title: Tiesas (virspalāta) 2013. gada 18. jūlija spriedums.#Daiichi Sankyo Co. Ltd un Sanofi-Aventis Deutschland GmbH pret DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon.#Polymeles Protodikeio Athinon lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Kopējā tirdzniecības politika – LESD 207. pants – Intelektuālā īpašuma komerciālie aspekti – Līgums par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPs) – 27. pants – Patentējams saturs – 70. pants – Esošā satura aizsardzība.#Lieta C‑414/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-414/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Polymeles Protodikeio Athinon  (Grieķija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 21. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 8. augustā, tiesvedībā
            Daiichi Sankyo Co. Ltd ,
            Sanofi-Aventis Deutschland GmbH
            pret
            DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon .
            TIESA (virspalāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [ A. Tizzano ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ] (referents), L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], T. fon Danvics [ T. von Danwitz ], A. Ross [ A. Rosas ] un E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ], tiesneši U. Lehmuss [ U. Lõhmus ], Ž. K. Bonišo [ J.-C. Bonichot ], A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ], A. Prehala [ A. Prechal ] un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretārs K. Malaceks [ K. Malacek ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 5. jūnija tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Daiichi Sankyo Co. Ltd  vārdā – E. Metaxakis  un K. Kilimiris , dikigoroi , kā arī – L. Van den Hende , advocaat ,
            – DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon  vārdā – E. Michalopoulou  un G. Kotroni , dikigoroi ,
            – Grieķijas valdības vārdā – K. Paraskevopoulou  un Z. Chatzipavlou , kā arī – V. Kyriazopoulos  un A. Zacheilas , pārstāvji,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Kemper , pārstāvji,
            – Francijas valdības vārdā – G. de Bergues , S. Menez  un A. Adam , pārstāvji,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz S. Fiorentino , avvocato dello Stato ,
            – Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels , pārstāve,
            – Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes  un A. P. Antunes , pārstāvji,
            – Somijas valdības vārdā – J. Heliskoski , pārstāvis,
            – Zviedrijas valdības vārdā – A. Falk , pārstāve,
            – Apvienotās Karalistes valdības vārdā – A. Robinson , pārstāvis, kam palīdz T. Mitcheson , barrister ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Hermes  un I. Zervas , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 31. janvāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (turpmāk tekstā – “ TRIPs  līgums”), kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē, (OV L 336, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Līgums par PTO izveidi”), 27. un 70. pantu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar Daiichi Sankyo Co. Ltd  (turpmāk tekstā – “ Daiichi Sankyo ”) un Sanofi-Aventis Deutschland GmbH  (turpmāk tekstā – “ Sanofi-Aventis ”) prasību pret DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon  (turpmāk tekstā – “ DEMO ”) jautājumā par šīs pēdējās minētās veikto tādu ģenērisko zāļu tirdzniecību, kuru aktīvā viela ir viela, kuru aizsargājot Daiichi Sankyo  patenta tiesības.
            Atbilstošās tiesību normas
            TRIPs līgums
            3. Saskaņā ar TRIPs  līguma preambulu tas paredz “samazināt izkropļojumus un kavēkļus starptautiskajā tirdzniecībā” un šajā sakarā norāda uz “nepieciešamību veicināt efektīvu un adekvātu intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību”.
            4. Šī nolīguma II nodaļas, sauktas “Intelektuālā īpašuma tiesību pieejamības, darbības sfēru un izmantošanas standarti”, 5. sadaļā ar nosaukumu “Patenti” esošajā 27. pantā “Patentējamais saturs” ir noteikts:
            “1. Atbilstoši 2. un 3. punkta nosacījumiem patentējami ir jebkuri izgudrojumi (izstrādājumi vai darba procesi) visās tehnoloģijas jomās ar nosacījumu, ka tie ir jauni, radoši un rūpnieciski pielietojami [..] Atbilstoši [..] 70. panta 8. punktam un šā panta 3. punktam patenti ir reģistrējami un patenta tiesības tiek piešķirtas bez diskriminācijas attiecībā uz izgudrojuma vietu, tehnoloģijas jomu un to, vai preces tiek importētas vai ražotas uz vietas.
            2. Dalībvalstis var atteikt patentēšanu tādiem izgudrojumiem, kuru komerciālās izmantošanas novēršana to teritorijā ir nepieciešama, lai uzturētu sabiedrisko kārtību vai morāli, tai skaitā aizsargātu cilvēku, dzīvnieku un augu dzīvību vai veselību; vai novērstu nopietnu kaitējumu apkārtējai videi, ar nosacījumu, ka šāds atteikums netiek pamatots vienīgi ar šo valstu likumiem, kas aizliedz šādu izmantošanu.
            3. Dalībvalstis var izslēgt no patentējamo izgudrojumu saraksta arī:
            a) diagnostikas, terapijas un ķirurģiskas metodes cilvēku vai dzīvnieku ārstēšanai;
            b) augus un dzīvniekus (ne mikroorganismus) un bioloģiskus procesus augu vai dzīvnieku producēšanai, kas nav nebioloģiski un mikrobioloģiski. [..]”
            5. TRIPs  līguma VII nodaļas ar nosaukumu “Institucionālie pasākumi: nobeiguma nosacījumi” 70. pantā ar nosaukumu “Esošā satura aizsardzība” ir noteikts:
            “1. Šis līgums neuzliek saistības attiecībā uz darbību, kas notikusi pirms līguma piemērošanas brīža attiecīgajā dalībvalstī.
            2. Ja šis līgums neparedz citādi, šis līgums uzliek saistības attiecībā uz visu saturu, kas eksistē šā līguma piemērošanas brīdī attiecīgajā dalībvalstī un kurš ir aizsargāts šajā dalībvalstī minētajā brīdī, vai kurš atbilst vai turpmāk varētu atbilst aizsardzības kritērijiem saskaņā ar šā līguma noteikumiem. [..]
            [..]
            8. Ja dalībvalsts uz [Līguma par PTO izveidi] spēkā stāšanās brīdi nenodrošina patenta aizsardzību farmaceitiskām un lauksaimniecības ķīmiskajām precēm proporcionāli tās saistībām saskaņā ar 27. pantu, šī dalībvalsts:
            a) neskatoties uz VI nodaļas nosacījumiem, nodrošina no [Līguma par PTO izveidi] spēkā stāšanās brīža līdzekli, ar kura palīdzību var iesniegt pieteikumu šādu izgudrojumu patentēšanai;
            b) apņemas attiecināt uz šiem iesniegumiem patentēšanas kritērijus šā līguma piemērošanas dienā, kā norādīts šajā līgumā, tā, it kā šie kritēriji būtu bijuši piemēroti iesniegšanas dienā šajā dalībvalstī vai, ja prioritāte ir iespējama un pieprasīta, tad iesnieguma prioritātes datumā; [un]
            c) nodrošina patenta aizsardzību atbilstoši šim līgumam, sākot no patenta piešķiršanas un uz atlikušo patenta termiņu, skaitot no iesniegšanas dienas atbilstoši šā līguma 33. pantam, tiem iesniegumiem, kuri atbilst aizsardzības kritērijiem, kas minēti b) apakšpunktā.
            [..]”
            6. TRIPs  līguma VI nodaļā, uz kuru ir atsauce šajā 70. pantā, ir šī līguma 65.–67. pants. Šī nolīguma 65. panta 1. punktā ir noteikts, ka “[nevienai] dalībvalstij [nav] obligāti jāpiemēro šā līguma nosacījumi pirms vispārējā viena gada termiņa izbeigšanās pēc [Līguma, par PTO izveidi] stāšanās spēkā”.
            Konvencija par Eiropas patentu piešķiršanu
            7. Konvencijā par Eiropas patentu piešķiršanu, kas parakstīta Minhenē 1973. gada 5. oktobrī un stājusies spēkā 1977. gada 7. oktobrī, redakcijā, kas bija spēkā patenta, par kuru ir pamatlieta, saņemšanas brīdī (turpmāk tekstā – “KEPP”), ir reglamentēti atsevišķi aspekti patentu jomā Eiropas valstīs, kuras tai ir pievienojušās. Viens no tās mērķiem ir sakārtot noteikumus par patentu darbības ilgumu, izgudrojuma jēdzienu un prasībām par patentspēju.
            8. KEPP 167. pantā ar nosaukumu “Atrunas” bija noteikts:
            “[..]
            (2) Katra dalībvalsts var atrunāt tiesības, kas paredz, ka:
            a) Eiropas patenti, ja tie piešķir aizsardzību ķīmiskiem, farmaceitiskiem vai pārtikas produktiem kā tādiem, saskaņā ar likumu, kas piemērojams nacionālajiem patentiem, nav spēkā vai ir anulējami; šī atruna neattiecas uz aizsardzību, ko piešķir patents [attiecībā] uz ķīmisku produktu ražošanas vai lietošanas paņēmienu, vai uz farmaceitiska vai pārtikas produkta ražošanas paņēmienu;
            [..]
            (3) Ikviena dalībvalsts atruna ir spēkā ne ilgāk par desmit gadiem no Konvencijas stāšanās spēkā. Tomēr, ja dalībvalsts ir izdarījusi atrunas, kas minētas [2. punkta a) un b) apakšpunktā], Administratīvā padome šai valstij var pagarināt minēto periodu ne vairāk kā par pieciem gadiem [..].
            [..]
            (5) Atrunas, kas bija izdarītas, atsaucoties uz [2. punkta a), b) vai c) apakšpunktu], piemēro Eiropas patentiem, kas piešķirti uz to Eiropas patenta pieteikumu pamata, kas ir iesniegti laika periodā, kad šīs atrunas ir spēkā. Šīs atrunas ir spēkā visu šo patentu darbības termiņu.
            (6) Ikviena atruna zaudē spēku līdz ar 3. [punkta] pirmā teikumā minētā termiņa beigām vai, ja tajā minētais termiņš ir pagarināts, ar pagarinātā termiņa beigām, neietekmējot 4. un 5. [punktā] minētos nosacījumus.”
            Regula (EEK) Nr. 1768/92
            9. Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm (OV L 182, 1. lpp.) 2. pantā bija noteikts:
            “Saskaņā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem uz produktu, kas kādas dalībvalsts teritorijā ir aizsargāts ar patentu un uz ko kā uz zālēm pirms laišanas tirgū attiecas administratīvās atļaujas procedūra [..], var attiekties [papildu aizsardzības] sertifikāts [turpmāk tekstā – “PAS”].”
            10. Regulas Nr. 1768/92 1. pantā bija precizēts, ka ar jēdzieniem “zāles” un “produkts” tiek apzīmētas attiecīgi “jebkura viela vai vielu kombinācija, kas paredzēta [..] slimību ārstēšanai vai profilaksei”, un “zāļu aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija”.
            11. Atbilstīgi šīs regulas 4. pantam, “nepārsniedzot pamatpatenta piešķirtās aizsardzības robežas, aizsardzība, ko piešķir [PAS], attiecas vienīgi uz produktu, uz ko attiecas atļauja laist atbilstīgās zāles tirgū un jebkādā veidā izmantot produktu kā zāles, kas atļautas pirms [PAS] termiņa beigām”. Šīs pašas regulas 5. pantā bija precizēts, ka, “ievērojot 4. panta noteikumus, [PAS] piešķir tādas pašas tiesības kā pamatpatents un uz to attiecas tie paši ierobežojumi un tie paši pienākumi”.
            12. Ar jēdzienu “pamatpatents” atbilstoši Regulas Nr. 1768/92 1. pantā teiktajam ir saprotams “patents, kas aizsargā [..] produktu kā tādu, kāda produkta iegūšanas vai izmantošanas paņēmienu un kuru norāda tā īpašnieks sertifikāta piešķiršanas nolūkā”.
            13. Regulas Nr. 1768/92 13. pantā bija noteikts:
            “1. [PAS] stājas spēkā pamatpatenta likumīgā spēkā esamības laika beigās uz laiku, kas ir vienāds ar laikposmu no dienas, kad iesniedz pamatpatenta pieteikumu, līdz dienai, kad piešķir pirmo atļauju laist produktu tirgū Kopienā, un no kā atņem piecus gadus.
            2. Neatkarīgi no 1. punkta [PAS] spēkā esamības laiks nevar pārsniegt piecus gadus no tā spēkā stāšanās dienas.”
            14. Regula Nr. 1768/92 tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Regulu (EK) Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm (OV L 152, 1. lpp.), kas stājās spēkā 2009. gada 6. jūlijā. Iepriekš citētie Regulas Nr. 1768/92 noteikumi būtībā ir pārņemti Regulā Nr. 469/2009.
            Grieķijas tiesiskais regulējums patentu jomā
            15. Grieķijas Republika 1986. gadā ratificēja KEPP, saskaņā ar šīs konvencijas 167. panta 2. punkta a) apakšpunktu paredzot atrunu attiecībā uz farmaceitiskiem produktiem. Saskaņā ar KEPP 167. panta 3. punktu minētā atruna zaudēja spēku 1992. gada 7. oktobrī.
            16. Savukārt TRIPs  līgumu Grieķijas Republika ratificēja sākot ar 1995. gada 9. februāri.
            17. Patentu jomu Grieķijā reglamentē arī Likums Nr. 1733/1987 par tehnoloģiju nodošanu, izgudrojumiem, tehnoloģiskajiem jauninājumiem un Atomenerģijas komisijas izveidi, kurš ir spēkā kopš 1987. gada 22. aprīļa.
            18. Saskaņā ar Likuma Nr. 1733/1987 5. pantu patentējams izgudrojums var būt kāds produkts, paņēmiens vai rūpniecisks lietojums; šī paša likuma 7. pantā ir paskaidrots, ka patenta pieteicējam, iesniedzot pieteikumu, ir jānorāda, kurš ir viņa lūgtās aizsardzības priekšmets.
            19. Likuma Nr. 1733/1987 11. pantā ir noteikts, ka patenta aizsardzības ilgums ir 20 gadi un tas sākas dienā pēc patenta pieteikuma iesniegšanas dienas.
            20. Atbilstīgi Likuma Nr. 1733/1987 25. panta 3. punktam “tikmēr, kamēr vien ir spēkā Grieķijas atruna, kas izteikta saskaņā ar KEPP 167. panta 2. punkta [a) apakšpunktu, Organismos Viomichanikis Idioktisias  (Rūpnieciskā īpašuma iestāde)], nepiešķir patentus farmaceitiskajiem produktiem”.
            21. Tādējādi saskaņā ar šo likumu Grieķijas tiesu izpratnē minētajai iestādei bija aizliegts piešķirt valsts patentus farmaceitiskajiem produktiem, atļaujot piešķirt patentus tikai attiecībā uz farmaceitiskā produkta ražošanas paņēmiena izgudrojuma aizsardzību.
            22. Neiespējamība piešķirt Eiropas un valsts patentus farmaceitiskajiem produktiem turklāt ir pastāvējusi arī laikā no brīža, kad KEPP stājusies spēkā attiecībā uz Grieķijas Republiku, līdz brīdim, kad stājies spēkā Likums Nr. 1733/1987. Proti, atbilstīgi Konstitūcijas 28. pantā paredzētajam starptautisko nolīgumu pārākumam pār valsts likumiem tika uzskatīts, ka Likuma Nr. 1733/1987 priekšteča Likuma Nr. 2527/1920 par patentiem piemērojamību minētajā laikposmā ierobežoja saistībā ar KEPP izteiktā atkāpe.
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            23. Daiichi Sankyo  bija Grieķijā 1986. gada 21. oktobrī piešķirta valsts patenta turētāja attiecībā uz ķīmisku savienojumu levofloksacīna hemihidrātu. Šo savienojumu izmanto kā aktīvo vielu antibiotiku ārstniecības kursā.
            24. Pieteikums šī patenta saņemšanai tika iesniegts 1986. gada 20. jūnijā, un tajā bija lūgts noteikt aizsardzību gan levofloksacīna hemihidrātam, gan tā ražošanas paņēmienam.
            25. Ar šo patentu sniegtā aizsardzība, kurai bija jābeidzas 2006. gada 20. jūnijā, tika pagarināta ar PAS saskaņā ar Regulu Nr. 1768/92. Atbilstīgi minētās regulas 13. pantam šāda PAS derīguma termiņš nevarēja pārsniegt piecus gadus. Tātad attiecīgais Daiichi Sankyo  patents 2011. gadā ir zaudējis spēku.
            26. Levofloksacīna hemihidrāts tiek izmantots kā aktīvā viela oriģinālā medikamentā ar nosaukumu “Tavanic”. Šo medikamentu Grieķijā izplata Sanofi-Aventis , kurai tur bija Daiichi Sankyo piešķirta oriģinālo farmaceitisko produktu, kuru aktīvā viela ir levofloksacīna hemihidrāts, tirdzniecības licence. “Tavanic” tirdzniecības atļauju Grieķijas kompetentā iestāde izsniedza 1999. gada 17. februārī.
            27. Šī pati iestāde 2008. gada 22. septembrī un 2009. gada 22. jūlijā DEMO  ir izsniegusi ģenērisko zāļu, kuru aktīvā viela ir levofloksacīna hemihidrāts, tirdzniecības atļauju. DEMO  grasījās šo produktu tirgot ar nosaukumu “Talerin”.
            28. 2009. gada 23. septembrī Daiichi Sankyo  un Sanofi-Aventis  pret DEMO  cēla prasību Polymeles Protodikeio Athinon (Atēnu pirmās instances tiesā), prasot, lai DEMO  izbeigtu jebkādu “Talerin” vai jebkuru citu zāļu, kura aktīvā viela ir levofloksacīna hemihidrāts, tirdzniecību, samaksāt kavējuma naudu par katru šo zāļu iesaiņojumu, atļaut izņemt un iznīcināt visas preces, ar kurām tiek aizskarts attiecīgais patents un kas ir DEMO  vai trešo personu rīcībā, kā arī dot piekļuvi datiem par “Talerin” vai jebkuru citu ģenērisko zāļu, kurām ir tā pati aktīvā viela, ražošanu un pārdošanu.
            29. Minētā tiesa izklāsta, ka tās izskatāmā lieta ir izspriežama atkarībā no tā, vai Daiichi Sankyo PAS attiecas tikai uz aktīvās vielas levofloksacīna hemihidrāta ražošanas paņēmienu vai vienlīdz arī uz pašu šo aktīvo vielu kā tādu. “Produkta” aizsardzības gadījumā Regulas Nr. 1768/92 izpratnē, lai konstatētu, ka DEMO  aizskar tās patenta tiesības, Daiichi Sankyo  pietiktu vien pierādīt, ka “Tavanic” un “Talerin” sastāvā ir viena un tā pati aktīvā viela. Savukārt, ja šī PAS piešķirtā aizsardzība atteicas tikai uz ražošanas paņēmienu, tad no apstākļa, ka “Tavanic” un “Talerin” ir viena un tā pati aktīvā viela, būtu vienīgi prezumējams, ka ģenēriskās zāles ir ražotas, izmantojot ar šo PAS aizsargātu ražošanas paņēmienu. Šādā gadījumā DEMO  varētu gluži vienkārši šo pieņēmumu atspēkot, pierādot, ka šīs zāles ir ražotas ar atšķirīgu paņēmienu.
            30. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka, tā kā farmaceitiskiem produktiem līdz 1992. gada 7. oktobrim Grieķijā nebija patentspējas (tie nebija patentējami), Daiichi Sankyo  1986. gada 20. jūnijā lūgtais un 1986. gada 21. oktobrī saņemtais patents sākotnēji neaizsargāja aktīvo vielu levofloksacīna hemihidrātu kā tādu. Minētās tiesas skatījumā tas tomēr neizslēdz iespēju, ka TRIPs  līguma 27. pantā noteiktās farmaceitisko produktu patentspējas, ņemot vērā šī līguma 70. pantā noteikto, rezultātā Daiichi Sankyo  patenta tiesības kopš TRIPs  līguma stāšanās spēkā attiecas uz šo aktīvo vielu. Grieķijas tiesās nav vienprātības par šo TRIPs  līguma noteikumu tvērumu.
            31. Polymeles Protodikeio Athinon  turklāt prāto, vai TRIPs  līguma 27. pants ir jāinterpretē tai pašai vai Tiesai. Šis jurisdikcijas jautājums esot saistīts ar jautājumu par to, vai minētā tiesību norma ietilpst jomā, kurā kompetence joprojām galvenokārt ir dalībvalstīm.
            32. Šādos apstākļos Polymeles Protodikeio Athinon  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai TRIPs  līguma 27. pants, kurā noteikts patentu aizsardzības konteksts, ietilpst vai neietilpst jomā, kurā kompetence paliek galvenokārt dalībvalstīm, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šīs dalībvalstis var brīvi atzīt vai neatzīt minētā noteikuma tiešu iedarbību un vai valsts tiesa var tieši piemērot vai nepiemērot minēto normu, ievērojot savā tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus?
            2) Vai saskaņā ar TRIPs  līguma 27. pantu ķīmiskie un farmaceitiskie produkti ir patentējami vai nav, ja vien tie atbilst [patentu] izdošanas nosacījumiem, un, ja atbilde ir apstiprinoša, – kāds ir to aizsardzības līmenis?
            3) Vai saskaņā ar TRIPs  līguma 27. un 70. pantu uz patentiem, kuri ietilpst [KEPP] 167. panta 2. punktā minētajā atrunā un ir izsniegti pirms 1992. gada 7. februāra, proti, pirms minētā līguma stāšanās spēkā, un kuri attiecas uz farmaceitisko produktu izgudrojumiem, tomēr minētās atrunas dēļ aizsargājot tikai attiecīgo produktu ražošanas paņēmienu, var tikt attiecināta aizsardzība, kas paredzēta visiem patentiem, piemērojot TRIPs  līgumu, un, ja atbilde ir apstiprinoša, – kāds ir aizsardzības apjoms un priekšmets; proti, vai pēc minētā līguma stāšanās spēkā ir aizsargāti arī paši farmaceitiskie produkti vai tomēr aizsardzība paliek spēkā tikai attiecībā uz to ražošanas paņēmienu, vai arī varbūt tas ir jānošķir atkarībā no patenta pieteikuma satura, t.i., atkarībā no tā, vai, ņemot vērā izgudrojuma aprakstu un saistītos prasījumus, minētā pieteikuma mērķis ab initio  ir panākt kāda produkta aizsardzību, kāda ražošanas paņēmiena aizsardzību vai abus?”
            33. Ar 2012. gada 20. jūnija vēstuli, kas Tiesā saņemta pēc rakstveida un mutvārdu procedūras pabeigšanas, Sanofi-Aventis  un DEMO  paziņoja, ka pēc ārpustiesas vienošanās noslēgšanas Sanofi-Aventis  atsakās no savas dalības prasībā, ko cēlusi Daiichi Sankyo  pret DEMO . Šajā pašā vēstulē tās norāda, ka šī atteikšanās neietekmē tiesības un prasījumus, kurus Daiichi Sankyo  un DEMO  saglabā viena pret otru.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pieņemamību
            34. DEMO  savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir neiederīgs, jo Daiichi Sankyo  pamatpatents un PAS ir zaudējuši spēku.
            35. Atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajā Savienības tiesību interpretācija nav nekādi saistīta ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (it īpaši skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C-379/98 PreussenElektra , Recueil , I-2099. lpp., 39. punkts; 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla  u.c., Krājums, I-11421. lpp., 25. punkts, kā arī 2012. gada 15. novembra spriedumu lietā C-180/11 Bericap Záródástechnikai , 58. punkts).
            36. Šajā gadījumā iesniedzējtiesas otrajā un trešajā jautājumā tiek lūgts sniegt TRIPs  līguma 27. un 70. panta interpretāciju, kas, tās ieskatā, ir nepieciešama, lai izvērtētu Daiichi Sankyo  apgalvojumus par to, ka DEMO  aizskarot tās patenta tiesības.
            37. Pretēji tam, ko vedina domāt DEMO , nav acīmredzams, ka pamatlietas priekšmets būtu zudis un ka tādējādi lūgtajai interpretācijai nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu.
            38. Nekas iesniedzējtiesas lēmumā, kurš tika pieņemts īsi pirms Daiichi Sankyo  piederošā PAS izbeigšanās, neliecina, ka līdz ar šo izbeigšanos zustu strīda priekšmets. Tieši pretēji, ir redzams, ka atsevišķi Daiichi Sankyo  iesniegtie prasījumi iesniedzējtiesā joprojām būtu apmierināmi, ja tai būtu jāsecina, ka DEMO  ir aizskārusi ar šo PAS piešķirto aizsardzību. Tā tas ir konkrēti attiecībā uz prasījumu dot piekļuvi datiem par “Talerin” ražošanu un pārdošanu, kā arī prasījumu izņemt un iznīcināt “Talerin” iepakojumus, daži no kuriem varētu būt tikuši ražoti un tirgoti pirms šī PAS beigām un joprojām atrasties DEMO vai trešo personu rīcībā.
            39. Šajos apstākļos lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāuzskata par pieņemamu.
            Par pirmo jautājumu
            40. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai TRIPs  līguma 27. pants ietilpst jomā, kurā kompetence ir galvenokārt dalībvalstīm, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai dalībvalstu tiesas var atzīt šīs tiesību normas tiešu iedarbību, ievērojot valsts tiesībās paredzētos nosacījumus.
            41. TRIPs  līgumu noslēdza Kopiena un tās dalībvalstis saskaņā ar dalīto kompetenci (2000. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās C-300/98 un C-392/98 Dior  u.c., Recueil , I-11307. lpp., 33. punkts, kā arī 2007. gada 11. septembra spriedums lietā C-431/05 Merck Genéricos  – Produtos Farmacêuticos , Krājums, I-7001. lpp., 33. punkts). Šajos apstākļos pamatlietas dalībnieces un valdības, kuras iesniegušas apsvērumus, apgalvo, ka, lai atbildētu uz pirmo uzdoto jautājumu, ir tikai jāpārbauda, vai pašreizējā tiesību attīstības stadijā Eiropas Savienība ir īstenojusi savu kompetenci patentu, konkrēti, patentspējas jomā.
            42. Šajā ziņā tās piesauc judikatūru par jauktajiem līgumiem, saskaņā ar kuru, lai noteiktu šķirtni starp pienākumiem, kurus uzņemas Savienība, un tiem, kuri paliek dalībvalstīm, ir jānosaka, vai jomā, uz kuru attiecas attiecīgā līguma atbilstīgais pants, Savienība ir īstenojusi savu kompetenci un pieņēmusi noteikumus par no tā izrietošo pienākumu īstenošanu (2011. gada 8. marta spriedums lietā C-240/09 Lesoochranárske zoskupenie , Krājums, I-1255. lpp., 31. un 32. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
            43. Savukārt Eiropas Komisija apgalvo, ka šī judikatūra uz TRIPs  līgumu vairs neattiecas, jo tā attiecas tikai uz līgumiem, kuri ietilpst Savienības un dalībvalstu dalītajā kompetencē, bet ne uz tiem, attiecībā uz kuriem Savienībai ir ekskluzīva kompetence. Šajā ziņā Komisija norāda uz to, ka kopumā TRIPs  līgums attiecas uz “intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem” LESD 207. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi minētais līgums tagad pilnībā ietilpst kopējās tirdzniecības politikas jomā.
            44. Šī Komisijas tēze, kas turklāt tika īpaši iztirzāta Tiesā notikušajā mutvārdu procesā, ir jāizvērtē vispirms. Šī procesa gaitā tajā piedalošās valdības uz šo tēzi atbildēja, ka vairākums TRIPs  līguma normu, kā, piemēram, 27. pantā esošās normas par patentspēju uz starptautisko tirdzniecību, attiecas tikai netieši un tādējādi kopējās tirdzniecības politikas jomā neietilpst. Patentspēja ietilpstot dalītajās kompetencēs iekšējā tirgus jomā.
            Ievadapsvērumi
            45. Atbilstīgi LESD 207. panta 1. punktam “kopējas tirdzniecības politikas pamatā ir vienādi principi, jo īpaši attiecībā uz pārmaiņām tarifu likmēs, uz tarifu un tirdzniecības nolīgumu slēgšanu saistībā ar preču un pakalpojumu tirdzniecību un intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem, uz ārvalstu tiešajiem ieguldījumiem, uz liberalizācijas pasākumu, eksporta politikas un tirdzniecības aizsardzības pasākumu vienādošanu [..]. Kopējo tirdzniecības politiku īsteno, ievērojot Savienības ārējās darbības principus un mērķus”.
            46. Minētā, 2009. gada 1. decembrī spēkā stājusies, tiesību norma būtiski atšķiras no noteikumiem, kurus tā būtībā aizstājusi, konkrēti tiem, kas bija ietverti EKL 133. panta 1. punktā, 5. punkta pirmajā daļā, 6. punkta otrajā daļā un 7. punktā.
            47. Tā atšķiras arī no noteikuma, kurš bija spēkā, kad tika noslēgts TRIPs  līgums, proti, EK līguma 113. pants (pēc grozījumiem – EKL 133. pants). Šī panta 1. punktā bija noteikts, ka “kopējās tirdzniecības politikas pamatā ir vienādi principi, jo īpaši attiecībā uz pārmaiņām tarifu likmēs, uz tarifu un tirdzniecības nolīgumu slēgšanu, uz liberalizācijas pasākumu, eksporta politikas un tirdzniecības aizsardzības pasākumu vienādošanu [..]”. Intelektuālā īpašuma komerciālie aspekti nebija minēti ne šajā, ne kādā citā šī 113. panta punktā.
            48. Ņemot vērā šīs būtiskās izmaiņas primārajās tiesībās, jautājums par kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm ir jāizvērtē, pamatojoties uz pašreiz spēkā esošo Līgumu (pēc analoģijas skat. 2009. gada 30. novembra atzinumu Nr. 1/08, Krājums, I-11129. lpp., 116. punkts). Tādējādi ne 1994. gada 15. novembra atzinums Nr. 1/94 ( Recueil , I-5267. lpp.), kurā Tiesa noteica, kuri TRIPs  līguma noteikumi, ņemot vērā EK līguma 113. pantu, ietilpst kopējā tirdzniecības politikā un tādējādi – Kopienas ekskluzīvajā kompetencē, ne iepriekš minētais spriedums lietā Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos , kurā EKL 133. panta spēkā esamības laikā tika noteikta šķirtne starp tiem no TRIPs  līguma izrietošajiem pienākumiem, kurus uzņēmās Savienība, un tiem, kuri palika dalībvalstu ziņā, nav iederīgi, lai noteiktu, cik lielā mērā TRIPs  līgums, stājoties spēkā LESD, ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē kopējās tirdzniecības politikas jomā.
            Par jēdzienu “intelektuālā īpašuma komerciālie aspekti”
            49. No LESD 207. panta 1. punkta izriet, ka kopējā tirdzniecības politika, kas atbilstīgi LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunktam ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē, attiecas arī uz “intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem”.
            50. Tādējādi no šīs pašas tiesību normas, konkrētāk, no tās otrā teikuma, saskaņā ar kuru kopējā tirdzniecības politika ietilpst “Savienības ārēj[ā] darbīb[ā]”, izriet, ka šī politika attiecas uz tirdzniecību ar trešajām valstīm, nevis uz tirdzniecību iekšējā tirgū.
            51. Nav strīda arī par to, ka ar to vien, ka tādam Savienības tiesību aktam kā tās noslēgtam nolīgumam var būt zināma iedarbība uz starptautisko tirdzniecību, nepietiek, lai secinātu, ka šis akts būtu pieskaitāms tiem, kas ietilpst kopējā tirdzniecības politikā. Savukārt Savienības tiesību akts ietilpst ekskluzīvajā kompetencē kopīgās tirdzniecības politikas jomā, ja tas konkrēti attiecas uz starptautisko tirdzniecību tādā ziņā, ka šis akts ir it īpaši domāts, lai veicinātu, atvieglotu vai reglamentētu šo tirdzniecību, un tieši un tūlītēji to ietekmē (2001. gada 6. decembra atzinums Nr. 2/00, Recueil , I-9713. lpp., 40. punkts; 2005. gada 12. maija spriedums lietā C-347/03 Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia  un ERSA , Krājums, I-3785. lpp., 75. punkts, kā arī 2009. gada 8. septembra spriedums lietā C-411/06 Komisija/Parlaments un Padome, Krājums, I-7585. lpp., 71. punkts).
            52. No tā izriet, ka Savienības intelektuālā īpašuma jomā pieņemto tiesību normu vidū tikai tās, kurām ir īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību, var ietilpt LESD 207. panta 1. punktā paredzētajā jēdzienā “intelektuālā īpašuma komerciālie aspekti” un tādējādi – kopējās tirdzniecības politikas jomā.
            53. Tā tas ir TRIPs  līgumā esošo tiesību normu gadījumā. Pat ja šīs normas neattiecas uz muitas formalitāšu vai kādu citu kārtību pašos starptautiskajos tirdzniecības darījumos, tām ir īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību. Šis nolīgums ir neatņemama PTO tiesiskā regulējuma sastāvdaļa un ir viens no galvenajiem šā tiesiskā regulējuma pamatā esošajiem daudzpusējiem nolīgumiem.
            54. Uz šo īpašo saikni ar starptautisko tirdzniecību uzskatāmi norāda apstāklis, ka Vienošanās memorands par strīdu izšķiršanas noteikumiem un procedūrām, kas ir Līguma par PTO izveidi 2. pielikumā un attiecas uz TRIPs  līgumu, atbilstīgi tā 22. panta 3. punktam ļauj savstarpēji atcelt koncesijas starp šo līgumu un pārējiem galvenajiem daudzpusējiem līgumiem, kuri veido Līgumu par PTO izveidi.
            55. Turklāt, LESD 207. panta 1. punktā paredzot, ka turpmāk “intelektuālā īpašuma komerciālie aspekti” pilnībā ietilpst kopējā tirdzniecības politikā, LESD autori nevarēja neapzināties, ka šāds minētajā tiesību normā iekļautais formulējums gandrīz burtiski atbilst pašam TRIPs  līguma nosaukumam.
            56. Īpašas saiknes esamība starp TRIPs līgumu un starptautisko tirdzniecību, kas ļauj secināt, ka šis līgums ietilpst kopējās tirdzniecības politikas jomā, netiek atspēkota ar mutvārdu procesā piedalījušos valdību argumentiem, ka vismaz TRIPs  līguma II nodaļas noteikumi par intelektuālā īpašuma tiesību pieejamības, darbības sfēru un izmantošanas standartiem, kuru vidū ir šī nolīguma 27. pants, ietilpst iekšējā tirgus jomā konkrēti saskaņā ar LESD 114. un 118. pantu.
            57. Šajā argumentācijā nav pietiekami ņemts vērā ne TRIPs  līguma kopumā, ne konkrēti tā II nodaļas mērķis.
            58. TRIPs  līguma pirmais mērķis ir nostiprināt un saskaņot intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību pasaules mērogā (2001. gada 13. septembra spriedums lietā C-89/99 Schieving-Nijstad  u.c., Recueil , I-5851. lpp., 36. punkts). TRIPs  līguma mērķis, kā izriet no tā preambulas, ir mazināt izkropļojumus starptautiskajā tirdzniecībā, katras PTO locekles teritorijā nodrošinot intelektuālā īpašuma tiesību iedarbīgu un pietiekamu aizsardzību. Šā nolīguma II nodaļā šā mērķa īstenošana tiek sekmēta, nosakot normas, kas attiecībā uz katru intelektuālā īpašuma tiesību virskategoriju ir jāpiemēro ikvienai PTO loceklei.
            59. Protams, pēc LESD stāšanās spēkā Savienībai joprojām ir visnotaļ iespējams leģislēt par intelektuālā īpašuma tiesību jautājumiem atbilstīgi kompetencēm attiecībā uz iekšējo tirgu. Tomēr uz šī pamata pieņemtajiem un tieši Savienībā piemērojamiem tiesību aktiem ir jāatbilst TRIPs  līgumā esošajiem noteikumiem par intelektuālā īpašuma tiesību esamību, piemērojamību un īstenošanu, jo šie noteikumi, gluži kā līdz šim, ir paredzēti, lai pasaules mērogā vienādotu vairākus noteikumus šajā jomā un tādējādi atvieglotu starptautisko tirdzniecību.
            60. Tādējādi, kā norāda Komisija, tas, ka TRIPs  līguma 27. pantā esošie patentējamības noteikumi tiek uzskatīti par ietilpstošiem kopējās tirdzniecības politikas, nevis iekšējā tirgus jomā, pareizi atspoguļo apstākli, ka ietilpstošie noteikumi ir saistīti ar starptautiskās tirdzniecības liberalizāciju, nevis Savienības dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu.
            61. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmā uzdotā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka TRIPs  līguma 27. pants ietilpst kopējās tirdzniecības politikas jomā.
            62. Ņemot vērā atbildi uz šī jautājuma pirmo daļu, tā otrā daļa vairs nav jāiztirzā.
            Pat otro jautājumu
            63. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tāda farmaceitiskā produkta kā zāļu aktīvās vielas izgudrojums ir patentējams TRIPS  27. panta izpratnē un apstiprinošas atbildes gadījumā – cik plaša ir šādam produktam piešķirtā patenta aizsardzība.
            64. Šajā jautājumā DEMO  nav ieņēmusi konkrētu nostāju. Daiichi Sankyo , rakstveida apsvērumus iesniegušās valdības un Komisija vienprātīgi uzskata, ka farmaceitisko produktu izgudrojumu patentējamība izriet jau no paša TRIPs  līguma formulējuma.
            65. Šim apgalvojumam ir jāpiekrīt. TRIPs  līguma 27. panta 1. punktā ir noteikts, ka patentējami ir jebkuri jauni, radoši un rūpnieciski lietojami izgudrojumi (izstrādājumi vai darba procesi), ja vien tie ietilpst kādā tehnoloģijas jomā.
            66. Savukārt par šo pēdējo nosacījumu ir jākonstatē, ka TRIPs  līguma slēdzēji uzskata farmakoloģiju par tehnoloģijas jomu 27. panta 1. punkta izpratnē. Tas, kā norāda Itālijas valdība un Komisija, izriet konkrēti no TRIPs  līguma 70. panta 8. punkta, kas ir pārejas noteikums gadījumiem, “ja dalībvalsts uz [Līguma par PTO izveidi] spēkā stāšanās brīdi nenodrošina patenta aizsardzību farmaceitisk[iem] [..] [produktiem], [..] proporcionāli tās saistībām saskaņā ar 27. pantu” un kurā ir noteikts, ka šādos gadījumos attiecīgajai PTO loceklei no attiecīgā brīža ir pienākums vismaz nodrošināt “līdzekli, ar kura palīdzību var iesniegt pieteikumu šādu izgudrojumu patentēšanai”. TRIPs  līguma 27. pants, kā izriet no šīs tiesību normas formulējuma, ietver pienākumu padarīt farmaceitisko produktu izgudrojumus patentējamus.
            67. Secināto turklāt nekādi neatspēko šī 27. panta 2. un 3. punkts. Pirmajā no šīm abām tiesību normām dalībvalstīm ir ļauts atteikt patentēšanu tādiem izgudrojumiem, kuru komerciālās izmantošanas novēršana to teritorijā ir nepieciešama sabiedriskās kārtības vispārējo interešu apsvērumiem, savukārt otrajā ir ļauts no patentējamības izslēgt vairākus produktus un paņēmienus, starp kuriem ir “diagnostikas, terapijas un ķirurģiskas metodes cilvēku vai dzīvnieku ārstēšanai”. Lai neatņemtu lietderīgo iedarbību TRIPs  līguma 27. panta 1. punktam un 70. panta 8. punktam, šīs 27. panta 2. un 3. punktā paredzētās atkāpes nav interpretējamas tādējādi, ka tās ļautu paredzēt, ka farmaceitisko produktu izgudrojumi ir izslēdzami vispārīgi.
            68. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otrā uzdotā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka TRIPs  līguma 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda farmaceitiskā produkta kā zāļu aktīvā ķīmiskā viela izgudrojums, nepastāvot atkāpei saskaņā ar šī panta 2. vai 3. punktu, šī panta 1. punktā uzskaitītajos apstākļos ir patentējams.
            69. Tā kā otrais jautājums ir arī par farmaceitiskā produkta patenta piešķirtās aizsardzības apjomu, saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pietiek vien norādīt, ka TRIPs  līguma 27. pants attiecas uz patentējamību, nevis uz patenta piešķirto aizsardzību. Jautājums par patenta piešķirto aizsardzību tiek reglamentēts konkrēti TRIPs  līguma 28. pantā ar nosaukumu “Piešķirtās tiesības”, 30. pantā ar nosaukumu “Izņēmumi attiecībā uz piešķirtajām tiesībām” un 33. pantā ar nosaukumu “Aizsardzības termiņš”. Tā kā iesniedzējtiesas lēmumā nav redzams, ka pamatlietas atrisināšanai būtu noderīga šo pārējo noteikumu interpretācija, uz otrā uzdotā jautājuma otro daļu nav jāatbild.
            Par trešo jautājumu
            70. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai patents, kas ir saņemts pēc izgudrojuma pieteikuma gan attiecībā uz farmaceitiskā produkta ražošanas paņēmienu, gan attiecībā uz šo farmaceitisko produktu kā tādu, bet kas ir piešķirts tikai attiecībā uz šo ražošanas paņēmienu, tomēr TRIPs  līguma 27. un 70. pantā paredzēto noteikumu dēļ kopš šā nolīguma stāšanās spēkā ir jāuzskata par arī šā farmaceitiskā produkta izgudrojumu aptverošu.
            71. DEMO , Grieķijas, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdība, kā arī Komisija uzskata, ka uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši. Savukārt Daiichi Sankyo  un Itālijas valdība atbalsta pretēju tēzi un to pamato attiecīgi ar TRIPs  līguma 70. panta 2. un 8. punktu.
            72. Vispirms ir jānorāda, ka, lai atbildētu uz trešo jautājumu, šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kontekstā uz TRIPs  līguma 70. panta 8. punktu pamatoties nevar.
            73. Proti, nav strīda, ka farmaceitisko produktu patentējamību Grieķijas valdība ir atzinusi kopš 1992. gada 8. oktobra, proti, krietni pirms TRIPs  līguma stāšanās spēkā. Turklāt neviens no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neliecina, ka tiktu apstrīdēts šīs patentējamības nosacījumu saderīgums ar TRIPs  līguma 27. pantā noteiktajiem. Tādēļ uzskatāms, ka Grieķijas Republikas tiesiskais stāvoklis nekad nav bijis tāds, kā paredzēts šajā 8. punktā, kad “dalībvalsts uz [Līguma par PTO izveidi] spēkā stāšanās brīdi nenodrošina patenta aizsardzību farmaceitisk[iem] [..] [produktiem], [..] proporcionāli tās saistībām saskaņā ar 27. pantu”.
            74. Turklāt attiecībā uz TRIPs  līguma 70. panta 2. punktā noteikto normu, ka šis nolīgums “uzliek saistības attiecībā uz visu saturu, kas eksistē šā līguma piemērošanas brīdī attiecīgajā dalībvalstī”, ir jāpārbauda, vai tādos apstākļos kā pamatlietā esošie tas ietekmē Regulas Nr. 1768/92 interpretāciju.
            75. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pamatlietas priekšmets ir noteikt, vai PAS, kurš Daiichi Sankyo  bija laikā no 2006. līdz 2011. gadam, proti, laikposmā, kurā DEMO  grasījās tirgot zāles, kuru sastāvā bija farmaceitiskais produkts levofloksacīna hemihidrāts, attiecās uz šī farmaceitiskā produkta izgudrojumu vai tikai uz šī produkta ražošanas paņēmiena izgudrojumu.
            76. Atbilstīgi Regulas Nr. 1768/92 4. un 5. pantam ar šo PAS piešķirtajai aizsardzībai ir tādi paši ierobežojumi, kādi ir ar pamatpatentu piešķirtajai aizsardzībai.
            77. Tā kā šis pamatpatents tika piešķirts 1986. gadā, pirmais tā darbības posms pārklājās ar pēdējo Grieķijas Republikas atbilstīgi KEPP 167. panta 2. punktam pieņemtās atkāpes spēkā esamības posmu. Lai arī, protams, šī atkāpe uz Daiichi Sankyo patentu formāli neattiecās, jo tas ir valsts patents, nevis Eiropas patents, no iesniedzējtiesas sniegtajiem un šī sprieduma 20. un 21. punktā atreferētajiem paskaidrojumiem tomēr izriet, ka atbilstoši Likumam Nr. 1733/1987 minētā atkāpe pēc analoģijas tika piemērota valsts patentiem.
            78. Lai gan tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, no šiem pašiem paskaidrojumiem šķiet izrietam, ka KEPP 167. panta 5. punktā rodamā piebilde, ka “[2. punktā paredzētās] atrunas ir spēkā visu [attiecīgo patentu] darbības termiņu”, pēc analoģijas bija piemērojama arī valsts patentiem, kā rezultātā Daiichi Sankyo valsts patents, kā arī no šī patenta izrietošais PAS, neraugoties uz farmaceitisko produktu patentējamību kopš 1992. gada 8. oktobra, attiecībā uz farmaceitiskā produkta izgudrojumu nebija spēkā.
            79. Kā norādījušas tostarp DEMO  un Apvienotās Karalistes valdība, neatkarīgi no tā, ar konkrēti kādu tvērumu apveltāms TRIPs  līguma 70. panta 2. punkts, un kā šis noteikums ir apsverams saistībā ar šī paša panta 1. punktā esošo noteikumu, ka TRIPs  līgums “neuzliek saistības attiecībā uz darbību, kas notikusi pirms līguma piemērošanas brīža attiecīgajā dalībvalstī”, nav uzskatāms, ka TRIPs  līguma 70. pantā paredzētā esošā satura aizsardzība varētu piešķirt patentam tādu iedarbību, kādas tam nav un nekad nav bijis.
            80. No šī 70. panta 2. punkta, aplūkojot to kopsakarā ar TRIPs  līguma 65. panta 1. punktu, izriet, ka katrai PTO loceklei no Līguma par PTO izveidi stāšanās spēkā vai, vēlākais, gada laikā no šīs dienas ir pienākums izpildīt visas saistības, kas izriet no TRIPs  līguma attiecībā uz esoša saturu (2004. gada 16. novembra spriedums lietā C-245/02 Anheuser-Busch , Krājums, I-10989. lpp., 49. punkts). Šis esošais saturs ietver izgudrojumus, kurus šajā dienā attiecīgās PTO locekles teritorijā aizsargā patents (šajā ziņā skat. PTO izveidotās apelācijas institūcijas 2000. gada 18. septembrī izdoto ziņojumu “Kanāda – Patenta aizsardzībai piešķirtais ilgums” ( Canada – Durée de la protection conférée par un brevet ) (AB-2000–7), WT/DS170/AB/R, 65. un 66. punkts).
            81. Tomēr uzskatīt farmaceitiskā produkta levofloksacīna hemihidrāta izgudrojumu par aizsargātu ar Daiichi Sankyo patentu kopš dienas, kad TRIPs  līgums kļuva saistošs Grieķijas Republikai, lai gan šis izgudrojums ne gluži bija aizsargāts atbilstīgi šo patentu līdz tam reglamentējušajām normām, būtu iespējams tikai tad, ja šis nolīgums tiktu interpretēts kā tāds, kurš liek PTO loceklēm tikai un vienīgi šī nolīguma stāšanās spēkā dēļ pārvērst pieteiktus izgudrojumus aizsargātos izgudrojumos. Tomēr šāds pienākums nav secināms no TRIPs  līguma un būtu plašāks par vārdkopas “esošais saturs” parasto nozīmi.
            82. TRIPs  līguma 27. un 70. pantu aplūkojot kopsakarā, nav secināms citādi. TRIPs  līguma 27. pantā, kā secināms no otrā uzdotā jautājuma izvērtējuma, PTO loceklēm patiešām ir noteikts pienākums paredzēt iespēju saņemt patentu farmaceitisko produktu izgudrojumiem. Tomēr šis pienākums nav jāsaprot tādējādi, ka PTO loceklēm, kuras līdz brīdim, kad šis nolīgums stājies spēkā, izslēdza pieteikto farmaceitisko produktu izgudrojumu aizsardzību patentos, kas izsniegti par šādu produktu ražošanas paņēmienu izgudrojumiem, kopš šā brīža šie patenti būtu jāuzskata par šos farmaceitisko produktu izgudrojumus aptverošiem.
            83. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka patents, kas ir saņemts, pamatojoties uz izgudrojuma pieteikumu attiecībā gan uz farmaceitiskā produkta ražošanas paņēmienu, gan uz šo farmaceitisko produktu pašu par sevi, bet ir piešķirts tikai attiecībā uz šo ražošanas paņēmienu, TRIPs  līguma 27. un 70. pantā paredzēto noteikumu dēļ nav jāuzskata par tādu, kas kopš šā nolīguma stāšanās spēkā aptvertu šā farmaceitiskā produkta izgudrojumu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            84. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
            1) Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē, 27. pants ietilpst kopējā tirdzniecības politikā;
            2) Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda farmaceitiskā produkta kā zāļu aktīvā ķīmiskā viela izgudrojums, nepastāvot atkāpei saskaņā ar šī panta 2. vai 3. punktu, šī panta 1. punktā uzskaitītajos apstākļos ir patentējams;
            3) patents, kas ir saņemts, pamatojoties uz izgudrojuma pieteikumu attiecībā gan uz farmaceitiskā produkta ražošanas paņēmienu, gan uz šo farmaceitisko produktu pašu par sevi, bet ir piešķirts tikai attiecībā uz šo ražošanas paņēmienu, Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām 27. un 70. pantā paredzēto noteikumu dēļ nav jāuzskata par tādu, kas kopš šā nolīguma stāšanās spēkā aptvertu šā farmaceitiskā produkta izgudrojumu.


Tiesas spriedums 1989. gada 11. aprīlī. # Ahmed Saeed Flugreisen un Silver Line Reisebüro GmbH pret Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs e.V. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # Konkurence. # Lieta 66/86.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1977. gada 11. oktobrī. # Peter Cremer pret Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessisches Finanzgericht - Vācija. # Lieta 125-76.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta), 2016. gada 26. maijs.#Valsts ieņēmumu dienests pret SIA "Latvijas propāna gāze".#Augstākās tiesas Administratīvo lietu departamenta lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējais muitas tarifs – Tarifa klasifikācija – Kombinētā nomenklatūra – Pozīcija 2711 – Naftas gāzes un pārējie gāzveida ogļūdeņraži – Viela, kas piešķir galvenās īpašības – Sašķidrināta naftas gāze.#Lieta C-286/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2016. gada 26. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopējais muitas tarifs — Tarifu klasifikācija — Kombinētā nomenklatūra — Pozīcija 2711 — Naftas gāze un citādi gāzveida ogļūdeņraži — Viela, kas piešķir pamatīpašības — Sašķidrināta naftas gāze”
      Lieta C‑286/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Augstākās Tiesas Administratīvo lietu departaments (Latvija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 5. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 12. jūnijā tiesvedībā

         Valsts ieņēmumu dienests

      pret

         SIA “Latvijas propāna gāze”.

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Toadere [C. Toader], tiesneši A. Ross [A. Rosas] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts: P. Mengozzi [P. Mengoci],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Latvijas valdības vārdā – I. Kalniņš un A. Bogdanova, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Caeiros un I. Rubene, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt kombinēto nomenklatūru (turpmāk tekstā – “KN”), kas ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV 1987, L 256, 1. lpp.), redakcijās, kas attiecīgi izriet no Komisijas 2008. gada 19. septembra Regulas (EK) Nr. 1031/2008 (OV 2008, L 291, 1. lpp.) un Komisijas 2009. gada 30. septembra Regulas (EK) Nr. 948/2009 (OV 2009, L 287, 1. lpp.), un it īpaši šī pielikuma 2711. pozīciju, kā arī Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1993, L 253, 1. lpp.), 218. panta 1. punkta d) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Valsts ieņēmumu dienestu (Latvijas nodokļu iestāde) un SIA “Latvijas propāna gāze” par muitas nodokļiem, kādi ir jāmaksā par sašķidrinātas naftas gāzes (SNG) importēšanu no Krievijas uz Latviju.

         Savienības tiesības

               3

               No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka atbilstošās KN redakcijas, kas ir piemērojamas pamatlietas faktiem, ir 2008. un 2009. gada redakcijas, kuras attiecīgi izriet no Regulām Nr. 1031/2008 un Nr. 948/2009. Pamatlietā piemērojamie KN noteikumi tomēr ir saglabājušies identiski abās redakcijās.

               4

               KN pirmajā daļā “Ievada noteikumi” ir ietverta I sadaļa “Vispārīgi noteikumi”, kuras A daļā “Vispārīgi kombinētās nomenklatūras interpretācijas noteikumi” tostarp ir noteikts:
               “[KN] preces klasificē pēc šādiem principiem.

                        1.

                        Sadaļu, nodaļu un apakšnodaļu virsraksti doti tikai ērtības labad; juridiski klasifikāciju nosaka pozīciju ieraksti un sadaļu un nodaļu piezīmes, kā arī tālāk izklāstītie noteikumi, ja vien pozīcijās un piezīmēs nav noteikts citādi.

                        2.

                        [..]

                                 b)

                                 jebkura atsauce uz kādu materiālu vai vielu pozīcijā attiecas arī uz šā materiāla vai vielas sajaukumu vai apvienojumu ar citiem materiāliem vai vielām. Tāpat jebkura atsauce uz precēm no noteikta materiāla vai vielas attiecas uz precēm, kas no šā materiāla vai vielas izgatavotas pilnīgi vai daļēji. Preces, kas izgatavotas no vairākiem materiāliem vai vielām, klasificē atbilstīgi 3. noteikumam.

                        3.

                        Ja, piemērojot 2. noteikuma b) punktu, vai cita iemesla dēļ preces pēc pirmā acu uzmetiena var klasificēt divās vai vairākās pozīcijās, klasifikāciju izdara šādi:
                        [..]

                                 b)

                                 ja sajaukumus, saliktas preces, kas izgatavotas no dažādiem materiāliem vai sastāv no dažādiem komponentiem, kā arī preces, kas iesaiņotas komplektos mazumtirdzniecībai, nevar klasificēt atbilstīgi šā noteikuma 3.a) punktam, tās klasificē pēc materiāliem vai sastāvdaļām, kas nosaka preces pamatīpašības, ja vien šo principu iespējams piemērot;

                                 c)

                                 ja preces nevar klasificēt atbilstīgi šā noteikuma a) vai b) apakšpunktam, tās klasificē pozīcijā ar lielāko kārtas numuru no vienlīdz pieļaujamām pozīcijām.

                  [..]

                        6.

                        Juridiski preču klasifikāciju pozīciju apakšpozīcijās nosaka apakšpozīciju ieraksti un piezīmes, kā arī iepriekš minētie noteikumi pēc analoģijas, ievērojot, ka salīdzināmas ir tikai viena līmeņa apakšpozīcijas. Piemērojot šo noteikumu, ņem vērā arī atbilstīgo sadaļu un nodaļu piezīmes, ja vien konteksts nenosaka citādi.”

               5

               KN otrajā daļā “Muitas nodokļu saraksts” ir ietverta V sadaļa “Minerālprodukti”, kurā tostarp ir ietverta KN 27. nodaļa “Minerālais kurināmais, minerāleļļas un to pārtvaices produkti; bitumenvielas; minerālvaski”.

               6

               KN 2711. pozīcija ir formulēta un strukturēta šādi:

                  2711

                  Naftas gāzes un citādi gāzveida ogļūdeņraži:

                  – sašķidrināti:

                  [..]

                  [..]

                  2711 12

                  – – propāns:

                  [..]

                  [..]

                  – – – citāds:

                  [..]

                  [..]

                  – – – – citām vajadzībām:

                  2711 12 97

                  – – – – – citādi

                  2711 13

                  – – butāni:

                  [..]

                  [..]

                  – – – citām vajadzībām:

                  [..]

                  [..]

                  2711 13 97

                  ‐ ‐ ‐ ‐ citādi

                  [..]

                  [..]

                  2711 19 00

                  – – citādi

               7

               Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienu Muitas kodeksa izveidi (OV 1992, L 302, 1. lpp.) 62. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Deklarācijai [ko sastāda muitā] pievieno visus dokumentus, kas vajadzīgi tās muitas procedūras īstenošanai, kurai preces deklarētas.”

               8

               Saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 218. panta 1. punktu:
               “Muitas deklarācijai par laišanu brīvā apgrozībā pievieno šādus dokumentus:
               [..]

                        d)

                        visus citus dokumentus, kas vajadzīgi, lai piemērotu noteikumus, ar kuriem reglamentē deklarēto preču laišanu brīvā apgrozībā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka “Latvijas propāna gāze” no Krievijas uz Latviju laikposmā no 2009. gada 20. marta līdz 2010. gada 15. janvārim importēto SNG klasificēja tarifu apakšpozīcijā 2711 19 00 un līdz ar to tai piemēroja ievedmuitas likmi 0 % apmērā no tās muitas vērtības. Tomēr nodokļu iestāde, pamatodamās uz šīs sabiedrības dokumentos ietverto informāciju, uzskatīja, ka dominējošās vielas šajā SNG bija propāns un butāns, vairākumā esot propānam, un klasificēja minēto SNG tarifu apakšpozīcijā 2711 12 97.

               10

               Kā izklāsta iesniedzējtiesa, SNG pamatlietā satur metānu, etānu, etilēnu, propānu, propilēnu, butānu un butilēnu. Tomēr šīs SNG kvalitātes pasē (turpmāk tekstā –“kvalitātes pase”), kuru izdeva ražotājs, proti, AAS “Gazprom”, ar juridisko adresi Orenburgā (Krievija), nav atsevišķi norādīta katras vielas blīvuma daļa procentos un ir norādīta vienīgi metāna, etāna un etilēna summa (0,32 % no minētās SNG blīvuma), propāna un propilēna summa (58,32 %), kā arī butāna un butilēna summa (augstākais 39,99 %).

               11

               Iesniedzējtiesa norāda, ka saistībā ar strīdu pamatlietā Rīgas Tehniskā universitāte (Latvija) sniedza atzinumu, ka no kvalitātes pases nav iespējams noteikt, vai kāda no SNG sastāvā ietilpstošajām vielām atsevišķi noteiktu sašķidrinātās naftas gāzes kā energoresursa pamatīpašības, proti, siltumspēju un pārspiedienu. Atbilstoši šim atzinumam propāns un propilēns nodrošina SNG pārspiedienu, bet visas gāzu maisījuma komponentes kopā nosaka siltumspēju.

               12

               Nodokļu iestāde uzskatīja, ka attiecīgā SNG pamatlietā bija jāklasificē, piemērojot vispārīgo KN interpretācijas noteikumu 2. noteikuma b) punktu, 3. noteikuma b) punktu un 6. noteikumu, atbilstoši sastāvdaļām, kas nosaka tās pamatīpašības.

               13

               Nodokļu iestāde uzskatīja, ka šādā gadījumā ir jāpieņem, ka preces pamatīpašības nosaka viela, kas tajā ir ar visaugstāko blīvumu. Vēlāk šī iestāde, vispirms norādot, ka atbilstoši kvalitātes pasē norādītajam pamatlietas SNG atbilda sašķidrinātās gāzes tipam CΠБT (SPBT) un ka atbilstoši Krievijas valsts standartam ΓOCT 20448–90 (GOST 20448–90) par CΠБT (SPBT) tipa sašķidrinātu gāzi var kvalificēt tādu, kurai pamatkomponentes ir propāns un butāns, no tā izdarīja secinājumu, ka šīs divas vielas SNG piešķir tās pamatīpašības, un citas sastāvdaļas, proti, metāns, etāns, etilēns, propilēns un butilēns, nemaina šīs pamatīpašības.

               14

               “Latvijas propāna gāze” cēla prasību par šo nodokļu iestādes lēmumu Administratīvajā apgabaltiesā.

               15

               2014. gada 10. aprīļa spriedumā šī tiesa iesākumā izdarīja atsauci uz Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai, lai veiktu preces tarifa klasifikāciju, ir jānosaka, kurš no materiāliem, kas veido tā sastāvu, ir tas, kurš piešķir precei tās pamatīpašības, un tas var tikt izvērtēts, uzdodot jautājumu, vai prece, kuras sastāvā neietilptu kāda no šīm sastāvdaļām, saglabātu raksturīgās īpašības. Faktors, kas nosaka preces pamatīpašību, atkarībā no preces veida var izrietēt no preces materiāla vai sastāvdaļu būtības, tās apjoma, daudzuma, svara vai vērtības, vai materiāla nozīmes šo preču lietošanā (spriedums, 2009. gada 18. jūnijs, Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, 31. un 32. punkts).

               16

               Pēc tam, piemērojot šos apsvērumus pamatlietai, Administratīvā apgabaltiesa norādīja, ka nodokļu iestāde nav ne pierādījusi, kādas bija attiecīgās SNG pamatlietā pamatīpašības, ne arī pierādījusi, ka propāns vai butāns ir jāuzskata par vielām, kuras tai piešķir šādas īpašības. Šajā ziņā šī tiesa, vispirms uzsverot, ka šīs SNG sastāvā ietilpstošā propāna vai butāna procentuālā daļa nebija atsevišķi norādīta kvalitātes pasē, atsaucās uz Rīgas Tehniskās universitātes atzinumu, atbilstoši kuram nebija iespējams noteikt, vai kāda no minēto SNG veidojošām vielām atsevišķi varētu tai piešķirt tās pamatīpašības. Visbeidzot, minētā tiesa, pārbaudot “Latvijas Propāna gāzes” iesniegtās kvalitātes pases attiecībā uz SNG, kura tika iegūta citā situācijā Lietuvā, norādīja, ka atsevišķos gadījumos SNG sastāvā propilēna daļa var būt lielāka nekā propāna daļa.

               17

               Kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, kurā nodokļu iestāde iesniedza kasācijas sūdzību, no pamatlietas apstākļiem izriet, ka, pat ja pieņemtu, ka propāns blīvuma ziņā veido galveno vielu attiecīgajā SNG pamatlietā, tieši dažādās vielas, no kurām sastāv šī SNG, ir tās, kuras kopā tai piešķir siltumspēju kā energoresursam. Šī tiesa līdz ar to izsaka šaubas par Latvijas nodokļu iestādes argumentu pamatotību, saskaņā ar kuriem tā ir viela ar visaugstāko procentuālo daļu, kas attiecīgajai SNG piešķir tās pamatīpašības, un piebilst, ka gadījumā, ja šie argumenti tiktu noraidīti, tad SNG, kuras sastāvā galvenokārt ir propāns vai butāns, būtu vienmēr jāklasificē tarifu apakšpozīcijā 2711 19 00, kurai piemēro ievedmuitu 0 % apmērā no tās vērtības muitā.

               18

               Turklāt, kā apgalvo iesniedzējtiesa, no Regulas Nr. 2454/93 218. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka personai, kas vēlas importēt SNG un to klasificēt tarifu pozīcijā, kura atbilst viņai izdevīgajai likmei, importa brīdī attiecīgajām muitas iestādēm ir jāiesniedz pierādījumi, ar kuriem var kliedēt jebkuras šaubas par šādas klasifikācijas pamatotību. Šajā gadījumā šī tiesa uzsver, ka ir svarīgi noteikt, vai šajā tiesību normā ir paredzēts pienākums tādam SNG importētājam kā pamatlietā precīzi norādīt SNG sastāvā esošās galvenās vielas procentuālo daļu.

               19

               Iesniedzējtiesa visbeidzot konstatē, ka vairs nav iespējams paņemt tās SNG paraugus, uz ko attiecas pamatlieta, un tātad arī nav iespējams Latvijas nodokļu iestādes muitas laboratorijā veikt SNG analīzi, lai noteiktu tās sastāvu. Līdz ar to, lai noteiktu piemērojamo tarifu pozīciju, būtu jāņem vērā tie faktiskie apstākļi, kuri jau ir tikuši konstatēti pamatlietā.

               20

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, Augstākās Tiesas Administratīvo lietu departaments nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

                        “1)

                        Vai vispārīgo KN interpretācijas noteikumu 2. noteikuma b) punkts un 3. noteikuma b) punkts ir interpretējams tādējādi, ka, ja preces (SNG) pamatīpašības nodrošina visas gāzes maisījuma komponentes kopā un nevar izdalīt nevienu pamatīpašības nosakošo gāzes sastāvdaļu, tad jāpieņem, ka preces pamatīpašības iepriekš minētā vispārīgā 3. noteikuma b) punkta izpratnē nosaka tā viela, kas maisījumā procentuāli ir visvairāk?

                        2)

                        Vai no regulas Nr. 2454/93 218. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet preces (SNG) deklarētāja pienākums precīzi norādīt maisījumā vairākumā esošās vielas procentuālo daudzumu?

                        3)

                        Vai gadījumā, ja preces deklarētājs nav precīzi norādījis gāzes maisījumā vairākumā esošo vielu procentuālo daudzumu, gāzei, kuras sastāvā 0,32 % ir metāna, etāna un etilēna summa, 58,32 % ir propāna un propilēna summa un ne vairāk kā 39,99 % ir butāna un butilēna summa, ir piemērojams preces deklarētāja šajā lietā piemērotais Eiropas Savienības Kombinētās nomenklatūras kods 2711 19 00 vai arī Valsts ieņēmumu dienesta piemērotais kods 2711 12 97?

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               21

               Vispirms ir jāatbild uz pirmo jautājumu, tad uz trešo jautājumu un kā pēdējo – uz otro jautājumu.

         Par pirmo jautājumu attiecībā uz vielas noteikšanu, kura piešķir precei tās pamatīpašības

               22

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai vispārīgā KN interpretācijas 2. noteikuma b) punkts un 3. noteikuma b) punkts ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, ja SNG sastāvdaļas, kopā ņemtas, tai piešķir tās pamatīpašības un ja nevar izdalīt nevienu no šīm sastāvdaļām, kura viena pati tai piešķir šīs pamatīpašības, vai ir jāpieņem, ka sastāvdaļa, kura piešķir šai SNG tās pamatīpašības minētā 3. noteikuma b) punkta izpratnē, ir tā viela, kura minētajā SNG ir ar visaugstāko procentu daļu no tās blīvuma.

               23

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar vispārīgā KN interpretācijas 3. noteikuma b) punktu, “sajaukumus, saliktas preces, kas izgatavotas no dažādiem materiāliem vai sastāv no dažādiem komponentiem [..], [..] klasificē pēc materiāliem vai sastāvdaļām, kas nosaka preces pamatīpašības, ja vien šo principu iespējams piemērot”.

               24

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka SNG pamatlietā satur metānu, etānu, etilēnu, propānu, propilēnu, butānu un butilēnu. Atbilstoši Rīgas Tehniskās universitātes atzinumam, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, nav iespējams noteikt, ka viena no šīm vielām atsevišķi piešķirtu šai precei tās pamatīpašības, proti, siltumspēju un pārspiedienu. Tieši otrādi, no šī atzinuma izriet, ka minētās preces siltumspēju nosakot visas gāzveida maisījuma sastāvdaļas, nevis kāda sastāvdaļa atsevišķi.

               25

               Ciktāl šo zinātnisko atzinumu var ņemt vērā, kas ir jānovērtē iesniedzējtiesai, no tā būtu jāsecina, ka saskaņā ar vispārīgā KN interpretācijas 3. noteikuma b) punktu nav iespējams noteikt, kura no SNG sastāvā esošajām vielām piešķir šim maisījumam tā fizikālķīmiskās īpašības, un it īpaši tā siltumspēju.

               26

               Katrā ziņā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka nav iespējams noteikt precīzo daudzumu katrai no attiecīgās SNG sastāvdaļām, jo preču kvalitātes pasē SNG ietilpstošo gāzu procentu daļas ir norādītas pa gāzu grupām, no kurām pirmo grupu veido metāns, etāns un etilēns, otro – propāns un propilēns un trešo – butāns un butilēns.

               27

               Turklāt ņemot vērā iesniedzējtiesas aprakstītos pierādījumus saistībā ar citas izcelsmes iegūtu SNG, šķiet, ka grupā, ko veido propāns vai propilēns, propilēna daudzums var būt lielāks par propāna daudzumu. Līdz ar to nevar pieņemt, ka, ja pēc daudzuma nozīmīgāko gāzu grupu veido propāns un propilēns, propāns ir jāuzskata par noteicošo elementu šajā maisījumā.

               28

               Visbeidzot, vispārīgajos KN interpretācijas noteikumos ir ietverts 3. noteikuma c) punkts, kas ir piemērojams, līdzko atbilstošās preces klasifikāciju nevar veikt saskaņā ar attiecīgo noteikumu 3. noteikuma a) punktu vai 3. noteikuma b) punktu, un saskaņā ar šo 3. noteikuma c) punktu preci klasificē pozīcijā ar lielāko kārtas numuru no vienlīdz pieļaujamām pozīcijām.

               29

               No tā izriet, ka nav nepieciešams izmantot pieņēmumu ar mērķi noteikt, kura viela piešķir maisījumam tā pamatīpašības.

               30

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka vispārīgā KN interpretācijas 2. noteikuma b) punkts un 3. noteikuma b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja visas sastāvdaļas kopumā tādā gāzu maisījumā kā pamatlietas SNG tai piešķir tās pamatīpašības tā, ka nevar noteikt to sastāvdaļu, kura tai piešķir tās pamatīpašības, un katrā ziņā nav iespējams noteikt precīzo daudzumu katrai no attiecīgās SNG sastāvdaļām, nevar izmantot pieņēmumu, atbilstoši kuram preces pamatīpašības vispārīgās interpretācijas 3. noteikuma b) punkta izpratnē noteiks tā viela, kas maisījumā procentuāli ir visvairāk.

         Par trešo jautājumu attiecībā uz SNG maisījuma klasificēšanu

               31

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, ja deklarētājs muitā nav precīzi norādījis tās vielas procentuālo daļu, kas galvenokārt veido tādas SNG kā pamatlietā sastāvu, kurā ietilpst 0,32 % metāna, etāna un etilēna, 58,32 % propāna un propilēna un ne vairāk kā 39,99 % butāna un butilēna, KN ir jāinterpretē tādējādi, ka šī SNG ir jāklasificē apakšpozīcijā 2711 19 00 kā “Naftas gāze un citādi gāzveida ogļūdeņraži, sašķidrināti, citādi”, vai apakšpozīcijā 2711 12 97 kā “Naftas gāze un citādi gāzveida ogļūdeņraži, sašķidrināti, propāns, citāds, citām vajadzībām: citādi”.

               32

               No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību un lai būtu vieglāk veikt kontroli, izšķirošais kritērijs preču tarifu klasifikācijā principā ir meklējams to objektīvajās īpašībās un pazīmēs, kā tās ir definētas KN pozīcijas aprakstā un sadaļas vai nodaļas piezīmēs (spriedumi, 1982. gada 1. jūlijs, Wünsche, 145/81, EU:C:1982:254, 12. punkts; 1997. gada 20. novembris, Wiener SI, C‑338/95, EU:C:1997:552, 10. punkts; 2005. gada 15. septembris, Intermodal Transports, C‑495/03, EU:C:2005:552, 47. punkts; 2008. gada 20. novembris, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, EU:C:2008:645, 43. punkts, kā arī 2015. gada 10. decembris, TSI, C‑183/15, EU:C:2015:808, 24. punkts).

               33

               Atmuitošanas brīdī ir jābūt iespējai pārbaudīt šīs preču objektīvās īpašības un pazīmes (spriedumi, 1996. gada 12. decembris, Foods Import, C‑38/95, EU:C:1996:488, 17. punkts; 2007. gada 27. septembris, Medion un Canon Deutschland, C‑208/06 un C‑209/06, EU:C:2007:553, 36. punkts, kā arī 2015. gada 23. aprīlis, ALKA, C‑635/13, EU:C:2015:268, 37. punkts).

               34

               Šajā ziņā KN apkašpozīcija 2711 12 attiecas uz propānu. Tomēr, kā izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, pat ja propāns izrādītos gāze ar visaugstāko procentu daļu tādā SNG, kādu aprakstījusi iesniedzējtiesa, nevar izdarīt pieņēmumu, ka šī gāze piešķir šai SNG tās pamatīpašības.

               35

               Tas pats attiecas uz pārējām šo SNG veidojošajām gāzēm, tādējādi to nevar arī klasificēt apakšpozīcijā 2711 13 (“Butāns”) vai 2711 14 00 (“Etilēns, propilēns, butilēns un butadiēns”).

               36

               Tā kā vispārīgā KN interpretācijas 3. noteikuma b) punkts ir šķērslis tam, lai veiktu tāda gāzu maisījuma kā SNG, kādu to ir aprakstījusi iesniedzējtiesa, klasifikāciju, ir jāpiemēro šo noteikumu 3. noteikuma c) punkts, kas ir atgādināts šī sprieduma 28. punktā, saskaņā ar kuru preci klasificē pozīcijā ar lielāko kārtas numuru no vienlīdz pieļaujamām pozīcijām, proti, šajā gadījumā, kā to arī piedāvā Komisija, KN apakšpozīcijā 2711 19 00 kā “Sašķidrināta naftas gāze, citādi”.

               37

               Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka KN ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda SNG kā pamatlietā, kura sastāv no 0,32 % metāna, etāna un etilēna, 58,32 % propāna un propilēna un ne vairāk kā 39,99 % butāna un butilēna un kurai nevar noteikt to veidojošo vielu, kas tai piešķir tās pamatīpašības, ietilpst apakšpozīcijā 2711 19 00 kā “Naftas gāze un citādi gāzveida ogļūdeņraži, sašķidrināti, citādi”.

         Par otro jautājumu

               38

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2454/93 218. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no tā izriet pienākums tādas SNG kā pamatlietā deklarētājam precīzi norādīt tās vielas procentuālo daļu, no kuras galvenokārt sastāv šī SNG.

               39

               Kā izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, nevar izdarīt pieņēmumu, ka tādas SNG gadījumā kā SNG pamatlietā, kura sastāv no vairākām vielām, tā viela, kuras procentuālā daļa ir visaugstākā, piešķir šai SNG tās pamatīpašības.

               40

               Turklāt, kā izriet no atbildes uz trešo jautājumu un kā ir norādījusi Komisija, tas, ka trūkst precīzas norādes par SNG veidojošo vielu procentuālajām tādai SNG kā pamatlietā, nav šķērslis tam, lai piemērotu noteikumus par tarifu klasifikāciju.

               41

               Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2454/93 218. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no tā neizriet pienākums tādas SNG kā pamatlietā deklarētājam precīzi norādīt tās vielas procentu daļu, no kuras galvenokārt sastāv šī SNG.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                           1)

                           Kombinētās nomenklatūras, kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, redakcijās, kas attiecīgi izriet no Komisijas 2008. gada 19. septembra Regulas (EK) Nr. 1031/2008 un Komisijas 2009. gada 30. septembra Regulas (EK) Nr. 948/2009, vispārīgā interpretācijas 2. noteikuma b) punkts un 3. noteikuma b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja visas sastāvdaļas kopumā tādā gāzu maisījumā kā pamatlietas sašķidrinātajā naftas gāzē tai piešķir tās pamatīpašības tā, ka nevar noteikt to sastāvdaļu, kura tai piešķir tās pamatīpašības, un katrā ziņā nav iespējams noteikt precīzo daudzumu katrai no attiecīgās sašķidrinātās naftas gāzes sastāvdaļām, nevar izmantot pieņēmumu, atbilstoši kuram preces pamatīpašības vispārīgās interpretācijas 3. noteikuma b) punkta izpratnē noteiks tā viela, kas maisījumā procentuāli ir visvairāk;

                           2)

                           minētā kombinētā nomenklatūra ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda sašķidrināta naftas gāze kā pamatlietā, kura sastāv no 0,32 % metāna, etāna un etilēna, 58,32 % propāna un propilēna un ne vairāk kā 39,99 % butāna un butilēna un kurai nevar noteikt to veidojošo vielu, kura tai piešķir tās pamatīpašības, ietilpst apakšpozīcijā 2711 19 00 kā “Naftas gāze un citādi gāzveida ogļūdeņraži, sašķidrināti, citādi”;

                           3)

                           Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92, 218. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no tā neizriet pienākums tādas sašķidrinātas naftas gāzes kā pamatlietā deklarētājam precīzi norādīt tās vielas procentuālo daļu, no kuras galvenokārt sastāv šī sašķidrinātā naftas gāze.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – latviešu.


CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta), 2010. gada 29. jūnijs.#Anne Esneau‑Kappé pret Eiropas Policijas biroju (Eiropols).#Civildienests – Eiropola personāls – Līguma nepagarināšana – Uz nenoteiktu laiku noslēgts līgums – Eiropola Civildienesta noteikumu 6. pants – Tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips.#Lieta F‑42/09.


title: Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 13. februāra spriedums.#Mediaset SpA pret Ministero dello Sviluppo economico.#Tribunale civile di Roma lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valsts atbalsts – Subsīdija ciparu dekodētāju iegādei vai nomai – Komisijas lēmums, ar kuru valsts atbalsta shēma atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu – Atgūšana – Atgūstamās summas apmēra noteikšana – Valsts tiesas loma – Komisijas nostājas par tās lēmuma izpildi ņemšana vērā no valsts tiesas puses – Lojālas sadarbības princips.#Lieta C‑69/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2014. gada 13. februārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Valsts atbalsts — Subsīdija ciparu dekodētāju iegādei vai nomai — Komisijas lēmums, ar kuru valsts atbalsta shēma atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu — Atgūšana — Atgūstamās summas apmēra noteikšana — Valsts tiesas loma — Komisijas nostājas par tās lēmuma izpildi ņemšana vērā no valsts tiesas puses — Lojālas sadarbības princips”
      Lieta C‑69/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale civile di Roma (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 19. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 11. februārī, tiesvedībā

            Mediaset SpA

      pret

            Ministero dello Sviluppo economico .

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], Dž. Arestis [G. Arestis], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un Aleksandrs Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 21. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Mediaset SpA vārdā – L. Medugno, A. Lauteri, G. Rossi, G. M. Roberti, M. Serpone un I. Perego, avvocati,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Grespan, B. Stromsky un G. Conte, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt attiecīgās Savienības tiesību normas par valsts atbalstu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Mediaset SpA (turpmāk tekstā – “Mediaset”) un Ministero dello Sviluppo economico par tāda valsts atbalsta atgūšanu, ko Itālijas Republika saistībā ar Mediaset atbalsta shēmu piešķīrusi zemes ciparu apraidītājiem, kuri piedāvā maksas televīzijas pakalpojumus, un maksas televīzijas kabeļoperatoriem un kas saskaņā ar Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu 2007/374/EK par valsts atbalstu C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004), ko īstenojusi Itālijas Republika ciparu dekodētāju subsidētai pirkšanai (OV L 147, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lēmums 2007/374”), ir atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu.

         Atbilstošās tiesību normas

      Regula (EK) Nr. 659/1999

               3

               Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 14. pantā ar nosaukumu “Atbalsta atgūšana” ir noteikts:
               “1.   Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.
               2.   Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
               3.   Neskarot nevienu [Eiropas Savienības] Tiesas nolēmumu saskaņā ar [LESD 278. pantu], atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot [Savienības] tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”

         Lēmums 2007/374

               4

               Lēmuma 2007/374 1. pantā ir noteikts:
               “Shēma, ko Itālijas Republika ir nelikumīgi īstenojusi zemes ciparu apraidītājiem, kas piedāvā maksas televīzijas pakalpojumus, un maksas kabeļtelevīzijas operatoriem, ir valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.”

               5

               Minētā lēmuma 2. pantā ir paredzēts:
               “1)   Itālijas Republika veic visus nepieciešamos pasākumus, lai no saņēmējiem atgūtu 1. pantā noteikto atbalstu.
               2)   Atgūšana veicama nekavējoties un saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto kārtību, ja tie pieļauj lēmuma tūlītēju un efektīvu īstenošanu. Atgūstamās summas ietver procentus no dienas, kurā atbalsts bija saņēmēju rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
               3)   Saskaņā ar 2. punktu atgūstamos procentus aprēķina atbilstīgi kārtībai, kas noteikta 9. un 11. pantā Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999 [OV L 140, 1. lpp.].”

               6

               Tā paša lēmuma 3. pantā ir noteikts:
               “Itālijas Republika divu mēnešu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti tā izpildei. Tā sniegs šo informāciju, izmantojot šim lēmumam pievienoto anketu.
               Itālijas Republika pirmajā daļā minētajā laika posmā iesniedz dokumentus, kas sniedz pierādījumus, ka ir uzsākts atgūšanas process pret nelikumīgi piešķirtā un nesaderīgā atbalsta saņēmējiem.”

               7

               Attiecībā uz atgūstamajām atbalsta summām Komisija Lēmuma 2007/374 preambulas 191.–193. apsvērumā ir precizējusi šādi:

                        “(191)

                        Attiecībā uz metodi, kā noteikt no apraidītājiem atgūstamos līdzekļus, Komisija atzīst, ka to valsts līdzekļu summas precīza aprēķināšana, kas faktiski ir devuši labumu saņēmējiem, ir diezgan komplicēta. Tas ir tādēļ, ka atbalsts ne tikai tika piešķirts netieši ar patērētāju starpniecību, bet tas bija arī saistīts ar iekārtām, kas ir nepieciešamas apraidītāju pakalpojumu uztveršanai, nevis pašiem pakalpojumiem.

                        (192)

                        Tomēr atbilstīgi Tiesas judikatūrai neviens Kopienas tiesību noteikums neliek Komisijai, norīkojot atbalsta atgūšanu, kurš paziņots par nesaderīgu ar kopējo tirgu, noteikt precīzo atgūstamā atbalsta summu. Pietiek, ja Komisijas lēmumā ietverta informācija, kas ļauj saņēmējam pašam aprēķināt šo summu bez pārmērīgām grūtībām [..].

                        (193)

                        Tādēļ Komisija uzskata, ka ir vērts sniegt kādus norādījumus par to, kā noteikt priekšrocības apjomu. Viņasprāt, sakarā ar šīs lietas īpašo raksturu piemērota metode būtu noteikt papildu peļņas summu, ko radījuši jaunie ciparu pakalpojumi un maksas televīzijas vai programmaksas piedāvājumi minētā pasākuma rezultātā.”

               8

               Minētā lēmuma preambulas 196.–205. apsvērumā Komisija ir sniegusi norādes par tās 193. apsvērumā minēto metodi, lai ļautu Itālijas Republikai precīzi noteikt atgūstamās summas.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               Pēc Lēmuma 2007/374 pieņemšanas starp Komisiju un Itālijas Republiku notika sarakste, lai identificētu konkrētos atbalsta shēmas, kas atzīta par nelikumīgu, labuma guvējus un precīzi noteiktu atgūstamās summas apmēru.

               10

               It īpaši ar 2008. gada 1. aprīļa vēstuli Komisija atbalstīja Itālijas Republikas izmantoto metodi, proti, aptauju, ko veicis Ipsos, lai noteiktu attiecīgā atbalsta papildu lietotāju skaitu, vidējos ieņēmumus par katru lietotāju, kā arī papildu ieņēmumus. Tāpat Komisija piekrita Itālijas Republikas secinājumiem, ka TIMedia un Fastweb, aplūkotā atbalsta saņēmēji, nav jāpakļauj atgūšanas pienākumam, ciktāl veiktā analīze pierāda, ka minētie uzņēmumi nav guvuši papildu peļņu attiecīgā atbalsta piešķiršanas laikposmā. Ar šo pašu vēstuli Komisija turpretim izteica atrunas attiecībā Mediaset izmaksām, no kurām bija iespējams izvairīties, un līdz ar to norādīja, ka no minētā uzņēmuma atgūstamā atbalsta summa ir EUR 6 844 361.

               11

               Ar 2008. gada 11. jūnija vēstuli Komisija – pēc tam, kad Itālijas Republika tai bija darījusi zināmu jaunu informāciju, – atbalstīja jauno izmaksu, no kurām bija iespējams izvairīties, aprēķinu, ko attiecībā uz Mediaset bija veikusi šī dalībvalsts, un tādējādi no Mediaset atgūstamā atbalsta summa sasniedza EUR 4 926 543,22.

               12

               Ar 2009. gada 23. oktobra vēstuli – pēc tam, kad Itālijas Republika bija sniegusi jaunu papildinformāciju, – Komisija nepiekrita jaunajam šīs dalībvalsts piedāvātajam ekonometriskajam modelim, tādēļ ka tas balstījās uz dažādiem izmaksu un ieņēmumu atskaitīšanas laikposmiem un līdzīgu metodi jau bija noraidījusi pati dalībvalsts. Tāpat Komisija šajā vēstulē norādīja, ka gadījumā, ja Itālijas Republika neveiks tūlītēju attiecīgā atbalsta atgūšanu no Mediaset, tā varot uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.

               13

               Ar 2009. gada 12. novembra rīkojumu Itālijas iestādes pieprasīja Mediaset atmaksāt kopsummā EUR 5 969 442,12; šajā summā bija iekļauti saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punktā paredzēto procedūru aprēķinātie procenti.

               14

               2009. gada 11. decembrīMediaset – pēc tam, kad bija samaksājusi Itālijas iestāžu prasīto summu, – cēla prasību Tribunale civile di Roma [Romas Civiltiesā] par minētā rīkojuma atcelšanu un atgūstamās summas samazināšanu, tostarp atsaucoties uz Lēmumā 2007/374 paredzēto apmēra noteikšanas kritēriju kļūdainu piemērošanu un papildpeļņas, ko devis attiecīgais atbalsts, noteikšanai veikto aprēķinu kļūdaino raksturu. Tāpat Mediaset pieprasīja, lai tiktu norīkota tiesas ekspertīze.

               15

               Pa šo laiku Mediaset ir cēlusi prasību Eiropas Savienības Vispārējā tiesā par Lēmuma 2007/374 atcelšanu. Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja ar 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā T-177/07 Mediaset/Komisija (Krājums, II-2341. lpp.). Par šo spriedumu Mediaset iesniedza apelācijas sūdzību, kuru Tiesa noraidīja ar 2011. gada 28. jūlija spriedumu lietā C‑403/10 P Mediaset/Komisija.

               16

               Pamatlietā Tribunale civile di Roma norīkoja ekspertīzi, kuras secinājumos, ko 2011. gada 6. septembrī iesniedza ekspertu kolēģija, ir kritizēta gan papildu skatītāju, kurus pievilināja maksas televīzijas piedāvājums, skaita aprēķināšanai izmantotā aptauja un jaunie ciparu programmu kanāli, gan ekonometriskie modeļi, kurus piedāvāja un izmantoja pamatlietas dalībnieki. Tāpat ziņojumā ir konstatēts, ka nav pierādīts, ka attiecīgais atbalsts būtu faktiski ietekmējis dekodētāju pārdošanu pārbaudītajā laikposmā. Ar saviem 2012. gada 17. jūlija apsvērumiem Ministero dello Sviluppo economico [Ekonomikas attīstības ministrija] apstrīdēja ekspertīzes secinājumus.

               17

               Šādos apstākļos Tribunale civile di Roma nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai valsts tiesai, kurai ir jāspriež par tāda valsts atbalsta summu, kura atgūšanu Komisija [..] ir uzdevusi, gan attiecībā uz pašu atbalsta atgūšanu “pēc būtības”, gan arī attiecībā uz atbalsta “summu” ir saistošs Lēmums [2007/374], kurš papildināts ar lēmumiem, ko Eiropas Komisija pieņēmusi [2008. gada 11. jūnija un 2009. gada 23. oktobra vēstulēs], un kurš apstiprināts ar [iepriekš minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā Mediaset/Komisija]?

                  Pretējā gadījumā:

                        2)

                        Vai, [iepriekš minētajā Vispārējās tiesas spriedumā lietā Mediaset/Komisija] apliecinādama, ka valsts tiesa ir pilnvarota lemt par valsts atbalsta summu, Vispārējā tiesa ir vēlējusies ierobežot šīs pilnvaras tikai līdz tādas summas noteikšanai, kurai, ciktāl tas attiecas uz faktiski piešķirtu vai saņemtu valsts atbalstu, noteikti jābūt ar vērtību, kas pārsniedz nulli, un kura nedrīkst būt vienāda ar nulli?

                        3)

                        Vai arī, [iepriekš minētajā Vispārējās tiesas spriedumā lietā Mediaset/Komisija] apliecinādama, ka valsts tiesa ir pilnvarota lemt par valsts atbalsta summu, Vispārējā tiesa ir vēlējusies piešķirt valsts tiesai pilnvaras izvērtēt atgūšanas pieteikumu gan attiecībā uz pašu atbalsta atgūšanu “pēc būtības”, gan arī attiecībā uz atbalsta “summu” un tādējādi piešķirt pilnvaras pat atcelt jebkādu atmaksāšanas pienākumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               18

               Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai, lai nodrošinātu tāda Komisijas lēmuma izpildi, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu un tiek prasīta attiecīgā atbalsta atgūšana, bet netiek identificēti konkrēti šī atbalsta saņēmēji un precīzi noteikta atmaksājamā summa, valsts tiesai ir saistošs ne tikai šis lēmums, bet arī minētās iestādes saistībā ar šī lēmuma izpildi paustās nostājas, kurās savukārt ir precīzi norādīta no attiecīgā saņēmēja atgūstamā atbalsta summa.

               19

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka dalībvalsts atbalsta kontroles sistēma ir jāīsteno, pirmkārt, Komisijai un, otrkārt, valstu tiesām un to attiecīgie uzdevumi ir viens otru papildinoši, taču atšķirīgi (skat. 2013. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑284/12 Deutsche Lufthansa, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               20

               Atbilstoši minētajai sistēmai atbalsta saderīguma ar iekšējo tirgu izvērtēšana tādējādi ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē, kuras darbību kontrolē Savienības tiesas (šajā ziņā skat. 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-261/01 un C-262/01 van Calster u.c., Recueil, I-12249. lpp, 75. punkts; 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-368/04 Transalpine Ölleitung in Österreich, Krājums, I-9957. lpp., 38. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Deutsche Lufthansa, 28. punkts).

               21

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai, uzdodot atmaksāt atbalstu, kas atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav jānosaka precīza atmaksājamā atbalsta summa. Pietiek, ka Komisijas lēmumā ir ietvertas norādes, kas ļauj tā adresātam pašam bez lielām grūtībām noteikt šo summu (šajā ziņā skat. 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C-480/98 Spānija/Komisija, Recueil, I-8717. lpp., 25. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Mediaset/Komisija, 126. punkts, un 2011. gada 8. decembra spriedumu lietā C-81/10 P France Télécom/Komisija, Krājums, I-12899. lpp., 102. punkts).

               22

               Kad Komisija saskaras ar atbalsta shēmu, tā nevar precīzi noteikt atbalsta summu, ko saņēmis katrs konkrētais saņēmējs, un līdz ar to īpašie apstākļi, kas raksturīgi vienam no labuma no atbalsta shēmas guvējiem, var tikt izvērtēti tikai atbalsta atgūšanas posmā (šajā ziņā skat. 2002. gada 7. marta spriedumu lietā C-310/99 Itālija/Komisija, Recueil, I-2289. lpp., 89.–91. punkts).

               23

               Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar LESD 288. panta ceturto daļu lēmumi ir saistoši tajos norādītajiem adresātiem visos aspektos. Līdz ar to dalībvalstij, kas ir Komisijas lēmuma, ar kuru tiek uzlikts pienākums atgūt nelikumīgo un ar iekšējo tirgu nesaderīgo atbalstu, adresāte, saskaņā ar šo pantu ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai nodrošinātu minētā lēmuma izpildi (šajā ziņā skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C-209/00 Komisija/Vācija, Recueil, I-11695. lpp., 31. punkts, un 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-404/00 Komisija/Spānija, Recueil, I-6695. lpp., 21. punkts). Šis saistošais raksturs ir jāievēro visām adresātvalsts iestādēm, tostarp tās tiesām (šajā ziņā skat. 1987. gada 21. maija spriedumu lietā 249/85 Albako Margarinefabrik, Recueil, 2345. lpp., 17. punkts).

               24

               Ja tādējādi Lēmums 2007/374, kas ir kļuvis galīgs pēc iepriekš minētā Tiesas sprieduma lietā Mediaset/Komisija, līdz ar to ir saistošs Itālijas Republikai, kura ir tā adresāte, un šajā ziņā ir jāuzskata par saistošu valsts tiesai, tad to pašu nevar teikt par Komisijas vēstulēm, kuras tā vēlāk, veicot saraksti, ir adresējusi Itālijas Republikai, lai nodrošinātu tūlītēju un efektīvu minētā lēmuma izpildi.

               25

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka šīs vēstules, it īpaši 2008. gada 11. jūnija un 2009. gada 23. oktobra vēstules, kurās Mediaset ir norādīta kā labuma no attiecīgās atbalsta shēmas guvēja un ir konkretizēta precīza no Mediaset atgūstamā atbalsta summa, nav lēmumi LESD 288. panta ceturtās daļas izpratnē.

               26

               Tāpat ir jākonstatē, ka tādas nostājas nav to dokumentu vidū, kuri var tikt pieņemti uz Regulas Nr. 659/1999 pamata.

               27

               Vispār Komisija pati savos apsvērumos ir atzinusi, ka šo nostāju mērķis nav papildināt vai grozīt Lēmuma 2007/374 saturu un ka tām nav nekāda saistoša spēka.

               28

               Tādējādi Komisijas saistībā ar Lēmuma 2007/374 izpildi paustā nostāja nevar tikt uzskatīta par saistošu valsts tiesai.

               29

               Tomēr ir jāatgādina, ka Savienības noteikumu piemērošana valsts atbalsta jomā balstās uz lojālas sadarbības pienākumu starp valsts tiesām, no vienas puses, un Komisiju un Savienības tiesām, no otras puses, kuru īstenojot, ikviena no tām rīkojas atkarībā no uzdevuma, kas tai ir paredzēts LESD. Īstenojot šo sadarbību, valsts tiesām, kā tas izriet no LES 4. panta 3. punkta, ir jāveic visi vispārīgie vai īpašie pasākumi, lai nodrošinātu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu izpildi, un jāatturas no tādu pasākumu veikšanas, kuri var apdraudēt Līguma mērķu sasniegšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Deutsche Lufthansa, 41. punkts).

               30

               Tādējādi, ja valsts tiesai ir šaubas vai grūtības noteikt atgūstamā atbalsta summas apmēru, tā vienmēr var vērsties pie Komisijas, lai tā sniedz valsts tiesai savu palīdzību atbilstoši lojālas sadarbības principam, kā tas it īpaši izriet no Komisijas paziņojuma par valsts atbalsta tiesību normu piemērošanu valstu tiesās (OV 2009, C 85, 1. lpp.) 89.–96. punkta.

               31

               Tādējādi, ja Komisijas nostājas nevar būt saistošas valsts tiesai, ir jānorāda, ka, ciktāl minētajās nostājās, kā arī Komisijas atzinumos, kurus, iespējams, ir lūgusi valsts tiesa, iekļautajai informācijai tādos apstākļos, kādi izklāstīti iepriekšējā punktā, ir jāatvieglo valsts iestāžu uzdevuma izpilde saistībā ar atgūšanas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi, valsts tiesai atbilstoši lojālas sadarbības principam tie jāņem vērā kā izvērtēšanas aspekts lietā, kuru tā izskata, un jāpamato savs lēmums, ņemot vērā visus tai iesniegtos lietas materiālus.

               32

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāda Komisijas lēmuma, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu un tiek prasīta attiecīgā atbalsta atgūšana, bet netiek identificēti konkrēti šī atbalsta saņēmēji un noteikta precīza atmaksājamā summa, izpildes nodrošināšanas nolūkos valsts tiesai ir saistošs šis lēmums, turpretī tai nav saistošas minētās iestādes saistībā ar minētā lēmuma izpildi paustās nostājas. Tomēr valsts tiesai lietā, kuru tā izskata, ir jāņem vērā šīs nostājas kā izvērtēšanas aspekts, ievērojot LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības pienākumu.

         Par otro un trešo jautājumu

               33

               Uzdodot savu otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tad, ja Komisija savā lēmumā, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav identificējusi konkrētos attiecīgā atbalsta saņēmējus, kā arī precīzi nav noteikusi atmaksājamās summas, valsts tiesa, kad tā precīzi nosaka atgūstamā atbalsta summas, var secināt, ka atmaksājamā atbalsta summa ir vienāda ar nulli, ja tas izriet no aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz visu tai paziņoto nozīmīgo informāciju.

               34

               Jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tad, ja nav atbilstošu Savienības tiesību normu, tāda atbalsta atgūšana, kas atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, ir jāveic saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību ar nosacījumu, ka tā praksē nepadara neiespējamu Savienības tiesībās prasīto atgūšanu un neietekmē līdzvērtības principu salīdzinājumā ar procedūrām, kuru mērķis ir izlemt tāda paša veida, taču pilnībā iekšējas lietas (skat. 2002. gada 13. jūnija spriedumu lietā C-382/99 Nīderlande/Komisija, Recueil, I-5163. lpp., 90. punkts). Tiesvedība par šādu atgūšanu ir tikai valsts tiesas kompetencē (šajā ziņā skat. 2003. gada 24. jūlija spriedumu lietā C-297/01 Sicilcassa u.c., Recueil, I-7849. lpp., 41. un 42. punkts).

               35

               Turklāt, kā tika atgādināts šā sprieduma 22., 23. un 29. punktā, tā kā Komisija savā lēmumā nav identificējusi konkrētus attiecīgā atbalsta saņēmējus un nav arī precīzi noteikusi atgūstamā atbalsta summas, valsts tiesai, ja tajā ir celta prasība šajā sakarā, ir jāspriež par atbalsta, kura atgūšanu uzdevusi Komisija, summu. Sastopoties ar grūtībām, valsts tiesa, kā norādīts šī sprieduma 30. punktā, var vienmēr vērsties pie Komisijas, lai tā sniedz valsts tiesai savu palīdzību atbilstoši LES 4. panta 3. punktā paredzētajam lojālas sadarbības principam.

               36

               No minētā izriet, ka, lai noteiktu atgūstamā atbalsta summu, valsts tiesai, ja pastāv šī sprieduma 31. punktā izklāstītie nosacījumi, ir jāņem vērā visa tai paziņotā nozīmīgā informācija, tostarp, piemērojot lojālas sadarbības principu, starp Komisiju un valsts iestādēm notikusī sarakste.

               37

               Nevar tikt izslēgts, ka, ņemot vērā visu šo informāciju, valsts tiesai veicot aprēķinus attiecībā uz atmaksājamā atbalsta summas noteikšanu, atklātos summa, kas vienāda ar nulli.

               38

               Vispār no valsts tiesas iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Komisija attiecībā uz TIMedia un Fastweb skaidri ir pieļāvusi, ka no šiem abiem uzņēmumiem nav jāatgūst nekāda summa.

               39

               Tātad, neapšaubot nedz Komisijas lēmuma spēkā esamību, nedz pienākumu atgūt par nelikumīgu un ar iekšējo tirgu nesaderīgu atzītu atbalstu, valsts tiesa var noteikt atgūstamā atbalsta summu, kas vienāda ar nulli, ciktāl tāda noteikšana tieši izriet no atgūstamo summu apmēra noteikšanas darbības.

               40

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka, ja Komisija savā lēmumā, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav identificējusi konkrētos attiecīgā atbalsta saņēmējus, kā arī precīzi nav noteikusi atmaksājamās summas, valsts tiesa, kad tā precīzi nosaka atgūstamā atbalsta summas, neapšaubot nedz Komisijas lēmuma spēkā esamību, nedz pienākumu atgūt attiecīgo atbalstu, var secināt, ka atmaksājamā atbalsta summa ir vienāda ar nulli, ja tas izriet no aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz visu tai paziņoto nozīmīgo informāciju.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               41

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           tāda Eiropas Komisijas lēmuma, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu un tiek prasīta attiecīgā atbalsta atgūšana, bet netiek identificēti konkrēti šī atbalsta saņēmēji un noteikta precīza atmaksājamā summa, izpildes nodrošināšanas nolūkos valsts tiesai ir saistošs šis lēmums, turpretī tai nav saistošas minētās iestādes saistībā ar minēto lēmumu paustās nostājas. Tomēr valsts tiesai lietā, kuru tā izskata, ir jāņem vērā šīs nostājas kā izvērtēšanas aspekts, ievērojot LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības pienākumu;

                           2)

                           ja Eiropas Komisija savā lēmumā, ar kuru atbalsta shēma ir atzīta par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, nav identificējusi konkrētos attiecīgā atbalsta saņēmējus, kā arī precīzi nav noteikusi atmaksājamās summas, valsts tiesa, kad tā precīzi nosaka atgūstamā atbalsta summas, neapšaubot nedz Eiropas Komisijas lēmuma spēkā esamību, nedz pienākumu atgūt attiecīgo atbalstu, var secināt, ka atmaksājamā atbalsta summa ir vienāda ar nulli, ja tas izriet no aprēķiniem, kas veikti, pamatojoties uz visu tai paziņoto nozīmīgo informāciju.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 28. jūnijs.#Peri GmbH pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes reģistrācijas pieteikums – Veidņu atslēgas forma – Absolūts atteikuma pamats – Apzīmējums, ko veido vienīgi preces forma, kura vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkts.#Lieta T-656/14.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 16.martā. # Compagnie maritime belge transports SA (C-395/96 P), Compagnie maritime belge SA (C-395/96 P) un Dafra-Lines A/S (C-396/96 P) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sodi. # Apvienotās lietas C-395/96 P un C-396/96 P.


Tiesas spriedums 1975. gada 18. novembrī. # SpA Unil-It. pret Amministrazione delle Finanze delle Stato. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di Cassazione - Itālija. # Lieta 30-75.


Tiesas spriedums 1989. gada 14. decembrī. # The Queen pret Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Jaderow Ltd. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta C-216/87.