title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 7. jūnijā.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water un citi pret Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nīderlande.#Elektroenerģijas iekšējais tirgus - Privileģēta pieeja elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai - Uzņēmumi, kam agrāk uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi - Ilgtermiņa līgumi, kas pastāvēja pirms tirgus liberalizācijas - Direktīva 96/92/EK - Nediskriminācijas princips - Tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības princips.#Lieta C-17/03.

text:
      Lieta C‑17/03
      Vereniging voor Energie, Milieu en Water u.c.
      pret
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Elektroenerģijas iekšējais tirgus – Privileģēta pieeja elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai – Uzņēmums, kam agrāk uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi – Ilgtermiņa līgumi, kas bija spēkā pirms tirgus liberalizācijas – Direktīva 96/92/EK – Nediskriminācijas princips – Tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības princips
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas‑Haklas [Christine Stix‑Hackl] secinājumi, sniegti 2004. gada 28. oktobrī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 7. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prejudiciāli jautājumi — Tiesas kompetence — Robežas — Acīmredzami neatbilstoši jautājumi un hipotētiski jautājumi, kas uzdoti
            kontekstā, kas neļauj sniegt derīgu atbildi
      (EKL 234. pants)
      2.     Tiesību aktu tuvināšana — Pasākumi, lai izveidotu un nodrošinātu iekšējā elektroenerģijas tirgus darbību — Direktīva 96/92
            — Princips, kas aizliedz diskrimināciju pieejā elektroenerģijas pārvades sistēmai — 7. panta 5. punkta un 16. panta piemērojamība
            — Piemērošana jebkādai diskriminācijai — Iespēja panākt atkāpes pasākumus saskaņā ar 24. pantā paredzēto procedūru
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas Nr. 96/92 7. panta 5. punkts, 16. un 24. pants)
      3.     Kopienu tiesības — Principi — Tiesiskās paļāvības aizsardzība — Robežas — Uzmanīgs un saprātīgs uzņēmējs
      4.     Kopienu tiesības — Principi — Tiesiskā drošība — Jēdziens — Privātpersonām nelabvēlīgs tiesiskais regulējums — Skaidrības
            un precizitātes prasība — Tiesību aktu grozījumi — Pieļaujamība — Īpašas situācijas ņemšana vērā
      1.     Tiesas un valsts tiesu sadarbības, kas noteikta EKL 234. pantā, ietvaros vienīgi valsts tiesa ir kompetenta izvērtēt, ievērojot
         katras lietas īpatnības, gan vajadzību saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai varētu pasludināt spriedumu, gan to jautājumu atbilstību,
         ko tā uzdod Tiesai. Tiesa var noraidīt iesniedzējtiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Kopienu
         tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājums ir vispārīgs
         vai hipotētisks.

      (sal. ar 34. punktu)
      2.     Direktīvas 96/92 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu 7. panta 5. punkts un 16. pants, kas
         prasa, lai sistēmas operatora un dalībvalsts darbība, īstenojot pieeju sistēmai, nebūtu diskriminējoša, paredz ne tikai tehniskus
         noteikumus, bet ir piemērojami jebkādai diskriminācijai.

      Tie nepieļauj valsts pasākumus, ar ko uzņēmumam piešķir elektroenerģijas pārrobežu pārvades prioritāru jaudu tāpēc, ka tas
         ir uzņēmies saistības pirms direktīvas stāšanās spēkā, neatkarīgi no tā, vai šos pasākumus veicis sistēmas operators, sistēmas
         pārvaldības kontrolieris vai likumdevējs, ja šādi pasākumi nav atļauti saskaņā ar minētās direktīvas 24. pantā paredzēto kārtību,
         paredzot iespēju ar zināmiem nosacījumiem piemērot pārejas režīmu, lai mīkstinātu konkrētas liberalizācijas sekas.

      (sal. ar 45.–47., 57. un 71. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
      3.     Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Kopienu pamatprincipiem. Iespēja atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības
         principu ir ikvienam uzņēmējam, kuram iestāde ir radījusi pamatotas cerības. Tomēr, ja uzmanīgs un saprātīgs uzņēmējs var
         paredzēt tāda Kopienu pasākuma pieņemšanu, kas var ietekmēt tā intereses, tas nevar atsaukties uz šo principu, kad šis pasākums
         tiek pieņemts.

      (sal. ar 73. un 74. punktu)
      4.     Tiesiskās drošības princips prasa, lai tiesiskais regulējums, kas rada privātpersonām nelabvēlīgas sekas, būtu skaidrs un
         precīzs un tā piemērošana – tāda, ko attiecīgās personas var paredzēt.

      Tomēr nav iespējams paļauties uz to, ka tiesību akti pilnīgi noteikti netiks mainīti, bet vienīgi apstrīdēt šādu grozījumu
         piemērošanas noteikumus. Tāpat tiesiskās drošības princips neprasa, lai netiktu veikti tiesību aktu grozījumi, bet drīzāk
         prasa, lai likumdevējs ņem vērā uzņēmēju īpašo stāvokli un vajadzības gadījumā paredz pielāgošanas noteikumus jauno tiesību
         normu piemērošanai.

      (sal. ar 80.–81. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 7. jūnijā (*)

      Elektroenerģijas iekšējais tirgus – Privileģēta pieeja elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai – Uzņēmums, kam agrāk uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi – Ilgtermiņa līgumi, kas bija spēkā pirms tirgus liberalizācijas – Direktīva 96/92/EK – Nediskriminācijas princips – Tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības princips
      Lieta C‑17/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 13. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 16. janvārī, tiesvedībā

      Vereniging voor Energie, Milieu en Water,

      Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV,

      Eneco NV
      pret
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie,

      piedaloties
      Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV, pirms tam – Samenwerkende ElektriciteitsProduktiebedrijven NV.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] un A. Ross [A. Rosas] (referents), tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretāre M. F. Kontē [M.‑F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 29. jūnijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Vereniging voor Energie, Milieu en Water vārdā – I. Ferlorens van Tēmāts [I. VerLoren van Themaat] un M. het Lams [M. het Lam], advocaten,

      –       Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV vārdā – P. V. A. Hūss [P. W. A. Goes], advocaat,

      –       Eneco NV vārdā – J. J. Fenstrā [J. J. Feenstra], advocaat,

      –       Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV vārdā – J. de Prē [J. de Pree] un I. de Frīss [Y. de Vries], advocaten,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un K. Lemērs [C. Lemaire], pārstāvji,

      –       Somijas valdības vārdā – T. Pinne [T. Pynnä] un A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski], pārstāves,

      –       Norvēģijas valdības vārdā – K. B. Mūens [K. B. Moen] un I. Djūpvīka [I. Djupvik], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk], M. van Beks [M. van Beek] un A. Bukē [A. Bouquet], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 28. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt, pirmkārt, EKL 86. panta 2. punktu un, otrkārt, 7. panta
         5. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīvā 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas
         iekšējo tirgu (OV 1997, L 27, 20. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2       Šis lūgums izteikts tiesvedībā – uzņēmumi Vereniging voor Energie, Milieu en Water, Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV un Eneco NV pret Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie (Enerģētikas nozares izpildes un kontroles dienesta direktors, turpmāk tekstā – “DTE” vai “sistēmas pārvaldības kontrolieris”) – par DTE lēmumu prioritāri rezervēt daļu no pārrobežu sistēmas jaudas elektroenerģijas importam Nīderlandē Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV (turpmāk tekstā – “NEA”), pirms tam, pamata prāvas laikā – Samenwerkende ElektriciteitsProductiebedrijven NV (turpmāk tekstā – “SEP”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3       Direktīva iezīmē elektroenerģijas tirgus liberalizācijas Eiropas Kopienā otro posmu. Saskaņā ar tās preambulas otro apsvērumu
         šīs direktīvas mērķis ir izveidot konkurētspējīgu elektroenerģijas iekšējo tirgu.

      4       Atbilstoši tās ceturtajam apsvērumam “iekšējā elektroenerģijas tirgus izveide ir īpaši nozīmīga, lai palielinātu šīs produkcijas
         ražošanas, pārvades un sadales efektivitāti un pastiprinātu piegādes drošību un Eiropas ekonomikas konkurētspēju [..]”.

      5       Saskaņā ar tās piekto apsvērumu “iekšējais elektroenerģijas tirgus jāveido pakāpeniski, lai nozare var elastīgi un kārtīgi
         pielāgoties savai jaunajai videi un lai ņemtu vērā to, ka pašlaik elektroenerģētikas sistēmas ir organizētas dažādi”.

      6       Direktīvas divdesmit piektajā apsvērumā ir precizēts, ka “visām pārvades sistēmām jābūt pakļautām centrālai vadībai un kontrolei,
         lai garantētu sistēmas drošību, stabilitāti un efektivitāti ražotāju un to patērētāju interesēs; [..] tāpēc pārvades sistēmas
         ekspluatācija, uzturēšana un, vajadzības gadījumā, sistēmas attīstība būtu jāuztic izraudzītam pārvades sistēmas operatoram;
         [..] pārvades sistēmas operatora darbībai jābūt objektīvai, pārredzamai un nediskriminējošai”.

      7       Šīs direktīvas pēdējā apsvērumā paredzēts, ka “ar šo direktīvu ir noteikts nākamais liberalizācijas posms; [..] tai stājoties
         spēkā, daži šķēršļi tirdzniecībā ar elektroenerģiju starp dalībvalstīm tomēr saglabāsies; [..] tāpēc var iesniegt ar pieredzi
         iegūtus priekšlikumus par iekšējā elektroenerģijas tirgus darbības uzlabošanu [..]”.

      8       Direktīvas IV nodaļas “Pārvades sistēmas ekspluatācija” 7. pantā noteikts:
      “1.      Dalībvalstis norīko vai uzdod uzņēmumiem, kam ir savas pārvades sistēmas, ņemot vērā efektivitātes un ekonomiskā līdzsvara
         apsvērumus, uz dalībvalsts noteiktu laiku norīkot sistēmas operatoru, kuram jāatbild par pārvades sistēmas ekspluatāciju,
         uzturēšanu un vajadzības gadījumā par pilnveidošanu attiecīgā apgabalā un par tās starpsavienojumiem ar citām sistēmām, lai
         garantētu apgādes drošību.

      2.      Dalībvalstis nodrošina to tehnisko noteikumu izstrādi un publicēšanu, ar ko noteic tehniskā projekta un ekspluatācijas minimālās
         prasības savienojumam ar ražošanas objektu sistēmu, sadales sistēmām, tieši savienotajām patērētāju iekārtām, starpsavienojumu
         ķēdēm un tiešajām līnijām. Ar šīm prasībām nodrošina sistēmu savstarpējo izmantojamību, un tās ir objektīvas un nediskriminējošas.

      [..]
      3.      Sistēmas operators atbild par enerģijas plūsmu pārvaldību sistēmā, ņemot vērā apmaiņu ar citām savstarpēji apvienotām sistēmām.
         Šajā nolūkā sistēmas operators atbild par elektroenerģētikas sistēmas drošu, stabilu un efektīvu darbību un visu tai vajadzīgo
         papildpakalpojumu pieejamību.

      [..]
      5.      Sistēmas operators sistēmu lietotājiem vai sistēmu lietotāju grupām nerada nevienlīdzīgus nosacījumus, īpaši par labu saviem
         meitas uzņēmumiem vai akcionāriem.

      [..]”
      9       Direktīvas 16. panta, kas iekļauts tās VII nodaļā “Sistēmas pieejas organizācija”, pirmajā teikumā noteikts, ka šādai organizācijai
         dalībvalstis var izvēlēties sarunās apspriestu pieeju vai vienīgā pircēja procedūru. Saskaņā ar tā paša panta otro teikumu
         “abu grupu procedūras saskan ar objektivitātes, pārredzamības un nediskriminācijas kritērijiem”.

      10     Direktīvas 24. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
      “1.      Tās dalībvalstis, kur darbības saistības vai garantijas, kuras dotas līdz šīs direktīvas spēkā stāšanās brīdim, nevar izpildīt,
         ņemot vērā šīs direktīvas noteikumus, var lūgt pārejas režīmu, ko Komisija tām piešķir, starp citu, ņemot vērā attiecīgās
         sistēmas lielumu, sistēmas apvienojumu un elektroenerģētikas nozares struktūru. Komisija pirms lēmuma pieņemšanas par šādiem
         iesniegumiem, ievērojot konfidencialitāti, informē dalībvalstis. Šo lēmumu publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.

      2.      Pārejas režīma ilgums ir ierobežots un saistīts ar 1. punktā minēto saistību vai garantiju izbeigšanos. Pārejas režīms var
         attiekties uz atkāpēm no šīs direktīvas IV, VI un VII nodaļas. Lūgumi par pārejas režīma piešķiršanu jādara zināmi Komisijai
         vēlākais vienu gadu pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      11     Saskaņā ar 2. pantu 1989. gada 16. novembra likumā, ar kuru paredz noteikumus par elektroenerģijas ražošanu, importu, pārvadi
         un pārdošanu (Elektriciteitswet; Staatsblad 1989, 535. lpp.; turpmāk tekstā – “EW 1989”), šim nolūkam izraudzītajai sabiedrībai (turpmāk tekstā – “izraudzītā sabiedrība”) tika uzdots kopā ar koncesionāriem gādāt
         par drošu un efektīvu elektroenerģijas publisku sadali par cik vien iespējams zemām un sabiedrības interesēs attaisnojamām
         izmaksām.

      12     Saskaņā ar EW 1989 34. pantu vienīgi izraudzītā sabiedrība bija tiesīga importēt Nīderlandē elektroenerģiju, kas paredzēta publiskai sadalei.

      13     Atbilstoši EW 1989 35. pantam šī sabiedrība nebija tiesīga noslēgt līgumus par publiskai sadalei paredzētas elektroenerģijas importu bez kompetentā
         ministra apstiprinājuma. Šis ministrs varēja atteikties sniegt apstiprinājumu tikai tad, ja tas bija vajadzīgs pienācīgas
         apgādes ar elektrību un elektroenerģiju interesēs.

      14     Izraudzītā sabiedrība EW 1989 2., 34. un 35. panta izpratnē bija SEP, kuras tiesību pārņēmēja kopš 2001. gada 1. janvāra ir NEA.

      15     Ar 1998. gada 2. jūlija likumu, ar kuru paredz noteikumus par elektroenerģijas ražošanu, pārvadi un piegādi (Elektriciteitswet; Staatsblad 1998, 427. lpp.; turpmāk tekstā – “EW 1998”), transponēja Direktīvu un atcēla EW 1989, un tas stājās spēkā 1999. gada 1. jūlijā.

      16     Pēc EW 1998 stāšanās spēkā SEP nodeva augstsprieguma sistēmas pārvaldību savai filiālei TenneT BV (turpmāk tekstā – “TenneT”). Šīs sistēmas īpašumtiesības 2001. gadā tika cedētas Saranne BV (turpmāk tekstā – “Saranne”), kas arī ir SEP filiāle. Tā paša gada laikā valsts kļuva vispirms par TenneT, pēc tam par Saranne īpašnieci.

      17     Saskaņā ar EW 1998 16. pantu TenneT uzdevums ir tostarp izveidot un uzturēt šo sistēmu, nodrošināt tās uzticamību un drošību, garantēt pietiekošu rezerves jaudu
         un piegādāt trešajām personām elektroenerģiju, kas importēta Nīderlandē un eksportēta no Nīderlandes uz ārzemēm.

      18     Atbilstoši EW 1998 24. pantam sistēmas operatoram nediskriminējot jānodrošina pieeja sistēmai elektroenerģijas ražotājiem, starpniekiem, piegādātājiem
         un pircējiem.

      19     Atbilstoši EW 1998 uzraudzība pār sistēmas pārvaldību un sistēmas operatoru ir uzticēta DTE. Ievērojot hierarhiju, DTE ir pakļauts ekonomikas lietu ministram, kurš var tam dot gan individuālas, gan vispārīgas instrukcijas.

      20     It īpaši saskaņā ar EW 1998 36. pantu DTE pēc sistēmas operatora priekšlikuma lemj par nosacījumiem attiecībā uz pieeju šai sistēmai.

      21     Šajā sakarā DTE ar 1999. gada 12. novembra lēmumu pieņēma nosacījumus attiecībā uz elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmas pārvaldību
         (turpmāk tekstā – “Sistēmas kodekss”).

      22     It īpaši saskaņā ar Sistēmas kodeksa 5. nodaļas 5.6.4. un 5.6.7. punktu elektroenerģijas importa jauda 1 500 MW apmērā no
         3 200 MW, kas pieejami uz pārrobežu līnijām, 2000. gadam tika prioritāri rezervēta SEP elektroenerģijas pārvadei, par ko SEP ir noslēdzis pirkuma līgumus atbilstoši EW 1989  35. pantam.

      23     Lieta attiecas uz trīs elektroenerģijas pirkuma līgumiem, ko SEP noslēdza, lai izpildītu savu uzdevumu, kas paredzēts EW 1989  2. pantā.

      24     Šie līgumi tika noslēgti attiecīgi:
      –       1989. gadā – ar Électricité de France par 600 MW/gadā pirkumu līdz 2002. gada 31. martam un 750 MW/gadā pirkumu no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2009. gada 31. martam;

      –       1989. gadā – ar Preussen Elektra AG par 300 MW/gadā pirkumu līdz 2005. gada 31. decembrim;

      –       1990. gadā – ar Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG par 600 MW/gadā pirkumu līdz 2003. gada 31. martam (turpmāk tekstā visi trīs līgumi kopā – “SEP starptautiskie līgumi”).

      25     Pēc tam elektroenerģijas pārrobežu pārvades ikgadējās jaudas prioritāru piešķiršanu SEP laikposmam pēc 2000. gada skaidri regulēja 2000. gada 21. decembra pārejas likums par elektroenerģijas ražošanas nozari (Overgangswet elektriciteitsproduktiesector, Staatsblad 2000, 607. lpp.; turpmāk tekstā – “Overgangswet 2000”).

      26     Overgangswet 2000 13. panta 1. punktā paredzēts:

      “Valsts augstsprieguma sistēmas operators, pamatojoties uz pieprasījumu, piešķir izraudzītajai sabiedrībai elektroenerģijas
         pārvadei ne vairāk kā 900 MW līdz 2005. gada 31. martam (ieskaitot) un ne vairāk kā 750 MW no 2005. gada 1. aprīļa līdz 2009. gada
         31. martam (ieskaitot), ja šādas pārvades mērķis ir izpildīt līgumus, kas noslēgti 1989. un 1990. gadā starp izraudzīto sabiedrību,
         no vienas puses, un, attiecīgi, Électricité de France, Preussen Elektra AG un Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG, no otras puses, 1998. gada 1. augustā spēkā esošajā redakcijā, un ja šie līgumi vēl ir spēkā. [..]”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      27     Prasītāji pamata lietā iesniedza sūdzību par to, ka DTE pieņēma Sistēmas kodeksa 5. nodaļu.

      28     Ar 2000. gada 17. jūlija lēmumu DTE noraidīja šo sūdzību. Tas atzina, ka SEP piešķirtās priekšrocības traucē elektroenerģijas tirgus pienācīgu darbību. DTE tāpat norādīja, ka efektīva konkurence elektroenerģijas ražošanas tirgū Nīderlandē joprojām lielā mērā ir ierobežota, tādējādi
         konkurenci var praktiski īstenot tikai ar ārzemēs ražotu elektroenerģiju. Tas šajā kontekstā atgādināja, ka pieejamā pārrobežu
         pārvades jauda ir 3 200 MW un tās palielināšana radītu lielas izmaksas. No tā DTE secināja, ka rezervēšana atlikušajam laikposmam attiecībā uz SEP starptautiskajiem līgumiem rada importa iespēju un tātad arī elektroenerģijas tirdzniecības būtisku ierobežojumu citiem tirgus
         dalībniekiem.

      29     Tomēr DTE pamatoja savu noraidošo lēmumu, uzskatot, ka runa bija par spēkā esošiem ilgtermiņa līgumiem, ko noslēdza SEP saskaņā ar tajā laikā spēkā esošajiem tiesību aktiem un atbilstoši pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL
         86. panta izpratnē. Turklāt EW 1998 nebija ietverta neviena tiesību norma, kas varētu apstrīdēt šo līgumu spēkā esamību tādējādi, ka tie būtu principā jāizpilda.
         Pastāvošo līgumu pārtraukšana nepieņemami apdraudētu pušu tiesisko drošību, kā arī nodarītu būtiskus materiālus zaudējumus.
         Šo līgumu izpilde nenodrošinātu visu pārrobežu pārvades jaudu.

      30     Prasītāji pamata lietā cēla prasību pret DTE lēmumu College van Beroep voor het bedrijfsleven [Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos]. Tie apgalvoja, ka šis akts tika pieņemts, pārkāpjot EKL 28.,
         81., 82. un 86. pantu, nediskriminācijas principu, kas noteikts Direktīvas 7. panta 5. punktā un EW 1998  24. pantā, kā arī nediskriminācijas un objektivitātes principu. Šajā lēmumā nav ievērotas arī intereses sekmēt tirdzniecības
         attīstību elektroenerģijas tirgū EW 1998  36. panta izpratnē. Prasītāji turklāt norādīja, ka Sistēmas kodeksā paredzētā piešķiršanas metode bija jākvalificē kā “tehniski
         noteikumi” un ka tādējādi tā bija jādara zināma Komisijai atbilstoši Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvai 83/189/EEK, kurā
         paredzēta informēšanas kārtība tehnisko standartu un noteikumu jomā (OV L 109, 8. lpp.).

      31     Šādos apstākļos College van Beroep voor het bedrijfsleven nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      a) Vai var atsaukties uz EKL 86. panta 2. punktu, lai pamatotu, ka uzņēmumam, kam agrāk uzticēti pakalpojumi ar vispārēju
         tautsaimniecisku nozīmi un kas uzņēmies zināmas saistības šajā sakarā, joprojām tiek piešķirtas īpašas tiesības, lai ļautu
         tam izpildīt minētās saistības, pēc šī īpašā, tam uzticētā uzdevuma izpildes?

               b) Ja uz šo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši – vai režīms, kas paredz desmit gadu laikā prioritāri piešķirt no puses
         līdz ceturtdaļai (pakāpeniski samazinot) elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas attiecīgajam uzņēmumam, tomēr nav spēkā,
         jo tas

      –       nav samērīgs ar sabiedriskajām interesēm, kam tas kalpo,
      –       ietekmē tirdzniecību tādā apmērā, kas ir pretrunā ar Kopienas interesēm?
      2)      a) Vai [Direktīvas] 7. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais nediskriminācijas princips vienīgi sistēmas
         operatoram nosaka pienākumu neradīt nevienlīdzīgus nosacījumus, piešķirot pieeju sistēmai ar tehnisko noteikumu palīdzību?

               Ja tas tā ir – vai piešķiršanas metode attiecībā uz elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudu iepriekš minētās tiesību normas
         izpratnē jākvalificē kā tehnisks noteikums?

               b) Ja piešķiršanas metode jākvalificē kā tehnisks noteikums vai ja [Direktīvas] 7. panta 5. punkts attiecas ne tikai uz tehniskiem
         noteikumiem – vai režīms, saskaņā ar kuru pārrobežu pārvades jauda tiek prioritāri piešķirta tādu līgumu vajadzībām, kas noslēgti
         īpaša sabiedriska uzdevuma ietvaros, atbilst šajā pantā noteiktajam nediskriminācijas principam?”

       Par otro jautājumu
      32     Ar savu otro jautājumu, kas jāizvērtē vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 7. panta 5. punktā paredzētais
         diskriminācijas aizliegums pieļauj tādus pasākumus kā Sistēmas kodeksa 5.6.4. un 5.6.7. punkts, kā arī Overgangswet 2000 13. panta 1. punkts (turpmāk tekstā – “strīdīgie pasākumi”), kas prioritāri piešķir SEP daļu elektroenerģijas importa jaudas, lai tam dotu iespēju izpildīt saistības, kuras izriet no starptautiskajiem līgumiem,
         ko tas noslēdzis, ja SEP tika dots uzdevums gādāt par drošu un efektīvu elektroenerģijas publiskas sadales īstenošanu par cik vien iespējams zemām
         un sabiedrības interesēs attaisnojamām izmaksām.

      33     Vispirms jāatzīst, ka Direktīvas 7. panta 5. punktā minēts valsts elektroenerģijas pārvades sistēmas operators (2005. gada
         14. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑128/03 un C‑129/03 AEM un AEM Torino, Krājums, I‑2861. lpp., 56. punkts). Lai gan DTE pieņemtais Sistēmas kodekss, šķiet, nav attiecināms uz elektroenerģijas sistēmas Nīderlandes operatoru TenneT, tomēr iesniedzējtiesa faktiski uzdod Tiesai jautājumu par šīs normas piemērojamību.

      34     Tiesas un valsts tiesu sadarbības, kas noteikta EKL 234. pantā, ietvaros vienīgi valsts tiesa ir kompetenta izvērtēt, ievērojot
         katras lietas īpatnības, gan vajadzību saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai varētu pasludināt spriedumu, gan to jautājumu atbilstību,
         ko tā uzdod Tiesai. Tiesa var noraidīt iesniedzējtiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Kopienu
         tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājums ir vispārīgs
         vai hipotētisks (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman u.c., Recueil, I‑4921. lpp., 59.–61. punkts; 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑369/95 Somalfruit un Camar, Recueil, I‑6619. lpp., 40.–41. punkts, un 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑36/99 Idéal tourisme, Recueil, I‑6049. lpp., 20. punkts).

      35     Šķiet, ka pamata lietā sistēmas operators veica konkrētus pasākumus, atteikdams pieeju sistēmai vismaz vienam no prasītājiem
         pamata prāvā – Eneco NV, piemērojot Sistēmas kodeksa 5.6.4. vai 5.6.7. punktu. Tādējādi iesniedzējtiesa pamatoti uzskatīja, ka Direktīvas 7. panta
         5. punkta interpretācija ir vajadzīga, lai izšķirtu strīdu pamata lietā. Tāpēc šī norma jāinterpretē, ņemot vērā Sistēmas
         kodeksa 5.6.4. vai 5.6.7. punktu.

      36     Ciktāl pamata prāva attiecas uz valsts pasākumiem, kas nav attiecināmi uz sistēmas operatoru, ir pamats atsaukties arī uz
         Direktīvas 16. pantu. No šīs normas izriet – lai arī sistēmas pieejas organizācijai dalībvalstis var izvēlēties sarunās apspriestu
         pieeju sistēmai vai vienīgā pircēja procedūru, šīs abas procedūras jāievieš atbilstoši objektivitātes, pārredzamības un nediskriminācijas
         kritērijiem (iepriekš minētais spriedums lietā AEM un AEM Torino, 57. punkts). Tāpēc 16. pants aizliedz dalībvalstīm organizēt pieeju sistēmai diskriminējošā veidā.

      37     Overgangswet 2000 13. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru sistēmas operators piešķir SEP privileģētu pieeju elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai 2001. un turpmākajiem gadiem, tika pieņemts pēc tam, kad
         tika celta prasība pamata lietā. Tāpēc šī tiesību norma jāizvērtē, ņemot vērā Direktīvas 16. pantā paredzēto nediskriminācijas
         principu.

      38     Runājot par Direktīvas 7. panta 5. punkta piemērošanas jomu, šī norma – kā to norāda prasītāji pamata lietā – ietver ne tikai
         tehniskus noteikumus, bet arī aizliedz tādus pasākumus kā strīdīgie pasākumi.

      39     Nīderlandes, Francijas, Somijas un Norvēģijas valdības, kā arī Komisija tāpat apgalvo, ka Direktīvas 7. panta 5. punkts attiecas
         ne tikai uz tehniskiem noteikumiem. Tās tomēr uzskata, ka strīdīgie pasākumi nav ar šo normu aizliegti diskriminējoši pasākumi.

      40     Turpretim NEA apgalvo – tā kā citi Direktīvas 7. panta punkti attiecas uz šiem tehniskajiem noteikumiem, ir jāsecina, ka šī panta 5. punkts
         attiecas tikai uz tehniskiem noteikumiem. Ņemot vērā, ka strīdīgos pasākumus nevar kvalificēt kā tehniskos pasākumus, tie
         neietilpst Direktīvas 7. panta 5. punkta piemērošanas jomā.

      41     Interpretējot Kopienu tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās noteikumi, bet arī konteksts un ar tiesisko regulējumu, pie kura
         pieder šī norma, sasniedzamie mērķi (skat. it īpaši 1983. gada 17. novembra spriedumu lietā 292/82 Merck, Recueil, 3781. lpp., 12. punkts; 1984. gada 21. februāra spriedumu lietā 337/82 St. Nikolaus Brennerei, Recueil, 1051. lpp., 10. punkts, un 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑223/98 Adidas, Recueil, I‑7081. lpp., 23. punkts).

      42     Pirmkārt, Direktīvas 7. panta 5. punkts ir formulēts vispārīgi, [paredzot, ka sistēmas operators] “sistēmu lietotājiem vai
         sistēmu lietotāju grupām nerada nevienlīdzīgus nosacījumus”. Tātad šīs normas tekstā nav nevienas norādes, kas atbalstītu
         šaurāku interpretāciju vienīgi attiecībā uz tehniskiem noteikumiem.

      43     Otrkārt, no Direktīvas 7. panta konteksta izriet, ka šī panta 5. punktu nevar attiecināt tikai uz tehniskiem noteikumiem.
         Šī panta 2. punktā jau ir noteikts, ka tehniskajiem noteikumiem jābūt nediskriminējošiem. Ja 5. punktā paredzētais nediskriminācijas
         noteikums attiektos tikai uz tehniskiem noteikumiem, 2. punktā formulētajam noteikumam zustu jebkāda lietderība.

      44     Treškārt, attiecībā uz Direktīvas mērķiem tās preambulas divdesmit piektajā apsvērumā, nenosakot nekādu ierobežojumu attiecībā
         uz tehniskiem noteikumiem, paredzēts, ka sistēmas operatora darbībai “jābūt objektīvai, pārredzamai un nediskriminējošai”.

      45     Ievērojot iepriekš minēto, jāsecina, ka Direktīvas 7. panta 5. punkts neattiecas vienīgi uz tehniskiem noteikumiem, bet tas
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz jebkādu diskrimināciju.

      46     Tāds pats secinājums rodas arī attiecībā uz Direktīvas 16. pantu. Tajā paredzētais nediskriminācijas noteikums ir formulēts
         vispārīgi, un tas ir jāinterpretē, ņemot vērā tās pašas direktīvas 3. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalstis nešķiro
         elektroenerģijas uzņēmumus pēc tiesībām vai pienākumiem.

      47     Attiecībā uz jautājumu par to, vai strīdīgie pasākumi ir diskriminējoši un pārkāpj Direktīvu, ir jāatgādina, ka šīs direktīvas
         normas, pieprasot, lai sistēmas operatora un dalībvalsts darbība, īstenojot pieeju sistēmai, nebūtu diskriminējoša, ir vispārīgā
         vienlīdzības principa īpaša izpausme (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AEM un AEM Torino, 58. punkts, kā arī pēc analoģijas par EK līguma 40. panta 3. punkta otro daļu (jaunajā redakcijā – EKL 34. panta 2. punkta
         otrā daļa) – 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑280/93 Vācija/Padome, Recueil, I‑4973. lpp., 67. punkts, un jautājumā par aizsardzību pret importu, kas ir trešo valstu īstenota dempinga priekšmets –
         2005. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑422/02 P Europe Chemi‑Con (Deutschland)/Padome, Krājums, I‑791. lpp., 33. punkts).

      48     Diskriminācijas aizliegums, kas ir pieskaitāms Kopienu tiesību pamatprincipiem, paredz, ka līdzīgās situācijās attieksme nedrīkst
         būt atšķirīga, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Padome,
         67. punkts).

      49     Saskaņā ar strīdīgajiem pasākumiem 2000. gadā SEP tika prioritāri piešķirta elektroenerģijas pārvades pārrobežu jauda 1 500 MW apmērā no pieejamiem 3 200 MW, kas atbilst 47 %
         no pieejamās jaudas. NEA prioritāri rezervētā maksimālā jauda no 2001. gada līdz 2009. gada 31. martam – atbilstoši Overgangswet 2000 13. panta 1. punktam – ir 750 MW, kas atbilst 23,4 % no pieejamās jaudas. Kā, neapstrīdot šo faktu, apstiprina Eneco NV, TenneT  saskaņā ar strīdīgajiem pasākumiem noraidīja tā pieteikumu attiecībā uz elektroenerģijas importa jaudu, un Eneco NV līdz ar to pēc tirgus liberalizācijas nevarēja veikt elektroenerģijas piegādi, par ko tas bija uzņēmies saistības pret saviem
         klientiem. Tādējādi SEP konkurenti tika nostādīti ievērojami neizdevīgākā ekonomiskā stāvoklī jo vairāk tāpēc – kā tas izriet no iesniedzējtiesas
         lēmuma, – ka konkurenci elektroenerģijas piegādes jomā Nīderlandē praktiski var īstenot tikai tad, ja tiek izmantota ārzemēs
         ražota elektroenerģija.

      50     Ir skaidrs, ka privileģēta pieeja – tāda kā tā, kas piešķirta SEP un pēc tam NEA – elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai, pamatojoties uz tādiem pasākumiem kā pamata lietā, rada atšķirīgu attieksmi.

      51     Tomēr NEA, ko pēc būtības atbalsta Nīderlandes un Francijas valdības, apstiprina, ka tā situācija nav pielīdzināma citu uzņēmēju stāvoklim.
         SEP starptautiskie līgumi tika noslēgti laikā, kad SEP bija augstsprieguma sistēmas un starpsavienojumu īpašnieks. Šos līgumus noslēdza, lai izpildītu uzdevumu ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi, pamatojoties uz EW 1989, un šī uzdevuma mērķis bija garantēt elektroenerģijas apgādi Nīderlandē, lai to pārdotu par saprātīgām cenām.

      52     Pirms elektroenerģijas tirgus liberalizācijas Nīderlandē SEP tiešām bija vienīgais uzņēmums, kuram bija atļauts importēt elektroenerģiju un pildīt uzdevumu ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi – gādāt par drošu un efektīvu elektroenerģijas publisku sadali par cik vien iespējams zemām un sabiedrības interesēs
         attaisnojamām izmaksām.

      53     Tomēr tirgus liberalizācijas dēļ pēc Direktīvas transponēšanas SEP zaudēja importa monopolu. Šajā importa tirgū ienāca citi konkurējoši uzņēmēji. Tajā pašā laikā kopš EW 1998 stāšanās spēkā SEP vairs netika uzticēts šis uzdevums.

      54     Tādēļ ir jāizvērtē, vai atšķirīga attieksme, saskaņā ar strīdīgajiem pasākumiem nodrošinot SEP un pēc tam NEA privileģētu pieeju elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmai, ir attaisnojama Direktīvas kontekstā.

      55     NEA un būtībā arī Nīderlandes un Norvēģijas valdības apgalvo, ka šāda atšķirīga attieksme ir attaisnojama ar to, ka SEP bija pienākums noslēgt šādus ilgtermiņa līgumus sava uzdevuma izpildei. Šiem līgumiem ir raksturīgas augstas fiksētās izmaksas
         un relatīvi zema cena par MW; tajos paredzēts ievērojams līgumsods NEA, ja tas nespēj importēt paredzēto elektroenerģijas daudzumu, ņemot vērā pietiekamas jaudas trūkumu pārrobežu pārvades sistēmā.
         Tas attaisnotu šīs sistēmas jaudas noteiktas daļas prioritāru rezervēšanu NEA.

      56     Šim argumentam nevar piekrist.
      57     Lai mīkstinātu konkrētas liberalizācijas sekas, Direktīvas 24. pantā ir paredzēta iespēja ar zināmiem nosacījumiem piemērot
         pārejas režīmu. Saskaņā ar šo normu dalībvalstis var lūgt atkāpes tostarp no Direktīvas IV un VII nodaļas noteikumiem, starp
         kuriem ir attiecīgi 7. un 16. pants, ja darbības saistības vai garantijas, kas dotas līdz šīs direktīvas spēkā stāšanās brīdim,
         nevar izpildīt, ņemot vērā tās noteikumus.

      58     Ievērojot sevišķo noteikumu par to, kā rīkoties īpašos gadījumos, kas izriet no juridiskās situācijas, kura pastāvēja pirms
         Direktīvas stāšanās spēkā, diskriminācijas pastāvēšana Direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta izpratnē jāizvērtē, neņemot
         vērā šos īpašos gadījumus.

      59     Atbilstoši Direktīvas 24. pantam dalībvalstīm iesniegumi par atkāpēm jāiesniedz vēlākais vienu gadu pēc šīs direktīvas stāšanās
         spēkā. Saskaņā ar šo pašu normu lēmumu pieņem Komisija, kam šajā nolūkā jāņem vērā tostarp attiecīgās sistēmas lielums, sistēmas
         apvienojums un elektroenerģētikas nozares struktūra konkrētajā dalībvalstī. Turklāt Komisijai pirms lēmuma pieņemšanas par
         šiem iesniegumiem jāinformē dalībvalstis, kurām tādējādi ir iespēja tai darīt zināmu savu nostāju. Visbeidzot, iespējamo atkāpju
         minētā panta izpratnē darbības ilgumam jābūt ierobežotam un saistītam ar attiecīgo saistību vai garantiju izbeigšanos.

      60     Nīderlandes Karaliste būtu varējusi izmantot Direktīvas 24. pantu, lai pienācīgā laikā lūgtu pagaidu atkāpi no šīs direktīvas
         7. panta 5. punkta un 16. panta par labu SEP, iesniedzot lūgumu atļaut prioritāri piešķirt šim uzņēmumam daļu no elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas. Tomēr tas
         netika darīts, jo tikai pēc noteiktā termiņa izbeigšanās šī valsts iesniedza vienīgi lūgumu atlīdzināt daļu no finansiālajiem
         zaudējumiem, kas radās SEP sakarā ar to starptautisko līgumu izpildi, kuri noslēgti agrāka valsts pakalpojumu pienākuma veikšanai [skat. Komisijas 1999. gada
         8. jūlija Lēmumu 1999/796/EK par iesniegumu par pārejas režīmu, ko iesniedza Nīderlande saskaņā ar 24. pantu Eiropas Parlamenta
         un Padomes Direktīvā 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV L 319, 34. lpp., 44. punkts)].
         Tātad Nīderlandes Karaliste nav lūgusi atļauju attiecībā uz strīdīgajiem pasākumiem un Komisija nav varējusi atļaut pasākumu,
         ko šī dalībvalsts paredzēja, jo pasākums tika darīts zināms Komisijai pēc termiņa.

      61     Taču Direktīvas 24. pantā paredzētā kārtība, kritēriji un ierobežojumi zaudētu jēgu, ja pieļautu, ka dalībvalsts var vienpusēji,
         neievērojot minēto kārtību, piemērot atšķirīgu attieksmi elektroenerģijas importētājiem tādu apsvērumu dēļ, kuri saskaņā ar
         Direktīvas 24. pantu var skaidri attaisnot atkāpi no šīs direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta.

      62     Pirmkārt, atšķirīgas interpretācijas piemērošana, neievērojot Direktīvas mērķi, varētu apdraudēt pāreju no monopolistiska
         un nodalīta elektroenerģijas tirgus uz atvērtu un konkurētspējīgu tirgu. Piemērojot strīdīgos pasākumus, jauno uzņēmēju pieeja
         tirgum tiktu nopietni apdraudēta, pat traucēta, un tas varētu pasargāt agrākā Nīderlandes monopoluzņēmuma stāvokli no konkurēšanas
         ar citiem uzņēmumiem, pārkāpjot iespējas, ko Kopienu likumdevējs paredzējis Direktīvā, lai saskaņotu elektroenerģijas tirgus
         izveidi ar tādu līgumu saistību saglabāšanu, kas noslēgti saskaņā ar agrākiem tiesību aktiem.

      63     Otrkārt, Direktīvas 24. pantā noteiktā atkāpju sistēma tostarp ir paredzēta, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret bijušajiem
         valsts monopoluzņēmumiem, kas atrodas NEA  stāvoklim līdzīgā situācijā. Šo vienlīdzīgo attieksmi varētu apdraudēt, ja pieļautu, ka katra dalībvalsts, apejot Direktīvas
         24. pantā paredzēto kārtību un nosacījumus, var radīt priekšrocības savam agrākajam monopoluzņēmumam, lai nodrošinātu tādu
         ilgtermiņa līgumu izpildi, ko šis uzņēmums noslēdzis pirms elektroenerģijas tirgus liberalizācijas. Tas neatbilstu Direktīvas
         mērķim, kas minēts tās preambulas divpadsmitajā apsvērumā, saskaņā ar kuru “neatkarīgi no valdošās tirgus organizācijas specifikas
         sistēmas pieejamībai jāsaskan ar šo direktīvu un jānodrošina vienādi ekonomiskie rezultāti dalībvalstīs un tātad tieši salīdzināms
         tirgu atvērtības līmenis un tieši salīdzināma elektroenerģijas tirgu pieejamības pakāpe”.

      64     Nīderlandes valdība tomēr norāda, ka Direktīvas 3. panta 3. punkta un 17. panta 5. punkta noteikumi, kas ļauj sistēmas operatoram
         atsevišķos gadījumos atteikties piešķirt pieeju sistēmai, pierāda, ka noteiktas elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas
         rezervēšana ne vienmēr nonāk pretrunā ar nediskriminācijas principu. Līdzīgu argumentāciju izvirza Somijas valdība, kas atsaucas
         uz Direktīvas 8. panta 2. punktu un 17. panta 5. punktu, kā arī Norvēģijas valdība un Komisija, kuras arī atsaucas uz šo pēdējo
         [minēto] normu un tās pašas direktīvas 3. panta 3. punktu.

      65     Direktīvas 3. panta 3. punkts ar zināmiem nosacījumiem ļauj dalībvalstīm atkāpties no Direktīvas 5., 6., 17., 18. un 21. panta.
         Tajā nav minēts ne Direktīvas 7., ne 16. pants. Tāpēc uz to nevar atsaukties, lai pamatotu atkāpi no 7. panta 5. punkta un
         16. panta.

      66     Attiecībā uz Direktīvas 17. panta 5. punktu tajā noteikts, ka sistēmas operators var atteikties piešķirt pieeju sistēmai,
         ja tam nav vajadzīgās jaudas, un ka šāds atteikums attiecīgi jāpamato. Tomēr, ņemot vērā šā sprieduma 56.–63. punktā izklāstītos
         apsvērumus, privileģētu pieeju, kas pamatota ar tādu līgumu pastāvēšanu, kas noslēgti pirms Direktīvas stāšanās spēkā, un
         piešķirta, apejot Direktīvas 24. pantā paredzēto kārtību, nevar uzskatīt par pamatotu.

      67     Direktīvas 8. panta 2. punktā paredzēts:
      “Neskarot elektroenerģijas apgādi, pamatojoties uz līgumsaistībām, to skaitā tām, kas rodas no konkursa dokumentācijas, ražošanas
         objektu dispečervadību un starpsavienojumu izmantošanu nosaka, pamatojoties uz kritērijiem, kurus var apstiprināt dalībvalsts
         un kuriem jābūt objektīviem, kuri jāpublicē un jāpiemēro nediskriminējoši, nodrošinot pareizu iekšējā elektroenerģijas tirgus
         darbību. Tās ņem vērā ekonomisko priekšrocību, kāda ir elektroenerģijai, ko iegūst, pārņemot no pieejamiem ražošanas objektiem
         ar starpsavienojumiem, un sistēmas tehniskos ierobežojumus.”

      68     Šī norma ne tieši, ne netieši neierobežo Direktīvas 7. panta 5. punktā un 16. pantā paredzētā nediskriminācijas principa piemērojamību.
         Tādēļ uz to nevar atbilstošā veidā atsaukties.

      69     Šādā kontekstā vairs nevar atbilstošā veidā atsaukties uz Komisijas minēto Direktīvas preambulas pēdējo apsvērumu, saskaņā
         ar kuru Direktīva ir tikai elektroenerģijas tirgus liberalizācijas jauns posms un ļauj pastāvēt šķēršļiem elektroenerģijas
         tirdzniecībā starp dalībvalstīm. Šis apsvērums, kas ir formulēts ļoti vispārīgi, nevar pamatot atkāpes no Direktīvas 7. panta
         5. punkta un 16. panta.

      70     Tas pats attiecas uz Direktīvas preambulas piekto apsvērumu, uz kuru atsaucas NEA un saskaņā ar kuru iekšējais elektroenerģijas tirgus jāveido pakāpeniski. Liberalizācijas pakāpeniskums izriet no tā, ka
         tirgum jābūt atvērtam tikai lielajiem patērētājiem 2000. gadā, pēc tam vidējiem patērētajiem 2002. gadā un, visbeidzot, visiem
         patērētājiem 2004. gadā. Šis pakāpeniskums turklāt izriet no Direktīvas 24. panta pārejas noteikumiem un īpašajiem nosacījumiem
         (attiecībā uz atkāpēm). Tomēr piektais apsvērums nevar pamatot atkāpes no Direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta.

      71     No iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka privileģēta pieeja daļai no elektroenerģijas pārrobežu pārvades jaudas, kas piešķirta
         uzņēmējam tāpēc, ka tas ir uzņēmies saistības pirms Direktīvas stāšanās spēkā, bet neievērojot Direktīvas 24. pantā paredzēto
         kārtību, jāuzskata par diskriminējošu tās 7. panta 5. punkta un 16. panta izpratnē un tātad neatbilstīgu šiem pantiem.

      72     NEA un Somijas valdība tomēr atzīmē, ka tādam uzņēmējam kā NEA ir tiesības izpildīt SEP starptautiskos līgumus tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principa dēļ.

      73     Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips nepārprotami ir viens no Kopienu pamatprincipiem (skat. it īpaši 1999. gada 14. oktobra
         spriedumu lietā C‑104/97 P Atlanta/Eiropas Kopiena, Recueil, I‑6983. lpp., 52. punkts, un 2004. gada 15. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑37/02 un C‑38/02 Di Lenardo  un Dilexport, Krājums, I‑6911. lpp., 70. punkts).

      74     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai iespēja atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienam uzņēmējam,
         kuram iestāde ir radījusi pamatotas cerības. Tomēr, ja uzmanīgs un saprātīgs uzņēmējs var paredzēt tāda Kopienu pasākuma pieņemšanu,
         kas var ietekmēt tā intereses, tas nevar atsaukties uz šo principu, kad šis pasākums tiek pieņemts (skat. it īpaši iepriekš
         minētos spriedumus lietā Atlanta/Eiropas Kopiena, 52. punkts, un lietā Di Lenardo un Dilexport, 70. punkts).

      75     Šajā gadījumā Kopienas iestādes nav pieņēmušas nekādu pasākumu, nedz arī rīkojušās tādā veidā, kas varētu ļaut paredzēt tās
         situācijas saglabāšanos tiesību aktu jomā, kas bija spēkā 1989. un 1990. gadā un saskaņā ar kuru tika noslēgti SEP starptautiskie līgumi.

      76     It īpaši, lai arī Tiesa savā 1997. gada 23. oktobra spriedumā lietā C‑157/94 Komisija/Nīderlande (Recueil, I‑5699. lpp.) noraidīja Komisijas prasību par lūgumu, ņemot vērā tiesību situāciju pirms Direktīvas stāšanās spēkā, atzīt,
         ka ar Nīderlandes tiesību aktiem, konkrēti – EW 1989, kas piešķīra SEP izņēmuma tiesības importēt elektroenerģiju, nav ievērots EK līguma 37. pants (jaunajā redakcijā – EKL 31. pants), tā nekādā
         ziņā nav garantējusi tiesību aktu statu quo Kopienas līmenī.

      77     Turklāt Direktīva ir tikai otrais posms plānotajā procesā, kura rezultātā paredzēts liberalizēt elektroenerģijas tirgu; tā
         pirmo posmu iezīmēja Padomes 1990. gada 29. oktobra Direktīva 90/547/EEK par elektroenerģijas tranzītu pa pārvades un sadales
         tīkliem (OV L 313, 30. lpp.). Saskaņā ar šīs pēdējās [minētās] direktīvas preambulas pirmo apsvērumu Eiropadome vairākās sanāksmēs
         pēc kārtas ir atzinusi vajadzību pēc vienota iekšējā enerģijas tirgus. Turklāt Komisija savā 1989. gada 29. septembra paziņojumā
         “Par elektroenerģijas tirdzniecības apjoma pieaugumu Kopienā: Iekšējā enerģijas tirgus izveides pamatelements” [COM(89)336  galīgā redakcija], kas bija pievienots Direktīvas 90/547 projektam, paredzēja iespēju, ka elektroenerģijas pārvades sistēmas,
         kas rezervētas valsts vai reģionāliem monopoliem, jāpadara pieejamas trešajām personām, uzskatot par vajadzīgu atcelt importa
         vai eksporta monopolu (skat. minētā paziņojuma 2. un 52. punktu).

      78     Tādējādi nevar apstiprināt, ka Kopienas iestādēm attiecībā uz SEP bija pamatotas cerības saistībā ar elektroenerģijas importa monopola saglabāšanu Nīderlandē vai privileģētu tiesību īstenošanu,
         izmantojot elektroenerģijas pārrobežu pārvades sistēmu līdz noslēgto starptautisko līgumu darbības termiņa beigām.

      79     Ir skaidrs, ka Nīderlandes valsts iestādes pieņēma tādus tiesību aktus, kuru ietvaros SEP noslēdza starptautiskus līgumus, lai izpildītu savu uzdevumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kura mērķis bija nodrošināt
         drošu un efektīvu elektroenerģijas sadali par cik vien iespējams zemām un sabiedrības interesēs attaisnojamām izmaksām. Tomēr
         dalībvalsts nevar iegrožot Kopienu tādā veidā, ka tā nevar uzņemties vai veikt elektroenerģijas tirgus liberalizāciju.

      80     Tiesiskās drošības princips it īpaši noteic, ka tiesiskajam regulējumam, kas rada privātpersonām nelabvēlīgas sekas, jābūt
         skaidram un precīzam un tā piemērošanai – tādai, ko attiecīgās personas var paredzēt (šajā sakarā skat 1987. gada 15. decembra
         spriedumu lietā 325/85 Īrija/Komisija, Recueil, 5041. lpp.; 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑143/93 Van Es Douane Agenten, Recueil, I‑431. lpp., 27. punkts, un 1996. gada 15. februāra spriedumu lietā C‑63/93 Duff u.c., Recueil, I‑569. lpp., 20. punkts).

      81     Kā Tiesa jau ir lēmusi, nav iespējams paļauties uz to, ka tiesību akti pilnīgi noteikti netiks mainīti, bet vienīgi apstrīdēt
         šādu grozījumu piemērošanas noteikumus (attiecībā uz tiesību akta grozījumu, ar ko atceļ tiesības atskaitīt pievienotās vērtības
         nodokli atsevišķiem maksājumiem saistībā ar ēku īri, skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑487/01 un
         C‑7/02 Gemeente Leusden un Holin Groep, Recueil, I‑5337. lpp., 81. punkts). Tāpat tiesiskās drošības princips neprasa tiesību aktu grozījumu neesamību, bet drīzāk prasa,
         lai likumdevējs ņem vērā uzņēmēju īpašo stāvokli un vajadzības gadījumā paredz pielāgošanas noteikumus jauno tiesību normu
         piemērošanai.

      82     Šajā sakarā jāuzsver, ka Direktīvā ir normas, kas ļauj ņemt vērā tāda uzņēmēja kā SEP īpašo stāvokli elektroenerģijas tirgus liberalizācijas situācijā. It īpaši Direktīvas 24. pantā dalībvalstīm ir piedāvāta
         iespēja lūgt atkāpi no 7. panta 5. punkta un 16. panta attiecībā uz darbības saistībām vai garantijām, kas piešķirtas pirms
         Direktīvas stāšanās spēkā. Taču Nīderlandes Karaliste šo iespēju nav izmantojusi (skat. Lēmumu 1999/796, 44. punkts).

      83     Komisija norāda uz to, ka Direktīvā nav paredzēts pienākums lauzt tādus līgumus kā SEP starptautiskie līgumi. Tomēr šī situācija neļauj neievērot Direktīvas noteikumus, pamatojoties uz to, ka neievērošana ir
         vajadzīga šo līgumu izpildei. Turklāt līgumu laušana būtu tikai netiešas un iespējamas Direktīvas sekas. Turklāt Direktīva
         netraucē tādam uzņēmējam kā SEP (kopš 2001. gada – NEA) pārdot ārpus Nīderlandes elektroenerģiju, ko tā ar saviem starptautiskajiem līgumiem ir apņēmusies pirkt.

      84     NEA turklāt atsaucas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Regulu (EK) Nr. 1228/2003 par nosacījumiem attiecībā
         uz pieeju tīklam elektroenerģijas pārrobežu tirdzniecībā (OV L 176, 1. lpp.), it īpaši uz 2. punktu šīs regulas pielikuma
         sadaļā “Ilgtermiņa līgumi”, saskaņā ar kuru “esošajiem ilgtermiņa līgumiem, kad tos iesniedz atjaunošanai, nav pirmpirkuma
         tiesību”. Pēc NEA  domām, no šīs normas izriet, ka jābūt iespējai izpildīt līgumus, kas noslēgti pirms Regulas stāšanās spēkā.

      85     Šis arguments nevar grozīt iepriekšējo vērtējumu. Minētā norma, kas nebija spēkā pamata prāvas rašanās faktu brīdī, pilnībā
         saskan ar Direktīvas 7. panta 5. punkta un 16. panta interpretāciju, kas izklāstīta šā sprieduma 56.–63. punktā, un tāpēc
         to nevar apstrīdēt. Šī norma šajā gadījumā vienkārši apstiprina, ka iespējamās atkāpes no minētajiem pantiem, kas atļautas
         saskaņā ar Direktīvas 24. pantu, nevar attiecināt uz laikposmu pēc tādos līgumos noteikto saistību izbeigšanās, kas noslēgti
         pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā.

      86     Šie apsvērumi neietekmē atbildi uz jautājumu, vai un kādā mērā tāds uzņēmums kā NEA, pamatojoties uz valsts tiesībām, var prasīt tādu zaudējumu atlīdzību, ko tam, iespējams, radījusi Nīderlandes valsts iestāžu
         izvēle Direktīvas 24. panta ietvaros nelūgt atkāpi attiecībā uz strīdīgajiem pasākumiem.

      87     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tādi apstākļi, uz kādiem atsaucas lietas dalībnieki un ieinteresētās personas,
         kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, neļauj atbilstošā veidā atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības
         principu.

      88     Tādējādi atbilde uz otro jautājumu ir šāda:
      –       Direktīvas 7. panta 5. punkts un 16. pants attiecas ne tikai uz tehniskiem noteikumiem, bet šīs normas ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tās attiecas uz jebkādu diskrimināciju;

      –       šie panti nepieļauj valsts pasākumus, kas piešķir uzņēmumam elektroenerģijas pārrobežu pārvades prioritāru jaudu, neatkarīgi
         no tā, vai šos pasākumus veicis sistēmas operators, sistēmas pārvaldības kontrolieris vai likumdevējs, ja šādi pasākumi nav
         atļauti saskaņā ar Direktīvas 24. pantā paredzēto kārtību.

       Par pirmo jautājumu
      89     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 86. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attaisno
         tādus pasākumus, kādi tiek apstrīdēti pamata lietā.

      90     Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz pirmo jautājumu vairs nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      91     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīvas 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas
            iekšējo tirgu 7. panta 5. punkts un 16. pants attiecas ne tikai uz tehniskiem noteikumiem, bet šīs normas ir jāinterpretē
            tādējādi, ka tās attiecas uz visu veidu diskrimināciju;
      2)      šie panti nepieļauj valsts pasākumus, kas piešķir uzņēmumam elektroenerģijas pārrobežu pārvades prioritāru jaudu, neatkarīgi
            no tā, vai šos pasākumus veicis sistēmas operators, sistēmas pārvaldības kontrolieris vai likumdevējs, ja šādi pasākumi nav
            atļauti saskaņā ar Direktīvas 96/92 24. pantā paredzēto kārtību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 11.septembrī.#Hans Eckelkamp un citi pret Belgische Staat.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van beroep te Gent - Beļģija.#Kapitāla brīva aprite - EKL 56. un 58. pants - Mantojuma nodoklis - Valsts tiesiskais regulējums par nodokļa par īpašuma tiesību maiņu nekustamajam īpašumam, saskaņā ar kuru no nekustamā īpašuma vērtības nevar atskaitīt ar to saistītos hipotekāros parādus, jo persona, kuras mantojums ir atklājies, savas nāves brīdī bija citas dalībvalsts rezidente - Ierobežojums - Pamatojums - Neesamība.#Lieta C-11/07.

text:
      Lieta C‑11/07
      Hans Eckelkamp u.c.
      pret
      Belgische Staat
      (Hof van beroep te Gent lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla brīva aprite – EKL 56. un 58. pants – Mantojuma nodoklis – Valsts tiesiskais regulējums par nodokļa par īpašuma tiesību maiņu nekustamajam īpašumam, saskaņā ar kuru no nekustamā īpašuma
         vērtības nevar atskaitīt ar to saistītos hipotekāros parādus, jo persona, kuras mantojums ir atklājies, savas nāves brīdī
         bija citas dalībvalsts rezidente – Ierobežojums – Pamatojums – Neesamība

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Ierobežojumi – Valsts tiesas kompetence
      (EKL 234. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Ierobežojumi – Acīmredzami neatbilstoši jautājumi un hipotētiski jautājumi, kuri
            uzdoti kontekstā, kas neļauj sniegt derīgu atbildi
      (EKL 234. pants)
      3.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Mantojuma nodoklis
      (EKL 56. un 58. pants)
      1.        EKL 234. pantā noteiktās procedūras ietvaros, kuras pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, jebkurš lietas
         faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē. Tādēļ Tiesa savu viedokli par Kopienu tiesību interpretāciju vai spēkā esamību
         var paust tikai par valsts tiesas norādītajiem faktiem. Tāpat valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai jāuzņemas atbildība
         par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā vajadzīgs ir prejudiciālais
         nolēmums, lai šī tiesa taisītu spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi
         skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu.

      (sal. ar 27. un 52. punktu)
      2.        EKL 234. pantā noteiktās procedūras ietvaros atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai
         tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar realitāti vai pamata
         prāvas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību elementu, lai
         varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.

      (sal. ar 28. punktu)
      3.        EKL 56. un 58. panta normu kombinācija ir interpretējama tādējādi, ka ar tām nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums
         kā pamata prāvā par mantojuma nodokļa un nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķinu šajā dalībvalstī esošam nekustamajam īpašumam,
         kurā nav paredzēta iespēja atskaitīt šo īpašumu apgrūtinošos parādus gadījumā, ja persona, kuras mantojums ir atklājies, savas
         nāves brīdī bija nevis šīs valsts, bet citas dalībvalsts rezidente, tomēr šāds atskaitījums tiek pieļauts, ja šī persona tobrīd
         būtu bijusi tās valsts rezidente, kurā atrodas mantojumā atstātais nekustamais īpašums.

      Tā kā saskaņā ar šādu tiesisko regulējumu tas, vai var atskaitīt atsevišķus nekustamo īpašumu apgrūtinošus parādus, ir atkarīgs
         no personas, kura atstājusi mantojumu, dzīvesvietas tās nāves brīdī, ar tādējādi lielāko nodokļu nastu, kas tiek piemērota
         nerezidentu atstātajam mantojumam, tiek radīts šķērslis kapitāla brīvai apritei.

      Šo atšķirīgo attieksmi nevar pamatot ar to, ka tā attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas. Ja ar valsts tiesisko
         regulējumu vienādā situācijā attiecībā uz attiecīgajā dalībvalstī esoša nekustamā īpašuma mantošanas aplikšanu ar nodokli
         tiek nostādīti gan personu, kas savā nāves brīdī bija rezidentes, mantinieki, gan tādu personu mantinieki, kuras tobrīd nebija
         rezidentes, tad ar to, neradot diskrimināciju, šiem mantiniekiem nevar piemērot atšķirīgu attieksmi saistībā ar šo pašu nodokli,
         liedzot atskaitīt šo nekustamo īpašumu apgrūtinošos parādus. Piemērojot vienādu attieksmi mantojuma nodokļa iekasēšanas sakarā,
         izņemot parādu atskaitāmību, abu šo kategoriju mantiniekiem, valsts likumdevējs ir atzinis, ka attiecībā uz šī nodokļa piemērošanas
         nosacījumiem minēto personu objektīvo situāciju starpā nepastāv nekāda atšķirība, kas varētu pamatot atšķirīgu attieksmi.

      Turklāt dalībvalsts, kurā atrodas mantojumā ietilpstošais nekustamais īpašums, lai pamatotu no saviem tiesību aktiem izrietošu
         kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, nevar izmantot no tās gribas neatkarīgu iespēju, ka citā dalībvalstī – piemēram, dalībvalstī,
         kurā savas nāves brīdī dzīvoja mantojuma atstājējs, – var tikt piešķirta nodokļa atlaide, kura var pilnībā vai daļēji atlīdzināt
         šīs personas mantinieku ciestos zaudējumus, kas radušies tādēļ, ka dalībvalstī, kurā atrodas mantojumā atstātais nekustamais
         īpašums, aprēķinot nodokli par īpašuma tiesību maiņu, nevar atskaitīt šo īpašumu apgrūtinošos parādus.

      (sal. ar 46., 60., 63., 68. un 71. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 11. septembrī (*)

      Kapitāla brīva aprite – EKL 56. un 58. pants – Mantojuma nodoklis – Valsts tiesiskais regulējums par nodokļa par īpašuma tiesību maiņu nekustamajam īpašumam, saskaņā ar kuru no nekustamā īpašuma
         vērtības nevar atskaitīt ar to saistītos hipotekāros parādus, jo persona, kuras mantojums ir atklājies, savas nāves brīdī
         bija citas dalībvalsts rezidente – Ierobežojums – Pamatojums – Neesamība

      Lieta C‑11/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Hof van Beroep te Gent (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 11. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 18. janvārī, tiesvedībā

      Hans Eckelkamp,

      Natalie Eckelkamp,

      Monica Eckelkamp,

      Saskia Eckelkamp,

      Thomas Eckelkamp,

      Jessica Eckelkamp,

      Joris Eckelkamp
      pret
      Belgische Staat.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], J. Klučka [J. Klučka], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 13. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        H. Ekelkampa [H. Eckelkamp], N. Ekelkampas [N. Eckelkamp], M. Ekelkampas [M. Eckelkamp], S. Ekelkampas [S. Eckelkamp], T. Ekelkampa [T. Eckelkamp], Dž. Ekelkampas [J. Eckelkamp] un Dž. Ekelkampa [J. Eckelkamp] vārdā – B. Kopmans [B. Coopman] un M. van Dāle [M. Van Daele], advocaten,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāve, kurai palīdz A. Heltermans [A. Haelterman], advocaat,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], A. Veimārs [A. Weimar] un R. Trousterss [R. Troosters], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 13. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 12., 17., 18., 56. un 58. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp Vācijas pilsones H. Ekelkampas [H. Eckelkamp], kura mirusi Vācijā, mantiniekiem un FOD Financiën, Administratie van de BTW, registratie en domeinen (Federālais finanšu dienests, PVN reģistrācijas un valsts īpašumu administrācija) par pēdējās atteikumu, aprēķinot nodokli
         par īpašuma tiesību maiņu nekustamajam īpašumam, kurš Ekelkampai piederēja Beļģijā, atskaitīt ar šo īpašumu saistītos parādus,
         jo viņa savas nāves brīdī neesot dzīvojusi Beļģijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta [pēc grozījumiem – EKL 67. pants, atcelts
         ar Amsterdamas līgumu] īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.) 1. pantu:

      “1.      Neietekmējot turpmākos noteikumus, dalībvalstis atceļ kapitāla aprites ierobežojumus personām, kas ir dalībvalstu rezidenti.
         Lai sekmētu šīs direktīvas piemērošanu, kapitāla aprites klasificē saskaņā ar I pielikumā ietverto nomenklatūru.

      2.      Pārvedumus, kas attiecas uz kapitāla apriti, veic saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem par valūtas kursiem, kuri attiecas uz
         maksājumiem saistībā ar kārtējiem darījumiem.”

      4        Direktīvas 88/361 I pielikuma IX sadaļā uzskaitīto kapitāla aprites tipu vidū ir nodaļa “Personīgā kapitāla aprite”, kas ietver
         mantojumus un novēlējumus.

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Beļģijā nodokļa likmes, ar nodokli apliekamās bāzes, atbrīvojumu no nodokļiem un nodokļa samazinājumu noteikšana mantojuma
         jomā ir reģionālo pašvaldību kompetencē.

      6        Flāmu Mantojuma nodokļa kodeksa [turpmāk tekstā – “kodekss”] 1. pantā ir paredzēts šādi:

      “Ir noteikti šādi nodokļi:
      1)      mantojuma nodoklis, ar ko apliek visa īpašuma, ko ieguvis Beļģijas Karalistes iedzīvotājs, vērtību pēc parādu atskaitīšanas;
      2)      nodoklis par īpašuma tiesību maiņu mortis causa, ar ko apliek nekustamo īpašumu, kas atrodas Beļģijā un kas ir īpašums, ko mantojumā atstājusi persona, kura nav Beļģijas
         Karalistes iedzīvotājs.

      Persona tiek uzskatīta par Beļģijas Karalistes iedzīvotāju, ja nāves brīdī tās dzīves vieta bija Beļģijas Karalistē vai tās
         īpašums atradās Beļģijas Karalistē.”

      7        Saskaņā ar kodeksa 15. pantu mantojuma nodoklis ir jāmaksā par visu mantojuma atstājējam vai pazudušajai personai piederējušo
         īpašumu pēc parādu atskaitīšanas neatkarīgi no tā, kur tas atrodas.

      8        Kodeksa 18. pants, kas attiecas uz nerezidentiem, ir formulēts šādi:

      “Nodoklis par īpašuma tiesību maiņu mortis causa ir jāmaksā par visu nekustamo īpašumu, kas atrodas Beļģijā un kas piederēja mantojuma atstājējam vai pazudušajai personai,
         neņemot vērā parādus un saistības, ar ko apgrūtināts īpašums.”

      9        Saskaņā ar kodeksa 29. pantu, lai parāds tiktu uzskatīts par saistību, nāves brīdī tam vēl joprojām jāpastāv, kas var tikt
         pierādīts ar jebkāda veida pierādījumiem, kuri ir pieņemami attiecībā uz darījumu par kredīta piešķiršanu un parāda rašanos.

      10      Kodeksa 40. pants noteic, ka īpašuma deklarācija ir jāiesniedz piecu mēnešu laikā no nāves brīža, ja nāves fakts noticis Beļģijas
         Karalistē, un sešu mēnešu laikā, ja nāves fakts noticis citā Eiropas valstī.

      11      Saskaņā ar kodeksa 41. pantu:

      “Termiņu, kurā jāiesniedz īpašuma deklarācija, var pagarināt Reģistrācijas un valsts īpašumu ģenerāldirektors.
      Deklarācija, kas iesniegta likumā noteiktajā vai ģenerāldirektora pagarinātajā termiņā, var tikt labota ar noteikumu, ka šis
         termiņš nav beidzies, ja vien ieinteresētās personas nav skaidri atteikušās no šādām tiesībām paziņojumā, kas iesniegts saskaņā
         ar likumā noteiktām prasībām.”

      12      Kodeksa 48. panta 1. punktā ir iekļauti saraksti ar nodokļu likmēm, kas jāpiemēro mantojuma nodoklim un nodoklim par īpašuma
         tiesību maiņu mortis causa. 48. panta 2. punkta ceturtā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

      “Parādi un bēru izdevumi kā prioritāri ir jāatskaita no kustamā īpašuma un 60.a pantā noteiktā īpašuma vērtības, ja vien deklarētājs
         pierāda, ka šis parāds radās konkrēti tādēļ, lai iegūtu vai saglabātu nekustamo īpašumu.”

      13      Beļģijas Karalistes un Vācijas Federatīvās Republikas starpā nav noslēgta konvencija par izvairīšanos no dubultas aplikšanas
         ar mantojuma nodokļiem.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      14      Prasītāji pamata prāvā ir Ekelkampas, kas mirusi 2003. gada 30. decembrī Diseldorfā (Vācija), mantinieki.

      15      Ekelkampa 2002. gada 13. novembrī parakstīja dokumentu, kurš ietvēra apstiprinājumu tam, ka viņa atzīst savas parāda saistības
         attiecībā pret vienu no prasītajiem pamata prāvā H. Ekelkampu [H. Eckelkamp]. Saskaņā ar 2003. gada 5. jūnija notariālo aktu viņa izsniedza pēdējam pilnvaru nekustamo īpašumu, kas atrodas Knoke‑Heistā
         [Knokke‑Heist] (Beļģija), apgrūtināt ar hipotēku, lai nodrošinātu parāda atmaksu.

      16      2004. gada 29. jūnijā prasītāji pamata prāvā iesniedza mantojuma deklarāciju Beļģijā likumā paredzētajā sešu mēnešu termiņā,
         skaitot no Ekelkampas nāves brīža, mantojuma aktīvos norādot šo nekustamo īpašumu EUR 200 000 vērtībā. Deklarācijas pasīvu
         daļā bija norādīts “nav”.

      17      No pamata prāvas prasītāju un Beļģijas valdības apsvērumiem izriet, ka pirms tika iesniegta īpašuma deklarācija, notika e‑pasta
         sarakste starp kompetentajām valsts nodokļu iestādēm un mantiniekiem. Tās šajā sakarā norādīja, ka saskaņā ar atbilstošajiem
         flāmu tiesību aktiem nodoklis par īpašuma tiesību maiņu ir maksājams par visu nekustamā īpašuma vērtību, neatskaitot no tās
         jebkādus parādus. Tā kā Ekelkampa savas nāves brīdī nedzīvoja Beļģijā, viņas parādu nevarēja ņemt vērā, aprēķinot nodokli
         par īpašuma tiesību maiņu.

      18      Pamata prāvā apskatītais nodoklis par īpašuma tiesību maiņu sakarā ar īpašnieka nāvi tika aprēķināts, pamatojoties uz 2004. gada
         29. jūnija deklarāciju.

      19      Samaksājuši šo nodokli, kā viņi paši norādījuši, “neievērojot savas tiesības”, prasītāji pamata prāvā [2004. gada] 31. decembrī
         cēla inter partes prasību rechtbank van eerste aanleg te Brugge (Briges Pirmās instances tiesa) un lūdza samaksāto nodokli pārrēķināt, aprēķinā ņemot vērā Ekelkampas parādu.

      20      Šī tiesa ieinteresēto personu prasību 2005. gada 30. maijā noraidīja, norādot, ka prasības iesniegšanas brīdī jau bija izbeidzies
         kodeksā paredzētais termiņš, lai mantojuma nodokļa vai nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķinā varētu ņemt vērā jaunus
         apstākļus.

      21      Prasītāji pamata prāvā šo nolēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā, norādot, ka kodeksa normas par nodokļa par īpašuma tiesību
         maiņu mantojuma gadījumā ir pretrunā Kopienu tiesībām. Viņi uzskata, ka ar šiem noteikumiem ir radīta netieša diskriminācija
         pilsonības dēļ un šķērslis kapitāla brīvai apritei.

      22      Iesniedzējtiesā Belgische Staat norādīja uz kodeksā paredzēto termiņu, lai mantojuma nodokļa vai nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķina bāzē varētu ņemt
         vērā jaunus apstākļus, un katrā ziņā apgalvoja, ka nav pierādīts, ka parāds, par kuru ir strīds, vēl pastāvēja Ekelkampas
         nāves brīdī. Tā kā ieinteresētā persona savas nāves brīdī nedzīvoja Beļģijā, no nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķina
         bāzes nevar atskaitīt nekādus parādus. EKL 58. pants neskar dalībvalstu tiesības piemērot atbilstošās nodokļu tiesību aktu
         normas.

      23      Iesniedzējtiesa uzskata, ka no 2002. gada 13. novembrī parakstīta privāttiesiska līguma un 2003. gada 5. jūnijā parakstīta
         autentiska dokumenta izriet, ka Ekelkampa ir uzņēmusies parādu EUR 220 000 apmērā.

      24      Uzskatīdama, ka pamata prāva skar jautājumus par Kopienu tiesību interpretāciju, Hof van Beroep te Gent [Ģentes Apelāciju tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai [EKL] 12. pants kopsakarā ar [EKL] 17. un 18. pantu un [EKL] 56. pants kopsakarā ar [EKL] 58. pantu aizliedz tādu dalībvalsts
         tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, mantošanas kārtībā iegūstot nekustamo īpašumu, kas atrodas dalībvalstī (atrašanās vietas
         valsts), tā apliek ar nodokli nekustamā īpašuma vērtību, lai gan šī valsts pieļauj atskaitījumu atbilstoši īpašuma apgrūtinājuma
         vērtībai (piemēram, tādi parādi, kas nodrošināti ar kreditora prasījuma tiesībām nekustamajam īpašumam uzliktās hipotēkas
         apmērā) gadījumā, ja mantojuma atstājējs nāves brīdī dzīvoja nekustamā īpašuma atrašanās vietas valstī, bet ne gadījumā, ja
         mantojuma atstājējs nāves brīdī dzīvoja citā dalībvalstī (dzīvesvietas valsts)?”

       Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
      25      Beļģijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu jautājumu nav pieņemams. Tā norāda, ka, pirmkārt, attiecīgā prasība
         pārrēķināt nodokli par īpašuma tiesību maiņu ir iesniegta novēloti un iesniedzējtiesa jebkādā gadījumā pamata prāvas prasītāju
         iesniegto prasību nevar pieņemt. Saskaņā ar Beļģijas procesuālajām tiesībām nodokļa par īpašuma tiesību maiņu pārrēķina datu
         grozīšanai dotais termiņš bija izbeidzies jau pirms vairākiem mēnešiem. Līdz ar to jautājums uz uzdoto jautājumu ne tikai
         neesot vajadzīgs, bet arī acīmredzami neatbilstīgs attiecībā uz nolēmumu, kurš būtu jāpieņem iesniedzējtiesai.

      26      Otrkārt, tā uzskata, ka procesuālajā stadijā, kurā atrodas pamata prāva, uzdotais jautājums esot vienīgi hipotētisks. Šajā
         stadijā iesniedzējtiesa neesot sniegusi vēl nekādu atbildi uz pamata prāvā izšķirošiem jautājumiem, it īpaši attiecībā uz
         to, vai parādu un attiecīgo nekustamo īpašumu pastāv saikne, kas norāda uz šī īpašuma apgrūtinājumu. Šajā sakarā Beļģijas
         valdība tiesas sēdē uzsvēra, ka nepastāv hipotēka kā apgrūtinājums Beļģijā esošajam īpašumam, bet gan tikai hipotekāra pilnvara,
         ko Ekelkampa ir izdevusi savam brālim pirms savas nāves. Valdība uzskata, ka tā kā hipotekāra pilnvara ir tikai trešo personu
         tiesības veikt iespējamu hipotēkas nodibināšanu par kādu nekustamu īpašumu un tā kā šāda nodibināšana nav notikusi, minētajam
         nekustamajam īpašumam nav nekādu apgrūtinājumu Tiesas judikatūras izpratnē. Tādēļ uzdotais jautājums ir vienīgi hipotētisks.

      27      Šajā sakarā jāatgādina, ka EKL 234. pantā noteiktās procedūras ietvaros, kuras pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām
         un Tiesu, jebkurš lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē. Tāpat valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai jāuzņemas
         atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā vajadzīgs ir
         prejudiciālais nolēmums, lai šī tiesa taisītu spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja
         uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (2005. gada 12. aprīļa
         spriedums lietā C‑145/03 Keller, Krājums, I‑2529. lpp., 33. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑119/05 Lucchini, Krājums, I‑6199. lpp., 43. punkts).

      28      Atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai
         Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska
         vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem
         jautājumiem (skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 39. punkts; 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99 Canal Satélite Digital, Recueil, I‑607. lpp., 19. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lucchini, 44. punkts).

      29      Jāatgādina, ka šāds gadījums nav izskatāmajā lietā.

      30      Tiesai faktiski tiek lūgts precizēt, vai valsts tiesām saskaņā ar Kopienu tiesībām ir jāatsakās piemērot tās atsevišķās kodeksa
         normas attiecībā uz nodokli par īpašuma tiesību maiņu sakarā ar personas nāvi, kuras prasītāji pamata prāvā uzskata par šķērsli
         kapitāla brīvai apritei. Tādēļ izrādās, ka uzdotajam jautājumam ir saistība ar iesniedzējtiesas norādīto pamata prāvas priekšmetu,
         un atbilde uz šo jautājumu var šai tiesai noderēt, lemjot, vai minētā kodeksa normas ir saderīgas ar Kopienu tiesībām.

      31      Beļģijas valdība, protams, pirmkārt, apstrīd, ka Ekelkampas parāda viņas brālim un nekustamā īpašuma, kas ir mantojuma priekšmets,
         starpā pastāv tāda saikne, kas norādītu uz minētā īpašuma apgrūtinājumu, un, otrkārt, tā uzsver, ka prasības pamata prāvā
         iesniegšanas brīdī bija izbeigušies atbilstošajās Beļģijas tiesību normās paredzētie termiņi, kuru ietvaros var norādīt jaunus
         apstākļus attiecībā uz nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķina bāzi.

      32      Katrā ziņā ir jāatgādina, ka, pirmkārt, ka vienīgi iesniedzējtiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt tajā izskatāmās lietas
         faktus, kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības (skat. 1999. gada 4. maija spriedumu lietā C‑262/96 Sürül, Recueil, I‑2685. lpp., 95. punkts). Šai tiesai un nevis Kopienu Tiesai ir jānosaka hipotekārās pilnvaras piemērošanas joma un sekas
         Beļģijas tiesībās, kā arī šādas pilnvaras ietekme uz mantojumā atstātu Beļģijā esošu nekustamo īpašumu.

      33      Turklāt no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka, pirmkārt, tas, ka apstrīdētais parāds nebija minēts deklarācijā,
         ir pamatojams ar kodeksa normām, kurās ir noteikts, ka šādus parādus neņem vērā, ja persona, kuras mantojums ir atklājies,
         savas nāves brīdī nav dzīvojusi Beļģijā, − šo normu dēļ iesniedzējtiesa ir uzdevusi prejudiciālu jautājumu par Kopienu tiesību
         interpretāciju. Otrkārt, pirms apstrīdētā mantojuma deklarācijas iesniegšanas kompetentās iestādes tika informējušas prasītājus
         pamata prāvā, ka Ekelkampas parādu nevar ņemt vērā, aprēķinot nodokli par īpašuma tiesību maiņu personas nāves dēļ, jo viņa
         savas nāves brīdī nebija Beļģijas rezidente. Treškārt, kā tas izriet arī no šī sprieduma 19. punkta, prasītāji pamata prāvā
         šo deklarāciju iesniedza, neievērojot savas tiesības.

      34      Otrkārt, ir jāatgādina, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek pamatots ar tiesu tiešu dialogu tiesnešu starpā, kur iespējamais
         lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pilnībā atkarīgs no valsts tiesas vērtējuma par minētā lūguma iesniegšanas nozīmīgumu
         un nepieciešamību (skat. 2008. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑2/06 Kempter, Krājums, I‑411. lpp., 42. punkts). Ja iesniedzējtiesas tiesnesis ir konstatējis, ka mantinieku iesniegtā deklarācija ir
         kļuvusi galīga datumā, kad izbeidzās šādu deklarāciju iesniegšanai likumā paredzētais termiņš, tad jāsecina, ka prejudiciālais
         jautājums ietver Kopienu tiesību interpretāciju, kura valsts tiesnesim var noderēt, saskaņā ar šīm tiesībām izlemjot izskatāmo
         strīdu (šajā sakarā skat. 1982. gada 16. septembra spriedumu lietā 132/81 Vlaeminck, Recueil, 2953. lpp., 13. un 14. punkts).

      35      No tā izriet, ka iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Par prejudiciālo jautājumu
      36      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 12., 17. un 18. pants, no vienas puses, un EKL 56. un 58. pants,
         no otras puses, ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā apskatāmais
         par nodokļa par īpašuma tiesību maiņu un mantojuma nodokli šajā dalībvalstī esošam nekustamajam īpašumam, saskaņā ar kuru
         nevar atskaitīt šo īpašumu apgrūtinošos parādus, ja persona, kuras mantojums ir atklājies, savas nāves brīdī nebija tās valsts,
         kurā atrodas šis nekustamais īpašums, rezidente, bet gan citas dalībvalsts rezidente, kaut arī šāda atskaitāmība ir paredzēta
         gadījumā, ja attiecīgā persona savas nāves brīdī bija tās valsts rezidente, kurā atrodas nekustamais īpašums.

      37      Ar EKL 56. panta 1. punktu vispārīgā veidā ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu starpā (2007. gada
         6. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑463/04 un C‑464/04 Federconsumatori u.c., Krājums, I‑10419. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

      38      Tā kā EK līgumā jēdziens “kapitāla aprite” EKL 56. panta 1. punkta nozīmē nav definēts, Tiesa iepriekš ir atzinusi par vērtīgu
         norādi Direktīvas 88/361 pielikumā pievienoto nomenklatūru, kaut arī tā ir tikusi pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 69. pantu
         un 70. panta 1. punktu (pēc grozījumiem EK līguma 69. pants un 70. panta 1. punkts, atcelti ar Amsterdamas līgumu), ņemot
         vērā, ka, atbilstoši tās ievadam tajā ietvertais saraksts nav izsmeļošs (skat. it īpaši 2006. gada 23. februāra spriedumu
         lietā C‑513/03 van Hilten‑van der Heijden, Krājums, I‑1957. lpp., 39. punkts; 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑452/04 Fidium Finanz, Krājums, I‑9521. lpp., 41. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Federconsumatori u.c., 20. punkts, un 2008. gada 17. janvāra spriedumu lietā C‑256/06 Jäger, Krājums, I‑123. lpp., 24. punkts).

      39      Šajā ziņā Tiesa, atgādinot inter alia, ka mantojumiem, kas izpaužas kā mirušās personas atstātā īpašuma nodošana vienai vai vairākām personām, vai, citiem vārdiem,
         pārnesot uz mantiniekiem dažādu īpašumu tiesības un citas tiesības, kuras ietilpst mantojumā, ir piemērojama Direktīvas 88/361
         I pielikuma XI sadaļa ar nosaukumu “Personīgā kapitāla aprite”, nosprieda, ka mantojumi ir uzskatāmi par kapitāla apriti EKL
         56. panta izpratnē, izņemot gadījumus, kad to sastāvdaļas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā (skat. 2003. gada 11. decembra
         spriedumu lietā C‑364/01 Barbier, Recueil, I‑15013. lpp., 58. punkts, un iepriekš minētos spriedumus lietās van Hilten‑van der Heijden, 42. punkts, un Jäger, 25. punkts).

      40      Tomēr situācija, kurā persona, kuras dzīvesvieta tās miršanas brīdī bija Vācijā, citām personām, kuru dzīvesvieta ir Vācijā
         un Nīderlandē, atstāj mantojumā nekustamu īpašumu, kas atrodas Beļģijā un kuru ņem vērā nodokļa par īpašuma tiesību maiņu
         aprēķinā Beļģijā, nekādi nav uzskatāma par pilnībā iekšēju situāciju.

      41      Līdz ar to attiecīgais mantojums pamata prāvā ir uzskatāms par kapitāla apriti EKL 56. panta 1. punkta izpratnē.

      42      Vispirms ir jāpārbauda – kā to norāda prasītāji pamata prāvā un Eiropas Kopienu Komisija –, vai tāds tiesiskais regulējums
         kā pamata prāvā apskatāmais ierobežo kapitāla brīvu apriti.

      43      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka valsts tiesību normas, kas nosaka nekustamā īpašuma vērtību, mantojuma saņemšanas gadījumā aprēķinot
         maksājamā nodokļa summu, var ne tikai atturēt kādas dalībvalsts iedzīvotāju no tāda nekustamā īpašuma pirkšanas, kas atrodas
         citā attiecīgajā dalībvalstī, bet arī samazināt tās dalībvalsts iedzīvotāja mantojuma vērtību, kurš nedzīvo valstī, kurā atrodas
         minētie īpašumi (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Barbier, 62. punkts, un Jäger, 30. punkts).

      44      Attiecībā uz mantojuma gadījumu judikatūrā ir apstiprināts, ka pie EKL 56. panta 1. punktā aizliegtajiem pasākumiem, kas rada
         kapitāla aprites ierobežojumus, pieder tie, kuri samazina mantojuma vērtību tās dalībvalsts iedzīvotājam, kurā neatrodas attiecīgie
         īpašumi un kura apliek minētos īpašumus ar nodokli (iepriekš minētie spriedumi lietās van Hilten‑van der Heijden, 44. punkts, un Jäger, 31. punkts).

      45      Šajā gadījumā attiecīgās valsts tiesību normas pamata prāvā, kuru rezultātā mantojumam, kurā ietilpst nekustamais īpašums,
         kas atrodas Beļģijas Karalistes teritorijā, tiek piemērots lielāks mantojuma nodoklis nekā tas būtu jāmaksā, ja persona, kuras
         mantojums ir atklājies, savas nāves brīdī būtu dzīvojusi šajā dalībvalstī, ierobežo kapitāla apriti, samazinot tā mantojuma
         vērtību, kurā ietilpst šāds īpašums.

      46      Tā kā saskaņā ar šo tiesisko regulējumu tas, vai var atskaitīt atsevišķus nekustamo īpašumu apgrūtinošus parādus, ir atkarīgs
         no personas, kura atstājusi mantojumu, dzīvesvietas tās nāves brīdī, ar tādējādi lielāko nodokļu nastu, kas tiek piemērota
         nerezidentu atstātajam mantojumam, tiek radīts šķērslis kapitāla brīvai apritei.

      47      Šo secinājumu neatspēko Beļģijas valdības arguments, ka kodekss nav šķērslis, jo pastāv objektīva atšķirība starp rezidentu
         un nerezidentu situāciju, aprēķinot mantojuma nodokli un nodokli par īpašuma tiesību maiņu, jo tikai tā dalībvalsts, kuras
         rezidente bija persona, kuras mantojums ir atklājies, loģiskā kārtā var ņemt vērā visus mantotā kustamā un nekustamā īpašuma
         elementus – aktīvus un pasīvus. Šie apstākļi nav attiecināmi uz kritērijiem, kuri izriet no šī sprieduma 43. un 44. punktā
         citētās judikatūras (šajā sakarā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Jäger, 34. punkts).

      48      Beļģijas valdība katrā ziņā norāda, ka pamata prāvā, atšķirībā no iepriekš minētā sprieduma lietā Barbier, nepastāv beznosacījuma pienākums nodot juridiskās īpašuma tiesības uz attiecīgo nekustamo īpašumu, kā arī iepriekš nav nodotas
         nedz finansiālās īpašuma tiesības uz šo īpašumu, nedz iepriekš ir ticis noteikts apgrūtinājums tam un tādējādi prasītāju pamata
         prāvā norādītā hipotekārā pilnvara nekādā veidā nav parāds, ar ko apgrūtināts minētais nekustamais īpašums iepriekš minētā
         sprieduma izpratnē.

      49      Ir jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Barbier uzdotais jautājums bija par mantojuma nodokļa aprēķināšanu par nekustama īpašuma, kas atrodas dalībvalstī, saņemšanu un šī
         īpašuma faktiskā turētāja beznosacījuma pienākuma nodot to trešai personai, kurai šis īpašums pieder finansiāli, ņemšana vērā
         īpašuma novērtēšanas nolūkos. Tādēļ šis parāds esot tieši saistīts ar nekustamo īpašumu, kas ir mantojuma priekšmets.

      50      Tāpat arī EKL 49. un 50. panta sakarā Tiesa jau ir norādījusi, ka valsts tiesiskais regulējums, kas nodokļu jomā nerezidentiem
         liedz atskaitīt profesionālos izdevumus, kuri ir tieši saistīti ar darbību, kuras rezultātā gūtie ienākumi ir apliekami ar
         nodokli attiecīgajā dalībvalstī, bet rezidentiem tas tiek ļauts, ir principiāli nelabvēlīgāks pret citu dalībvalstu rezidentiem
         un ir pretrunā minētajiem pantiem (skat. šajā sakarā 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑234/01 Gerritse, Recueil, I‑5933. lpp., 27. un 28. punkts).

      51      Tiesas sēdē kā prasītāji pamata prāvā, tā arī Komisija norādīja, ka, ņemot vērā hipotekāro pilnvaru, pastāvēja pietiekama
         saikne starp mantoto nekustamo īpašumu un attiecīgo parādu. Komisija katrā ziņā piekrita, ka, tā kā ar hipotekāro pilnvaru
         tiek apgrūtināts nevis Beļģijā esošais nekustamais īpašums, bet, iespējams, citi nekustamie īpašumi, tad saikni starp parādu
         un minēto nekustamo īpašumu var apšaubīt.

      52      Katrā ziņā saskaņā ar iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ar hipotekāro pilnvaru nodrošināts parāds saistībā ar nekustamo īpašumu
         ir šī īpašuma apgrūtinājums. EKL 234. pantā paredzētās procedūras ietvaros Tiesa savu viedokli par Kopienu tiesību interpretāciju
         vai spēkā esamību var paust tikai vadoties pēc valsts tiesas norādītajiem faktiem (šajā sakarā skat. 1998. gada 16. jūlija
         spriedumu lietā C‑235/95 Dumon un Froment, Recueil, I‑4531. lpp., 25. punkts).

      53      Kā izriet no šī sprieduma 32. punkta, iesniedzējtiesai un nevis Tiesai ir jāpārbauda tādas hipotekārās pilnvaras kā pamata
         lietā raksturs un iedarbība Beļģijas tiesībās un jānosaka, vai pastāv tieša saikne starp apgalvoto parādu un nekustamo īpašumu,
         par kura īpašuma tiesību maiņas nodokli runa ir pamata prāvā.

      54      Katrā ziņā ir jānorāda, ka, piemērojot nosacījumu, lai atskaitītu atsevišķus nekustamo īpašumu apgrūtinošus parādus, ka personai,
         kura atstājusi mantojumu, dzīvesvietai nāves brīdī ir jābūt valstī, kurā atrodas attiecīgais nekustamais īpašums, tiek radīts
         šķērslis kapitāla brīvai apritei, kas ir aizliegts ar EKL 56. panta 1. punktu.

      55      Turpinājumā ir jāpārbauda, vai šādi konstatētais šķērslis kapitāla brīvai apritei ir pamatojams, ņemot vērā Līguma normas.

      56      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Līguma 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu “56. pants neskar dalībvalstu tiesības [..]
         piemērot atbilstošas to nodokļu tiesību normas, kas paredz atšķirību starp nodokļu maksātājiem atšķirīgās situācijās [..]
         vietas, kurā viņu kapitāli ir ieguldīti, dēļ”.

      57      EKL 58. pants kā atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa ir jāinterpretē šauri. Tādējādi šī tiesību norma nevar tikt
         interpretēta tādā nozīmē, ka jebkuri nodokļu tiesību akti, kuri ietver atšķirību starp nodokļu maksātājiem atkarībā no vietas,
         kurā tie dzīvo, vai dalībvalsts, kurā tie investē savu kapitālu, automātiski ir saderīgi ar Līgumu (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Jäger, 40. punkts).

      58      Pašu EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto atkāpi ierobežo EKL 58. panta 3. punkts, kas paredz, ka šā panta 1. punktā
         minētās valsts tiesību normas “nedrīkst radīt iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla un maksājumu brīvu
         apriti, ko nosaka 56. pants” (skat. 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 44. punkts; 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 28. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Jäger, 41. punkts). Turklāt, lai būtu pamatota atšķirīgā attieksme mantojuma nodokļu un nodokļu par īpašuma tiesību maiņu par Beļģijas
         Karalistē esošu nekustamo īpašumu jomā starp personām, kuras savas nāves brīdī bija šīs dalībvalsts rezidentes, un personām,
         kuras bija citas dalībvalsts rezidentes, tā nedrīkst pārsniegt attiecīgā tiesiskā regulējuma paredzētā mērķa sasniegšanai
         nepieciešamo.

      59      Tādējādi ir jānošķir nevienlīdzīga attieksme, kas ir atļauta saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu, no patvaļīgas
         diskriminācijas, kas ir aizliegta saskaņā ar šā paša panta 3. punktu. Tomēr no judikatūras izriet, ka, lai tāds valsts nodokļu
         tiesiskais regulējums kā pamata prāvā, kas mantojuma nodokļa aprēķinam attiecībā uz dalībvalstī esoša nekustamā īpašuma apgrūtinošo
         parādu atskaitīšanu paredz atšķirību starp personu, kuras mantojums ir atklājies, kura savas nāves brīdī dzīvoja šajā dalībvalstī,
         un šādu personu, kura dzīvoja citā dalībvalstī, varētu tikt uzskatīts par saderīgu ar Līguma tiesību normām par kapitāla brīvu
         apriti, šai atšķirīgajai attieksmei ir jāattiecas uz situācijām, kas nav objektīvi salīdzināmas, vai jābūt pamatotai ar primāriem
         vispārējo interešu apsvērumiem (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Verkooijen, 43. punkts, Manninen, 29. punkts, un Jäger, 43. punkts).

      60      Šajā sakarā vispirms jākonstatē, ka pretēji Beļģijas valdības uzskatam un šī sprieduma 47. punktā norādītajam šo atšķirīgo
         attieksmi nevar pamatot ar to, ka tā attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas.

      61      Neraugoties uz iesniedzējtiesai veicamajām pārbaudēm par pamata prāvā minētās hipotekārās pilnvaras iedarbību un faktu, vai
         šī pilnvara apgrūtina mantojumā atstāto nekustamo īpašumu, kā šķiet izrietam no lietas materiāliem, piemērojot attiecīgo valsts
         tiesisko regulējumu pamata prāvā, mantojuma nodokļa un nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķins ir tieši saistīts ar šī
         nekustamā īpašuma vērtību. Šādā gadījumā objektīvi nepastāv atšķirīga situācija, kas varētu pamatot nevienlīdzīgu attieksmi
         nodokļu jomā attiecībā uz mantojuma nodokļa un nodokļa par īpašuma tiesību maiņu apmēru, kas ir jāmaksā attiecīgi par nekustamo
         īpašumu Beļģijā, kas piederējis personai, kura savas nāves brīdī bijusi šīs dalībvalsts rezidente, un īpašumu, kas piederējis
         personai, kas bijusi citas dalībvalsts rezidente. Tādējādi tāda situācija kā Ekelkampas mantiniekiem ir salīdzināma ar jebkura
         cita tāda mantinieka situāciju, kura mantojumā ietilpst Beļģijā esošu nekustamo īpašumu, ko mantojumā atstājusi šajā pašā
         valstī dzīvojusī persona (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jäger, 44. punkts).

      62      Kā norādījuši prasītāji pamata prāvā, saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem mantojuma nodokļa un/vai nodokļa par īpašuma tiesību
         maiņu īpašumam, kas atrodas Beļģijā, iekasēšanas sakarā nodokļa maksātāji ir gan rezidentu, gan nerezidentu mantinieki. Atšķirība
         starp rezidentu un nerezidentu mantiniekiem ir tikai attiecībā uz mantojuma parādu atskaitīšanu.

      63      Ja ar valsts tiesisko regulējumu vienādā situācijā attiecībā uz attiecīgajā dalībvalstī esoša nekustamā īpašuma mantošanas
         aplikšanu ar nodokli tiek nostādīti gan personu, kas savā nāves brīdī bija rezidentes, mantinieki, gan tādu personu mantinieki,
         kuras tobrīd nebija rezidentes, tad ar to, neradot diskrimināciju, šiem mantiniekiem nevar piemērot atšķirīgu attieksmi saistībā
         ar šo pašu nodokli, liedzot atskaitīt šo nekustamo īpašumu apgrūtinošos parādus. Piemērojot vienādu attieksmi mantojuma nodokļa
         iekasēšanas sakarā, izņemot parādu atskaitāmību, abu šo kategoriju mantiniekiem, valsts likumdevējs ir atzinis, ka attiecībā
         uz šī nodokļa piemērošanas nosacījumiem minēto personu objektīvo situāciju starpā nepastāv nekāda atšķirība, kas varētu pamatot
         atšķirīgu attieksmi (skat. pēc analoģijas tiesību veikt uzņēmējdarbību sakarā 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 270/83
         Komisija/Francija, Recueil, 273. lpp., 20. punkts, kā arī 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑170/05 Denkavit Internationaal un Denkavit France, Krājums, I‑11949. lpp., 35. punkts, kā arī kapitāla brīvas aprites un mantojuma nodokļa sakarā skat. ar šo spriedumu vienā
         dienā pasludināto spriedumu lietā C‑43/07 Arens‑Sikken, Krājums, I‑0000. lpp., 57. punkts).

      64      Līdz ar to, visbeidzot, ir jānoskaidro, vai kapitāla aprites ierobežojumi, kas izriet no tāda tiesiskā regulējuma kā pamata
         prāvā, var objektīvi tikt pamatoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.

      65      Beļģijas valdība uzskata, ka, ņemot vērā Vācijas tiesisko regulējumu par mantotāja atstāto mantojumu, parādu, kuru, kā apgalvo
         prasītāji pamata prāvā, būtu jāatskaita Beļģijā, saskaņā ar Tiesas judikatūru, varētu atskaitīt divkāršā apmērā (2005. gada
         13. decembra spriedums lietā C‑446/03 Marks & Spencer, Krājums, I‑10837. lpp.), no kā ir jāizvairās.

      66      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa savā judikatūrā par kapitāla brīvu apriti un mantojuma nodokli ir norādījusi,
         ka pilsonim nevar tikt liegta iespēja izmantot Līguma noteikumus tāpēc, ka viņš gūst labumu no nodokļu priekšrocībām, ko tiesiski
         piedāvā spēkā esošie normatīvie akti dalībvalstī, kura nav viņa dzīvesvietas valsts (iepriekš minētais spriedums lietā Barbier, 71. punkts).

      67      Turklāt, kā norādīts šī sprieduma 13. punktā, Beļģijas Karalistes un Vācijas Federatīvās Republikas starpā nav noslēgta divpusēja
         konvencija par izvairīšanos no dubultas aplikšanas ar mantojuma nodokļiem.

      68      Dalībvalsts, kurā atrodas mantojumā ietilpstošais nekustamais īpašums, lai pamatotu no saviem tiesību aktiem izrietošu kapitāla
         brīvas aprites ierobežojumu, nevar izmantot no tās gribas neatkarīgu iespēju, ka citā dalībvalstī – piemēram, dalībvalstī,
         kurā savas nāves brīdī dzīvoja mantojuma atstājējs, – var tikt piešķirta nodokļa atlaide, kura var pilnībā vai daļēji atlīdzināt
         šīs personas mantinieku ciestos zaudējumus, kuri radušies tādēļ, ka dalībvalstī, kurā atrodas mantojumā atstātais nekustamais
         īpašums, aprēķinot nodokli par īpašuma tiesību maiņu, nevar atskaitīt šo īpašumu apgrūtinošos parādus (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Arens‑Sikken, 65. punkts).

      69      Dalībvalsts nevar atsaukties uz citas dalībvalsts vienpusēji piešķirtu nodokļu priekšrocību – šajā gadījumā dalībvalsts, kurā
         attiecīgā persona dzīvoja savas nāves brīdī –, lai izvairītos no pienākumiem, kurus tai uzliek Līgums, it īpaši tā normas
         par kapitāla brīvu apriti (šajā sakarā skat. 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑379/05 Amurta, Krājums, I‑9569. lpp., 78. punkts).

      70      Visbeidzot, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka ar pamata prāvā apskatāmo valsts tiesisko regulējumu, no
         nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķina tieši un skaidri tiek izslēgta nekustamo īpašumu apgrūtinošo parādu atskaitīšana,
         ja attiecīgā persona savas nāves brīdī nedzīvoja valstī, kurā atrodas mantojumā atstātais īpašums, neņemot vērā šiem parādiem
         piemērojamo režīmu un it īpaši dalībvalstī, kurā dzīvoja mirusī persona, paredzēto nodokļa atlaidi.

      71      Tādēļ uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 56. un 58. panta normu kombinācija ir interpretējama tādējādi, ka ar tiem
         nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā par mantojuma nodokļa un nodokļa par īpašuma tiesību maiņu
         aprēķinu šajā dalībvalstī esošam nekustamajam īpašumam, kurā nav paredzēta iespēja atskaitīt šo īpašumu apgrūtinošos parādus
         gadījumā, ja persona, kuras mantojums ir atklājies, savas nāves brīdī bija nevis šīs valsts, bet citas dalībvalsts rezidente,
         tomēr šāds atskaitījums tiek pieļauts, ja šī persona tobrīd būtu bijusi tās valsts rezidente, kurā atrodas mantojumā atstātais
         nekustamais īpašums.

      72      Ņemot vērā iepriekš minēto, nav jāatbild uz prejudiciālo jautājumu daļā par EKL 12., 17. un 18. panta interpretāciju.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      73      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      EKL 56. un 58. panta normu kombinācija ir interpretējama tādējādi, ka ar tiem nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums
            kā pamata prāvā par mantojuma nodokļa un nodokļa par īpašuma tiesību maiņu aprēķinu šajā dalībvalstī esošam nekustamajam īpašumam,
            kurā nav paredzēta iespēja atskaitīt šo īpašumu apgrūtinošos parādus gadījumā, ja persona, kuras mantojums ir atklājies, savas
            nāves brīdī bija nevis šīs valsts, bet citas dalībvalsts rezidente, tomēr šāds atskaitījums tiek pieļauts, ja šī persona tobrīd
            būtu bijusi tās valsts rezidente, kurā atrodas mantojumā atstātais nekustamais īpašums.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 8.jūlijā. # Saint-Gobain Gyproc Belgium NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Ģipša plākšņu tirgus - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Naudas sods - Pārkāpuma smagums un ilgums - Atbildību mīkstinoši apstākļi. # Lieta T-50/03.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 8. jūlija spriedums – Saint‑Gobain Gyproc Belgium/Komisija
      (lieta T‑50/03)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Ģipša plākšņu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Naudas sods – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      1.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu (EKL 81. panta 1. punkts)
            (sal. ar 42.–50., 57., 105. un 106. punktu)
      2.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Nepieciešamība ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu un nodrošināt naudas
            sodu samērīgumu ar šo apgrozījumu – Neesamība – Nepieciešamība ņemt vērā attiecīgā uzņēmuma nelielo lielumu vai tā darbības
            vienveidīgo raksturu – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03) (sal. ar 83.–85.,
            88. un 93.–95. punktu)
      3.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma
            pasīva vērotāja vai sekotāja loma – Vērtējuma kritēriji (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03
            3. punkts) (sal. ar 119.–121., 124. un 125. punktu)
      4.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Pārkāpuma
            pārtraukšana pēc Komisijas iejaukšanās – Nosacījumi (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03
            3. punkts) (sal. ar 133.–136. punktu)
      Priekšmets

         Prasība saskaņā ar EKL 229. un 230. pantu par naudas soda, kas noteikts
               Gyproc
               ar Komisijas 2002. gada 27. novembra Lēmumu 2005/471/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru attiecībā uz
               BPB plc
               ,
                Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG
               ,
               Société Lafarge SA
                un
               Gyproc Benelux NV
                (Lieta COMP/E‑1/37.152 – Ģipša plāksnes) (OV 2005, L 166, 8. lpp.), samazināšanu
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Saint-Gobain Gyproc Belgium NV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.