title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 18.novembrī.#Eiropas Komisija pret Īriju.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2004/18/EK - Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras - Līguma slēgšanas tiesību piešķiršana mutiskās un rakstiskās tulkošanas pakalpojumu sniegšanai - Pakalpojumi, uz kuriem attiecas minētās direktīvas II B pielikums - Pakalpojumi, uz kuriem neattiecas visas tās prasības - Pēc piedāvājumu iesniegšanas noteikts piešķiršanas kritēriju novērtējums - Novērtējuma mainīšana pēc pirmā iesniegto piedāvājumu vērtējuma - Vienlīdzīgas attieksmes principa un pārskatāmības pienākuma ievērošana.#Lieta C-226/09.

text:
      Lieta C‑226/09
      Eiropas Komisija
      pret
      Īriju
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2004/18/EK – Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Līguma slēgšanas tiesību piešķiršana mutiskās un rakstiskās tulkošanas pakalpojumu sniegšanai – Pakalpojumi, uz kuriem attiecas minētās direktīvas II B pielikums – Pakalpojumi, uz kuriem neattiecas visas tās prasības – Pēc piedāvājumu iesniegšanas noteikts piešķiršanas kritēriju novērtējums – Novērtējuma mainīšana pēc pirmā iesniegto piedāvājumu vērtējuma – Vienlīdzīgas attieksmes principa un pārskatāmības pienākuma ievērošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras
            – Pakalpojumi, uz kuriem attiecas Direktīvas 2004/18 II B pielikums
      (LESD 49. un 56. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18 21. un 23. pants, 35. panta 4. punkts un II B pielikums)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras
            – Pakalpojumi, uz kuriem attiecas Direktīvas 2004/18 II B pielikums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18 53. pants)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras
            – Pakalpojumi, uz kuriem attiecas Direktīvas 2004/18 II B pielikums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18 21. un 23. pants, 35. panta 4. punkts un II B pielikums)
      1.        Līgumslēdzējām iestādēm, kas noslēdz līgumus, uz kuriem attiecas II B pielikums Direktīvai 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu
         valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, pat ja tām nav
         piemērojami direktīvā paredzētie noteikumi par pienākumu izsludināt konkursu, iepriekš publicējot par to paziņojumu, joprojām
         ir jāievēro Savienības tiesību pamatnoteikumi, tostarp LESD principi tiesību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas
         brīvības jomā.

      Tāpēc sistēma, ko ir ieviesis Savienības likumdevējs attiecībā uz minētajā II B pielikumā ietilpstošajiem pakalpojumu līgumiem,
         nav interpretējama kā tāda, kas liedz piemērot no LESD 49. un 56. panta izrietošos principus un tādēļ piemērot pienākumus,
         kuru mērķis ir nodrošināt procedūru pārskatāmību un vienlīdzīgu attieksmi pret pretendentiem, gadījumā, kad šādi līgumi tomēr
         ir saistīti ar zināmām starpvalstu interesēm.

      (sal. ar 29. un 31. punktu)
      2.        Lai arī pienākums norādīt relatīvo novērtējumu katram piešķiršanas kritērijam paziņojuma par publisko iepirkumu publicēšanas
         stadijā, kā tas ir paredzēts Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu
         valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 53. panta 2. punktā, atbilst prasībai nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes
         principa un no tā izrietošā pārskatāmības pienākuma ievērošanu, nav attaisnojams uzskats, ka šā principa un pienākuma piemērojamība
         – tā kā šajā direktīvā nav konkrētas attiecīgas tiesību normas – ietver pat to, ka tādu līgumu gadījumā, kam nav piemērojami
         tādi noteikumi kā minētais 53. pants, līgumslēdzējas iestādes izmantotajiem kritērijiem ir jānosaka novērtējumi pirms tam
         un tie ir jāpaziņo iespējamajiem pretendentiem brīdī, kad tie tiek uzaicināti iesniegt savus piedāvājumus. Proti, līgumslēdzējai
         iestādei nav pienākuma norādīt piešķiršanas kritēriju novērtējumu tādu līgumu gadījumā, kuriem nav piemērojami tādi noteikumi
         kā 53. panta 2. punkts.

      (sal. ar 43. punktu)
      3.        Vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības princips līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās nozīmē, ka līgumslēdzējām
         iestādēm ir pienākums vienādi interpretēt piešķiršanas kritērijus visas procedūras laikā. Attiecībā uz pašiem piešķiršanas
         kritērijiem tie a fortiori nedrīkst tikt mainīti līgumu slēgšanas procedūras laikā.

      Tādējādi dalībvalsts, kas maina līguma mutiskās un rakstiskās tulkošanas pakalpojumu sniegšanai, uz kuriem attiecas II B pielikums
         Direktīvai 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanas procedūru, slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriju novērtējumu pēc iesniegto piedāvājumu pirmā vērtējuma,
         neizpilda pienākumus, kas tai ir paredzēti saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu un no tā izrietošo pārskatāmības pienākumu.

      (sal. ar 59., 60. un 66. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 18. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2004/18/EK – Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Līguma slēgšanas tiesību piešķiršana mutiskās un rakstiskās tulkošanas pakalpojumu sniegšanai – Pakalpojumi, uz kuriem attiecas minētās direktīvas II B pielikums – Pakalpojumi, uz kuriem neattiecas visas tās prasības – Pēc piedāvājumu iesniegšanas noteikts piešķiršanas kritēriju novērtējums – Novērtējuma mainīšana pēc pirmā iesniegto piedāvājumu vērtējuma – Vienlīdzīgas attieksmes principa un pārskatāmības pienākuma ievērošana
      Lieta C‑226/09
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2009. gada 19. jūnijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv M. Konstantinidis [M. Konstantinidis] un A. A. Džillī [A.‑A. Gilly], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Īriju, ko pārstāv D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz E. M. Kolinss [A. M. Collins], SC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), K. Toadere [C. Toader] un A. Prehala [A. Prechal],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 29. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdza Tiesu atzīt, ka, piešķirot novērtējumu mutiskās un rakstiskās tulkošanas
         pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijiem pēc piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām un mainot šo novērtējumu
         pēc iesniegto piedāvājumu pirmā vērtējuma, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir paredzēti saskaņā ar vienlīdzīgas
         attieksmes un pārskatāmības principu atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas interpretācijai.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes
         valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.; turpmāk tekstā –
         “Direktīva”), III sadaļas II nodaļā ir paredzēta tā saucamā “divu līmeņu” piemērošana pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību
         piešķiršanai.

      3        Saskaņā ar Direktīvas 20. pantu tādu līgumu slēgšanas tiesības, kuru priekšmets ir II A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi,
         piešķir saskaņā ar šīs direktīvas 23.–55. pantu.

      4        Šajos pantos ir paredzēti īpaši noteikumi attiecībā uz reglamentējošām specifikācijām un līguma dokumentiem (23.–27. pants),
         noteikumi par procedūrām (28.–34. pants), izsludināšanas un pārskatāmības noteikumi (35.–43. pants), kā arī noteikumi par
         procedūras norisi (44.–55. pants).

      5        Turpretī saskaņā ar Direktīvas 21. pantu “uz līgumiem, kuru priekšmets ir II B pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, attiecina
         vienīgi 23. pantu un 35. panta 4. punktu”.

      6        Tā kā mutiskās un rakstiskās tulkošanas pakalpojumi nav iekļauti Direktīvas II A pielikumā, tie ietilpst tās II B pielikuma
         27. kategorijā ar nosaukumu “Citi pakalpojumi”.

      7        Direktīvas 23. pantā ir paredzēti noteikumi par tehniskajām specifikācijām, kas ir iekļaujamas līguma dokumentos.

      8        Direktīvas 35. panta 4. punktā ir paredzēts, ka pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas līgumslēdzējas iestādes, kas ir
         piešķīrušas valsts līguma slēgšanas tiesības, nosūta paziņojumu par piešķiršanas procedūras rezultātiem.

      9        Saskaņā ar Direktīvas 37. pantu:

      “Līgumslēdzējas iestādes var saskaņā ar 36. pantu publicēt paziņojumus par valsts līgumiem, uz kuriem neattiecas šajā direktīvā
         paredzētā prasība par publicēšanu.”

      10      Direktīvas 53. panta ar nosaukumu “Līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriji”, kas nav piemērojams tādu līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanai, uz kurām attiecas tās II B pielikums, 2. punktā ir noteikts:

      “Neierobežojot šā punkta trešās daļas noteikumus, [..] gadījumā, [ja izvēlas piedāvājumu, kas ir ekonomiski visizdevīgākais,]
         līgumslēdzēja iestāde līguma paziņojumā vai līguma dokumentos, vai [..] aprakstošajā dokumentā nosaka relatīvo novērtējumu,
         ko tā piešķir katram no kritērijiem, kuri izraudzīti, lai noteiktu ekonomiski visizdevīgāko piedāvājumu.

      [..]
      Ja, pēc līgumslēdzējas iestādes domām, novērtējumu nav iespējams noteikt pierādāmu iemeslu dēļ, tad līgumslēdzēja iestāde
         līguma paziņojumā vai līguma dokumentos, vai [..] aprakstošajā dokumentā kritērijus norāda dilstošā to svarīguma secībā.”

       Prasības rašanās fakti un pirmstiesas procedūra
      11      2006. gada 16. maijā Īrijas Tieslietu, vienlīdzības un likuma reformas ministrija (turpmāk tekstā – “līgumslēdzēja iestāde”)
         Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV S 92) ar Nr. 2006/S 92‑098663 publicēja paziņojumu par publisko iepirkumu mutiskās un rakstiskās tulkošanas pakalpojumu
         līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai vairāku patvēruma lietās kompetentu iestāžu vajadzībām (turpmāk tekstā – “apstrīdētais
         līgums”).

      12      Šā paziņojuma par publisko iepirkumu IV.2.1. punktā bija precizēts, ka līguma slēgšanas tiesības tiks piešķirtas ekonomiski
         visizdevīgākajam piedāvājumam, pamatojoties uz septiņiem kritērijiem:

      “1)      iesniegto dokumentu pilnīgums;
      2)      deklarētā spēja pildīt prasības;
      3)      daļu (līguma slēgšanas tiesības tika iedalītas vairākās daļās), pakalpojumu un valodu skaits;
      4)      kvalifikācija, pieredze attiecīgajā jomā;
      5)      cena;
      6)      piedāvāto noteikumu piemērotība;
      7)      atsauces vietas.”
      13      Šā paša paziņojuma VI.3. punktā ir precizēts, ka septiņi minētie kritēriji netika uzskaitīti dilstošā to svarīguma secībā.

      14      Aicinājumā iesniegt piedāvājumus minētie kritēriji tika uzskaitīti tāpat un sanumurēti no 1 līdz 7. Tomēr šajā dokumentā –
         atšķirībā no paziņojuma par publisko iepirkumu – nebija skaidri norādīts, ka tie netika uzskaitīti dilstošā to svarīguma secībā.

      15      Tādējādi katra no septiņiem kritērijiem, kas izvēlēti, lai noteiktu, pēc līgumslēdzējas iestādes domam, ekonomiski visizdevīgāko
         piedāvājumu, relatīvais novērtējums nebija precizēts nedz paziņojumā par publisko iepirkumu, nedz aicinājumā iesniegt piedāvājumus.
         Tajos tāpat netika norādīts, vai šiem kritērijiem vēlāk tiks piešķirts šāds novērtējums.

      16      Divpadsmit sabiedrības, no kurām trīs reģistrētas ārpus Īrijas teritorijas, iesniedza piedāvājumus pirms noteiktā termiņa
         beigām – 2006. gada 9. jūnija.

      17      Šajā pašā dienā vērtēšanas komisijas locekļi saņēma vērtējuma skalu, atbilstoši kurai attiecīgajiem septiņiem kritērijiem
         ir jāpiešķir šāds relatīvais novērtējums:

      “1)      iesniegto dokumentu pilnīgums: 0 %;
      2)      deklarētā spēja pildīt prasības: 7 %;
      3)      daļu, pakalpojumu un valodu skaits: 25 %;
      4)      kvalifikācija, pieredze attiecīgajā jomā: 30 %;
      5)      cena: 20 %;
      6)      piedāvāto noteikumu piemērotība: 10 %;
      7)      atsauces vietas: 8 %.”
      18      Šai vērtēšanas skalai bija jāļauj katram vērtēšanas komisijas loceklim individuāli veikt iesniegto piedāvājumu pirmo vērtējumu.

      19      2006. gada 13. jūnijā viens no šīs komisijas locekļiem, tādējādi izvērtējot piedāvājumu daļu, nosūtīja līgumslēdzējas iestādes
         dienestu loceklim, kurš bija izveidojis vērtējuma skalu un nosūtījis saņemtos piedāvājumus šai komisijai, elektronisko ziņojumu,
         kurā viņš piedāvāja mainīt piešķiršanas kritērijiem piešķirto novērtējumu.

      20      2006. gada 22. jūnijā pirmās sanāksmes laikā vērtēšanas komisija nolēma mainīt kritērijiem piešķirto relatīvo novērtējumu,
         pirms kopā novērtēt iesniegtos piedāvājumus, ceturtajam kritērijam piešķirot novērtējumu 25 % apmērā (iepriekš noteikts 30 %
         apmērā) un sestajam kritērijam – 15 % (iepriekš noteikts 10 % apmērā). Novērtējumu, kas piešķirts citiem vērtēšanas kritērijiem,
         tā atstāja nemainītu.

      21      Turpinājumā minētā komisija veica piedāvājumu vērtēšanu un piešķīra līguma slēgšanas tiesības, piemērojot jauno relatīvo novērtējumu,
         kas noteikts septiņiem tikko apstiprinātajiem kritērijiem.

      22      Saņemdama sūdzību, Komisija 2007. gada maijā uzsāka saraksti ar Īriju.

      23      Komisija, ņemot vērā inter alia Īrijas atbildes gan uz 2007. gada 17. oktobra brīdinājuma vēstuli, gan uz 2008. gada 18. septembra argumentēto atzinumu, uzskatīja,
         ka apstrīdētā līguma slēgšanas tiesības tika piešķirtas, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu un no tā izrietošo pārskatāmības
         pienākumu, un tādēļ nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
      24      Vispirms ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts, ka attiecīgais līgums ietilpst Direktīvas piemērošanas jomā un ka attiecīgie mutiskās
         un rakstiskās tulkošanas pakalpojumi ietilpst šīs direktīvas II B pielikumā minētajā neprioritāru pakalpojumu kategorijā.

      25      Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 21. pantu “uz līgumiem, kuru priekšmets ir II B pielikumā uzskaitītie pakalpojumi,
         attiecina vienīgi 23. pantu un 35. panta 4. punktu”.

      26      Tāpat no Direktīvas 21. un 23. panta, ko skata kopā ar 35. panta 4. punktu, izriet, ka, ja līgumi – kā šajā gadījumā – ir
         saistīti ar pakalpojumiem, uz ko attiecas tās II B pielikums, līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro tikai noteikumi par tehniskajām
         specifikācijām un jānosūta Komisijai paziņojums, kurā ir izklāstīti šo līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras rezultāti.

      27      Turpretī citi noteikumi par šajā direktīvā paredzēto procedūru koordinēšanu, tostarp tie, kas ir piemērojami pienākumam izsludināt
         konkursu, iepriekš publicējot paziņojumu, un tās 53. pantā paredzētie – kas attiecas uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
         kritērijiem – minētajiem līgumiem nav piemērojami.

      28      Proti, attiecībā uz pakalpojumiem, uz kuriem attiecas Direktīvas II B pielikums, tās pilnīga piemērošana pārejas laikā – kā
         precizēts tās preambulas 19. apsvērumā – ir jāattiecina tikai uz līgumiem, attiecībā uz kuriem tās noteikumi ļauj izmantot
         visas starpvalstu tirdzniecības apjoma palielināšanas iespējas.

      29      Tomēr līgumslēdzējām iestādēm, kas noslēdz līgumus, uz kuriem attiecas minētais II B pielikums, pat ja tām nav piemērojami
         direktīvā paredzētie noteikumi par pienākumu izsludināt konkursu, iepriekš publicējot par to paziņojumu, joprojām ir jāievēro
         Savienības tiesību pamatnoteikumi, tostarp LESD principi tiesību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā
         (2007. gada 13. novembra spriedums lietā C‑507/03 Komisija/Īrija, Krājums, I‑9777. lpp., 26. punkts).

      30      Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru koordinēšana Savienības līmenī
         ir paredzēta, lai atceltu barjeras pakalpojumu un preču brīvai apritei, un tātad – lai aizsargātu uzņēmēju, kas reģistrēti
         citā dalībvalstī, intereses (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Īrija, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      Līdz ar to sistēma, ko ir ieviesis Savienības likumdevējs saistībā ar pakalpojumu līgumiem, uz kuriem attiecas Direktīvas
         II B pielikums, nav interpretējama kā tāda, kas liedz piemērot no LESD 49. un 56. panta izrietošos principus gadījumā, kad
         šādi līgumi tomēr ir saistīti ar zināmām starpvalstu interesēm (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija,
         29. punkts), un tādēļ piemērot pienākumus, kuru mērķis ir nodrošināt procedūru pārskatāmību un vienlīdzīgu attieksmi pret
         pretendentiem (šajā ziņā skat. 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑91/08 Wall, Krājums, I‑2815. lpp., 37. punkts).

      32      Pārskatāmības pienākums ir piemērojams gadījumā, kad attiecīgais pakalpojumu līgums var interesēt uzņēmumu, kurš atrodas citā
         dalībvalstī, nevis tajā, kurā šīs līguma slēgšanas tiesības tiek piešķirtas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Komisija/Īrija, 29. punkts).

      33      Tas, ka šajā lietā apstrīdētais līgums varēja interesēt uzņēmumus, kas atrodas citā dalībvalstī, nevis Īrijā, izriet gan no
         paziņojuma par šo konkursu publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, gan no apstākļa, ka trīs no pretendentiem ir uzņēmumi, kas ir reģistrēti citā dalībvalstī, nevis Īrijā (šajā ziņā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Wall, 35. punkts).

      34      Tieši ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē to Komisijas divu izvirzīto iebildumu pamatotība, no kuriem neviens neattiecas
         uz kādu no abiem Direktīvas noteikumiem, saskaņā ar kuriem ir jāpiešķir pakalpojumu līgumu, uz kuriem attiecas tās II B pielikums,
         slēgšanas tiesības, proti, uz šīs direktīvas 23. pantu un 35. panta 4. punktu, bet kuri ir balstīti uz divām prasībām, kas
         izriet no primārajām Savienības tiesībām, proti, vienlīdzīgas attieksmes principa un no tā izrietošā pārskatāmības pienākuma
         ievērošanas.

       Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz to, ka piešķiršanas kritēriju novērtējums tika veikts pēc piedāvājumu iesniegšanas termiņa
            beigām
       Lietas dalībnieku argumenti
      35      Komisija apgalvo, ka Īrija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principu, piešķirot septiņiem apstrīdētā
         līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijiem relatīvo novērtējumu tikai pēc piedāvājumu iesniegšanai noteiktā termiņa
         beigām.

      36      Tā uzskata, ka šis novēlotais novērtējums ir būtiski izmainījis kritēriju nozīmi, salīdzinot ar sākotnēji publicēto kritēriju
         nozīmi un ar to, kurus pretendenti būtu saprātīgi varējuši sagaidīt, ņemot vērā konkursa dokumentāciju.

      37      Šajā ziņā Īrija vispirms precizē, ka, pretēji Komisijas prasības pieteikumā apgalvotajam, līgumslēdzēja iestāde pirms piedāvājumu
         iesniegšanas nekur nebija paziņojusi – nedz netieši, nedz tieši –, ka piešķiršanas kritēriji, kas iekļauti paziņojumā par
         publisko iepirkumu un aicinājumā iesniegt piedāvājumus, tika uzskaitīti to svarīguma dilstošā secībā.

      38      Tieši otrādi, paziņojumā par publisko iepirkumu bija norādīts, ka šie piešķiršanas kritēriji nav uzskaitīti dilstošā to svarīguma
         secībā, un tādējādi līgumslēdzēja iestāde vēlāk nevienā brīdī nebija sniegusi norādes, kas liktu saprast, ka šī nostāja tika
         mainīta.

      39      Turklāt, lai arī Īrija piekrīt, ka vērtēšanas komisija, ko bija iecēlusi līgumslēdzēja iestāde, piešķiršanas kritērijiem relatīvo
         novērtējumu piešķīra pēc piedāvājumu iesniegšanai noteiktā termiņa beigām, tā apstrīd faktu, ka, nosakot šo dažādo kritēriju
         novērtējumu, tika pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības princips.

       Tiesas vērtējums
      40      Vispirms ir jāatzīst, ka tas, ka Īrija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī lūdza ievietot paziņojumu par apstrīdēto konkursu, kā tas ir ļauts Direktīvas 36. pantā, šai dalībvalstij nerada pienākumu
         piešķirt šīs līguma slēgšanas tiesības saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, kuri ir piemērojami publisko pakalpojumu līgumiem,
         uz kuriem attiecas tās II A pielikums (attiecībā uz tādu valsts līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, kas neietilpst Direktīvas
         piemērošanas jomā, pēc analoģijas skat. 1988. gada 22. septembra spriedumu lietā 45/87 Komisija/Īrija, Recueil, 4929. lpp., 9. un 10. punkts).

      41      Lai varētu atzīt, ka pirmais iebildums ir pamatots, ir jābūt iespējai konkrēto noteikumu, kas par līguma slēgšanas tiesību,
         uz ko attiecas Direktīvas II A pielikums, piešķiršanas kritēriju iepriekšēju novērtēšanu, uzskatīt par tādu, kas ir tiešas
         sekas tam, ka līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips un no tā izrietošais pārskatāmības pienākums.

      42      Šajā ziņā, protams, no Tiesas judikatūras par publisko līgumu slēgšanas tiesībām, kas tika piešķirtas saskaņā ar visiem dažādo
         direktīvu noteikumiem šajā jomā pirms Direktīvas pieņemšanas, izriet, ka pienākums iepriekš informēt pretendentus par piešķiršanas
         kritērijiem un, ja iespējams, to atbilstošo novērtējumu ir paredzēts, lai nodrošinātu vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības
         principa ievērošanu (skat. it īpaši 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑470/99 Universale‑Bau u.c., Recueil, I‑11617. lpp., 98. punkts, kā arī 2005. gada 24. novembra spriedumu lietā C‑331/04 ATI EAC e Viaggi di Maio u.c., Krājums, I‑10109. lpp., 22.–24. punkts).

      43      Tomēr, lai arī pienākums norādīt relatīvo novērtējumu katram piešķiršanas kritērijam paziņojuma par publisko iepirkumu publicēšanas
         stadijā, kā tas tagad ir paredzēts Direktīvas 53. panta 2. punktā, atbilst prasībai nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes principa
         un no tā izrietošā pārskatāmības pienākuma ievērošanu, nav attaisnojams uzskats, ka šā principa un pienākuma piemērojamība
         – tā kā šajā direktīvā nav konkrētas attiecīgas tiesību normas – ietver pat to, ka tādu līgumu gadījumā, kam nav piemērojami
         tādi noteikumi kā tās 53. pants, līgumslēdzējas iestādes izmantotajiem kritērijiem ir jānosaka novērtējumi pirms tam un tie
         ir jāpaziņo iespējamajiem pretendentiem brīdī, kad tie tiek uzaicināti iesniegt savus piedāvājumus. Proti, kā Tiesa norādīja,
         iepriekšējā šā sprieduma punktā minētajā judikatūrā izmantodama vārdu savienojums “ja iespējams”, līgumslēdzējai iestādei
         nav pienākuma norādīt piešķiršanas kritēriju novērtējumu tādu līgumu gadījumā, kuriem nav piemērojami tādi noteikumi kā Direktīvas
         53. panta 2. punkts.

      44      Līdz ar to Īrija, kas bija piešķīrusi iespējamajiem pretendentiem pieeju attiecīgajai informācijai par apstrīdēto līgumu pirms
         piedāvājumu iesniegšanai noteiktā termiņa beigām, nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un no tā izrietošo pārskatāmības
         pienākumu, veikdama piešķiršanas kritēriju novērtējumu, nesniedzot iespējamajiem pretendentiem pieeju šādam novērtējumam pirms
         piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām.

      45      Precīzāk, konkursa paziņojumā, kas ir šīs lietas pamatā, līgumslēdzēja iestāde sniedza vairāk informācijas, nekā paredzēts
         Direktīvā, un apstrīdētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriji atbilstošajos dokumentos netika formulēti tādējādi,
         ka būtu iespējams konstatēt atšķirīgu attieksmi, kas būtu nelabvēlīga uzņēmumiem, kuri varētu būt ieinteresēti noslēgt šos
         līgumus un kuri atrodas dalībvalstī, kas nav Īrija.

      46      Piešķirot novērtējumu šiem kritērijiem, līgumslēdzēja iestāde tikai precizēja kārtību, saskaņā ar kuru iesniegtie piedāvājumi
         bija jāizvērtē, nekādi nepārkāpjot pienākumu ievērot tādu pašu piešķiršanas kritēriju interpretāciju, jo tie netika uzskaitīti
         dilstošā to svarīguma secībā.

      47      Šajā ziņā ir jānorāda, ka tas apstāklis, ka piešķiršanas kritēriji tika uzskaitīti bez norādes par katra kritērija novērtējumu,
         neļauj pieņemt, ka šis uzskaitījums noteikti ir ticis veikts dilstošā to svarīguma secībā, nedz arī to, ka piešķiršanas kritērijiem
         bija vienāds novērtējums.

      48      Turklāt piešķiršanas kritēriju novērtējums skalas formā, kas tika paziņots vērtēšanas komisijas locekļiem, – ja tas būtu zināms
         piedāvājumu sagatavošanas laikā –, pirmkārt, nebūtu sniedzis iespējamajiem pretendentiem informāciju, kas būtu varējusi būtiski
         ietekmēt šo sagatavošanos, un, otrkārt, nemainīja šos kritērijus (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ATI EAC e Viaggi di Maio u.c., 32. punkts).

      49      Ir jāpiebilst, ka šajā prasībā – redakcijā, kas tika iesniegta Tiesā, – nav norāžu, kas ļautu noteikt, ka piešķiršanas kritēriju
         relatīvais novērtējums tika noteikts pēc aplokšņu ar iesniegtajiem piedāvājumiem atvēršanas.

      50      Šādos apstākļos pirmais Komisijas prasības pamatojumā izvirzītais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

       Par otro iebildumu, kas attiecas uz kritēriju novērtējuma mainīšanu pēc sākotnējā vērtējuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      51      Komisija apgalvo, ka Īrija, pēc iesniegto piedāvājumu sākotnējā vērtējuma mainot apstrīdētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
         kritēriju novērtējumu, kāds tas bija norādīts vērtējumu skalā, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principu.

      52      Tā precizē, ka šādas izmaiņas, kas ir notikušas pēc piedāvājumu pirmā vērtējuma, esot vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums,
         un nav jānoskaidro, vai piedāvājumu pirmo vērtējumu individuāli veica dažādie vērtēšanas komisijas locekļi vai visi tās locekļi
         kopā.

      53      Īrija apgalvo, ka šīs novērtējuma izmaiņas tika veiktas tikai vienreiz un pat pirms tam, kad minētā komisija kopā bija sākusi
         vērtēt kādu piedāvājumu.

      54      Līdz ar to, viņasprāt, tādējādi kritērijiem piešķirtais novērtējums tika piemērots vienādi visas apstrīdētā līguma slēgšanas
         tiesību piešķiršanas procedūras laikā un tātad tajā netika pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.

      55      Turklāt Īrija uzsver, ka piešķiršanas kritēriju novērtējuma izmaiņas bija minimālas un ka tās nevarēja izraisīt diskrimināciju
         attiecībā uz vienu vai citu pretendentu. Veicot retrospektīvu analīzi, tiktu apstiprināts, ka izvēlētais pretendents būtu
         ieguvis līguma slēgšanas tiesības pat tad, ja to piešķiršana būtu notikusi, pamatojoties uz kritērijiem ar sākotnējo novērtējumu.

       Tiesas vērtējums
      56      Komisija savos prasījumos lūdz Tiesu atzīt, ka, mainot piešķiršanas kritēriju novērtējumu, tika pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes
         princips, kāds tas izriet no LESD noteikumiem.

      57      Vispirms attiecībā uz apstrīdētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras norisi ir jāprecizē, ka apstrīdētā līguma
         slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriju novērtējums tika mainīts tikai pēc tam, kad līgumslēdzēja iestāde par šiem kritērijiem
         piešķirto novērtējumu vērtējuma skalas formā bija paziņojusi vērtēšanas komisijas locekļiem, lai viņi varētu veikt iesniegto
         piedāvājumu pirmo vērtējumu.

      58      Vērtēšanas komisijas locekļiem ne tikai bija iespēja individuāli izvērtēt piedāvājumus pirms šīs komisijas – kā kolektīvas
         struktūras – pirmās sanāksmes, bet viņi arī tika aicināti veikt šādu sākotnējo vērtējumu, lai atvieglotu kopīga vērtējuma
         veikšanu šīs komisijas ietvaros.

      59      Turpinājumā ir jānorāda, ka šādā faktiskajā kontekstā, kā Tiesa jau ir nospriedusi, vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības
         princips līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās nozīmē, ka līgumslēdzējām iestādēm ir pienākums vienādi interpretēt
         piešķiršanas kritērijus visas procedūras laikā (pēc analoģijas skat. 2003. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑448/01 EVN un Wienstrom, Recueil, I‑14527. lpp., 92. punkts).

      60      Attiecībā uz pašiem piešķiršanas kritērijiem a fortiori ir jāatzīst, ka tie nedrīkst tikt mainīti līgumu slēgšanas procedūras laikā (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā EVN un Wienstrom, 93. punkts).

      61      Posms, kurā – pirms vērtēšanas komisijas sanāksmes – tās locekļi individuāli izvērtē iesniegtos piedāvājumus, veido attiecīgā
         līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras neatņemamu sastāvdaļu.

      62      Šādos apstākļos, mainot piešķiršanas kritēriju novērtējumu pēc minētā posma, kurā piedāvājumi tika pirmo reizi izvērtēti,
         tiek grozīti kritēriji, pamatojoties uz kuriem tika veikts pirmais vērtējums. Tādējādi rīkojoties, netiek ievērots vienlīdzīgas
         attieksmes princips un no tā izrietošais pārskatāmības pienākums.

      63      Visbeidzot ir jāprecizē, pirmkārt, ka, pretēji Īrijas apgalvotajam, otrais Komisijas izvirzītais iebildums ir pamatots, un
         nav jāpierāda, ka relatīvā novērtējuma izmaiņām bija diskriminējoša ietekme uz pretendentiem. Šajā ziņā pietiek ar to, ka
         brīdī, kad tika veiktas minētās izmaiņas, nevarēja izslēgt, ka tām var būt šāda ietekme.

      64      Otrkārt, tā kā atzinums, ka dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, nav saistīts ar atzinumu par tādējādi radītajiem
         zaudējumiem (1997. gada 18. decembra spriedums lietā C‑263/96 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑7453. lpp., 30. punkts), Īrija nevar atsaukties uz faktu, ka nevienam no pretendentiem nav radīti zaudējumi tādēļ, ka,
         pat pamatojoties uz piešķiršanas kritēriju sākotnējo novērtējumu, apstrīdētās līguma slēgšanas tiesības netiktu piešķirtas
         citam līgumslēdzējam, nevis tam, kas tika apstiprināts procedūras beigās.

      65      Tādējādi otrais Komisija prasības pamatojumā izvirzītais iebildums ir jāapstiprina.

      66      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, mainot apstrīdētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriju
         novērtējumu pēc iesniegto piedāvājumu pirmā vērtējuma, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir paredzēti saskaņā ar vienlīdzīgas
         attieksmes principu un no tā izrietošo pārskatāmības pienākumu atbilstoši Tiesas interpretācijai.

      67      Pārējā daļā prasība tiek noraidīta.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      68      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šā paša panta 3. punktu: ja abiem
         lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala
         vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

      69      Ņemot vērā, ka Komisijas prasība tika apmierināta tikai daļēji, ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      mainot mutiskās un rakstiskās tulkošanas pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriju novērtējumu pēc iesniegto
            piedāvājumu pirmā vērtējuma, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir paredzēti saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu
            un no tā izrietošo pārskatāmības pienākumu atbilstoši Tiesas interpretācijai;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Eiropas Komisija un Īrija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 10.martā. # Ottmar Hermann pret Stadt Frankfurt am Main. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Vācija. # Netiešie nodokļi - Direktīva 92/12/EEK - Vietējais nodoklis par tūlītējam patēriņam uz vietas paredzētu alkoholisko dzērienu izsniegšanu. # Lieta C-491/03.

text:
      Lieta C-491/03
      Ottmar Hermann
      pret
      Stadt Frankfurt am Main
      (Hessischer Verwaltungsgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Netiešie nodokļi – Direktīva 92/12/EEK – Pašvaldības nodoklis par tūlītējam patēriņam uz vietas paredzētu alkoholisko dzērienu izsniegšanu
      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2005. gada 11. janvārī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 10. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodoklis – Direktīva 92/12 – Spirti un alkoholiskie dzērieni
            – Nodoklis par tūlītējam patēriņam uz vietas paredzētu dzērienu izsniegšanu – Nodokļa nevis kā nodokļa akcīzes precēm, bet
            kā nodokļa par pakalpojumu sniegšanu, kas saistīti ar akcīzes precēm, kvalifikācija – Nepieciešamība, lai šis nodoklis būtu
            noteikts īpašiem nolūkiem – Neesamība
      (Padomes Direktīvas 92/12 3. panta 2. un 3. punkts)
      Nodokli, ko uzliek alkoholisko dzērienu izsniegšanai pret atlīdzību to tūlītējam patēriņam uz vietas sabiedriskās ēdināšanas
         ietvaros, ir jāuzskata par nodokli par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas saistīti ar akcīzes precēm, kuru nevar raksturot kā
         apgrozījuma nodokli Direktīvas 92/12 par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību
         3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.

      Lai noteiktu, vai nodoklis attiecas uz akcīzes precēm Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, vai drīzāk uz pakalpojumiem,
         kas saistīti ar šādām precēm, minētā 3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, ir jāņem vērā ar nodokli apliekamā darījuma
         dominējošais elements. Alkoholisko dzērienu piegādi sabiedriskās ēdināšanas ietvaros raksturo elementu un darbību virkne,
         kurā pārsvarā ir pakalpojumi un kurā preces piegāde pati par sevi ir tikai viens komponents.

      Turklāt “šis pats nosacījums”, kas attiecas uz minētā 3. panta 3. punkta otrās daļas piemērošanas jomā ietilpstošiem nodokļiem,
         attiecas tikai uz minētā punkta pirmajā daļā minēto nosacījumu, proti, “ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada
         robežšķērsošanas formalitātes”. Direktīva līdz ar to neprasa, ka attiecīgajiem nodokļiem jāatbilst šī paša panta 2. punktā
         minētajam nosacījumam, proti, ka tie ir [noteikti] īpašiem nolūkiem.

      (sal. ar 21., 27., 30., 33. un 34. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 10. martā (*)

      Netiešie nodokļi – Direktīva 92/12/EEK – Pašvaldības nodoklis par tūlītējam patēriņam uz vietas paredzētu alkoholisko dzērienu izsniegšanu
      Lieta C-491/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hessischer Verwaltungsgerichtshof iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 1. oktobrī un Tiesā reģistrēts 2003. gada 20. novembrī, tiesvedībā

      Ottmar Hermann (administrators Volkswirt Weinschänken GmbH  maksātnespējas procesā)

      pret
      Stadt Frankfurt am Main.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Jans [P. Jann], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann] un E. Juhāss [E. Juhász],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2004. gada 2. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –       Frankfurtes pie Mainas pilsētas [Stadt Frankfurt am Main] vārdā – J. Valters [J. Walter] un D. Kurcs [D. Kurtz], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Gross [K. Gross], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 11. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prejudiciālu nolēmumu lūdz par to, kā interpretēt 3. panta 2. un 3. punktu Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.).
      2       Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Hermanu [Hermann], kas pašlaik ir administrators Volkswirt Weinschänken GmbH maksātnespējas procesā, un Frankfurtes pie Mainas pilsētu par Frankfurtes pilsētas noteiktā nodokļa alkoholiskajiem dzērieniem
         likumību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Direktīvas 92/12 1. panta 1. punkts nosaka:
      “Šī direktīva nosaka režīmu precēm, kam uzliek akcīzes nodokli un citus netiešos nodokļus, kurus tieši vai netieši uzliek
         to patēriņam, izņemot pievienotās vērtības nodokli un Kopienas noteiktus nodokļus.”

      4       Direktīvas 92/12 3. pants nosaka:
      “1. Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās:
      – minerāleļļām,
      – alkoholam un alkoholiskajiem dzērieniem,
      – tabakas izstrādājumiem.
      2. Pirmajā punktā uzskaitītajām precēm īpašos nolūkos var uzlikt citus netiešos nodokļus, ja vien šie nodokļi atbilst nodokļu
         noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un
         pārraudzību.

      3. Dalībvalstis patur tiesības ieviest vai paturēt spēkā nodokļus, kurus uzliek tādām precēm, kas nav minētas 1. punktā, tomēr
         ar nosacījumu, ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes.

      Ievērojot šo pašu nosacījumu, dalībvalstis patur arī tiesības uzlikt nodokļus pakalpojumu sniegšanai, ieskaitot to[s], kas
         saistīti ar akcīzes precēm, ja vien šos nodokļus nevar raksturot kā apgrozījuma nodokļus.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5       1991. gada 13. decembra Satzung über die Erhebung einer Getränkesteuer im Gebiet der Stadt Frankfurt am Main [Noteikumi par kārtību, kādā iekasējami nodokļi par dzērieniem Frankfurtes pie Mainas pilsētas teritorijā; 1991. gada 24. decembra
         Amtsblatt der Stadt Frankfurt am Main (Frankfurtes pie Mainas Oficiālais Vēstnesis), Nr. 52], ko groza ar 1996. gada 24. maija noteikumiem (1996. gada 18. jūnija
         Amtsblatt der Stadt Frankfurt am Main, Nr. 25; turpmāk tekstā – “GetrStS”), nosaka, ka šī pilsēta apliek dzērienus ar nodokli.

      6       GetrStS  2. pants paredz:

      “1. Nodokli uzliek uzņēmēja veiktai alkoholisko dzērienu, izņemot sidru, izsniegšanai pret atlīdzību tūlītējam patēriņam.
      2. Nodokļa maksātāja dzērienu pašpatēriņu, ieskaitot dzērienu piegādi sava uzņēmuma personālam, uzskata par piegādi pret atlīdzību,
         ja šāda pašpatēriņa vērtība pārsniedz 5 % no šo dzērienu apgrozījuma.

      3. Visas piegādes patēriņam uz vietas tiek uzskatītas par piegādi tūlītējam patēriņam. [..]”
      7       GetrStS  4. pants nosaka nodokļa likmi 10 % apmērā no minētajā 2. pantā noteikto dzērienu pārdošanas cenas. Turklāt šis noteikums precizē,
         ka “[p]ārdošanas cena ir tā cena, ko faktiski maksā galīgais patērētājs, atskaitot dzērieniem piemērojamos nodokļus”.

      8       GetrStS  5. pants precizē:

      “1. Personai, kas savas komercdarbības ietvaros pret atlīdzību piegādā ar nodokli apliekamus dzērienus tūlītējam patēriņam,
         ir pienākums maksāt nodokli.

      2. Nodokļa parāds rodas dzēriena piegādes brīdī vai, 2. panta 2. punktā noteiktajā gadījumā, patēriņa brīdī. [..]”
      9       Sākot ar 2000. gada 1. janvāri, GetrStS zaudēja spēku (2000. gada 25. aprīļa Amtsblatt der Stadt Frankfurt am Main, Nr. 17).

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10     Pamata prāvas faktu rašanās laikā Volkswirt Weinschänken GmbH pārvaldīja restorānu Frankfurtes pie Mainas pilsētas teritorijā. Par 1995. gada trešo trimestri tam bija jāsamaksā GetrStS  paredzētais nodoklis par dzērieniem DEM 9 135,35 (aptuveni EUR 4 670) apmērā.

      11     Uzskatot, ka šis nodoklis cita starpā pārkāpj Direktīvas 92/12 noteikumus, šī sabiedrība 1995. gada 7. novembra paziņojumu
         par nodokļa samaksu apstrīdēja Verwaltungsgericht Frankfurt am Main [Frankfurtes pie Mainas Administratīvā tiesā].

      12     Ar 2002. gada 14. maija spriedumu šī tiesa minēto paziņojumu atcēla.
      13     Frankfurtes pie Mainas pilsēta iesniedza apelāciju par šo spriedumu Hessischer Verwaltungsgerichtshof [Hesenes Augstākā administratīvā tiesa]. Šajā instancē tā precizēja, ka GetrStS  paredz to, ka nodokli piemēro nevis preču piegādei, bet gan pakalpojumu sniegšanai. Saskaņā ar Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta
         otro daļu dalībvalstis patur tiesības ieviest tādus nodokļus kā nodoklis dzērieniem.

      14     Šajos apstākļos Hessischer Verwaltungsgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1. Pašvaldības noteikumi, kas uzliek nodokli dzērieniem, definē šāda nodokļa objektu kā “alkoholisko dzērienu izsniegšana
         pret atlīdzību tūlītējam patēriņam” un šo izsniegšanu kā “jebkuru izsniegšanu patēriņam uz vietas”. Vai šāds nodoklis ir uzskatāms
         par “citu netiešo nodokli” akcīzes precēm Direktīvas 92/12 3. panta 1. un 2. punkta izpratnē [..], vai arī par nodokli, kas
         uzlikts pakalpojumu sniegšanai, ieskaitot to pakalpojumu sniegšanu, kas saistīti ar akcīzes precēm, Direktīvas 92/12 3. panta
         3. punkta otrās daļas izpratnē?

      2. Ja atbilde uz pirmajā jautājumā noteiktās alternatīvas otro daļu ir apstiprinoša:
      Vai, uzliekot nodokli to pakalpojumu sniegšanai, kas saistīti ar akcīzes precēm Direktīvas 92/12 3. panta 1. punkta izpratnē,
         Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta otrajā daļā paredzētais nosacījums, proti, “ievērojot šo pašu nosacījumu”, ir jāsaprot
         kā tāds, kas attiecas tikai uz šīs Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmajā daļā noteikto nosacījumu, proti, “tomēr ar nosacījumu,
         ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes”, vai arī tas jāsaprot tā, ka nodoklim
         šādā gadījumā jābūt uzliktam “īpašos nolūkos”, kā tas ir noteikts minētas Direktīvas 3. panta 2. punktā?”

       Par pirmo jautājumu
      15     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tāda veida nodoklis, kādu nosaka GetrStS, ir cits netiešais nodoklis, ko uzliek akcīzes precēm, Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, vai arī tas ir nodoklis,
         ko uzliek pakalpojumu sniegšanai, kas saistīti ar akcīzes precēm, šīs Direktīvas 3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.

      16     Vispirms ir jāatzīmē, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts nosaka stingrus nosacījumus dalībvalstu noteiktajiem netiešajiem
         nodokļiem, kas attiecas uz akcīzes precēm, tādām kā alkoholiskie dzērieni. Šis noteikums nosaka, ka netiešos nodokļus, izņemot
         akcīzes nodokli, var uzlikt “īpašos nolūkos”, tas ir, tādos nolūkos, kas nav saistīti vienīgi ar budžetu (2000. gada 24. februāra
         spriedums lietā C‑434/97 Komisija/Francija, Recueil, I‑1129. lpp., 19. punkts, un 2000. gada 9. marta spriedums lietā C‑437/97EKW un Wein & Co., Recueil, I‑1157. lpp., 31. punkts), un šiem nodokļiem jāatbilst nodokļu piemērošanas noteikumiem, kas attiecas uz akcīzes nodokli
         un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasēšanu un pārraudzību.

      17     Atbilstoši Direktīvas 92/12 3. panta 3. punktam dalībvalstis patur tiesības ieviest vai paturēt spēkā nodokļus, ko uzliek
         precēm, kas nav pakļautas akcīzes nodoklim (pirmā daļa), vai nodokļus, “ja vien tos nevar raksturot kā apgrozījuma nodokļus”,
         ko uzliek “pakalpojumu sniegšan[ai], ieskaitot to[s], kas saistīti ar akcīzes precēm” (otrā daļa).

      18     Attiecībā uz jautājumu, vai GetrStS  noteiktais nodoklis attiecas uz akcīzes precēm Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, vai arī uz pakalpojumu sniegšanu,
         kas saistīta ar šādām precēm, minētā 3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, Frankfurtes pie Mainas pilsēta uzskata, ka sniegtie
         pakalpojumi ir saskaņā ar GetrStS  ar nodokli apliekama darījuma dominējošs elements. Restorāna īpašniekam paša dzēriena izmaksas ir mazāk nozīmīgas, salīdzinot
         ar to pakalpojumu sniegšanas cenu, kas ir vajadzīgi tā pasniegšanai. Tādējādi nodoklis ietilpst Direktīvas 92/12 3. panta
         3. punkta otrās daļas piemērošanas jomā.

      19     Eiropas Kopienu Komisija norāda, ka nolūkā noteikt, vai darījums ir uzskatāms par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu,
         ir jāņem vērā būtiskās darījuma iezīmes. Šajā sakarā tā atsaucas uz 1996. gada 2. maija spriedumu lietā C-231/94Faaborg-Gelting Linien (Recueil, I‑2395. lpp., 12.–14. punkts). Attiecībā uz alkoholisko dzērienu pārdošanu kafejnīcās, tējnīcās un restorānos, to pakalpojumu
         daļa, ko sniedz kafejnīcas vai restorāna īpašnieks, visā komercdarījumā kopumā ir nenozīmīga. Šie pakalpojumi būtībā sastāv
         no dzēriena pasniegšanas klientam atbilstošā traukā un pienācīgā veidā. Atšķirībā no ēdiena pārdošanas, kura cenu būtībā nosaka
         pakalpojumu sniegšanas izmaksas, dzērienu pārdošanas gadījumā noteicošais elements ir preces iepirkuma cena. Komisija uzskata,
         ka ar GetrStS  noteiktais nodoklis tādējādi ir uzskatāms par nodokli pakalpojumu sniegšanai, kas saistīti ar akcīzes precēm, Direktīvas 92/12
         3. panta 2. punkta izpratnē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā EKW & Co).
      20     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina – no GetrStS 2. panta izriet, ka nodokļa piemērošanas pamatā esošo faktu veido alkoholisko dzērienu izsniegšana pret atlīdzību to tūlītējam
         patēriņam uz vietas. Pretēji tam, kā tas bija lietā, kurā pieņēma iepriekš minēto spriedumu – EKW un Wein & Co, kad iesniedzējtiesa lūdza Tiesu interpretēt Direktīvas 92/12 3. panta 2. un 3. punktu sakarā ar nodokli, ko iekasēja par
         “alkoholisko dzērienu piegādi pret atlīdzību” (18. punkts), šoreiz pamata lietā nodokļa piemērošanas pamatā esošais fakts
         skar nevis vienkāršu alkoholisko dzērienu piegādi, bet gan darījumu, kas ietver sevī pakalpojumu sniegšanu.

      21     Nolūkā noteikt, vai ar GetrStS  noteiktais nodoklis attiecas uz akcīzes precēm Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, vai drīzāk uz pakalpojumiem,
         kas saistīti ar šādām precēm, minētā 3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, ir jāņem vērā ar nodokli apliekamā darījuma
         dominējošais elements (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Faaborg-Gelting Linien, 12.–14. punkts).

      22     Tā kā preces pārdošana vienmēr ir saistīta ar minimālu pakalpojumu sniegšanu (tādu kā preču izvietošana plauktos, rēķina izsniegšana
         utt.), tad nolūkā novērtēt, kādu daļu kompleksā darījuma kopumā, kas ietver arī preces piegādi, ieņem pakalpojumu sniegšana,
         var ņemt vērā tikai tādus pakalpojumus, kas ir atšķirīgi no pakalpojumiem, kuri ir nesaraujami saistīti ar preces pārdošanu.

      23     Lai gan GetrStS  noteikto nodokļu piemērošanas pamatā esošo faktu veido tūlītējs patēriņš uz vietas, tas ir, elements, kas attiecas uz tādu
         pakalpojumu sniegšanu, kuri atšķiras no darbībām, kas ir nesaraujami saistītas ar alkoholisko dzērienu patēriņu, tomēr nav
         iespējams vispārīgi apgalvot, ka ar pakalpojumu sniegšanu saistītais elements vienmēr ir dominējošs attiecībā uz visiem šī
         nodokļa piemērošanas jomā ietilpstošiem darījumiem.

      24     Tādēļ ir jānosaka katra ar nodokli apliekamā darījuma dominējošais elements.
      25     No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Volkswirt Weinschänken GmbH pārvalda restorānu, kurā tā pasniedz pagatavotus ēdienus un dzērienus.

      26     Alkoholisko dzērienu piegāde klientiem sabiedriskās ēdināšanas ietvaros ir saistīta ar vairākiem pakalpojumiem, kas atšķiras
         no darbībām, kuras ir nesaraujami saistītas ar šo preču pārdošanu. Šie pakalpojumi ir saistīti ar infrastruktūras, kas sevī
         ietver restorāna zāli ar mēbelēm un piederumiem (garderobe, tualetes utt.), nodošanu klienta rīcībā, padomu un paskaidrojumu
         sniegšanu klientam par pasniegtajiem dzērieniem, dzērienu pasniegšanu atbilstošā traukā, apkalpošanu pie galda un, visbeidzot,
         galda nokopšanu pēc dzēriena un ēdiena lietošanas (skat. šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā Faaborg-Gelting Linien, 13. punkts).

      27     Alkoholisko dzērienu piegādi sabiedriskās ēdināšanas ietvaros raksturo elementu un darbību virkne, kurā pārsvarā ir pakalpojumi
         un kurā preces piegāde pati par sevi ir tikai viens komponents.

      28     Tādēļ tāds nodoklis, ko – kā tas ir tādā gadījumā kā pamata lietā – iekasē par alkoholisko dzērienu piegādi sabiedriskās ēdināšanas
         ietvaros, ir jāuzskata par nodokli, ko uzliek to pakalpojumu sniegšanai, “kas saistīti ar akcīzes precēm”, Direktīvas 92/12
         3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.

      29     Visbeidzot ir jākonstatē, ka šādu nodokli nevar “raksturot kā apgrozījuma nodokli” minētā noteikuma izpratnē gadījumā, ja
         tas tiek piemērots tikai vienai noteiktai preču kategorijai, tas ir, alkoholiskajiem dzērieniem (skat. it īpaši 1988.gada
         3. marta spriedumu lietā 252/86 Bergandi, Recueil, 1343. lpp., 15. un 16. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā EKW un Wein & Co, 22. un 23. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-308/01GIL Insurance  u.c., Recueil, I‑4777. lpp., 33. un 35. punkts).

      30     Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka nodoklis, ko uzliek alkoholisko dzērienu izsniegšanai pret atlīdzību to tūlītējam
         patēriņam uz vietas sabiedriskās ēdināšanas ietvaros, ir jāuzskata par nodokli par to pakalpojumu sniegšanu, kas saistīti
         ar akcīzes precēm, kuru nevar raksturot kā apgrozījuma nodokli Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē.

       Par otro jautājumu
      31     Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai nodoklim, ar ko apliek pakalpojumu sniegšanu Direktīvas 92/12
         3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, ir piemērojams nosacījums, ka tam jābūt uzliktam īpašos nolūkos šī panta 2. punkta
         izpratnē.

      32     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta pirmo daļu dalībvalstis patur tiesības ieviest
         vai paturēt spēkā netiešos nodokļus, ko uzliek precēm, kas nav pakļautas akcīzes nodoklim, bet “tomēr ar nosacījumu, ka šie
         nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes”. Šī paša punkta otrā daļa nosaka, ka, “[i]evērojot
         šo pašu nosacījumu”, dalībvalstis patur arī tiesības uzlikt nodokļus “pakalpojumu sniegšanai, ieskaitot to, kas saistīti ar
         akcīzes precēm, ja vien šos nodokļus nevar raksturot kā apgrozījuma nodokļus”.

      33     Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta otrajā daļā noteiktajām tiesībām ir piemērojams vienīgi nosacījums, kas ir noteikts šī
         panta 1. punktā, tas ir, “ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes”. Tātad minētā
         direktīva neprasa, ka tās 3. panta 3. punkta piemērošanas jomā ietilpstošiem nodokļiem jāatbilst šī paša panta 2. punktā minētajam
         nosacījumam, kas attiecas uz īpašiem nolūkiem.

      34     Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka “šis pats nosacījums”, kas attiecas uz Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta otrās
         daļas piemērošanas jomā ietilpstošiem nodokļiem, ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas tikai uz minētā punktā pirmajā daļā minēto
         nosacījumu, proti, “ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes”.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      35     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      nodoklis, ko uzliek alkoholisko dzērienu izsniegšanai pret atlīdzību to tūlītējam patēriņam uz vietas sabiedriskās ēdināšanas
            ietvaros, ir jāuzskata par nodokli par to pakalpojumu sniegšanu, kas saistīti ar akcīzes precēm, kuru nevar raksturot kā apgrozījuma
            nodokli Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu,
            apriti un uzraudzību 3. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē;
      2)      “šis pats nosacījums”, kas attiecas uz Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta otrās daļas piemērošanas jomā ietilpstošiem nodokļiem,
            ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas tikai uz minētā punktā pirmajā daļā minēto nosacījumu, proti, “ka šie nodokļi tirdzniecībā
            starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes”.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 30.martā. # Coöperatieve Vereniging De Verenigde Bloemenveilingen Aalsmeer BA (VBA) pret Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijproducten (VGB), Florimex BV, Inkoop Service Aalsmeer BV un M. Verhaar BV. # Apelācija - Konkurence. # Lieta C-266/97 P.