title: Tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 27. septembra spriedums.#Cimade un Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI ) pret Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration.#Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Patvēruma pieteikumi – Direktīva 2003/9/EK – Obligātie standarti patvēruma meklētāju uzņemšanai dalībvalstīs – Regula (EK) Nr. 343/2003 – Pienākums nodrošināt minimālos uzņemšanas nosacījumus patvēruma meklētājiem visā atbildīgās dalībvalsts procedūras par uzņemšanu vai atpakaļuzņemšanu laikā – Tās dalībvalsts noteikšana, kura ir atbildīga par minimālo nosacījumu nodrošināšanas izmaksu segšanu.#Lieta C‑179/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2012. gada 27. septembrī (
            *1
         )
      “Patvēruma pieteikumi — Direktīva 2003/9/EK — Obligātie standarti patvēruma meklētāju uzņemšanai dalībvalstīs — Regula (EK) Nr. 343/2003 — Pienākums nodrošināt minimālos uzņemšanas nosacījumus patvēruma meklētājiem visā atbildīgās dalībvalsts procedūras par uzņemšanu vai atpakaļuzņemšanu laikā — Tās dalībvalsts noteikšana, kura ir atbildīga par minimālo nosacījumu nodrošināšanas izmaksu segšanu”
      Lieta C-179/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 7. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 18. aprīlī, tiesvedībā

            Cimade
          un

            Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI)

      pret

            Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], A. Prehala [A. Prechal], K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 8. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Cimade vārdā – P. Peugeot, tās prezidents, un P. Spinosi, advokāts,

               —

                  Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI) vārdā – P. Peugeot un C. Pouly, advokāts,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un J.-S. Pilczer, kā arī B. Beaupère-Manokha, pārstāvji,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – M. Michelogiannaki un L. Kotroni, pārstāves,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz C. Gerardis, avvocato dello Stato,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar, pārstāvis,

               —

               Šveices valdības vārdā – J. de Watteville, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Condou-Durande, pārstāve,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2012. gada 15. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvu 2003/9/EK, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai dalībvalstīs (OV L 31, 18. lpp.), it īpaši – par tās piemērošanas jomu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Cimade un Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI) pret Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration [iekšlietu, aizjūras teritoriju, vietējo un reģionālo iestāžu un imigrācijas ministru] par 2009. gada 3. novembra starpministriju apkārtrakstu par pagaidu gaidīšanas pabalstu (turpmāk tekstā – “2009. gada 3. novembra apkārtraksts”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2003/9

               3

               Direktīvas 2003/9 preambulas piektais, septītais un astotais apsvērums ir šādi:

                        “5)

                        Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši ir atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [turpmāk tekstā – “Harta”]. Šī direktīva īpaši cenšas pilnībā respektēt cilvēka cieņu un veicināt minētās hartas 1. un 18. panta piemērošanu.

                  [..]

                        7)

                        Nepieciešams noteikt minimālos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai, kas ir pietiekami, lai nodrošinātu viņiem cilvēka cienīgu dzīves līmeni un salīdzināmus dzīves apstākļus visās dalībvalstīs.

                        8)

                        Patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumu saskaņošanai būtu jāpalīdz ierobežot patvēruma meklētāju otrreizēju plūsmu dažādo uzņemšanas nosacījumu dēļ.”

               4

               Minētās direktīvas 1. pantā ir paredzēts, ka tās “mērķis ir noteikt minimālos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai dalībvalstīs”.

               5

               Tās pašas direktīvas 2. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir paredzēts:
               “Šajā direktīvā ir šādas definīcijas:
               [..]

                        b)

                        “patvēruma pieteikums” ir pieteikums, kuru iesniedzis trešās valsts pilsonis vai bezvalstnieks un kuru saskaņā ar [1951. gada 28. jūlija] Ženēvas Konvenciju [par bēgļu statusu (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”)] var saprast kā prasību dalībvalstij pēc starptautiskas aizsardzības. Jebkurš starptautiskas aizsardzības pieteikums ir uzskatāms par patvēruma pieteikumu, ja vien trešās valsts pilsonis vai bezvalstnieks nav nepārprotami prasījis cita veida aizsardzību, kuras pieteikumu var iesniegt atsevišķi;

                        c)

                        “pieteikuma iesniedzējs” vai “patvēruma meklētājs” ir trešās valsts pilsonis vai bezvalstnieks, kas iesniedzis patvēruma pieteikumu, par kuru vēl nav pieņemts galīgais lēmums;

                  [..]

                        i)

                        “uzņemšanas nosacījumi” ir pasākumu kopums, ko dalībvalstis garantē patvēruma meklētājiem saskaņā ar šo direktīvu;

                        j)

                        “uzņemšanas materiālie nosacījumi” ir uzņemšanas nosacījumi, kas ietver mājokli, pārtiku un apģērbu, kurus nodrošina natūrā vai kā finansiālus pabalstus vai talonus, un dienasnaudu;

                  [..].”

               6

               Direktīvas 2003/9 3. panta ar nosaukumu “Darbības joma” 1. punktā ir paredzēts:
               “Šī direktīva attiecas uz visiem trešo valstu pilsoņiem un bezvalstniekiem, kas iesnieguši patvēruma pieteikumu pie dalībvalsts robežas vai tās teritorijā, kamēr viņiem atļauts uzturēties dalībvalsts teritorijā kā patvēruma meklētājiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem, ja uz viņiem attiecināms šāds patvēruma pieteikums saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem.”

               7

               Direktīvas 2003/9 13. panta ar nosaukumu “Vispārīgie uzņemšanas materiālie nosacījumi un veselības aprūpe” 1. punktā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem, ja viņi iesniedz patvēruma pieteikumus, ir pieejami materiālie uzņemšanas nosacījumi.”

               8

               Šīs pašas direktīvas 16. pantā ar nosaukumu “Uzņemšanas nosacījumu pasliktināšana vai atteikšana” ir norādīts:
               “1.   Dalībvalstis var pasliktināt vai atteikt uzņemšanas nosacījumus šādos gadījumos:

                        a)

                        ja patvēruma meklētājs:

                                 —

                                 atstāj dzīvesvietu, ko viņam noteikusi kompetentā iestāde, par to nepaziņojot šādai iestādei vai, ja tas ir prasīts, bez atļaujas, vai

                                 —

                                 nepilda pienākumus par deklarēšanu vai informācijas sniegšanu vai saprātīgā termiņā, kas noteikts attiecīgās valsts tiesību aktos, neierodas uz personīgām intervijām attiecībā uz patvēruma procedūru, vai

                                 —

                                 jau ir iesniedzis patvēruma pieteikumu tajā pašā dalībvalstī.

                  Kad pieteikuma iesniedzējs atrasts vai pats brīvprātīgi piesakās kompetentajai iestādei, pieņem attiecīgi pamatotu lēmumu par dažu vai visu uzņemšanas nosacījumu atjaunošanu, ņemot vērā pazušanas iemeslus;

                        b)

                        ja pieteikuma iesniedzējs slēpis finansiālus līdzekļus un tādēļ nelikumīgi saņēmis pabalstu saistībā ar uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem.

                  [..]
               2.   Dalībvalstis var atteikt nosacījumu ievērošanu gadījumos, ja patvēruma meklētājs nav pierādījis, ka patvēruma pieteikums iesniegts praktiski iespējami īsākajā laikā pēc ierašanās minētajā dalībvalstī.
               [..]
               5.   Dalībvalstis nodrošina, lai uzņemšanas materiālos nosacījumus nepasliktina vai neatteic līdz negatīva lēmuma pieņemšanai.”

         Regula (EK) Nr. 343/2003

               9

               Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV L 50, 1. lpp.), 1. pantā ir paredzēts:
               “Šajā regulā ir paredzēti kritēriji un mehānismi, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kurš iesniegts kādā no dalībvalstīm.”

               10

               Šīs pašas regulas 2. pantā ir ietvertas jēdzienu “patvēruma pieteikums”“pieteikuma iesniedzējs” vai “patvēruma meklētājs” definīcijas, kas pēc satura būtībā ir tādas pašas kā Direktīvā 2003/9 ietvertās šo pašu jēdzienu definīcijas. Turklāt 2. pantā ir definēti šādi jēdzieni:

                        “e)

                        “patvēruma pieteikuma izskatīšana” ir jebkura pārbaude, lēmums vai nolēmums, ko attiecībā uz patvēruma pieteikumu izdara vai pieņem kompetentās iestādes saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām, izņemot saskaņā ar šo regulu paredzētās procedūras atbildīgās dalībvalsts noteikšanai;

                  [..]

                        j)

                        “uzturēšanās atļauja” ir jebkura atļauja, ko izdevušas iestādes dalībvalstī, kura atļāvusi trešās valsts pilsonim uzturēties tās teritorijā, ieskaitot dokumentus, kas apliecina atļauju palikt attiecīgajā teritorijā saskaņā ar pagaidu aizsardzības režīmu vai līdz brīdim, kad vairs nebūs spēkā apstākļi, kuri kavē izpildīt rīkojumu par izraidīšanu, izņemot vīzas un uzturēšanās atļaujas, kuras izdotas laikposmā, kāds vajadzīgs, lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti, kā paredzēts šajā regulā, vai arī patvēruma pieteikuma vai uzturēšanās atļaujas pieteikuma izskatīšanas laikā;

                  [..].”

               11

               Regulas Nr. 343/2003 3. panta, kas ietverts tās II nodaļā, kuras nosaukums ir “Vispārīgi principi”, 1. punktā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis izskata visus patvēruma pieteikumus, ko kādai no šīm valstīm pie robežas vai to teritorijā iesniedz trešo valstu pilsoņi. Pieteikumu izskata viena dalībvalsts, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.”

               12

               Saskaņā ar minētās regulas 4. panta, kas arī ir ietverts tās II nodaļā, noteikumiem:
               “1.   Process, kurā nosaka saskaņā ar šo regulu atbildīgo dalībvalsti, sākas, tiklīdz kādā no dalībvalstīm pirmo reizi tiek iesniegts patvēruma pieteikums.
               2.   Patvēruma pieteikumu uzskata par iesniegtu, ja attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes ir saņēmušas patvēruma meklētāja iesniegtu veidlapu vai attiecīgo iestāžu sagatavotu ziņojumu. Ja pieteikumu neiesniedz rakstiski, laikposms no nodoma paziņošanas līdz ziņojuma iesniegšanai ir cik vien iespējams īss.
               [..]
               4.   Ja patvēruma pieteikumu dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir iesniedzis patvēruma meklētājs, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, tad atbildīgo dalībvalsti nosaka tā dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas pieteikuma iesniedzējs. Dalībvalsts, kas saņēmusi pieteikumu, nekavējoties informē dalībvalsti, kuras teritorijā atrodas pieteikuma iesniedzējs, un šīs regulas piemērošanas nolūkā to uzskata par dalībvalsti, kurai ir iesniegts patvēruma pieteikums.
               Pieteikuma iesniedzēju rakstiski informē par šo pieteikuma pārsūtīšanu un tās datumu.
               5.   Patvēruma meklētāju, kas atrodas citā dalībvalstī un tur iesniedz patvēruma pieteikumu pēc sava pieteikuma atsaukšanas atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procedūras laikā, saskaņā ar 20. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņem atpakaļ dalībvalsts, kurā iesniegts minētais patvēruma pieteikums, lai pabeigtu procedūru dalībvalsts noteikšanai, kas atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
               Šī saistība izbeidzas, ja patvēruma meklētājs pa to laiku ir atstājis dalībvalstu teritoriju vismaz uz trim mēnešiem vai arī kādā dalībvalstī ir saņēmis uzturēšanās atļauju.”

               13

               Regulas Nr. 343/2003 V nodaļā ir paredzēti sīki noteikumi par patvēruma meklētāja uzņemšanu un atpakaļuzņemšanu. Šīs regulas 16. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstij, kas saskaņā ar šo regulu ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu, ir pienākums:

                        a)

                        saskaņā ar 17. līdz 19. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņemt pieteikuma iesniedzēju [patvēruma meklētāju], kas iesniedzis patvēruma pieteikumu citā dalībvalstī;

                        b)

                        pabeigt patvēruma pieteikuma izskatīšanu;

                        c)

                        saskaņā ar 20. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju [patvēruma meklētāju], kura pieteikums tiek izskatīts un kurš atrodas citas dalībvalsts teritorijā bez atļaujas;

                        d)

                        saskaņā ar 20. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju [patvēruma meklētāju], kurš ir atsaucis pieteikumu tā izskatīšanas laikā un ir iesniedzis pieteikumu citā dalībvalstī;

                        e)

                        saskaņā ar 20. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņemt atpakaļ trešās valsts pilsoni, kura pieteikumu tā ir noraidījusi un kurš atrodas citas dalībvalsts teritorijā bez atļaujas.

                  2.   Ja dalībvalsts izdod patvēruma meklētājam uzturēšanās atļauju, tad minētā dalībvalsts pārņem 1. punktā noteiktās saistības.
               3.   Šā panta 1. punktā noteiktās saistības izbeidzas, ja trešās valsts pilsonis ir atstājis dalībvalstu teritoriju vismaz uz trim mēnešiem, ja vien attiecīgajam trešās valsts pilsonim nav derīgas uzturēšanās atļaujas, ko izdevusi atbildīgā dalībvalsts.
               4.   Šā panta 1. punkta d) un e) apakšpunktā noteiktās saistības izbeidzas, ja dalībvalsts, kas atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu, pēc pieteikuma atsaukšanas vai noraidīšanas ir pieņēmusi un faktiski ieviesusi noteikumus, kas vajadzīgi, lai trešās valsts pilsonis varētu doties uz savu izcelsmes valsti vai kādu citu valsti, uz kuru viņš var likumīgi ceļot.”

               14

               Minētās regulas 17. pantā ir paredzētas procedūras, kas jāpiemēro, lai vērstos pie citas dalībvalsts ar pieprasījumu uzņemt patvēruma meklētāju. Šī panta 1. un 2. punkts ir šādi:
               “1.   Ja dalībvalsts, kurai iesniegts patvēruma pieteikums, uzskata, ka par šā pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga cita dalībvalsts, tā iespējami īsā laikā un jebkurā gadījumā trīs mēnešos no pieteikuma iesniegšanas dienas 4. panta 2. punkta nozīmē var vērsties pie šīs otras dalībvalsts ar pieprasījumu uzņemt attiecīgo patvēruma meklētāju.
               Ja pieprasījums uzņemt patvēruma meklētāju nav iesniegts trīs mēnešu laikposmā, tad par patvēruma pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai ir iesniegts pieteikums.
               2.   Pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts var lūgt steidzamu atbildi gadījumos, ja patvēruma pieteikums ir iesniegts pēc ieceļošanas vai palikšanas atļaujas atteikuma, pēc apcietināšanas sakarā ar nelikumīgu uzturēšanos vai pēc izraidīšanas rīkojuma nodošanas vai izpildes, un/vai gadījumā, ja patvēruma meklētājs ir aizturēts.
               Pieprasījumā norāda iemeslus, kas pamato atbildes steidzamību, un paredzamo atbildes saņemšanas termiņu. Šis termiņš ir vismaz viena nedēļa.”

               15

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 18. panta noteikumiem:
               “1.   Dalībvalsts, kas saņem pieprasījumu, veic vajadzīgās pārbaudes un paziņo lēmumu attiecībā uz pieprasījumu par patvēruma meklētāja uzņemšanu divos mēnešos no pieprasījuma saņemšanas dienas.
               [..]
               6.   Ja pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts saskaņā ar 17. panta 2. punkta noteikumiem ir lūgusi ievērot jautājuma steidzamību, dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai iekļautos noteiktajā termiņā.
               Izņēmuma gadījumos, ja iespējams pierādīt, ka pieprasījuma, kas attiecas uz patvēruma meklētāja uzņemšanu, izskatīšana ir īpaši sarežģīta, dalībvalsts, kura saņēmusi pieprasījumu, var sniegt atbildi pēc noteiktā termiņa, taču jebkurā gadījumā viena mēneša laikā. Šādos gadījumos dalībvalstij, kas saņēmusi pieprasījumu, jāpaziņo pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij lēmums par atbildes sniegšanu pēc sākotnēji noteiktā termiņa.
               7.   Atbildes nesniegšana 1. punktā minētajā divu mēnešu termiņā un 6. punktā minētajā viena mēneša termiņā ir pielīdzināma pieprasījuma akceptam un ietver pienākumu uzņemt attiecīgo personu, tai skaitā veikt atbilstošus pasākumus saistībā ar viņa ierašanos.”

               16

               Regulas Nr. 343/2003 19. pants, kurā noteikti patvēruma meklētāja pārsūtīšanas termiņi, ir šāds:
               “1.   Ja dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, akceptē, ka tai jāuzņem patvēruma meklētājs, tad dalībvalsts, kurā ir iesniegts patvēruma pieteikums, paziņo patvēruma meklētājam par lēmumu neizskatīt viņa pieteikumu un par pienākumu pārsūtīt patvēruma meklētāju uz atbildīgo dalībvalsti.
               2.   Šā panta 1. punktā norādītajā lēmumā izklāsta tā pamatojumu. Tajā ietver sīkākas ziņas par pārsūtīšanas termiņu un, vajadzības gadījumā, norāda vietu, kur patvēruma meklētājam jāierodas, kā arī ierašanās datumu, ja viņš dodas uz atbildīgo dalībvalsti patstāvīgi. Šis lēmums var būt pārsūdzams vai pārskatāms. Šā lēmuma pārsūdzēšana vai pārskatīšana neaptur pārsūtīšanas izpildi, ja vien tiesa vai kompetentās iestādes katrā atsevišķā gadījumā nenolemj citādi un ja to pieļauj attiecīgās valsts tiesību akti.
               3.   Patvēruma meklētāja pārsūtīšanu no dalībvalsts, kurā ir iesniegts patvēruma pieteikums, uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pirmās minētās dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā un vēlākais sešus mēnešus no dienas, kad akceptēts pieprasījums par uzņemšanu, vai no dienas, kad pieņemts lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu.
               [..]
               4.   Ja patvēruma meklētāja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīga ir dalībvalsts, kurā iesniegts patvēruma pieteikums. Šo termiņu var pagarināt ilgākais līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt patvēruma meklētāja ieslodzījuma dēļ, vai ilgākais līdz astoņpadsmit mēnešiem patvēruma meklētāja bēgšanas gadījumā.
               [..]”

               17

               Noteikumi attiecībā uz patvēruma meklētāja atpakaļuzņemšanu ir iekļauti minētās regulas 20. pantā, kurā paredzēti norādījumi, kam ir jābūt ietvertam pieprasījumā par patvēruma meklētāja atpakaļuzņemšanu, nosacījumi, saskaņā ar kuriem uz to ir jāsniedz atbilde, atbildes sniegšanas termiņš un noteikumi, saskaņā ar kuriem ir jānotiek patvēruma meklētāja pārsūtīšanai.

         Direktīva 2005/85/EK

               18

               Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvas 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV L 326, 13. lpp.), preambulas 29. apsvērums ir šāds:
               “Šī direktīva neattiecas uz procedūrām, ko reglamentē Regula [..] Nr. 343/2003 [..].”

               19

               Minētās regulas 2. pantā ir definēti jēdzieni “patvēruma pieteikums” un “pieteikuma iesniedzējs” vai “patvēruma meklētājs”, kuru saturs būtībā atbilst Direktīvā 2003/9 un Regulā Nr. 343/2003 iekļauto šo pašu jēdzienu saturam. Šajā 2. panta k) punktā turklāt ir definēti šādi jēdzieni:
               ““palikt dalībvalstī” nozīmē palikt teritorijā, ietverot dalībvalsts robežu vai tranzīta zonu, kurā patvēruma meklētājs ir iesniedzis pieteikumu vai kurā šis pieteikums tiek izvērtēts.”

               20

               Direktīvas 2005/85 II nodaļā ar nosaukumu “Pamatprincipi un garantijas” ietvertā 7. panta ar nosaukumu “Tiesības palikt dalībvalstī pieteikuma izvērtēšanas kavēšanās gadījumā” 1. punktā ir paredzēts:
               “Patvēruma meklētājiem atļauj palikt dalībvalstī vienīgi procedūras nolūkā, kamēr atbildīgā iestāde ir pieņēmusi lēmumu saskaņā ar procedūrām pirmajā instancē, kas noteiktas III nodaļā. Šīs tiesības palikt nerada tiesības uz uzturēšanās atļauju.”

               21

               Šīs pašas direktīvas 35. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis var nodrošināt procedūras saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, lai pieņemtu lēmumu dalībvalsts robežas vai tranzīta zonā par pieteikumiem, kas iesniegti šādās vietās.
               2.   Tomēr, ja nepastāv tādas procedūras, kā minēts 1. punktā, dalībvalstis saskaņā ar šā panta noteikumiem un normatīvajiem aktiem, kas ir spēkā 2005. gada 1. decembrī, var saglabāt procedūras, kas atkāpjas no II nodaļā izklāstītajiem pamatprincipiem un garantijām, lai izlemtu robežu vai tranzīta zonās par atļauju ieceļot to teritorijā patvēruma meklētājiem, kas ir ieradušies un iesnieguši pieteikumu šādās vietās.
               3.   Procedūras, kas minētas 2. [punktā], nodrošina, ka attiecīgās personas:

                        a)

                        var palikt dalībvalsts robežu vai tranzīta zonās, neskarot 7. pantu;

                  [..].”

         Regula (EK) Nr. 1560/2003

               22

               Komisijas 2003. gada 2. septembra Regulas (EK) Nr. 1560/2003, ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai piemērotu Padomes Regulu (EK) Nr. 343/2003 (OV L 222, 3. lpp.), 8. pantā ar nosaukumu “Sadarbība pārsūtīšanā” ir paredzēts:
               “1.   Atbildīgās dalībvalsts pienākums ir patvēruma meklētāja pārsūtīšanu veikt iespējami ātri un nodrošināt, lai tā ceļā nerastos nekādi šķēršļi. Šī dalībvalsts vajadzības gadījumā nosaka vietu savā teritorijā, uz kuru patvēruma meklētājs tiks pārsūtīts vai nodots kompetentām iestādēm, ņemot vērā ģeogrāfiskos ierobežojumus un pārsūtīšanu veicējā dalībvalstī izmantojamos transporta veidus. Nekādā gadījumā nedrīkst noteikt prasību par to, ka eskorts pavada patvēruma meklētāju tālāk par izmantotā starptautiskās satiksmes transportlīdzekļa pienākšanas punktu, vai arī prasību par to, ka dalībvalsts, kas veic pārsūtīšanu, apmaksā transporta izdevumus, kas rodas, ceļojot tālāk par šo punktu.
               2.   Dalībvalsts, kura organizē pārsūtīšanu, sagatavo transportu patvēruma meklētājam un tā pavadītājam un saziņā ar atbildīgo dalībvalsti pieņem lēmumu par ierašanās laiku un vajadzības gadījumā arī par nodošanas kārtību kompetentajām iestādēm. Atbildīgā dalībvalsts var pieprasīt, ka tā tiek savlaicīgi brīdināta vismaz trīs darba dienas iepriekš.”

         Lēmums Nr. 573/2007/EK

               23

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 23. maija Lēmuma Nr. 573/2007/EK, ar ko laikposmam no 2008. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Bēgļu fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” un ar ko atceļ Padomes Lēmumu 2004/904/EK (OV L 144, 1. lpp.), preambulas 13. apsvērums ir šāds:
               “Šis lēmums ir paredzēts kā daļa no vienotas sistēmas, kura ietver arī Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 574/2007/EK (2007. gada 23. maijs), ar ko laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Ārējo robežu fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība”, Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 575/2007/EK (2007. gada 23. maijs), ar ko laikposmam no 2008. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Atgriešanās fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība”, un Padomes Lēmumu 2007/…/EK (… gada …), ar ko laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam izveido Eiropas Trešo valstu valstspiederīgo integrācijas fondu kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” un kura mērķis ir risināt jautājumu par atbildības taisnīgu sadalījumu starp dalībvalstīm attiecībā uz finanšu slogu, ko rada Eiropas Savienības ārējo robežu integrētas pārvaldības ieviešana un kopējas patvēruma un imigrācijas politikas īstenošana, kā tās izstrādātas saskaņā ar Līguma trešās daļas IV sadaļu.”

               24

               Lēmuma Nr. 573/2007 2. pantā ar nosaukumu “Fonda vispārīgais mērķis” ir paredzēts:
               “1.   Fonda vispārīgais mērķis ir, līdzfinansējot šajā lēmumā paredzētās darbības un ņemot vērā Kopienas tiesību aktus šajā jomā, atbalstīt un veicināt dalībvalstu pūliņus, uzņemot bēgļus un pārvietotās personas un risinot jautājumus saistībā ar šādas uzņemšanas sekām.
               2.   Pēc dalībvalstu vai Komisijas ierosinājuma Fonds sniedz ieguldījumu tehniskās palīdzības finansēšanā.”

               25

               Minētā lēmuma 3. panta ar nosaukumu “Atbilstīgās darbības dalībvalstīs” 1. punktā ir noteikts:
               “Fonds atbalsta dalībvalstu darbības, kas attiecas uz vienu vai vairākām šādām jomām:

                        a)

                        uzņemšanas apstākļiem un patvēruma procedūrām;

                  [..].”

         Francijas tiesības

         Le code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile [Ārvalstnieku ieceļošanas, uzturēšanās un patvēruma kodekss]

               26

               Saskaņā ar Ārvalstnieku ieceļošanas, uzturēšanās un patvēruma kodeksa (turpmāk tekstā – “Ceseda”) L.723-1. pantu:
               “[Francijas patvēruma meklētāju un bezvalstnieku aizsardzības] birojs [L’office français de protection des réfugiés et apatrides; turpmāk tekstā – “OFPRA”] lemj par tam iesniegtajiem patvēruma pieprasījumiem. Tomēr tas nav pilnvarots izskatīt pieteikumu, ko iesniegusi persona, kuras uzturēšanās iesniegums ir noraidīts, pamatojoties uz L.741-4. panta 1. punktu.
               [..]”

               27

               Minētā kodeksa L.741-4. pantā ir noteikts:
               “Ievērojot [Ženēvas konvencijas] 33. panta noteikumus, ārvalstnieka, kas prasa patvērumu, uzņemšanu Francijā var atteikt tikai tad, ja:

                        1.

                        Patvēruma pieteikuma izskatīšana ir jāveic citai valstij, piemērojot [Regulas Nr. 343/2003] noteikumus vai līdzvērtīgas saistības tām, kādas attiecībā uz citām valstīm ir paredzētas minētajā regulā;

                  [..].”

               28

                  Ceseda L.742-1. pantā ir noteikts:
               “Ārvalstniekam, kurš lūdz patvērumu –, ja viņam ir atļauts uzturēties Francijā, piemērojot šīs daļas 1. nodaļas nosacījumus, – ir jāizsniedz pagaidu uzturēšanās atļauja, kas viņam ļauj iesniegt patvēruma pieteikumu [OFPRA]. [OFPRA] var vērsties tikai pēc tam, kad pieteikuma iesniedzējam ir izsniegts šis dokuments. Pēc patvēruma pieteikuma iesniegšanas pieteikuma iesniedzējam izsniedz jaunu pagaidu uzturēšanās atļauju. Šo dokumentu pagarina līdz brīdim, kad birojs pieņem lēmumu, un, ja prasība ir iesniegta Cour nationale du droit d’asile [Valsts tiesa patvēruma tiesību jautājumos], līdz brīdim, kad šī tiesa pieņem nolēmumu.”

         Le code de l’action sociale et des familles [Sociālo un ģimenes lietu kodekss]

               29

               Sociālo un ģimenes lietu kodeksa L.348-1. pantā ir noteikts, ka “ārvalstnieki, kuriem ir kāda no [Ceseda] L.742-1. pantā noteiktajām uzturēšanās atļaujām, pēc to pieprasījuma ir tiesīgi tikt izmitināti patvēruma meklētāju uzņemšanas centrā”.

         Le code du travail [Darba kodekss]

               30

               Darba kodeksa L.5423-8. pantā ir paredzēts:
               “Ievērojot L.5423-9. panta noteikumus, pagaidu gaidīšanas pabalstu [turpmāk tekstā – “ATA”] var saņemt:

                        1.

                        Ārvalstnieki, kuru uzturēšanās atļaujā vai apstiprinājumā par uzturēšanās atļaujas pieprasījuma iesniegšanu ir noteikts, ka viņi lūdz patvērumu Francijā, un kuri ir uzrādījuši lūgumu piešķirt viņiem bēgļa statusu, ja viņi atbilst vecuma un finanšu resursu nosacījumiem;

                  [..].”

               31

               Saskaņā ar minētā kodeksa L.5423-9. panta noteikumiem:
               “Tiesības uz [ATA] nav:

                        1.

                        Patvēruma meklētājiem, kuri pēc galīga nelabvēlīga lēmuma pieņemšanas iesniedz [OFPRA] pieteikumu otrreizējai izskatīšanai, izņemot humanitāros gadījumus, par kuriem [OFPRA] ziņojis, ievērojot tiesību aktos paredzētos nosacījumus;

                  [..].”

               32

               Šī paša kodeksa L.5423-11. pants ir šāds:
               “[ATA] tiek maksāts katru mēnesi ar pēcmaksu personām, par kuru patvēruma pieteikumiem nav pieņemts galīgais lēmums.
               Pabalsta izmaksa tiek pārtraukta mēnesi pēc tā mēneša, kurā tiek paziņots par galīgā lēmuma pieņemšanu attiecībā uz minēto pieteikumu.”

         2009. gada 3. novembra apkārtraksts

               33

               2009. gada 3. novembra apkārtraksta par ATA pabalstiem pirmajā daļā tostarp ir noteikts:

                        “I.

                        Patvēruma meklētāji

                  Saskaņā ar [Direktīvas 2003/9 noteikumiem] ATA ir iztikas pabalsts, kas tiek maksāts patvēruma meklētājiem visā viņu pieteikuma izskatīšanas laikā, ja viņi atbilst tālāk minētajiem nosacījumiem.

                        I.1.

                           ATA piešķiršanai nepieciešamie nosacījumi:

                  Ievērojot I.2. punktā noteiktos izņēmumus un ja persona atbilst finanšu resursu nosacījumam, ATA var saņemt ārvalstnieks:

                        —

                        kurš ir sasniedzis astoņpadsmit gadu vecumu;

                        —

                        kurš ir iesniedzis patvēruma pieteikumu OFPRA un kuram ir biroja izsniegta vēstule ar informāciju, ka viņa pieteikums ir ticis reģistrēts;

                        —

                        par kura patvēruma pieteikumu OFPRA vai CNDA [Cour nationale du droit d’asile] nav pieņēmusi galīgo lēmumu;

                        —

                        kuram ir uzturēšanās atļauja vai apstiprinājums par uzturēšanās atļaujas pieprasījuma iesniegšanu, kurā noteikts, ka viņš lūdz patvērumu Francijā; šis nosacījums nav piemērojams iedzīvotājiem no valstīm, kuras tiek uzskatītas par drošām izcelsmes valstīm [..], un valstīm, attiecībā uz kurām, īstenojot Ženēvas konvencijas 1. panta C daļas 5. punktu, ir pietiekami ar OFPRA reģistrācijas vēstuli.

                  [..]

                        I.2.

                        Gadījumi, kad nav iespējams saņemt ATA

                  [..]

                        I.2.2.

                        Citi nepiešķiršanas gadījumi [..]

                  [..]
               Patvēruma meklētājiem nevar piešķirt ATA, ja uzturēšanās atļaujas piešķiršana viņiem ir atteikta saskaņā ar Ceseda L.741-4. panta 1., 3. un 4. punktā paredzētajiem noteikumiem. Proti:

                        1)

                        personām, kuru patvēruma pieteikuma izskatīšana ir jāveic citai Eiropas valstij, piemērojot tā sauktās “Dublinas II regulas” [Regulas Nr. 343/2003] noteikumus;

                  [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               34

               2010. gada 26. janvārīCIMADE un GISTI iesniedza Conseil d’État [Valsts padome] lūgumu atcelt 2009. gada 3. novembra apkārtrakstu. Tās apgalvoja, ka šis apkārtraksts ir pretrunā Direktīvas 2003/9 mērķiem, ciktāl ATA saņemšana tiek liegta patvēruma meklētājiem gadījumā, ja, piemērojot Regulas Nr. 343/2003 noteikumus, Francijas Republika pieprasa citai dalībvalstij, kuru tā uzskata par atbildīgu izskatīt šo pieteikumu, uzņemt vai atpakaļuzņemt ieinteresētās personas.

               35

               Tā kā, lai atbildētu uz šo pamatu, ir nepieciešama attiecīgo Savienības tiesību normu interpretācija, Conseil d’État nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai ar Direktīvas 2003/9 [..] noteikumiem tajā minētie minimālie uzņemšanas nosacījumi pieteikuma iesniedzējiem, attiecībā uz kuriem dalībvalsts, kura izskata patvēruma pieteikumu, saskaņā ar [Regulu Nr. 343/2003] nolemj nodot pieprasījumu citai dalībvalstij, par kuru tā uzskata, ka tās kompetencē ir izvērtēt šo patvēruma pieteikumu, tiek nodrošināti visā uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas procesa laikā šajā citā dalībvalstī?

                        2)

                        Ja uz šo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši:

                                 a)

                                 Vai pirmās dalībvalsts pienākums nodrošināt pieeju minimālajiem uzņemšanas nosacījumiem izbeidzas brīdī, kad dalībvalsts, kas saņem pieprasījumu, to ir apstiprinājusi, [brīdī,] kad patvēruma meklētājs faktiski ir uzņemts vai atpakaļuzņemts, vai arī [..] no kāda cita brīža?

                                 b)

                                 Kurai dalībvalstij tādējādi būtu jāuzņemas finansiālās saistības par minimālo uzņemšanas nosacījumu nodrošināšanu šajā laikā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               36

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai dalībvalstij, kura pie savas robežas vai savā teritorijā izskata patvēruma pieteikumu, ir pienākums nodrošināt Direktīvā 2003/9 noteiktos minimālos uzņemšanas nosacījumus patvēruma meklētājiem, pat tādam patvēruma meklētājam, attiecībā uz kuru tā, piemērojot Regulas Nr. 343/2003 noteikumus, citai dalībvalstij kā dalībvalstij, kura ir atbildīga par šī patvēruma pieteikuma izvērtēšanu, ir nolēmusi pieprasīt uzņemt vai atpakaļuzņemt attiecīgo personu.

               37

               Šajā saistībā vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2003/9 piemērošanas joma ir definēta tās 3. pantā, saskaņā ar kuru tā attiecas uz visiem trešo valstu pilsoņiem un bezvalstniekiem, kuri ir iesnieguši patvēruma pieteikumu pie dalībvalsts robežas vai tās teritorijā, kamēr viņiem atļauts uzturēties [dalībvalsts] teritorijā kā patvēruma meklētājiem.

               38

               Tādējādi pirmais nosacījums, kuram ir jābūt izpildītam, lai varētu tikt piemērota Direktīva 2003/9, ir tāds, ka patvēruma pieteikumam ir jābūt iesniegtam pie dalībvalsts robežas vai tās teritorijā. Saistībā ar to šīs direktīvas 2. panta b) punktā ir noteikts, ka “patvēruma pieteikums”“ir pieteikums, kuru iesniedzis trešās valsts pilsonis vai bezvalstnieks un kuru saskaņā ar Ženēvas konvenciju var saprast kā prasību dalībvalstij pēc starptautiskas aizsardzības”, un ka “jebkurš starptautiskas aizsardzības pieteikums ir uzskatāms par patvēruma pieteikumu, ja vien trešās valsts pilsonis vai bezvalstnieks nav nepārprotami prasījis cita veida aizsardzību, kuras pieteikumu var iesniegt atsevišķi”. Regulas Nr. 343/2003 2. panta c) punktā ietvertā patvēruma pieteikuma jēdziena definīcija būtībā ir identiska iepriekš minētajai.

               39

               Attiecībā uz to, cik ilgu laiku patvēruma pieteikuma iesniedzējiem ir jānodrošina materiālie uzņemšanas nosacījumi, kas ietver mājokli, pārtiku, apģērbu un dienasnaudu, Direktīvas 2003/9 13. panta 1. punktā ir noteikts, ka šis laiks sākas brīdī, kad patvēruma meklētājs iesniedz patvēruma pieteikumu.

               40

               Turklāt no Direktīvas 2003/9 2. un 3. panta izriet, ka tajā ir paredzēta tikai viena patvēruma meklētāju kategorija, kas ietver visus trešo valstu pilsoņus un bezvalstniekus, kuri iesnieguši patvēruma pieteikumu. Šajā direktīvā nav ietverts neviens noteikums, kas ļautu domāt, ka patvēruma iesniegumu var uzskatīt par iesniegtu tikai tad, ja tas ir iesniegts tās dalībvalsts iestādēm, kura ir atbildīga par šī pieteikuma izskatīšanu.

               41

               Šādu interpretāciju apstiprina arī Regulas Nr. 343/2003 4. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru process, kurā nosaka saskaņā ar šo pašu regulu atbildīgo dalībvalsti, sākas, tiklīdz kādā no dalībvalstīm pirmo reizi tiek iesniegts patvēruma pieteikums. Šis noteikums noteikti nozīmē, ka patvēruma pieteikums tiek iesniegts, pirms tiek uzsākts process, kurā nosaka saskaņā ar šo regulu atbildīgo dalībvalsti.

               42

               Direktīvas 2003/9 noteikumi ir jāinterpretē, ņemot vērā arī tās vispārējo struktūru un mērķi, kā arī saskaņā ar šīs direktīvas preambulas piekto apsvērumu, respektējot pamattiesības un ievērojot principus, kas tostarp ir atzīti Hartā. Saskaņā ar šī apsvēruma noteikumiem direktīvā īpaši iecerēts pilnībā respektēt cilvēka cieņu un veicināt Hartas 1. un 18. panta piemērošanu.

               43

               Tāpēc šīs prasības neattiecas tikai uz tiem patvēruma meklētājiem, kuri atrodas atbildīgās dalībvalsts teritorijā, gaidot tās lēmumu attiecībā uz iesniegto patvēruma pieteikumu, bet arī uz patvēruma meklētājiem, kuri gaida, kad tiks noteikta dalībvalsts, kura ir atbildīga par šī pieteikuma izskatīšanu.

               44

               Šajā saistībā nevar pamatoti apgalvot, ka minimālie patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumi nav piemērojami arī tām personām, uz kurām attiecas atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procedūra, pamatojoties uz to, ka šī procedūra esot ātra. Proti, no Regulas Nr. 343/2003 17. un 18. panta izriet, ka parastās procedūras gadījumā no dienas, kad iesniegts patvēruma pieteikums, līdz brīdim, kad dalībvalsts paziņo lēmumu attiecībā uz pieprasījumu par patvēruma meklētāja uzņemšanu, var paiet pieci mēneši. Šim laikam ir jāpievieno laiks, kas ir nepieciešams, lai veiktu pārsūtīšanu, kuras termiņš saskaņā ar minētās regulas 19. pantu ir vēlākais sešus mēnešus no dienas, kad ir akceptēts pieprasījums par uzņemšanu.

               45

               Turklāt Regulā Nr. 343/2003 noteiktās procedūras iznākums atsevišķos gadījumos var būt tāds, ka patvēruma meklētājs vispār netiek pārsūtīts uz dalībvalsti, kas saņēmusi pieprasījumu, bet gan paliek tajā dalībvalstī, kurā viņš ir iesniedzis savu patvēruma pieteikumu. Šīs regulas 17.–20. pantā noteiktie termiņi attiecas tikai uz situāciju, kad dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, piekrīt uzņemt vai atpakaļuzņemt [attiecīgo personu] vai neatbild uz pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts lūgumu. Situācijā, ja no dalībvalsts, kurai iesniegts lūgums, tiek saņemta negatīva atbilde, attiecīgajā regulējumā ir paredzēta tikai brīvprātīga samierināšanas procedūra. Šādās situācijās patvēruma meklētāja pagaidu uzturēšanās pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts teritorijā var būt ļoti ilga. Minimālo uzņemšanas nosacījumu patvēruma meklētājiem nenodrošināšanu tiem patvēruma meklētājiem, uz kuriem attiecas atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procedūra, tādējādi nekādi neattaisno šīs procedūras ilgums.

               46

               Otrs nosacījums Direktīvas 2003/9 piemērošanai ir tāds, ka patvēruma meklētājiem ir jābūt atļautam uzturēties konkrētās dalībvalsts teritorijā kā patvēruma meklētājiem. Saistībā ar to Francijas valdība nevar pamatoti apgalvot, ka, tā kā Direktīvas 2005/85 preambulas 29. apsvērumā ir skaidri noteikts, ka lūgumi, kas attiecas uz Regulu Nr. 343/2003, ir izslēgti no pēdējās minētās direktīvas piemērošanas jomas, tiesības palikt dalībvalstī līdz pārbaudes procedūras beigām, kas patvēruma meklētājam piešķirtas ar tās 7. panta 1. punktu, nevar tikt piemērotas šādam pieteikuma iesniedzējam, kamēr attiecībā uz viņu ilgst procedūra, kurā tiek noteikta šajā regulā paredzētā atbildīgā dalībvalsts.

               47

               Saskaņā ar Direktīvas 2005/85 2. panta k) punktu jēdziens “palikt dalībvalstī” ir jāsaprot kā tāds, kas nozīmē palikt ne tikai tās dalībvalsts teritorijā, ietverot dalībvalsts robežu vai tranzīta zonu, kurā patvēruma meklētāja pieteikums tiek izvērtēts, bet arī tās dalībvalsts teritorijā, kurā šis pieteikums ticis iesniegts.

               48

               Tādējādi ir jāsecina, ka patvēruma meklētājiem, kā tas noteikts Direktīvas 2003/9 3. panta 1. punktā, ir tiesības uzturēties ne tikai tās dalībvalsts teritorijā, kurā tiek izskatīts patvēruma pieteikums, bet arī tās dalībvalsts teritorijā, kurā šis pieteikums ir ticis iesniegts.

               49

               Šo interpretāciju neietekmē Direktīvas 2005/85 preambulas 29. apsvērums, kurā paredzēts tikai tas, ka ar to paredzētās procedūras, lai piešķirtu un atņemtu bēgļa statusu dalībvalstīs, ir jānošķir no procedūrām, kas reglamentētas Regulā Nr. 343/2003, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu.

               50

               Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2003/9 ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kura izskata patvēruma pieteikumu, Direktīvā 2003/9 paredzētie minimālie patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumi ir jānodrošina arī patvēruma meklētājam, attiecībā uz kuru tā, piemērojot Regulas Nr. 343/2003 noteikumus, nolemj pieprasīt uzņemt vai atpakaļuzņemt šo patvēruma meklētāju citai dalībvalstij kā dalībvalstij, kura ir atbildīga par viņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu.

         Par otro jautājumu

               51

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, pirmkārt, kurā brīdī izbeidzas dalībvalsts, kura izskata patvēruma pieteikumu, pienākums nodrošināt Direktīvā 2003/9 paredzētos minimālos uzņemšanas nosacījumus patvēruma meklētājam, attiecībā uz kuru tā, piemērojot Regulas Nr. 343/2003 noteikumus, izlemj pieprasīt citai dalībvalstij uzņemt vai atpakaļuzņemt šo patvēruma meklētāju kā dalībvalstij, kura ir atbildīga par viņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, un, otrkārt, kurai dalībvalstij ir jāuzņemas finansiālā atbildība par šo minimālo nosacījumu nodrošināšanu.

               52

               Attiecībā uz pienākuma nodrošināt minimālos uzņemšanas nosacījumus ilgumu, pirmkārt, ir jānorāda, ka Direktīva 2003/9, kā tas ir minēts šī sprieduma 37. un 38. punktā, ir jāpiemēro visiem patvēruma meklētājiem, kuri pirmo reizi ir iesnieguši patvēruma pieteikumu dalībvalstī.

               53

               Otrkārt, ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/9 2. panta c) punktu un Regulas Nr. 343/2003 2. panta d) punktu pieteikuma iesniedzējs vai patvēruma meklētājs ir trešās valsts pilsonis vai bezvalstnieks, kurš iesniedzis patvēruma pieteikumu, par kuru vēl nav pieņemts galīgais lēmums. Pieteikuma iesniedzējs saglabā savu patvēruma meklētāja statusu šīs direktīvas izpratnē, līdz tiek pieņemts galīgais lēmums.

               54

               Treškārt, no Regulas Nr. 343/2003 17.–19. panta izriet, ka ar vienkāršu tās dalībvalsts, kurai ir iesniegts patvēruma pieteikums, lūgumu citai dalībvalstij uzņemt attiecīgo pieteikuma iesniedzēju netiek izbeigta prasītājas dalībvalsts īstenotā patvēruma pieteikuma izskatīšana. Pat tad, ja dalībvalsts, kurai izteikts lūgums, piekrīt veikt šo uzņemšanu, saskaņā ar minētā 19. panta 4. punktu katrā ziņā pienākums pārbaudīt patvēruma pieteikumu ir dalībvalstij, kurā tas ir iesniegts, ja patvēruma meklētāja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā. Turklāt, kā ir minēts šī sprieduma 45. punktā, situācijā, ja no dalībvalsts, kurai iesniegts lūgums, tiek saņemta negatīva atbilde, izskatāmajos tiesību aktos ir paredzēta tikai brīvprātīga samierināšanas procedūra, un šādā situācijā nav izslēgts, ka patvēruma meklētājs paliek pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts teritorijā.

               55

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka ne ar dalībvalsts lēmumu lūgt citai dalībvalstij, kuru tā uzskata par atbildīgu izskatīt patvēruma pieteikumu, lai uzņemtu patvēruma meklētāju, ne ar to, ka dalībvalsts, kurai izteikts šis lūgums, to pieņem, netiek radīts galīgs lēmums Direktīvas 2003/9 izpratnē. No minētā izriet, ka tikai ar faktisku patvēruma meklētāja pārvietošanu, ko īsteno pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts, tiek izbeigta tās veiktā patvēruma pieteikuma izskatīšana, kā arī apturēts tās pienākums nodrošināt minimālos uzņemšanas nosacījumus.

               56

               Turklāt, ņemot vērā Direktīvas 2003/9 vispārējo struktūru un mērķi, kā arī ievērojot pamattiesības, it īpaši Hartas 1. pantā ietverto prasību, ka cilvēka cieņa ir jārespektē un jāaizsargā, kā tas ir ticis norādīts arī šī sprieduma 42.–45. punktā, nav pieļaujams, ka patvēruma meklētājam pēc patvēruma pieteikuma iesniegšanas un, pirms viņš ir ticis pārvietots uz atbildīgo dalībvalsti, tiek atņemta ar šo direktīvu paredzēto obligāto tiesību aizsardzība, kaut arī uz pagaidu laiku.

               57

               Tikai Direktīvas 2003/9 16. pantā minētajos gadījumos tajā paredzētie uzņemšanas nosacījumi var tikt ierobežoti vai atteikti situācijās, kad patvēruma meklētājs neievēro konkrētās dalībvalsts paredzētos uzturēšanās noteikumus.

               58

               No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalstij, kura pie savas robežas vai savā teritorijā izskata patvēruma pieteikumu, pienākums nodrošināt Direktīvā 2003/9 noteiktos minimālos uzņemšanas nosacījumus patvēruma meklētājam, attiecībā uz kuru tā, piemērojot Regulas Nr. 343/2003 noteikumus, citai dalībvalstij kā dalībvalstij, kura ir atbildīga par šī patvēruma pieteikuma izvērtēšanu, ir nolēmusi pieprasīt uzņemt vai atpakaļuzņemt attiecīgo personu, izbeidzas tikai tad, kad dalībvalsts, kura izteikusi lūgumu, faktiski īsteno minētā pieteikuma iesniedzēja pārvietošanu.

               59

               Attiecībā uz jautājumu par to, kurai dalībvalstij ir jāuzņemas izmaksas par minimālo uzņemšanas nosacījumu nodrošināšanu, ir jānorāda, ka izmaksas, kuras ir saistītas ar prasībām, kas izriet no dalībvalsts nepieciešamības rīkoties atbilstoši Savienības tiesībām, parasti ir jāsedz dalībvalstij, kurai ir jāpilda šīs prasības, proti, tādā lietā, kāda ir pamattiesvedībā izskatāmā, – dalībvalstij, kurai ir jānodrošina Direktīvā 2003/9 paredzētie minimālie uzņemšanas nosacījumi, saskaņā ar iepriekšējā punktā minēto, ja vien Savienības tiesiskajā regulējumā nav paredzēts citādāk. Nepastāvot noteikumiem, kas šajā ziņā būtu pretēji Direktīvas 2003/9 noteikumiem vai arī Regulas Nr. 343/2003 noteikumiem, ir jāsecina, ka izmaksas attiecībā uz šo minimālo nosacījumu izpildi ir jāuzņemas dalībvalstij, kurai ir jāizpilda minētais pienākums.

               60

               Turklāt ir jānorāda, ka, lai īstenotu mērķi vienlīdzīgi sadalīt dalībvalstu starpā atbildību attiecībā uz izmaksām, kas rodas, īstenojot kopēju patvēruma un imigrācijas politiku – tā ir nepieciešamība, kas it īpaši varētu kļūt redzama spēcīgas migrācijas plūsmas laikā –, Eiropas Bēgļu fonds, kas ticis izveidots ar Lēmumu Nr. 573/2007, kā daļu no Vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” ir paredzējis, ka dalībvalstīm var tikt piedāvāta finansiāla palīdzība, tostarp attiecībā uz uzņemšanas nosacījumiem un patvēruma procedūru.

               61

               Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalsts, kura izskata patvēruma pieteikumu, pienākums nodrošināt Direktīvā 2003/9 noteiktos minimālos uzņemšanas nosacījumus patvēruma meklētājam, attiecībā uz kuru tā, piemērojot Regulas Nr. 343/2003 noteikumus, citai dalībvalstij kā dalībvalstij, kura ir atbildīga par šī patvēruma pieteikuma izvērtēšanu, ir nolēmusi pieprasīt uzņemt vai atpakaļuzņemt šo pieteikuma iesniedzēju, izbeidzas tikai tad, kad dalībvalsts, kura izteikusi lūgumu, faktiski īsteno minētā pieteikuma iesniedzēja pārvietošanu, un izmaksas par šo minimālo nosacījumu nodrošināšanu ir jāuzņemas pēdējai minētajai dalībvalstij, kurai ir jāpilda konkrētais pienākums.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               62

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvu 2003/9/EK, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai dalībvalstīs, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kura izskata patvēruma pieteikumu, Direktīvā 2003/9 paredzētie minimālie patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumi ir jānodrošina arī patvēruma meklētājam, attiecībā uz kuru tā, piemērojot Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, noteikumus, nolemj pieprasīt uzņemt vai atpakaļuzņemt šo patvēruma meklētāju citai dalībvalstij kā dalībvalstij, kura ir atbildīga par viņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu.

                           2)

                           Dalībvalsts, kura izskata patvēruma pieteikumu, pienākums nodrošināt Direktīvā 2003/9 noteiktos minimālos uzņemšanas nosacījumus patvēruma meklētājam, attiecībā uz kuru tā, piemērojot Regulas Nr. 343/2003 noteikumus, citai dalībvalstij kā dalībvalstij, kura ir atbildīga par šī patvēruma pieteikuma izvērtēšanu, ir nolēmusi pieprasīt uzņemt vai atpakaļuzņemt šo pieteikuma iesniedzēju, izbeidzas tikai tad, kad dalībvalsts, kura izteikusi lūgumu, faktiski īsteno minētā pieteikuma iesniedzēja pārvietošanu, un izmaksas par šo minimālo nosacījumu nodrošināšanu ir jāuzņemas pēdējai minētai dalībvalstij, kurai ir jāpilda konkrētais pienākums.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2011. gada 13.decembrī. # Willem Stols pret Eiropas Savienības Padome. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-51/08 RENV.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1979. gada 28. martā. # P. Biegi pret Hauptzollamt Bochum. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Münster - Vācija. # Lieta 158/78.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 19.novembrī.#Don Bosco Onroerend Goed BV pret Staatssecretaris van Financiën.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Sestā PVN direktīva - 13. panta B daļas g) apakšpunkta un 4. panta 3. punkta a) apakšpunkta interpretācija - Zemes gabala, uz kura atrodas daļēji nojaukta ēka, kuras vietā ir jāuzceļ jauna celtne, nodošana - Atbrīvojums no PVN.#Lieta C-461/08.

text:
      Lieta C‑461/08
      Don Bosco Onroerend Goed BV
      pret
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 13. panta B daļas g) apakšpunkta un 4. panta 3. punkta a) apakšpunkta interpretācija – Zemes gabala, uz kura atrodas daļēji nojaukta ēka, kuras vietā ir jāuzceļ jauna celtne, nodošana – Atbrīvojums no PVN
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā
            direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Ēku un zem tām esošās zemes nodošanas atbrīvojums no nodokļa
      (Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 3. punkta a) apakšpunkts un 13. panta B daļas g) apakšpunkts)
      Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta B daļas g) apakšpunkts,
         skatot to kopā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka uz zemes gabala nodošanu,
         uz kura vēl atrodas veca ēka, kas ir jānojauc, lai tās vietā uzceltu jaunu celtni, un kuras nojaukšana šādā nolūkā, ko ir
         uzņēmies pārdevējs, jau ir uzsākta, neattiecas pirmajā no šiem noteikumiem paredzētais atbrīvojums no pievienotās vērtības
         nodokļa. Attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli šādas nodošanas un nojaukšanas darbības veido vienu darījumu, kura kopīgais
         mērķis ir nevis pastāvošās ēkas un zem tās esošās zemes nodošana, bet neapbūvētā zemes gabala nodošana neatkarīgi no iepriekšējās
         ēkas nojaukšanas stadijas zemes gabala nodošanas brīdī.

      (sal. ar 44. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 19. novembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – 13. panta B daļas g) apakšpunkta un 4. panta 3. punkta a) apakšpunkta interpretācija – Zemes gabala, uz kura atrodas daļēji nojaukta ēka, kuras vietā ir jāuzceļ jauna celtne, nodošana – Atbrīvojums no PVN
      Lieta C‑461/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 3. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 23. oktobrī, tiesvedībā

      Don Bosco Onroerend Goed BV
      pret
      Staatssecretaris van Financiën.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs, kas izpilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents),

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 9. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Don Bosco Onroerend Goed BV vārdā – V. Ambergens [W. Ambergen], belastingadviseur,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un M. Norta [M. Noort], kā arī M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz G. Kloesija [G. Clohessy], SC,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], M. van Bēks [M. van Beek] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”) 13. panta B daļas g) apakšpunktu, skatot to kopā ar
         šīs direktīvas 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Don Bosco Onroerend Goed BV (turpmāk tekstā – “Don Bosco”) un Staatssecretaris van Financiën (Valsts sekretārs finanšu lietās) par atbrīvojumu no iegādes nodokļa, kas piemērojams nekustamā īpašuma iegādei, pamatojoties
         ar to, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesībām pārdošana ir aplikta ar pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam PVN ir jāmaksā par “preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļa maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

      4        Šīs direktīvas 4. panta 3. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis var par nodokļa maksātāju uzskatīt arī jebkuru, kas reizumis veic kādu darījumu, kas pieskaitāms 2. punktā minētajām
         darbībām, it īpaši kādu no šiem darījumiem:

      a)      ēku vai ēku daļu un zem tām esošās zemes pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu) [nodošanu] pirms šo ēku pirmreizējas izmantošanas;
         dalībvalstis var pieņemt nosacījumus, kā šo kritēriju piemērot ēku pārbūvei un zemei zem tām.

      Dalībvalstis pirmreizējas izmantošanas vietā var piemērot citus kritērijus, piemēram, laiku, kas paiet no ēkas pabeigšanas
         dienas līdz pirmās pārdošanas (izīrēšanas, iznomāšanas) [nodošanas] dienai, vai laiku, kas paiet no pirmreizējās izmantošanas
         dienas līdz nākamās pārdošanas (izīrēšanas, iznomāšanas) [nodošanas] reizei, ar noteikumu, ka šie laikposmi nepārsniedz attiecīgi
         piecus un divus gadus.

      Vārds “ēka” nozīmē jebkuru celtni, kas nostiprināta uz zemes vai zemē;
      b)      apbūves gabala pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu) [nodošanu].
      “Apbūves gabals” nozīmē visus neuzlabotus vai uzlabotus zemes gabalus, ko dalībvalstis šādi definējušas.”
      5        Sestās direktīvas 13. pantā ar nosaukumu “Atbrīvojumi valsts teritorijā” ir paredzēts:

      “[..]
      B.      Citi atbrīvojumi
      Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
         ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu [no nodokļa] piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu
         nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:

      [..]
      g)      ēku vai ēku daļu un zem tām esošās zemes pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu) [nodošanu], izņemot gadījumus, kas aprakstīti 4. panta
         3. punkta a) apakšpunktā;

      h)      neapbūvētas zemes pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu) [nodošanu], izņemot apbūves gabalus, kas aprakstīti 4. panta 3. punkta
         b) apakšpunktā.

      [..]”
      6        Atbilstoši šīs direktīvas 13. panta C daļas pirmās rindkopas b) apakšpunktam “dalībvalstis var dot nodokļa maksātājiem tiesības
         izvēlēties nodokli šādos gadījumos: [..] darījumi, ko aptver šā panta B daļas d), g) un h) apakšpunkts”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        1968. gada Likuma par apgrozījuma nodokli (Wet op de omzetbelasting 1968) redakcijā, kas bija spēkā 1999. gadā (turpmāk tekstā – “Likums par apgrozījuma nodokli”), 11. pantā ir noteikts:

      “1.      Apstākļos, ko vispārēja pasākuma veidā nosaka pārvaldes iestāde, no nodokļa ir atbrīvota:
      a)      nekustamā īpašuma un tiesību uz to nodošana, izņemot:
      1)      ēkas vai ēkas daļas un zem tās esošās zemes nodošanu, kas veikta pirms vai vēlākais divus gadus pēc tās pirmreizējās izmantošanas,
         kā arī apbūvētās zemes nodošanu;

      2)      nodošanu, kas nav 1. punktā minētā nodošana, personām, kuras izmanto nekustamo īpašumu nolūkā, kurš dod pamatu pilnīgam vai
         daļējam atbrīvojumam no nodokļa atbilstoši 15. pantam, ar nosacījumu, ka būvuzņēmējs, kas veic nodošanu, un pieņēmējs ir šajā
         sakarā kopīgi iesnieguši lūgumu inspektoram un turklāt ievēro ar ministrijas rīkojumu noteiktos nosacījumus;

      [..].
      3.      1. punkta a) apakšpunkta 1. daļas piemērošanas nolūkā:
      a)      “ēka” nozīmē ikvienu konstrukciju, kas nostiprināta zemē;
      b)      “pirmreizēja izmantošana” nozīmē ēkas izmantošanu pēc tās pārbūves vai atjaunošanas, ja pārbūves darbi ir veikti labi;
      c)      “zem tās [ēkas] esošā zeme” nozīmē zemi, kura parasti pieder pie ēkas vai ir tās lietošanā.
      4.      1. punkta a) apakšpunkta 1. daļas piemērošanas nolūkā “apbūves gabals” nozīmē ikvienu neapbūvētu zemi:
      a)      ir vai ir bijis apstrādes objekts;
      b)      ir vai ir bijis zemes ekskluzīvas izmantošanas plānošanas objekts;
      c)      kura apkārtnē ir vai ir tikusi veikta plānošana vai
      d)      attiecībā uz kuru ir piešķirta būvatļauja,
      lai uzceltu uz zemes konstrukciju.”
      8        Likuma par tiesisko darījumu aplikšanu ar nodokļiem (Wet op belastingen van rechtsverkeer) 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka “ “iegādes nodoklis” ir nodoklis, kas tiek iekasēts Nīderlandē esoša nekustamā īpašuma
         vai tiesību uz to nodošanas brīdī”.

      9        Atbilstoši šī likuma 15. panta 1. punkta a) apakšpunktam apstākļos, ko vispārēja pasākuma veidā nosaka pārvaldes iestāde,
         no iegādes nodokļa ir atbrīvota iegāde, kas veikta “ar nodošanu [Likuma par apgrozījuma nodokli] 11. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         1. daļas izpratnē [..], kura ir aplikta ar apgrozījuma nodokli, ja īpašums tiek izmantots, lai gūtu ienākumus, un pircējs
         saskaņā ar [Likuma par apgrozījuma nodokli] 15. pantu var pilnībā vai daļēji atskaitīt apgrozījuma nodokli”.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10      1998. gadā Stichting [fonds] Leusderend (turpmāk tekstā – “pārdevējs”) pārdeva Don Bosco zemes gabalu, uz kura tajā laikā atradās divas vecas ēkas – iepriekš izmantotas kā skola un internāts (turpmāk tekstā – “nekustamais
         īpašums”).

      11      Don Bosco nodoms bija šīs divas ēkas pilnībā nojaukt, lai uz šādi atbrīvotas zemes atkal celtu jaunas ēkas. Šajā sakarā tika panākta
         vienošanās par to, ka pārdevējs lūdz nojaukšanas atļauju, noslēdz ar kādu uzņēmumu līgumu par attiecīgo ēku nojaukšanu un
         atlīdzina šajā sakarā radušos izdevumus. Saskaņā ar vienošanos, kura noslēgta starp pārdevēju un Don Bosco, pēdējam bija jāsedz šie izdevumi, kas pieskaitāmi pirkuma cenai, izņemot azbesta likvidēšanas izdevumus, kas bija jāsedz
         pārdevējam.

      12      1999. gada 27. augustā Lēsdenas [Leusden] (Nīderlande) pašvaldība pārdevējam izsniedza nojaukšanas atļauju ar nosacījumu, ka nojaukšanu faktiski drīkst veikt tikai
         pēc azbesta likvidēšanas attiecīgajās ēkās.

      13      Pēc tam, kad 1999. gada 21. septembrī pārdevējam tika iesniegts priekšlikums par azbesta likvidēšanu un nojaukšanas darbiem,
         uzņēmums, kas veica šos darbus, 1999. gada 30. septembrī no rīta darbus uzsāka.

      14      Tajā pašā dienā ap pusdienlaiku nekustamais īpašums tika nodots Don Bosco. Uz šo brīdi daļa no seguma starp ēkām bija noņemta un daļa no vienas uz zemes gabala esošās ēkas malā esoša zelmeņa ar hidrauliskā
         krāna palīdzību bija iespiesta, rāmji, palodzes un mūris bija novākti un sabojāti.

      15      Azbesta likvidēšanas darbi tika sākti tikai pēc nekustamā īpašuma nodošanas, un esošo ēku nojaukšanas darbi tika veikti tikai
         pēc šo darbu pabeigšanas. Pēc tam pēc Don Bosco lūguma un uz tā rēķina uz attiecīgā zemes gabala tika uzceltas jaunas ēkas, kas paredzētas birojiem.

      16      Nekustamā īpašuma iegādes sakarā Don Bosco saņēma paziņojumu par iegādes nodokļa maksājumu. Par šo paziņojumu iesniegtā sūdzība tika noraidīta ar nodokļu inspektora
         lēmumu.

      17      Don Bosco pret šo lēmumu iesniedza prasības pieteikumu, norādot, ka šajā gadījumā nekustamā īpašuma nodošana esot aplikta ar PVN un
         ka līdz ar to tā esot atbrīvota no iegādes nodokļa atbilstoši Likuma par tiesisko darījumu aplikšanu ar nodokļiem 15. panta
         1. punkta a) apakšpunktam.

      18      Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas instances tiesa) noraidīja šo prasību kā nepamatotu, jo nekustamā īpašuma nodošana bija atbrīvota
         no apgrozījuma nodokļa atbilstoši Likuma par apgrozījuma nodokli 11. panta 1. punkta a) apakšpunktam.

      19      Don Bosco par Gerechtshof te Amsterdam spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību, apgalvojot, ka Sestā direktīva un it īpaši tās 13. panta B daļas h) apakšpunkts un
         4. panta 3. punkta b) apakšpunkts esot jāinterpretē tādējādi, ka nekustamā īpašuma nodošana ir aplikta ar PVN.

      20      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai daļēji nojauktas ēkas nodošana, lai būvētu jaunu ēku, vēl ir šīs vecās ēkas nodošana,
         kuras pirmreizējā izmantošana ir notikusi iepriekš, vai arī nodošana minētās ēkas nojaukšanas stadijā vai jaunas ēkas būvniecības
         stadijā ir jāuzskata par pēdējās nodošanu pirms tās pirmreizējās izmantošanas.

      21      Šajā sakarā tā atsaucas uz PVN neitralitātes principu un norāda, ka, apliekot ar PVN nekustamā īpašuma nodošanu laikā starp
         iepriekšējās ēkas nojaukšanas sākumu un jaunās ēkas pirmreizējo izmantošanu, varētu atskaitīt sakarā ar šo nojaukšanu, minētās
         ēkas būvniecības uzsākšanu un būvniecību iekasēto PVN tā, ka ikviena nodošana būtu “tīra” no PVN līdz tās pirmreizējai izmantošanai.
         Savukārt gadījumā, ja zemes gabala nodošana, uz kura ir daļēji vai pilnībā nojaukta ēka, būtu atbrīvota no nodokļa, PVN par
         nojaukšanu veidotu daļu no jaunās ēkas cenas.

      22      Taču saskaņā ar judikatūru jautājums par PVN neitralitātes principu būtu mazāk skarts, proti, nebūtu skarts vispār, ja pircējs,
         nevis pārdevējs, pārdodot nekustamo īpašumu, kura nojaukšana ir plānota, dotu uzdevumu nojaukt to un atlīdzinātu šīs izmaksas.
         Tā tas a fortiori būtu arī, ja pircējam, nevis pārdevējam būtu plāni par jaunu ēku. Līdzīgā gadījumā būtu drīzāk jāuzskata, ka pārdevējs pārdod
         veco ēku.

      23      Uzskatot, ka strīda risinājums pamata lietā ir atkarīgs no Sestās direktīvas interpretācijas, Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas g) apakšpunkts, skatot to kopā ar 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ēkas, kura, ievērojot tās ieplānoto aizstāšanu ar no jauna uzceļamu ēku, ir daļēji nojaukta, nodošana ir apliekama
         ar PVN?

      2)      Vai atbildes sniegšanai uz pirmo jautājumu nozīme ir tam, vai uzdevumu nojaukšanai ir devis un šajā sakarā radušos izdevumus
         uzņemas ēkas pārdevējs vai pircējs, saprotot to tādējādi, ka [ēkas] nodošana ar [PVN] tiek aplikta tikai tad, ja uzdevumu
         nojaukšanai ir devis un šajā sakarā radušos izdevumus uzņemas pārdevējs?

      3)      Vai atbildes sniegšanai uz pirmo jautājumu nozīme ir tam, vai jaunās ēkas plānus ir izstrādājis ēkas pārdevējs vai pircējs,
         saprotot to tādējādi, ka nodošana ar [PVN] tiek aplikta tikai tad, ja jaunās ēkas plānus ir izstrādājis pārdevējs?

      4)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai ar [PVN] tiek aplikta katra [ēkas] nodošana pēc brīža, kad nojaukšanas
         darbi faktiski ir uzsākti, vai pēc vēlāka laika brīža, it īpaši, kad nojaukšana jau lielā mērā ir paveikta?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      24      Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas
         g) apakšpunkts, skatot to kopā ar tās 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka zemes gabala nodošana,
         uz kura atrodas ēka, kas ir jānojauc, lai tās vietā celtu jaunu ēku, un kuras nojaukšana jau ir sākta pirms šīs nodošanas,
         ir vai nav atbrīvota no PVN.

      25      Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzieni, kas izmantoti, lai apzīmētu Sestās direktīvas 13. pantā
         minētos atbrīvojumus, ir interpretējami šauri, ņemot vērā, ka tās ir atkāpes no vispārējā principa, ka PVN tiek iekasēts par
         katru īpašuma nodošanu un katru pakalpojumu, ko pret atlīdzību sniedzis nodokļu maksātājs. Tomēr šo jēdzienu interpretācijai
         ir jāatbilst minēto atbrīvojumu mērķim un jāievēro nodokļu neitralitātes principa prasības, kas raksturīgas kopējai PVN sistēmai.
         Tādējādi šis šauras interpretācijas princips nenozīmē, ka jēdzieni, kas izmantoti minētajā 13. pantā paredzēto atbrīvojumu
         definēšanā, jāinterpretē veidā, kas tiem atņemtu nozīmi (šajā sakarā skat. 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑445/05
         Haderer, Krājums, I‑4841. lpp., 18. punkts; 2008. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑407/07 Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing, Krājums, I‑9615. lpp., 30. punkts, un 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑357/07 TNT Post UK, Krājums, I‑3025. lpp., 31. punkts).

      26      Atbrīvojums no PVN, kas paredzēts minētās direktīvas 13. panta B daļas g) apakšpunktā, vispirms nozīmē, ka attiecīgās nodošanas
         priekšmets ir ēka vai ēkas daļa un zem tās esošā zeme.

      27      Saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 3. punkta a) apakšpunkta trešo daļu ēka nozīmē jebkuru celtni, kas nostiprināta uz zemes
         vai zemē.

      28      Ņemot vērā šo jēdziena “ēka” definīcijas formulējumu, Nīderlandes valdība norāda, ka zemes, uz kuras atrodas ēka, ko paredzēts
         aizstāt un kas tādēļ jau ir daļēji nojaukta, nodošanas gadījumā šī ēka esot tāda celtne, ciktāl tās novākšana vēl nav notikusi
         pilnībā. Daļēji nojaukta ēka vēl aizvien esot veca ēka, kura jau ir tikusi izmantota, tā, ka tās nodošana esot atbrīvota no
         PVN atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta B daļas g) apakšpunktam.

      29      Savukārt Eiropas Kopienu Komisija, kuru tiesas sēdē šajā sakarā būtībā atbalsta Īrija, rakstveida apsvērumos apgalvo, ka situācijā,
         kāda ir aprakstīta šī sprieduma iepriekšējā punktā, zeme esot galvenais nodošanas priekšmets, bet esošā ēka esot tikai nodošanas
         papildu priekšmets. Jau no paša sākuma esot bijis paredzēts to nojaukt un līdz ar to atbrīvot zemes gabalu ar mērķi uz tā
         celt jaunu ēku.

      30      Līdz ar to ir jāpārbauda, pirmkārt, vai vecās ēkas vai tās daļas pastāvēšana nekustamā īpašuma nodošanas brīdī ir noteicošais
         kritērijs, lai piemērotu Sestās direktīvas 13. panta B daļas g) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa, vai, otrkārt,
         var ņemt vērā vai ir jāņem vērā citi tādi apstākļi kā otrajā un trešajā prejudiciālajā jautājumā norādītie.

      31      Šajā sakarā jāatgādina, ka minētā noteikuma interpretācija nevar tikt pamatota ne ar Komisijas iesniegto sākotnējo, ne ar
         grozīto priekšlikumu par Sestās direktīvas interpretāciju. Šie priekšlikumi attiecībā uz nekustamo īpašumu nodošanu ietvēra
         izsmeļošu tiesisko regulējumu un it īpaši apbūves gabalu vienotu definīciju. Turklāt atbrīvojums no PVN neattiecās tikai uz
         neapbūvēto zemes gabalu nodošanu. Tomēr Eiropas Savienības Padome noraidīja šos priekšlikumus un izvēlējās citu pieeju. Attiecībā
         uz jēdzienu “apbūves gabals” tā beigu beigās atgriezās pie dalībvalstu definīcijām (šajā sakarā skat. 1996. gada 28. marta
         spriedumu lietā C‑468/93 Gemeente Emmen, Recueil, I‑1721. lpp., 21. punkts).

      32      Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata lietā pārdevējs ne tikai pārdeva un atbrīvoja zemes gabalu, uz kura līguma
         noslēgšanas brīdī atradās divas ēkas. Atbilstoši savām saistībām pret Don Bosco tas lūdza nojaukšanas atļauju un uz sava rēķina noslēdza līgumu ar uzņēmumu, kurš izpildīja minēto ēku nojaukšanas darbus.
         Bija panākta vienošanās, ka pārdevējs atlīdzina ar šo nojaukšanu saistītos izdevumus, kas ir pieskaitāmi nekustamā īpašuma
         pirkuma cenai, izņemot azbesta likvidēšanas izdevumus, kuri bija jāsedz pārdevējam. Savukārt no iesniedzējtiesas lēmuma neizriet,
         ka pārdevējs būtu iesaistījies jaunās ēkas būvniecības procesā.

      33      Līdz ar to attiecībā pret Don Bosco un no PVN viedokļa pārdevējs veica nekustamā īpašuma nodošanu, kā arī sniedza pakalpojumus saistībā ar esošo ēku nojaukšanu.

      34      Šādos apstākļos ir jānosaka, vai attiecībā uz PVN un it īpaši attiecībā uz iesniedzējtiesas uzdotajos jautājumos norādīto
         noteikumu interpretāciju nekustamā īpašuma nodošana un minēto ēku nojaukšana būtu jāuzskata par diviem nošķirtiem un neatkarīgiem
         darījumiem, kuri jāvērtē atsevišķi, vai par vienu saliktu darījumu, kurš ietver vairākus elementus (šajā sakarā skat. 2005. gada
         27. oktobra spriedumu lietā C‑41/04 Levob Verzekeringen un OV Bank, Krājums, I‑9433. lpp., 18. un 20. punkts, kā arī 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑425/06 Part Service, Krājums, I‑897. lpp., 48. un 49. punkts).

      35      Protams, no Sestās direktīvas 2. panta izriet, ka katra nodošana vai katrs pakalpojums parasti ir jāuzskata par atsevišķu
         un neatkarīgu (šajā sakarā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Part Service, 50. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑572/07 RLRE Tellmer Property, Krājums, I‑0000. lpp., 17. punkts).

      36      Tomēr noteiktos apstākļos vairāki darījumi, kas formāli ir nošķirti un kurus varētu sniegt atsevišķi, un šādi tie varētu tikt
         aplikti ar nodokli vai atbrīvoti no tā, ir jāuzskata par vienotu darījumu, ja tie nav neatkarīgi (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Part Service, 51. punkts, un lietā RLRE Tellmer Property, 18. punkts).

      37      Tā tas ir gadījumā, ja divi vai vairāki elementi vai darbības, ko nodokļu maksātājs veicis klientam, ir tik cieši saistīti,
         ka tie objektīvi veido vienotu, ekonomiski nedalāmu darījumu, kura sadalīšana būtu mākslīga (šajā sakarā skat. 2007. gada
         29. marta spriedumu lietā C‑111/05 Aktiebolaget NN, Krājums, I‑2697. lpp., 23. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Part Service, 53. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā RLRE Tellmer Property, 19. punkts).

      38      Kā tas izriet no Tiesas judikatūras, ja darījums sastāv no virknes elementu un darbību, ir jāņem vērā visi apstākļi, kuros
         attiecīgais darījums tiek veikts, lai noteiktu to, vai pastāv divi vai vairāki atsevišķi darījumi vai vienots darījums (šajā
         sakarā it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 19. punkts, kā arī lietā Aktiebolaget NN, 21. punkts). Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo Don Bosco un Nīderlandes valdība, lai noteiktu, vai attiecīgais darījums ir atbrīvots no PVN, ir jāņem vērā tādi papildu pakalpojumi
         kā otrajā un trešajā prejudiciālajā jautājumā norādītie, ko, iespējams, veicis nekustamā īpašuma pārdevējs.

      39      Attiecībā uz tādu situāciju kā pamata lietā aplūkotā jākonstatē, ka pārdevēja veiktās darbības, kuras ir pārbaudītas attiecībā
         uz PVN, ir cieši saistītas. Nojaukšanas darbi un zemes gabala nodošana paši par sevi pat pārklājas. Šo darbību ekonomiskais
         mērķis ir piedāvāt apbūvei gatavu zemi. Šajā sakarā nevar īsti uzskatīt, ka Don Bosco būtu no tās pašas personas vispirms nopircis vecās ēkas un zem tām esošo zemi, kura šādā stāvoklī nav lietderīga tā saimnieciskās
         darbības nolūkiem, un pēc tam būtu iegādājies tikai ar ēku nojaukšanu saistītus pakalpojumus, kuri vienīgie spēj padarīt zemi
         lietderīgu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Aktiebolaget NN, 25. punkts).

      40      Līdz ar to zemes gabala nodošana, uz kura vēl atrodas veca ēka, kas ir jānojauc, lai tās vietā uzceltu jaunu celtni, un kuras
         nojaukšana jau bija uzsākta pirms šīs nodošanas, kā arī šīs ēkas nojaukšana tādos apstākļos kā iesniedzējtiesas aprakstītie
         attiecībā uz PVN ir jāuzskata par vienu darījumu, kura kopīgais mērķis ir nevis esošas ēkas, bet neapbūvēta zemes gabala nodošana.

      41      Tādējādi uz šādu darījumu, skatot to kopumā, neattiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas g) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums
         no PVN neatkarīgi no vecās ēkas nojaukšanas stadijas zemes gabala nodošanas brīdī.

      42      Šādos apstākļos iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai attiecīgais zemes gabals atbilst jēdzienam “apbūves gabals” Sestās direktīvas
         4. panta 3. punkta b) apakšpunkta un 13. panta B daļas h) apakšpunkta izpratnē.

      43      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ņemot vērā skaidro atsauci, kas minētajā Sestās direktīvas 4. panta 3. punkta b) apakšpunktā
         ir uz dalībvalstu noteiktajām apbūves gabala definīcijām, dalībvalstīm ir jānosaka zemes gabali, kuri ir jāuzskata par apbūves
         gabaliem gan saistībā ar šī noteikuma, gan šīs direktīvas 13. panta B daļas h) apakšpunkta piemērošanu, ievērojot šī pēdējā
         noteikuma mērķi, kas ir atbrīvot no PVN tikai neapbūvētu zemes gabalu, kuri nav paredzēti apbūvei, nodošanu (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Gemeente Emmen, 20. un 25. punkts).

      44      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas g) apakšpunktu,
         skatot to kopā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka uz zemes gabala nodošanu,
         uz kura vēl atrodas veca ēka, kas ir jānojauc, lai tās vietā uzceltu jaunu celtni, un kuras nojaukšana šādā nolūkā, ko ir
         uzņēmies pārdevējs, jau ir uzsākta, neattiecas pirmajā no šiem noteikumiem paredzētais atbrīvojums no PVN. Attiecībā uz PVN
         šādas nodošanas un nojaukšanas darbības veido vienu darījumu, kura kopīgais mērķis ir nevis pastāvošās ēkas un zem tās esošās
         zemes nodošana, bet neapbūvētā zemes gabala nodošana neatkarīgi no iepriekšējās ēkas nojaukšanas stadijas zemes gabala nodošanas
         brīdī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      45      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta B daļas g) apakšpunkts, skatot to
            kopā ar šīs direktīvas 4. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka uz zemes gabala nodošanu, uz kura vēl
            atrodas veca ēka, kas ir jānojauc, lai tās vietā uzceltu jaunu celtni, un kuras nojaukšana šādā nolūkā, ko ir uzņēmies pārdevējs,
            jau ir uzsākta, neattiecas pirmajā no šiem noteikumiem paredzētais atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa. Attiecībā
            uz pievienotās vērtības nodokli šādas nodošanas un nojaukšanas darbības veido vienu darījumu, kura kopīgais mērķis ir nevis
            pastāvošās ēkas un zem tās esošās zemes nodošana, bet neapbūvētā zemes gabala nodošana neatkarīgi no iepriekšējās ēkas nojaukšanas
            stadijas zemes gabala nodošanas brīdī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1992. gada 16. janvārī. # Beļģijas valsts pret Marichal-Margrève SPRL. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de première instance de Verviers - Beļģija. # Kompensācijas summa. # Lieta C-334/90.


Tiesas spriedums 1979. gada 6. novembrī. # Prokuratūra pret Joseph Danis un citiem. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Cassatie - Beļģija. # Apvienotās lietas 16 līdz 20/79.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2013. gada 3. jūlijā. # GRE Grand River Enterprises Deutschland GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-78/12.


Tiesas spriedums 1992. gada 10. martā. # Powell Duffryn plc pret Wolfgang Petereit. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Koblenz - Vācija. # Briseles Konvencija. # Lieta C-214/89.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 9.novembrī. # Coreck Maritime GmbH pret Handelsveem BV un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande. # Briseles Konvencija - 17. pants. # Lieta C-387/98.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1985. gada 11. jūlijā. # Foreningen af Arbejdsledere i Danmark pret Société en faillite A/S Danmols Inventar. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Vestre Landsret - Dānija. # Darbinieku tiesību aizsardzība uzņēmuma pārejas gadījumā. # Lieta 105/84.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1999. gada 21.septembrī. # Tania Trigari-Venturin pret Centre de traduction des organes de l'Union européenne. # Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-98/98.