title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 9.oktobrī.#Győrgy Katz pret István Roland Sós.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Fővárosi Bíróság - Ungārija.#Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās - Pamatlēmums 2001/220/TI - Cietušo statuss kriminālprocesā - Privātās apsūdzības uzturētājs, kas aizstāj prokuroru - Cietušā iespēja liecināt kā lieciniekam.#Lieta C-404/07.

text:
      Lieta C‑404/07
      Győrgy Katz
      pret
      István Roland Sós
      (Fővárosi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2001/220/TI – Cietušo statuss kriminālprocesā – Privātās apsūdzības uzturētājs, kas aizstāj prokuroru – Cietušā iespēja liecināt kā lieciniekam
      Sprieduma kopsavilkums
      Eiropas Savienība – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Cietušo statuss kriminālprocesā – Pamatlēmums 2001/220
      (Padomes Pamatlēmuma 2001/220 2. un 3. pants)
      Pamatlēmums 2001/220 par cietušo statusu kriminālprocesā, katrā ziņā uzliekot dalībvalstīm pienākumu, no vienas puses, nodrošināt
         cietušajiem augstu aizsardzības līmeni, kā arī reālu un atbilstošu lomu tās krimināltiesību sistēmā un, no otras puses, atzīt
         to tiesības un likumīgās intereses un nodrošināt iespēju liecināt procesa laikā un iesniegt pierādījumus, attiecībā uz šo
         mērķu konkrētu īstenošanas kārtību valsts iestādēm atstāj plašu rīcības brīvību.

      Pamatlēmuma 2. un 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka aizstājošās privātas apsūdzības ietvaros valsts tiesai ar šiem pantiem
         nav noteikts pienākums cietušajam noziedzīgā nodarījumā piešķirt tiesības liecināt kā lieciniekam. Tomēr šādas iespējas neesamības
         gadījumā cietušajam jābūt piešķirtai iespējai sniegt liecību, ko var ņemt vērā kā pierādījumu.

      (sal. ar 46. un 50. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 9. oktobrī (*)

      Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2001/220/TI – Cietušo statuss kriminālprocesā – Privātās apsūdzības uzturētājs, kas aizstāj prokuroru – Cietušā iespēja liecināt kā lieciniekam
      Lieta C‑404/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LES 35. pantam,
      ko Fővárosi Bíróság [Budapeštas Apgabaltiesa] (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 6. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada
         27. augustā, kriminālprocesā

      Győrgy Katz
      pret
      István Roland Sós.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), J. Klučka [J. Klučka], P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 19. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Katz vārdā – L. Kišs [L. Kiss], ügyvéd,

      –        Sós vārdā – L. Helmeci [L. Helmeczy], ügyvéd,

      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], R. Šomšiča [R. Somssich] un K. Sījārto [K. Szíjjártó], pārstāves,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Trousterss [R. Troosters] un B. Simons [B. Simon], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā
         (OV L 82, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”) 2. un 3. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts kriminālprocesā pret I. R. Sosu [Sós], kuru par krāpšanu apsūdz G. Katcs [Katz], kas darbojas kā aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs.

       Atbilstošās tiesību normas
       Eiropas Savienības tiesību normas
      3        Atbilstoši Pamatlēmuma ceturtajam apsvērumam:

      “Dalībvalstīm būtu jātuvina savi normatīvie akti tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi nodrošināt cietušajiem
         augstu aizsardzības līmeni, neatkarīgi no dalībvalsts, kurā viņi atrodas.”

      4        Saskaņā ar Pamatlēmuma 1. pantu tā vajadzībām par cietušo uzskata:

      “a)      fizisk[o] person[u], kam nodarīts kaitējums, tostarp fizisks vai morāls kaitējums, morālas ciešanas vai mantisks kaitējums,
         ko tieši izraisījusi darbība vai bezdarbība, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību pārkāpums;

      [..].”
      5        Pamatlēmuma 2. pantā ir noteikts:

      “1.      Katra dalībvalsts nodrošina, lai cietušajiem būtu reāla un atbilstoša loma tās krimināltiesību sistēmā. Tā turpina pielikt
         visas pūles, lai nodrošinātu, ka pret cietušajiem procesa laikā izturas ar pienācīgu cieņu, un atzīst cietušo tiesības un
         likumīgās intereses, jo īpaši kriminālprocesā.

      2.      Katra dalībvalsts nodrošina, lai cietušie, kas ir sevišķi neaizsargāti, gūtu labumu no īpašā režīma, kas visvairāk piemērots
         viņu apstākļiem.”

      6        Pamatlēmuma 3. pantā ir noteikts:

      “Katra dalībvalsts nodrošina cietušajiem iespēju liecināt procesa laikā un iesniegt pierādījumus.
      Katra dalībvalsts veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu, ka tās iestādes nopratina cietušos tikai tiktāl, ciktāl tas
         vajadzīgs kriminālprocesa nolūkam.”

      7        Pamatlēmuma 5. pantā ir paredzēts:

      “Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai, cik vien iespējams, mazinātu saziņas grūtības, kas attiecas uz cietušo,
         [kuriem ir lietas dalībnieka vai liecinieka statuss,] piedalīšanos svarīgākajos attiecīgā kriminālprocesa posmos vai uz viņu
         izpratni par tiem, analogi tāda veida pasākumiem, ko tā veic attiecībā uz apsūdzētajiem.”

      8        Pamatlēmuma 7. pantā ir paredzēts:

      “Katra dalībvalsts, saskaņā ar piemērojamiem valsts noteikumiem, dod cietušajiem, kuriem ir lietas dalībnieka [vai] liecinieka
         statuss, iespēju saņemt atlīdzību par izdevumiem, kas radušies sakarā ar piedalīšanos kriminālprocesā.”

      9        Atbilstoši Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī 2005. gada 14. decembrī publicētajai informācijai (OV L 327, 19. lpp.) par deklarācijām, ar kurām Francijas Republika un
         Ungārijas Republika ir atzinušas Tiesas kompetenci prejudiciālā kārtībā lemt par Līguma par Eiropas Savienību 35. pantā minētajiem
         aktiem, Ungārijas Republika atbilstoši LES 35. panta 2. punktam nāca klajā ar deklarāciju, kurā atzina Eiropas Kopienu Tiesas
         kompetenci jautājumu izskatīšanā saskaņā ar LES 35. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem.

      10      Tomēr Ungārijas valdības 2003. gada 15. maija Lēmumā (Kormányhatározat) 2088/2003 (V. 15.) par deklarāciju attiecībā uz vēršanos Tiesā prejudiciālajā kārtībā “Ungārijas Republika atbilstoši LES
         35. panta 2. punktam atzīst, ka akceptē Eiropas Kopienu Tiesas kompetenci saskaņā ar LES 35. panta 3. punkta b) apakšpunktā
         paredzētajiem noteikumiem”.

      11      No Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī 2008. gada 14. martā publicētās informācijas (OV L 70, 23. lpp.) par deklarācijām, ar kurām Ungārijas Republika, Latvijas
         Republika, Lietuvas Republika un Slovēnijas Republika ir atzinušas Tiesas kompetenci prejudiciālā kārtībā lemt par Līguma
         par Eiropas Savienību 35. pantā minētajiem aktiem, izriet, ka Ungārijas Republika ir atsaukusi savu iepriekš veikto deklarāciju
         un “nāca klajā ar deklarāciju atzīt Eiropas Kopienu Tiesas kompetenci saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 35. panta 2. punktu
         un 35. panta 3. punkta b) apakšpunktu”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      1998. gada Kriminālprocesa likuma Nr. XIX (Büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. törvény) 28. panta 7. punktā ir noteikts:

      “Ievērojot šajā likumā paredzētos noteikumus, prokurors uzsāk kriminālvajāšanu un, izņemot privātās apsūdzības vai aizstājošās
         privātās apsūdzības gadījumu, veic apsūdzību tiesā vai nolemj piemērot lietai samierināšanās procesu, apturēt kriminālvajāšanu
         vai no tās daļēji atteikties. Prokurors var izbeigt kriminālvajāšanu vai grozīt tās robežas. Tas var izskatīt lietas dokumentus
         tiesas procesa laikā. Tam ir tiesības izteikt lūgumu par katru tiesas procesā izvirzītu jautājumu, par kuru tiesa pieņem lēmumu.”

      13      Šī paša likuma 31. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Kriminālprocesā par prokuroru nevar būt:
      [..]
      “b)      persona, kas piedalās vai piedalījusies procesā kā [..] cietušais, privātās apsūdzības uzturētājs, aizstājošās privātās apsūdzības
         uzturētājs, civilprasītājs vai prasītājs, tā pārstāvis, vai kā jebkura iepriekš minētajām personām tuvu stāvoša persona,

      c)      persona, kas piedalās vai piedalījusies procesā kā liecinieks, eksperts vai speciālists,
      [..].”
      14      Minētā likuma 51. panta 1. punktā cietušais ir definēts kā persona, kura tiesības vai likumīgās intereses ir aizskartas vai
         apdraudētas ar noziedzīgu nodarījumu. Saskaņā ar šī paša panta 2. punktu cietušajam ir tiesības:

      “a)      ja šajā likumā nav paredzēts citādi, būt klāt procesuālajās darbībās un iepazīties ar procesuālajiem dokumentiem, kuri uz
         viņu attiecas;

      b)      ikvienā procesa stadijā izteikt lūgumus un apsvērumus;
      c)      saņemt no tiesas, prokurora un izmeklēšanas iestādes visus paskaidrojumus, kas attiecas uz cietušā tiesībām un pienākumiem
         kriminālprocesā;

      d)      šajā likumā paredzētajos gadījumos īstenot pārsūdzību.”
      15      1998. gada Likuma Nr. XIX 53. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šajā likumā paredzētajos gadījumos cietušais var būt aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs, ja:
      a)      prokurors vai izmeklēšanas iestāde ir pieņēmusi lēmumu neuzsākt kriminālprocesu vai to neturpināt,
      b)      prokurors ir daļēji atteicies veikt kriminālvajāšanu,
      c)      prokurors ir izbeidzis kriminālprocesu,
      d)      izmeklēšanas procesa rezultātā prokurors nav konstatējis noziedzīga nodarījuma esamību, kas attaisnotu apsūdzības celšanu
         un tātad nav uzsācis kriminālvajāšanu, vai privātās apsūdzības procesā ietvaros uzdotās izmeklēšanas rezultātā ir nolēmis,
         ka pats neuzņemas kriminālvajāšanu,

      e)      debašu laikā prokurors ir izbeidzis apsūdzības uzturēšanu, uzskatot, ka noziedzīgais nodarījums neattaisno kriminālprocesu.”
      16      Minētā likuma 236. pantā ir paredzēts:

      “Ja šajā likumā nav noteikts citādi, aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs tiesas procesa ietvaros īsteno prokuroram
         piešķirtās tiesības, ieskaitot tiesības izteikt lūgumus par piespiedu pasākumu veikšanu, kas iekļaus apsūdzētā brīvības atņemšanu
         vai ierobežošanu. Aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs nevar izteikt lūgumu par vecāku tiesību atņemšanu apsūdzētājam.”

      17      Šī paša likuma 343. panta 5. punktā ir noteikts:

      “Aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs nevar paplašināt kriminālvajāšanas robežas.”
       Faktiskie apstākļi un prejudiciālais jautājums
      18      Fővárosi Bíróság (Budapeštas Apgabaltiesa) izskatāmā krimināllietā G. Katcs kā aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs apsūdz I. R. Sosu
         par Ungārijas Kriminālkodeksa (Büntető törvénykönyv) 318. panta 1. punktā paredzēto krāpniecisko darbību veikšanu un nozīmīgu zaudējumu radīšanu G. Katcam šī panta 6. punkta
         a) apakšpunkta izpratnē. Šī lieta tika ierosināta pēc prokurora šajā pašā lietā pieņemtā lēmuma neuzsākt kriminālprocesu.

      19      Kriminālprocess, ko ierosina aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs, esot Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa normās paredzēts
         īpašs kriminālprocesa īstenošanas veids. Bez kriminālvajāšanas, ko uzsāk pēc prokurora iniciatīvas, Ungārijas tiesības cietušajiem
         noteiktos mazāk smagos noziedzīgajos nodarījumos ļaujot uzsākt un veikt kriminālvajāšanu: runa esot par “privāto apsūdzību”
         (“magánvád”). “Aizstājošā privātā apsūdzība” (“pótmagánvád”), par kuru ir runa pamata lietā, esot trešais kriminālprocesa
         veids, kas cietušajam noziedzīgā nodarījumā ļauj iejaukties it īpaši tad, ja prokurors tā uzsākto kriminālprocesu pārtrauc.
         Privātā apsūdzība un aizstājošā privātā apsūdzība neesot jājauc ar civilprasītāja dalību procesā.

      20      G. Katca lūgumu par to, lai attiecīgās aizstājošās privātās apsūdzības ietvaros viņš kā cietušais tiktu izsaukts un uzklausīts
         kā liecinieks, Fővárosi Bíróság noraidīja, par šo pierādījumu sniegšanas piedāvājumu pieņemot lēmumu un debates šajā jautājumā izbeidzot.

      21      Tiesas sēdē iesniedzējtiesā G. Katcs norādīja, ka, atsakoties kā liecinieku uzklausīt cietušo, kas vienlaicīgi ir apsūdzības
         uzturētājs, iesniedzējtiesa esot pārkāpusi taisnīgā procesa un lietas dalībnieku procesuālo tiesību vienlīdzības principus,
         kas nostiprināti ar 1950. gada 4. novembrī Romā parakstīto Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju
         (turpmāk tekstā – “ECTK”). Viņš arī ir norādījis, ka izmeklēšanas gaitā viņam jau esot nodarīti zaudējumi, jo izmeklēšanas
         iestāde neesot pildījusi savu pienākumu noteikt faktus, taču tieši aizstājošās privātās apsūdzības tiesību institūts ļaujot
         labot šo situāciju, tādēļ cietušā, kas personīgi piedalās, liecību dēļ varot konstatēt patiesību un šim pēdējam varot tikt
         atlīdzināti viņa zaudējumi. G. Katcs uzskata, ka pretējā gadījumā cietušajam tiktu radīts neizdevīgāks stāvoklis nekā tiesājamajam.

      22      Vēlākā minētās tiesas sēdē, kas ir notikusi 2007. gada 6. jūlijā, tā izmeklēšanu ir atsākusi. Tā norādīja, ka, lai gan ar
         1998. gada likuma Nr. XIX 236. pantu aizstājošās privātas apsūdzības uzturētājam tiek ļauts darboties kā prokuroram, ne ar
         vienu šī paša likuma normu šī likuma 31. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, saskaņā ar ko liecinieks nevar darboties
         kā prokurors, neesot novērsts. Fővárosi Bíróság no tā secina, ka šāda kriminālprocesa ietvaros aizstājošās privātās apsūdzības uzturētāju nevarot uzklausīt kā liecinieku.
         Saistībā ar privātās apsūdzības procesu attiecīgajā likumā esot iekļauta tieša norma, saskaņā ar kuru privātās apsūdzības
         uzturētāju varot uzklausīt kā liecinieku. Lai gan privātās apsūdzības procesam un aizstājošās privātās apsūdzības procesam
         bez šaubām esot līdzīgs raksturs, tad tomēr, neesot nekādām viena procesa atsaucēm uz otru, vienus un tos pašus noteikumus
         šiem diviem atšķirīgiem procesa veidiem nevarot piemērot.

      23      Fővárosi Bíróság ir konstatējusi, ka Ungārijas likumdevējs pats esot atzinis, ka aizstājošās privātās apsūdzības institūts ir nozīmīgs instruments,
         kas ļauj labot tiesu iestāžu bezdarbību. Tāpat neesot nekādu šaubu, ka šis tiesību institūts nozīmē, ka, īstenojot saistošu
         procesu, cietušajam tiek dota reāla iespēja panākt tiesas nolēmumu. Ja cietušajam, kas darbojas kā aizstājošās privātās apsūdzības
         uzturētājs, nebūtu iespējas tikt uzklausītam kā lieciniekam un ja viņš ar savām liecībām nevarētu iesniegt pierādījumus, lai
         gan visbiežāk tieši cietušajam ir zināmi konstatējamie fakti, sasniegt šo rezultātu būtu grūti vai pat neiespējami.

      24      Tomēr vienlaikus esot jāatzīst, ka, īstenojot prokuroram piešķirto kompetenci, aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājam
         ir pietiekami nozīmīgas tiesības. Tā kā viņam ir lūgumu iesniegšanas tiesības, viņam esot iespēja iesniegt pierādījumus. Tāpat
         viņam esot tiesības iesniegt apsvērumus.

      25      Fővárosi Bíróság rodas jautājums par Pamatlēmuma attiecīgi 2. un 3. pantā paredzēto jēdzienu cietušo “reāla un atbilstoša” loma un viņu “iespēja
         liecināt procesa laikā un iesniegt pierādījumus” apjomu, un tā jautā, vai šiem jēdzieniem būtu jāiekļauj valsts tiesas iespēja
         aizstājošās privātās apsūdzības procesā kā liecinieku uzklausīt cietušo noziedzīgā nodarījumā.

      26      Šādos apstākļos Fővárosi Bíróság, kas lemj pirmajā instancē, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Pamatlēmuma [..] 2. un 3. pants ir interpretējams tādējādi, ka valsts tiesai ir jānodrošina iespēja uzklausīt cietušo
         noziedzīgā nodarījumā kā liecinieku arī aizstājošās privātās apsūdzības uzturēšanas procesā?”

       Par pieņemamību
      27      Kā izriet no šī sprieduma 10. punkta, ar 2003. gada 15. maija valdības Lēmumu 2088/2003 Ungārijas Republika ir nākusi klājā
         ar deklarāciju akceptēt Tiesas kompetenci lemt par LES 35. pantā paredzēto aktu spēkā esamību un interpretāciju atbilstoši
         šī panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem. Ir zināms, ka šis iesniedzējtiesas lēmums ir iesniegts atbilstoši
         šai deklarācijai, no kā izriet, ka Fővárosi Bíróság ir to tiesu skaitā, kas var vērsties Tiesā saskaņā ar LES 35. pantu.

      28      Ungārijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tomēr esot nepieņemams, jo tas esot hipotētisks. Fővárosi Bíróság kļūdaini uzskatot, ka ar Ungārijas tiesībām aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājam kriminālprocesā nav pieļauts tikt
         uzklausītam kā lieciniekam. Lai pamatotu savu argumentāciju, šī valdība norāda it īpaši uz Legfelsöbb Bíróság (Augstākās tiesas) krimināllietu palātas 2007. gada 14. maija Paziņojumu Nr. 4/2007, kurā ir atzīts, ka “kriminālprocesa
         ietvaros nav tiesisku šķēršļu cietušo, kas darbojas kā aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs, uzklausīt kā liecinieku”.
         G. Katcs arī uzskata, ka neesot nekādu šaubu, ka Ungārijas tiesībās aizstājošās privātās apsūdzības uzturētāju kriminālprocesā
         var uzklausīt kā liecinieku.

      29      Ir jāatgādina, ka atbilstoši LES 46. panta b) punktam EK līguma normas par Tiesas kompetenci un tās īstenošanu, arī EKL 234. pants,
         ir piemērojamas Līguma par ES VI sadaļas normām ar nosacījumiem, kas paredzēti LES 35. pantā. No tā izriet, ka EKL 234. pantā
         paredzētā sistēma uz Tiesas kompetenci prejudiciālo nolēmumu jomā saistībā ar LES 35. pantu attiecas ar nosacījumiem, kas
         paredzēti šajā normā (skat. it īpaši 2008. gada 12. augusta spriedumu lietā C‑296/08 PPU Santesteban Goicoechea, Krājums, I‑0000. lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Tāpat kā EKL 234. pantā, arī LES 35. pantā prejudiciāla jautājuma uzdošanai Tiesai ir izvirzīts nosacījums, ka valsts tiesa
         “uzskata, ka lēmums šajā jautājumā vajadzīgs, lai tā varētu taisīt spriedumu”, tādējādi Tiesas judikatūra par tādu prejudiciālu
         jautājumu pieņemamību, kas uzdoti atbilstoši EKL 234. pantam, principā ir attiecināma uz lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus,
         kas Tiesai iesniegti saskaņā ar LES 35. pantu (skat. it īpaši 2007. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑467/05 Dell’Orto, Krājums, I‑5557. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      No tā izriet, ka atbilstības prezumpciju, kas pastāv attiecībā pret valstu tiesu prejudiciālā kārtā uzdotiem jautājumiem,
         var noraidīt tikai izņēmuma gadījumos, kad ir acīmredzami skaidrs, ka lūgtajai Savienības tiesību normu interpretācijai, uz
         ko attiecas jautājumi, nav nekāda sakara ar situāciju pamata prāvā vai pamata prāvas priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā
         problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu
         atbildi uz uzdotajiem jautājumiem. Izņemot minētos gadījumus, Tiesai principā ir pienākums izskatīt prejudiciālus jautājumus
         par LES 35. panta 1. punktā minēto aktu interpretāciju (iepriekš minētais spriedums lietā Dell’Orto, 40. punkts un minēta judikatūra).

      32      No šī sprieduma 18.–25. punkta izriet, ka lēmumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādīti pamata prāvas rašanās
         fakti, kā arī tieši atbilstošās piemērojamās valsts tiesību normas un tajā ir paskaidroti iemesli, kādēļ iesniedzējtiesa lūdz
         interpretēt Pamatlēmumu, kā arī norādīta saikne starp to un lietā piemērojamajām valsts tiesībām.

      33      Pretēji tam, ko norāda Ungārijas valdība, nav acīmredzami, ka uzdotā problēma pamata lietā būtu hipotētiska, pat ja tas tā
         ir tikai tiktāl, ciktāl ir konstatēts, ka iesniedzējtiesa G. Katca lūgumu uzklausīt viņu kā liecinieku pamata lietā īstenojamajā
         aizstājošās privātās apsūdzības procesā ir noraidījusi tā iemesla dēļ, ka Ungārijas tiesībās šīs tiesības šādā situācija tieši
         nav paredzētas.

      34      Turklāt Tiesai lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros nav jālemj nedz par valsts tiesību normu interpretāciju, nedz
         arī jāspriež par to, vai iesniedzējtiesas veiktā šo normu interpretācija ir pareiza (saistībā ar EKL 234. pantu skat. it īpaši
         2008. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑244/06 Dynamic Medien, Krājums, I‑505. lpp., 19. punkts).

      35      Tādējādi uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatbild.

      36      Savukārt G. Katca lūgums par to, lai Tiesa uzdoto jautājumu paplašinātu un izskatītu arī aspektu, vai Pamatlēmums nozīmē,
         ka noteiktas izmeklēšanas pilnvaras, kas Ungārijas tiesībās ir piešķirtas prokuroram, būtu piemērojamas aizstājošās privātās
         apsūdzības uzturētājam, ir noraidāms.

      37      Saskaņā ar LES 35. pantu valsts tiesai, nevis pamata lietas dalībniekiem ir jāvēršas Tiesā. Līdz ar to iespēja formulēt Tiesai
         uzdodamos jautājumus ir sniegta tikai valsts tiesai, un lietas dalībnieki nevar mainīt to saturu (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Santesteban Goicoechea, 46. punkts).

      38      Turklāt, ja tiktu atbildēts uz G. Katca formulētajiem jautājumiem, tas būtu pretrunā uzdevumam, kas Tiesai noteikts LES 35. pantā,
         kā arī Tiesas pienākumam nodrošināt iespēju dalībvalstu valdībām un ieinteresētajām personām iesniegt apsvērumus atbilstoši
         Tiesas Statūtu 23. pantam, ņemot vērā, ka saskaņā ar šo pēdējo normu ieinteresētajām personām tiek paziņoti tikai iesniedzējtiesu
         lēmumi (iepriekš minētais spriedums lietā Santesteban Goicoechea, 47. punkts).

       Par prejudiciālo jautājumu
      39      Ir zināms, ka persona, kas atrodas G. Katca situācijā, Pamatlēmuma 1. panta a) punkta – normas, saskaņā ar kuru cietušais
         ir fiziskā persona, kam nodarīts kaitējums, ko tieši izraisījusi darbība vai bezdarbība, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību
         pārkāpums, – izpratnē ir cietušais.

      40      No Pamatlēmuma 5. un 7. panta izriet, ka cietušā situāciju tas regulē neatkarīgi no tā, vai viņš darbojas kā liecinieks vai
         lietas dalībnieks.

      41      Neviena Pamatlēmuma norma nav vērsta uz to, lai no tā piemērošanas jomas izslēgtu situāciju, kad kriminālprocesa ietvaros
         cietušais, kā tas ir pamata lietā, valsts iestādes vietā īsteno apsūdzības uzturētāja funkcijas.

      42      No Pamatlēmuma ceturtā apsvēruma izriet, ka noziedzīgu nodarījumu cietušajiem jānodrošina augsts aizsardzības līmenis.

      43      Atbilstoši Pamatlēmuma 2. panta 1. punktam dalībvalsts nodrošina, lai cietušajiem būtu reāla un atbilstoša loma tās krimināltiesību
         sistēmā, un atzīst cietušo tiesības un likumīgās intereses, it īpaši kriminālprocesā.

      44      Pamatlēmuma 3. panta 1. punktā vispārīgi ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina cietušajiem iespēju liecināt procesa laikā
         un iesniegt pierādījumus.

      45      Tādējādi, lai gan cietušais, kas darbojas kā aizstājošās privātās apsūdzības uzturētājs, var izmantot Pamatlēmumā paredzētā
         cietušā statusa priekšrocības, tad tomēr nedz tā 3. panta 1. punktā, nedz arī kādā citā Pamatlēmuma normā nav sniegti precizējumi
         par cietušajam kriminālprocesā piemērojamu pierādījumu [sniegšanas] kārtību.

      46      Tādēļ ir jākonstatē, ka, Pamatlēmums, katrā ziņā uzliekot dalībvalstīm pienākumu, no vienas puses, nodrošināt cietušajiem
         augstu aizsardzības līmeni, kā arī reālu un atbilstošu lomu tās krimināltiesību sistēmā un, no otras puses, atzīt to tiesības
         un likumīgās intereses un nodrošināt iespēju liecināt procesa laikā un iesniegt pierādījumus, attiecībā uz šo mērķu konkrētu
         īstenošanas kārtību valsts iestādēm atstāj plašu rīcības brīvību.

      47      Tomēr, lai Pamatlēmuma 3. panta 1. punktam neatņemtu lielu tā lietderīgās iedarbības daļu un lai izvairītos no Pamatlēmuma
         2. panta 1. punktā paredzēto pienākumu neievērošanas, šīs normas katrā ziņā nozīmē, ka cietušais kriminālprocesā var sniegt
         liecību un ka šo liecību var ņemt vērā kā pierādījumu.

      48      Ir jāpiebilst, ka Pamatlēmums ir interpretējams tādā veidā, lai tiktu ievērotas pamattiesības, kuru vidū īpaši jāmin tiesības
         uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas noteiktas ECTK 6. pantā (skat. it īpaši 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑105/03
         Pupino, Krājums, I‑5285. lpp., 59. punkts).

      49      Tādējādi iesniedzējtiesai it īpaši ir jānodrošina, lai ar pierādījumu izskatīšanas kārtību kriminālprocesā, ņemot vērā to
         kopumā, nebūtu apdraudēta lietas taisnīga izskatīšana ECTK 6. panta izpratnē, ko interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa
         (skat. it īpaši 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑276/01 Steffensen, Recueil, I‑3735. lpp., 76. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Pupino, 60. punkts).

      50      Šādos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2. un 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka aizstājošās privātas
         apsūdzības, kāda tiek izskatīta pamata lietā, ietvaros valsts tiesai ar šiem pantiem nav noteikts pienākums cietušajam noziedzīgā
         nodarījumā piešķirt tiesības liecināt kā lieciniekam. Tomēr šādas iespējas neesamības gadījumā cietušajam jābūt piešķirtai
         iespējai sniegt liecību, ko var ņemt vērā kā pierādījumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      51      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā 2. un 3. pants ir jāinterpretē tādējādi,
            ka aizstājošās privātas apsūdzības, kāda tiek izskatīta pamata lietā, ietvaros valsts tiesai ar šiem pantiem nav noteikts
            pienākums cietušajam noziedzīgā nodarījumā piešķirt tiesības liecināt kā lieciniekam. Tomēr šādas iespējas neesamības gadījumā
            cietušajam jābūt piešķirtai iespējai sniegt liecību, ko var ņemt vērā kā pierādījumu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 11.jūlijā. # Miguel Torres SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Torre Muga" reģistrācijas pieteikums - Agrākas valsts un starptautiskas vārdiskas preču zīmes "TORRES" - Sajaukšanas iespēja - Tiesību uz aizstāvību pārkāpums. # Lieta T-247/03.

text:
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2006. gada 11. jūlija spriedums – Torres/ ITSB – Bodegas Muga (“Torre Muga”)
      (lieta T‑247/03)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Torre Muga” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts
         un starptautiskas vārdiskas preču zīmes “TORRES” – Sajaukšanas iespēja – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums

      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 71. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2003. gada 7. aprīļa
                  lēmumu (lieta R 998/2001‑1) attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Miguel Torres
               ,
               SA
                un
               Bodegas Muga
               ,
               SA
            Ziņas par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs:

               Bodega Muga, SA

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “Torre Muga” (reģistrācijas pieteikums Nr.°791.004 attiecībā uz 33. klasē ietilpstošām precēm)

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašnieks:

               Miguel Torres, SA

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               preču zīmes “TORRES” (starptautiska preču zīme, Dānijas preču zīme, Vācijas preču zīme, trīs Spānijas un divas Anglijas preču
                  zīmes) attiecībā uz 33. klasē ietilpstošām precēm

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               noraidīt iebildumus

               Apelāciju padomes lēmums:

               noraidīt apelācijas sūdzību

      Rezolutīvā daļa:
      1)         prasību noraidīt;
      2)         prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas radušies Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi)
         (ITSB);

      3)         persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 20.oktobrī.#Greenstar-Kanzi Europe NV pret Jean Hustin un Jo Goossens.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Cassatie - Beļģija.#Regula (EK) Nr. 2100/94, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 873/2004 - 11. panta 1. punkta, 13. panta 1.-3. punkta, kā arī 16., 27., 94. un 104. panta interpretācija - Kopienas augu šķirņu aizsardzības izsmelšanas princips - Licences līgums - Pret trešo personu vērsta prasība sakarā ar nelikumīgu izmantošanu - Licences līguma pārkāpums, ko licences saņēmējs izdarījis līgumiskajās attiecībās ar trešo personu.#Lieta C-140/10.

text:
      Lieta C‑140/10
      Greenstar-Kanzi Europe NV
      pret
      Jean Hustin un Jo Goossens
      (Hof van Cassatie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Regula (EK) Nr. 2100/94, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 873/2004 – 11. panta 1. punkta, 13. panta 1.–3. punkta, kā arī 16., 27., 94. un 104. panta interpretācija – Kopienas augu šķirņu aizsardzības izsmelšanas princips – Licences līgums – Pret trešo personu vērsta prasība sakarā ar nelikumīgu izmantošanu – Licences līguma pārkāpums, ko licences saņēmējs izdarījis līgumiskajās attiecībās ar trešo personu
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Vienveidīgi tiesību akti – Augu šķirņu aizsardzība – Aizsardzības īpašnieka vai licences saņēmēja prasība
            tiesā sakarā ar nelikumīgu izmantošanu pret trešo personu, kura ir ieguvusi no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu ar
            cita licences saņēmēja starpniecību, kurš pārkāpis nosacījumus vai ierobežojumus, kas paredzēti iepriekš ar īpašnieku noslēgtā
            licences līgumā – Pieļaujamība – Nosacījums
      (Padomes Regulas Nr. 2100/94, kas grozīta ar Regulu Nr. 873/2004, 11. panta 1. punkts, 13. panta 1.–3. punkts, 16., 27., 94.
            un 104. pants)
      94. pants Regulā Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 873/2004, skatot
         to kopā ar minētās regulas 11. panta 1. punktu, 13. panta 1.–3. punktu, kā arī 16., 27. un 104. pantu, ir jāinterpretē tādējādi,
         ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības īpašnieks vai licences saņēmējs var celt prasību tiesā sakarā ar nelikumīgu izmantošanu
         pret trešo personu, kura ir ieguvusi no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu ar cita licences saņēmēja starpniecību, kurš
         pārkāpis nosacījumus vai ierobežojumus, kas paredzēti licences līgumā, kuru pēdējais minētais licences saņēmējs ir iepriekš
         noslēdzis ar īpašnieku, ja vien minētie nosacījumi vai ierobežojumi tieši attiecas uz attiecīgās Kopienas augu šķirņu aizsardzības
         būtiskajiem elementiem, kas ir jāizvērtē valsts tiesai.

      Attiecībā uz vērtējumu par nelikumīgu izmantošanu šādā gadījumā nav svarīgi, ka trešā persona, kura ir veikusi darbības ar
         pārdoto vai nodoto no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu, ir zinājusi vai tai bijis jāzina par minētajā līgumā ietvertajiem
         nosacījumiem vai ierobežojumiem.

      (sal. ar 44. un 49. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 20. oktobrī (*)

      Regula (EK) Nr. 2100/94, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 873/2004 – 11. panta 1. punkta, 13. panta 1.–3. punkta, kā arī 16., 27., 94. un 104. panta interpretācija – Kopienas augu šķirņu aizsardzības izsmelšanas princips – Licences līgums – Pret trešo personu vērsta prasība sakarā ar nelikumīgu izmantošanu – Licences līguma pārkāpums, ko licences saņēmējs izdarījis līgumiskajās attiecībās ar trešo personu
      Lieta C‑140/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hof van Cassatie (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 25. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 17. martā, tiesvedībā

      Greenstar‑Kanzi Europe NV
      pret
      Jean Hustin,

      Jo Goossens.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Safjans [M. Safjan], M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] (referents),

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Greenstar-Kanzi Europe NV vārdā – N. Sehersa [N. Segers] un K. Tilenss [K. Tielens], advocaten,

      –        Ž. Istēna [J. Hustin] un Dž. Housensa [J. Goossens] vārdā – H. van Hompels [H. Van Gompel] un J. Hensens [J. Hensen], advocaten,

      –        Spānijas valdības vārdā – F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – F. Vilmans [F. Wilman] un T. van Reins [T. van Rijn], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 7. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 11. panta 1. punktu, 13. panta 1.–3. punktu, kā arī 16., 27.,
         94. un 104. pantu Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (OV L 227, 1. lpp.,
         un labojums – OV 2001, L 111, 31. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 873/2004
         (OV L 162, 38. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2100/94”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Greenstar‑Kanzi Europe NV (turpmāk tekstā – “GKE”) un Ž. Istēnu un Dž. Housensu par to, ka viņi, iespējams, ir izdarījuši pārkāpumu attiecībā uz preču zīmi “Kanzi” un ābeļu
         šķirni ‘Nicoter’, kā arī preču zīmes tiesībām un ar to saistīto Kopienas augu šķirņu aizsardzību, jo Ž. Istēns un Dž. Housenss
         ir tirgojuši ābolus ar preču zīmi “Kanzi”.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Regulas Nr. 2100/94 preambulas četrpadsmitajā apsvērumā ir paredzēts:

      “tā kā Kopienas augu šķirņu aizsardzības piemērošanas sekām visā Kopienā jābūt vienādām, precīzi jānodala tirdzniecības darījumi,
         kas var notikt ar īpašnieka atļauju; tā kā aizsardzības apgabals jāpaplašina tā, lai salīdzinājumā ar lielāko daļu valstu
         sistēmu attiecībā uz noteiktu šķirņu materiālu ņemtu vērā bez aizsardzības notiekošo tirdzniecību ar valstīm, kuras nav Kopienā;
         tā kā tomēr, ieviešot tiesību izsmelšanas principu, ir jānodrošina, lai aizsardzība nebūtu pārmērīga.”

      4        Šīs regulas 11. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Personai, kas selekcionējusi vai atklājusi un attīstījusi attiecīgo šķirni, vai viņas tiesību pārņēmējam, abiem – gan personai,
         gan viņas tiesību pārņēmējam, kas šeit turpmāk saukti par “selekcionāru”, ir tiesības uz Kopienas augu šķirņu aizsardzību.”

      5        Minētās regulas 13. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “1.      Kopienas augu šķirņu aizsardzības nolūks ir panākt, ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks vai īpašnieki,
         kas šeit turpmāk saukti par “īpašnieku”, ir tiesīgi veikt darbības, kas izklāstītas 2. punktā.

      2.      Neierobežojot 15. un 16. pantu, attiecībā uz šķirnes komponentiem vai no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu, šeit turpmāk
         abi saukti “materiāls”, vajadzīga īpašnieka atļauja šādām darbībām:

      a)      ražošanai vai atjaunošanai (pavairošanai);
      b)      kvalitātes uzlabošanai nolūkā pavairot;
      c)      piedāvāšanai pārdošanai;
      d)      pārdošanai vai kādai citādai laišanai tirgū;
      e)      eksportēšanai no Kopienas;
      f)      importēšanai no Kopienas [importēšanai Kopienā];
      g)      uzglabāšanai jebkurā a) līdz f) apakšpunktā minētajā nolūkā.
      Īpašnieks var dot atļauju, ievērojot [paredzot] nosacījumus un ierobežojumus.
      3.      2. punktu piemēro novāktajam materiālam tikai tad, ja tas iegūts, neatļauti lietojot aizsargājamas šķirnes komponentus, un
         ja īpašniekam nav bijis piemērotas iespējas izmantot savas tiesības attiecībā uz minētās šķirnes komponentiem.

      [..]”
      6        Regulas Nr. 2100/94 16. pantā ir noteikts:

      “Kopienas augu šķirņu aizsardzība neattiecas uz darbībām, kas saistītas ar jebkuru aizsargātās šķirnes vai šķirnes, uz ko
         attiecas 13. panta 5. punkta noteikumi, materiālu, ko īpašnieks ir nodevis vai ko ar viņa piekrišanu nodod citiem jebkurā
         Kopienas daļā, vai uz jebkuru materiālu, kas atvasināts no minētā materiāla, ja vien šādas darbības:

      a)      nav saistītas ar turpmāku attiecīgās šķirnes pavairošanu, izņemot gadījumus, kad šāda pavairošana, nododot materiālu, bijusi
         plānota,

      vai
      b)      nav saistītas ar šķirnes komponentu eksportu uz trešo valsti, kas neaizsargā tās auga ģinšu vai sugu šķirnes, kurām šķirne
         pieder, izņemot gadījumus, kad eksportētie materiāli ir paredzēti galīgam patēriņam.”

      7        Šīs regulas 27. pantā ir paredzēts:

      “1.      Kopienas augu šķirņu aizsardzība pilnībā vai daļēji var būt ar līgumu piešķirto lietošanas tiesību [licenču] subjekts. Lietošanas
         tiesības [licences] var būt ekskluzīvas vai neekskluzīvas.

      2.      Īpašnieks var izmantot tiesības, kuras piešķirtas ar Kopienas augu šķirņu aizsardzību, pret personu, kam ir lietošanas tiesības
         [licence] un kas neizpilda jebkuru [kādu] no nosacījumiem vai ierobežojumiem, kuri saistīti ar viņa lietošanas tiesībām [licenci],
         ievērojot 1. punktu.”

      8        Minētās regulas 94. pantā ir noteikts:

      “1.      Lai kurš [ja kāds]:
      a)      nebūdams tiesīgs to darīt, vei[c] vienu [kādu] no 13. panta 2. punktā izklāstītajām darbībām attiecībā uz šķirni, kam ir piešķirta
         Kopienas augu šķirņu aizsardzība,

      [..]
      īpašnieks viņu var iesūdzēt tiesā, lai viņš novērstu šādu pārkāpumu vai samaksātu saprātīgu kompensāciju, vai veiktu kā vienu,
         tā otru.

      2.      Lai kurš [ja kāds] tā rīko[jas] apzināti vai nolaidības dēļ, viņš turklāt atlīdzina īpašniekam jebkādus papildu zaudējumus,
         kas radušies no attiecīgās darbības. Nenozīmīgas nolaidības gadījumā šīs prasības var samazināt atbilstīgi šādas nenozīmīgas
         nolaidības pakāpei, tomēr ne tādā mērā, lai tās būtu mazākas nekā labums, ko tādējādi ieguvusi persona, kura izdarījusi attiecīgo
         pārkāpumu [attiecīgo nelikumīgo izmantošanu].”

      9        Tās pašas regulas 104. pants ir šāds:

      “1.      Īpašnieks var celt prasību par pārkāpumu [prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu]. Personas, uz kurām attiecas izmantošanas
         tiesības [licences saņēmēji], var celt šādu prasību, ja vien attiecībā uz ekskluzīvām izmantošanas tiesībām tas nav nepārprotami
         izslēgts pēc vienošanās ar īpašnieku vai to nav izslēdzis Birojs, ievērojot 29. pantu vai 100. panta 2. punktu.

      2.      Jebkura persona, uz kuru attiecas izmantošanas tiesības, nolūkā saņemt kompensāciju par tai radītajiem zaudējumiem [jebkurš
         licences saņēmējs nolūkā saņemt tam nodarītā kaitējuma atlīdzību] ir tiesīga [tiesīgs] piedalīties pret pārkāpumu vērstās
         prasības [prasības sakarā ar nelikumīgu izmantošanu] izskatīšanā, ko ierosinājis īpašnieks.”

       Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
      10      Nicolaï NV (turpmāk tekstā – “Nicolaï”) ir jaunas ābeļu šķirnes, proti, šķirnes ‘Nicoter’, “selekcionāre” Regulas Nr. 2100/94 11. panta 1. punkta izpratnē. Šī
         šķirne ir vienīgā, kas ražo ābolus, kuri – ja vien tie atbilst dažām kvalitātes prasībām – tiek tirgoti ar preču zīmi “Kanzi”.
         Lai novērstu šķirnes un preču zīmes kvalitātes pasliktināšanos, tika ieviesta sistēma, kas līdzvērtīga selektīvās izplatīšanas
         tīklam, kurā ietilpst specifikācijas, kurās paredzēti ierobežojumi attiecībā uz šī koka ražu, kā arī attiecībā uz augļu ražošanu,
         uzglabāšanu, šķirošanu un tirgošanu.

      11      Reģistrācijas pieteikums attiecībā uz ābeļu šķirni ‘Nicoter’, ko 2001. gada 27. aprīlī iesniedza Nicolaï, tika publicēts 2001. gada 15. jūnija Kopienas Augu Šķirņu Aizsardzības Biroja Oficiālajā Vēstnesī.

      12      Ar šo reģistrācijas pieteikumu saistītās augu šķirņu aizsardzības tiesības Nicolaï 2002. gada 3. septembrī nodeva Better3fruit NV (turpmāk tekstā – “Better3fruit”). Kopš tā brīža Better3fruit ir Kopienas augu šķirņu aizsardzības, kas piešķirta attiecībā uz šķirnes ‘Nicoter’ kokiem, tiesību īpašniece.

      13      Better3fruit ir arī ābolu preču zīmes “Kanzi” īpašniece.

      14      2003. gadā Better3fruit un Nicolaï noslēdza licences līgumu, atbilstoši kuram Nicolaï ieguva ekskluzīvas tiesības audzēt un tirgot ‘Nicoter’ šķirnes ābeles. Minētajā līgumā ir paredzēts, ka Nicolaï “nenodo[s], kā arī nepārdo[s] nevienu produktu, kas ir attiecīgā licences līguma priekšmets, ja otra līgumslēdzēja puse iepriekš
         [nebūs] saņēmusi 6. pielikumā paredzēto audzētāja licenci (gadījumā, ja līgumslēdzēja puse ir audzētājs) vai 7. pielikumā
         minēto laišanas tirgū licenci (gadījumā, ja līgumslēdzēja puse ir tirdzniecības uzņēmums)”.

      15      2004. gada 24. decembrī Nicolaï pārdeva 7000 ‘Nicoter’ šķirnes ābeļu Ž. Istēnam. Saistībā ar šo darījumu Ž. Istēns nebija apņēmies ievērot nekādus īpašus
         nosacījumus attiecībā uz šo ābolu šķirni un iegūtās ražas pārdošanu.

      16      Licences līgums, kas 2003. gadā bija noslēgts starp Nicolaï un Better3fruit, 2005. gada 20. janvārī tika izbeigts. Dienā, par kuru pamata lietas dalībnieki nav vienisprātis, GKE attiecībā uz ‘Nicoter’ ābelēm ieguva ekskluzīvas izmantošanas tiesības, kādas paredzētas saistībā ar augu šķirņu aizsardzību.
         Tādējādi GKE kļuva par licences saņēmēju Nicolaï vietā.

      17      2007. gada 4. decembrī tika konstatēts, ka Dž. Housenss pārdod ābolus ar preču zīmi “Kanzi”. Izrādījās, ka šos ābolus tam
         bija piegādājis Ž. Istēns.

      18      Pamatojoties uz šo konstatējumu, GKE cēla pret Ž. Istēnu un Dž. Housensu prasību sakarā ar Kopienas augu šķirņu aizsardzības nelikumīgu izmantošanu. 2008. gada
         29. janvārī Rechtbank van koophandel te Antwerpen [Antverpenes Tirdzniecības tiesas] priekšsēdētājs pagaidu noregulējuma tiesvedībā nolēma, ka gan Ž. Istēns, gan Dž. Housenss
         ir pārkāpuši GKE Kopienas augu šķirņu aizsardzību.

      19      Hof van beroep te Antwerpen [Antverpenes apelācijas tiesa] šo nolēmumu grozīja ar 2008. gada 24. aprīļa spriedumu. Uzskatīdama, ka Nicolaï faktiski nav ievērojusi savas saistības, kas izriet no licences līguma, minētā tiesa nolēma, ka Ž. Istēns un Dž. Housenss
         nav vainojami GKE Kopienas augu šķirņu aizsardzības nelikumīgā izmantošanā, jo ierobežojumi, kas ietverti starp Better3fruit un Nicolaï noslēgtajā licences līgumā, uz Ž. Istēnu un Dž. Housensu nebija attiecināmi.

      20      GKE iesniedza kasācijas sūdzību par šo Hof van beroep te Antwerpen spriedumu. Hof van Cassatie [Kasācijas tiesa], šaubīdamās par Regulas Nr. 2100/94 16. pantā paredzētā noteikuma par izsmelšanu piemērojamību, nolēma
         apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [..] Regulas [..] [Nr. 2100/94] [..] 94. pants, skatot to kopā ar [šīs regulas] 11. panta 1. punktu, 13. panta 1.–3. punktu,
         kā arī 16., 27. un 104. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka īpašnieks vai licences saņēmējs var celt prasību tiesā [sakarā
         ar nelikumīgu izmantošanu] pret jebkuru personu, kas veic kādas darbības ar materiālu, kuru tai ir pārdevis vai nodevis licences
         saņēmējs, ja nav tikuši ievēroti starp licences saņēmēju un Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieku noslēgtajā
         licences līgumā pārdošanas gadījumā paredzētie ierobežojumi?

      2)      Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai, izvērtējot attiecīgo pārkāpumu, ir nozīme tam, ka persona, kas ir
         veikusi šīs iepriekš minētās darbības, zināja vai tai vajadzēja zināt par šiem licences līgumā paredzētajiem ierobežojumiem?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      21      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks vai tā licences saņēmējs
         var celt prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu pret trešo personu, kura šo materiālu ieguvusi no cita licences saņēmēja,
         kurš, minēto materiālu pārdodot, nav ievērojis nosacījumus vai ierobežojumus, kas paredzēti starp īpašnieku un pēdējo minēto
         licences saņēmēju noslēgtajā licences līgumā.

      22      Vispirms jānorāda, ka pamatlieta attiecas vienīgi uz jautājumu par to, vai jaunais licences saņēmējs, proti, GKE, var celt prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu pret trešajām personām, šajā lietā – Ž. Istēnu un Dž. Housensu, kuri minēto
         materiālu ieguvuši no iepriekšējā licences saņēmēja, šajā gadījumā – Nicolaï, kura, šo materiālu pārdodot, ir pārkāpusi nosacījumus vai ierobežojumus, kas paredzēti licences līgumā, ko tā tolaik bija
         noslēgusi ar Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieci, proti, Better3fruit.

      23      Lai gan, ņemot vērā pamatlietas īpatnības, iesniedzējtiesas norādītais pirmais gadījums – proti, iespēja īpašniekam pašam
         celt šādu prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu pret minēto trešo personu, – nešķiet atbilstīgs, tomēr ir jākonstatē, ka
         Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktā tiesības celt prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu ir rezervētas Kopienas augu
         šķirņu aizsardzības tiesību īpašniekam.

      24      Tā kā licences saņēmēja tiesības celt šādu prasību ir atkarīgas no attiecīgajām īpašnieka tiesībām, vispirms ir jānoskaidro,
         kādi precīzi nosacījumi Regulā Nr. 2100/94 ir izvirzīti, lai īpašnieks varētu īstenot šīs tiesības.

      25      Attiecībā uz augu šķirņu aizsardzību, kas ieviesta ar Regulu Nr. 2100/94, ir jānorāda, ka šajā regulā ir paredzētas dažādas
         aizsardzības pakāpes un dažādi tiesību aizsardzības līdzekļi.

      26      Pirmkārt, pastāv “pirmās pakāpes” aizsardzība, kas attiecas uz šķirnes komponentiem saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 13. panta
         2. punktu. Savukārt uz ievākto materiālu attiecas “otrās pakāpes” aizsardzība, kas, lai gan arī norādīta šīs regulas 13. panta
         2. punktā, ir ļoti ierobežota ar tā paša panta 3. punktu. Tādējādi, pat ja šķirnes komponenti un ievāktais materiāls ietilpst
         jēdzienā “materiāls” minētās regulas 13. panta 2. punkta izpratnē, abām šīm kategorijām paredzētā aizsardzība tomēr atšķiras.

      27      Otrkārt, Regulā Nr. 2100/94 ir paredzētas vairākas iespējas celt prasību. Saskaņā ar tās 94. panta 1. punktu, ja kāds, nebūdams
         tiesīgs to darīt, veic kādu no 13. panta 2. punktā izklāstītajām darbībām attiecībā uz šķirni, kam ir piešķirta Kopienas augu
         šķirņu aizsardzība, tad īpašnieks pret viņu var celt prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu.

      28      Konkrētāk, attiecībā uz licences līgumiem Regulas Nr. 2100/94 27. panta 2. punktā ir paredzēts, ka īpašnieks var izmantot
         tiesības, kuras piešķirtas ar Kopienas augu šķirņu aizsardzību, pret personu, kam ir lietošanas licence un kas neizpilda kādu
         no nosacījumiem vai ierobežojumiem, kuri saistīti ar viņa lietošanas licenci, ievērojot tā paša panta 1. punktu.

      29      Tādējādi ir jānošķir, pirmkārt, prasības, ko īpašnieks ceļ pret licences saņēmēju, un, otrkārt, prasības, kas tiek celtas
         pret trešo personu, kura, nebūdama tiesīga to darīt, veic darbības attiecībā uz aizsargāto materiālu.

      30      Attiecībā uz otru no abiem gadījumiem, par ko ir pamatlieta, ir jāpiebilst, ka Regulas Nr. 2100/94 104. panta 1. punktā licences
         saņēmējam ir paredzēta iespēja īpašnieka vietā celt prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu. Tādējādi GKE kā licences saņēmēja ir tiesīga celt prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu pret Ž. Istēnu un Dž. Housensu.

      31      Tomēr jānorāda, ka saskaņā ar tā saukto noteikumu “par izsmelšanu”, kas ietverts Regulas Nr. 2100/94 16. pantā, Kopienas augu
         šķirņu aizsardzība neattiecas uz darbībām, kas saistītas ar jebkuru aizsargātās šķirnes materiālu, ko īpašnieks ir nodevis
         vai ko ar viņa piekrišanu nodod citiem jebkurā Eiropas Savienības daļā, ja vien šādas darbības vai nu nav saistītas ar turpmāku
         attiecīgās šķirnes pavairošanu – izņemot gadījumus, kad šāda pavairošana, nododot materiālu, bijusi plānota –, vai arī nav
         saistītas ar šķirnes komponentu eksportu uz trešo valsti, kas neaizsargā tās auga ģinšu šķirnes, kurām šķirne pieder, izņemot
         gadījumus, kad eksportētie materiāli ir paredzēti patēriņam.

      32      No šī Regulas Nr. 2100/94 16. panta, kā arī tajā paredzētā noteikuma izriet, ka tādā lietā, kāda ir pamatlieta, prasība sakarā
         ar nelikumīgu izmantošanu, kuru GKE kā jaunā licences saņēmēja, rīkojoties īpašnieka, proti, Better3fruit vietā, ir cēlusi pret Ž. Istēnu un Dž. Housensu, ir iespējama tikai tiktāl, ciktāl īpašnieka tiesības nav izsmeltas.

      33      Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka Better3fruit un Nicolaï ir noslēgušas licences līgumu, atbilstoši kuram Better3fruit ir piešķīrusi Nicolaï ekskluzīvas tiesības audzēt un tirgot ‘Nicoter’ šķirnes ābeles, kā arī izmantot ar tām saistītās tiesības.

      34      Šajā licences līgumā bija ietverti nosacījumi vai ierobežojumi, saskaņā ar kuriem Nicolaï nebija tiesīga nodot nevienu produktu, kas bija licences priekšmets, ja vien attiecīgā trešā persona neapņēmās ievērot minētos
         nosacījumus vai ierobežojumus.

      35      Tādēļ ir jāpārbauda, vai saistībā ar divos iepriekšējos punktos izklāstītajiem elementiem Kopienas augu šķirņu aizsardzības
         tiesību īpašnieka tiesības ir izsmeltas.

      36      Tiesa vēl nav interpretējusi Regulas Nr. 2100/94 16. pantā paredzētā izsmelšanas principa piemērojamību.

      37      Iesniedzējtiesai rodas jautājums par to, vai tomēr pēc analoģijas nav piemērojama Tiesas judikatūra par šī izsmelšanas principa
         piemērojamību preču zīmju jomā.

      38      No šīs judikatūras par attiecībām starp preču zīmes īpašnieku un tā licences saņēmēju izriet, ka ar preču zīmi apzīmēto preču
         laišana tirgū, ko veic licences saņēmējs, principā ir uzskatāma par veiktu ar preču zīmes īpašnieka piekrišanu (skat. 2009. gada
         23. aprīļa spriedumu lietā C‑59/08 Copad, Krājums, I‑3421. lpp., 46. punkts).

      39      Taču saskaņā ar to pašu judikatūru licences līgums nav pielīdzināms preču zīmes īpašnieka absolūtai un beznosacījuma piekrišanai
         ar preču zīmi apzīmēto preču laišanai tirgū, ko veic licences saņēmējs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Copad, 47. punkts).

      40      Konkrētāk, attiecībā uz augu šķirņu aizsardzību Regulas Nr. 2100/94 27. panta 2. punktā ir skaidri paredzēta īpašnieka iespēja
         atsaukties uz tiesībām, kas tam piešķirtas ar šo aizsardzību, attiecībā pret licences saņēmēju, ja tas neizpilda kādu no licences
         līguma noteikumiem.

      41      Savukārt attiecībā uz Regulas Nr. 2100/94 94. pantā paredzēto pret trešo personu vērstu prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu
         ir jāņem vērā tās pašas regulas preambulas četrpadsmitais apsvērums, saskaņā ar kuru aizsardzība, kāda ir īpašniekam, nav
         pārmērīga. Tādējādi jākonstatē, ka jebkura licences līguma noteikuma pārkāpuma sekas ne vienmēr ir īpašnieka piekrišanas neesamība.
         Konkrēti, šī piekrišana nebūtu uzskatāma par neesošu gadījumā, ja licences saņēmējs pārkāptu tādu licences līguma normu, kura
         neietekmē piekrišanu laišanai tirgū un tātad neietekmē arī īpašnieka tiesību izsmelšanu.

      42      Tā kā Tiesai iesniegtajos lietas materiālos nav kopiju licences līguma 6. un 7. pielikumam, uz kuriem norādīts attiecīgajā
         minētā līguma noteikumā, Tiesas rīcībā nav pietiekamas informācijas, lai konstatētu noteikuma, uz kuru pamatlieta attiecas,
         veidu. Tādējādi iesniedzējtiesai, pamatojoties uz tajā iesniegtās lietas faktiem un apstākļiem, ir jākvalificē attiecīgā licences
         līguma noteikumi.

      43      Ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka licences saņēmējs ir nodevis aizsargāto materiālu, pārkāpjot licences līgumā ietvertu nosacījumu
         vai ierobežojumu, kas tieši attiecas uz Kopienas augu šķirņu aizsardzības būtiskajiem elementiem, tad būtu jāsecina, ka licences
         saņēmēja veiktā materiāla nodošana trešajai personai ir notikusi bez īpašnieka piekrišanas, kā rezultātā īpašnieka tiesības
         nav izsmeltas. Savukārt jebkādu citu licences līguma noteikumu pārkāpums nav šķērslis, lai īpašnieka tiesības tiktu izsmeltas.

      44      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2100/94 94. pants, skatot to
         kopā ar minētās regulas 11. panta 1. punktu, 13. panta 1.–3. punktu, kā arī 16., 27. un 104. pantu, tādos apstākļos, kādi
         ir pamatlietā, ir jāinterpretē tādējādi, ka īpašnieks vai licences saņēmējs var celt prasību tiesā sakarā ar nelikumīgu izmantošanu
         pret trešo personu, kura ir ieguvusi materiālu ar cita licences saņēmēja starpniecību, kurš pārkāpis nosacījumus vai ierobežojumus,
         kas paredzēti licences līgumā, kuru pēdējais minētais licences saņēmējs ir iepriekš noslēdzis ar īpašnieku, ja vien minētie
         nosacījumi vai ierobežojumi tieši attiecas uz attiecīgās Kopienas augu šķirņu aizsardzības būtiskajiem elementiem; tas jāizvērtē
         iesniedzējtiesai.

      45      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai attiecībā uz vērtējumu par nelikumīgu izmantošanu ir jānosaka, vai trešā
         persona, kura veic darbības ar pārdoto vai nodoto materiālu, ir zinājusi vai tai bijis jāzina par licences līgumā ietvertajiem
         nosacījumiem vai ierobežojumiem.

      46      Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktā ir precizēti nosacījumi, ar kādiem Kopienas augu šķirņu
         aizsardzības tiesību īpašnieks var celt prasību sakarā ar nelikumīgu izmantošanu pret nelikumīgas izmantošanas izdarītāju,
         lai panāktu, ka tiek izbeigta nelikumīgā izmantošana vai tiek samaksāta taisnīga atlīdzība, vai arī lai panāktu kompensāciju
         abos minētajos veidos.

      47      Tā paša panta 2. punktā ir uzskaitīti gadījumi, kādos īpašnieks turklāt var celt prasību pret nelikumīgas izmantošanas izdarītāju,
         lai panāktu tā nodarītā kaitējuma atlīdzību. Lai īpašnieks varētu prasīt šo nodarītā kaitējuma atlīdzību, saskaņā ar minēto
         2. punktu personai, kas veikusi nelikumīgu izmantošanu, ir jārīkojas tīši vai aiz neuzmanības. Nenozīmīgas nolaidības gadījumā
         īpašnieka tiesības uz kaitējuma atlīdzību principā tādējādi var tikt samazinātas.

      48      Šo abu punktu formulējuma salīdzinājums liecina, ka 1. punktā nav nekādu subjektīvu elementu. Tādējādi ir jākonstatē, ka subjektīvajiem
         elementiem, piemēram, licences līgumā ietverto nosacījumu vai ierobežojumu zināšanai principā nav nekādas nozīmes saistībā
         ar vērtējumu par nelikumīgu izmantošanu un tiesībām celt prasību pret šīs nelikumīgās izmantošanas izdarītāju.

      49      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka attiecībā uz vērtējumu par nelikumīgu izmantošanu nav
         svarīgi, ka trešā persona, kura ir veikusi darbības ar pārdoto vai nodoto materiālu, ir zinājusi vai tai bijis jāzina par
         licences līgumā ietvertajiem nosacījumiem vai ierobežojumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      50      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      94. pants Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, ar grozījumiem, kas
            izdarīti ar Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 873/2004, skatot to kopā ar minētās regulas 11. panta 1. punktu,
            13. panta 1.–3. punktu, kā arī 16., 27. un 104. pantu, tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, ir jāinterpretē tādējādi, ka īpašnieks
            vai licences saņēmējs var celt prasību tiesā sakarā ar nelikumīgu izmantošanu pret trešo personu, kura ir ieguvusi materiālu
            ar cita licences saņēmēja starpniecību, kurš pārkāpis nosacījumus vai ierobežojumus, kas paredzēti licences līgumā, kuru pēdējais
            minētais licences saņēmējs ir iepriekš noslēdzis ar īpašnieku, ja vien minētie nosacījumi vai ierobežojumi tieši attiecas
            uz attiecīgās Kopienas augu šķirņu aizsardzības būtiskajiem elementiem; tas jāizvērtē iesniedzējtiesai;
      2)      attiecībā uz vērtējumu par nelikumīgu izmantošanu nav svarīgi, ka trešā persona, kura ir veikusi darbības ar pārdoto vai nodoto
            materiālu, ir zinājusi vai tai bijis jāzina par licences līgumā ietvertajiem nosacījumiem vai ierobežojumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 1.jūlijā.#Emanuela Sbarigia pret Azienda USL RM/A un citi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Itālija.#Valsts tiesību akti, kas reglamentē aptieku darba laiku un brīvdienas - Atbrīvojums - Kompetento iestāžu pilnvaras pieņemt lēmumu.#Lieta C-393/08.

text:
      Lieta C‑393/08
      Emanuela Sbarigia
      pret
      Azienda USL RM/A u.c.
      (Tribunale amministrativo regionale per il Lazio lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Valsts tiesību akti, kas reglamentē aptieku darba laiku un brīvdienas – Atbrīvojums – Kompetento iestāžu pilnvaras pieņemt lēmumu
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Pieņemamība – Ierobežojumi
      (EKL 234. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence
      (EKL 234. pants)
      3.        Konkurence – Kopienu tiesību normas – Dalībvalstu pienākumi
      (EKL 10., 81. un 82. pants)
      1.        Tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var, ņemot vērā katras
         lietas īpatnības, noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt savu nolēmumu,
         un cik atbilstīgi ir jautājumi, ko tā uzdod Tiesai. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju,
         Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas
         atbilstības pieņēmums. Līdz ar to valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai
         Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā
         problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu
         atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.

      (sal. ar 19. un 20. punktu)
      2.        Ja saistībā ar prejudiciālo jautājumu visi lietas, ko izskata iesniedzējtiesa, aspekti atrodas vienas dalībvalsts iekšienē,
         atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, tostarp gadījumā, ja valsts tiesību normās tai ir noteikts pienākums nodrošināt
         šīs dalībvalsts pilsonim tādas pašas tiesības, kādas citas dalībvalsts pilsonim izrietētu no Savienības tiesībām tādā pašā
         situācijā.

      Iepriekšējā punktā minētais gadījums paredz tiesības, kas citas dalībvalsts pilsonim varētu izrietēt no Savienības tiesībām,
         ja tas būtu tādā pašā situācijā kā prasītāja pamata lietā, kurai pieder aptieka īpašajā pašvaldības zonā un attiecībā uz kuru
         valsts kompetentā iestāde saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir pieņēmusi lēmumu attiecībā uz lūgumu, ar ko nemaz nav apstrīdēta
         ar minēto tiesisko regulējumu ieviestā vispārējā aptieku darba laika un atvaļinājumu reglamentēšanas sistēma, bet ar ko tikai
         kā izņēmums no šīs vispārējās sistēmas ir paredzēts iegūt atļauju atbrīvojumam no pienākuma ievērot jebkādus laikposmus, kad
         aptiekai būtu jābūt slēgtai.

      Līdz ar to, ņemot vērā konkrētos pamata lietas apstākļus, ir acīmredzams, ka EKL 49. panta interpretācijai, ko iesniedzējtiesa
         lūgusi savā lēmumā, nav nozīmes saistībā ar pamata lietas risinājumu.

      (sal. ar 23.–25. punktu)
      3.        Kopienu tiesību normas konkurences jomā, tostarp EKL 81.–86. pants, acīmredzami nav piemērojamas attiecībā uz valsts tiesisko
         regulējumu, kas attiecas uz iespējamo izņēmuma piešķiršanu saistībā ar aptiekas, kas atrodas īpašajā pašvaldības zonā, darba
         laiku. Šāds tiesiskais regulējums pats par sevi vai tā piemērošana nevar iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. un
         82. panta izpratnē.

      (sal. ar 29. un 32. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 1. jūlijā (*)

      Valsts tiesību akti, kas reglamentē aptieku darba laiku un brīvdienas – Atbrīvojums – Kompetento iestāžu pilnvaras pieņemt lēmumu
      Lieta C‑393/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 21. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 10. septembrī, tiesvedībā

      Emanuela Sbarigia
      pret
      Azienda USL RM/A,

      Comune di Roma,

      Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia,

      Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Levits (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] un M. Bergere [M. Berger],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 17. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        E. Sbarigia [E. Sbaridžas] vārdā – V. Čerulli Irelli [V. Cerulli Irelli] un M. Di Džandomeniko [M. Di Giandomenico], avvocati,

      –        Comune di Roma vārdā – R. Murra [R. Murra], avvocato,

      –        Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia vārdā – M. Lučani [M. Luciani] un I. Peredžo [I. Perego], avvocati,

      –        Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma vārdā – S. Čičioti [S. Cicciotti], avvocato,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz M. Ruso [M. Russo], avvocato dello Stato,

      –        Grieķijas valdības vārdā – S. Spiropuls [S. Spyropoulos], Z. Hadzipavlu [Z. Chatzipavlou] un V. Karra [V. Karra], pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. M. Viselsa [C. M. Wissels] un D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer] un T. Krells [T. Kröll], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa] un K. Katabriga [C. Cattabriga], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 11. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 49., 81.–86., 152. un 153. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp E. Sbaridžu, aptiekas īpašnieci, un Azienda Unità Sanitaria Locale “Roma A” (turpmāk tekstā – “ASL RM/A”), Romas pašvaldības kompetento iestādi, par ASL RM/A lēmumu, ar kuru noraidīti E. Sbaridžas lūgumi piešķirt atbrīvojumu no pienākuma ievērot noteikto darba laiku un aptiekas slēgšanas
         laikposmus, tostarp ikgadējo slēgšanas laikposmu 2006. gada vasarā.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Pamata lietā piemērojamais tiesību akts ir 2002. gada 30. jūlija Lacio Reģionālais likums Nr. 26 par publiski pieejamo aptieku
         darba laiku, dežūrām un atvaļinājumiem (Legge Regionale Lazio n. 26 del 30 juglio 2002, Disciplina dell’orario, dei turni e delle ferie delle farmacie aperte al pubblico, Bollettino Ufficiale della Regione Lazio Nr. 23, 2002. gada 20. augusta kārtējais pielikums Nr. 5 un 2003. gada 14. jūnija GURI Nr. 24, Īpašais izdevums Nr. 3; turpmāk tekstā – “RL 26/02”).

      4        RL 26/02 2.–8. pantā ir iekļauti noteikumi par aptieku darba laiku, brīvprātīgo dežūraptiekas pakalpojumu sniegšanu, iknedēļas
         brīvdienām un ikgadējo atvaļinājumu. Tostarp ir noteikts maksimāli pieļaujamais darba laiks, pienākums slēgt aptiekas svētdienās
         un vienreiz nedēļā uz pusi dienas, kā arī svētku dienās un minimālais ikgadējais atvaļinājums.

      5        RL 26/02 10. pantā ir noteikts:

      “1.      Romas pašvaldībā katrs [vietējais veselības aprūpes dienests (turpmāk tekstā – “ASL”)] veic pasākumus, kas paredzēti šajā likumā un ietilpst attiecīgā dienesta kompetencē, vienojoties ar citiem attiecīgajiem
         ASL.

      2.      Īpašajās pašvaldības zonās aptieku iknedēļas darba laiku, pilsētu aptieku atvaļinājumus un iknedēļas atpūtu pusdienas apmērā
         [..] var grozīt ar lēmumu, ko attiecīgajā teritorijā kompetentā ASL pieņem, vienojoties ar attiecīgās pašvaldības mēru, provinces farmaceitu asociāciju un provinces vispārstāvētākajām publisko
         un privāto aptieku profesionālajām organizācijām.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      6        E. Sbaridžai pieder aptieka, kas atrodas tā sauktajā “Tridente” zonā Romas vēsturiskajā centrā. Šis pilnībā gājējiem atvēlētais
         kvartāls atrodas šīs pilsētas tūrisma zonas centrā.

      7        Šīs atrašanās vietas dēļ un tāpēc, ka jūlijā un augustā būtiski pieaug klientu skaits, 2006. gada 31. maijā prasītāja pamata
         lietā, pamatojoties uz RL 26/02 10. panta 2. punktu, iesniedza attiecīgajā teritorijā kompetentajai ASL RM/A lūgumu piešķirt atbrīvojumu no pienākuma 2006. gada vasaras atvaļinājuma laikā slēgt aptieku. Šis lūgums ar 2006. gada 22. jūnija
         lēmumu tika noraidīts, un E. Sbaridža par to iesniedza prasību iesniedzējtiesā.

      8        Kamēr vēl nebija pieņemts nolēmums par minēto prasību, E. Sbaridža ar otru, 2006. gada 18. oktobrī iesniegtu lūgumu lūdza
         – plašākā nozīmē – atbrīvot viņu no pienākuma slēgt aptieku visu ikgadējo atvaļinājumu laikā, kā arī svētku dienās un atļaut
         uz visu gadu attiecināt iknedēļas darba laiku. Šajā saistībā E. Sbaridža norādīja, ka 2006. gada 8. septembrī līdzīga atļauja
         ir tikusi piešķirta citai aptiekai, kura atrodas tuvu dzelzceļa stacijai “Termini” un kuras īpašā klientu kategorija ir tāda
         pati kā viņas aptiekai.

      9        Arī šis otrais lūgums ar ASL RM/A 2007. gada 22. marta lēmumu Nr. 119945/P tika noraidīts, un par to E. Sbaridža ir izvirzījusi papildu prasības pamatus un
         lūgusi  noteikt pagaidu noregulējuma pasākumus.

      10      Ar 2007. gada 22. jūnija rīkojumu iesniedzējtiesa apmierināja pieteikumu par 2007. gada 22. marta lēmuma piemērošanas apturēšanu,
         lai ASL RM/A pārskatītu minēto lēmumu.

      11      Vēlāk, 2007. gada 1. augustā, ASL RM/A pieņēma lēmumu Nr. 40249, ar kuru tas no jauna noraidīja prasītājas pamata lietā lūgumu saskaņā ar RL 26/02 10. panta 2. punktu,
         pamatojoties uz Romas pašvaldības [Comune di Roma], Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma (Romas provinces Farmaceitu asociācija), kā arī profesionālo apvienību Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia (turpmāk tekstā – “Assiprofar”) un Confservizi sniegto nelabvēlīgo atzinumu.

      12      E. Sbaridža iesniedza prasību par šo pēdējo minēto lēmumu, iesniedzējtiesā notiekošā procesa ietvaros izvirzot jaunus prasības
         pamatus.

      13      Kā norādījusi Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio reģiona Administratīvā tiesa), ar apsvērumu, ka aptieku pakalpojumi ir sabiedriskie pakalpojumi, kuri nodrošina patērētāju
         veselības aizsardzību, nepietiek, lai attaisnotu šīs ierobežojošās tiesību normas attiecībā uz aptieku darba laiku. Darba
         laika un laikposmu, kad aptiekas ir atvērtas, liberalizācija attiecībā uz visām aptiekām – kas turklāt ir atbalstīta 2007. gada
         1. februāra Autorità garante della concorrenza e del mercato (Valsts konkurences un tirgus nodrošināšanas iestāde) ziņojumā – ļautu paplašināt vispārējo piedāvājumu (izvietojuma plāni,
         kas nodrošina līdzsvarotu aptieku ģeogrāfisko izvietojumu) par labu patērētājiem.

      14      RL 26/02 noteikumi turklāt šķietot nesamērīgi un neattaisnojami. Ar aptieku pakalpojumu saistīto sabiedrības interešu un vajadzību
         aizsardzību neapšaubāmi labāk varot nodrošināt ar aptieku darba laika noteikumu liberalizācijas pasākumiem, kas būtu labvēlīgi
         konkurences attīstībai.

      15      Tātad iesniedzējtiesai ir šaubas par pamata lietā aplūkojamo ierobežojumu saderību ar Kopienu tiesību principiem brīvas uzņēmumu
         konkurences jomā, no vienas puses, kā arī ar Eiropas Savienības rīcību, kuras mērķis ir veselības uzlabošana un aizsardzība,
         no otras puses. It īpaši iesniedzējtiesa uzskata, ka – pretēji minētajam mērķim – pašlaik Lacio reģionā spēkā esošie tiesību
         akti par aptieku pakalpojumu organizāciju kavē efektīvu ieguldījumu sabiedrības veselības aizsardzībā.

      16      Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per il Lazio nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [RL 26/02] tiesību normas, saskaņā ar kurām [farmaceiti] nedrīkst atteikties no ikgadējiem atvaļinājumiem, kurās ir paredzēti
         [aptieku] darba laika ierobežojumi un saskaņā ar kurām atkāpe no minētajiem ierobežojumiem (10. panta 2. punkts) attiecībā
         uz aptiekām, kas darbojas Romas pašvaldībā, var tikt atļauta tikai tad, ja administrācija, izmantojot diskrecionāro varu (vienojoties
         ar iestādēm un organizācijām, kuras ir norādītas tajā pašā pantā), atzīst, ka aptieka atbilst īpašās pašvaldības zonas kritērijam,
         ir saderīgas ar Kopienu tiesību principiem attiecībā uz brīvu konkurenci un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas ir paredzēti
         [EKL] 49. un 81.–86. pantā?

      2)      Vai ierobežojumi, kas attiecībā uz aptieku sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu tiek piemēroti, lai nodrošinātu sabiedrības veselības
         aizsardzību, tādi kā tie, kas ir noteikti [RL 26/02] attiecībā uz aptieku dienas, nedēļas vai ikgadējo darba laiku, ir saderīgi
         ar [EKL] 152. un 153. pantu?”

       Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
      17      Savos rakstveida apsvērumos Itālijas un Grieķijas valdības apstrīd šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Tiesas
         sēdē Assiprofar un – netieši – Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma ir izteikušas tādu pašu viedokli.

      18      Konkrētāk, Itālijas valdība norāda, ka iesniedzējtiesa neesot sniegusi nekādus precizējumus par faktisko un tiesisko situāciju,
         no kuras tā ir secinājusi nepieciešamību noskaidrot, vai attiecīgā valsts tiesību norma ir saderīga ar tās minētajiem EK līguma
         noteikumiem. Savukārt Grieķijas valdība, Assiprofar un Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma apgalvo, ka, tā kā nav pārrobežu aspekta, prejudiciālajiem jautājumiem nav nekāda sakara ar Savienības tiesībām.

      19      Saistībā ar to ir jāatgādina, ka tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas
         nolēmumu, var, ņemot vērā katras lietas īpatnības, noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa
         varētu pieņemt savu nolēmumu, un cik atbilstīgi ir jautājumi, ko tā uzdod Tiesai. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar
         Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. 2009. gada 10. marta spriedumu lietā
         C‑169/07 Hartlauer, Krājums, I‑1721. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

      20      No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības pieņēmums. Līdz ar to valsts tiesas
         iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda
         sakara ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai
         nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem
         (šajā ziņā skat. 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑94/04 un C‑202/04 Cipolla u.c., Krājums, I‑11421. lpp., 25. punkts, kā arī 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑222/05 līdz C‑225/05
         van der Weerd u.c., Krājums, I‑4233. lpp., 22. punkts).

      21      Saistībā ar Itālijas valdības celto iebildi par nepieņemamību ir jākonstatē, ka lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu
         ir pietiekami aprakstīti pamata lietas tiesiskie un faktiskie apstākļi un ka iesniedzējtiesas sniegtās norādes ļauj saprast
         uzdoto jautājumu saturu. Tādējādi minētajā lēmumā ieinteresētajām personām ir dota faktiska iespēja iesniegt savus apsvērumus
         saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu, kā to turklāt apstiprina Tiesai sniegto apsvērumu saturs.

      22      Līdz ar to minētajai iebildei nevar piekrist.

      23      Turpinājumā, attiecībā uz Assiprofar, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma un Grieķijas valdības izvirzītajiem argumentiem, saskaņā ar kuriem visi pamata lietas aspekti atrodas vienas dalībvalsts
         iekšienē, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tās atbilde iesniedzējtiesai var būt lietderīga pat šādos apstākļos,
         tostarp gadījumā, ja valsts tiesību normās tai ir noteikts pienākums nodrošināt valsts pilsonim tādas pašas tiesības, kādas
         citas dalībvalsts pilsonim izrietētu no Savienības tiesībām tādā pašā situācijā (skat. it īpaši 2006. gada 30. marta spriedumu
         lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I‑2941. lpp., 29. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Cipolla u.c., 30. punkts, kā arī 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑570/07 un C‑571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez, Krājums, I‑0000. lpp., 36. punkts).

      24      Aplūkojamajā lietā šā sprieduma iepriekšējā punktā citētajā judikatūrā minētais gadījums paredz – pamata lietas kontekstā
         – tiesības, kas citas dalībvalsts pilsonim varētu izrietēt no Savienības tiesībām, ja tas būtu tādā pašā situācijā kā E. Sbaridža,
         kurai pieder aptieka īpašajā pašvaldības zonā Romas pašvaldības teritorijā un attiecībā uz kuru valsts kompetentā iestāde
         atbilstoši RL 26/02 10. panta 2. punktam ir pieņēmusi lēmumu attiecībā uz lūgumu, ar ko nemaz nav apstrīdēta ar minēto likumu
         ieviestā vispārējā aptieku darba laika un atvaļinājumu reglamentēšanas sistēma, bet ar ko tikai kā izņēmums no šīs vispārējās
         sistēmas ir paredzēts iegūt atļauju atbrīvojumam no pienākuma ievērot jebkādus laikposmus, kad aptiekai būtu jābūt slēgtai.

      25      Līdz ar to, ņemot vērā konkrētos pamata lietas apstākļus, ir acīmredzams, ka EKL 49. panta interpretācijai, ko iesniedzējtiesa
         lūgusi savā lēmumā, nav nozīmes saistībā ar pamata lietas risinājumu.

      26      Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 72. un 73. punktā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka uz dalībvalsts pilsoni,
         kas pastāvīgi un ilgstoši veic profesionālu darbību kādā citā dalībvalstī, attiecas EK līguma nodaļa par uzņēmējdarbības veikšanu,
         nevis nodaļa par pakalpojumu sniegšanu (skat. it īpaši 1974. gada 21. jūnija spriedumu lietā 2/74 Reyners, Recueil, 631. lpp., 21. punkts, un 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 28. punkts).

      27      Turklāt, runājot precīzi par brīvību veikt uzņēmējdarbību, lai gan Tribunale amministrativo regionale per il Lazio nav tieši lūgusi Tiesu interpretēt EKL 43. pantu, ir skaidrs, ka arī minētā panta interpretācijai nav nozīmes iesniedzējtiesā
         izskatāmās lietas ietvaros.

      28      Aplūkojamajā lietā, kā jau uzsvērts šā sprieduma 23. punktā, attiecīgā aptieka ir uzņēmums, kas pastāvīgi darbojas Romas pilsētas
         centrā gājējiem atvēlētajā zonā, un tās īpašnieks – kas saskaņā ar pieņēmumu varētu būt citas dalībvalsts pilsonis – jau ilgu
         laiku ir veicis nepārtrauktu profesionālu darbību. Tādējādi EKL 43. pantā paredzēto tiesību veikt uzņēmējdarbību izmantošana
         acīmredzami nav iesniedzējtiesā izskatāmās pamata lietas priekšmets.

      29      Pēc šiem precizējumiem ir jākonstatē, ka arī citas Kopienu tiesību normas konkurences jomā, kuras iesniedzējtiesa ir lūgusi
         interpretēt, tostarp EKL 81.–86. pants, acīmredzami nav piemērojamas tādā kontekstā kā pamata lietā.

      30      Pirmkārt, ir jānorāda, ka EKL 83.–85. pantam nav nekādas nozīmes saistībā ar lietu, ko izskata iesniedzējtiesa, jo runa ir
         vai nu par pilnībā procesuāliem noteikumiem (EKL 83. un 85. pants), vai arī par pārejas noteikumiem (EKL 84. pants).

      31      Otrkārt, kaut arī EKL 81. un 82. pants paši par sevi patiešām attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos
         pasākumus, tomēr šajos pantos, tos aplūkojot kopsakarā ar EKL 10. pantu, kurā ir noteikts sadarbības pienākums, ir paredzēts
         dalībvalstu pienākums neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie
         konkurences noteikumi varētu zaudēt savu lietderīgo iedarbību (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Cipolla u.c., 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Šajā ziņā tomēr ir skaidrs, ka pamata lietā aplūkojamie tiesību akti, kas attiecas uz iespējamo izņēmuma piešķiršanu saistībā
         ar aptiekas, kas atrodas īpašajā pašvaldības zonā Romas pašvaldības teritorijā, darba laiku, paši par sevi vai to piemērošana
         nevar iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. un 82. panta izpratnē (skat. a contrario 1972. gada 17. oktobra spriedumu lietā 8/72 Vereniging van Cementhandelaren/Komisija, Recueil, 977. lpp., 29. punkts; 1991. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑179/90 Merci convenzionali porto di Genova, Recueil, I‑5889. lpp., 14. un 15. punkts, kā arī 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑35/99 Arduino, Recueil, I‑1529. lpp., 33. punkts).

      33      Līdz ar to ir jāuzskata, ka tiktāl, ciktāl pirmais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums attiecas uz EKL 81. un 82. panta noteikumiem,
         tas nav pieņemams.

      34      Treškārt, no apstākļa, ka minētās Savienības tiesību normas konkurences jomā nav piemērojamas pamata lietā, izriet, ka arī
         EKL 86. pants nav piemērojams šai lietai.

      35      Saistībā ar EKL 28. pantu, uz kuru atsaukušās dažas ieinteresētās personas, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, pilnības labad
         ir jākonstatē, ka šā sprieduma 32. punktā minēto iemeslu dēļ uzreiz ir jāizslēdz arī ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm
         un tātad iespēja radīt šķērsli brīvai preču apritei.

      36      No tā izriet, ka EKL 28. panta interpretācijai nav nozīmes saistībā ar iesniedzējtiesā izskatāmās lietas risinājumu.

      37      Visbeidzot, saistībā ar EKL 152. un 153. pantu, ko iesniedzējtiesa minējusi savā otrajā jautājumā, pietiek norādīt – kā to
         izdarījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 48.–51. punktā un kā to uzsvērušas gandrīz visas ieinteresētās personas, kas sniegušas
         apsvērumus šajā tiesvedībā –, ka minētie panti ir adresēti Savienības iestādēm un dalībvalstīm un ka uz tiem acīmredzami nevar
         atsaukties, lai pārbaudītu valsts pasākumu saderību ar Savienības tiesībām.

      38      No visa iepriekš minētā izriet, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāuzskata par nepieņemamu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Tribunale amministrativo regionale per il Lazio iesniegusi ar 2008. gada 21. maija lēmumu, ir nepieņemams.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 11.martā.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH pret Werner Jäger.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Düsseldorf - Vācija.#.#Lieta C-182/01.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1986. gada 27. novembrī. # Dieter Strack pret Eiropas Parlamentu. # Lieta 155/85.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2002. gada 7.martā. # Caterina Insalaca pret Office national des pensions (ONP). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Mons - Beļģija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-107/00.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1983. gada 13. jūlijā. # Sandro Forcheri un Marisa Marino, laulātā uzvārdā Forcheri, pret Beļģijas valsti un Asbl Institut supérieur de sciences humaines appliquées - École ouvrière supérieure. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Justice de paix de Bruxelles (4e canton) - Beļģija. # Lieta 152/82.