedrība
         nekad nedomājot par “banku pilsētā”, bet uzreiz atceroties par Citibank, plaši pazīstamu banku, kuras īpašais nosaukums ir Citi.

      30      Prasītājas apgalvo, ka pastāv acīmredzama saikne starp attiecīgajiem pakalpojumiem un tātad būtiska iespēja, ka reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme var netaisnīgi gūt labumu no agrāko preču zīmju reputācijas vai nodarīt tām kaitējumu.

      31      Tās norāda, ka attiecībā uz “muitas aģentūru” pakalpojumiem aģenti piedāvā virkni pakalpojumu, ko var uzskatīt par finanšu
         pakalpojumiem, ja ar tiem tiek apmierinātas patērētāju finanšu vajadzības. Tie ietverot naudas operācijas uz citu uzņēmumu
         rēķina, nevis uz paša aģenta rēķina kā prasītājas, kas ir tipiska tādu finanšu pakalpojumu sniedzēju darbība. Patērētāji varot
         viegli saskatīt saikni arī starp “muitas aģentūru” pakalpojumiem un finanšu pakalpojumiem.

      32      Attiecībā uz pakalpojumiem saistībā ar nekustamajiem īpašumiem prasītājas norāda, ka pastāv saikne arī starp šiem pakalpojumiem
         un finanšu pakalpojumiem, it īpaši attiecībā uz aizdevumiem un hipotēkām nekustamo īpašumu iegādei.

      33      [Trešā pamata] trešās daļas ietvaros prasītājas norāda, ka šajā gadījumā ir izpildīti pārējie Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta
         nosacījumi.

      34      Pirmkārt, reģistrācijai pieteiktais apzīmējums nepamatoti gūstot labumu no “CITI” preču zīmju grupas reputācijas un preču
         zīmes “CITIBANK” reputācijas. Faktiski reģistrācijai pieteiktās preču zīmes saistīšana ar prasītāju finanšu un banku pakalpojumiem
         liek secināt uzticamības un droša ieguldījumu pieņēmumu, kas var izrādīties maldinošs un kam varētu būt nepamatotas attēla
         nodošanas sekas. Šajā sakarā prasītājas uzsver, ka preču zīme “CITIBANK” ir viena no pasaulē novērtētākajām preču zīmēm un
         ka preču zīmju, kas ietver elementu “citi”, kvalitāte ir pierādīta ar lielu skaitu balvu, kas iegūtas Citigroup pakalpojumu teicamās kvalitātes dēļ.

      35      Otrkārt, reģistrācijai pieteiktā apzīmējuma izmantošanas rezultātā tiekot vājināta preču zīmju “CITI” reputācija un atšķirtspēja.
         Uztverot reģistrācijai pieteikto apzīmējumu, patērētājs sakarā ar prasītāju preču zīmju būtisko reputāciju uzreiz domājot
         par [prasītāju] finanšu pakalpojumiem. Līdz ar to viņu preču zīmju atšķirtspēja tiekot mazināta un sabiedrība vārdu “citi”
         vairs neasociējot ar prasītāju preču zīmēm.

      36      Treškārt, prasītājas norāda, ka pastāv būtiska iespēja, ka reģistrācijai pieteiktais apzīmējums rada kaitējumu preču zīmju
         “CITI” reputācijai. Tās šajā sakarā uzsver, ka tiesību normu noteikumi, kas piemērojami finanšu pakalpojumiem, ir stingrāki
         nekā tie, kas attiecas uz “muitas aģentūru” pakalpojumiem un pakalpojumiem, kas saistīti ar nekustamo īpašumu. Piedāvājot
         zemākas kvalitātes nekā tā, kas tiek prasīta attiecībā uz finanšu pakalpojumiem, pakalpojumus, persona, kas iestājusies lietā,
         nodara kaitējumu preču zīmju “CITI” reputācijai.

      37      Ceturtkārt, prasītājas norāda, ka persona, kas iestājusies lietā, nav izvirzījusi nekādus argumentus attiecībā uz pietiekamu
         iemeslu reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanai.

      38      Trešā [pamata] pirmās daļas ietvaros ITSB arī uzskata, ka agrākai preču zīmei “CITIBANK” ir ievērojama reputācija attiecībā
         uz finanšu darījumiem.

      39      ITSB piebilst, ka jo būtiskāka ir preču zīmju atšķirtspēja un reputācija, jo vairāk ir jāuzskata, ka pastāv pārkāpums, tāpēc
         ka ievērojama reputācija ir vārīgāka attiecībā pret kaitējumu vai nepamatotas izmantošanas mēģinājumiem, jo preču zīmes, kam
         ir reputācija, ir vieglāk atpazīt pat tad, ja tās tiek kombinētas ar citiem elementiem.

      40      Attiecībā uz [trešā] pamata otro daļu ITSB uzskata, ka Apelāciju padome nav neatbilstošā veidā novērtējusi līdzības starp
         konfliktējošiem apzīmējumiem Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta izpratnē.

      41      ITSB uzsver, ka divas preču zīmes ir līdzīgas, ja viena no tām ir pilnībā iekļauta otrajā vai ja attiecībā uz vienu vai vairākiem
         nozīmīgiem aspektiem ir vismaz daļēji vienādas (Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑6/01 Matratzen Concord/ITSB – Hukla Germany (“MATRATZEN”), Recueil, II‑4335. lpp., 30. punkts). Tas tā ir vēl jo vairāk tad, ja kopējais elements ir vairāk dominējošs nekā atšķirošais elements
         vai nu sakarā ar tā pārākumu izmēra ziņā, vai tā novietojumu, vai arī sakarā ar tā salīdzinoši augstāko atšķirtspēju.

      42      Pēc ITSB domām agrākajai preču zīmei “CITIBANK” un reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei “CITI” kopīgais ir elements “citi”,
         kas ir fonētiski identisks un abu preču zīmju gadījumā ir novietots sākumā. Tāpēc neesot neviena elementa, kas varētu liecināt
         pret vispārējās normas piemērošanu, saskaņā ar kuru sabiedrība vairāk uzmanības piešķir vārda sākumam nekā tā beigām, it īpaši
         ja, kā šajā gadījumā, agrākās preču zīmes beigu daļa ir aprakstoša attiecībā uz pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir aizsargāta.
         Reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē izmantotie nedaudz stilizētie burti neizceļoties tādējādi, lai būtiski grozītu tās vizuālo
         uztveri.

      43      Līdz ar to esot vairāk iespējams, ka sabiedrība, saskaroties ar reģistrācijai pieteikto apzīmējumu, atpazītu tajā uzreiz dominējošāko
         agrākās preču zīmes “CITIBANK” daļu, un tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka vārdu “bank” sabiedrības daļa vairumā Eiropas Savienības
         valstu saprotot kā pakalpojumus, kurus tas apzīmē un attiecībā uz kuriem tam ir reputācija, aprakstošu vārdu. Iebildumu nodaļa
         pareizi esot apstiprinājusi, ka patērētāji, ja tie tiktu konfrontēti ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, varētu ievērot
         vārda “citi” kopīgu izmantošanu attiecīgajās preču zīmēs un līdz ar to obligāti saskatītu saikni ar agrāko preču zīmi “CITIBANK”.

      44      Attiecībā uz [trešā] pamata trešo daļu ITSB apgalvo, ka, lai arī apstrīdētajā lēmumā nav pārbaudīti citi uz Regulas Nr. 40/94
         8. panta 5. punkta piemērošanas nosacījumi, Pirmās instances tiesa varētu procesuālās ekonomijas dēļ izskatīt lietu pēc būtības
         visā tās kopumā. ITSB norāda, ka administratīvās lietas materiāli ietver lietas dalībnieku apsvērumus attiecībā uz šiem citiem
         nosacījumiem un ka Iebildumu nodaļa šajā sakarā jau ir pieņēmusi lēmumu. Turklāt neesot iespējams nodalīt reputācijas un konfliktējošu
         preču zīmju līdzības jautājumus no iespējamā kaitējuma vai nepamatotas labuma gūšanas.

      45      ITSB norāda, ka attiecīgo pakalpojumu konfrontācija var izrādīties lietderīga, lai noteiktu – var vai nevar rasties [reputācijas]
         vājināšanas, aptraipīšanas vai parazītisma risks. Starp ar agrāko preču zīmi “CITIBANK” apzīmētajiem banku un finanšu pakalpojumiem
         un ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi “CITI” apzīmētajiem muitas aģentūru pakalpojumiem pastāv acīmredzama saikne, jo gan
         vieni, gan otri [pakalpojumi] esot saistīti ar “darījumiem”. Muitas aģentūru pakalpojumi un finanšu pakalpojumi esot būtiski
         noteiktos komercdarījumos, kā piemēram, imports un eksports vai preču starptautiska pārvadāšana. Pēc ITSB domām, attiecīgās
         prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, klientu grupas lielākoties ir vienas un tās pašas, jo personas, kas iestājusies
         lietā, klienti varētu pazīt vai vismaz būt dzirdējuši par prasītāju banku, jo šiem uzņēmumiem, veicot savas darbības, ir jāizdod
         kredītvēstules vai citi finanšu dokumenti.

      46      Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmkārt, ITSB uzskata, ka elementa “citi” izmantošana saistībā ar pakalpojumiem, kuriem ir noteikta
         saikne ar tiem [pakalpojumiem], sakarā ar kuriem agrākā preču zīme “CITIBANK” esot ieguvusi neapstrīdamu reputāciju, proti,
         finanšu darījumi, gūst labumu no šīs preču zīmes atšķirtspējas un reputācijas.

      47      Otrkārt, attiecībā uz [reputācijas] vājināšanās riska esamību sakarā ar pārklāšanos ITSB apgalvo, ka ar agrākās preču zīmes
         “CITIBANK” augsto reputāciju finanšu darījumu jomā sabiedrība faktiski ir izveidojusi unikālu saikni starp vārdu “citi” un
         prasītāju darbībām un pastāv risks [šo saikni] vājināt ar citu preču zīmju “CITI” vairošanu dažādu darbību kontekstā un jomās.
         Persona, kas iestājusies lietā, neesot pierādījusi, ka elements “citi” netiekot saistīts tikai ar prasītājām vai ka runa ir
         par ierastu elementu.

      48      Turklāt persona, kas iestājusies lietā, nav pierādījusi reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanas pienācīga iemesla
         esamību. Personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes “CITI” izmantošana Spānijā nav spēkā esošs pamatojums, jo, pirmkārt,
         Spānijas preču zīmes ģeogrāfiskās aizsardzības apjoms neatbilst tam, kuru aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme un, otrkārt,
         Spānijas preču zīmes reģistrācijas tiesiskā pamatotība esot apstrīdēta valsts tiesās.

      49      Persona, kas iestājusies lietā, [trešā] pamata pirmās daļas ietvaros norāda, ka preču zīmju grupas jēdziens, kā to ir interpretējusi
         Apelāciju padome, ir pareizs un ka tā pareizi ir konstatējusi, ka prasītājas nav pierādījušas, ka attiecīgajām preču zīmēm,
         izņemot preču zīmi “CITIBANK”, ir vajadzīgā reputācija. Tā norāda, ka Apelāciju padome turklāt neapstrīd preču zīmes “CITIBANK”
         reputāciju.

      50      [Trešā] pamata otrās daļas ietvaros persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka pretēji prasītāju apgalvotajam Apelāciju padome
         ir piemērojusi atbilstošus kritērijus, lai noteiktu līdzību starp konfliktējošajām preču zīmēm Regulas Nr. 40/94 8. panta
         5. punkta ietvaros (apstrīdētā lēmuma 40.–43. punkts) un ņēmusi vērā, ka attiecīgā pārbaude ir bijusi mazāk stingra nekā Regulas
         Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā. Turklāt esot skaidrs, ka, ņemot vērā finanšu pakalpojumu nozīmīgumu,
         šo pakalpojumu patērētāja sabiedrība tiem pievērš augstāka līmeņa uzmanību.

      51      Vārds “citi” varētu tikt uzskatīts kā aprakstošs elements, jo tas tiktu izrunāts tieši tāpat kā vārds “city”. Faktiski pēc
         personas, kas iestājusies lietā, domām, sākotnēji pašas sabiedrības Citibank nosaukums bija Citybank. Turklāt sabiedrība nedomājot, ka bankas specifiskais nosaukums ir Citi. It īpaši pastāv liels skaits preču zīmju “CITI”, kas nepieder prasītājām un kam nav nekāda sakara ar preču zīmi “CITIBANK”.

      52      Turklāt Apelāciju padome neesot pieļāvusi kļūdu attiecībā uz preču zīmes “CITIBANK” reputāciju valstīs, kurās parasti netiek
         runāts angļu valodā, jo faktiski varētu prezumēt, ka sabiedrība pat Spānijā ar vārdu “city” saprot pilsētu. Persona, kas iestājusies
         lietā, uzskata, ka nav nekādas līdzības starp ar konfliktējošajām preču zīmēm apzīmētajiem pakalpojumiem, ievērojot šādus
         Tiesas noteiktos faktorus, proti, raksturu, funkcionālo uzdevumu, to lietojumu un konkurējošo un papildinošo raksturu (Tiesas
         1998. gada 29. septembra spriedums lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 23. punkts).

      53      Attiecībā uz “muitas aģentūru” pakalpojumiem (proti, vienīgajiem pakalpojumiem, saistībā ar kuriem Apelāciju padome atļāva
         reģistrācijas procedūras) – tos nevar uzskatīt par finanšu pakalpojumiem. Prasītāju apsvērumiem būtu tādas absurdas sekas,
         ka visām profesijām būtu saikne ar finanšu pakalpojumiem, tiklīdz profesionāļi bieži veic jebkāda veida naudas pārvedumus
         sava klienta vārdā.

      54      [Trešā] pamata trešās daļas ietvaros persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka šajā gadījumā neesot izpildīti pārējie Regulas
         Nr. 40/94 8. panta 5. punkta nosacījumi.

      55      Pirmkārt, reģistrācijai pieteiktā preču zīme negūstot nepamatotu labumu ne no vienas prasītāju preču zīmes. Persona, kas iestājusies
         lietā, šajā sakarā uzsver, ka tā pirmo preču zīmes “CITI” reģistrācijas pieteikumu ir iesniegusi 1995. gadā, proti, vairākus
         gadus pirms preču zīme “CITIBANK” Spānijā kļuva pazīstama, un arī pirms citu preču zīmes reģistrācijas pieteikumiem, pret
         kuriem šajā gadījumā ir pamatoti iebildumi. Turklāt prasītājas neesot pierādījušas, ka iespējamais to preču zīmes pozitīvais
         iespaids varētu tikt attiecināts uz citiem produktiem. Persona, kas iestājusies lietā, šajā sakarā atsaucas uz ITSB Apelāciju
         trešās padomes 2001. gada 25. aprīļa lēmumu lietā HOLLYWOOD/Hollywood (lieta R 283/1999‑3). Konkrētāk, neesot saiknes starp pakalpojumiem, kas tiek apzīmēti ar attiecīgajām preču zīmēm.

      56      Otrkārt, tā kā starp ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi “CITI” un agrāko preču zīmi “CITIBANK” nav saiknes un asociācijas,
         nav arī [reputācijas] vājināšanas iespējas.

      57      Treškārt, ja starp šī preču zīmēm nav saiknes vai asociācijas, nav arī iespējamā kaitējuma preču zīmes “CITIBANK” reputācijai.
         Turklāt prasītājas šajā gadījumā neesot pierādījušas šāda kaitējuma iespējas esamību un it īpaši nav pierādījušas to, ka “muitas
         aģentūru” pakalpojumi, kam neesot nekāda negatīva nozīme, varētu nodarīt kaitējumu finanšu pakalpojumiem.

      58      Ceturtkārt, attiecībā uz pietiekamu iemeslu reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanai persona, kas iestājusies lietā,
         atgādina, ka šī preču zīme ir identiska divām agrākām preču zīmēm, kas ir reģistrētas Spānijas preču zīmju birojā.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      59      Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktā paredzēts, ka “turklāt, ja 2. punkta nozīmē agrākās preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto
         preču zīmi nereģistrē, ja tā ir identiska vai līdzīga agrākajai preču zīmei un to reģistrē precēm vai pakalpojumiem, kas nav
         līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta agrākā preču zīme, ja attiecībā uz agrāku Kopienas preču zīmi, tā ir Kopienā
         pazīstama, un attiecībā uz agrāku valsts preču zīmi, tā ir pazīstama attiecīgajā dalībvalstī, un ja pieteiktās preču zīmes
         izmantošanā bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no agrākās preču zīmes atšķirīguma vai atpazīstamības [atšķirtspējas
         vai reputācijas] vai tai kaitēt”.

      60      Tā kā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā minētie pakalpojumi nav līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta preču zīme
         “CITIBANK”, šajā gadījumā Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta piemērošana prasa, lai būtu izpildīti tikai trīs nosacījumi,
         proti, pirmkārt, attiecīgo preču zīmju identitāte vai līdzība, otrkārt, iebildumos norādītās agrākās preču zīmes reputācijas
         esamība un, treškārt, vai reģistrācijai pieteiktās preču zīmes nepamatotas izmantošanas rezultātā varētu netaisnīgi gūt labumu
         no agrākās preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas vai nodarīt tai kaitējumu.

      61      Tā kā šie trīs nosacījumi ir kumulatīvi, tad, neīstenojoties vienam no tiem, nav pamata Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta
         piemērošanai (Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. maija spriedums lietā T‑67/04 Spa Monopole/ITSB – Spa-Finders Travel Arrangements (“SPA-FINDERS”), Krājums, II‑1825. lpp., 30. punkts, un 2007. gada 16. maija spriedums lietā T‑137/05 La Perla/ITSB – Worldgem Brands (“NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC”), Krājumā nav publicēts, 26. punkts).

      –       Par pamata pirmo daļu
      62      Pirmās instances tiesa secina, ka prasītājas būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktā minētais otrais nosacījums
         ir izpildīts attiecībā uz visām preču zīmēm, kas ietilpst to norādīto preču zīmju grupā. Tās iebilst, ka Apelāciju padome
         nav izpratusi preču zīmju grupas jēdzienu, prasot, lai [prasītājas] pierādītu, ka vairākas preču zīmju grupas preču zīmes
         ir plaši pazīstamas.

      63      Kā persona, kas iestājusies lietā, ir norādījusi, no apstrīdētā lēmuma un it īpaši no tā 20. punkta izriet, ka Apelāciju padome
         nav apšaubījusi preču zīmes “CITIBANK” reputācijas raksturu. Šādos apstākļos un ņemot vērā faktu, ka lietas dalībnieki ir
         vienisprātis par to, ka preču zīmei ir “CITIBANK” reputācija, ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktā paredzētais
         otrais nosacījums ir izpildīts un nav jāpārbauda, vai tas tā ir arī attiecībā uz citām preču zīmēm. No tā izriet, ka nav jāizvērtē
         argumenti saistībā ar norādītās reputācijas pierādījumiem attiecībā uz preču zīmju grupas citām preču zīmēm.

      –       Par pamata otro daļu
      64      Attiecībā uz nosacījumu, ka attiecīgajām preču zīmēm ir jābūt identiskām vai līdzīgām, no Tiesas pastāvīgās judikatūras par
         Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm
         (OV L 40, 1. lpp.), 5. panta 2. punkta (kura normatīvais saturs būtībā ir identisks Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktā ietvertajam)
         interpretācijas izriet, ka, lai izpildītu ar līdzību saistīto nosacījumu, nav jāpierāda, ka no konkrētās sabiedrības daļas
         viedokļa pastāv sajaukšanas iespēja starp agrāko preču zīmi, kam ir reputācija, un reģistrācijai pieteikto preču zīmi. Pietiek
         ar to, ka šo preču zīmju līdzības pakāpes dēļ konkrētā sabiedrības daļa saskata saikni starp tām (iepriekš 25. punktā minētais
         spriedums lietā Adidas, 31. punkts).

      65      Apzīmējumu salīdzinājums saistībā ar attiecīgo preču zīmju vizuālo, fonētisko vai konceptuālo līdzību ir jāpamato ar preču
         zīmju radīto kopējo iespaidu, ņemot vērā it īpaši to atšķirošos un dominējošos elementus (iepriekš 61. punkta minētais spriedums
         lietā “NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC”, 35. punkts).

      66      No vizuālā viedokļa vārdiskā elementa “citi” esamība abās attiecīgajās preču zīmēs nozīmē, ka tām ir noteikta līdzība. Turklāt
         fakts, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme “CITI” pilnībā ir ietverta preču zīmē “CITIBANK” un ka tā [preču zīmē “CITIBANK”]
         veido sākuma daļu, pastiprina šo līdzību no vizuālā viedokļa (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
         “MATRATZEN”, 44., 48. un 50. punkts; iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā “SPA‑FINDERS”, 33. punkts, un iepriekš 61. punktā
         minētais spriedums lietā “NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC”, 46. punkts).

      67      Pirmās instances tiesa uzskata, ka no vizuālā viedokļa, elements “citi” ir visdominējošākais un visatšķirtspējīgākais preču
         zīmes “CITIBANK” elements, jo tā iedarbības rezultātā prasītāju bankas darbības tiek nošķirtas no citu banku [darbībām].

      68      No fonētiskā viedokļa Pirmās instances tiesa secina, ka attiecīgajām preču zīmēm ir divas kopējas zilbes “ci-ti” un tās atšķiras
         tikai ar vienu zilbi “bank”.

      69      Sakarā ar attiecīgo preču zīmju salīdzinājumu no konceptuālā viedokļa ir jānorāda, ka faktiski vārdam “citi” pašam par sevi
         nav nekādas citas konceptuālas nozīmes, kā tikai samākslota angļu valodas vārda “city” rakstība. Šis aspekts ir kopējs abām
         attiecīgajām preču zīmēm. Aprakstošais elements “bank” no konceptuālā viedokļa nevar tikt uztverts kā preču zīmes “CITIBANK”
         dominējošais elements. Tā kā pastāv simtiem banku, kuru nosaukums beidzas ar elementu “bank” (Comdirectbank, HypoVereinsbank, Commerzbank utt.), tad tās vienu no otras atšķir to nosaukuma sākuma daļa.

      70      Acīmredzami vārdiskais elements “citi” izsaka angļu valodas vārdu “city”. Tie ir fonētiski vienādi un vizuāli līdzīgi. Tāpat
         rodas jautājums, vai elementam “citi” ir vai nav atšķirtspēja un vai tas liek domāt ir īpaši par pilsētu. Šajā sakarā ir jāuzsver,
         ka Citibank bankas nosaukums sākotnēji bija City Bank of New York un ka prasītājas bieži izmanto to preču zīmi “THE CITI NEVER SLEEPS”.

      71      Tomēr vārda “citi” rakstība atšķiras no angļu valodas vārda “city” rakstības, un finanšu pakalpojumu patērētājs neizvēlas
         šādu pakalpojumu, pirms tas ir redzējis attiecīgā finanšu institūta nosaukumu rakstveidā. Turklāt šajā gadījumā konkrētā sabiedrības
         daļa ietver miljoniem personu, kas nav angliski runājušas. Pie tam, kā to norāda arī ITSB, nav nevienas bankas, kas savus
         pakalpojumus piedāvā tikai pilsētās. Lai veicinātu tās attīstību un paplašināšanos, banka savu sākotnējo nosaukumu City Bank of New York vēlāk nomainīja uz Citibank.

      72      No iepriekš minētā izriet, ka elementam “citi” ir atšķirtspēja.

      73      Konstatētā līdzība starp attiecīgajām preču zīmēm ir pietiekama, lai sabiedrība starp tām varētu saskatīt saikni, kas tiek
         prasīts, lai piemērotu Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktu, šajā sakarā atgādinot, ka sajaukšanas iespēja šajā sakarā nav
         prasīta. Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka attiecīgās preču
         zīmes neesot pietiekami līdzīgas, lai varētu saskatīt tādu saikni, kas ir prasīta, lai piemērotu Regulas Nr. 40/94 8. panta
         5. punktu.

      74      No tā izriet, ka, uzskatot, ka attiecīgās preču zīmes neesot līdzīgas, Apelāciju padome ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta
         5. punktu, kas ir pietiekams pamats, lai pieņemtu šo prasību. Tomēr, ievērojot vēlmes, kuras ir izteikuši pamata lietas dalībnieki
         tiesas sēdes laikā, Pirmās instances tiesa uzskata, ka pakārtoti ir jāpārbauda [trešā] pamata trešā daļa.

      –       Par [trešā] pamata trešo daļu
      75      Konkrētāk attiecībā uz trešo Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktā uzskaitīto nosacījumu ir jāizvērtē trīs atsevišķu veidu
         riski, proti, vai reģistrācijai pieteiktās preču zīmes nepamatota izmantošana, pirmkārt, nodarītu kaitējumu agrākās preču
         zīmes atšķirtspējai, otrkārt, nodarītu kaitējumu agrākās preču zīmes reputācijai vai, treškārt, ar to netaisnīgi tiktu gūts
         labums no agrākās preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas (iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā “SPA‑FINDERS”, 43.–53. punkts;
         skat. pēc analoģijas arī ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumus lietā, kurā pasludināts iepriekš 25. punktā minētais spriedums lietā Adidas, Recueil, I‑12540. lpp., 36.–39. punkts).

      76      Ņemot vērā Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta formulējumu, pietiek, ka pastāv viena no šīm iepriekš minētajām iespējām,
         lai būtu piemērojams šis noteikums (Pirmās instances tiesas 2007. gada 22. marta spriedums lietā T‑215/03 SIGLA/ITSB – Elleni Holding (“VIPS”), Krājumā vēl nav publicēts, 36. punkts).

      77      Agrākās preču zīmes īpašniekam nav jāpierāda, ka pastāv reāls un aktuāls kaitējums viņa preču zīmei, tomēr viņam ir jāsniedz
         pierādījumi, kas ļauj konstatēt prima facie nākotnē paredzamu, bet ne hipotētisku, netaisnīgu labuma gūšanas vai kaitējuma iespēju (iepriekš 61. punktā minētais Pirmās
         instances tiesas spriedums lietā “SPA‑FINDERS”, 40. punkts).

      78      Šādu secinājumu var izdarīt, it īpaši pamatojoties uz loģiskiem secinājumiem, kas izriet no iespējamību pārbaudes, un ņemot
         vērā ierasto praksi nozīmīgajā komercnozarē, kā arī visus pārējos šīs lietas apstākļus.

      79      Ar no agrākās preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas gūtu labumu ir jāsaprot kā tādu, kas ietver gadījumu, kad slavena
         preču zīme tiek ekspluatēta un acīmredzami parazītiski izmantota vai kad no tās reputācijas mēģina gūt labumu (iepriekš 61. punktā
         minētais spriedums lietā “SPA‑FINDERS”, 51. punkts).

      80      Visbeidzot, jo nozīmīgāka ir agrākās preču zīmes atšķirtspēja un reputācija, jo vieglāk var pieļaut kaitējuma esamību agrākajai
         preču zīmei Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta izpratnē (iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā “SPA‑FINDERS”, 41. punkts).

      81      Kā tas jau tika iepriekš norādīts, preču zīmes “CITIBANK” reputācija Eiropas Savienībā banku pakalpojumu nozarē netiek apstrīdēta.
         Šajā sakarā reputācija tiek saistīta ar banku nozares īpašībām, proti, maksātspēju, uzticamību un privāto un komerciālo klientu
         finanšu atbalstu to profesionālajās un ieguldījumu darbībās.

      82      Kā to atzīst arī ITSB, pastāv acīmredzama saistība, kā arī prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, klientu grupu pārklāšanās
         starp muitas aģentūru pakalpojumiem un banku piedāvātajiem finanšu pakalpojumiem, kādus piedāvā prasītājas, jo starptautiskajā
         tirdzniecībā darbojošies klienti un klienti, kas veic preču importu un eksportu, arī izmanto finanšu un bankas pakalpojumus,
         kurus šādi darījumi prasa. No tā izriet, ka pastāv iespēja, ka šādi klienti atpazīst prasītāju banku sakarā ar tās būtisko
         reputāciju starptautiskajā līmenī.

      83      Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka pastāv liela iespēja, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes “CITI” izmantošana
         muitas aģentūrās un līdz ar to arī finanšu pārstāvju darbībās, pārvaldot klientu naudas summas un nekustamos īpašumus, rada
         parazītismu, proti, nepamatoti tiek gūts labums no preču zīmes “CITIBANK” īpaši izteiktās reputācijas un prasītāju veiktajām
         būtiskajām investīcijām, lai šo reputāciju iegūtu. Šī reģistrācijai pieteiktās preču zīmes “CITI” izmantošana varētu radīt
         uzskatu, ka persona, kas iestājusies lietā, ir saistīta ar vai ir daļa no prasītajām, un līdz ar to varētu atvieglot ar reģistrācijai
         pieteikto preču zīmi apzīmēto pakalpojumu tirdzniecību. Prasītājas ir vairāku preču zīmju, kas ietver elementu “citi”, īpašnieces,
         kas šo iespēju vēl jo vairāk pastiprina.

      84      Visbeidzot, Pirmās instances tiesa uzskata, ka persona, kas iestājusies lietā, nav iesniegusi pierādījumus, ka reģistrācijai
         pieteiktās preču zīmes izmantošanai ir pietiekami iemesli.

      85      Personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes “CITI” izmantošana Spānijā nevar būt vērā ņemams pamatojums, jo, no vienas puses,
         Spānijas preču zīmes ģeogrāfiskās aizsardzības apjoms neatbilst ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi pārklātajai teritorijai
         un, no otras puses, Spānijas preču zīmes reģistrācijas tiesiskais pamatojums ir apstrīdēts valsts tiesās. Šajā pašā kontekstā
         faktam, ka persona, kas iestājusies lietā, esot domēna nosaukuma “citi.es” īpašniece, nav nozīmes.

      86      Līdz ar to ir jāpieņem arī trešā pamata trešā daļa un tādējādi jāatceļ apstrīdētais lēmums, turpretī citi prasītāju izvirzītie
         pamati nav jāizskata.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      87      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

      88      Tā kā ITSB spriedums nav labvēlīgs, jo Apelāciju padomes lēmums ir atcelts, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
         saskaņā ar prasītājas prasījumiem. Tā kā personai, kas iestājusies lietā, spriedums nav labvēlīgs, tā sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 1. marta
            lēmumu (lieta R 173/2004‑1);
      2)      ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina Citigroup, Inc. un Citibank, NA tiesāšanās izdevumus, tai skaitā tos izdevumus, kas [prasītājām] radušies procesā Apelāciju padomē;
      3)      Citi, SL sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Cooke

               Labucka

               Prek

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 16. aprīlī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1981. gada 2. jūnijā. # Officier van Justitie pret J. van Dam & Zonen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Rotterdam - Nīderlande. # Jūras zvejniecība. # Lieta 124/80.


Tiesas spriedums 1982. gada 6. oktobrī. # Interquell Stärke-Chemie GmbH & Co. KG pret Eiropas Ekonomikas kopienu. # Lieta 261/78.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 15. decembris.#Aldi GmbH & Co. KG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “ALDIANO” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “ALDI” – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts – Regulas (EK) Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punkts.#Lieta T-391/15.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 4. oktobris.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs pret Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd.#Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Preču piegāde – Mehāniskie transportlīdzekļi – Līzinga līgums ar izpirkšanas iespēju.#Lieta C-164/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 4. oktobrī (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Preču piegāde – Mehāniskie transportlīdzekļi – Nomas un finansēšanas līgums ar izpirkšanas iespēju
      Lieta C‑164/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa) (Civillietu palāta), Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 29. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 21. martā, tiesvedībā

            Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

      pret

            Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretāre K. Lopesa Bankalari [X. Lopez Bancalari], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2017. gada 19. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               –

                  Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd vārdā – L. Allen, barrister, un K. Prosser, QC,

               –

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – G. Brown, J. Kraehling un S. Simmons, kā arī D. Robertson, pārstāvji, kuriem palīdz O. Thomas, barrister,

               –

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman un M. de Ree, pārstāves,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Lozano Palacios un R. Lyal, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 31. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 14. panta 2. punkta b) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd un Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Apvienotās Karalistes Ieņēmumu un muitas dienests, turpmāk tekstā – “Ieņēmumu dienests”) par transportlīdzekļu nodošanas saskaņā ar standartlīgumu kvalificēšanu attiecībā pret darījumiem, kas ir apliekami ar pievienotās vērtības nodokli (PVN).

         Atbilstošie tiesību akti

         Savienības tiesības

               3

               Atbilstoši PVN direktīvas 14. pantam:
               “1.   “Preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
               2.   Papildus 1. punktā minētajam darījumam par preču piegādi uzskata šādus darījumus:

                        a)

                        īpašumtiesību nodošanu par atlīdzību, ja to dara ar valsts iestādes vai tās vārdā izdotu rīkojumu vai arī pildot kādu tiesību aktu;

                        b)

                        faktisko preču nodošanu, pildot līgumu par preču nomu/īri uz noteiktu laiku vai par preču pārdošanu uz nomaksu, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu;

                        c)

                        preču nodošanu, pildot līgumu, saskaņā ar ko par preču pirkšanu vai pārdošanu maksājama komisijas maksa.

                  3.   Dalībvalstis var uzskatīt konkrētu būvdarbu nodošanu par preču piegādi.”

               4

               Saskaņā ar šīs direktīvas 24. panta 1. punktu “pakalpojumu sniegšana” ir jebkurš darījums, kas nav preču piegāde.

               5

               Minētās direktīvas 63. pantā ir paredzēts:
               “Nodokļa iekasējamības gadījums iestājas un nodoklis kļūst iekasējams tad, kad faktiski ir veikta preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 64. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Ja pakalpojumu sniegšana vai preču piegāde, izņemot preču nomu/īri uz noteiktu laiku vai preču pārdošanu uz nomaksu, kā minēts 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā, rada turpmākus rēķinu pārskatus vai turpmākus maksājumus, tad tās uzskata par pabeigtām tad, kad beidzas laiks, uz kuru attiecas šādi rēķinu pārskati vai maksājumi.”

         Apvienotās Karalistes tiesības

               7

               PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts tika transponēts Value Added Tax Act 1994 (1994. gada PVN likums) 4. pielikuma 1. punktā.

               8

                  Consumer Credit Act 1974 (1974. gada Patēriņa kredīta likums) 189. pantā līzinga līgums ir definēts kā līgums, saskaņā ar kuru persona, kura nomā preces, veic par tām periodiskus maksājumus, kā arī šī persona iegūst īpašumtiesības uz šīm precēm, ja ir ievēroti līguma nosacījumi un iestājas viens vai vairāki no īpaši atrunātajiem apstākļiem, tostarp, ja persona izmanto izvēles tiesības.

               9

               1974. gada Patēriņa kredīta likuma 99. pantā ir paredzēts, ka jebkurā brīdī, līdz tiek veiktā pēdējā iemaksa, kas parādniekam ir jāveic atbilstoši līzinga līguma noteikumiem un ievērojot šo likumu, tam ir tiesības pārtraukt līguma darbību, par to iepriekš attiecīgi brīdinot. Šādā gadījumā atbilstoši minētā likuma 100. pantam, ja vien līgumā nav noteikts mazāks maksājuma apmērs, parādniekam ir pienākums veikt kreditoram maksājumu, ja tāds vēl ir atlicis, apmērā, kurā puse “no kopējās cenas” pārsniedz veikto maksājumu un vēl veicamo maksājumu kopsummu attiecībā pret kopējo cenu, kāda tā ir tieši pirms līguma darbības pārtraukšanas.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               10

                  Mercedes‑Benz Financial Services UK, Daimler AG, kura juridiskā adrese ir Apvienotajā Karalistē, meitasuzņēmums piedāvā trīs standarta automobiļu lietošanas finansēšanas līgumu veidus: standarta nomas līgums, tā sauktais “Līzings”, līzinga līgums ar nosaukumu “Hire Purchase” un nomas līgums ar izpirkšanas iespēju ar nosaukumu “Agility”, kurā ir apvienotas dažas pirmo divu minēto līgumu veidu īpašības un paredzēta klientiem iespēja atlikt izvēli starp nomu un pirkumu uz datumu pēc transportlīdzekļa nodošanas.

               11

               Šiem trim standarta līgumiem kopīgais ir tas, ka visa līguma darbības laikā Mercedes‑Benz Financial Services UK saglabā īpašumtiesības uz transportlīdzekli, bet tā saņēmējs veic ikmēneša maksājumus.

               12

               Turpretī standarta līgumos atšķiras transportlīdzekļa iegādes iespējas un kārtība.

               13

               Standartlīgumā “Līzings” ir izslēgta jebkāda īpašumtiesību nodošana un papildus tiek noteikts maksimālais nobraukums, kuru pārsniedzot, klientam ir jāmaksā līgumsods.

               14

               Standartlīgumos “Hire Purchase” un “Agility” savukārt ir paredzēta īpašumtiesību nodošana, tomēr ar atšķirīgiem nosacījumiem.

               15

               Pirmajā standartlīgumā ikmēneša maksājumi principā aptver visu transportlīdzekļa pārdošanas cenu, ieskaitot finansēšanas izmaksas. Līguma darbības beigās, lai kļūtu par īpašnieku, ir jāpievieno tikai neliela summa (“iespējas izdevumi”). Šī pēdējā iemaksa ir paredzēta līgumā un nav atkarīga no iespējas izmantošanas. Iespējas izdevumi tiek atskaitīti no klienta konta kopā ar pēdējo iemaksu, un tobrīd notiek īpašumtiesību nodošana. Tomēr Apvienotās Karalistes tiesību aktos patērētāju tiesību aizsardzības jomā summa, kuru pārdevējs var pieprasīt pircējam līzinga apstākļos, ir ierobežota, un tādēļ praksē klients var izvairīties no pēdējās iemaksas, laužot līgumu pirms tā darbības beigām.

               16

               Standartlīgumā “Agility” ikmēneša maksājumi principā ir mazāki nekā standartlīgumā “Hire Purchase”, un tādēļ to kopsumma veido tikai apmēram 60 % no transportlīdzekļa pārdošanas cenas, ieskaitot finansēšanas izmaksas. Ja lietotājs vēlas izmantot transportlīdzekļa pirkšanas iespēju, viņam tātad ir jāatlīdzina apmēram 40 % no pārdošanas cenas. Šī “pēdējā maksājuma” summa atbilstu aplēstai vidējai atlikušajai transportlīdzekļa vērtībai līguma darbības beigās. Klientam trīs mēnešus pirms līguma darbības beigām tiek jautāts, vai viņš vēlas izmantot šo iespēju. Atbilstoši iesniedzējtiesas konstatējumiem apmēram puse līzinga ņēmēju atbild apstiprinoši.

               17

               No PVN viedokļa nav apstrīdēts, ka standartlīgums “Līzings” pieder pie “pakalpojumu sniegšanas” kategorijas, un tātad atbilstoši PVN direktīvas 64. pantam ar nodokli tiek aplikta katra mēneša iemaksa, kur nodokļa bāze ir mēneša maksājuma summa. Tāpat nav apstrīdēts, ka standartlīgums “Hire Purchase” turpretī ir “preču piegāde” PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to atbilstoši šīs direktīvas 63. pantam nodoklis ir jāmaksā par visu transportlīdzekļa nodošanu, un nodokļa bāze ir piegādes cena.

               18

               Ieņēmumu dienests uzskata, ka standartlīgums “Agility”, tāpat kā standartlīgums “Hire Purchase” ir “preču piegāde” PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to tā no Mercedes‑Benz Financial Services UK ir pieprasījusi pilnas nodokļa summas samaksu transportlīdzekļa nodošanas brīdī, kas notikusi, pamatojoties uz šo līgumu.

               19

                  Mercedes‑Benz Financial Services UK ir apstrīdējusi šo kvalifikāciju First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tribunāls (Nodokļu palāta), Apvienotā Karaliste), apgalvojot, ka standartlīgums “Agility”, kurā nav noteikti paredzēta īpašumtiesību nodošana, būtu jāuzskata par “pakalpojumu sniegšanu” un tātad PVN būtu jāpieprasa tikai par katru mēneša iemaksu.

               20

                  First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tribunāls (Nodokļu palāta)) noraidīja tās prasību, un Mercedes‑Benz Financial Services UK iesniedza apelācijas sūdzību, kura tika apmierināta Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apelācijas tribunāls (Nodokļu un Kanclera palāta), Apvienotā Karaliste).

               21

               Ieņēmumu dienests vērsās iesniedzējtiesā, pārsūdzot šo pēdējo minēto nolēmumu. Šī tiesa uzskata, ka tai iesniegtā strīda risinājumam ir vajadzīga Savienības tiesību, konkrētāk, PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretācija.

               22

               Šādos apstākļos Court of Appeal
                  (England & Wales) (Civil Division) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa) (Civillietu palāta), Apvienotā Karaliste) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Ko [PVN] direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā nozīmē formulējums: “līgums [..], kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu”?

                        2)

                        Konkrētāk, vai šajā lietā formulējums “parastos apstākļos” nozīmē to, ka nodokļu iestādei ir tikai jāpārbauda, vai pastāv izpirkuma iespēja, kas var tikt izmantota ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu?

                        3)

                        Pakārtoti – vai formulējums “parastos apstākļos” nozīmē to, ka valsts iestādei ir jāvērtē detalizētāk un jānosaka līguma ekonomiskais mērķis?

                        4)

                        Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša:

                                 a)

                                 Vai [PVN] direktīvas 14. panta 2. punkta interpretācijai būtu jābūt atkarīgai no vērtējuma par to, vai ir ticams, ka klients izmantos šo izpirkuma iespēju?

                                 b)

                                 Vai, nosakot līguma ekonomisko mērķi, nozīme ir cenas, kas būtu jāmaksā, lai izmantotu izpirkuma iespēju, apmēram?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               23

               Ar jautājumiem, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai un kādā mērā jēdziens “līgums par nomu, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu”, kurš izmantots PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz tādu nomas līgumu ar izpirkšanas iespēju kā attiecīgais standartlīgums pamatlietā.

               24

               Ievadā ir jānorāda, ka tāds mehānisko transportlīdzekļu nomas līgums ar izpirkšanas iespēju kā Mercedes‑Benz Financial Services UK piedāvātais standartlīgums “Agility” ir viens no tiem, ko ir pieņemts saukt par nomas un finansēšanas vai līzinga līgumiem.

               25

               Kā secinājumu 22. un 23. punktā izklāstīja ģenerāladvokāts, šo līgumu raksturiezīme ir tā, ka tie ir līzinga priekšmeta tūlītējas iegūšanas pilnā īpašumā aizstājēji, kur līzinga ņēmējs lieto mantu, nesamaksājot pilnu tā pirkuma cenu nodošanas brīdī.

               26

               Šāda veida līgumiem var būt preces iegādei pielīdzināmas raksturīpašības vai arī to var nebūt, jo līgumslēdzējas puses tajos var paredzēt, ka līzinga ņēmējs var izvēlēties iegādāties vai neiegādāties minēto preci, beidzoties nomas laikposmam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 16. februāris, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 34. un 37. punkts).

               27

               Tas, ka, līgumam beidzoties, ir paredzēta īpašumtiesību pāreja vai ka aktuālā iemaksu summa ir praktiski identiska preces tirgus vērtībai, atsevišķi un kopā ir kritēriji, kas ļauj noteikt, vai līgums var tikt kvalificēts kā “nomas un finansēšanas līgums” (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 16. februāris, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 38. punkts, un 2015. gada 2. jūlijs, NLB Leasing, C‑209/14, EU:C:2015:440, 30. punkts).

               28

               Lai gan tā ir, līguma kvalifikācija par “nomas un finansēšanas līgumu” pati par sevi nesaista preces materiālo nodošanu, kas veikta atbilstoši šim līgumam, ar kādu darījumu, kas apliekami ar PVN, kategoriju. Lai tas būtu uzskatāms par “preču piegādi” PVN direktīvas izpratnē, vēl ir jānosaka, vai šāds līgums ir “līgums par nomu, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu” šīs direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               29

               Šī juridiskā kvalifikācija ir sniedzama, ja ir izpildīti divi nosacījumi.

               30

               Pirmkārt, šī tiesību norma ir jālasa tādējādi, ka līgumā, atbilstoši kuram notiek preces nodošana, ir iekļauts skaidrs noteikums par īpašumtiesību uz šo preci nodošanu no iznomātāja nomniekam.

               31

               Proti, kā izriet no paša teksta, PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir atsauce nevis uz tiesību nodošanu rīkoties ar preci kā īpašniekam, kā tas ir šā paša panta 1. punkta gadījumā, bet skaidrāk – uz “īpašumtiesību pāreju” attiecībā uz šo preci.

               32

               Turklāt ir jānorāda, ka šajā tiesību normā tiek izmantots termins “iemaksa”, kas ir atrodams kredīta līgumos, bet ir neierasts tīras nomas līgumos, kuros parasti tiek minēta “nomas maksa”.

               33

               Kā secinājumu 50. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, var tikt uzskatīts, ka līgumā ir paredzēts skaidrs noteikums par īpašumtiesību nodošanu tad, ja tajā ir paredzēta līzinga priekšmeta izpirkšanas iespēja.

               34

               Otrkārt, no līguma noteikumiem, tos objektīvi ņemot un līguma parakstīšanas brīdī, ir skaidri jāizriet, ka līzinga ņēmējs var automātiski iegūt īpašumtiesības uz preci, ja līguma izpilde līdz tā darbības beigām notiek parastos apstākļos.

               35

               Proti, no vārdu salikuma “parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu” nevar secināt neko citu kā vien domu, ka līdz ar pašas pēdējās iemaksas veikšanu, kas līzinga ņēmējam ir jāveic atbilstoši līgumam, viņam pilntiesīgi tiek nodotas īpašumtiesības uz līguma priekšmetu.

               36

               Runājot it īpaši par to, ka līgumā ir paredzēts – kā tas ir attiecīgā standartlīguma pamatlietā gadījumā – noteikums, saskaņā ar kuru līzinga ņēmējs var izmantot izpirkšanas iespēju, ir jāprecizē, ka īpašības vārds “parastos” ir jāuzskata par tādu, kas vienkārši atsaucas uz vienošanās izpildes, ko labticīgi veic tās puses, paredzamu norisi līdz tās darbības beigām atbilstoši principam pacta sunt servanda.

               37

               Kā secinājumu 51. un 53. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šī līgumiskā īpašumtiesību nodošana nav savietojama ar situācijām, kurās līzinga ņēmējam no ekonomiskā viedokļa faktiski ir izvēle, kas attiecīgajā brīdī tam ļauj vai nu iegādāties preci, vai to atdot līzinga devējam, vai arī pagarināt tās nomu – atbilstoši savām interesēm dienā, kad viņam ir jāizdara izvēle.

               38

               Citādi būtu tikai tad, ja izpirkšanas iespējas izmantošana, lai arī formāli tā ir fakultatīva, praksē, ņemot vērā līguma finanšu nosacījumus, ir vienīgā saimnieciski racionālā izvēle, ko var izdarīt līzinga ņēmējs. Tā tas tostarp var būt gadījumā, ja no līguma izriet, ka, tiklīdz kļūs iespējams izmantot iespēju, līgumisko iemaksu summa atbildīs preces tirgus vērtībai, ieskaitot finansēšanas izmaksas, un ka iespējas izmantošanas dēļ līzinga ņēmējam nebūs jāsamaksā būtiska papildu summa.

               39

               Šāda PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta teksta interpretācija ir apstiprināta, ņemot vērā šīs direktīvas vispārīgo sistēmu attiecībā uz darījumu klasifikāciju, kas apliekamas ar nodokli.

               40

               Jebkādas citas interpretācijas rezultātā valsts nodokļu iestādes, saskaroties ar grūtībām, kuras – kā šajā gadījumā – nav objektīvi saistītas ar darījumiem, kas ir apliekami ar nodokli, šo darījumu izpildes uzsākšanas brīdī, būtu spiestas veikt izmeklēšanu, lai noteiktu līgumslēdzēja nodomu iespējas izmantošanas brīdī un – vajadzības gadījumā – jāveic pielāgošanas darbības.

               41

               Šāda vajadzība būtu pretrunā PVN sistēmas mērķiem – nodrošināt tiesisko noteiktību un atvieglot darbības, kas saistītas ar nodokļa piemērošanu, ņemot vērā attiecīgās darbības objektīvo būtību, ja vien nav izņēmuma gadījums (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1995. gada 6. aprīlis, BLP Group, C‑4/94, EU:C:1995:107, 24. punkts).

               42

               Tieši valsts tiesas, kuras vienīgās kompetencē ir izvērtēt faktus, uzdevums ir, ņemot vērā katra atsevišķā gadījuma apstākļus, noteikt, vai līgums, saskaņā ar kuru transportlīdzeklis ir ticis nodots lietotājam, atbilst šajā spriedumā atgādinātajiem nosacījumiem.

               43

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka jēdziens “līgums par nomu, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu”, kurš izmantots PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz nomas standartlīgumu ar izpirkšanas iespēju, ja no līguma finanšu nosacījumiem izriet, ka iespējas izmantošana ir vienīgā saimnieciski racionālā izvēle, ko var izdarīt līzinga ņēmējs attiecīgajā brīdī, ja līgums tiek pildīts līdz tā darbības beigām, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               44

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Jēdziens “līgums par nomu, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk, kā veicot pēdējo iemaksu”, kurš izmantots Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz nomas standartlīgumu ar izpirkšanas iespēju, ja no līguma finanšu nosacījumiem izriet, ka iespējas izmantošana ir vienīgā saimnieciski racionālā izvēle, ko var izdarīt līzinga ņēmējs attiecīgajā brīdī, ja līgums tiek pildīts līdz tā darbības beigām, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2006. gada 26.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2001/42/EK - Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-77/06.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2006. gada 26. oktobra spriedums – Komisija/Luksemburga
      (lieta C‑77/06)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2001/42/EK – Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam (EKL 226. pants) (sal. ar 6. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tādu noteikumu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija
                  Direktīvu 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.), nepieņemšana noteiktajā
                  termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2001. gada 27. jūnija Direktīvu 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu, Luksemburgas Lielhercogiste
                     nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar minēto direktīvu;

                  2)

                  Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 12. aprīlī. # Irish Music Rights Organisation Ltd pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Autortiesības attiecībā uz muzikālo darbu publisko izpildījumu interneta, satelītapraides un kabeļu retranslācijas ceļā - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Ģeogrāfiskā tirgus sadale - Divpusēji nolīgumi starp valstu mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām - Saskaņota darbība, kas izslēdz iespēju izsniegt daudzteritoriālas un daudzrepertuāru licences - Pierādījumi - Nevainīguma prezumpcija. # Lieta T-415/08.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1984. gada 26. janvārī. # Ludwig-Maximilians-Universität München pret Hauptzollamt München-West. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Atbrīvojums zinātniskām ierīcēm. # Lieta 45/83.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 23. februārī.#Siemens AG pret VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija.#Tiesību aktu tuvināšana - Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK - Salīdzinošā reklāma - Negodīga to priekšrocību izmantošana, ko sniedz konkurenta atšķirības zīmes reputācija.#Lieta C-59/05.

text:
      Lieta C‑59/05
      Siemens AG
      pret
      VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH
      (Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesību aktu tuvināšana – Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK – Salīdzinošā reklāma – Negodīga to priekšrocību izmantošana, ko sniedz konkurenta atšķirības zīmes reputācija
      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 23. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 84/450
      (Padomes Direktīvas 84/450, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkts)
      Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkta
         ietvaros priekšrocības, ko salīdzinošā reklāma sniedz patērētājiem, obligāti ir jāņem vērā, izvērtējot, vai reklāmas devējs
         ir negodīgi izmantojis priekšrocības, ko sniedz konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukuma vai citas atšķirības zīmes
         reputācija. Turpretī tas labums vien, ko no salīdzinošās reklāmas gūst reklāmas devējs, kas jebkurā gadījumā ir acīmredzams
         paša reklāmas veida būtības dēļ, nevar būt noteicošs elements, izvērtējot minētā reklāmas devēja rīcības likumību.

      No tā izriet, ka šī tiesību norma ir interpretējama tā, ka, izmantojot savos katalogos ražotāja atšķirības zīmes galveno elementu,
         proti, šo preču pasūtījuma numuru sistēmu, kas ir pazīstams speciālistu vidū, konkurējošais piegādātājs nav negodīgi izmantojis
         priekšrocības, ko sniedz atšķirības zīmes reputācija.

      (sal. ar 24., 25., 27. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 23. februārī (*)

      Tiesību aktu tuvināšana – Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK – Salīdzinošā reklāma – Negodīga to priekšrocību izmantošana, ko sniedz konkurenta atšķirības zīmes reputācija
      Lieta C‑59/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 2. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 10. februārī, tiesvedībā

      Siemens AG
      pret
      VIPA Gesellschaft für Visualisierung und      Prozeßautomatisierung mbH.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts], M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Siemens AG vārdā – S. Jakermaijers [S. Jackermeier], Rechtsanwalt, un D. Laufhūte [D. Laufhütte], Patentanwalt,

      –       VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH vārdā – A. Osterlohs [A. Osterloh] un E. Osterlohs [E. Osterloh], Rechtsanwälte,

      –       Polijas Republikas vārdā – T. Novakovskis [T. Nowakowski], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [A. Aresu] un F. Hofmeisters [F. Hoffmeister], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvas 84/450/EEK
         par maldinošu un salīdzinošu reklāmu (OV L 250, 17. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra
         Direktīvu 97/55/EK (OV L 290, 18. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 84/450”), 3.a panta 1. punkta g) apakšpunktu.

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības sabiedrība “Siemens AG” (turpmāk tekstā – “Siemens”) pret sabiedrību “VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH” (turpmāk tekstā – “VIPA”) ietvaros par reklāmu, ko sniedza VIPA, lai veicinātu to sastāvdaļu pārdošanu, kas atbilst Siemens ražotajiem un pārdodamajiem automātiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Saskaņā ar Direktīvas 84/450 2.a panta 2. punktu ar “salīdzinošu reklāmu” šajā direktīvā saprot “jebkuru reklāmu, kas tieši
         vai netieši identificē konkurentu vai konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus”.

      4       Šās direktīvas 3.a panta 1. punkts paredz:
      “Salīdzinošā reklāma tiktāl, ciktāl tā attiecas uz salīdzinājumu, ir atļauta, ja tā atbilst šādiem nosacījumiem:
      [..]
      c)      tā objektīvi salīdzina vienu vai vairākas šo preču un pakalpojumu materiālās, saistošās, pārbaudāmās un reprezentatīvās pazīmes,
         kuras var iekļaut cenu;

      [..]
      g)      tā negodīgi neizmanto priekšrocības, kādas rada konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukuma vai citu atšķirības zīmju
         reputācija vai konkurējošu produktu izcelsmes vietas norādes reputācija;

      [..].”
      5       Direktīvas 97/55 preambulas otrais, četrpadsmitais un piecpadsmitais apsvērums nosaka:
      “(2)      tā kā iekšējā tirgus pilnīga izveide nozīmē arvien plašākas izvēles iespējas; tā kā, ņemot vērā to, ka patērētāji var izmantot
         un viņiem ir jāizmanto pēc iespējas labāk iekšējā tirgus priekšrocības un ka reklāma ir ļoti svarīgs līdzeklis, ar ko radīt
         reālu noieta tirgu visām precēm un pakalpojumiem visā Kopienā, pamatnoteikumiem par salīdzinošās reklāmas formu un saturu
         jābūt vienveidīgiem, un salīdzinošās reklāmas izmantošanas nosacījumiem dalībvalstīs jābūt saskaņotiem; tā kā, ja šādi nosacījumi
         ir izpildīti, ir vieglāk objektīvi parādīt dažādu salīdzināmu produktu labās īpašības; tā kā salīdzinošā reklāma var arī veicināt
         konkurenci starp preču piegādātājiem un pakalpojumu sniedzējiem par labu patērētājam;

      [..]
      (14)      tā kā, lai salīdzinošo reklāmu padarītu efektīvu, tomēr var būt vajadzība identificēt konkurenta preces vai pakalpojumus,
         atsaucoties uz pēdējam piederošo preču zīmi vai tirdzniecības nosaukumu;

      (15)      tā kā, šādi izmantojot svešu preču zīmi, tirdzniecības nosaukumu vai citas atšķirības zīmes, netiek pārkāptas šīs ekskluzīvās
         tiesības tajos gadījumos, kad izmantošana atbilst šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem un kad šādas izmantošanas paredzētais
         mērķis ir vienīgi atšķirt tos un tādējādi objektīvi izcelt atšķirības.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6       1909. gada 7. jūnija Likuma par cīņu pret negodīgu konkurenci (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, turpmāk tekstā – “UWG”) 6. pants tostarp paredz:

      “1)      Par salīdzinošu reklāmu ir uzskatāma jebkura reklāma, kas tieši vai netieši identificē konkurentu vai konkurenta piedāvātās
         preces vai pakalpojumus.

      2)      Persona, kas izmanto salīdzinošu reklāmu, rīkojas nelikumīgi [..], ja salīdzināšanas rezultātā:
      [..]
      4. tiek negodīgi izmantotas priekšrocības, ko rada konkurenta izmantotās zīmes reputācija, vai tai tiek nodarīts kaitējums
         [..].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      7       Siemens  ražo un pārdod citastarp programmējamus automātus ar nosaukumu “Simatic”. 1983. gadā Siemens  ieviesa šiem automātiem un to papildu sastāvdaļām tādu pasūtījuma numuru sistēmu, kas izveidoti no vairāku lielo burtu un
         ciparu kombinācijas.

      8       VIPA  arī ražo un pārdod sastāvdaļas, kas atbilst automātiem “Simatic” un kopš 1988. gada tiem izmanto identifikācijas sistēmu, kas ir gandrīz identiska tai, ko izmanto Siemens. Pirmā to zīmju kombinācijas daļa, kas veido Siemens pasūtījuma numuru, piemēram, “6ES5” vai “6ES7”, tiek aizvietota ar sabiedrības VIPA abreviatūru, kurai seko Siemens oriģinālo preču galvenais pasūtījuma numura elements. Šis galvenais pasūtījuma numura elements attiecas uz attiecīgo preču
         raksturīpašībām un to izmantošanu automatizācijas platformā tādēļ, ka tas ir jāievada platformā, lai automāts strādātu.

      9       VIPA  pārdod sastāvdaļas, kas atbilst Siemens  oriģinālajām precēm, kuru pasūtījuma numurs ir “6ES5 928‑3UB21”, ar pasūtījuma numuru “VIPA  928‑3UB21”. Tā norāda šo numuru uz savām precēm un katalogā, precizējot: “Lūdzu, pārbaudiet jūsu platformas izmantošanas instrukcijā
         vajadzīgo programmēšanas moduļa pasūtījuma numuru vai piezvaniet mums! Pasūtījuma numuri atbilst Siemens programmēšanas moduļu pasūtījuma numuriem.”

      10     Siemens  iesūdzēja VIPA  tiesā, apgalvojot, ka VIPA  nelikumīgi izmantojusi priekšrocības, ko rada Siemens  preču reputācija. Tiesa pirmajā instancē apmierināja Siemens  lūgumu, pieņemot lēmumu, kas tika grozīts apelācijā. Siemens  iesniedza kasācijas sūdzību “en revision” Bundesgerichtshof [Federālā tiesa].

      11     Uzskatot, ka tai ir nepieciešama Direktīvas 84/450 interpretācija, lai izskatītu tai iesniegto lietu, Bundesgerichtshof  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai var uzskatīt, ka tika negodīgi izmantota konkurenta “cita atšķirības zīme” Direktīvas 84/450/EEK 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkta
         izpratnē, ja reklāmas devējs izmanto elementu, kas ir identisks konkurenta atšķirības zīmes (šajā gadījumā – pasūtījuma numuru
         sistēmas) galvenajam elementam, kurš ir pazīstams speciālistu vidū, un atsaucas savā reklāmā uz šiem identiskajiem elementiem?

      2)      Vai labums, ko gūst reklāmas devējs un patērētājs no atšķirības zīmei identiskas zīmes izmantošanas, ir būtisks elements,
         lai noteiktu, vai ir negodīgi izmantotas priekšrocības, ko rada šās zīmes reputācija?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      12     Ar saviem jautājumiem, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai, izmantojot savos katalogos ražotāja
         atšķirības zīmes galveno elementu, proti, tā preču pasūtījuma numuru sistēmu, kas ir pazīstams speciālistu vidū, konkurējošs
         piegādātājs ir negodīgi izmantojis priekšrocības, ko rada šās atšķirības zīmes reputācija Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta
         g) apakšpunkta izpratnē, un vai, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāņem vērā labums, ko no šādas izmantošanas gūst patērētāji
         un reklāmas devējs.

      13     Saskaņā ar Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta g) apakšpunktu salīdzinošā reklāma ir atļauta tostarp, ja tā negodīgi neizmanto
         priekšrocības, kādas rada konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukuma vai citu atšķirības zīmju reputācija vai konkurējošu
         produktu izcelsmes vietas norādes reputācija.

      14     Atbilstoši Tiesas judikatūrai, lai izvērtētu, vai ir izpildīti nosacījumi, ko paredz Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta
         g) apakšpunkts, ir jāņem vērā Direktīvas 97/55 preambulas piecpadsmitais apsvērums, saskaņā ar kuru, izmantojot svešu preču
         zīmi vai citas atšķirības zīmes, netiek pārkāptas tiesības uz preču zīmi, ja izmantošana atbilst Direktīvā 84/450 paredzētajiem
         nosacījumiem un kad šādas izmantošanas paredzētais mērķis ir vienīgi atšķirt reklāmas devēja preces un pakalpojumus no konkurenta
         precēm un pakalpojumiem un tādējādi objektīvi izcelt atšķirības (skat. Tiesas 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑112/99
         Toshiba Europe, Recueil, I‑7945. lpp., 53. punkts).

      15     Šajā ziņā nevar uzskatīt, ka reklāmas devējs negodīgi izmanto priekšrocības, kas rodas no konkurenta atšķirības zīmes reputācijas,
         ja atsauce uz tā zīmēm ir efektīvas konkurences attiecīgajā tirgū nosacījums (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Toshiba Europe, 54. punkts).

      16     Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka, ja trešā persona izmanto preču zīmi, var tikt negodīgi izmantotas priekšrocības, ko rada
         šās preču zīmes atšķirtspēja vai reputācija, vai tai var tikt nodarīts kaitējums, piemēram, radot sabiedrības apziņā maldīgu
         priekšstatu par attiecībām starp reklāmas devēju un preču zīmes īpašnieku (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Toshiba Europe, 55. punkts).

      17     No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka, izmantojot Siemens pasūtījumu numuru sistēmas galveno elementu, VIPA  ir paziņojusi sabiedrībai, ka abu attiecīgo preču tehniskās raksturiezīmes ir līdzvērtīgas. Tā rezultātā runa ir par materiālo,
         saistošo, pārbaudāmo un reprezentatīvo preču pazīmju salīdzinājumu Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Toshiba Europe, 56. punkts).

      18     Tomēr ir jāpārliecinās, vai šī izmantošana var radīt tās sabiedrības daļas, kurai ir paredzēta VIPA  izdotā reklāma, apziņā saistību starp attiecīgo automātu un to papildu sastāvdaļu ražotāju pamata prāvā un konkurējošo piegādātāju,
         jo minētā sabiedrības daļa var attiecināt šā ražotāja preču reputāciju uz minētā piegādātāja precēm.

      19     Vispirms ir jāatzīst, ka attiecīgās preces pamata prāvā ir paredzētas specializētai sabiedrības daļai. Līdz ar to Siemens  preču reputācijas saistīšana ar VIPA  preču reputāciju ir mazāk iespējama nekā tad, ja šīs preces būtu paredzētas gala patērētājiem (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Toshiba Europe, 52. punkts).

      20     Turklāt tas, ka VIPA  izmanto savu abreviatūru pasūtījuma numuru pirmajā daļā un ka savā katalogā tā precizē, ka šie numuri atbilst Siemens programmēšanas moduļu numuriem, ļauj konstatēt atšķirību starp VIPA  identitāti un Siemens  identitāti un nevar radīt maldīgu priekšstatu ne par VIPA  preču izcelsmi, ne arī par saistību starp šiem diviem uzņēmumiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Toshiba Europe, 59. punkts).

      21     Visbeidzot, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka cipari un burti, kas veido pasūtījuma numura galveno elementu,
         attiecas ne tikai uz attiecīgās preces raksturīpašībām, bet arī uz to izmantošanu automatizācijas platformā. Šie cipari un
         burti ir jāieprogrammē minētajās platformās, lai šie automāti strādātu.

      22     Pirmkārt, attiecībā uz labumu, ko dod identiskas atšķirības zīmes izmantošana reklāmas devējam un patērētājam, Tiesa jau ir
         nospriedusi, ka salīdzinošā reklāma ir paredzēta, lai sniegtu patērētājiem iespēju pēc iespējas labāk izmantot iekšējā tirgus
         priekšrocības, ņemot vērā to, ka reklāma ir ļoti svarīgs līdzeklis, ar ko radīt reālu noieta tirgu visām precēm un pakalpojumiem
         visā Kopienā (skat. Tiesas 2003. gada 8. aprīļa spriedumu lietā C‑44/01 Pippig Augenoptik, Recueil, I‑3095. lpp., 64. punkts).

      23     Otrkārt, no Direktīvas 97/55 preambulas otrā apsvēruma izriet, ka salīdzinoša reklāma var arī veicināt konkurenci starp preču
         piegādātājiem un pakalpojumu sniedzējiem par labu patērētājiem.

      24     Līdz ar to priekšrocības, ko salīdzinošā reklāma sniedz patērētājiem, obligāti ir jāņem vērā, izvērtējot, vai reklāmas devējs
         ir negodīgi izmantojis priekšrocības, ko sniedz konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukuma vai citas atšķirības zīmes
         reputācija.

      25     Turpretī tas labums vien, ko no salīdzinošās reklāmas gūst reklāmas devējs, kas jebkurā gadījumā ir acīmredzams paša reklāmas
         veida būtības dēļ, nevar būt noteicošs elements, izvērtējot minētā reklāmas devēja rīcības likumību.

      26     Šajā gadījumā, ja precēm, ko pārdod VIPA  un kas kā papildu sastāvdaļas ir paredzētas izmantošanai Siemens automātos, būtu jāizmanto cits pasūtījuma numura galvenais elements, attiecīgajiem lietotājiem būtu jāmeklē salīdzinošajā
         tabulā Siemens piedāvāto preču atbilstošie pasūtījuma numuri. Tā rezultātā – kā to ir atzinusi iesniedzējtiesa – patērētājiem un VIPA  rastos neērtības. Līdz ar to nevar izslēgt ierobežojošu iedarbību uz konkurenci Siemens  ražoto automātu papildu sastāvdaļu tirgū.

      27     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkts
         ir interpretējams tā, ka tādos apstākļos, kādi pastāv pamata prāvā, izmantojot savos katalogos ražotāja atšķirības zīmes galveno
         elementu, kas ir pazīstams speciālistu vidū, konkurējošais piegādātājs nav negodīgi izmantojis priekšrocības, ko sniedz atšķirības
         zīmes reputācija.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvas 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta
            un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/55/EK, 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkts ir interpretējams tā, ka tādos apstākļos,
            kādi pastāv pamata prāvā, izmantojot savos katalogos ražotāja atšķirības zīmes galveno elementu, kas ir pazīstams speciālistu
            vidū, konkurējošais piegādātājs nav negodīgi izmantojis priekšrocības, ko sniedz atšķirības zīmes reputācija.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.