title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 22. janvārī.#Art & Allposters International BV pret Stichting Pictoright.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – 4. pants – Izplatīšanas tiesības – Tiesību izbeigšanās noteikums – “Objekta” jēdziens – Aizsargātā darba attēla pārnešana no papīra plakāta uz gleznošanas audeklu – Nesēja aizstāšana – Ietekme uz tiesību izbeigšanos.#Lieta C-419/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 22. janvārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Intelektuālais īpašums — Autortiesības un blakustiesības — Direktīva 2001/29/EK — 4. pants — Izplatīšanas tiesības — Tiesību izbeigšanās noteikums — “Objekta” jēdziens — Aizsargātā darba attēla pārnešana no papīra plakāta uz gleznošanas audeklu — Nesēja aizstāšana — Ietekme uz tiesību izbeigšanos”
      Lieta C‑419/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 12. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 24. jūlijā, tiesvedībā

            Art & Allposters International BV

      pret

            Stichting Pictoright .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks, kas pilda ceturtās palātas tiesneša pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente), M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 22. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Art & Allposters International BV vārdā – T. Cohen Jehoram un P. N. A. M. Claassen, advocaten,

               —

                  Stichting Pictoright vārdā – M. van Heezik, A. M. van Aerde un E. J. Hengeveld, advocaten,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un F.‑X. Bréchot, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – V. Kaye, pārstāve, kurai palīdz N. Saunders, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda un F. Wilman, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 11. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 4. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Art & Allposters International BV (turpmāk tekstā – “Allposters”) un Stichting Pictoright (turpmāk tekstā – “Pictoright”) par to, ka Allposters, iespējams, ir pārkāpusi Pictoright pārvaldītās autortiesības, pārnesot aizsargāto darbu attēlus no papīra plakāta uz gleznošanas audeklu un pārdodot šos attēlus uz minētā jaunā nesēja.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

         WIPO līgums par autortiesībām

               3

               Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācija (WIPO) 1996. gada 20. decembrī Ženēvā pieņēma WIPO līgumu par autortiesībām (turpmāk tekstā – “WIPO līgums par autortiesībām”). Eiropas Kopienas vārdā šis līgums tika apstiprināts ar Padomes 2000. gada 16. marta Lēmumu 2000/278/EK (OV L 89, 6. lpp.).

               4

               Minētā līguma 1. panta 4. punktā ir paredzēts, ka līgumslēdzējas valstis ievēro Konvencijas par literatūras un mākslas darbu aizsardzību, kas parakstīta Bernē 1886. gada 9. septembrī (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), redakcijā, kas izriet no 1979. gada 28. septembra grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”), 1.–21. pantu un pielikumu.

               5

                  WIPO līguma par autortiesībām 6. pantā “Izplatīšanas tiesības” ir noteikts:
               “1)   Literāro un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības dot atļauju padarīt sabiedrībai pieejamus savu darbu oriģinālus un kopijas, tos pārdodot vai citādā veidā nododot tālāk savas īpašumtiesības.
               2)   Nekas no šajā līgumā paredzētā neietekmē līgumslēdzēju valstu brīvību pieņemt noteikumus, ja tādi vispār nepieciešami, saskaņā ar kuriem šā panta pirmajā daļā minēto tiesību izbeigšanās [ir] piemērojama pēc tam, kad ar autora atļauju darba oriģināls vai kopija pirmo reizi pārdoti vai īpašumtiesības uz tiem nodotas tālāk citādā veidā.”

         Bernes konvencija

               6

               Bernes konvencijas 12. pantā “Tiesības uz pārveidošanu [adaptēšanu], aranžēšanu un citādu pārstrādāšanu” ir paredzēts:
               “Literatūras un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības uz savu darbu pārveidošanu [adaptēšanu], aranžēšanu un citādu pārstrādāšanu.”

         Savienības tiesības

               7

               Direktīvas 2001/29 preambulas 9., 10., 28. un 31. apsvērumā ir paredzēts:

                        “(9)

                        Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē. [..]

                        (10)

                        Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu darbu izmantošanu [..]

                  [..]

                        (28)

                        Autortiesību aizsardzība saskaņā ar šo direktīvu ietver ekskluzīvas tiesības kontrolēt materializētā formā iemiesota darba izplatīšanu. Darba oriģināla vai kopiju pirmā pārdošana Kopienā, ko izdara tiesību subjekts vai kāds ar viņa piekrišanu, izbeidz tiesības kontrolēt minētā darba [objekta] turpmāku pārdošanu Kopienā. Šīm tiesībām nebūtu jāizbeidzas attiecībā uz oriģinālu vai kopijām, ko tiesību subjekts vai kāds ar viņa piekrišanu pārdod ārpus Kopienas. [..]

                  [..]

                        (31)

                        Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. Jāpārvērtē esošie dalībvalstu noteiktie izņēmumi un ierobežojumi, ņemot vērā jauno elektronisko vidi. Esošās izņēmumu un ierobežojumu atšķirības attiecībā uz dažām noteiktām darbībām atstāj tiešu negatīvu ietekmi uz autortiesību un blakustiesību iekšējā tirgus funkcionēšanu. Minētās atšķirības varētu izpausties spēcīgāk, ņemot vērā darbu pārrobežu izmantošanas turpmāko attīstību un pārrobežu aktivitātes. Lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu funkcionēšanu, minētie izņēmumi un ierobežojumi būtu jānosaka saskaņotāk. To saskaņošanas pakāpei būtu jābalstās uz ietekmi, kādu tie atstāj uz iekšējā tirgus vienmērīgu funkcionēšanu.”

               8

               Atbilstoši šīs direktīvas 2. pantam “Reproducēšanas tiesības”:
               “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:

                        a)

                        autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;

                  [..].”

               9

               Minētās direktīvas 4. pantā “Izplatīšanas tiesības” ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis autoriem paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt jebkādā veidā publiski izplatīt viņu darbu oriģinālus vai kopijas, tos pārdodot vai kā citādi.
               2.   Izplatīšanas tiesības attiecībā uz darba oriģinālu vai kopijām Kopienā neizbeidzas, izņemot gadījumus, kad Kopienā tiesību subjekts attiecīgo tiesību objektu pirmo reizi pārdod vai citādi nodod īpašumtiesības uz šo objektu citai personai, vai to dara ar šā subjekta piekrišanu.”

         Nīderlandes tiesības

               10

               Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkts Nīderlandes tiesībās ir transponēts ar 1912. gada 23. septembra Autortiesību likuma (Auteurswet, turpmāk tekstā – “Autortiesību likums”) 1. pantu un 12. panta 1. punkta 1) apakšpunktu.

               11

               Minētā likuma 1. pantā ir noteikts:
               “Autortiesības ir literāra, zinātniska vai mākslas darba autora vai viņa tiesību pārņēmēja ekskluzīvas tiesības uz tā publiskošanu un reproducēšanu, ievērojot likumā noteiktos ierobežojumus.”

               12

               Šī paša likuma 12. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Literāra, zinātniska vai mākslas darba publiskošana ir tostarp:

                        1)

                        visa darba vai tā daļas reprodukcijas publiskošana [..].”

               13

               Autortiesību likuma 12.b pantā, ar kuru paredzēts valsts tiesībās transponēt Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punktu, ir noteikts:
               “Ja literāra, zinātniska vai mākslas darba eksemplāru kādā Eiropas Savienības dalībvalstī vai Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu [(EEZ)] dalībvalstī pirmo reizi laidis apgrozībā, nododot īpašumtiesības uz to, autors vai viņa tiesību pārņēmējs vai tas darīts ar to piekrišanu, minētā eksemplāra laišana apgrozībā citā veidā, izņemot nomu vai patapinājumu, nav uzskatāma par autortiesību pārkāpumu.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               14

                  Pictoright ir Nīderlandes autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija, kas aizstāv tajā reģistrēto autortiesību īpašnieku intereses. Tāpat tā Nīderlandē aizstāv ārzemju mākslinieku un viņu mantinieku intereses saskaņā ar nolīgumiem, kas noslēgti ar ārvalstu organizācijām, kuras pilda tādu pašu uzdevumu. Pictoright ir pilnvarota pārvaldīt autortiesības to īpašnieku vārdā, tostarp piešķirot licences un veicot darbības, kas vērstas pret šo tiesību pārkāpumiem.

               15

                  Allposters savās interneta vietnēs pārdod slavenu gleznotāju darbu plakātus un citu veidu reprodukcijas, uz ko attiecas Pictoright pārvaldītās autortiesības. Cita starpā Allposters piedāvā saviem klientiem reprodukcijas plakātu, ierāmētu plakātu, plakātu uz koka vai reprodukciju uz gleznošanas audekla veidā. Lai ražotu šo pēdējo minēto izstrādājumu, vispirms uz papīra plakāta, kurā attēlots izvēlētais mākslas darbs, tiek uzklāts sintētisks materiāls (lamināts). Pēc tam, izmantojot zināmu ķīmisku procesu, plakāta esošais attēls tiek pārnests no papīra uz audekla audumu. Visbeidzot, šis audekla audums tiek uzklāts uz koka rāmja. Šīs operācijas beigās darba attēls pazūd no papīra nesēja. Allposters šo procesu un tā rezultātu sauc par “pārnesi uz audekla”.

               16

                  Pictoright iebilda pret pārnešu uz audekla, kurās attēloti ar autortiesībām aizsargātie darbi, pārdošanu bez tās klientu, kuriem pieder šīs autortiesības, piekrišanas un pieprasīja Allposters izbeigt šīs darbības, pretējā gadījumā piedraudot ar tiesu.

               17

               Tā kā Allposters atteicās izpildīt šo pieprasījumu, Pictoright cēla pret to prasību Rechtbank Roermond (Rūrmondas pirmās instances tiesa), prasot izbeigt jebkādu tiešu vai netiešu šo tiesību īpašnieku autortiesību un personisko tiesību aizskārumu.

               18

               Ar 2010. gada 22. septembra spriedumu Rechtbank Roermond šo prasību noraidīja. Līdz ar to Pictoright par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch (Hertogenbosas apelācijas tiesa), kas ar 2012. gada 3. janvāra spriedumu atcēla minēto spriedumu un lielākajā daļā apmierināja Pictoright prasījumus.

               19

               Šīs pēdējās tiesas ieskatā plakāta vai audekla, kurā ir attēlots mākslas darbs, pārdošana ir publiskošana Nīderlandes tiesību izpratnē. Proti, no Hoge Raad der Nederlanden1979. gada 19. janvāra sprieduma (NJ 1979/412, Poortvliet) izriet, ka runa ir par jaunu publiskošanu Autortiesību likuma 12. panta izpratnē, ja tiesību īpašnieka apgrozībā laistais darba eksemplārs tiek publiski izplatīts kādā citā formā, ciktāl tam, kas tirgo šo jauno minētā eksemplāra formu, rodas jaunas izmantošanas iespējas (turpmāk tekstā – “Poortvliet judikatūra”). Konstatējusi, ka papīra plakāts, kas laists tirdzniecībā ar autortiesību īpašnieka piekrišanu, ir ticis būtiski pārveidots, līdz ar to radot Allposters jaunas izmantošanas iespējas, jo šāda pārveidošana ļauj tai noteikt augstākas cenas un paredzēt citu mērķauditoriju, Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch secināja, ka pārneses uz audekla pārdošana veido publiskošanu, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir aizliegta, un noraidīja Allposters argumentu par izplatīšanas tiesību izbeigšanos.

               20

                  Allposters vērsās iesniedzējtiesā ar kasācijas sūdzību. Cita starpā tā apstrīd Poortvliet judikatūras atbilstību, kā arī sniegto “izbeigšanās” un “publiskošanas” jēdzienu interpretāciju, kas tās ieskatā esot saskaņota Savienības līmenī. Allposters uzskata, ka izplatīšanas tiesības Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punkta izpratnē izbeidzas līdz ar taustāmā priekšmetā ietvertā darba izplatīšanu, ja to laiž tirdzniecībā autortiesību īpašnieks vai tas tiek darīts ar viņa piekrišanu. Iespējamā vēlākā šī objekta izmainīšana nekādi neietekmējot izplatīšanas tiesību izbeigšanos. Savukārt Pictoright apgalvo, ka, tā kā adaptācijas tiesības Savienībās tiesībās attiecībā uz autortiesībām nav saskaņotas, Poortvliet judikatūra paliek spēkā vai vismaz ir saderīga ar Savienības tiesībām.

               21

               Šajos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 2001/29 4. pants reglamentē jautājumu, vai autortiesību īpašnieka izplatīšanas tiesības var tikt īstenotas attiecībā uz ar autortiesībām aizsargāta darba reprodukciju, kuru tiesību īpašnieks pats pārdod un piegādā EEZ vai kurš tiek pārdots un piegādāts EEZ ar viņa piekrišanu, ja pēc tam šai reprodukcijai ir mainīta forma un tā tiek no jauna laista tirdzniecībā šajā formā?

                        2)

                        a) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai atbildē uz jautājumu, vai tiek kavēta vai pārtraukta Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punktā paredzētā tiesību izbeigšanās, ir nozīme apstāklim, ka runa ir par pirmajā jautājumā norādītajām izmaiņām?

                                 b)

                                 Ja atbilde uz otrā jautājuma a) punktu ir apstiprinoša, kādi ir kritēriji, kas ļautu noteikt, ka runa ir par reprodukcijas formas izmaiņām, kuras kavē vai pārtrauc Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punktā paredzēto tiesību izbeigšanos?

                                 c)

                                 Vai šie kritēriji ļauj piemērot Nīderlandes valsts tiesībās attīstīto kritēriju, saskaņā ar kuru vairs nav runa par tiesību izbeigšanos tā vienīgā iemesla dēļ, ka tālākpārdevējs ir devis reprodukcijām citu formu un šajā formā tās publiski izplatījis (Hoge Raad, 1979. gada 19. janvāris, NJ 1979/412, Poortvliet)?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               22

               Tiesas kompetence LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā ir ierobežota vienīgi ar Savienības tiesību normu pārbaudi, un Tiesa nevar lemt par valsts tiesību, tostarp dalībvalstu judikatūras, saderību ar Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumus Triveneta Zuccheri u.c./Komisija, C‑347/87, EU:C:1990:129, 16. punkts, kā arī Schwarz, C‑321/07, EU:C:2009:104, 48. punkts).

               23

               Šajos apstākļos uzdotie jautājumi, kas jāizskata kopā, ir jāsaprot tādējādi, ka iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punktā paredzētais noteikums par izplatīšanas tiesību izbeigšanos ir piemērojams situācijā, kurā aizsargātā darba reprodukcijai pēc tam, kad tā tikusi laista tirdzniecībā Savienībā ar autortiesību īpašnieka piekrišanu, ir ticis mainīts nesējs, piemēram, papīra plakātā esošo reprodukciju pārnesot uz audeklu, un tā no jauna tikusi laista tirdzniecībā jaunajā formā.

               24

               Vispirms ir jānorāda, ka Pictoright uzskata, ka, ņemot vērā aizsargāto darbu reprodukciju pārnešanas uz audeklu procesā radušās būtiskās izmaiņas plakātos, šie audekli esot minēto darbu adaptācijas, kurām izplatīšanas tiesības neesot piemērojamas. Tā norāda, ka adaptācijas tiesības autortiesību jomā neesot saskaņotas Savienības tiesībās, bet tās reglamentē Bernes konvencijas 12. pants.

               25

               Līdz ar to ir jāpārbauda, vai pamatlietas apstākļi ietilpst Direktīvas 2001/29 piemērošanas jomā.

               26

               Runājot par adaptācijas tiesībām, ir taisnība, ka ar Bernes konvencijas 12. pantu literatūras un mākslas darbu autoriem ir piešķirtas ekskluzīvas tiesības atļaut savu darbu adaptēšanu, aranžēšanu un citādu pārstrādāšanu un ka minētajā direktīvā nav ietverta neviena līdzvērtīga norma.

               27

               Tomēr, nepastāvot nepieciešamībai interpretēt “adaptēšanas” jēdzienu minētā 12. panta izpratnē, pietiek konstatēt, ka gan papīra plakāts, gan pārnese uz audekla ietver aizsargātā mākslas darba attēlu un tātad ietilpst Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkta piemērošanas jomā kā Savienībā tirdzniecībā laistās aizsargātā darba kopijas. Ar šo tiesību normu autoriem ir paredzētas ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt jebkādā veidā publiski izplatīt viņu darbu oriģinālus vai kopijas, tos pārdodot vai kā citādi.

               28

               Tādēļ ir jākonstatē, ka pamatlietas apstākļi ietilpst minētās direktīvas 4. panta piemērošanas jomā.

               29

               Runājot par tiesību izbeigšanās noteikuma piemērošanas nosacījumiem, no šīs pašas direktīvas 4. panta 2. punkta izriet, ka izplatīšanas tiesības attiecībā uz darba oriģinālu vai kopijām izbeidzas tikai tad, kad tiesību īpašnieks Savienībā šo objektu pirmo reizi pārdod vai citādi nodod īpašumtiesības uz to citai personai vai kāds to dara ar šā īpašnieka piekrišanu.

               30

               Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru ar minēto 4. panta 2. punktu dalībvalstīm ir atstāta iespēja paredzēt tikai tādu tiesību izbeigšanās noteikumu, kāds paredzēts minētajā normā, jo, kā izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvēruma, valsts tiesību aktu atšķirības izplatīšanas tiesību izbeigšanās jomā var tieši ietekmēt iekšējā tirgus pareizu darbību (šajā ziņā skat. spriedumu Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, 24. un 56. punkts).

               31

               Pamatojoties uz paša 4. panta 2. punkta formulējumu, Tiesa ir nospriedusi, ka izplatīšanas tiesību izbeigšanās ir atkarīga no diviem nosacījumiem, proti, ka, pirmkārt, tiesību īpašnieks darba oriģinālu vai kopijas ir laidis tirdzniecībā vai arī tas ir darīts ar viņa piekrišanu, un, otrkārt, šī laišana tirdzniecībā ir notikusi Savienībā (skat. spriedumu Laserdisken, EU:C:2006:549, 21. punkts).

               32

               Pamatlietā nav strīda par to, ka plakāti, kuros ir reproducēti slavenu gleznotāju darbi, uz ko attiecas autortiesības, kuru īpašniekus pārstāv Pictoright, ir tikuši laisti tirgū EEZ ar minēto īpašnieku piekrišanu.

               33

               Starp pamatlietas pusēm tomēr ir domstarpības par to, pirmkārt, vai izplatīšanas tiesību izbeigšanās attiecas uz taustāmo objektu, kurā ietverts darbs vai tā kopija, vai arī uz pašu autora intelektuālo jaunradi, un, otrkārt, par to, vai izmaiņas nesējā – tādas, ko veikusi Allposters, – ietekmē ekskluzīvo izplatīšanas tiesību izbeigšanos.

               34

               Runājot, pirmkārt, par izplatīšanas tiesību objektu, Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punktā ir norāde uz to, ka “attiecīgo tiesību objektu” pirmo reizi pārdod vai citādi nodod īpašumtiesības uz šo objektu citai personai.

               35

               Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas preambulas 28. apsvērumu “autortiesību aizsardzība saskaņā ar [minēto] direktīvu ietver ekskluzīvas tiesības kontrolēt materializētā formā iemiesota darba izplatīšanu”. Saskaņā ar šo pašu preambulas apsvērumu “darba oriģināla vai kopiju pirmā pārdošana [Savienībā], ko izdara tiesību subjekts vai kāds ar viņa piekrišanu, izbeidz tiesības kontrolēt minētā darba [objekta] turpmāku pārdošanu [Savienībā]”.

               36

               Tāpat no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka literatūras un mākslas darbi var tikt komerciāli izmantoti vai nu publiskās demonstrēšanas ceļā, vai arī veicot reproducēšanu un laižot apgrozībā materiālos nesējus, kas ir šīs reproducēšanas rezultāts (spriedums FDV, C‑61/97, EU:C:1998:422, 14. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Savienības likumdevējs, lietojot izteicienus “materializētā formā” un “attiecīgais tiesību objekts”, ir vēlējies piešķirt autoriem kontroli pār katra taustāmā priekšmeta, kurā ietverta to intelektuālā jaunrade, pirmo laišanu tirgū Savienībā.

               38

               Kā pamatoti norāda Eiropas Komisija, šo secinājumu apstiprina starptautiskās tiesības, it īpaši WIPO līgums par autortiesībām, kura gaismā cik vien iespējams ir jāinterpretē Direktīva 2001/29 (šajā ziņā skat. spriedumus Laserdisken, EU:C:2006:549, 39. un 40. punkts; Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, 30. un 31. punkts; Football Association Premier League u.c., C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 189. punkts, kā arī Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, 23. punkts).

               39

               Proti, minētā līguma 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka literāro un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības dot atļauju padarīt sabiedrībai pieejamus savu darbu oriģinālus un kopijas, tos pārdodot vai citādā veidā nododot tālāk savas īpašumtiesības. Šajā ziņā termina “kopija” nozīmi līgumslēdzējas puses ir izskaidrojušas kopīgajā paziņojumā attiecībā uz šī paša līguma 6. un 7. pantu, kurš tika pieņemts 1996. gada 20. decembra diplomātiskajā konferencē, kuras laikā ticis pieņemts minētais līgums. Saskaņā ar minēto paziņojumu “šajos pantos “kopijas” un “oriģināls un kopijas”, uz ko saskaņā ar minētajiem pantiem attiecas izplatīšanas tiesības un nomas tiesības, attiecas tikai uz fiksētajām kopijām, kuras var laist apgrozībā kā materiālas lietas”.

               40

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka izplatīšanas tiesību izbeigšanās ir piemērojama taustāmajam priekšmetam, kurā ietverts aizsargātais darbs vai tā kopija, ja tā tiek laista tirgū ar autortiesību īpašnieka piekrišanu.

               41

               Otrkārt, ir jāpārbauda, vai apstāklis, ka vēlāk ir notikušas objekta, kas laists tirdzniecībā ar autortiesību īpašnieka piekrišanu, materiālā nesēja izmaiņas, ietekmē izplatīšanas tiesību izbeigšanos Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punkta izpratnē.

               42

               Pamatlietā veiktās izmaiņas izpaužas kā mākslas darba attēla, kas ietverts papīra plakātā, pārnešana uz gleznošanas audeklu, izmantojot šā sprieduma 15. punktā aprakstīto tehnoloģiju, kā rezultātā papīra nesējs tiek aizstāts ar audeklu. No pamatlietas dalībnieku apsvērumiem izriet, ka šī tehnoloģija ļauj palielināt reprodukcijas izturīgumu, uzlabot attēla kvalitāti salīdzinājumā ar plakātu un panākt darba oriģinālam tuvāku rezultātu.

               43

               Šajā ziņā, kā pamatoti norāda Francijas valdība, ir jākonstatē, ka nesēja aizstāšanas – tādas kā pamatlietā veiktā – rezultātā rodas jauns objekts, kas ietver aizsargātā darba attēlu, kamēr plakāts kā tāds beidz pastāvēt. Šādas aizsargātā darba kopijas izmaiņas, kas dod oriģinālam tuvāku rezultātu, īstenībā var veidot jaunu šī darba reprodukciju Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkta, kas attiecas uz autora ekskluzīvajām tiesībām, izpratnē, un tam ir nepieciešama autora piekrišana.

               44

                  Allposters tomēr apgalvo, ka pārnese uz audekla nevar tikt atzīta par reprodukciju, jo, ņemot vērā, ka attēls tiek pārnests un tā vairs nav uz papīra plakāta, nepalielinās aizsargātā darba kopiju skaits. Tā skaidro, ka tinte, ar kuru attēlots darbs, netiek mainīta un ka pats darbs nekādā ziņā netiek ietekmēts.

               45

               Šādiem argumentiem nevar piekrist. Proti, apstāklis, ka pārneses operācijas laikā tinte paliek, nevar ietekmēt secinājumu, ka attēla nesējs ir mainīts. Svarīgi ir tas, vai grozītais objekts, to izvērtējot kopumā, pats par sevi no materiālā viedokļa ir objekts, kas laists tirgū ar tiesību īpašnieka piekrišanu. Šķiet, ka pamatlietā tas tā nav.

               46

               Tātad autortiesību īpašnieka piekrišana neattiecas uz objekta, kas ietver viņa darbu, izplatīšanu, ja pēc tā pirmās laišanas tirdzniecībā šis objekts ir ticis izmainīts tik lielā mērā, ka tas veido jaunu šā darba reprodukciju. Šādā situācijā šāda objekta izplatīšanas tiesības izbeidzas tikai līdz ar šā jaunā objekta pirmo pārdošanu vai pirmo īpašumtiesību uz minēto objektu nodošanu ar šo tiesību īpašnieka piekrišanu.

               47

               Šī interpretācija atbilst Direktīvas 2001/29 galvenajam mērķim, kas saskaņā ar tās preambulas 9. un 10. apsvērumu ir nodrošināt augstu aizsardzības līmeni, tostarp par labu autoriem, ļaujot viņiem saņemt atbilstīgu atlīdzību par viņu darbu izmantošanu (skat. spriedumus SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, 36. punkts; Peek & Cloppenburg, EU:C:2008:232, 37. punkts, kā arī Football Association Premier League u.c., EU:C:2011:631, 186. punkts).

               48

               No argumentiem, ko pamatlietas dalībnieki izvirzījuši tiesvedībā Tiesā, izriet, ka autortiesību īpašnieki nav devuši – vismaz tieši – savu piekrišanu pārnešu uz audekla izplatīšanai. Tātad, ja tiktu piemērots noteikums par izplatīšanas tiesību izbeigšanos, šiem īpašniekiem tiktu atņemta iespēja aizliegt šo objektu izplatīšanu vai – izplatīšanas gadījumā – pieprasīt atbilstīgu atlīdzību par viņu darbu komerciālo izmantošanu. Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka, lai atlīdzība būtu atbilstīga, tai ir jābūt saprātīgai saiknei ar aizsargātā objekta izmantošanas saimniecisko vērtību (pēc analoģijas skat. spriedumu Football Association Premier League u.c., EU:C:2011:631, 107.–109. punkts). Runājot par pārnesēm uz audekla, pamatlietas dalībnieki ir atzinuši, ka to saimnieciskā vērtība ievērojami pārsniedz plakātu vērtību.

               49

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka noteikums par izplatīšanas tiesību izbeigšanos nav piemērojams situācijā, kurā aizsargātā darba reprodukcijai pēc tam, kad tā tikusi laista tirdzniecībā Savienībā ar autortiesību īpašnieka piekrišanu, ir ticis aizstāts nesējs, piemēram, šo papīra plakātā esošo reprodukciju pārnesot uz audeklu, un tā no jauna tikusi laista tirgū jaunajā formā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               50

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka noteikums par izplatīšanas tiesību izbeigšanos nav piemērojams situācijā, kurā aizsargātā darba reprodukcijai pēc tam, kad tā tikusi laista tirdzniecībā Eiropas Savienībā ar autortiesību īpašnieka piekrišanu, ir ticis aizstāts nesējs, piemēram, šo papīra plakātā esošo reprodukciju pārnesot uz audeklu, un tā no jauna tikusi laista tirgū jaunajā formā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2014. gada 5. novembra spriedums.#Österreichischer Gewerkschaftsbund pret Verband Österreichischer Banken und Bankiers.#Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu – Nediskriminācijas princips – Koplīgums, ar ko paredzēta piemaksa par apgādībā esošu bērnu – Piemaksas, ko maksā nepilna darba laika darba ņēmējiem, aprēķins atbilstoši prorata temporis principam.#Lieta C‑476/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑476/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberster Gerichtshof  (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 13. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 24. oktobrī, tiesvedībā
            Österreichischer Gewerkschaftsbund
            pret
            Verband Österreichischer Banken und Bankiers .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši S. Rodins [ S. Rodin ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], E. Levits (referents) un M. Bergere [ M. Berger ],
            ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
            sekretārs K. Malaceks [ K. Malacek ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 25. septembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Österreichischer Gewerkschaftsbund  vārdā – A. Ehm , Rechtsanwalt ,
            – Verband Österreichischer Banken und Bankiers  vārdā – B. Hainz , Rechtsanwalt ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – B. Eggers  un D. Martin , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 13. februāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. klauzulu 1997. gada 6. jūnijā noslēgtajā Pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu (turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu”), kurš ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK (OV L 131, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 97/81”), pielikumā, kā arī par to, kā interpretēt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 28. pantu.
            2. Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp Österreichischer Gewerkschaftsbund  (Austrijas Arodbiedrību federācija) un Verband Österreichischer Banken und Bankiers  (Austrijas Banku un baņķieru asociācija, turpmāk tekstā – “ VÖBB ”) par piemaksu par apgādībā esošu bērnu, kas tiek maksāta, pamatojoties uz banku un baņķieru darba ņēmējiem piemērojamo koplīgumu (turpmāk tekstā – “ CCBB ”).
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesiskais regulējums
            3. Atbilstoši Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 1. klauzulas a) punktam tā mērķis ir “nodrošināt to, ka tiek izbeigta nepilna darba laika darba darītāju [ņēmēju] diskriminācija un tiek uzlabota nepilna darba laika darba kvalitāte”.
            4. Minētā pamatnolīguma 4. klauzulā “Diskriminācijas aizlieguma princips” ir paredzēts:
            “1. Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.
            2. Vajadzības gadījumā piemēro prorata temporis  principu.”
            Austrijas tiesiskais regulējums
            5. Likuma par darba laiku ( Arbeitszeitgesetz ) 19.d pantā ir noteikts:
            “1. Nepilna darba laika darbs ir tad, kad vidējais nolīgto darba stundu skaits nedēļā ir mazāks par likumā noteikto normālo nedēļas darba stundu skaitu vai mazāks par normālo nedēļas darba stundu skaitu, kas paredzēts piemērojamā darba koplīguma noteikumos.
            [..]
            6. Nepilna darba laika darba ņēmēji nevar būt nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar pilna darba laika darba ņēmējiem [..], ja vien nav atšķirīgu attieksmi pamatojošu objektīvu iemeslu.
            7. Strīdus gadījumā darba devējam attiecībā uz katru nelabvēlīgu nosacījumu ir jāpierāda, ka tā iemesls nav nepilna darba laika darbs.”
            6. Atbilstoši CCBB III nodaļai “Sociālie pabalsti” “ģimenes piemaksas un piemaksas par apgādībā esošu bērnu tiek piešķirtas kā sociālie pabalsti”.
            7. CCBB 21. panta 2. punktā “Mājsaimniecības piemaksa” ir paredzēts:
            “Mājsaimniecības piemaksas [..] nepilna darba laika darba ņēmējiem tiek aprēķinātas, dalot pilna darba laika darba ņēmējiem [..] piemērojamo summu ar koplīgumā paredzēto normālo nedēļas darba laiku (proti, 38,5 stundas) un reizinot rezultātu ar nolīgto nedēļas darba stundu skaitu.”
            8. CCBB 22. pants “Piemaksa par apgādībā esošu bērnu” ir izteikts šādi:
            “1. Darba ņēmējiem ir tiesības saņemt piemaksu par katru apgādībā esošo bērnu, par kuru tiem ir tiesības uz likumā paredzētu ģimenes pabalstu un par kura saņemšanu tie iesniedz pierādījumu [..]
            [..]
            4. 21. panta 2. punkts [..] pēc analoģijas ir piemērojams attiecībā uz piemaksām par apgādībā esošu bērnu.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            9. Österreichischer Gewerkschaftsbund kā Austrijas banku nozares darbinieku kompetentais organisms cēla prasību atbilstoši Likuma par piekritību un procesu sociālā nodrošinājuma un darba tiesību jomā ( Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz , BGB1 . 104/1985) 54. panta 2. punktā paredzētajai īpašajai procedūrai.
            10. Šīs prasības, kas vērsta pret VÖBB  kā Austrijas banku nozares darba devēju kompetento pārstāvības veidojumu, mērķis ir, lai Oberster Gerichtshof  (Augstākā tiesa) konstatētu, ka nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam piemēro CCBB , ir tiesības saņemt šī koplīguma 22. panta 1. punktā paredzēto piemaksu par apgādībā esošu bērnu pilnā apmērā, nevis tikai summu, kas aprēķināta proporcionāli to darba laikam.
            11. Šādos apstākļos, šauboties par prorata temporis  principa piemērojamību tajā izskatāmajā lietā, Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai [Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu] 4. klauzulas 2. punktā paredzētais prorata temporis princips, pamatojoties uz aplūkojamā maksājuma veidu, (kā atbilstošs) ir piemērojams darba koplīgumā regulētai piemaksai par apgādībā esošu bērnu, ko darba devējs, pildot koplīgumu, maksā kā sociālo pabalstu, lai vecākiem daļēji kompensētu bērna, par kuru tiek maksāta piemaksa, uzturēšanas izdevumus?
            2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
            Vai [Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu] 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ievērojot darba devēju un darba ņēmēju pārstāvju plašo rīcības brīvību, nosakot sociālās un ekonomikas politikas mērķus un to sasniegšanai piemērotos pasākumus, nevienlīdzīga attieksme pret nepilna darba laika darba ņēmējiem, samazinot tiesības uz piemaksu par apgādībā esošu bērnu atkarībā no darba laika, ir objektīvi pamatota ar pieņēmumu, ka proporcionāla aprēķina aizliegums:
            a) apgrūtina vai padara neiespējamu paredzēto nepilna darba laika nodarbinātību vecākiem vai konkrētu darbu veikšanu vecāku atvaļinājuma laikā,
            b) rada konkurences izkropļojumus lielāka finansiāla apgrūtinājuma darba devējiem, kas nodarbina vairāk nepilna darba laika darba ņēmējus, dēļ, kā arī samazina darba devēju gatavību pieņemt darbā nepilna darba laika darba ņēmējus,
            c) rada priekšrocības nepilna darba laika darba ņēmējiem, kuriem ir vairākas darba attiecības ar nepilnu darba laiku un kam ir vairākas tiesības uz darba koplīgumā noteikto maksājumu, kāda ir piemaksa par apgādībā esošu bērnu,
            d) rada priekšrocības nepilna darba laika darba ņēmējiem, jo tiem ir vairāk no darba brīva laika nekā pilna darba laika darbiniekiem un tādējādi ir labākas iespējas aprūpēt savus bērnus?
            3) Ja atbilde uz [pirmo un otro jautājumu] ir noraidoša:
            Vai [Eiropas Savienības] Pamattiesību hartas 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka darba tiesību sistēmā, kurā būtiska daļa no darba tiesiskajiem minimālajiem standartiem atbilstoši attiecīgajiem sociālās politikas nostādījumiem tiek nodrošināta ar kvalificētiem un īpaši izvēlētiem koplīguma partneriem, tikai viena konkrēta noteikuma darba koplīgumā (proti, piemaksas par apgādībā esošu bērnu proporcionāla aprēķināšana nepilna darba laika gadījumā) spēkā neesamības (atbilstoši valsts praksei) atzīšana izraisa visu koplīgumā noteikto normu šajā regulējuma jomā (šajā gadījumā piemaksa par apgādībā esošu bērnu) spēkā neesamību?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            12. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prorata temporis princips ir jāpiemēro tādas piemaksas par apgādībā esošu bērnu aprēķinam, ko darba devējs maksā nepilna darba laika darba ņēmējam, pildot tādu koplīgumu kā CCBB .
            13. Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajai informācijai tās lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecīgā piemaksa par apgādībā esošu bērnu nav likumā paredzēts pabalsts, ko maksā valsts. To maksā darba devējs, pildot koplīgumu, par ko ir vienojušās līgumslēdzējas puses par labu darbiniekiem, kuriem ir apgādībā esoši bērni.
            14. No tā izriet, ka šī piemaksa nevar tikt kvalificēta kā “sociālā nodrošinājuma pabalsts” Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.) izpratnē, pat ja šai piemaksai ir analogi mērķi atsevišķiem šajā regulā paredzēto pabalstu mērķiem.
            15. Ir jākonstatē, otrkārt, ka atbilstoši šai pašai informācijai, kas tika apstiprināta tiesas sēdē, pamatlietas puses ir vienisprātis par to, ka attiecīgā piemaksa ietilpst darba ņēmējam maksātajā darba samaksā.
            16. Šāda piemaksas par apgādībā esošu bērnu kvalifikācija, kā to savu secinājumu 36. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, atbilst kvalifikācijai, kas izriet no Savienības tiesībām. Ir jāatgādina, ka atbilstoši iedibinātajai judikatūrai ar “darba samaksu” LESD 157. panta 2. punktā ir jāsaprot parasta pamatalga vai minimālā alga, kā arī jebkura cita atlīdzība naudā vai natūrā, ko darba devējs maksā darba ņēmējam par tā nodarbināšanu. Pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka minētais jēdziens ietver jebkuru šā brīža vai nākotnē paredzētu atlīdzību, ko darba devējs maksā darba ņēmējam, kaut arī netieši, par pēdējā minētā nodarbināšanu (skat. spriedumu Hliddal un Bornand , C‑216/12 un C‑217/12, EU:C:2013:568, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
            17. Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka šo maksājumu juridiskais raksturs LESD 157. panta piemērošanā ir nebūtisks, jo tie tiek piešķirti saistībā ar nodarbināšanu (spriedums Krüger , C‑281/97, EU:C:1999:396, 16. punkts).
            18. Tiesa ir arī uzsvērusi, ka, lai gan tā ir taisnība, ka daudzas no darba devēja nodrošinātajām priekšrocībām atbilst arī sociāliem maksājumiem, tas, ka pabalsts ir pielīdzināms darba samaksai, nevar tikt apšaubīts, ja darba ņēmējam ir tiesības saņemt attiecīgo pabalstu no sava darba devēja uz darba attiecību pamata (spriedums Barber , C‑262/88, EU:C:1990:209, 18. punkts).
            19. Ja šī piemaksa par apgādībā esošu bērnu ietilpst darba ņēmēja darba samaksā, to nosaka atbilstoši darba attiecību noteikumiem, par kuriem vienojušies pēdējais minētais un darba devējs.
            20. No tā izriet, ka, ja atbilstoši šo darba attiecību noteikumiem darba ņēmējs tiek nodarbināts nepilnu darba laiku, tiek uzskatīts, ka piemaksas par apgādībā esošu bērnu aprēķins, piemērojot prorata temporis principu, ir objektīvi pamatots Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē un ir jāuzskata par vajadzīgu šī pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punkta izpratnē (skat. pēc analoģijas spriedumu Heimann un Toltschin , C‑229/11 un C‑230/11, EU:C:2012:693, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
            21. Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka piemaksas, par ko ir pamatlieta, raksturs acīmredzot nav šķērslis Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punkta piemērošanai, jo piemaksa par apgādībā esošu bērnu, kas ietilpst atlīdzībā naudā, ko maksā darba ņēmējam, i r dalāms pabalsts (skat. pēc analoģijas spriedumus Impact , C‑268/06, EU:C:2008:223, 116. punkts, kā arī Bruno  u.c., C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 34. punkts).
            22. Otrkārt, ir jāatgādina, ka Tiesa prorata temporis principu jau ir piemērojusi citiem pabalstiem, ko maksā darba devējs saistībā ar nepilna darba laika darba attiecībām.
            23. Tā Tiesa ir nospriedusi, ka Savienības tiesībām nav pretrunā ne tas, ka vecuma pensija tiek aprēķināta, pamatojoties uz prorata temporis  principu nepilna darba laika darba gadījumā (skat. šajā ziņā spriedumu Schönheit un Becker , C‑4/02 un C‑5/02, EU:C:2003:583, 90. un 91. punkts), ne arī tas, ka ikgadējais apmaksātais atvaļinājums tiek aprēķināts atbilstoši šim pašam principam (skat. šajā ziņā spriedumus Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols , C‑486/08, EU:C:2010:215, 33. punkts, kā arī Heimann un Toltschin , EU:C:2012:693, 36. punkts).
            24. Proti, lietās, kurās tika pasludināti šie spriedumi, saīsināta darba laika ņemšana vērā salīdzinājumā ar pilna darba laiku bija objektīvs kritērijs, kas ļāva proporcionāli samazināt attiecīgo darba ņēmēju tiesības.
            25. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prorata temporis  princips ir jāpiemēro tādas piemaksas par apgādībā esošu bērnu aprēķinam, ko nepilna darba laika darba ņēmējam darba devējs maksā, pildot tādu koplīgumu kā CCBB .
            Par otro un trešo jautājumu
            26. Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, nav jāatbild uz iesniedzējtiesas uzdoto otro un trešo jautājumu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            27. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kas ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, kurā grozījumi veikti ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK, pielikumā, 4. klauzulas 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prorata temporis  princips ir jāpiemēro tādas piemaksas par apgādībā esošu bērnu aprēķinam, ko nepilna darba laika darba ņēmējam darba devējs maksā, pildot tādu koplīgumu, kāds ir piemērojams Austrijas banku un baņķieru darba ņēmējiem.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 11. oktobrī. # Caisse primaire d'assurance maladie de Rouen pret A. Guyot. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Rouen - Francija. # Lieta 128/83.


title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 22.martā. # Latvijas Republika pret Eiropas Komisiju. # Vide - Direktīva 2003/87/EK - Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma - Latvijas emisijas kvotu valsts sadales plāns laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam - Trīs mēnešu termiņš - Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkts. # Lieta T-369/07.

text:
      Lieta T‑369/07
      Latvijas Republika
      pret
      Eiropas Komisiju
      Vide – Direktīva 2003/87/EK – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Latvijas emisijas kvotu valsts sadales plāns laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam – Trīs mēnešu termiņš – Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Prasība atcelt tiesību aktu – Dalībvalstu prasība
      (LESD 263. pants)
      2.      Vide – Gaisa piesārņojums – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plāns (VSP)
            – Paziņošana, ko veic dalībvalsts – Komisijas kontroles pilnvaras – Piemērojamība – Komisijas lēmuma juridiskā būtība
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkts)
      3.      Vide – Gaisa piesārņojums – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plāns (VSP)
            – Paziņošana, ko veic dalībvalsts – Jēdziens
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkts)
      4.      Iestāžu akti – Spēkā esamības prezumpcija – Neesošs akts – Jēdziens
      (LESD 288. pants)
      1.      Tiesības ar prasības atcelt tiesību aktu palīdzību apstrīdēt Komisijas lēmumu tiesiskumu ir visām dalībvalstīm, šo tiesību
         īstenošanai neparedzot nekādus nosacījumus par intereses celt prasību pamatošanu. Tādēļ dalībvalstij, lai tās prasība būtu
         pieņemama, nav jāpierāda, ka tās apstrīdētajam Komisijas aktam ir juridiskas sekas attiecībā uz šo dalībvalsti. Interese celt
         prasību attiecas tikai uz prasībām, kuras cēlušas fiziskas vai juridiskas personas, nevis uz prasībām, kuras cēlušas Savienības
         iestādes vai dalībvalstis.

      Turklāt intereses celt prasību jēdzienu nedrīkst jaukt ar apstrīdama akta jēdzienu, saskaņā ar kuru aktam ir jārada tiesiskas
         sekas, kas var būt nelabvēlīgas, lai par to varētu celt prasību atcelt tiesību aktu, ko var noteikt, vērtējot aktu pēc būtības.

      Komisijas lēmums par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plānā (VSP), kuru paziņojusi
         dalībvalsts, pēc savas būtības rada šādas tiesiskas sekas.

      (sal. ar 33. un 34. punktu)
      2.      Iepriekšējas kontroles, kuras Komisija veic, piemērojot Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo
         gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Direktīvu 96/61, 9. panta 3. punktu, rezultāts ne vienmēr būs Komisijas
         lēmums. Tai, protams, pēc siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plāna (VSP) paziņošanas ir pienākums
         rūpīgi un objektīvi pārbaudīt minētā VSP atbilstību Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem,
         tomēr no vārdiem “var noraidīt” izriet, ka Komisijai šajā ziņā ir zināma rīcības brīvība. Turklāt no tā izriet, ka, ja Komisija
         trīs mēnešu laikā pēc tam, kad dalībvalsts ir paziņojusi savu VSP, atsakās izmantot šīs pilnvaras, dalībvalsts principā var
         īstenot minēto VSP atbilstoši Direktīvas 2003/87 11. pantā un nākamajos pantos paredzētajiem nosacījumiem, nepastāvot vajadzībai
         saņemt Komisijas apstiprinājumu. Tādējādi, pabeidzot VSP pārbaudes procedūru, nav obligāti jāpieņem oficiāls lēmums, īpaši
         tad, ja dalībvalsts šīs procedūras laikā ir veikusi visus pieprasītos grozījumus.

      Turpretim Komisijai var nākties izmantot savas lēmumu pieņemšanas pilnvaras atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta
         otrajam teikumam, ja dalībvalsts, lai gan ir izteikti iebildumi, atturas vai atsakās no sava VSP grozīšanas, pirms ir beidzies
         trīs mēnešu termiņš. Šāda Komisijas lēmuma par noraidīšanu neesamības gadījumā paziņotais VSP kļūst galīgs un uz to attiecina
         likumības prezumpciju, kas ļauj dalībvalstij to īstenot.

      Grozījumu, kuri tiek veikti izvērtēšanas procedūras beidzamajā posmā, proti, pēc Komisijas izteiktajiem iebildumiem par paziņoto
         VSP vai par atsevišķām tā daļām, mērķis tieši ir novērst Komisijas sākotnēji paustos iebildumus par šo daļu atbilstību Direktīvas 2003/87
         III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem. Tādējādi tas, ka Komisija grozījumus akceptē, ir tikai neizbēgamas sekas
         iebildumiem, ko tā sākotnēji formulējusi savu pārbaudes un ierobežotās noraidīšanas pilnvaru ietvaros, kuras tai ir piešķirtas
         ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu, nevis vispārēju atļauju piešķiršanas pilnvaru izpausme. Turklāt Komisijai, akceptējot
         VSP veiktos grozījumus, nav jāpieņem oficiāls lēmums. Gluži pretēji, pirmkārt, šāda interpretācija būtu pretrunā principam,
         saskaņā ar kuru Komisijai nav vispārēju atļaujas piešķiršanas pilnvaru īstenot VSP. Otrkārt, tā neatbilstu Direktīvas 2003/87
         9. panta 3. punkta trešā teikuma sistēmai, kurā ir paredzēts tikai lēmums par noraidīšanu, nevis lēmums par atļaujas piešķiršanu.

      (sal. ar 47. un 48. punktu)
      3.      Saskaņā ar Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā
         un groza Direktīvu 96/61, 9. panta 3. punktu uzsāktās procedūras mērķis papildus Komisijas iepriekšējas kontroles iespējai
         ir nodrošināt dalībvalstīm tiesisko drošību, un it īpaši dot tām iespēju īsā laika sprīdī gūt skaidrību par veidu, kādā tās
         var sadalīt emisijas kvotas un pārvaldīt kvotu tirdzniecības sistēmu Kopienā, pamatojoties uz savu siltumnīcas efektu izraisošo
         gāzu emisijas kvotu valsts sadales plānu (VSP) attiecīgajā kvotu sadales laikposmā. Ņemot vērā šā laikposma ierobežoto ilgumu,
         kas ir trīs vai pieci gadi (Direktīvas 2003/87 11. pants), gan Komisijai, gan dalībvalstīm ir leģitīma interese, lai jebkuras
         domstarpības par VSP saturu ātri tiktu atrisinātas un lai VSP visā tā spēkā esamības laikposmā nebūtu pakļauts riskam, ka
         Komisija to varētu apstrīdēt.

      Šie apsvērumi attiecas uz visiem VSP, neatkarīgi no tā, vai runa ir par sākotnēji paziņoto versiju vai vēlāk pārskatīto un
         paziņoto versiju. Turklāt prasība Komisijai pēc pārskatītā VSP paziņošanas veikt ātru un efektīvu kontroli ir vēl jo svarīgāka,
         ja pirms šīs kontroles jau notika sākotnējās VSP izvērtēšanas pirmais posms, kura rezultātā vajadzības gadījumā ir ticis pieņemts
         lēmums par noraidīšanu un vēlāk veikti minētā VSP grozījumi. Kaut arī Komisija apgalvo, ka tai ir tiesības izvērtēt piedāvātos
         VSP grozījumus vai pārskatīto VSP, neievērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu, šāda tēze
         var radīt šķēršļus mērķim īstenot ātru un efektīvu kontroli, kā arī tiesiskajai drošībai, uz kuru ir tiesības paziņojuma iesniedzējai
         dalībvalstij, lai tā varētu piešķirt emisiju kvotas tās teritorijā esošām iekārtām pirms tirdzniecības perioda sākšanās atbilstoši
         minētās direktīvas 11. pantam.

      Tādējādi paziņošanas jēdziens Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan uz sākotnējo, gan uz vēlāku dažādu
         VSP versiju paziņošanu, līdz ar to pēc katras šādas paziņošanas trīs mēnešu termiņu sāk skaitīt no jauna.

      (sal. ar 54., 55. un 57. punktu)
      4.      Procesuāls pārkāpums, kas izriet no trīs mēnešu termiņa Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo
         gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Direktīvu 96/61, 9. panta 3. punkta izpratnē neievērošanas, nav tik smags
         un acīmredzams, lai tas varētu pamatot apstrīdētā lēmuma kvalificēšanu par spēkā neesošu no pieņemšanas brīža. Iestāžu akti
         – pat ja tajos ir trūkumi – principā ir prezumējami kā spēkā esoši, un tādējādi to juridiskā iedarbība saglabājas tik ilgi,
         kamēr tie nav atsaukti, atcelti prasības atcelt tiesību aktu ietvaros vai pasludināti par spēkā neesošiem sakarā ar lūgumu
         sniegt prejudiciālu nolēmumu vai sakarā ar iebildi par prettiesiskumu.

      Saistībā ar izvērtēšanas procedūru atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam un ņemot vērā tās īpatnības, pretlikumība,
         kas izriet no apstrīdētā lēmuma novēlotā rakstura, nevar izraisīt tā atzīšanu par neesošu, jo atbilstoši tiesiskās drošības
         pamatprincipam šāds konstatējums ir jāizmanto tikai izņēmuma gadījumos.

      (sal. ar 61. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 22. martā (*)

      Vide – Direktīva 2003/87/EK – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Latvijas emisijas kvotu valsts sadales plāns laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam – Trīs mēnešu termiņš – Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkts
      Lieta T‑369/07
      Latvijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja E. Balode‑Buraka un K. Bārdiņa, pēc tam L. Ostrovska un visbeidzot – L. Ostrovska un K. Drēviņa,
         pārstāves,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Lietuvas Republika, ko pārstāv D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas], pārstāvis,

      un
      Slovākijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja J. Čorba [J. Čorba], pēc tam B. Ričova [B. Ricziová], pārstāvji,

      personas, kas iestājušās lietā,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv U. Velkers [U. Wölker], E. Kalniņš un I. Rubene, pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja Z. Braienstone‑Krosa [Z. Bryanston‑Cross], pēc tam S. Behzadi‑Spensere [S. Behzadi‑Spencer], I. Rao [I. Rao] un F. Penlingtone [F. Penlington], pārstāves, kurām palīdz Dž. Mauriči [J. Maurici], barrister,

      persona, kas iestājusies lietā,
      par lūgumu atcelt Komisijas 2007. gada 13. jūlija Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas
         kvotu valsts sadales plānā, ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvu 2003/87/EK, ar kuru
         nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK
         (OV L 275, 32. lpp.), Latvijas Republika paziņojusi attiecībā uz laikposmu no 2008. līdz 2012. gadam.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi] (referents), tiesneši E. Kremona [E. Cremona] un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 21. septembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskais un Kopienu tiesiskais regulējums par ANO Vispārējo konvenciju par klimata pārmaiņām un Kioto protokolu
      1        ANO Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām, kura tika pieņemta Ņujorkā 1992. gada 9. maijā (turpmāk tekstā – “UNFCCC”) un Eiropas Kopienas vārdā tika ratificēta ar Padomes 1993. gada 15. decembra Lēmumu 94/69/EK, kas attiecas uz UNFCCC un tās noslēgšanu (OV 1994, L 33, 11. lpp.), galīgais mērķis ir stabilizēt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu koncentrāciju
         atmosfērā tādā līmenī, lai novērstu jebkādu cilvēku bīstamo iejaukšanos klimata sistēmā. UNFCCC I pielikumā ir Līgumslēdzēju valstu saraksts, kuru vidū ir Latvijas Republika, kura turklāt ir klasificēta to valstu kategorijā,
         kuras atrodas pārejas procesā uz tirgus ekonomiku. UNFCCC Kopienā stājās spēkā 1994. gada 21. martā.

      2        Lai sasniegtu UNFCCC galīgo mērķi, 1997. gada 11. decembrī tika pieņemts UNFCCC pievienotais Kioto protokols (lēmums 1/CP.3 “[UNFCCC pievienotā] Kioto protokola pieņemšana”). Kioto protokola A pielikumā ir ietverts siltumnīcas efektu izraisošo gāzu saraksts
         un to emisiju avotu nozares un kategorijas, uz kurām attiecas Kioto protokols. Kioto protokola B pielikumā ir ietverts Kioto
         protokola Līgumslēdzēju valstu saraksts un tām noteiktie emisiju ierobežošanas daudzumi vai to samazināšanas saistības, tostarp
         Latvijas Republikas saistības, kuras samazināšanas mērķis ir noteikts 8 %.

      3        2002. gada 25. aprīlī Eiropas Savienības Padome pieņēma Lēmumu 2002/358/EK par [UNFCCC] pievienotā Kioto protokola apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā un no tā izrietošo saistību kopīgu izpildi (OV L 130, 1. lpp.).
         Kioto protokols, kā arī tā A un B pielikumi ir atkārtoti Lēmuma 2002/358 I pielikumā. Noteikto emisiju ierobežošanas daudzumu
         vai to samazināšanas saistību tabula, lai noteiktu attiecīgo Kopienai un tās dalībvalstīm piešķirto emisiju daudzumu saskaņā
         ar Kioto protokola 4. pantu, ir ietverta Lēmuma 2002/358 II pielikumā.

       Tiesiskais regulējums saistībā ar siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu Kopienā
      4        Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvas 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo
         gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.), kas grozīta ar Eiropas
         Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Direktīvu 2004/101/EK (OV L 338, 18. lpp.), 1. pantā ir noteikts:

      “Ar šo direktīvu izveido sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā [..], lai veicinātu
         siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā.”

      5        Direktīvas 2003/87 9. pantā ir norādīts:

      “1.      Par katru periodu, kas minēts 11. panta 1. un 2. punktā, katra dalībvalsts izstrādā valsts plānu, ar kuru nosaka kopējo kvotu
         daudzumu, ko valsts nodomājusi piešķirt uz šo periodu, un ierosināto to sadales kārtību. Plāna pamatā ir jābūt objektīviem
         un pārredzamiem kritērijiem, arī tiem, kas minēti III pielikumā, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes. Komisijai neatkarīgi
         no Līguma [noteikumiem], vēlākais, līdz 2003. gada 31. decembrim jāizstrādā III pielikumā minēto kritēriju īstenošanas pamatnostādnes.

      Plāns par periodu, kas minēts 11. panta 1. punktā, ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un citām dalībvalstīm, vēlākais, līdz
         2004. gada 31. martam. Turpmākajiem periodiem plāns ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un [citām] dalībvalstīm vismaz 18 mēnešus
         pirms attiecīgā perioda sākuma.

      2.      Emisijas kvotu valsts sadales plāns ir jāapspriež [Direktīvas 2003/87] 23. panta 1. punktā minētajā komitejā.
      3.      Triju mēnešu laikā pēc emisijas kvotu valsts sadales plāna paziņošanas, ko dalībvalsts izdara saskaņā ar 1. punktu, Komisija
         var noraidīt plānu vai kādu tā daļu sakarā ar tā neatbilstību III pielikumā vai 10. pantā minētajiem kritērijiem [III pielikumā
         minētajiem kritērijiem vai 10. panta noteikumiem]. Dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad,
         ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Atteikuma [noraidījuma] gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.”

      6        Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. panta 2. punktu:

      “Uz piecu gadu periodu, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, un uz katru nākamo piecu gadu periodu katra dalībvalsts nolemj kopējo
         kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un sāk kvotu piešķiršanas procesu katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir
         jāpieņem vismaz 12 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu valsts sadales plānu, kas izstrādāts
         atbilstīgi 9. pantam, un saskaņā ar 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.”

      7        Direktīvas 2003/87 III pielikumā ir uzskaitīti divpadsmit kritēriji, kas ir piemērojami valsts sadales plāniem. III pielikuma
         1.–3. kritērijā ir noteikts:

      “1.      “Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam uz attiecīgo periodu ir jābūt saskaņotam ar dalībvalsts saistībām ierobežot emisiju atbilstīgi
         Lēmumam 2002/358 un Kioto protokolam, ņemot vērā, no vienas puses, kopējo emisijas daļu, ko aptver šīs kvotas, salīdzinot
         ar emisiju no avotiem, uz kuriem neattiecas šī direktīva, un, no otras puses, valstu enerģētikas politiku, un jābūt saskaņotam
         ar valsts klimata pārmaiņu programmu. Kopējais piešķiramo kvotu daudzums nedrīkst pārsniegt daudzumu, kāds, šķiet, vajadzīgs
         šā pielikuma kritēriju stingrai piemērošanai. Pirms 2008. gada daudzumam jābūt saskaņotam ar iespēju katrai dalībvalstij sasniegt
         vai pat pārsniegt [tās] mērķus saskaņā ar Direktīvu [Lēmumu] 2002/358/EK un Kioto protokolu.

      2.      Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņā ar esošo un plānoto progresu, izpildot dalībvalstu ieguldījumu saistībās,
         ko Kopiena uzņēmusies saskaņā ar Direktīvu [Lēmumu] 93/389/EEK.

      3.      Piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņotam ar to darbību potenciālu, ieskaitot tehnoloģisko potenciālu, uz kurām attiecas
         šī emisijas samazināšanas sistēma. Dalībvalstis var balstīt kvotu sadali uz vidējo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas
         daudzumu uz produkta vienību un sasniedzamo progresu attiecībā uz veicamajām darbībām.

      [..]”
       Tiesvedības priekšvēsture
      8        Ar 2006. gada 16. augusta vēstuli Latvijas Republika, piemērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punktu, paziņoja Eiropas Kopienu
         Komisijai par savu valsts sadales plānu laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “VSP”). Saskaņā ar VSP Latvijas
         Republika paredzēja savām valsts rūpniecības nozarēm, uz kurām attiecas Direktīvas 2003/87 I pielikums, piešķirt vidēji kopumā
         7,763883 miljonu tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta gadā (turpmāk tekstā – “MteCO2”).

      9        2006. gada 29. novembrī Komisija pieņēma pirmo lēmumu par noraidīšanu, kura rezolutīvajā daļā ir norādīts:

      “1. pants
      Šis turpmāk minētais [VSP] aspekts attiecībā uz Direktīvas 11. panta 2. punktā minēto pirmo piecu gadu periodu neatbilst [..]
         Direktīvas [2003/87] III pielikuma 1.[–]3. kritērijam: daļa plānotā gada vidējā kopējā kvotu apjoma, kas atbilst 4,480580 [MteCO2], nesaskan ar novērtējumiem, kas veikti atbilstīgi [Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra] Lēmumam 280/2004/EK
         [par monitoringa mehānismu attiecībā uz siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju un par Kioto protokola īstenošanu Kopienā
         (OV L 49, 1. lpp.)], un emisiju samazināšanas nolūkā īstenoto [attiecīgo] darbību potenciālam, tostarp tehnoloģiskajam potenciālam.

      2. pants
      Iebildumi pret [VSP] netiks celti, ja, neradot diskrimināciju, [tajā] izdarīs šādu grozījumu un nekavējoties par to paziņos
         Komisijai, ņemot vērā laiku, kas vajadzīgs, lai bez kavēšanās veiktu visas valsts procedūras: kopējo Kopienas shēmā iedalīto
         kvotu daudzumu samazina par 4,480580 [MteCO2].

      3. pants
      1.      Nedrīkst pārsniegt gada vidējo kopējo kvotu daudzumu, kas atbilst 3,283303 [MteCO2] un ko Latvija atbilstoši tās [VSP] iedala šajā plānā uzskaitītajām iekārtām un tirgus jaunpienācējiem.

      2.      [VSP] bez iepriekšējas Komisijas piekrišanas var grozīt tad, ja grozījuma būtība ir pielāgojumi attiecībā uz kvotām, kas iedalītas
         atsevišķām iekārtām atbilstoši kopējam kvotu daudzumam, ko paredzēts piešķirt sadales plānā uzskaitītajām iekārtām, un ja
         grozījums saistīts ar to, ka iegūta labāka informācija, vai tādēļ, lai samazinātu to kvotu daļu, kuras piešķir bez maksas
         Direktīvas [2003/87] 10. pantā noteiktajā termiņā [noteiktajās robežās].

      3.      Jebkuri citi grozījumi [VSP], izņemot grozījumus, kas izdarīti, lai panāktu atbilstību [šā lēmuma] 2. pantam, jāpaziņo līdz
         Direktīvas [2003/87] 11. panta 2. punktā noteiktajam termiņam, proti, 2006. gada 31. decembrim, un, lai tos izdarītu, ir vajadzīgs
         Komisijas iepriekšējs apstiprinājums atbilstoši Direktīvas [2003/87] 9. panta 3. punktam.

      4. pants
      Šis lēmums ir adresēts Latvijai.”
      10      Ar 2006. gada 29. decembra vēstuli Latvijas Republika paziņoja Komisijai pārskatīto VSP, paredzot piešķirt gada vidējo kopējo
         kvotu daudzumu 6,253146 MteCO2 apmērā.

      11      Ar 2007. gada 30. marta vēstuli angļu valodā Komisija konstatēja, ka pārskatītajā VSP ietvertā informācija ir nepilnīga, un
         lūdza Latvijas Republiku atbildēt uz vairākiem jautājumiem, kā arī tai iesniegt papildu informāciju.

      12      Latvijas Republika uz šo informācijas pieprasījumu atbildēja ar 2007. gada 25. aprīļa vēstuli.

      13      2007. gada 13. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu
         VSP, ko saskaņā ar Direktīvu 2003/87 Latvijas Republika paziņojusi attiecībā uz laikposmu no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk
         tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura rezolutīvajā daļā tostarp ir norādīts:

      “1. pants
      Turpmākie aspekti Latvijas ierosinātajos grozījumos [VSP] pirmajam piecu gadu laikposmam, kas minēts direktīvas [2003/87]
         11. panta 2. punktā, jo īpaši atbilst attiecīgajiem zemāk minētajiem kritērijiem un tādējādi tiek akceptēti.

      1.      Direktīvas [2003/87] III pielikuma 1.[–]3. kritērijs: kopējā kvotu daudzuma palielinājums par 0,144813 [MteCO2], kas atbilst novērtējumiem, kuri veikti saskaņā ar Lēmumu 280/2004/EK, un emisiju samazināšanas [attiecīgo] darbību potenciālam,
         tai skaitā tehnoloģiskajam potenciālam.

      [..]
      2. pants
      Turpmākais aspekts Latvijas ierosinātajos grozījumos [VSP] pirmajam piecu gadu laikposmam, kas minēts direktīvas [2003/87]
         11. panta 2. punktā, neatbilst attiecīgajiem zemāk minētajiem kritērijiem un tādējādi tiek noraidīts.

      Direktīvas [2003/87] III pielikuma 1.[–]3. kritērijs: turpmākais kopējā kvotu daudzuma palielinājums par 2,825030 [MteCO2], kas neatbilst novērtējumiem, kuri veikti saskaņā ar Lēmumu [280/2004], un emisiju samazināšanas [attiecīgo] darbību potenciālam,
         tai skaitā tehnoloģiskajam potenciālam.

      3. pants
      Šis lēmums ir adresēts Latvijas Republikai.”
      14      Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 1. punktā Komisija atsaucas uz pirmā lēmuma par [VSP] noraidīšanu 3. panta 3. punktu, ar kuru
         Latvijas Republikai tika atļauts paziņot sava VSP grozījumus laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam līdz Direktīvas 2003/87
         11. panta 2. punktā noteiktajam termiņam – 2006. gada 31. decembrim.

      15      Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 3. punktā Komisija tostarp konstatē, ka tiktāl, ciktāl Latvijas Republikas iesniegtajā informācijā
         ir iekļauts VSP grozījums pēc būtības, tam atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam ir nepieciešams iepriekšējs Komisijas
         apstiprinājums. Apstrīdētais lēmums attiekšoties tikai uz šādiem iesniegtās informācijas aspektiem. Citi minētās informācijas
         aspekti, it īpaši tie, kas attiecas uz Komisijas pirmā lēmuma par noraidīšanu īstenošanu, vai tie, kas ir saistīti ar atšķirīga
         viedokļa izteikšanu par minētajā lēmumā ietverto Komisijas novērtējumu, apstrīdētajā lēmumā netikšot ņemti vērā.

      16      Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 6. punktā tiek konstatēts, ka Latvijas Republika nav iesniegusi informāciju, kas pamatotu izmaiņas
         maksimālā kvotu daudzuma aprēķina metodē, kura ir noteikta pirmā lēmuma par noraidīšanu ietvaros.

      17      Visbeidzot apstrīdētā lēmuma pamatojuma 8. punktā attiecībā uz Latvijas Republikas iesniegtajiem konkrētākajiem datiem par
         ārkārtīgi lielo ieguldījumu cementa ražošanas nozarē Komisija, pamatojoties uz šo aprēķinu metodi, piekrīt palielināt apstrīdētā
         lēmuma 1. pantā norādīto maksimālo pieejamo kvotu daudzumu.

       Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
      18      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 26. septembrī, Latvijas Republika cēla šo prasību.

      19      Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts tajā pašā dienā, Latvijas Republika lūdza piemērot
         paātrināto procesu saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 76.a pantu. Ar 2007. gada 13. novembra lēmumu Vispārējā tiesa (trešā
         palāta) šo prasību noraidīja.

      20      Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 27. novembrī, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā
         Karaliste lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam. Ar 2008. gada 12. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas
         trešās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos. Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste savu iestāšanās rakstu
         iesniedza 2008. gada 28. augustā.

      21      Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 14. decembrī un apstiprināts ar 2008. gada 26. maija
         vēstuli, Latvijas Republika saskaņā ar Reglamenta 116. panta 2. punktu attiecībā uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto
         Karalisti atsevišķām prasības pieteikuma 7. pielikuma daļām lūdza piemērot konfidencialitāti.

      22      Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2007. gada 27. decembrī, Lietuvas Republika lūdza atļauju iestāties
         šajā tiesvedībā Latvijas Republikas atbalstam. Ar 2008. gada 12. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs
         atļāva šo iestāšanos. Lietuvas Republika savu iestāšanās rakstu iesniedza 2008. gada 29. augustā.

      23      Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2009. gada 6. janvārī, Komisija iesniedza savus apsvērumus par
         Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes, kā arī Lietuvas Republikas iesniegtajiem iestāšanās rakstiem. Latvijas
         Republika neiesniedza apsvērumus par minētajiem iestāšanās rakstiem noteiktajā termiņā.

      24      Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2008. gada 7. februārī, Slovākijas Republika lūdza atļauju iestāties
         tiesvedībā Latvijas Republikas prasījumu atbalstam. Ar 2008. gada 12. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs
         konstatēja, ka šis lūgums ir iesniegts atbilstoši Reglamenta 115. pantam, tomēr pēc tam, kad ir beidzies šī paša reglamenta
         115. panta 1. punktā norādītais sešu nedēļu termiņš. Attiecīgi Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs apmierināja
         šo lūgumu, piešķirot Slovākijas Republikai tikai minētā reglamenta 116. panta 6. punktā paredzētās tiesības.

      25      Latvijas Republika, kuru atbalsta Lietuvas Republika, lūdz Vispārējo tiesu:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      26      Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, lūdz Vispārējo tiesu:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest Latvijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      27      Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.

      28      Ar 2010. gada 12. jūlija vēstuli Vispārējā tiesa Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros
         lūdza Komisijai iesniegt vairākus dokumentus. Komisija šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

      29      2010. gada 21. septembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
         uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.

       Juridiskais pamatojums
      30      Savas prasības pamatojumam Latvijas Republika norāda četrus pamatus par, pirmkārt, EK līgumā paredzēto pilnvaru enerģētikas
         politikas jomā pārkāpumu, otrkārt, “nediskriminācijas principa” pārkāpumu, treškārt, no Kioto protokola izrietošo saistību
         neievērošanu un, ceturtkārt, Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu.

       Par iebildi par nepieņemamību, kas izriet no prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu nepieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, uzskata, ka, lai gan Latvijas Republika lūdz atcelt
         apstrīdēto lēmumu kopumā, šis lūgums patiesībā attiecas tikai uz tā 2. panta, nevis 1. panta atcelšanu, kurā tiek secināta
         atsevišķu pārskatītajā VSP ierosināto grozījumu atbilstība Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem. Tomēr tiesību akts
         var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets tikai tad, ja šis tiesību akts rada saistošas juridiskas sekas, kas var ietekmēt
         prasītāja intereses. Tā kā apstrīdētā lēmuma 1. pants neietekmē Latvijas Republikas intereses, tā nekādā veidā nav ieinteresēta
         prasīt šī panta atcelšanu, un prasība šajā ziņā ir jāatzīst par nepieņemamu.

      32      Latvijas Republika šo argumentāciju apstrīd.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      33      Attiecībā uz intereses celt prasību jēdzienu, uz ko norāda Komisija, ir jāatgādina, ka Līgumā ir skaidri nošķirtas, no vienas
         puses, iestāžu un dalībvalstu tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu un, no otras puses, šādas fizisko un juridisko personu
         tiesības. Tiesības ar prasības atcelt tiesību aktu palīdzību apstrīdēt Komisijas lēmumu tiesiskumu ir visām dalībvalstīm,
         šo tiesību īstenošanai neparedzot nekādus nosacījumus par intereses celt prasību pamatošanu. Tādēļ dalībvalstij, lai tās prasība
         būtu pieņemama, nav jāpierāda, ka tās apstrīdētajam Komisijas aktam ir juridiskas sekas attiecībā uz šo dalībvalsti (Tiesas
         2001. gada 27. novembra rīkojums lietā C‑208/99 Portugāle/Komisija, Recueil, I‑9183. lpp., 22. un 23. punkts, un 2008. gada 22. oktobra Vispārējās tiesas spriedums apvienotajās lietās T‑309/04, T‑317/04,
         T‑329/04 un T‑336/04 TV 2/Danmark u.c./Komisija, Krājums, II‑2935. lpp., 63. punkts). Šāds secinājums izriet arī no intereses celt prasību definīcijas tiesu
         judikatūrā, kas attiecas tikai uz tādām prasībām, kuras cēlušas fiziskas vai juridiskas personas, nevis uz prasībām, kuras
         cēlušas Savienības iestādes vai dalībvalstis (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 21. maija spriedumu apvienotajās lietās T‑425/04,
         T‑444/04, T‑450/04 un T‑456/04 Francija u.c./Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 118. punkts un tajā minētā judikatūra).

      34      Turklāt intereses celt prasību jēdzienu nedrīkst jaukt ar apstrīdama akta jēdzienu, saskaņā ar kuru aktam ir jārada tiesiskas
         sekas, kas var būt nelabvēlīgas, lai par to varētu celt prasību atcelt tiesību aktu, ko var noteikt, vērtējot aktu pēc būtības
         (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑147/96 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑4723. lpp., 25. un 27. punkts; Tiesas rīkojumu iepriekš 33. punktā minētajā lietā Portugāle/Komisija, 24. punkts, un 2004. gada
         28. janvāra rīkojumu lietā C‑164/02 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑1177. lpp., 18. un 19. punkts; iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā Francija u.c./Komisija, 119. punkts). Nevar
         noliegt, ka apstrīdētais lēmums pēc savas būtības rada šādas tiesiskas sekas.

      35      Tādējādi iebilde par nepieņemamību saistībā ar prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu ir jānoraida.

      36      Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir vēlams izskatīt ceturtā pamata pamatotību.

       Par ceturto pamatu par Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu
       Ievada apsvērums
      37      Vispirms ir jāprecizē, ka, lai gan Komisija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste norāda, ka šīs prasības
         gadījumā Latvijas Republika nevar apstrīdēt pirmo, 2006. gada 29. novembra lēmumu par noraidīšanu, jo tas nav apstrīdēts noteiktajā
         termiņā, šis apstāklis, pat ja to varētu uzskatīt par pierādītu, neietekmē ceturtā pamata, kas attiecas uz pārkāpumiem pašā
         apstrīdētajā lēmumā, pieņemamību.

       Lietas dalībnieku argumenti
      38      Latvijas Republika, kuru atbalsta Lietuvas Republika, uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir jāuzskata par “spēkā neesošu no pieņemšanas
         brīža”, jo tas tika pieņemts, neievērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu. Saskaņā ar šīs tiesību normas noteikumiem
         Komisija varēja noraidīt VSP trīs mēnešu laikā pēc tam, kad dalībvalsts to paziņojusi. Pārskatītais VSP tika paziņots 2006. gada
         29. decembrī. Attiecīgi termiņš, līdz kuram Komisijai bija jāreaģē, ja tā vēlējās šo VSP pilnībā vai daļēji noraidīt, beidzās
         2007. gada 29. martā. Tomēr Komisija Latvijas Republikai nosūtīja vēstuli tikai 2007. gada 30. martā – turklāt sagatavotu
         angļu valodā, tādējādi pārkāpjot Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās
         valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.), 3. pantu – tajā, pirmkārt, norādot, ka pārskatītais VSP esot nepilnīgs, un, otrkārt, pieprasot
         papildu skaidrojumus. Visbeidzot Latvijas Republika precizē, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētais trīs mēnešu
         termiņš sākās dienā, kad Komisija faktiski saņēma [Latvijas Republikas] 2006. gada 29. decembra vēstuli par pārskatītā VSP
         paziņošanu, nevis pēc tam, kad 2007. gada 5. janvārī Komisija attiecīgo dokumentu bija reģistrējusi.

      39      Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, uzskata, ka tā esot rīkojusies atbilstoši Direktīvas 2003/87
         9. panta 3. punktam, jo tajā paredzētais trīs mēnešu termiņš ir piemērojams tikai paziņotajam VSP, nevis tā grozījumiem. Esot
         pamats skaidri nodalīt, pirmkārt, VSP paziņošanu, no kuras sāk skaitīt šo termiņu, un, otrkārt, ierosinātos grozījumus, kuriem
         nekāds termiņš neesot noteikts. Komisija atzīst, ka, ja tā nav pieņēmusi lēmumu pirms trīs mēnešu termiņa beigām, VSP tiek
         uzskatīts par apstiprinātu. Tomēr situācija atšķiroties, ja dalībvalsts piedāvā attiecīgā VSP grozījumus. Šādā gadījumā Direktīvas 2003/87
         9. panta 3. punkta otrais teikums ļauj dalībvalstij pieņemt lēmumu par [kvotu] piešķiršanu atbilstoši minētās direktīvas 11. pantam
         tikai tad, ja Komisija ir akceptējusi tās piedāvātos grozījumus, kas nozīmējot, ka tiek pieprasīts Komisijas skaidri izteikts
         apstiprinājums.

      40      Komisija uzskata, ka, lai gan Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā tai nav noteikts nekāds termiņš dalībvalsts
         piedāvāto VSP grozījumu akceptēšanai, no tā tomēr neizriet, ka Komisijas rīcībā būtu nenoteikts termiņš šo grozījumu izvērtēšanai.
         Tai šajā ziņā būtu jāpieņem lēmums pēc iespējas ātrāk un katrā ziņā, pirms ir sācies attiecīgais tirdzniecības periods. Turklāt
         Komisija esot rīkojusies atbilstoši Vispārējās tiesas 2005. gada 23. novembra sprieduma lietā T‑178/05 Apvienotā Karaliste/Komisija
         (Krājums, II‑4807. lpp.) 55. punktam, savā 2007. gada 30. marta vēstulē Latvijas valsts iestādēm darot zināmu savu kritiku
         par piedāvātajiem grozījumiem. Tāpat Komisija, pretēji Lietuvas Republikai, uzskata, ka minētā sprieduma 73. punkts, ciktāl
         tajā tiek precizēts, ka nav nekāda iemesla uzskatīt, ka, ja tiek paziņots nepilnīgs VSP, Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā
         paredzētais trīs mēnešu termiņš, kas ir Komisijas rīcībā, lai noraidītu plānu, nevar sākties, ir tikai obiter dictum. Pirmkārt, attiecīgā sprieduma rindkopa esot jāinterpretē, ņemot vērā attiecīgās lietas īpašos apstākļus. Otrkārt, Vispārējā
         tiesa šajā pašā minētā sprieduma punktā esot precizējusi, ka, ja VSP ir nepilnīgs vai “pagaidu”, Komisijai ir tiesības to
         noraidīt vai nu tāpēc, ka tas neatbilst direktīvā noteiktajiem kritērijiem, vai tāpēc, ka tas tai liedz izvērtēt tā atbilstību
         minētajiem kritērijiem. Šādos gadījumos Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka Komisijai, noraidot VSP, ir tiesības dalībvalstij
         noteikt pienākumu vēlreiz paziņot pilnīgu VSP, pirms tā var pieņemt savu lēmumu saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. panta 1. punktu.

      41      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste piebilst, ka Komisijai ir jābūt spējīgai izvērtēt VSP, kas ir iespējams
         tikai tad, ja tās rīcībā ir pilnīga informācija. Tādējādi Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētais trīs mēnešu termiņš
         ir jāsāk skaitīt tikai brīdī, kad šī informācija ir pieejama, pretējā gadījumā izvērtēšanas procedūra zaudētu savu lietderīgo
         iedarbību. Ja tas tā nebūtu, Komisijai VSP būtu jānoraida, pamatojoties tikai uz to, ka tās rīcībā nav pietiekamas informācijas,
         kā rezultātā dalībvalstij no jauna būtu jāpaziņo savs VSP, aizsākot jaunu trīs mēnešu termiņu.

      42      Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, precizē, ka EKL 10. pantā paredzētais lojalitātes
         princips, ja tā nav saņēmusi visu vajadzīgo informāciju, lai izvērtētu VSP grozījumus atbilstoši Direktīvas 2003/87 III pielikuma
         kritērijiem, tai neļauj automātiski noraidīt šos grozījumus, neļaujot attiecīgajai dalībvalstij noteiktajā termiņā iesniegt
         trūkstošo informāciju. Pretējā gadījumā, lai ievērotu trīs mēnešu termiņu, Komisijai būtu jānoraida VSP grozījumi, pat ja
         dalībvalsts vai nu pēc savas iniciatīvas, vai pēc pieprasījuma censtos savākt un paziņot šo trūkstošo informāciju. Lielbritānijas
         un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste uzskata, ka Latvijas Republikas rīcība ir pretrunā labticības principam, jo, ja sākotnēji
         tā atzina, ka VSP bija nepilnīgs un iesniedza Komisijas pieprasīto papildu informāciju, tad vēlāk tā cēla iebildumu par trīs
         mēnešu termiņa neievērošanu.

      43      Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu tiesas sēdē, Komisija atsauca savu pakārtoto argumentu, saskaņā ar kuru trīs mēnešu
         termiņš katrā ziņā esot sācies tikai dienā, kad Komisijas Ģenerālsekretariāts reģistrēja pārskatīto VSP, proti, 2007. gada
         5. janvārī, par ko ir izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā.

      44      Visbeidzot Komisija uzskata, ka, lai gan tās 2007. gada 30. marta vēstule tika sagatavota angļu valodā, nevis latviešu valodā,
         šis apstāklis neietekmēja apstrīdētā lēmuma spēkā esamību. Komisija tādējādi uzsver, ka tai ļoti īsā termiņā bija jāizvērtē
         27 VSP un lielākā daļa dalībvalstu, tostarp Latvijas Republika, un šajā ziņā izrādīja pretimnākšanu, savus VSP tai nosūtot
         angļu valodā. Arī vēlāka vēstuļu apmaiņa galvenokārt notika angļu valodā. Tādējādi Komisija uzskatīja, ka VSP izvērtēšanas
         nolūkiem Latvijas Republika bija akceptējusi angļu valodu kā saziņas valodu, jo savā 2007. gada 25. aprīļa vēstulē tā uz 2007. gada
         30. marta vēstuli atbildēja, neizsakot iebildumus par šīs valodas izmantošanu. Katrā ziņā Regulas Nr. 1 pārkāpums esot procesuāls
         pārkāpums, kas galīgi pieņemtā tiesību akta atcelšanu varot izraisīt tikai tad, ja tā neesamības gadījumā procedūrai varēja
         būt bijis atšķirīgs iznākums. Šajā gadījumā visas sarakstes starp Komisiju un Latvijas Republiku tulkošanas nodrošināšana
         latviešu valodā, protams, būtu pagarinājusi procedūru, tomēr nebūtu varējusi grozīt tās iznākumu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      –       Par Komisijas pārbaudes pilnvarām saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu
      45      Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo teikumu triju mēnešu laikā pēc VSP paziņošanas, ko izdara dalībvalsts,
         Komisija var noraidīt šo VSP vai kādu tā daļu sakarā ar neatbilstību minētās direktīvas III pielikumā minētajiem kritērijiem
         vai 10. panta noteikumiem. Saskaņā ar šīs tiesību normas otro teikumu dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar tās pašas direktīvas
         11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Visbeidzot, šīs tiesību normas trešajā
         teikumā ir paredzēts, ka jebkāda lēmuma par noraidīšanu gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.

      46      Kā ir atzīts judikatūrā, Komisijas pilnvaras pārbaudīt un noraidīt VSP saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu ir
         lielā mērā ierobežotas, jo tās ir ierobežotas gan pēc būtības, gan laikā. Pirmkārt, šī pārbaude ir ierobežota un izpaužas
         kā Komisijas pārbaude par VSP atbilstību Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem, un, otrkārt,
         šī pārbaude jāveic trīs mēnešu laikā, sākot no brīža, kad dalībvalsts ir paziņojusi minēto VSP (Vispārējās tiesas 2007. gada
         30. aprīļa rīkojums lietā T‑387/04 EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija, Krājums, II‑1195. lpp., 104. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2007. gada 7. novembra spriedumu lietā
         T‑374/04 Vācija/Komisija, Krājums, II‑4431. lpp., 116. punkts).

      47      Turklāt iepriekšējas pārbaudes, kas ir veikta atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam, rezultāts ne vienmēr būs
         Komisijas lēmums. Tai, protams, pēc VSP paziņošanas ir pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt minētā VSP atbilstību Direktīvas 2003/87
         III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem. Tomēr no vārdiem “var noraidīt” izriet, ka Komisijai šajā ziņā ir zināma
         rīcības brīvība. Turklāt no tā izriet, ka, ja Komisija trīs mēnešu termiņā pēc tam, kad dalībvalsts ir paziņojusi savu VSP,
         atsakās izmantot šīs pilnvaras, dalībvalsts principā var īstenot minēto VSP atbilstoši Direktīvas 2003/87 11. pantā un nākamajos
         pantos paredzētajiem nosacījumiem, nepastāvot vajadzībai saņemt Komisijas apstiprinājumu. Tādējādi, pabeidzot VSP pārbaudes
         procedūru, nav obligāti jāpieņem oficiāls lēmums, it īpaši tad, ja dalībvalsts šīs procedūras laikā ir veikusi visus pieprasītos
         grozījumus. Turpretim Komisijai var nākties izmantot savas lēmumu pieņemšanas pilnvaras atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta
         3. punkta otrajam teikumam, ja dalībvalsts, lai gan ir izteikti iebildumi, atturas vai atsakās no sava VSP grozīšanas, pirms
         ir beidzies trīs mēnešu termiņš. Šāda Komisijas lēmuma par noraidīšanu neesamības gadījumā paziņotais VSP kļūst galīgs un
         uz to attiecina likumības prezumpciju, kas ļauj dalībvalstij to īstenot (šajā ziņā skat. iepriekš 46. punktā minēto rīkojumu
         lietā EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija, 106., 107., 111., 115. un 120. punkts).

      48      Šajā saistībā Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā, kurā ir minēts, ka
         “Komisija[i] piedāvāt[ie] grozījum[i] ir [jā]akceptē”, tai ir pieprasīts pieņemt oficiālu lēmumu par šo grozījumu akceptēšanu.
         Kā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, attiecīgie grozījumi tiek veikti izvērtēšanas procedūras beidzamajā posmā, proti, pēc
         Komisijas izteiktajiem iebildumiem par paziņoto VSP vai par atsevišķām tā daļām, un to mērķis tieši ir novērst Komisijas sākotnēji
         paustos iebildumus par šo daļu atbilstību Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem. Tādējādi
         tas, ka Komisija minētos grozījumus akceptē, ir tikai neizbēgamas sekas iebildumiem, ko tā sākotnēji formulējusi savu pārbaudes
         un ierobežotās noraidīšanas pilnvaru ietvaros, kuras tai ir piešķirtas ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu, nevis vispārēju
         atļauju piešķiršanas pilnvaru izpausme (iepriekš 46. punktā minētais rīkojums lietā EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija, 104. punkts). Turklāt no šīs judikatūras neizriet, ka, Komisijai, akceptējot VSP veiktos grozījumus, būtu jāpieņem
         oficiāls lēmums. Gluži pretēji, pirmkārt, šāda interpretācija būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru Komisijai nav vispārēju
         pilnvaru piešķirt atļauju īstenot VSP. Otrkārt, tā neatbilstu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta trešā teikuma struktūrai,
         kurā ir paredzēts tikai lēmums par noraidīšanu, nevis lēmums par atļaujas piešķiršanu.

      49      Ņemot vērā šos principus, ir jāizvērtē, vai šajā gadījumā Komisija ir ievērojusi Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta priekšrakstus.

      –       Par paziņošanas jēdzienu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē
      50      Ir jāatgādina, ka Latvijas Republika būtībā norāda, ka attiecībā uz pārskatītā VSP izvērtēšanas procedūru Komisija nav ievērojusi
         Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu. Pēc tam, kad minētais pārskatītais VSP tika paziņots
         2006. gada 29. decembrī, šis termiņš esot beidzies 2007. gada 29. martā. Tomēr Komisija Latvijas Republikai informācijas pieprasījumu,
         kurā tika norādīts, ka minētais VSP ir nepilnīgs, nosūtīja tikai 2007. gada 30. martā – angļu valodā, tādējādi pārkāpjot Regulas
         Nr. 1 3. pantu.

      51      Šajā gadījumā nav strīda par to, ka apstrīdētais lēmums nav pieņemts trīs mēnešu termiņā, skaitot no pārskatītā VSP paziņošanas
         2006. gada 29. decembrī, bet tikai 2007. gada 13. jūlijā. Šādos apstākļos ir jāizvērtē, vai pēc tam, kad tika paziņots pārskatītais
         VSP – kad izvērtēšanas procedūra ar pirmo lēmumu par noraidīšanu tika provizoriski pabeigta –, sākās jauns trīs mēnešu termiņš.
         Citiem vārdiem sakot, ir jāizvērtē, vai VSP paziņošanas jēdziens Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan
         uz sākotnējo VSP paziņošanu, gan uz pārskatītā VSP paziņošanu pēc Komisijas lēmuma par noraidīšanu.

      52      Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta formulējumā attiecībā uz “[VSP] paziņošanu”, kas izraisa trīs mēnešu termiņa sākšanos,
         nav nošķirti gadījumi, kad runa ir par VSP sākotnējo paziņošanu vai kad runa ir par pārskatītā VSP vēlāku paziņošanu, īpaši,
         ja tā notiek pēc Komisijas lēmuma par noraidīšanu pieņemšanas. Turklāt precizējums, ar kuru šo paziņojumu izdara “saskaņā
         ar [šī paša panta] 1. punktu”, saskaņā ar kuru “katra dalībvalsts izstrādā [VSP], ar kuru nosaka kopējo kvotu daudzumu, ko
         valsts nodomājusi piešķirt uz [tirdzniecības] periodu, un ierosināto to sadales kārtību”, šajā ziņā nesniedz papildu skaidrību,
         jo gan sākotnējās VSP paziņošanas, gan vēlākas pārskatītā VSP paziņošanas priekšmets ir dalībvalsts paredzētā piešķiramo kvotu
         daudzuma noteikšana.

      53      Turklāt formulējums “piedāvātie grozījumi” nenoliedz iespēju vai pat pienākumu dalībvalstij piedāvāt šādus grozījumus pārskatīta
         VSP oficiālas “paziņošanas” veidā, īpaši, ja runa ir par ievērojama apmēra grozījumiem. Šajā saistībā ir jāatgādina, ka Vispārējā
         tiesa jau ir atzinusi, pirmkārt, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā nav noteikti nekādi ierobežojumi
         attiecībā uz iespējamiem grozījumiem un, otrkārt, ka visiem grozījumiem ir jābūt paziņotiem un akceptētiem Komisijā, lai VSP
         ar grozījumiem varētu tikt izmantots kā pamatojums dalībvalsts pieņemtam lēmumam saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. pantu (iepriekš
         40. punktā minētais spriedums lietā Apvienotā Karaliste/Komisija, 56. punkts). Tāpat Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai,
         noraidot VSP, ir tiesības dalībvalstij uzlikt pienākumu vēlreiz paziņot VSP galīgo versiju, pirms tā var pieņemt savu lēmumu
         (iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Apvienotā Karaliste/Komisija, 73. punkts). Turklāt atbilstoši šiem principiem
         no pirmā lēmuma par noraidīšanu rezolutīvās daļas (2. pants un 3. panta 3. punkts) izriet, ka Komisija pati uzskata, ka šajā
         gadījumā visi VSP grozījumi tai ir “jāpaziņo” un ka tādējādi tiem tiks piemērota Komisijas a priori kontrole atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam.

      54      Turklāt no teleoloģiskā viedokļa saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu uzsāktās procedūras mērķis papildus Komisijas
         a priori kontroles iespējai ir nodrošināt dalībvalstīm tiesisko drošību un it īpaši dot tām iespēju īsā laika sprīdī gūt skaidrību
         par veidu, kādā tās var sadalīt emisijas kvotas un pārvaldīt kvotu tirdzniecības sistēmu Kopienā, pamatojoties uz savu VSP
         attiecīgajā kvotu sadales periodā. Ņemot vērā šā perioda ierobežoto ilgumu, kas ir trīs vai pieci gadi (Direktīvas 2003/87
         11. pants), gan Komisijai, gan dalībvalstīm ir leģitīma interese par to, lai jebkuras domstarpības par VSP saturu ātri tiktu
         atrisinātas un lai VSP visā tā spēkā esamības periodā nebūtu pakļauts riskam, ka Komisija to varētu apstrīdēt (iepriekš 46. punktā
         minētais rīkojums lietā EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija, 117. punkts).

      55      Šie apsvērumi attiecas uz visiem VSP, neatkarīgi no tā, vai runa ir par sākotnēji paziņoto versiju vai vēlāk pārskatīto un
         paziņoto versiju. Turklāt prasība Komisijai pēc pārskatītā VSP paziņošanas veikt ātru un efektīvu kontroli ir vēl jo svarīgāka,
         ja pirms šīs kontroles jau notika sākotnējās VSP izvērtēšanas pirmais posms, kura rezultātā vajadzības gadījumā ir ticis pieņemts
         lēmums par noraidīšanu un vēlāk veikti minētā VSP grozījumi. Kaut arī Komisija apgalvo, ka tai ir tiesības izvērtēt piedāvātos
         VSP grozījumus vai pārskatīto VSP, neievērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu, šāda tēze
         var radīt šķēršļus mērķim īstenot ātru un efektīvu kontroli, kā arī tiesiskajai drošībai, uz kuru ir tiesības paziņojuma iesniedzējai
         dalībvalstij, lai tā varētu piešķirt emisiju kvotas tās teritorijā esošām iekārtām pirms tirdzniecības perioda sākšanās atbilstoši
         minētās direktīvas 11. pantam.

      56      Visbeidzot, Komisija nevar apgalvot, ka ar VSP piedāvāto grozījumu izvērtēšanu saistītās izvērtēšanas procedūras otrā posma
         beigās tai bija jāpieņem oficiāls lēmums par minēto grozījumu akceptēšanu, kas šo posmu nošķirot no posma, kas attiecas uz
         sākotnēji paziņoto VSP, jo šāds lēmums nav ne paredzēts Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā, ne nepieciešams (skat. iepriekš
         48. punktu).

      57      Tādējādi ir pamats secināt, ka paziņošanas jēdziens Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan uz sākotnējo,
         gan uz vēlāku dažādu VSP versiju paziņošanu, līdz ar to pēc katras šādas paziņošanas trīs mēnešu termiņu sāk skaitīt no jauna.

      –       Par trīs mēnešu termiņa beigšanos atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam
      58      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šajā gadījumā pārskatītā VSP paziņošanas rezultātā 2006. gada 29. decembrī sāka
         skaitīt jaunu trīs mēnešu termiņu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē.

      59      Ņemot vērā trīs mēnešu termiņa beigšanos atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam 2007. gada 29. martā, Latvijas
         Republikai nosūtītais Komisijas informācijas pieprasījums 2007. gada 30. martā bija novēlots. Tādējādi nav nepieciešams novērtēt,
         pirmkārt, vai šāda veida pieprasījums, pat ja uzskatītu, ka tas tika izteikts šajā termiņā, varētu termiņu pārtraukt vai atlikt
         un, otrkārt, vai šādas pārtraukšanas vai atlikšanas sekas varēja rasties, lai gan šī vēstule bija sagatavota angļu valodā,
         nevis latviešu valodā.

      60      No tā izriet, ka pārskatītais VSP kļuva galīgs 2007. gada 30. martā.

      61      Tomēr pretēji tam, ko norāda Latvijas Republika, procesuāls pārkāpums, kas izriet no trīs mēnešu termiņa Direktīvas 2003/87
         9. panta 3. punkta izpratnē neievērošanas, nav tik smags un acīmredzams, lai tas varētu pamatot apstrīdētā lēmuma kvalificēšanu
         par spēkā neesošu no pieņemšanas brīža (skat. Tiesas 2008. gada 6. marta spriedumu lietā C‑196/07 Komisija/Spānija, Krājumā
         vēl nav publicēts, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Iestāžu akti – pat ja tajos ir trūkumi – principā ir prezumējami
         kā spēkā esoši, un tādējādi to juridiskā iedarbība saglabājas tik ilgi, kamēr tie nav atsaukti, atcelti prasības atcelt tiesību
         aktu ietvaros vai pasludināti par spēkā neesošiem sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vai sakarā ar iebildi par
         prettiesiskumu (Pirmās instances tiesas 2008. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome, Krājums, II‑3019. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā tika konstatēts iepriekš 47. punktā, ņemot vērā
         izvērtēšanas procedūras īpatnības atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam, gadījumā, ja Komisija trīs mēnešu termiņā
         nav pieņēmusi lēmumu, šīs procedūras beigās VSP kļūst galīgs un uz to attiecina likumības prezumpciju. Tomēr šajā gadījumā
         konstatētā pretlikumība, proti, apstrīdētā lēmuma novēlotais raksturs, nevar tikt uzskatīta par tik smagu un acīmredzamu,
         ka tas izraisītu tās spēkā neesamību. Ņemot vērā tiesiskās drošības pamatprincipu, konstatējums par akta spēkā neesamību ir
         jāizmanto tikai īpašos izņēmuma gadījumos (šajā ziņā skat. Tiesas 1994. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑137/92 P Komisija/BASF u.c., Recueil, I‑2555. lpp., 48. un 50. punkts; 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑245/92 P Chemie Linz/Komisija, Recueil, I‑4643. lpp., 93. un 95. punkts, un 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑475/01 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑8923. lpp.,
         18. un 20. punkts).

      62      Tādējādi apstrīdētais lēmums ir jāatceļ Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pārkāpuma dēļ, neesot vajadzībai lemt par citu
         Latvijas Republikas norādīto pamatu pieņemamību un pamatotību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      63      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Latvijas Republikas prasījumiem.

      64      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pašas. Tādējādi Lietuvas Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Slovākijas Republika sedz savus
         tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Komisijas 2007. gada 13. jūlija Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu
            valsts sadales plānā, ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvu 2003/87/EK, ar kuru nosaka
            sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK, Latvijas
            Republika paziņojusi attiecībā uz laikposmu no 2008. līdz 2012. gadam;
      2)      Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Latvijas Republikas tiesāšanās izdevumus;
      3)      Lietuvas Republika, Slovākijas Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus
            pašas.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 22. martā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – latviešu.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 29. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-218/02.