title: VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta) 2011. gada 12. jūlijā.#Eiropas Komisija pret Q.#Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Pretapelācija – Psiholoģiska vardarbība – Civildienesta noteikumu 12.a pants – Paziņojums par politiku psiholoģiskas vardarbības jomā Komisijā – Administrācijas pienākums sniegt palīdzību – Civildienesta noteikumu 24. pants – Piemērojamība – Lūgums sniegt palīdzību – Pagaidu pārcelšanas pasākumi – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Atbildība – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Neierobežota kompetence – Īstenošanas nosacījumi – Karjeras attīstības ziņojums – Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību.#Lieta T‑80/09 P.

text:
      VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2011. gada 8. septembrī (*)

      Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Pretapelācija – Psiholoģiska vardarbība – Civildienesta noteikumu 12.a pants – Paziņojums par politiku psiholoģiskas vardarbības jomā Komisijā – Administrācijas pienākums sniegt palīdzību – Civildienesta noteikumu 24. pants – Piemērojamība – Lūgums sniegt palīdzību – Pagaidu pārcelšanas pasākumi – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Atbildība – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Neierobežota kompetence – Īstenošanas nosacījumi – Karjeras attīstības ziņojums – Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību
      Lieta T‑80/09 P
      par apelācijas sūdzību par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 9. decembra spriedumu lietā F‑52/05
         Q/Komisija (Krājums, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.), ar ko tiek lūgts šo spriedumu atcelt,

      Eiropas Komisija, ko pārstāv V. Džoriss [V. Joris], D. Martins [D. Martin] un B. Egersa [B. Eggers], pārstāvji,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otrs lietas dalībnieks –
      Q, bijusī Eiropas Komisijas ierēdne ar dzīvesvietu Domšē [Domsjö] (Zviedrija), ko pārstāv S. Rodrigess [S. Rodrigues] un J. Minači [Y. Minatchy], advokāti,

      prasītāja pirmajā instancē.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente) un A. Ditrihs [A. Dittrich],

      sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 21. janvāra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Apelācijas sūdzībā, kas ir iesniegta atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu I pielikuma 9. pantam, Eiropas Komisija
         lūdz atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 9. decembra spriedumu lietā F‑52/05 Q/Komisija (Krājums, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas
         netieši izteikto lēmumu noraidīt Q 2004. gada 3. maijā saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 24. pantu iesniegto lūgumu sniegt palīdzību (turpmāk
         tekstā attiecīgi – “lūgums sniegt palīdzību” un “Civildienesta noteikumi”), tiktāl, ciktāl tajā bija ietverts atteikums veikt
         pagaidu pārcelšanas pasākumus, un piesprieda tai pārskaitīt Q EUR 15 500 kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas izriet no šā lēmuma prettiesiskuma, kā arī no tā, ka administrācija nav
         izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses.

       Tiesvedības rašanās fakti
      2        Tiesvedības rašanās fakti ir aprakstīti pārsūdzētā sprieduma 18.–101. punktā.

       Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
      3        Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 4. jūlijā, Q cēla prasību, kurā būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt netieši izteikto lēmumu noraidīt viņas lūgumu sniegt palīdzību, otrkārt,
         atcelt viņas karjeras attīstības ziņojumus, kas sagatavoti attiecīgi par laika posmiem no 2003. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim
         un no 2003. gada 1. novembra līdz 31. decembrim (turpmāk tekstā – “KAZ par 2003. gadu”), un, treškārt, piespriest Komisijai
         atlīdzināt viņai zaudējumus. Šī prasība sākotnēji tika reģistrēta Vispārējās tiesas kancelejā ar numuru T‑252/05.

      4        Ar 2005. gada 15. decembra rīkojumu Vispārējā tiesa saskaņā ar Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmuma 2004/752/EK, Euratom,
         ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), 3. panta 3. punktu šo lietu nosūtīja Civildienesta
         tiesai. Prasība tika reģistrēta ar numuru F‑52/05.

      5        Ar pārsūdzēto spriedumu Civildienesta tiesa daļēji apmierināja prasību, atceļot netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt
         palīdzību tiktāl, ciktāl tajā bija ietverts atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, un piespriežot Komisijai samaksāt
         Q zaudējumu atlīdzību EUR 18 000 apmērā. Pārējā daļā tā prasību noraidīja.

       Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
      6        Ar procesuālu rakstu, kas 2009. gada 27. februārī iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā, Komisija cēla šo apelāciju.

      7        2009. gada 9. jūnijā Q iesniedza savu atbildes rakstu, kurā tā tāpat cēla pretapelāciju par pārsūdzēto spriedumu. Turklāt tā iesniedza lūgumu piešķirt
         anonimitāti, kuru sekretārs nekavējoties apmierināja.

      8        Ar vēstuli, kas iesniegta 2009. gada 24. jūnijā, Komisija iesniedza lūgumu atļaut iesniegt īsu replikas rakstu.

      9        Ar 2009. gada 3. jūlija lēmumu apelācijas palātas priekšsēdētājs apmierināja šo pēdējo minēto lūgumu.

      10      2009. gada 24. augustā Komisija iesniedza replikas rakstu, kurā tā atbildēja arī uz pretapelācijas sūdzību saskaņā ar Vispārējās
         tiesas Reglamenta 143. panta 2. punktu.

      11      Ar 2009. gada 24. septembrī iesniegto vēstuli Q iesniedza lūgumu atļaut iesniegt papildu procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzībai.

      12      Ar 2009. gada 6. oktobra lēmumu apelācijas palātas priekšsēdētājs apmierināja šo pēdējo minēto lūgumu.

      13      2009. gada 15. oktobrī Q iesniedza atbildes rakstu uz repliku.

      14      2009. gada 13. novembrī Q iesniedza papildu procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzībai.

      15      2010. gada 5. janvārī Komisija iesniedza atbildes rakstu uz papildu procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzībai. Tajā pašā dienā
         tika slēgts rakstveida process.

      16      2010. gada 11. februārī iesniegtajā vēstulē Q atbilstoši Reglamenta 146. pantam formulēja lūgumu tikt uzklausītai procesa mutvārdu daļā.

      17      Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (apelācijas palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzētajos
         procesa organizatoriskajos pasākumos rakstveidā uzdot lietas dalībniekiem jautājumus, uz kuriem jāatbild tiesas sēdē.

      18      2011. gada 21. janvāra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
         rakstveida un mutvārdu jautājumiem. Atbildes uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem tika iekļautas tiesas sēdes protokolā.

      19      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā tika pieņemts prasības pirmajā instancē otrais pamats, kas attiecas uz netieši
         izteiktā lēmuma atteikties veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus prettiesiskumu, kā arī apmierināti šīs prasības prasījumi atlīdzināt
         zaudējumus minētā prettiesiskuma dēļ un tādēļ, ka administrācija neesot izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses;

      –        noraidīt pretapelāciju;
      –        noraidīt prasību pirmajā instancē vai pakārtoti – nosūtīt lietu Civildienesta tiesai;
      –        par tiesāšanās izdevumiem Civildienesta tiesā, kā arī galvenajā apelācijā lemt atbilstoši attiecīgajām tiesību normām vai
         pakārtoti – atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem Civildienesta tiesā, kā arī galvenajā apelācijā;

      –        piespriest Q atlīdzināt pretapelācijas tiesāšanās izdevumus.

      20      Q prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt galveno apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai katrā ziņā kā nepamatotu;
      –        atzīt pretapelāciju par pieņemamu;
      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
      –        apmierināt viņas pirmās instances prasījumus atcelt tiesību aktu un atlīdzināt zaudējumus;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
       Par galveno apelācijas sūdzību
      21      Galvenajā apelācijas sūdzībā, kas iesniegta atbilstoši Tiesas Statūtu I pielikuma 9. pantam, tiek lūgts atcelt pārsūdzēto
         spriedumu tiktāl, ciktāl tajā atcelts netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību tiktāl, ciktāl tajā ir ietverts
         atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, un piespriests Komisijai pārskaitīt Q atlīdzību EUR 15 500 apmērā par morālo kaitējumu šā lēmuma prettiesiskuma dēļ, kā arī tādēļ, ka administrācija neesot izpildījusi
         savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses.

       Par pieņemamību
      22      Q apgalvo, ka galvenā apelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo tās pamatojumam izvirzītajos divos pamatos Komisija lūdz apelāciju
         tiesai no jauna spriest par faktiem, ko galīgi bija izvērtējusi pirmās instances tiesa. Pirmkārt, neesot pieņemams galvenajā
         apelācijā izvirzītajā pirmajā pamatā izteiktais Komisijas lūgums apelāciju tiesai pārbaudīt vērtējumus, ar kuriem Civildienesta
         tiesa uzskatīja, ka bija jāatlīdzina Q morālais kaitējums, kurš, viņasprāt, radās tādēļ, ka Komisija nebija izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses,
         uz ko norādot noteikta rīcība, kas minēta lūgumā sniegt palīdzību. Otrkārt, neesot pieņemams tas, ka galvenajā apelācijā izvirzītajā
         otrajā pamatā Komisija apelāciju tiesā, ņemot vērā lietas materiālu informāciju, netieši apstrīdējusi vērtējumus, saskaņā
         ar kuriem pirmās instances tiesa uzskatīja, ka attiecīgās lietas apstākļos Komisijas netieši izteiktais atteikums veikt pagaidu
         pārcelšanas pasākumus bija tāds, kas var izraisīt Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

      23      Komisija lūdz noraidīt Q izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

      24      Atbilstoši EKL 225. pantam un Tiesas Statūtu I pielikuma 11. panta 1. punktam apelācijas sūdzībai, kas iesniegta Vispārējai
         tiesai, ir jāattiecas tikai uz tiesību jautājumiem un to var pamatot ar to, ka Civildienesta tiesa nav bijusi kompetenta,
         tajā pieļauti procedūras minētajā tiesā pārkāpumi, kas apdraud attiecīgā lietas dalībnieka intereses, vai ka Civildienesta
         tiesa pārkāpusi Kopienu tiesības. Turklāt Reglamenta 138. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā ir paredzēts, ka apelācijas
         sūdzībā jānorāda izvirzītie tiesību pamati un argumenti.

      25      No iepriekš minētajām tiesību normām izriet, ka apelācijas sūdzību var pamatot tikai ar pamatiem, kas attiecas uz tiesību
         normu pārkāpšanu, un ir izslēgta jebkāda faktu izvērtēšanas iespēja. Tikai pirmās instances tiesas kompetencē ir, pirmkārt,
         konstatēt faktus, izņemot gadījumu, ja tās konstatējumi, kas izriet no tai iesniegtajiem lietas materiāliem, nav precīzi pēc
         būtības, un, otrkārt, izvērtēt šos faktus. Līdz ar to faktu vērtēšana, izņemot pirmās instances tiesā iesniegto pierādījumu
         sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums, kas ir pakļauts apelāciju tiesas kontrolei (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada
         12. marta spriedumu lietā T‑107/07 P Rossi Ferreras/Komisija, Krājums, I‑B‑1‑5. un II‑B‑1‑31. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

      26      Šajā gadījumā Komisija ar pirmo pamatu, kas iedalāms divās daļās, un ar otro pamatu nelūdz apelāciju tiesai atkārtoti izvērtēt
         faktus, kurus pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi un izvērtējusi.

      27      Pirmā pamata pirmajā daļā tā pārmet Civildienesta tiesai, ka tā pārsūdzētajā spriedumā ir pār kāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās
         atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, kā to ir interpretējusi Tiesa 2000. gada
         4. jūlija spriedumā lietā C‑352/98 P Bergaderm un Goupil/Komisija (Recueil, I‑5291. lpp., 43. un 44. punkts), un Vispārējās tiesas 2008. gada 10. decembra spriedumā lietā T‑57/99 Nardone/Komisija (Krājums, II‑0000. lpp., 162.–164. punkts).

      28      Tādējādi pirmā pamata pirmajā daļā ir izvirzīts tiesību jautājums, un kā tāds tas ir atzīstams par pieņemamu.

      29      Pirmā pamata otrā daļa būtībā ietver trīs galvenos iebildumus.

      30      Pirmais iebildums attiecas uz to, ka pārsūdzētajā spriedumā Civildienesta tiesa esot pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un
         91. pantu, piešķirot Q atlīdzību uz pamata, uz kuru nebija atsauces nedz lūgumā Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta izpratnē, nedz sūdzībā
         Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē, nedz pirmās instances prasības pieteikumā. Tiesas sēdē Komisija precizēja,
         ka tādējādi Civildienesta tiesai tiek pārmests, ka tā ir spriedusi ultra petita, grozot strīda priekšmetu.

      31      Otrais iebildums ir par pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu, jo Civildienesta tiesa neesot norādījusi iemeslus, kādēļ
         tā noteiktus lūgumā sniegt palīdzību minētos faktus kopumā ir juridiski kvalificējusi kā dienesta kļūdu, kas var izraisīt
         Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

      32      Visbeidzot trešais iebildums, kas ir pakārtots otrajam iebildumam, attiecas uz to, ka Civildienesta tiesa esot pieļāvusi kļūdu
         noteiktu lūgumā sniegt palīdzību minēto faktu juridiskajā kvalifikācijā, nospriežot, ka tie kopumā veidoja dienesta kļūdu,
         kas var izraisīt Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

      33      Tādējādi pirmā pamata otrajā daļā ir izvirzīti tiesību jautājumi, kuri kā tādi ir atzīstami par pieņemamiem.

      34      Visbeidzot ar otro pamatu Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
         nosacījumu, kas ir saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, Civildienesta noteikumu 7. un 24. pantu un pienākumu pamatot
         spriedumus, jo pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā tā daļēji apmierināja Q prasījumus atlīdzināt kaitējumu netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību prettiesiskuma dēļ – pēc tam, kad
         pārsūdzētā sprieduma 250., 251. un 254. punktā tā nosprieda, ka ir izpildīts nosacījums par prettiesiskas rīcības pastāvēšanu,
         jo Komisijas netieši izteiktais lēmums atteikties veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus ir prettiesisks, kā konstatēts pārsūdzētā
         sprieduma 209.–214. punktā, kā arī novēlotas administratīvās izmeklēšanas uzsākšanas dēļ.

      35      Tādējādi galvenās apelācijas otrajā pamatā ir izvirzīti tiesību jautājumi, kuri kā tādi ir atzīstami par pieņemamiem.

      36      No iepriekš minētā izriet, ka Q izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret galveno apelāciju un tās pamatojumam izvirzītajiem
         pamatiem vai pamatu daļām.

       Par lietas būtību
      37      No šā sprieduma 27., 29.–32. un 34. punkta izriet, ka galvenās apelācijas pamatojumam Komisija izvirzīja pirmo pamatu, kura
         pirmā daļa attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu,
         pārkāpumu un otrā daļa – uz Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta, pienākuma pamatot spriedumus un Kopienas ārpuslīgumiskās
         atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, pārkāpumu, kā arī otro pamatu, kas attiecas
         uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, Civildienesta
         noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu un pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu.

       Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas
         rīcības pastāvēšanu, pārkāpumu

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      38      Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka ir izpildīts Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
         nosacījums, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, atbilstoši piemērojamai judikatūrai, nekonstatējot, ka pastāv
         pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru indivīdiem tiek piešķirtas tiesības (iepriekš 27. punktā minētie
         spriedumi lietā Bergaderm un Goupil/Komisija, 43. un 44. punkts, un lietā Nardone/Komisija, 162.–164. punkts).

      39      Q lūdz noraidīt pirmā pamata pirmo daļu tiktāl, ciktāl tā ir balstīta uz judikatūru pēc iepriekš 27. punktā minētā sprieduma
         lietā Bergaderm un Goupil/Komisija, kas neesot piemērojama tiesvedībai civildienesta jomā.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      40      Strīds starp ierēdni un iestādi, no kuras tas ir atkarīgs vai bija atkarīgs, kurā tiek prasīts atlīdzināt zaudējumus, ja tas
         rodas nodarbinātības saiknē, kas saista šo personu ar iestādi, ietilpst EKL 236. panta un Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta
         piemērošanas jomā un tostarp saistībā ar tā pieņemamību neietilpst nedz EKL 235. panta un 288. panta otrās daļas, nedz Tiesas
         Statūtu 46. panta piemērošanas jomā (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 26. jūnija rīkojumu lietā T‑114/08 P Marcuccio/Komisija, Krājums, II‑0000. lpp., 12. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Civildienesta noteikumi paši ir autonoms instruments, kura vienīgais mērķis ir reglamentēt tiesiskās attiecības starp iestādēm
         un ierēdņiem, nosakot savstarpējās tiesības un pienākumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 22. februāra spriedumu
         lietā T‑342/04 Adam/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑23. un II‑A‑2‑107. lpp., 34. punkts). Tādējādi Civildienesta noteikumi attiecībās starp iestādēm
         un ierēdņiem izveidoja savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvaru, kuru nedrīkst apdraudēt nedz iestādes, nedz ierēdņi (šajā
         ziņā skat. Tiesas 1988. gada 31. maija spriedumu lietā 167/86 Rousseau/Revīzijas palāta, Recueil, 2705. lpp., 13. punkts, un Vispārējās tiesas 1996. gada 18. aprīļa spriedumu lietā T‑13/95 Kyrpitsis/ESK, Recueil FP, I‑A‑167. un II‑503. lpp., 52. punkts). Šis savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvars galvenokārt ir paredzēts, lai aizsargātu
         uzticības attiecības, kurām ir jāpastāv starp iestādēm un ierēdņiem, lai Eiropas pilsoņiem garantētu iestādēm uzticēto vispārējo
         interešu uzdevumu labu izpildi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2001. gada 6. marta spriedumu lietā C‑274/99 P Connolly/Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 44.–47. punkts).

      42      Turklāt no iedibinātās judikatūras izriet, ka strīdos par attiecībām starp iestādēm un ierēdņiem tiesības uz atlīdzību tiek
         atzītas, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi faktiski pastāv un pastāv
         cēloņsakarība starp rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem (Vispārējās tiesas 1994. gada 9. februāra spriedums lietā T‑82/91
         Latham/Komisija, Recueil FP, I‑A‑15. un II‑61. lpp., 72. punkts; Vispārējās tiesas 2001. gada 24. aprīļa rīkojums lietā T‑172/00 Pierard/Komisija, Recueil FP, I‑A‑91. un II‑429. lpp., 34. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑249/04 Combescot/Komisija, Krājums, I‑A‑2‑181. un II‑A‑2‑1219. lpp., 49. punkts).

      43      Šis risinājums netiek apstrīdēts iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā lietā Bergaderm un Goupil/Komisija, kurā saistībā ar nosacījumu par iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu un dažādu atbildības sistēmu saskaņošanai
         tiek prasīts, lai tiktu konstatēts pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru indivīdiem piešķir tiesības.
         Proti, no iepriekš 27. punktā minētā sprieduma lietā Bergaderm un Goupil/Komisija 39.–43. punkta izriet, ka šī īpašā prasība, kā arī saskaņošanas vajadzība, kas to attaisno, attiecas tikai uz Kopienas
         ārpuslīgumisko atbildību saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu un dalībvalstu atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu.

      44      Turklāt atšķirība starp Kopienas atbildības iestāšanās nosacījumiem par tās esošajiem un bijušajiem ierēdņiem, pārkāpjot Civildienesta
         noteikumus, nodarīto kaitējumu, no vienas puses, un Kopienas atbildības pret trešajām personām iestāšanās nosacījumiem par
         citu Kopienas tiesību normu pārkāpumiem, no otras puses, ņemot vērā tiesību un pienākumu līdzsvaru, ko Civildienesta noteikumi
         ir īpaši radījuši attiecībās starp iestādēm un ierēdņiem, ir attaisnojama, lai Eiropas pilsoņiem garantētu iestādēm uzticēto
         vispārējo interešu uzdevumu labu izpildi.

      45      Lai arī iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā lietā Nardone/Komisija (162.–173. punkts) Kopienu tiesa pētīja, vai apgalvotais prettiesiskums bija pietiekami būtisks tādas tiesību normas
         pārkāpums, ar kuru indivīdiem piešķir tiesības, šāds pētījums nebija obligāts, jo no iedibinātās judikatūras izriet, ka strīdos
         par attiecībām starp iestādēm un ierēdņiem pietiek ar prettiesiskuma konstatēšanu vien, lai uzskatītu, ka ir izpildīts pirmais
         no trim nosacījumiem Kopienas atbildības izraisīšanai par tās esošajiem un bijušajiem ierēdņiem, pārkāpjot Kopienu tiesības
         civildienesta jomā, nodarīto kaitējumu (skat. šā sprieduma 42. punktu).

      46      Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

       Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta, pienākuma pamatot spriedumus un Kopienas
         ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, pārkāpumu

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      47      Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka pārsūdzētajā spriedumā tā ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu,
         pienākumu pamatot spriedumus un Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības
         pastāvēšanu, jo tā Q piešķīra atlīdzību par kaitējumu, kas radies pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošanas dēļ, uz ko norāda noteikta
         lūgumā sniegt palīdzību minētā rīcība.

      48      Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, jo pārsūdzētajā
         spriedumā tā piešķīra Q atlīdzību, pamatojoties uz dienesta kļūdu, kas netika minēta nedz 2004. gada 3. maijā iesniegtajā lūgumā, kas pievienots lūgumam
         sniegt palīdzību (turpmāk tekstā –“lūgums izmaksāt atlīdzību”), nedz 2004. gada 26. novembra sūdzībā, nedz pirmās instances
         prasības pieteikumā.

      49      Otrkārt, Komisija uzskata, ka Civildienesta tiesa nav ievērojusi pienākumu pamatot spriedumus, jo tā neesot izklāstījusi iemeslus,
         kādēļ pārsūdzētā sprieduma 236. un 237. punktā tā noteiktus lūgumā sniegt palīdzību minētos faktus kopumā ir juridiski kvalificējusi
         kā dienesta kļūdu, kas var izraisīt atlīdzības izmaksu saistībā ar tās izskatāmo prasību. Proti, konstatējums, ka [administrācija]
         zināmā mērā “nav ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses”, nevar būt līdzvērtīgs acīmredzamas un būtiskas pienākuma
         ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošanas konstatējumam. Turklāt Civildienesta tiesa esot nonākusi pretrunā, nospriežot, ka
         neviens no lūgumā sniegt palīdzību minētajiem faktiem nav apdraudējis Q personību, cieņu vai fizisko vai psiholoģisko integritāti.

      50      Treškārt, Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu,
         kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, jo attiecīgajā gadījumā tā konstatēja Kopienas atbildības iestāšanos, pamatojoties
         tikai uz pienākuma ievērot ierēdņu intereses neievērošanu.

      51      Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka fakti vai rīcība, ko pārsūdzētā sprieduma 236. punktā Civildienesta tiesa uzskatīja par tādiem,
         kas kopumā norāda uz to, ka administrācija zināmā mērā nav ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, nevarēja
         tikt kvalificēti kā dienesta kļūda, kas var izraisīt Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

      52      Q lūdz noraidīt pirmā pamata otro daļu.

      53      Vispirms Q lūdz noraidīt iebildumu par Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta pārkāpumu tādēļ, ka lūgumā izmaksāt atlīdzību, 2004. gada
         24. novembra sūdzībā, kā arī (tieši izteikti) pirmās instances prasības pieteikumā tā būtībā minēja sava lūguma izmaksāt atlīdzību
         pamatojumam, ka zaudējumi bija saistīti ar kaitējuma nodarīšanu tās veselības stāvoklim un tie radās tādēļ, ka administrācija
         nebija izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses. Saskaņā ar judikatūru apstrīdēšanas pamati Savienības tiesā
         varot tikt izvirzīti, iesniedzot pamatus un argumentus, kuri, lai gan nav minēti sūdzībā, ir cieši ar to saistīti.

      54      Vēl Q lūdz noraidīt iebildumu par pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu. Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 236. punktā
         esot izklāstījusi iemeslus, kādēļ attiecīgajā gadījumā administrācija zināmā mērā nebija ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā
         ierēdņu intereses. To darot, pirmās instances tiesa esot konstatējusi dienesta kļūdas pastāvēšanu, kas var izraisīt Kopienas
         atbildību.

      55      Visbeidzot Q lūdz noraidīt [iebildumu par] Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības
         pastāvēšanu, pārkāpumu. Uz pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošanu ierēdnis var atsaukties neatkarīgi no konkrēta
         Civildienesta noteikuma pārkāpuma visos gadījumos, kuros administrācija spriestu par tā stāvokli, neņemot vērā viņa tiesības
         un intereses.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      56      Atbilstoši EKL 236. pantam, ko skata kopā ar Tiesas Statūtu 1. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu, Civildienesta
         tiesas kompetencē ir pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Kopienām un kādu no darbiniekiem, kuri minēti Civildienesta
         noteikumos, un kas attiecas uz akta, kas ir nelabvēlīgs šai personai, likumību.

      57      Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otro teikumu ar finansēm saistītajos strīdos Civildienesta tiesai ir
         neierobežota kompetence. Neierobežotā kompetence piešķir Civildienesta tiesai uzdevumu sniegt izskatāmajiem strīdiem pilnīgu
         risinājumu (Tiesas 2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑135/06 P Weißenfels/Parlaments, Krājums, I‑12041. lpp., 67. punkts, un 2009. gada 17. decembra spriedums lietā C‑197/09 RX‑II M/EMEA, pārskatīšana, Krājums, I‑12033. lpp., 56. punkts). Tās mērķis tostarp ir tai ļaut nodrošināt praktisko efektivitāti spriedumiem,
         kurus tā pasludina civildienesta lietās, tā, lai tā varētu pēc savas ierosmes piešķirt atlīdzību Civildienesta noteikumos
         minētajai personai, ja tā uzskata, ka prettiesiska nelabvēlīga akta atcelšana nav pietiekama, lai šī persona īstenotu savas
         tiesības vai efektīvi aizsargātu savas intereses, vai ka šā akta atcelšana ir pārmērīgs sods par pieļauto nelikumību un ka
         atlīdzības piešķiršana ieinteresētajai personai ir kompensācijas veids, kas vislabāk atbilst vienlaikus tās interesēm un dienesta
         vajadzībām (šajā ziņā skat. Tiesas 1980. gada 5. jūnija spriedumu lietā 24/79 Oberthür/Komisija, Recueil, 1743. lpp., 13. un 14. punkts, un 2010. gada 20. maija spriedumu lietā C‑583/08 P Gogos/Komisija, Krājums, I‑4469. lpp., 50. punkts; Vispārējās tiesas 2004. gada 31. marta spriedums lietā T‑10/02 Girardot/Komisija, Recueil FP, I‑A‑109. un II‑483. lpp., 86., 87. un 89. punkts un tajos minētā judikatūra). Šādā gadījumā Civildienesta tiesai, ņemot
         vērā visus lietas apstākļus, ir jāizvērtē zaudējumi, ko ieinteresētā persona ir cietusi ex aequo et bono (iepriekš minētie spriedumi lietā Oberthür/Komisija, 14. punkts, un lietā Gogos/Komisija, 44. punkts).

      58      Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta pirmais teikums reglamentē otro tā, ka šī
         tiesību norma piešķir tiesai neierobežotu kompetenci tikai gadījumā, ja pastāv strīds par nelabvēlīga akta Civildienesta noteikumu
         90. panta 2. punkta izpratnē likumību (skat. Vispārējās tiesas 1994. gada 1. decembra spriedumus lietās T‑54/92 Schneider/Komisija, Recueil FP, I‑A‑281. un II‑887. lpp., 49. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā T‑79/92 Ditterich/Komisija, Recueil FP, I‑A‑289. un II‑907. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

      59      Turklāt saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktu prasība var tikt celta Civildienesta tiesā tikai tad, ja iecēlējinstitūcija
         [..] iepriekš izskatīja sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē tajā noteiktajā termiņā un ja par šo
         sūdzību tika pieņemts tieši vai netieši izteikts noraidošs lēmums. Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā ir paredzēts,
         ka iecēlējinstitūcija var izskatīt sūdzību par personai, kas minēta Civildienesta noteikumos, nelabvēlīgu aktu, vai nu ja
         iecēlējinstitūcija ir pieņēmusi lēmumu, vai arī ja tā ir atturējusies veikt Civildienesta noteikumos paredzētos pasākumus.
         Nelabvēlīgs akts tostarp var būt lūguma, ko attiecīgā persona iepriekš iesniegusi iecēlējinstitūcijai saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu 90. panta 1. punktu, netieši vai tieši izteikta noraidīšana.

      60      Ja Civildienesta noteikumos minētā persona vēlas apstrīdēt tai nelabvēlīga akta tiesiskumu, tā var tieši iesniegt sūdzību
         iecēlējinstitūcijai un tad – ja šī sūdzība tiek noraidīta – celt prasību Civildienesta tiesā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
         pēc sūdzības par nelabvēlīgu aktu noraidīšanas Civildienesta noteikumos minētā persona var celt prasību, kurā tā lūdz atcelt
         nelabvēlīgo aktu, pārskaitīt atlīdzību vai abus (skat. iepriekš 58. punktā minētos spriedumus lietā Schneider/Komisija, 52. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā Ditterich/Komisija, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

      61      Turpretī, ja prettiesiskums, ko apgalvo Civildienesta noteikumos minētā persona, nav nelabvēlīgs akts Civildienesta noteikumu
         izpratnē, bet ir administrācijas pieļauta dienesta kļūda, minētā persona var uzsākt procesu, tikai iesniedzot lūgumu iecēlējinstitūcijai
         saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, kura iespējamā noraidīšana būtu tai nelabvēlīgs lēmums, par kuru tā
         varētu iesniegt sūdzību un tad – vajadzības gadījumā – celt prasību (skat. iepriekš 58. punktā minētos spriedumus lietā Schneider/Komisija, 53. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā Ditterich/Komisija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

      62      Līdz ar to, ja Civildienesta noteikumos minētā persona lūdz izmaksāt atlīdzību pēc tam, kad tai, viņasprāt, nodarīts kaitējums
         bez nelabvēlīga akta, tai principā ir jāveic divu etapu pirmstiesas procedūra, proti, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta
         1. un 2. punktu jāiesniedz lūgums un tad sūdzība par lēmumu, ar kuru noraidīts tās lūgums izmaksāt atlīdzību.

      63      Tādējādi no Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta izriet, ka Civildienesta tiesa, kurā vēršas Civildienesta noteikumos
         minētā persona, ceļot prasību par tai nelabvēlīga akta likumību, saskaņā ar neierobežoto kompetenci, ko tai piešķir Civildienesta
         noteikumu 91. panta 1. punkta otrais teikums, pat pēc savas ierosmes var piešķirt šai personai atlīdzību tikai tad, ja ar
         minēto atlīdzību paredzēts kompensēt kaitējumu, ko tā cietusi nelabvēlīga akta, par ko ir prasība, prettiesiskuma dēļ vai
         vismaz kaitējumu nelikumības dēļ, kas ir cieši saistīta ar šo pašu aktu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2006. gada
         14. decembra rīkojumu lietā C‑12/05 P Meister/ITSB, Krājumā nav publicēts, 112.–116. punkts, un iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā Gogos/Komisija, 49.–53. punkts).

      64      Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 232.–242. punkta izriet, ka saskaņā ar “prasījumiem atlīdzināt kaitējumu, ko radījusi iespējamā
         psiholoģiskā vardarbība”, Civildienesta tiesa piešķīra Q EUR 500 kā “morālā kaitējuma” atlīdzību, ko tā ir cietusi Komisijas, kura esot “veicinājusi [Q] izolēšanu savā vienībā”, pieļautās dienesta kļūdas dēļ. Šajā ziņā norādītā dienesta kļūda ir tā, ka “Komisija nav ievērojusi
         savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses” vai, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 236. punktā, “Komisija zināmā mērā nav ievērojusi
         savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses”, uz ko norāda “noteiktu faktu kopums, uz kuriem [Q] atsaucas sava lūguma izmaksāt atlīdzību pamatojumam [..]”. Šī neievērošana ir izskaidrota pārsūdzētā sprieduma 156.–160.,
         164., 171. un 180. punktā, un to veido tas, ka Komisija, pirmkārt, attiecībā uz Q stažēšanās pagarināšanu iepriekš viņai neko nebija pārmetusi un liedza iespēju tikt uzklausītai – pašai un personām, kuras
         tā vēlētos, – Ziņojumu komitejā, otrkārt, ir piešķīrusi Q izolētus birojus līdz 2004. gada vasarai, treškārt, neuzdeva Q nevienu uzdevumu laikā no 2003. gada janvāra līdz jūnijam un, ceturtkārt, novēloti atbildēja uz Q ikgadējā atvaļinājuma pieprasījumu par laikposmu no 2004. gada 19. jūlija līdz 27. augustam un, visbeidzot, atskaitīja šīs
         dienas no ikgadējā atvaļinājuma atlikuma, lai arī 2004. gada 5. jūlijā Q iesniedza ārsta zīmi par laikposmu no 2004. gada 17. jūlija līdz 27. augustam, ko administrācija nebija apstrīdējusi.

      65      No Civildienesta tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 112., 115. un 232. punktā, kurus Komisija šajā apelācijā nav apstrīdējusi,
         izriet, ka savā lūgumā izmaksāt atlīdzību Q lūdza atlīdzināt materiālo kaitējumu, ko veido būtiska viņas veselības stāvokļa ietekmēšana, par ko liecina daudzas ārsta
         zīmes un medicīniskie atzinumi, un nespēja normāli veikt savas funkcijas savā vienībā psiholoģiskās vardarbības dēļ Civildienesta
         noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, kas minēta viņas lūgumā sniegt palīdzību, un ka, tā kā Komisija neatbildēja uz minēto
         lūgumu četru mēnešu laikā, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu atbildes neesamība bija radījusi lēmumu
         par tā noraidīšanu. Turklāt no iepriekš minētajiem Civildienesta tiesas konstatējumiem, kā arī konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma
         117. punktā izriet, ka prasība pirmajā instancē būtībā bija vērsta uz to, lai tiktu atcelts netieši izteiktais lēmums noraidīt
         lūgumus sniegt palīdzību un izmaksāt atlīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu un šīs atcelšanas rezultātā tiktu
         piespriests Komisijai pārskaitīt Q atlīdzību, kas lūgta, lai kompensētu “kaitējumu apgalvotās psiholoģiskās vardarbības dēļ”.

      66      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu 24. panta pirmajā daļā paredzētais pienākums sniegt palīdzību ir paredzēts,
         lai iestāde aizstāvētu ierēdņus pret trešo personu, nevis pret pašas iestādes izdotiem aktiem, kuru kontroli regulē citas
         Civildienesta noteikumu normas (šajā ziņā skat. Tiesas 1981. gada 17. decembra spriedumu lietā 178/80 Bellardi‑Ricci u.c./Komisija, Recueil, 3187. lpp., 23. punkts, un 1982. gada 25. marta spriedumu lietā 98/81 Munk/Komisija, Recueil, 1155. lpp., 21. punkts). Lai arī Civildienesta noteikumu 24. panta pirmā daļa vispirms jau ir izstrādāta, lai aizsargātu
         ierēdņus pret trešo personu uzbrukumiem un slikto izturēšanos, tā tāpat paredz administrācijas pienākumu sniegt palīdzību
         gadījumā, ja šajā tiesību normā minēto faktu autors ir cits ierēdnis (šajā ziņā skat. Tiesas 1979. gada 14. jūnija spriedumu
         lietā 18/78 V./Komisija, Recueil, 2093. lpp., 15. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 9. marta spriedumu lietā T‑254/02 L/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑63. un II‑277. lpp., 85. punkts un tajā minētā judikatūra).

      67      Civildienesta noteikumu 24. panta otrās daļas mērķis ir to zaudējumu atlīdzība, kas ierēdnim nodarīti kādas trešās personas
         vai citu ierēdņu, kas minēti šā paša panta pirmajā daļā, rīcības dēļ, ja vien viņš nav varējis iegūt atlīdzību no tās autoriem
         (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 5. oktobra rīkojumu lietā C‑365/05 P Schmidt‑Brown/Komisija, Krājumā nav publicēts, 78. punkts). Prasības par zaudējumu atlīdzību, ko ierēdnis cēlis saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu 24. panta otro daļu, pieņemamība tātad ir pakārtota valsts pārsūdzības līdzekļu izsmelšanas nosacījumam, ja tie
         efektīvi nodrošina ieinteresēto personu aizsardzību un to rezultātā var tikt izmaksāta atlīdzība par apgalvotajiem zaudējumiem
         (skat. iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā L/Komisija, 148. punkts un tajā minētā judikatūra).

      68      Ar Civildienesta noteikumu 24. panta otro daļu ieviestā īpašā atbildības sistēma ir balstīta uz administrācijas pienākumu
         aizsargāt savu ierēdņu un darbinieku veselību un drošību no trešo personu vai citu ierēdņu uzbrukumiem vai sliktu izturēšanos,
         no kuriem tie var ciest, pildot savas funkcijas, tostarp psiholoģiskās vardarbības formā Civildienesta noteikumu 12.a panta
         3. punkta izpratnē. Runa ir par atbildības sistēmu bez vainas, kas ir nošķirama no kopējo tiesību Kopienas atbildības sistēmas
         civildienesta jomā, kura minēta pārsūdzētā sprieduma 234. punktā un šā sprieduma 42. punktā un atbilstoši kurai ierēdnim,
         kurš mēģina saņemt atlīdzību no Kopienas, ir jāpierāda, ka viņš ir cietis kaitējumu iestādes kļūdainas rīcības dēļ (šajā ziņā
         skat. Vispārējās tiesas 1993. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑59/92 Caronna/Komisija, Recueil, II‑1129. lpp., 25. un 68. punkts, un iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā L/Komisija, 143.–146. un 147.–153. punkts). Turklāt šī īpašā atbildības bez vainas sistēma ir jānošķir no ierēdņu atlīdzības
         sistēmas saistībā ar, pildot savas funkcijas, iegūtajām slimībām vai nelaimes gadījumiem, kuros tie bija upuri, vai par šādu
         slimību pasliktināšanos saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu un vispārējo tiesisko regulējumu par ierēdņu nelaimes
         gadījumu un arodslimību risku segšanu, kas pieņemts, pamatojoties uz šo pantu. Proti, ja tiesiskajā regulējumā par ierēdņu
         nelaimes gadījumu un arodslimību risku segšanu nav nevienas attiecīgas tieši izteiktas tiesību normas, nevar uzskatīt, ka
         tas izslēdz ierēdņa un viņa pilnvaroto personu tiesības pieprasīt papildu atlīdzību, ja iestādei vai nu saskaņā ar vispārējām
         tiesībām ir jāizmaksā atlīdzība gadījumā, ja tā tiek atzīta par atbildīgu par attiecīgā ierēdņa nelaimes gadījumu vai slimību,
         vai nu pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 24. panta [otro daļu], gadījumā, ja šis nelaimes gadījums vai slimība rodas
         trešo personu vai citu ierēdņu uzbrukumu dēļ saistībā ar to, ka minētais ierēdnis veic savas funkcijas Kopienu dienestā, un
         ja Civildienesta noteikumu sistēmas pabalsti nav pietiekami, lai nodrošinātu pilnīgu nodarītā kaitējuma atlīdzību (šajā ziņā
         skat. Tiesas 1986. gada 8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 169/83 un 136/84 Leussink/Komisija, Recueil, 2801. lpp., 11. un 12. punkts).

      69      No pašas Civildienesta tiesas konstatējumiem pārsūdzētajā spriedumā, kas atgādināti šā sprieduma 64. un 65. punktā, izriet,
         ka lūgums izmaksāt atlīdzību ir balstīts tikai uz materiālā kaitējuma atlīdzību, kuru Q apalvo, ka ir cietusi psiholoģiskas vardarbības, kas norādīta lūgumā sniegt palīdzību un ko īstenojuši vairāki Komisijas ģenerāldirekcijas
         (ĢD) “Personāls un administrācija” priekšnieki, dēļ, proti tādu aktu dēļ, kas ir personiski piedēvējami citiem ierēdņiem,
         nevis Komisijas dienesta kļūdas dēļ, kuras kontroli saskaņā ar šā sprieduma 42. un 66. punktā minēto judikatūru reglamentē
         citas Civildienesta noteikumu normas.

      70      Līdz ar to prasībai pirmajā instancē saistībā ar prasījumiem atlīdzināt kaitējumu, ko Q esot cietusi, nebija cita priekšmeta kā vien tas, kas izklāstīts lūgumā izmaksāt atlīdzību, kurš iesniegts saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu 24. panta otro daļu un kurā turklāt lūgts šī minētā lūguma noraidīšanas rezultātā piespriest Komisijai viņai samaksāt
         atlīdzību EUR 100 000 apmērā par kaitējumu šā lēmuma prettiesiskuma dēļ. Turpretī šie paši konstatējumi neļauj secināt, ka
         savā lūgumā izmaksāt atlīdzību Q būtu lūgusi atlīdzību par morālo kaitējumu, kas nodarīts Komisijas dienesta kļūdas dēļ, ko veido tas, ka Komisija nav ievērojusi
         savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, par ko liecina noteikti lūgumā sniegt palīdzību norādītie fakti.

      71      Turklāt nevar uzskatīt, ka dienesta kļūda, par ko šajā gadījumā vainota Komisija un kas aprakstīta šā sprieduma 64. punktā,
         ir cieši saistīta ar netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu izmaksāt atlīdzību, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta
         otro daļu ir vērsts uz to, lai atlīdzinātu materiālo kaitējumu, ko Q esot cietusi lūgumā sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās vardarbības dēļ. Proti, lai arī fakti lūgumā sniegt palīdzību ir
         minēti kā psiholoģiskā vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, ir jāuzskata par to autoriem, proti,
         Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” priekšniekiem, kas minēti vārdā, piedēvējamiem aktiem, tā tas nav netieši izteikta
         lēmuma noraidīt lūgumus sniegt palīdzību un izmaksāt atlīdzību gadījumā, kas ir Komisijai piedēvējams akts. Katrā ziņā akti,
         kurus Civildienesta tiesa ir ņēmusi vērā, lai konstatētu Komisijas dienesta kļūdu (skat. šā sprieduma 64. punktu), ir veikti
         pirms dienas, kad radās netieši izteikts lēmums noraidīt lūgumus sniegt palīdzību un izmaksāt atlīdzību, proti, 2004. gada
         3. septembra. Minētā kļūda, kas tātad pastāvējusi pirms netieši izteiktā noraidošā lēmuma, nevar tikt uzskatīta par cieši
         saistītu ar minēto lēmumu šā sprieduma 63. punktā minētās judikatūras izpratnē.

      72      Tādējādi, lai arī Civildienesta tiesā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu likumīgi tika celta prasība, kas
         attiecās uz netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu izmaksāt atlīdzību tiesiskumu, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 24. panta
         otrās daļas noteikumus, tā nevarēja, nepārkāpjot šos pašus pantus, spriest par to, vai noteikti fakti, kas minēti lūgumā sniegt
         palīdzību, kopumā varēja tikt kvalificēti kā Komisijas dienesta kļūda, kuras dēļ Q tika nodarīts morāls kaitējums, kas bija jāatlīdzina.

      73      Tātad Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu un spriedusi ultra petita, grozot strīda priekšmetu, piespriežot Komisijai – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 242. punkta un rezolutīvās daļas 2) punkta
         – atlīdzināt morālo kaitējumu, kas radies dienesta kļūdas dēļ, tai veicinot Q izolēšanu savā nodaļā, ko veido tas, ka Komisija nav ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, uz ko norādot
         noteikta lūgumā sniegt palīdzību minētā rīcība.

      74      Līdz ar to, pat nepastāvot vajadzībai izvērtēt citus iebildumus vai argumentus, kas izvirzīti pirmā pamata otrās daļas pamatojumam,
         šis pamats ir jāapstiprina un jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkts tiktāl, ciktāl tajā piespriests Komisijai
         pārskaitīt Q atlīdzību EUR 500 apmērā.

       Par otro pamatu, kas attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kurš saistīts ar prettiesiskas
            rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu, kā arī pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      75      Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts
         ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. pantu, kā arī nav ievērojusi pienākumu pamatot
         spriedumus, jo pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā tā daļēji apmierināja Q prasījumus atlīdzināt kaitējumu netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību prettiesiskuma dēļ pēc tam, kad pārsūdzētā
         sprieduma 250., 251. un 254. punktā tā nosprieda, ka attiecīgajā gadījumā ir izpildīts nosacījums par prettiesiskas rīcības
         pastāvēšanu netieši izteiktā lēmuma atteikties veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus prettiesiskuma, kas konstatēts pārsūdzētā
         sprieduma 209.–212. punktā, kā arī novēlotas administratīvas izmeklēšanas uzsākšanas dēļ.

      76      Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu,
         kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. pantu, kā arī nav ievērojusi pienākumu
         pamatot spriedumus pārsūdzētā sprieduma 209.–212., 250., 251. un 254. punktā, jo, iepriekš nekonstatējot acīmredzamu un būtisku
         attiecīgajā gadījumā saskaņā ar judikatūru (iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā Bergaderm un Goupil/Komisija) Komisijas rīcības brīvībai piemērojamo robežu pārkāpumu, tā nosprieda, ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība iestājās
         tiktāl, ciktāl tā bija atteikusies veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus. Saistībā ar ierēdņa, kurš, iespējams, ir psiholoģiskas
         vardarbības upuris, pagaidu pārcelšanas pasākumu atbilstoši Civildienesta noteikumu 7. pantam iestādēm ir liela rīcības brīvība,
         kas atzīta judikatūrā (Vispārējās tiesas 2000. gada 5. decembra spriedums lietā T‑136/98 Campogrande/Komisija, Recueil FP, I‑A‑267. un II‑1225. lpp., 42. punkts) un 2003. gada 22. oktobra Paziņojumā par politiku psiholoģiskas vardarbības jomā
         Komisijā (C(2003) 3644) (turpmāk tekstā – “Paziņojums par psiholoģisko vardarbību”). Tādējādi neesot pastāvējis nekāds vispārējs
         un absolūts pienākums administrācijai pie mazākām aizdomām par psiholoģisku vardarbību automātiski veikt preventīvu pasākumu,
         piemēram, iecelšanu vai pārcelšanu citā amatā. Katrā ziņā šāda automātiska iecelšana vai pārcelšana citā amatā būtu pretrunā
         Civildienesta noteikumu 7. pantam, saskaņā ar kuru jebkurai iecelšanai amatā ir jānotiek dienesta interesēs.

      77      Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 250., 251. un 254. punkts tāpat nav pamatoti, jo Civildienesta tiesa nav atbilstoši
         judikatūrai pētījusi, vai attiecīgajā gadījumā Komisija acīmredzami un būtiski nebija ievērojusi savas rīcības brīvības robežas
         (iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā Bergaderm un Goupil/Komisija, 43. un 44. punkts).

      78      Katrā ziņā Komisija uzskata, ka, ņemot vērā lūgumā sniegt palīdzību minēto rīcību, Q prombūtni medicīnisku vai citu iemeslu dēļ lielākajā 2004. gada daļā, risināmo problēmu hronisko un nepunktuālo raksturu,
         Q atteikumu pieņemt noteiktus iecelšanas citā amatā piedāvājumus un sarunas ar Q, lai viņai atrastu pienācīgu amatu kādā no ĢD pēc viņas izvēles, lēmums neiecelt Q citā amatā piespiedu kārtā, bet to iesaistīt konstruktīva risinājuma meklēšanā bija piemērots, gan lai veicinātu viņas karjeras
         attīstību, gan dienesta interesēm. Kopš savas stažēšanās Q jau esot tikusi “pārcelta” vairākas reizes pēc viņas pieprasījuma, un administrācija šajā gadījumā esot rīkojusies ātri, viņai
         piedāvājot to iecelt citā amatā kādā no ĢD pēc viņas izvēles.

      79      Otrkārt, Komisija būtībā apgalvo, ka Civildienesta tiesa tāpat ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
         nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, pārsūdzētā sprieduma 251. punktā nospriežot, ka administrācija,
         novēloti uzsākot administratīvo izmeklēšanu par lūgumā sniegt palīdzību minēto rīcību, rīkojās prettiesiski. Pirmkārt, Civildienesta
         tiesa neesot ņēmusi vērā tiešo saikni starp prasījumu atcelt tiesību aktu likteni un prasījumu par zaudējumu atlīdzību likteni.
         Tā kā pārsūdzētā sprieduma 200. punktā Civildienesta tiesa kā nepieņemamus bija noraidījusi prasījumus atcelt netieši izteikto
         lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību tiktāl, ciktāl tas ietvēra atteikumu uzsākt administratīvo izmeklēšanu, tai kā nepieņemami
         tāpat esot bijuši jānoraida prasījumi par zaudējumu atlīdzību, kas ar tiem bija cieši saistīti. Otrkārt, judikatūrā esot pieļauts
         zināms kavējums administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā, ja šis termiņš ir attaisnots, ņemot vērā attiecīgā gadījuma apstākļus
         (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Campogrande/Komisija, 54. punkts). Šajā gadījumā apmēram četru mēnešu kavējums esot bijis attaisnots tādēļ, ka minētā izmeklēšana bija
         jāuztic Izmeklēšanas un disciplīnas biroja (turpmāk tekstā – “IDOC”), struktūras, ko vada ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektors, neatkarīgam padomdevējam revidentam.

      80      Q lūdz, pirmkārt, noraidīt iebildumus par Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas
         rīcības esamību, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu, kā arī pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu. Judikatūra
         lietā Bergaderm un Goupil/Komisija (iepriekš minēta šā sprieduma 27. punktā) nav piemērojama civildienesta strīdos. Ar Paziņojumu par psiholoģisko
         vardarbību Komisija apņēmās “aizliegt represijas pret personāla locekli, kurš sūdzas par vardarbību”, un šajā saistībā, “[ņemot]
         vērā īpašās situācijas”, veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, “kuru mērķis ir nošķirt attiecīgās puses” un “ļaut iespējamam
         cietušajam pārkārtot savu dzīvi, palīdzot viņam atbrīvoties no problēmas”. Šajā gadījumā Komisijai esot bijis jāņem vērā ne
         tikai lūgumā sniegt palīdzību minētās rīcības ilgstošais un atkārtotais raksturs, bet arī vairāku mediķu un ekspertu slēdzieni,
         kuri visi esot rekomendējuši viņu pārcelt no ĢD “Personāls un administrācija”. Turklāt iespējamā psiholoģiskās vardarbības
         upura pagaidu pārcelšanas pasākumi varēja tikt uzskatīti par iecelšanu amatā, kas atzīta par dienesta interesēs esošu, Civildienesta
         noteikumu 7. panta izpratnē. Komisijas 2006. gada 26. aprīļa Lēmums C(2006) 1264/3 par politiku personas cieņas aizsardzības
         un cīņas pret psiholoģisko un seksuālo vardarbību Komisijā, ar ko tika atcelts un aizstāts Paziņojums par psiholoģisko vardarbību,
         apstiprinot, ka “pārcelšanas pasākumi [..] ieņem pārcelšanas amatā dienesta interesēs formu”. Ņemot vērā kritērijus, kas noteikti
         iepriekš 76. punktā minētajā spriedumā lietā Campogrande/Komisija, Civildienesta tiesa pārsūdzētajā spriedumā neesot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Komisija,
         neiejaukdamās ar visu vajadzīgo sparu un nereaģējot uz lūgumu sniegt palīdzību ar attiecīgā gadījuma apstākļos vajadzīgo ātrumu
         un rūpību, bija pieļāvusi dienesta kļūdu.

      81      Otrkārt, Q lūdz noraidīt iebildumu par kļūdām tiesību piemērošanā, kas esot pieļautas Civildienesta tiesas vērtējumā, saskaņā ar kuru
         Komisijai varētu pārmest novēlotu administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu attiecībā uz lūgumā sniegt palīdzību minēto rīcību.
         Iepriekš 76. punktā minētā sprieduma lietā Campogrande/Komisija 54. punkts neļaujot Komisijai uzskatīt, ka zināms kavējums administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā varētu būt attaisnots.
         Šajā spriedumā drīzāk tiek uzsvērtas gādības, ātruma un rūpības prasības, kas ir raksturīgas palīdzības sniegšanas pienākumam
         atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. pantam.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      82      Pirmkārt, ir jāizvērtē Komisijas iebildumi par Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar
         prettiesiskas rīcības esamību, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu tādēļ, ka Civildienesta tiesa nosprieda,
         ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība iestājās tiktāl, ciktāl ar netieši izteiktu lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību iecēlējinstitūcija
         bija atteikusies veikt pārcelšanas pasākumus, lai arī, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 209. punktā, “[Q] lūgumā sniegt palīdzību norādīto faktu svarīgums un nozīmība atklāj [..] “aizdomas par psiholoģisku vardarbību” [..] paziņojuma
         par psiholoģisku vardarbību nozīmē”.

      83      Vispirms ir jāuzsver, ka Civildienesta noteikumu 24. pants, kas uzliek Kopienām pienākumu sniegt palīdzību ierēdņiem, atrodas
         II nodaļā par “ierēdņa tiesībām un pienākumiem”. Līdz ar to, katrā situācijā izpildot vajadzīgos faktiskos nosacījumus, šis
         pienākums sniegt palīdzību atbilst attiecīgā ierēdņa Civildienesta noteikumos paredzētajām tiesībām (iepriekš 68. punktā minētais
         spriedums lietā Caronna/Komisija, 58. punkts).

      84      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. panta pirmajā daļā paredzētajam pienākumam sniegt palīdzību,
         ja pastāv kāds starpgadījums, kas nav saderīgs ar kārtību un objektivitāti dienestā, administrācijai ir jāiejaucas ar visu
         nepieciešamo sparu un ātri un ar apstākļiem atbilstošu gādību attiecīgi jāreaģē, lai konstatētu faktus un lai, zinot lietas
         apstākļus, atbilstoši rīkotos. Šim nolūkam pietiek, ka ierēdnis, kurš lūdz aizsardzību no savas iestādes, iesniedz sākotnējos
         pierādījumus par uzbrukumu, kuru upuris viņš esot, patiesumu. Ja ir šāda informācija, attiecīgajai iestādei ir jāveic atbilstoši
         pasākumi, tostarp veicot administratīvu izmeklēšanu, lai, sadarbojoties ar sūdzības autoru, konstatētu sūdzības pamatā esošos
         faktus (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 26. janvāra spriedumu lietā 224/87 Koutchoumoff/Komisija, Recueil, 99. lpp., 15. un 16. punkts, un iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā L/Komisija, 84. punkts un tajā minētā judikatūra), un bez šīs sadarbības tā nevar ieņemt galīgo nostāju tostarp par to, vai
         sūdzības izskatīšana ir jāizbeidz vai arī ir jāuzsāk disciplinārlieta un, vajadzības gadījumā, vai ir jāuzliek disciplinārsodi
         (šajā ziņā skat. Tiesas 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 53/72 Guillot/Komisija, Recueil, 791. lpp., 3., 12. un 21. punkts, un 1989. gada 9. novembra spriedumu lietā 55/88 Katsoufros/Tiesa, Recueil, 3579. lpp., 16. punkts).

      85      Turklāt, ja pie administrācijas vēršas ierēdnis ar lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo
         daļu, arī tai saskaņā ar šajā pantā paredzēto pienākumu sniegt aizsardzību (iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā V./Komisija, 16. punkts) ir jāveic atbilstoši preventīvi pasākumi, piemēram, cietušā pārcelšana citā amatā vai pagaidu pārcelšana,
         kuras mērķis ir aizsargāt viņu no paziņotās rīcības atkārtošanās visā laikā, kas vajadzīgs administratīvai izmeklēšanai (šajā
         ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu lietā Campogrande/Komisija, 55. punkts).

      86      Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu administrācijai, izvēloties gan pagaidu, gan galīgos veicamos pasākumus, ir liela
         rīcības brīvība, ko kontrolē Savienības tiesa. Savienības tiesa tikai pārbauda, vai attiecīgā iestāde ir ievērojusi saprātīgas
         robežas un nav acīmredzami kļūdaini izmantojusi savu rīcības brīvību (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 25. oktobra
         spriedumu lietā T‑154/05 Lo Giudice/Komisija, Krājums, I‑A‑2‑203. un II‑A‑2‑1309. lpp., 137. punkts un tajā minētā judikatūra).

      87      Tomēr tāpat ir jāuzsver, ka Paziņojums par psiholoģisko vardarbību jau bija pieņemts brīdī, kad bija pieņemts netieši izteiktais
         lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kas iesniegts 2004. gada 3. maijā, un ka gan sava formulējuma, gan formas un satura
         dēļ šim paziņojumam bija iekšēju norādījumu vērtība, kas Komisijai bija saistoši, jo tā nebija skaidri izrādījusi savu nodomu
         no tiem atkāpties, pieņemot pamatotu un detalizētu lēmumu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 1974. gada 30. janvāra
         spriedumu lietā 148/73 Louwage/Komisija, Recueil, 81. lpp., 12. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 6. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑246/04 un T‑71/05 Wunenburger/Komisija, Krājums, I‑A‑2‑21. un II‑A‑2‑131. lpp., 127. punkts).

      88      Saskaņā ar Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību 4.1.1. punktu, kurš ir veltīts “pasākumiem, kas jāveic pēc vardarbības identificēšanas”,
         cīņas ar psiholoģisko vardarbību politikai bija jābūt jaunam iestādēs nodarbināto personu aizsardzības rīkam un jānodrošina
         iespējamiem cietušajiem un lieciniekiem aizsardzība no iestādes. Tieši ar šādu mērķi Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību
         4.1.1. punkta i) apakšpunktā kā “steidzami pasākumi” bija paredzēts, ka, “ja [pastāvēja] kaut mazākās aizdomas par psiholoģisku
         vardarbību, [varēja] paredzēt pārcelšanas pasākumus”, ka “šo pasākumu mērķis [bija] izšķirt konfliktā iesaistītās personas,
         un tos [nedrīkstēja] jaukt ar mobilitātes politiku”, ka “tos iecēlējinstitūcijai rakstveidā [varēja] piedāvāt uzticības personas
         vai ombuds” un ka “attiecībā uz pagaidu pasākumiem šī pārcelšana [nebija] atkarīga no tā, vai pastāv brīva amata vieta”. Turklāt
         šajā tiesību normā bija paredzēts, ka “šie pārcelšanas pasākumi, kuros [bija] jābūt ņemtām vērā īpašajām situācijām, [varēja]
         būt tūlītēji un vajadzības gadījumā – galīgi” un ka “to mērķis [bija] ļaut iespējamam cietušajam pārkārtot savu dzīvi, palīdzot
         viņam atbrīvoties no problēmas”.

      89      No šīm tiesību normām izriet, ka Paziņojums par psiholoģisko vardarbību, kas vēlāk tika atcelts un aizstāts ar Lēmumu C(2006) 1264/3,
         bija balstīts uz ideju, ka administrācijai nav jāgaida, lai konflikta situācija kļūtu pastāvīga, bet tieši otrādi – ir jāiejaucas
         ar visu vajadzīgo sparu un jāreaģē uz lūgumu sniegt palīdzību ar attiecīgā gadījuma apstākļos vajadzīgo ātrumu un rūpību,
         preventīvi veicot visus vajadzīgos pārcelšanas pasākumus. Komisija šajā ziņā nevar pamatoti atsaukties uz darbības vārda “varēt”
         lietošanu Paziņojumā par psiholoģisko vardarbību, lai apgalvotu, ka tā jebkurā gadījumā var brīvi izvērtēt, vai, ņemot vērā
         attiecīgās lietas faktus, ir vajadzīgi pagaidu pārcelšanas pasākumi. Proti, saistībā ar šo paziņojumu darbības vārds “varēt”
         bija jāsaprot tādējādi, ka administrācijai bija pilnvaras preventīvi veikt pārcelšanas pasākumus uz visu laiku, kas vajadzīgs
         administratīvās izmeklēšanas veikšanai, kura tai varēja ļaut konstatēt faktus un ieņemt galīgo nostāju saistībā ar tiem. Turpretī
         tā iepriekš nespriež par to, ka vajadzība nodrošināt lietderīgo iedarbību aizsardzības pienākumam, kas izriet no Civildienesta
         noteikumu 24. panta pirmās daļas, nozīmē, ka, ja tiek izpildīti noteikti faktiski nosacījumi, ir iespējams, ka administrācijai
         ir jāpalīdz ierēdnim, preventīvi veicot pārcelšanas pasākumu.

      90      Ņemot vērā Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo daļu un Paziņojumu par psiholoģisko vardarbību, ir tātad jākonstatē, ka
         datumā, kurā tika pieņemts netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, administrācijai bija jāpalīdz jebkuram
         ierēdnim, kurš lūdza tās palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo daļu, preventīvi veicot pagaidu pārcelšanas
         pasākumu, ja, pirmkārt, tai bija informācija, kura radīja vai kurai saprātīgi bija jārada aizdomas, ka pret šo ierēdni tika
         vērsti akti, kas ietilpst Civildienesta noteikumu 24. panta pirmās daļas piemērošanas jomā, piemēram, psiholoģiskā vardarbība
         Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš 86. punktā minēto spriedumu lietā Lo Giudice/Komisija, 153. punkts), un ja, otrkārt, izrādījās, ka šis pasākums bija vajadzīgs, lai aizsargātu attiecīgās personas veselību
         un drošību tostarp no aktu, par kuriem bija aizdomas, atkārtošanās risku (šajā ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu
         lietā Campogrande/Komisija, 55. punkts; šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 3. marta spriedumu lietā T‑48/01 Vainker/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑51. un II‑197. lpp., 92. un 93. punkts).

      91      Šajā gadījumā, pat ja šā sprieduma 40.–45. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ Komisija pieļauj kļūdu, apgalvojot, ka Civildienesta
         tiesai bija jāizpēta, vai tā bija acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas, tomēr ar saviem iebildumiem
         tā būtībā pārmet Civildienesta tiesai, ka, atceļot netieši izteiktu lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību tiktāl, ciktāl
         tajā ir ietverts atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, un neņemot vērā Komisijas rīcības brīvību šādu pasākumu veikšanā,
         tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un nav ievērojusi savu pienākumu pamatot spriedumus.

      92      Vispirms ir jānorāda, ka pagaidu pārcelšanas pasākumu, kas veikti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo
         daļu, mērķis ir preventīvi aizsargāt ierēdņa, kurš, iespējams, ir cietis no šajā tiesību normā minētajiem aktiem, veselību
         un drošību. Atbilstoši šim aizsardzības mērķim šādi pasākumi nevar būt atkarīgi no tā, vai ir brīva amata vieta dienestā,
         kā tas pamatoti ir precizēts Paziņojumā par psiholoģisko vardarbību. Tādējādi šos palīdzības pasākumus nedrīkst jaukt ar lēmumiem
         par pārcelšanu citā amatā dienesta interesēs, kas pieņemti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punktu. Šo
         pēdējo minēto lēmumu mērķis ir dienesta laba darbība, pat ja tie ir attaisnoti ar iekšējām attiecību grūtībām un tādēļ ietilpst
         lielajā rīcības brīvībā, kas Tiesas judikatūrā atzīta iestādēm, organizējot savus dienestus atkarībā no uzdevumiem, kuri tiem
         tiek uzticēti, un personāla, kas ir to rīcībā, iecelšanā amatā, lai veiktu šos uzdevumus, ar nosacījumu, ka šī iecelšana amatā
         notiek, ievērojot saistību starp amatu un pakāpi (skat. Tiesas 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑294/95 P Ojha/Komisija, Recueil, I‑5863. lpp., 40. un 41. punkts un tajos minētā judikatūra).

      93      Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 86. punktā minēto judikatūru atliek izvērtēt, vai Civildienesta tiesa ir pārbaudījusi, vai
         Komisija, neveicot pagaidu pārcelšanas pasākumus, bija rīkojusies saprāta robežās un savas pilnvaras bija izmantojusi acīmredzami
         pareizi tiktāl, ciktāl bija izpildīti faktiskie nosacījumi, kas Komisijai liek veikt šādu pasākumu un kas minēti šā sprieduma
         90. punktā.

      94      Pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Civildienesta tiesa apkopoja lūgumā sniegt palīdzību minētos faktus un norādīja,
         ka “daudzo dokumentu vidū, ko prasītāja bija pievienojusi savam lūgumam sniegt palīdzību, bija to personu saraksts, kas, pēc
         prasītājas domām, var apstiprināt minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu”, pārsūdzētā sprieduma 209. punktā tā nosprieda,
         ka “[šo] faktu svarīgums un nozīmība atklāj ja ne psiholoģiskas vardarbības esamību, tad vismaz “aizdomas par psiholoģisku
         vardarbību” [..] paziņojuma par psiholoģisku vardarbību nozīmē un pat pirms izmeklēšanas veikšanas un ieinteresētās personas
         iebildumu pamatotības pārbaudes liek Komisijai veikt “pārcelšanas pasākumus”. Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 214. punktā tā nosprieda,
         ka netieši izteiktais lēmums, ar kuru Komisija atteicās veikt pārcelšanas pasākumus, bija prettiesisks un bija jāatceļ. Tas
         atspoguļojot vērtējumus pārsūdzētā sprieduma 196. punktā, no kuriem izriet, ka “pat pirms galīgās nostājas ieņemšanas par
         [..] lūgumu [sniegt palīdzību] Komisijai bija jāveic atsevišķas, vismaz aizsargājošas darbības”. Pārsūdzētā sprieduma 250. un
         253. punktā Civildienesta tiesa nosprieda, ka Kopienas ārpuslīgumisko atbildību izraisīja tostarp “Komisijas atteikums veikt
         pagaidu pasākumus, kā arī nokavējums, ar kādu tika uzsākta administratīvā izmeklēšana”, rīcība, kas radīja “morālo kaitējumu”,
         ko veidoja “[Q] nedrošība un raizes, jo viņa varēja baidīties, ka Komisija neņems vērā viņas lūgumu sniegt palīdzību un ka prettiesiskā
         rīcība, no kuras viņa līdz šim bija cietusi iestādē, varētu turpināties”. Pārsūdzētā sprieduma 254. punktā Civildienesta tiesa
         iekļāva morālo kaitējumu tajā, kas, viņasprāt, bija taisnīgi jāatlīdzina, “piespriežot Komisijai samaksāt [Q] EUR 15 000”.

      95      No pārsūdzētā sprieduma 250. punkta skaidri izriet, ka vienīgais iemesls, ko Civildienesta tiesa minēja, lai secinātu, ka
         attiecīgajā gadījumā Komisijai bija jāveic pagaidu pārcelšanas pasākumi, bija tas, ka pastāvēja “aizdomas par psiholoģisko
         vardarbību” Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību izpratnē.

      96      Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 207.–214. un 250. punkta neizriet, ka Civildienesta tiesa būtu – kā tas tai ir juridiski saistoši
         atbilstoši šā sprieduma 98. punktā minētajam noteikumam – pētījusi, vai pagaidu pārcelšanas pasākumi bija vajadzīgi, lai aizsargātu
         Q veselību un drošību visā administratīvās izmeklēšanas laikā.

      97      Šādos apstākļos Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 209. un 211. punktā nospriežot,
         ka Komisijai bija jāveic pagaidu pārcelšanas pasākumi, un neizpētot, vai attiecīgās lietas apstākļos šis pasākums bija vajadzīgs,
         lai aizsargātu Q veselību un drošību visā administratīvās izmeklēšanas laikā.

      98      Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru kļūda tiesību piemērošanā, ko pieļauj pirmās instances tiesa, nevar padarīt par spēkā neesošu
         tās pasludināto spriedumu, ja šā sprieduma rezolutīvā daļa ir balstīta uz citiem juridiskiem pamatiem (skat. Tiesas 2002. gada
         10. decembra spriedumu lietā C‑312/00 P Komisija/Camar un Tico, Recueil, I‑11355. lpp., 57. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑93/02 P Biret International/Padome, Recueil, I‑10497. lpp., 60. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādas pamatu aizstāšanas gadījumā attiecīgā tiesa var ņemt vērā faktus,
         kurus ir konstatējusi pirmās instances tiesa (iepriekš minētais spriedums lietā Biret International/Padome, 60.–66. punkts).

      99      Šajā ziņā vispirms no pārsūdzētā sprieduma 41. punkta izriet, ka pēc medicīniskās pārbaudes, ko veica iestādes konsultējošais
         ārsts, viņš 2004. gada 7. maija atzinumā uzskatīja, ka Q, “sākot no 2004. gada 10. [maija], [..] bija spējīga strādāt [100 % apmērā]”, bet ka “[Q] saistībā ar veselību būtu vēlams mainīt darbavietu”. Vēl no pārsūdzētā sprieduma 54. punkta izriet, ka “2004. gada 18. maijā
         psihiatrs, kam medicīniskais dienests bija uzticējis veikt [Q] psihiatrisko ekspertīzi, savā ekspertīzē uzsvēra, ka, “tā kā problēma ir sociāla rakstura (konflikts iestādes iekšienē),
         risinājums līdz ar to ir jārod sociālā līmenī (integrēšana citā ģenerāldirektorātā)””. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 69. punktā
         ir norādīts, ka “2004. gada 6. septembrī medicīniskajā apskatē, kas [Q] bija jāiziet pēc medicīniskās izziņas iesniegšanas par laika posmu no 2004. gada 28. augusta līdz 25. septembrim, tika secināts,
         ka [Q] “šobrīd [..] bija spējīga strādāt [100 % apmērā]”, bet tomēr atkārtoti norādīts uz apsvērumu, ko 2004. gada 18. maijā izteicis
         psihiatrs, kas tobrīd pārbaudīja [Q], ka “[Q] saistībā ar veselību [bija] vēlams mainīt darbavietu [..]””. Visbeidzot no pārsūdzētā sprieduma 73. punkta izriet, ka “2004. gada
         6. oktobra medicīniski psiholoģiskās pārbaudes ziņojuma nobeigumā neatkarīgais ārsts, kas izvēlēts pēc [Q] iesniegtā lūguma [..], konstatēja, ka viņa “[bija] spējīga atkal strādāt, bet citā [ĢD]”, un precizēja, ka viņas “atgriešanās
         savā iepriekšējā amatā tikai atsauktu atmiņā piedzīvoto psiholoģisko vardarbību un viņu destabilizētu [..]””. Tādējādi no
         faktiem, kas bija konstatēti pārsūdzētajā spriedumā, izriet, ka daudzos medicīniskos atzinumos un zīmēs tika izdarīts slēdziens,
         ka pārcelšanas pasākums bija vajadzīgs, lai aizsargātu Q veselības stāvokli, un tas notika pat pirms tam, kad administrācija veica administratīvo izmeklēšanu, kurai bija jāļauj pārbaudīt
         Q nodarītās psiholoģiskās vardarbības patieso pastāvēšanu, un tātad – ka galīgie pasākumi nevar iespējami tikt paredzēti, lai
         sodītu minētās vardarbības autorus un pakārtoti atlīdzinātu viņu rīcības kaitīgās sekas.

      100    Ņemot vērā atzinumus un zīmes, ko izsniegušas personas, kuru kompetencē bija, veicot medicīnisku izvērtēšanu, saistīt Komisijas
         lēmumu pieņemšanas pilnvaras, ir jāuzskata, ka vismaz no 2004. gada 6. oktobra bija jāveic pagaidu pārcelšanas pasākums, lai
         nodrošinātu Q veselības stāvokļa tūlītēju aizsardzību. Tādējādi šīs lietas apstākļos bija izpildīti faktiskie nosacījumi, kas ļauj uzskatīt,
         ka dienā, kad tika pieņemts netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, administrācijai bija preventīvi jāveic
         pagaidu pārcelšanas pasākums, kas minēts šā sprieduma 98. punktā. Līdz ar to, pagaidu kārtā nepārceļot Q no ĢD “Personāls un administrācija” vai no minētā ĢD vienības D 2, kurā viņa strādāja, lai gan šāds pasākums bija vajadzīgs
         viņas veselības stāvokļa aizsardzībai, Komisija nebija ievērojusi saprātīgas robežas un bija acīmredzami kļūdaini izmantojusi
         savu rīcības brīvību.

      101    Līdz ar to, lai gan bija kļūda tiesību piemērošanā, kas pieļauta pārsūdzētajā spriedumā šajā ziņā, Civildienesta tiesa varēja
         pamatoti nospriest pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) un 2) punktā, ka netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt
         palīdzību ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā ietverts atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumu, un ka Komisijai ir jāatlīdzina
         Q šī atteikuma kaitīgās sekas.

      102    Tiktāl kā neefektīvi ir jānoraida iebildumi, kas izvirzīti otrajā pamatā, kurš attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības
         iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu.

      103    Otrkārt, ir jāizvērtē iebildumi, kas izvirzīti otrajā pamatā un kas attiecas uz to, ka pārsūdzētā sprieduma 251. punktā Civildienesta
         tiesa ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības esamību,
         jo tā nosprieda, ka administrācija, novēloti uzsākot administratīvo izmeklēšanu, bija rīkojusies prettiesiski, neņemot vērā,
         ka minētās izmeklēšanas uzsākšanas termiņš bija attaisnots ar vajadzību nodrošināt tās objektivitāti.

      104    Pārsūdzētā sprieduma 251. punktā Civildienesta tiesa norādīja, ka “dienā, kad tika pieņemts netiešais lēmums noraidīt lūgumu
         sniegt palīdzību, administratīvā izmeklēšana vēl netika uzsākta, jo tikai 2004. gada 8. septembrī padomdevējs revidents saņēma
         Komisijas ģenerālsekretāra pilnvaru veikt šādu izmeklēšanu un pirmās revīzijas viņš sāka veikt tikai 2004. gada oktobrī”.
         Pārsūdzētā sprieduma 253. punktā tā nosprieda, ka bija jāatlīdzina morālais kaitējums šī kavējuma dēļ, kas tika iekļauts morālā
         kaitējuma summā, kura, pēc Civildienesta tiesas domām, tika taisnīgi atlīdzināta, “piespriežot Komisijai samaksāt [Q] EUR 15 000”.

      105    Pienākums sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo daļu liek administrācijai reaģēt ar attiecīgās
         lietas apstākļos vajadzīgo ātrumu, tostarp veicot administratīvo izmeklēšanu, lai, sadarbojoties ar sūdzības autoru, konstatētu
         faktus šīs sūdzības pamatā (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Campogrande/Komisija, 42. un 53. punkts). Tomēr šī judikatūra neizslēdz, ka objektīvi iemesli, kas tostarp var būt saistīti ar izmeklēšanas
         organizēšanas vajadzībām, var attaisnot kavējumu minētās izmeklēšanas uzsākšanā (šajā ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto
         spriedumu lietā Campogrande/Komisija, 56. punkts).

      106    Šajā gadījumā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 40. punkta, lūgumā sniegt palīdzību Q lūdza uzsākt administratīvo izmeklēšanu “neitrālai iestādei”, kas nebūtu piederīga ĢD “Personāls un administrācija” un tātad
         autonoma no IDOC [Izmeklēšanas un disciplināro lietu biroja]. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 59. punkta izriet, ka ar 2004. gada 11. jūnija
         vēstuli IDOC direktors norādīja Komisijas ģenerālsekretāram, ka, “ņemot vērā, ka prasītāja bija izvirzījusi pretenzijas pret visu ĢD “Personāls
         un administrācija” vadību, tostarp tā ģenerāldirektoru, šķita lietderīgi, ka Komisijas ģenerālsekretārs administratīvajā izmeklēšanā
         veic iecēlējinstitūcijas funkcijas un ka ĢD “Personāls un administrācija” nepiederoša persona tiek iecelta par “padomdevēju
         revidentu” šīs izmeklēšanas veikšanai”. No pārsūdzētā sprieduma 64. punkta izriet, ka “2004. gada 1. jūlijā Komisijas ģenerālsekretārs
         informēja IDOC direktoru, ka viņš piekrīt veikt iecēlējinstitūcijas funkcijas paredzētās administratīvajā izmeklēšanā, un precizēja padomdevēja
         revidenta vārdu, ko viņš bija izvēlējies šīs izmeklēšanas veikšanai”. Visbeidzot no pārsūdzētā sprieduma 71. punkta izriet,
         ka “ar 2004. gada 8. septembra norādījumiem padomdevējs revidents, ko bija izraudzījies Komisijas ģenerālsekretārs, prasītājas
         pieprasītajā administratīvajā izmeklēšanā saņēma viņa pilnvarojumu “noskaidrot, vai ir patiesi apgalvojumi, kas izteikti attiecībā
         uz lietas materiālos minētā ierēdņa vai minēto ierēdņu rīcību, un tādējādi ļaut novērtēt patieso situāciju un sekas, kādas
         attiecīgā gadījumā varētu rasties””.

      107    Šajā gadījumā Civildienesta tiesa tomēr nav pētījusi, vai vajadzība organizēt administratīvo izmeklēšanu ar “neitrālas iestādes”
         palīdzību atbilstoši Q lūgumā sniegt palīdzību izteiktajai vēlmei un uzticēt to nevis IDOC, kā tas parasti ir paredzēts, bet padomdevējam revidentam, kas izņēmuma kārtā iecelts ārpus ĢD “Personāls un administrācija”,
         attaisnoja attiecīgo kavējumu.

      108    Neveicot visas pārbaudes, kas tai atbilstoši tiesību aktiem bija jāveic, Civildienesta tiesa nav sniegusi pārsūdzētajam spriedumam
         juridisko pamatu, piespriežot Komisijai samaksāt Q atlīdzību par apmēram četru mēnešu kavējumu, kas pagājuši pirms administratīvās izmeklēšanas uzsākšanas.

      109    Tiktāl ir jāpieņem otrais pamats un jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkts tiktāl, ciktāl tajā Komisijai
         piespriests samaksāt Q atlīdzību par kavējumu administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā. Tā kā Civildienesta tiesa – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma
         250.–254. punkta – nav nošķīrusi atlīdzību, kas jāsamaksā Q šā kavējuma dēļ, no tās, kas jāmaksā tādēļ, ka Komisija atteikusies veikt pagaidu pārcelšanas pasākumu, ir jāatceļ rezolutīvās
         daļas 2) punkts tiktāl, ciktāl tajā Komisijai piespriests samaksāt Q EUR 15 000, ja ar šo summu bija paredzēts atlīdzināt morālo kaitējumu, ko Q cietusi apgalvotā kavējuma administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā dēļ.

      110    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, galvenā apelācijas sūdzība daļēji ir jāapmierina un pārējā daļā jānoraida.

       Par pretapelācijas sūdzību
      111    Pretapelācijas sūdzībā, kas iesniegta saskaņā ar Reglamenta 142. panta 2. punktu, tiek lūgts atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl,
         ciktāl tajā noraidīti pirmās instances prasības prasījumi atcelt KAZ par 2003. gadu un atlīdzināt papildu kaitējumu, kas radies
         netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu veikt atbilstošus galīgus pasākumus dēļ, lai sodītu apgalvotās psiholoģiskas vardarbības
         autorus, un pakārtoti – atlīdzinātu to rīcības kaitīgās sekas.

      112    Pretapelācijas pamatojumam Q izvirza deviņus pamatus. Pirmie astoņi pretapelācijas pamati ir vērsti pret pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to ir
         noraidīti pirmās instances prasības prasījumi atlīdzināt papildu kaitējumu, kas radies netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu
         veikt atbilstošus galīgus pasākumus dēļ, lai sodītu apgalvotās psiholoģiskas vardarbības autorus, un pakārtoti – atlīdzinātu
         to rīcības kaitīgās sekas. Pirmais pamats ir par Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta pārkāpumu. Otrais pamats ir
         par kļūdu lūgumā sniegt palīdzību minēto faktu juridiskajā kvalificēšanā, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktu.
         Trešais pamats ir par to faktu neprecizitāti pēc būtības, kas ir kļūdas tiesību piemērošanā, nosakot strīda priekšmetu, pamatā.
         Ceturtais pamats ir par noteiktu pierādījumu, kas iesniegti pirmajā instancē, sagrozīšanu. Piektais pamats ir par to, ka Komisija
         ir pārkāpusi Paziņojumu par psiholoģisko vardarbību. Sestais pamats ir par pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu. Septītais
         pamats ir par aizlieguma spriest ultra petita neievērošanu un tādēļ – Civildienesta tiesas kompetences robežu pārkāpumu. Astotais pamats ir par divu administratīvo norādījumu
         kļūdainu interpretāciju. Devītais pamats ir vērsts pret pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā ir noraidīti pirmās instances
         prasības prasījumi atcelt KAZ par 2003. gadu. Tas ir par kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar intereses celt prasību, lai
         atceltu KAZ par 2003. gadu, esamību.

      113    Komisija norāda, ka, lai atbildētu uz pretapelācijas sūdzību, tai ir jāieņem nostāja par psiholoģiskās vardarbības jēdziena
         Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē interpretāciju, ko Civildienesta tiesa apstiprinājusi pārsūdzētajā spriedumā.
         Tā apgalvo, ka šajā interpretācijā ir pieļautas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā. Q atspēko Komisijas apsvērumus šajā jautājumā.

      114    Pareizas tiesvedības interesēs ir jāizvērtē, pirmkārt, piektais pamats, otrkārt, – astotais pamats, treškārt, – kopā: pirmais,
         otrais, trešais, ceturtais un sestais pamats, kā arī Komisijas un Q apsvērumi par psiholoģiskās vardarbības jēdzienu Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, ceturtkārt, – septītais
         pamats un, piektkārt un visbeidzot, – devītais pamats.

       Par pretapelācijas piekto pamatu, kas ir par to, ka Komisija ir pārkāpusi Paziņojumu par psiholoģisko vardarbību
       Lietas dalībnieku argumenti
      115    Q uzsver, ka Komisija ir pārkāpusi Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību 2.2. no 4.1. punktu, jo neviens no viņas priekšniekiem
         nav rīkojies, lai novērstu psiholoģisko vardarbību, kas minēta viņas lūgumā sniegt palīdzību.

      116    Komisija lūdz noraidīt piekto pamatu kā acīmredzami nepieņemamu. Q neesot identificējusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, ko pārsūdzētajā spriedumā būtu pieļāvusi Civildienesta tiesa, bet
         tikai atkārtoja argumentus, kurus tā bija izteikusi savas prasības pirmajā instancē pamatojumam. Katrā ziņā Paziņojuma par
         psiholoģisko vardarbību, ko pārsūdzētajā spriedumā apstiprinājusi Civildienesta tiesa, interpretācija esot bijusi labvēlīga
         Q interesēm.

      117    Q lūdz noraidīt iebildi par nepieņemamību, ko izvirzījusi Komisija pret piekto pamatu, jo kļūda tiesību piemērošanā, kas pieļauta
         pārsūdzētajā spriedumā, esot pietiekami tikusi identificēta tās pretapelācijas sūdzībā.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      118    No šā sprieduma 24. punktā minētajām tiesību normām izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā,
         kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs sūdzības atbalstam (skat. Vispārējās
         tiesas 2008. gada 10. marta rīkojumu lietā T‑233/07 P Lebedef‑Caponi/Komisija, Krājums, I‑B‑1‑3. un II‑B‑1‑19. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

      119    Šai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība, kurā ir tikai atkārtoti vai atstāstīti pamati un argumenti, kas jau tika izklāstīti
         pirmās instances tiesai, ieskaitot tos, kas bija balstīti uz faktiem, kurus šī tiesa skaidri noraidīja. Proti, šāda apelācija
         patiesībā ir prasība, kuras mērķis ir vienkārši panākt pirmās instances tiesai iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu,
         kas nav apelāciju tiesas kompetencē (skat. iepriekš 118. punktā minēto rīkojumu lietā Lebedef‑Caponi/Komisija, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

      120    Piektajā pamatā Q atsaucas uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko pieļāvusi Komisija, nevis Civildienesta tiesa, jo tā norāda, ka “Komisija ir pārkāpusi
         Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību 2.2. punktu” un ka “Komisija ir pārkāpusi arī [šī paša paziņojuma 4.1. punktu]”.

      121    Līdz ar to ir jāpieņem Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību un tātad kā nepieņemams jānoraida piektais pamats.

       Par pretapelācijas astoto pamatu, kas ir par divu administratīvo norādījumu kļūdainu interpretāciju
       Lietas dalībnieku argumenti
      122    Q apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kļūdaini interpretējot divus administratīvos norādījumus,
         kas iekļauti lietas materiālos. Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 64. punktā tā esot kļūdaini interpretējusi IDOC direktoram adresēto ģenerālsekretāra 2004. gada 1. jūlija norādījumu, konstatējot, ka tajā ģenerālsekretārs ir informējis
         šo direktoru par to, ka viņš piekrīt pildīt iecēlējinstitūcijas funkcijas administratīvajā izmeklēšanā. Patiesībā ģenerālsekretārs
         šajos norādījumos esot norādījis, ka viņš piekrīt pildīt iecēlējinstitūcijas funkcijas saistībā ar iestādes atbildi uz lūgumu
         sniegt palīdzību, lai novērstu jebkādu neobjektivitātes pārmetumu ĢD “Personāls un administrācija”. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma
         86. punktā Civildienesta tiesa esot kļūdaini interpretējusi viņai adresētos ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektora
         2005. gada 16. septembra norādījumus, norādot, ka tajos bija iekļauts tieši izteikts iecēlējinstitūcijas lēmums noraidīt lūgumu
         sniegt palīdzību. Tomēr šos norādījumus nebija izdevis Komisijas ģenerālsekretārs, kurš vienīgais pildīja iecēlējinstitūcijas
         funkcijas, un tiem nebija pievienots nekāds lēmums, tādējādi nekāds tieši izteikts iecēlējinstitūcijas lēmums par lūgumu sniegt
         palīdzību netika pieņemts.

      123    Komisija iebilst, ka pārsūdzētā sprieduma punkti, kas apstrīdēti astotajā pamatā, ir faktu izklāsts un tātad neietilpst šā
         sprieduma daļā “Juridiskais pamatojums”. Pārējā daļā pamats esot nepieņemams, jo nav norādīta kļūda tiesību piemērošanā, ko
         būtu pieļāvusi Civildienesta tiesa.

      124    Q lūdz noraidīt iebildi par nepieņemamību, ko Komisija izvirzījusi attiecībā uz astoto pamatu, jo minētā kļūda tiesību piemērošanā
         esot pietiekami tikusi identificēta pretapelācijā.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      125    Kā jau tika norādīts šā sprieduma 118. punktā, apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura
         atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs sūdzības atbalstam.

      126    Šajā gadījumā Q savos procesuālajos rakstos nav identificējusi kļūdu tiesību piemērošanā, kas būtu pieļauta pārsūdzētā sprieduma rezolutīvajā
         daļā un kas būtu radusies iepriekš minēto divu administratīvo norādījumu satura kļūdainas interpretācijas dēļ pārsūdzētā sprieduma
         64. un 86. punktā, kuri attiecas uz “prāvas rašanās faktu” izklāstu kopsavilkuma veidā saskaņā ar Reglamenta 81. panta otro
         ievilkumu.

      127    Tādējādi ir jāpieņem Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamu, un tādēļ kā nepieņemams jānoraida astotais pamats.

       Par pirmo pamatu, kas attiecas uz Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta pārkāpumu, otro pamatu, kas saistīts ar kļūdu
            lūgumā sniegt palīdzību minēto faktu juridiskajā kvalificēšanā, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktu, trešo
            pamatu, kas attiecas uz to faktu neprecizitāti pēc būtības, kura ir kļūdas tiesību piemērošanā, nosakot strīda priekšmetu,
            pamatā, ceturto pamatu, kas saistīts ar noteiktu pierādījumu, kas iesniegti pirmajā instancē, sagrozīšanu, un sesto pamatu,
            kas saistīts ar pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu
      128    Pirmais, otrais, trešais, ceturtais un sestais pamats, kā arī Komisijas un Q apsvērumi par psiholoģiskās vardarbības jēdzienu Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē ir vērsti pret pārsūdzētā
         sprieduma pamatojuma daļu, tostarp tā 189. un 236. punktu, kuros Civildienesta tiesa sprieda – kā norādīts pārsūdzētā sprieduma
         147. punktā – par “[Q] izvirzīto iebildumu par psiholoģisko vardarbību” un šā paša sprieduma 189. punktā nosprieda, ka Q “nevarēja pamatoti apgalvot, ka ir cietusi no psiholoģiskās vardarbības”, nedz arī tātad saņemt atlīdzību par to. Tas neietekmē
         faktu, ka pārsūdzētā sprieduma 236. un 238.–242. punktā Civildienesta tiesa nosprieda, ka noteikti fakti, ko Q minēja lūguma sniegt palīdzību pamatojumam, kopumā norādīja uz Komisijas dienesta kļūdu, ko veido pienākumu ņemt vērā ierēdņu
         intereses neievērošana zināmā mērā, un piešķīra Q atlīdzību par morālo kaitējumu minētās kļūdas dēļ, jo tā veicināja Q izolēšanu savā vienībā, bet ne par materiālo kaitējumu, kas atbilst arodslimībai, kura būtu radusies šīs pašas kļūdas dēļ,
         tiktāl, ciktāl šāda atlīdzība esot bijusi priekšlaicīga, lai arī patoloģiju, no kuras cietusi ieinteresētā persona, arodizcelsmes
         atzīšana vēl tika izvērtēta un nebija iespējams noteikt, vai viss materiālais kaitējums, kas radies Q, nevarēja tikt atlīdzināts saskaņā ar Civildienesta noteikumu arodslimības risku apdrošināšanas sistēmu.

      129    Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Reglamenta 113. pantam Vispārējā tiesa katrā laikā pēc savas ierosmes var apsvērt,
         vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam.

      130    Tā kā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu prasības pieņemamības nosacījumi ir saistīti ar sabiedrisko kārtību,
         vajadzības gadījumā Savienības tiesai tie ir jāizskata pēc savas ierosmes (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 8. jūnija spriedumu
         lietā T‑498/07 P Krcova/Eiropas Kopienu Tiesa, 52. punkts un tajā minētā judikatūra), ja vien tā pirmstiesas procedūrā nav aicinājusi lietas dalībniekus
         iesniegt savus apsvērumus (šajā ziņā skat. iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā Réexamen M/EMEA, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

      131    Nelabvēlīga akta pastāvēšana Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta un 91. panta 1. punkta izpratnē ir obligāts nosacījums
         jebkuras prasības, ko cēluši ierēdņi pret iestādi, kurā tie strādā, pieņemamībai (skat. Vispārējās tiesas 1993. gada 13. jūlija
         spriedumu lietā T‑20/92 Moat/Komisija, Recueil, II‑799. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2003. gada 25. marta rīkojumu lietā T‑243/02 J/Komisija, Recueil FP, I‑A‑99. un II‑523. lpp., 30. punkts).

      132    Lai spriestu par psiholoģiskās vardarbības, kas minēta lūgumā sniegt palīdzību, pastāvēšanu, Civildienesta tiesa netieši,
         bet noteikti sludināja pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktā, ka tai tika iesniegts strīds par nelabvēlīgu aktu, kas atbilst
         iecēlējinstitūcijas lēmumam par – kaut arī netieši – lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu, jo tā esot atteikusies konstatēt
         apgalvotās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu.

      133    Tomēr tēze, uz ko noteikti ir balstījusies Civildienesta tiesa, lai spriestu par apgalvotās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu,
         ir kļūdaina, kā tas izriet no pašas konstatējumiem turpmāk pārsūdzētajā spriedumā.

      134    Precīzāk, Civildienesta tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 117. punktā konstatēja, ka prasība pirmajā instancē bija jāuzskata
         par tādu, kurā lūgts “atcelt netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību”, “atcelt KAZ par 2003. gadu” un “piespriest
         Komisijai atlīdzināt Q zaudējumus”.

      135    Tostarp no pārsūdzētā sprieduma 196. punkta izriet, ka šajā spriedumā Civildienesta tiesa netieši izteikto lēmumu noraidīt
         lūgumu sniegt palīdzību vienkārši uzskatīja par Q nelabvēlīgu aktu, jo tajā bija iekļauts atteikums “veikt atsevišķas, vismaz aizsargājošas darbības [visā administratīvajai
         izmeklēšanai vajadzīgajā laikā]”. To darīdama, tā nekonstatēja, ka pastāv nelabvēlīgs akts, kas ietver atteikumu konstatēt
         lūgumā sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu, kuras pastāvēšanu tā netieši, bet noteikti sludināja
         pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktā, lai spriestu par “[Q] izvirzīto iebildumu par psiholoģisko vardarbību”.

      136    Katrā ziņā šajā gadījumā ir jāņem vērā, ka Q lūgumā sniegt palīdzību pati lūdza uzsākt administratīvo izmeklēšanu, lai konstatētu tās lūgumā sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās
         vardarbības patiesu pastāvēšanu, aicinādama Komisiju to uzticēt “neitrālai iestādei”, kas nav IDOC, proti, struktūrvienība, kas parasti ir pilnvarota veikt šādu izmeklēšanu. No pārsūdzētā sprieduma 198., 199. un 251. punkta
         izriet, ka pirms prasības celšanas 2005. gada 4. jūlijā administrācija apmierināja šo lūgumu, jo 2004. gada 8. septembrī tika
         uzsākta administratīvā izmeklēšana, kura saskaņā ar noteikumiem par administratīvo izmeklēšanu veikšanu, kas ir Civildienesta
         noteikumu IX pielikums un kas ir pieņemti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. panta 3. punktu, ātri tika veikta laikā no
         2004. gada oktobra līdz 2005. gada 21. martam.

      137    Izmeklēšanas procesa, kas veikts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. panta 3. punktu, lai varētu spriest par ierēdņa saskaņā
         ar Civildienesta noteikumu 24. pantu iesniegto lūgumu sniegt palīdzību, beigās iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz izmeklēšanas
         ziņojumu, pieņem galīgo lēmumu – kā Civildienesta tiesa pati to norādīja pārsūdzētā sprieduma 196. punktā un kā tas turklāt
         izriet no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta (šajā ziņā skat. iepriekš 84. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
         Guillot/Komisija, 21., 22. un 36. punkts, un 1983. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās 36/81, 37/81 un 218/81 Seton/Komisija, Recueil, 1789. lpp., 29.–31. punkts). Šajā lēmuma pieņemšanas brīdī tiek skarts ierēdņa tiesiskais stāvoklis (saistībā ar procedūru,
         kas veikta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, šajā ziņā un pēc analoģijas skat. arī iepriekš 66. punktā minēto
         spriedumu lietā L/Komisija, 123. punkts).

      138    Tā kā iecēlējinstitūcijas galīgajā lēmumā ir atsauce uz administratīvo izmeklēšanu, kas tika veikta pēc netieši izteiktā lēmuma
         pieņemšanas un kurā, pamatojoties uz dokumentiem un liecībām, kas tika iesniegtas vai ievāktas izmeklēšanas gaitā, detalizēti
         tika izvērtēti attiecīgā ierēdņa apgalvojumi par psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu, ziņojuma secinājumiem, tas ir jāuzskata
         nevis par lēmumu, ar ko tikai apstiprina netieši izteikto lēmumu, bet par lēmumu, ar ko pēc tam, kad administrācija atkārtoti
         izvērtējusi situāciju, tiek aizstāts šis pēdējais minētais lēmums (šajā ziņā skat. iepriekš 86. punktā minēto spriedumu lietā
         Lo Giudice/Komisija, 47. un 48. punkts).

      139    Šajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma 86. punkta izriet, ka “ar [Q] nosūtīto 2005. gada 16. septembra vēstuli iecēlējinstitūcija tieši noraidīja tās iesniegto lūgumu sniegt palīdzību, pamatojoties
         uz administratīvās izmeklēšanas secinājumiem, uzskatot, ka apgalvojumi par psiholoģisku vardarbību bija nepamatoti vai nevarēja
         tikt pierādīti”. Saskaņā ar šā sprieduma 138. punktā minēto judikatūru iecēlējinstitūcijas tieši izteiktais lēmums galīgi
         noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kura saturs tika paziņots Q 2005. gada 16. septembra vēstulē, pirmās instances tiesvedības gaitā – pēc tam, kad iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz administratīvās
         izmeklēšanas secinājumiem, atkārtoti izvērtējusi situāciju, – saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantu tika
         aizstāts ar netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību.

      140    Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 117., 196. un 197. punkta neizriet, ka Civildienesta tiesā pirmajā instancē būtu iesniegts strīds
         par iecēlējinstitūcijas skaidri izteikto lēmumu galīgi noraidīt lūgumu sniegt palīdzību. Tāpat no pārsūdzētā sprieduma neizriet,
         ka Civildienesta tiesa tajā būtu pārbaudījusi šī pēdējā minētā lēmuma vai pat vienkārši tā obligāti norādāmā pamatojuma tiesiskumu.

      141    Q, kurai šajā ziņā tiesas sēdē tika lūgts sniegt paskaidrojumus, apstiprināja, ka strīda, ar kuru tā vērsās Civildienesta tiesā,
         priekšmets tostarp bija pārbaudīt netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, nevis iecēlējinstitūcijas tieši
         izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kura saturs tai tika paziņots 2005. gada 16. septembra vēstulē, tiesiskumu.
         Tā nenorādīja, ka pirmās instances tiesvedības laikā būtu formulējusi prasību pielāgot savus prasījumus pēc tam, kad šis pirmais
         lēmums tika aizstāts ar otro (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑55/03 Brendel/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑311. un II‑1437. lpp., 50. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2001. gada 6. jūlija
         rīkojumu lietā T‑161/00 Tsarnavas/Komisija, Recueil FP, I‑A‑155. un II‑721. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Savukārt Komisija apgalvoja, ka tikai iecēlējinstitūcijas
         tieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību ir Q nelabvēlīgs akts, jo tajā ir ietverts atteikums, pamatojoties uz administratīvās izmeklēšanas secinājumiem, konstatēt lūgumā
         sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu. Turklāt tā apgalvoja, ka pārsūdzētajā spriedumā Civildienesta
         tiesa bija pieņēmusi no iecēlējinstitūcijas neatkarīgu lēmumu par minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu.

      142    No iepriekš minētā izriet, ka, tā kā Civildienesta tiesā netika iesniegts strīds par iecēlējinstitūcijas tieši izteiktā lēmuma
         noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kura saturs tai tika paziņots 2005. gada 16. septembra vēstulē, tiesiskuma vērtējumu, tā
         pārkāpa Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu un pārsniedza pārbaudes tiesā robežas, praksē administrācijas vietā pārsūdzētā
         sprieduma 147. un 189. punktā spriežot par “[Q] iebildumu par psiholoģisko vardarbību” (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C‑277/01 P Parlaments/Samper, Recueil, I‑3019. lpp., 44. un 50. punkts) un šā paša sprieduma 189. punktā nospriežot, ka Q nevarēja pamatoti apgalvot, ka ir cietusi no psiholoģiskās vardarbības Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē
         (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 16. maija spriedumu lietā T‑73/05 Magone/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑107. un II‑A‑2‑485. lpp., 14.–16. punkts, un iepriekš 86. punktā minēto spriedumu lietā Lo Giudice/Komisija, 54.–56. punkts).

      143    Līdz ar to, pat nepastāvot vajadzībai spriest par pirmo, otro, trešo, ceturto un sesto pamatu, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ
         tiktāl, ciktāl tajā ir spriests par “[Q] izvirzīto iebildumu par psiholoģisko vardarbību” un nospriests, ka viņa nevarēja pamatoti apgalvot, ka ir cietusi no psiholoģiskās
         vardarbības Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē.

       Par septīto pamatu, kas attiecas uz aizlieguma spriest ultra petita neievērošanu un tādēļ – Civildienesta tiesas kompetences robežu pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      144    Q pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir spriedusi ultra petita un tādēļ pārkāpusi savas kompetences robežas, pārsūdzētā sprieduma 241. punktā noraidot viņas prasību par tāda materiālā kaitējuma
         atlīdzību, kas atbilst neiegūtajai algai viņas pensionēšanas dēļ saistībā ar invaliditāti pēc lūgumā sniegt palīdzību minētās
         psiholoģiskās vardarbības. Proti, Civildienesta tiesa esot pamatojusi minēto noraidīšanu ar norādījumiem, ar kuriem 2005. gada
         17. oktobrī tā iesniedza lūgumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu atzīt par arodslimību “trauksmainās depresijas”
         sindromu, kuru tā uzskatīja par iegūtu, lai arī lietas dalībnieki acīmredzami nebija iesnieguši šos norādījumus Civildienesta
         tiesas vērtējumam un tā netika apspriesta atbilstoši sacīkstes principam.

      145    Komisija lūdz noraidīt septīto pamatu kā acīmredzami nepamatotu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      146    Šajā gadījumā Q neapgalvo, ka Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 241. punktā būtu sagrozījusi pirmās instances lietas materiālu dokumentus.

      147    Tā vienīgi apgalvo, ka, pat ja no pirmās instances lietas materiālu dokumentiem izriet, ka viņa bija lūgusi uzsākt savas slimības
         atzīšanas par arodslimību procedūru, Civildienesta tiesa nevarēja ņemt vērā šo faktu, lai kā nepieņemamu noraidītu viņas lūgumu
         izmaksāt atlīdzību tiktāl, ciktāl tas attiecās uz materiālo kaitējumu, kas atbilst neiegūtajai algai viņas pensionēšanas saistībā
         ar invaliditāti dēļ, atlīdzību, jo lietas dalībnieki konkrēti neminēja un neapsprieda tajā šo faktu un no tā izrietošās sekas
         attiecībā uz prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību.

      148    No pārsūdzētā sprieduma 232. un 233. punkta izriet, ka Komisija nav minējusi jautājumu par strīdīgā lūguma izmaksāt atlīdzību
         priekšlaicīgo un nepieņemamo raksturu, nedz arī tas tika apspriests pirmās instances lietas dalībnieku starpā.

      149    Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar šā sprieduma 130. punktā minēto judikatūru: tā kā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un
         91. pantu prasības pieņemamības nosacījumi ir saistīti ar sabiedrisko kārtību, nepieciešamības gadījumā Savienības tiesai
         tie ir jāizskata pēc savas ierosmes.

      150    Turklāt tai nevar pārmest faktu konstatēšanu, pēc savas ierosmes izvērtējot lūguma izmaksāt atlīdzību, kas tai tika iesniegts
         šādā prasībā, pieņemamības nosacījumus, jo šie konstatējumi izriet no lietas materiāliem, ko tai iesnieguši lietas dalībnieki,
         lai spriestu par viņu prasībām.

      151    Līdz ar to Q nav pamatojusi pārmetumu Civildienesta tiesai par to, ka tā ir spriedusi ultra petita un pārkāpusi savas kompetences robežas tādēļ, ka pārsūdzētā sprieduma 241. punktā pēc savas ierosmes nebija konstatējusi strīdīgā
         lūguma izmaksāt atlīdzību nepieņemamību pēc tam, kad, pamatojoties uz lietas materiālu informāciju, bija konstatējusi noteiktus
         faktus.

      152    Šo iemeslu dēļ kā nepamatots ir jānoraida septītais pamats.

       Par devīto pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar intereses celt prasību, lai atceltu KAZ par 2003. gadu,
            esamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      153    Q uzskata, ka, pārsūdzētā sprieduma 227. punktā noraidot viņas prasījumus atcelt KAZ par 2003. gadu, Civildienesta tiesa ir
         pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neievēroja Tiesas neseno judikatūru, saskaņā ar kuru ierēdnim, kuram ir pilnīga
         pastāvīga invaliditāte, tomēr saglabājas interese apstrīdēt savus karjeras attīstības ziņojumus. Tādējādi būtu jānošķir –
         kā to dara Tiesa – tāda ierēdņa situācija, kurš tiek pensionēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. un 78. pantu, no ierēdņa
         situācijas, kurš ir sagaidījis pensijas vecumu, ir atvaļinājies vai ir atbrīvots no amata. Turklāt Civildienesta noteikumu
         53. pants būtu jāskata kopā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. un 15. pantu, kuros noteikts, ka ierēdņa, kurš atzīts
         par invalīdu, darbība ir tikai apturēta un ka viņa invaliditāte periodiski var tikt pārbaudīta līdz brīdim, kad viņš sasniedz
         63 gadu vecumu. Turklāt Q uzskata, ka viņa saglabā noteiktu un aktuālu interesi panākt KAZ par 2003. gadu atcelšanu, jo tajā ir iekļauts viņas negatīvs
         novērtējums.

      154    Savā papildu procesuālajā rakstā Q balstās uz dokumentu, par kura pastāvēšanu viņa neesot zinājusi brīdī, kad bija iesniegusi pretapelācijas sūdzību, proti,
         2005. gada 26. jūlijā Komisijas konsultējošā mediķa Dr. D kā invaliditātes komisijas locekļa parakstītu dokumentu, kurā viņš norādīja, ka nepiekrīt, ka viņai piešķir invaliditāti,
         un lēmumam, ko ar vairākumu pieņēmuši komisijas locekļi Dr. R un Dr. S. Konsultējošā mediķa atsevišķā viedokļa dēļ invaliditātes komisijas atzinumi, kā arī lēmums par invaliditātes piešķiršanu
         viņai esot tik acīmredzami prettiesiski, ka tas tai dod tiesības lūgt atzīt šos aktus par nepastāvošiem. Atsevišķais viedoklis
         pierādot, ka viņas veselības stāvokļa atjaunošanās ir iespējama un ka tādēļ nevar izslēgt atjaunošanu darbā Komisijā. Tāpat
         viņa varot lūgt viņu atjaunot darbā, ja viņa uzskata, ka vairāk neatbilst nosacījumiem, kas vajadzīgi invaliditātes pabalsta
         piešķiršanai. Līdz ar to Civildienesta tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka viņai vairs nav intereses
         celt prasību, pārsūdzot KAZ par 2003. gadu, un ka tātad nebija jāspriež par viņas prasību tos atcelt.

      155    Komisija lūdz noraidīt devīto pamatu kā nepamatotu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      156    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai personas, kas ietilpst Civildienesta noteikumu piemērošanas jomā, prasība, kas celta
         saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, lai atceltu tai nelabvēlīgu aktu 90. panta 2. punkta izpratnē, būtu pieņemama,
         šai personai prasības celšanas brīdī ir jābūt pietiekami būtiskai interesei, kas ir radusies un aktuāla, lai šis akts tiktu
         atcelts, un šāda interese nozīmē, ka prasības rezultātā šī persona var gūt labumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada
         29. novembra spriedumu apvienotajās lietās T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 un T‑139/05 Agne‑Dapper u.c./Komisija u.c., Krājums‑CDL, I‑A‑2‑291. un II‑A‑2‑1497. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā pieņemamības nosacījums
         prasītāja interese celt prasību ir jāizvērtē prasības celšanas brīdī (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 28. jūnija
         rīkojumu lietā T‑147/04 Ross/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑171. un II‑771. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr, kā izriet no pastāvīgās judikatūras,
         lai Civildienesta noteikumos minētā persona varētu celt prasību atcelt iecēlējinstitūcijas lēmumu, tai ir jāsaglabā personiska
         interese, lai šis lēmums tiktu atcelts (skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedumu lietā T‑159/98 Torre u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑83. un II‑395. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā, ja nav aktuālas intereses celt prasību, par prasību
         vairs nav jāspriež (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Torre u.c./Komisija, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

      157    Attiecībā uz ierēdņa vai bijušā ierēdņa interesi celt prasību, lai atceltu karjeras attīstības ziņojumu, kas uz viņu attiecas,
         pirmkārt, ir jānorāda, ka minētais ziņojums ir priekšnieku novērtējošs lēmums par to, kā novērtējamais ierēdnis ir pildījis
         tam uzticētos pienākumus, un par viņa uzvedību darbā konkrētajā periodā, un ka neatkarīgi no tā lietderības nākotnē tas ir
         rakstveida un oficiāls pierādījums par ierēdņa veiktā darba kvalitāti. Šāds novērtējums nav vienkāršs konkrētajā periodā veikto
         pienākumu apraksts, bet tas ietver arī cilvēcisko īpašību, ko novērtējamā persona ir parādījusi savas profesionālās darbības
         veikšanā, vērtējumu. Tādēļ katram ierēdnim ir tiesības uz to, ka par viņa darbu tiek pareizi un taisnīgi sagatavots novērtējums.
         Līdz ar to atbilstoši tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā katrā ziņā ir jāatzīst ierēdņa tiesības apstrīdēt par
         viņu sagatavoto karjeras attīstības ziņojumu tā satura dēļ vai tādēļ, ka tas nav sagatavots saskaņā ar Civildienesta noteikumos
         paredzētajām normām (Tiesas 2008. gada 22. decembra spriedums lietā C‑198/07 P Gordon/Komisija, Krājums, I‑10701. lpp., 43.–45. punkts).

      158    Otrkārt, lai gan ir tiesa, ka ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja ir atzinusi, ka viņam ir pilnīga pastāvīga
         invaliditāte, tiek pensionēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. un 78. pantu, šāda ierēdņa situācija atšķiras no tāda
         ierēdņa situācijas, kurš ir sagaidījis pensijas vecumu, ir atvaļinājies vai ir atbrīvots no amata, jo runa ir par atgriezenisku
         situāciju (iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā Gordon/Komisija, 46. punkts). Proti, ierēdnis, kuru skārusi šāda invaliditāte, kādu dienu var atjaunoties savā amatā kādā no Savienības
         iestādēm. Šajā ziņā Civildienesta noteikumu 53. pantā ietvertais vispārējais noteikums ir aplūkojams kopā ar speciālajiem
         noteikumiem, kas ietverti šo pašu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13.–15. pantā. Ierēdņa, kam ir atzīta invaliditāte,
         darbība ir vienīgi apturēta, jo viņa stāvokļa novērtējums iestādēs ir pakļauts tam, ka turpinās tie nosacījumi, kas pamato
         šo invaliditāti, ko var periodiski pārbaudīt (iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā Gordon/Komisija, 47. punkts). Turklāt tā kā ierēdnis, kam atzīta pilnīga pastāvīga invaliditāte, var atjaunoties darbā iestādē,
         viņam saglabājas interese – šā sprieduma 156. punktā izklāstītajā nozīmē – par to, lai viņa karjeras attīstības ziņojums tiktu
         sagatavots taisnīgi, objektīvi un atbilstoši parastajiem novērtēšanas noteikumiem. Atjaunošanas darbā gadījumā minētais ziņojums
         būtu lietderīgs ierēdņa novērtēšanai savā dienestā vai Savienības iestādēs (iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
         Gordon/Komisija, 46.–51. punkts).

      159    Atšķirīgs risinājums var būt tikai īpašos gadījumos, kuros, izvērtējot ierēdņa, kam atzīta invaliditāte, konkrēto situāciju,
         tiek atklāts, ka viņš vairs nespēj kādu dienu atsākt pildīt savas funkcijas iestādē, ņemot vērā, piemēram, invaliditātes komisijas,
         kas pilnvarota izvērtēt viņa invaliditātes stāvokli, atzinumus, no kuriem izriet, ka invaliditāti izraisījusī patoloģija ir
         nemainīga un ka nebūs vajadzības veikt nekādu atkārtotu medicīnisko pārbaudi (šajā ziņā skat. iepriekš 156. punktā minēto
         rīkojumu lietā Ross/Komisija, 9. un 32. punkts), vai ņemot vērā attiecīgā ierēdņa paziņojumus, no kuriem izriet, ka jebkurā gadījumā viņš vairs
         neatsāks pildīt savas funkcijas iestādē (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Combescot/Komisija, 27. un 29. punkts).

      160    Šajā gadījumā pārsūdzētā sprieduma 117. punktā Civildienesta tiesa, Q neapstrīdot pretapelācijas sūdzībā, nosprieda, ka Q saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu celtās prasības priekšmets tostarp bija prasība atcelt KAZ par 2003. gadu.
         Pārsūdzētā sprieduma 218.–224. punktā tā izklāstīja iemeslus, kādēļ tā nosprieda, ka prasījumi atcelt KAZ par 2003. gadu bija
         pieņemami prasības celšanas pirmajā instancē datumā. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 225.–230. punktā tā uzskatīja, ka par minētajiem
         prasījumiem vairs nav jāspriež, jo Q bija zaudējusi savu interesi celt prasību, lai atceltu KAZ par 2003. gadu. Lai šajā gadījuma noliegtu jebkādu Q interesi celt prasību, Civildienesta tiesa norādīja, ka viņa “tika pensionēta un viņai ar iecēlējinstitūcijas 2005. gada
         23. augusta lēmumu no 2005. gada 31. augusta tika piešķirts invaliditātes pabalsts”, ka “turklāt invaliditātes komisija uzskatīja,
         ka, “ņemot vērā invaliditāti izraisījušās patoloģijas nemainīgo raksturu, nav vajadzības veikt nekādu atkārtotu medicīnisko
         pārbaudi””, ka “tādējādi KAZ par 2003. gadu grozījumi nevarētu nekādā veidā ietekmēt [Q] karjeru” un ka “turklāt [Q] nav ne pierādījusi, ne arī atsaukusies uz to, ka pastāv īpašs apstāklis, kas attaisnotu personīgas un pastāvošas intereses
         panākt [KAZ par 2003. gadu] atcelšanu saglabāšanos”.

      161    Izvērtējot Q interesi celt prasību, Civildienesta tiesa pamatoti varēja balstīties uz invaliditātes komisijas atzinumiem, no kuriem atbilstoši
         pašas Q konstatējumiem izriet, ka var uzskatīt, ka ir galīgi izpildīti visi nosacījumi, kas ir vajadzīgi, lai attaisnotu Q pensionēšanu pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantu, jo, pirmkārt,
         saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. un 78. pantu tikai minētās komisijas kompetencē bija spriest par Q invaliditātes stāvokli un, otrkārt, šīs komisijas atzinumi nebija prettiesiski tikai tādēļ, ka tie tika panākti – kā izriet
         no Komisijas iesniegtajiem dokumentiem – tikai ar komisijas locekļu balsu vairākumu, vienam no viņiem izsakot atšķirīgu viedokli.
         Proti, invaliditātes komisijas lēmumi ir koleģiāli lēmumi, ko pieņem ar tās locekļu balsu vairākumu.

      162    Tomēr Civildienesta tiesa – kā likumīgi tika apgalvots – neņēma vērā intereses, kas Q jebkurā gadījumā varēja saglabāties, lai apstrīdētu KAZ par 2003. gadu, to satura dēļ un tostarp tādēļ, ka tajos – kā konstatēts
         pārsūdzētā sprieduma 273. punktā – bija “iekļauts skaidrs [Q] spēju negatīvs vērtējums”, saskaņā ar ierēdņa vai bijušā ierēdņa intereses celt prasību, lai atceltu savu karjeras attīstības
         ziņojumu, jēdziena interpretāciju, ko Tiesa piemēroja iepriekš 157. punktā minētajā spriedumā lietā Gordon/Komisija (43.–45. punkts).

      163    Protams, iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā Gordon/Komisija tika pasludināts dažas dienas pēc pārsūdzētā sprieduma. Tomēr tas neattaisno to, ka Vispārējā tiesa pārbauda pārsūdzētā
         sprieduma pamatotību, ņemot vērā intereses celt prasību, lai atceltu karjeras attīstības ziņojumu, jēdzienu un neņemot vērā
         interpretāciju, ko Tiesa piešķīra šim jēdzienam iepriekš 157. punktā minētajā spriedumā lietā Gordon/Komisija.

      164    Precīzāk, Tiesas sniegtā Savienības tiesību normas interpretācija izskaidro un vajadzības gadījumā precizē šīs normas nozīmi
         un piemērojamību, kā to ir vai bija jāsaprot un jāpiemēro kopš tās spēkā stāšanās brīža. No minētā izriet, ka šādi interpretētu
         tiesību normu tiesa var piemērot un tai tā ir jāpiemēro pat tādām tiesiskām attiecībām, kas ir radušās un ir nodibinātas pirms
         Tiesas sprieduma taisīšanas, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi strīda, kas attiecas uz minētās tiesību normas piemērošanu,
         izskatīšanai kompetentajās tiesās (attiecībā uz Tiesas, īstenojot EKL 234. pantā piešķirto kompetenci, sniegtās interpretācijas
         iedarbību laikā šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 1980. gada 27. marta spriedumu lietā 61/79 Denkavit italiana, Recueil, 1205. lpp., 16. punkts, un 1995. gada 11. augusta spriedumu apvienotajās lietās no C‑367/93 līdz C‑377/93 Roders u.c., Recueil, I‑2229. lpp., 42. punkts). Ņemot vērā šos principus, Tiesas sniegtās interpretācijas iedarbību var ierobežot izņēmuma kārtā
         (iepriekš minētie spriedumi lietā Denkavit italiana, 17. punkts, un apvienotajās lietās Roders u.c., 43. punkts).

      165    Šajā gadījumā no iepriekš 157. punktā minētā sprieduma lietā Gordon/Komisija neizriet, ka būtu konstatēti apstākļi, kas attaisnotu atkāpi no Tiesas šajā spriedumā sniegtās intereses celt prasību,
         lai atceltu karjeras attīstības ziņojumu, jēdziena interpretācijas piemērošanas ar atpakaļejošu spēku principa.

      166    Līdz ar to ir jāpieņem devītais pamats un tātad jāatceļ pārsūdzētais spriedums tiktāl, ciktāl tajā atzīts, ka nav jāspriež
         par prasījumiem atcelt KAZ par 2003. gadu.

      167    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir daļēji jāpieņem pretapelācijas sūdzība un pārējā daļā tā jānoraida.

       Par lietas nosūtīšanu Civildienesta tiesai
      168    Atbilstoši Tiesas Statūtu I pielikuma 13. panta 1. punktam, ja apelācija ir pamatota, Vispārējā tiesa atceļ Civildienesta
         tiesas spriedumu un pati taisa spriedumu attiecīgajā lietā. Tomēr tā nodod lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Civildienesta
         tiesai gadījumos, ja tiesvedības apstākļi neļauj Tiesai nākt klajā ar spriedumu.

      169    Šajā gadījumā, tā kā Civildienesta tiesa nav spriedusi – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 230. punkta – par prasījumiem atcelt
         KAZ par 2003. gadu, šajā lietā Vispārējā tiesa nevar nākt klajā ar spriedumu par šo jautājumu un lieta ir jānosūta Civildienesta
         tiesā sprieduma taisīšanai par minētajiem prasījumiem.

      170    Turklāt, tā kā Civildienesta tiesa nav spriedusi – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta, ko skata
         kopā ar šā paša sprieduma 250.–254. punktu, – par summu, kas Komisijai jāsamaksā Q tikai par morālo kaitējumu, kas radies Komisijas atteikuma veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus dēļ, Vispārējā tiesa nevar
         nākt klajā ar spriedumu par šo jautājumu un lieta ir jānosūta Civildienesta tiesai sprieduma taisīšanai par minēto summu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      171    Tā kā lieta tiek nosūtīta Civildienesta tiesai, lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem šajā apelācijas tiesvedībā ir
         jāatliek.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 9. decembra spriedumu lietā F‑52/05 Q/Komisija (Krājums, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.) tiktāl, ciktāl tā rezolutīvās daļas 2) punktā Eiropas Kopienu Komisijai
            piespriests pārskaitīt Q atlīdzību EUR 500 apmērā, kā arī EUR 15 000, ja ar šo summu bija paredzēts atlīdzināt morālo kaitējumu, ko Q cietusi apgalvotā kavējuma administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā dēļ, un ja, lai rezolutīvās daļas 3) punktā noraidītu prasības
            pieteikumu pirmajā instancē, 147.–189. punktā tā sprieda par “[Q] izvirzīto iebildi par psiholoģisko vardarbību” un 230. punktā nosprieda, ka nav jāspriež par prasījumiem atcelt Q karjeras attīstības ziņojumus, kas izstrādāti attiecīgi par laika posmiem no 2003. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim un no
            2003. gada 1. novembra līdz 31. decembrim;
      2)      pārējā daļā apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību noraidīt;
      3)      nosūtīt lietu Civildienesta tiesai sprieduma par prasījumiem atcelt iepriekš minētos karjeras attīstības ziņojumus, kā arī
            par summu, kura Komisijai jāsamaksā Q tikai par morālo kaitējumu, kas radies Komisijas atteikuma veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus dēļ;
      4)      lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem atlikt.

               Jaeger

               Pelikánová

               Dittrich

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 8. septembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.