title: Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 6. septembra spriedums.#SIA Cido Grupa pret Valsts ieņēmumu dienestu.#Augstākās tiesas Senāta lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Jaunu dalībvalstu pievienošanās – Pārejas pasākumi – Lauksaimniecības produkti – Cukurs – Regula (EK) Nr. 60/2004 – Maksājuma par liekiem krājumiem apmērs un aprēķina bāze.#Lieta C‑471/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2012. gada 6. septembrī (
            *1
         )
      “Jaunu dalībvalstu pievienošanās — Pārejas pasākumi — Lauksaimniecības produkti — Cukurs — Regula (EK) Nr. 60/2004 — Maksājuma par liekajiem krājumiem apmērs un aprēķina bāze”
      Lieta C-471/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Augstākās tiesas Senāts (Latvija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 9. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 14. septembrī, tiesvedībā

         SIA Cido Grupa

      pret

         Valsts ieņēmumu dienestu.

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs U. Lehmuss [U. Lõhmus], tiesneši A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               SIA Cido Grupa vārdā – I. Lielpinka, advokāte,

               —

               Valsts ieņēmumu dienesta vārdā – N. Jezdakova, pārstāve,

               —

               Latvijas valdības vārdā – I. Kalniņš un D. Pelše, pārstāvji,

               —

               Igaunijas valdības vārdā – M. Linntam, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Triantafyllou un A. Sauka, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. panta 3. punktu Komisijas 2004. gada 14. janvāra Regulā (EK) Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos Eiropas Savienībai (OV L 9, 8. lpp., labojums – OV 2005, L 30, 27. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Regulu (EK) Nr. 1667/2005 (OV L 269, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 60/2004”).

               2

               Šis lūgums ir radies prāvā starp SIA Cido Grupu (turpmāk tekstā – “Cido Grupa”) un Valsts ieņēmumu dienestu (turpmāk tekstā – “VID”) saistībā ar maksājumu par liekajiem cukura sīrupa krājumiem.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Saskaņā ar 41. panta pirmo daļu Aktā par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.) Eiropas Komisijai ir ļauts noteikt pasākumus, kas paredzēti, lai veicinātu pāreju no jauno dalībvalstu sistēmām uz kopējās lauksaimniecības politikas sistēmu, triju gadu laikā, sākot no pievienošanās brīža. Komisija pieņēma Regulu Nr. 60/2004, it īpaši balstoties uz šo tiesību normu.

               4

               Regulas Nr. 60/2004 preambulā ir minēts:
               “[..]

                        (5)

                        Cukura nozarē ir ievērojams tirgus traucējuma risks, ko rada produkti, kas spekulatīvos nolūkos tiek ievesti jaunajās dalībvalstīs pirms to pievienošanās. Tādēļ, ņemot vērā jauno dalībvalstu pievienošanos, jāparedz pāreju atvieglinoši noteikumi, lai izvairītos no šādām spekulatīvām darbībām. Ar Regulu (EK) Nr. 1972/2003 jau ir pieņemti līdzīgi noteikumi attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ. Lai ņemtu vērā cukura nozares īpatnības, ir vajadzīgi atsevišķi noteikumi.

                  [..]

                        (7)

                        Turklāt saskaņā ar Pievienošanās aktu cukura vai izoglikozes krājumu apjoms, kas pārsniedz parastos pārejošos krājumus, no tirgus ir jāizņem uz jauno dalībvalstu rēķina. Komisija noteiks liekos krājumus, pamatojoties uz tirdzniecības attīstību, ražošanas un patēriņa tendencēm jaunajās dalībvalstīs laika posmā no 2000. gada 1. maija līdz 2004. gada 30. aprīlim. Šajā procesā, papildus cukuram un izoglikozei, jāņem vērā arī citi produkti ar ievērojamu cukura ekvivalenta saturu, tā kā arī tie var būt spekulācijas iespējamie mērķi. Gadījumā, ja noteiktais liekais cukura un izoglikozes daudzums netiek izņemts no Kopienas tirgus vēlākais līdz 2005. gada 30. aprīlim, attiecīgās jaunās dalībvalstis par attiecīgo daudzumu būs finansiāli atbildīgas. Summa, kas jāiekasē par labu jaunajām dalībvalstīm un jāiemaksā Kopienas budžetā tad, ja netiek izņemti liekie krājumi, būs augstākā eksporta kompensācija, kas piemērojama laika posmā no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. aprīlim.”

               5

               Regulas Nr. 60/2004 4. panta 1. punktā jēdziens “cukurs” ir definēts šādi:
               “[..]

                        a)

                        biešu cukurs un niedru cukurs cietā stāvoklī, kas atbilst KN kodam 1701;

                        b)

                        cukura sīrups, kas atbilst KN kodiem 1702 60 95, 1702 90 99 un 2106 90 59;

                        c)

                        inulīna sīrups, kas atbilst KN kodiem 1702 60 80 un 1702 90 80.”

               6

               Atbilstoši šīs regulas 6. panta 1. punktam:
               “Vēlākais līdz 2005. gada 31. maijam Komisija katrai jaunajai dalībvalstij [..] nosaka paša cukura vai pārstrādes produktos esošā cukura, izoglikozes un fruktozes daudzumu, ko uzskata par tādu, kas pārsniedz parasto pārejošo krājumu 2004. gada 1. maijā un kas ir jāizņem no tirgus uz jaunās dalībvalsts rēķina.
               Lai noteiktu šo pārpalikuma daudzumu, ņem vērā attīstību, kāda gadā pirms pievienošanās notikusi, salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem, šādos aspektos:

                        a)

                        cukura kā tāda vai pārstrādes produktos, izoglikozes un fruktozes ievestie un izvestie daudzumi;

                        b)

                        cukura un izoglikozes ražošana, patēriņš un krājumi;

                        c)

                        apstākļi, kādos radušies krājumi.”

               7

               Minētās regulas 6. panta 2. punktā jaunajām dalībvalstīm ir noteikts pienākums vēlākais līdz 2005. gada 30. novembrim izņemt no tirgus to cukura vai izoglikozes daudzumu, kuru Komisija attiecībā uz katru no šīm valstīm ir noteikusi kā pārpalikuma daudzumu.

               8

               Tās pašas regulas 6. panta 3. punktā ir paredzēts:
               “Šā panta 2. punkta piemērošanai jauno dalībvalstu kompetentās iestādes 2004. gada 1. maijā izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmēju līmenī nosaka ražotos vai tirgotos pārpalikuma daudzumus pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos, izoglikozei un fruktozei. Minētā sistēma var jo īpaši balstīties uz importa uzraudzību, fiskālo kontroli, apsekojumiem, kas pamatoti ar uzņēmumu pārskatiem un fiziskajiem krājumiem, un var ietvert tādus pasākumus kā riska garantijas. Identifikācijas sistēma pamatojas uz riska novērtējumu, kurā pienācīgi ņem vērā jo īpaši šādus kritērijus:

                        —

                        attiecīgo uzņēmēju darbības veids,

                        —

                        noliktavu ietilpība,

                        —

                        pasākumu līmenis.

                  Jaunās dalībvalstis izmanto šo sistēmu, lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to noteiktajam individuālajam pārpalikuma daudzumam līdzvērtīgu cukura vai izoglikozes daudzumu. Attiecīgie uzņēmēji sniedz jaunajai dalībvalstij pieņemamu apliecinājumu par to, ka vēlākais līdz 2005. gada 30. novembrim produkti tika izņemti no tirgus.
               Ja šāds apliecinājums nav sniegts, jaunā dalībvalsts iekasē summu, kuru aprēķina, attiecīgo daudzumu sareizinot ar augstāko ievedmaksājumu, kas piemērojams attiecīgajam produktam laikposmā no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. novembrim, palielinot to par EUR 1,21 uz 100 kg baltā cukura vai sausnas ekvivalenta.
               Summa, kas minēta trešajā daļā, jāieskaita jaunās dalībvalsts valsts budžetā.”

               9

               Regulas Nr. 60/2004 7. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Ja nav sniegts apliecinājums par izņemšanu no tirgus saskaņā ar 1. punktu attiecībā uz visu vai daļu pārpalikuma daudzuma, jaunā dalībvalsts maksā summu, kuru aprēķina, neizņemto daudzumu reizinot ar augstāko eksporta kompensāciju, kas piemērojama baltajam cukuram ar KN kodu 1701 99 10 laika posmā no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. novembrim. [..]”

         Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

               10

               Ar 2006. gada 12. septembra lēmumu VID konstatēja, ka Cido Grupai ir liekie cukura sīrupa krājumi (KN kods 2106 90 59) un uzdeva tai samaksāt LVL 79 697,88, kas ir apmēram EUR 113 400. Šī summa tika aprēķināta, ievērojot cukura sīrupā esošā baltā cukura ekvivalenta (KN kods 1701 99 10) daudzumu. Tādējādi VID, lai noteiktu pārpalikumu, liekos cukura sīrupa krājumus, proti, 295857 kg, pareizināja ar šajā produktā esošo baltā cukura daudzumu, t.i., 69 %, iegūstot 204141 kg pārpalikumu. Lai noteiktu veicamo maksājumu, VID šim daudzumam piemēroja baltajam cukuram piemērojamo ievedmaksājumu, palielinot to par EUR 1,21 uz 100 kg un iegūstot EUR 55,55 uz 100 kg.

               11

               Cido Grupas celtās prasības rezultātā pirmās instances tiesa šo lēmumu daļēji atcēla. Šī tiesa uzskatīja, ka VID, piemērodams baltajam cukuram domāto maksājumu, ir pieļāvis kļūdu, jo aplūkojamais produkts bija cukura sīrups, kam tiek piemērots zemāks maksājuma līmenis. Minētās tiesas lēmums tika apstiprināts apelācijas instancē, par to VID un Cido Grupa iesniedzējtiesā iesniedza kasācijas sūdzības

               12

               Savā apelācijas sūdzībā VID pārmet apelācijas instances tiesai, ka tā kļūdaini esot interpretējusi Regulas Nr. 60/2004 6. pantu, jo tā esot nospriedusi, ka pamatlietā aplūkojamā maksājuma aprēķina bāzei ir bijis jābūt liekajiem cukura sīrupa krājumiem un tā apmēram ir bijis jābūt balstītam uz šī produkta ievedmaksājumu. Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka prāvas risinājums ir atkarīgs no Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkta trešajā daļā atrodamo jēdzienu “attiecīgo daudzumu” un “attiecīgajam produktam” interpretācijas.

               13

               Šajos apstākļos Augstākās tiesas Senāts nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Regulas Nr. 60/2004] 6. panta 3. punkta [trešā] daļa ir interpretējama tādējādi, ka gadījumā, ja uzņēmēja īpašumā konstatēts tāda jebkura produkta individuālais pārpalikums, ko var apzīmēt ar cukuru Regulas 4. panta 1. punkta izpratnē, uzņēmējam ir pienākums iemaksāt valsts budžetā summu, kuras aprēķinā iekļauts nevis uzņēmēja īpašumā konstatētā konkrētā produkta (piemēram, cukura sīrupa) daudzums, bet baltā cukura daudzums (kombinētās nomenklatūras kods 1701 99 10), kas atbilst cukura saturam uzņēmuma īpašumā konstatētajā produktā?

                        2)

                        Vai šāda maksājuma aprēķinā jāietver augstākais ievedmaksājums, kas piemērojams baltajam cukuram, nevis uzņēmēja īpašumā konstatētajam konkrētajam produktam?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               14

               Uzdodama šos divus jautājumus, kas aplūkojami kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājuma par liekajiem cukura sīrupa krājumiem aprēķina bāze ir faktiski šajā produktā esošais baltā cukura daudzums un tā likme ir baltajam cukuram paredzētā ievedmaksājuma likme, to palielinot par EUR 1,21 uz 100 kg.

               15

               Attiecībā uz maksājuma par liekajiem krājumiem likmi Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkta trešajā daļā ir vien atsauce uz augstāko ievedmaksājumu, kas piemērojams “attiecīgajam produktam”. Tādējādi ir jānoskaidro, vai šī frāze – kā uzskata Cido Grupa – attiecas uz īpašumā esošā pārpalikušā produkta, šajā gadījumā – cukura sīrupa, daudzuma ievedmaksājumu vai arī – kā uzskata VID un Latvijas un Igaunijas valdības, kā arī Komisija – baltajam cukuram piemērojamo ievedmaksājumu.

               16

               Ir taisnība, ka, nepastāvot nekādiem precizējumiem, Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkta trešajā daļā atrodamais jēdziens “attiecīgajam produktam” varētu tikt saprasts kā tāds, kas saistīts ar produkta pārpalikumu. Tomēr šāda interpretācija nebūtu saderīga ar šīs tiesību normas kontekstu un Regulas Nr. 60/2004 mērķi, kas saskaņā ar tās preambulas piekto apsvērumu ir ierobežot tirgus traucējumu riskus cukura nozarē, ko rada produkti, kas spekulatīvos nolūkos tiek ievesti jaunajās dalībvalstīs.

               17

               Šīs regulas 6. panta 3. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka attiecīgajiem uzņēmējiem uz sava rēķina ir jāizņem no tirgus jauno dalībvalstu iestāžu noteiktajam individuālajam pārpalikuma daudzumam līdzvērtīgs cukura vai izoglikozes daudzums vai arī, ja nevar tikt iesniegts apliecinājums par šo daudzumu izņemšanu, jāmaksā maksājums. Tā šīs tiesību normas kontekstā Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkta trešajā daļā atrodamā frāze “attiecīgajam produktam” būtu jāsaprot kā tāda, kura attiecas uz cukuru vai izoglikozi, kas ir divi minētā 6. panta 3. punkta iepriekšējā daļā norādītie produkti.

               18

               Atbilstoši Regulas Nr. 60/2004 preambulas septītajā apsvērumā atgādinātajam mērķim par lieko cukura, izoglikozes un citu produktu, kuru sastāvā ir ekvivalents cukura daudzums, krājumu izņemšanu šīs regulas 6. panta 3. punkta trešajā daļā ir paredzēts piemērot augstāko ievedmaksājumu, kas piemērojams cukuram vai izoglikozei, – šie divi jēdzieni ir definēti Regulas Nr. 60/2004 4. pantā. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu jēdziens “cukurs” papildus cukuram cietā stāvoklī, kas atbilst KN kodam 1701, ietver cukura sīrupu (KN kodi 1702 60 95, 1702 90 99 un 2106 90 59) un inulīna sīrupu (KN kodi 1702 60 80 un 1702 90 80). No Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.) I pielikuma izriet, ka šo produktu vidū baltajam cukuram tiek piemērots visaugstākais maksājums.

               19

               Šai sakarā jānorāda, ka Regulā Nr. 60/2004 ir skaidra atsauce uz balto cukuru, lai aprēķinātu maksājumu, kas jāmaksā, ja līdz 2005. gada 30. novembrim nav izņemts cukura un izoglikozes pārpalikums, un jaunā dalībvalsts ir finansiāli atbildīga par šī pārpalikuma izņemšanu. Šādā situācijā Regulas Nr. 60/2004 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka jaunā dalībvalsts “maksā summu, kuru aprēķina neizņemto daudzumu reizinot ar augstāko eksporta kompensāciju, kas piemērojama baltajam cukuram ar KN kodu 1701 99 10 laika posmā no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. novembrim”.

               20

               Visbeidzot, jāuzsver, ka ar Cido Grupas atbalstīto interpretāciju, ar kuru tiek prasīts piemērot pārpalikušajam produktam, šajā gadījumā – cukura sīrupam, piemērojamā ievedmaksājuma likmi, tiktu apdraudēta Regulas Nr. 60/2004 lietderīgā iedarbība. Faktiski, tā kā cukura sīrupam salīdzinājumā ar balto cukuru tiek piemērota aptuveni 100 reizes zemāka maksājuma likme, tad maksājums par liekajiem krājumiem nebūtu pietiekami preventīvs līdzeklis atturēšanai no spekulatīvām darbībām un nemudinātu uzņēmējus izņemt liekos krājumus.

               21

               Tādējādi Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājuma par liekajiem cukura sīrupa krājumiem likme ir ievedmaksājuma baltajam cukuram likme, to palielinot par EUR 1,21 uz 100 kg.

               22

               Pēc loģikas un taisnīguma var tikt uzskatīts, ka maksājuma par liekajiem cukura sīrupa krājumiem aprēķina bāzei ir jābūt tā sastāvā esošā baltā cukura daudzumam.

               23

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājuma par liekajiem cukura sīrupa (KN kods 2106 90 59) krājumiem aprēķina bāze ir šajā produktā faktiski esošā baltā cukura (KN kods 1701 99 10) daudzums un šī maksājuma likme ir baltā cukura ievedmaksājuma likme, to palielinot par EUR 1,21 uz 100 kg.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               24

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                     6. panta 3. punkta trešā daļa Komisijas 2004. gada 14. janvāra Regulā (EK) Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos Eiropas Savienībai, kas grozīta ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Regulu (EK) Nr. 1667/2005, ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājuma par liekajiem cukura sīrupa (KN kods 2106 90 59) krājumiem aprēķina bāze ir šajā produktā faktiski esošā baltā cukura (KN kods 1701 99 10) daudzums un šī maksājuma likme ir baltā cukura ievedmaksājuma likme, to palielinot par EUR 1,21 uz 100 kg.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – latviešu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2012. gada 25.janvārī. # Viaguara S.A. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiska preču zīme "VIAGUARA" - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "VIAGRA" - Netaisnīgi gūts labums no agrākas preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts. # Lieta T-332/10.

text:
      Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2012. gada 25. janvāra spriedums – Viaguara/ITSB – Pfizer (“VIAGUARA”)
      (lieta T‑332/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “VIAGUARA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “VIAGRA” – Netaisnīgi gūts labums no agrākas preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas identiskas vai līdzīgas preču zīmes, kam ir reputācija, īpašnieka iebildumi – Agrākas preču zīmes ar reputāciju paplašināta aizsardzība attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi – Apstākļi – Netaisnīgi gūts labums no agrākas preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts)
         (sal. ar 30., 42., 53. un 79. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 20. maija lēmumu lietā R 946/2009‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Pfizer Inc.
               un
               Viaguara S. A
               .
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Viaguara S. A. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1974. gada 2. jūlijā. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 173-73.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 14.decembrī.#Denkavit Internationaal BV un Denkavit France SARL pret Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija.#Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Uzņēmumu ienākuma nodoklis - Dividenžu izmaksāšana - Atbrīvojums dividendēm, kuras izmaksātas sabiedrībām rezidentēm - Nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā par dividendēm, kuras izmaksātas sabiedrībām nerezidentēm - Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu - Ieturētās summas ieskaitīšanas iespēja citā dalībvalstī maksājamā nodokļa summā.#Lieta C-170/05.

text:
      Lieta C‑170/05
      Denkavit Internationaal BV
      un
      Denkavit France SARL
      pret
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      [Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Dividenžu izmaksāšana – Atbrīvojums dividendēm, kuras izmaksātas sabiedrībām rezidentēm – Nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā par dividendēm, kuras izmaksātas sabiedrībām nerezidentēm – Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu – Iespēja ieturēto summu ieskaitīt citā dalībvalstī maksājamā nodokļa summā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 43. un 48. pants)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 43. un 48. pants)
      1.        EKL 43. un 48. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas, tā kā tajā ir paredzēts nodoklis par mātes sabiedrībai
         nerezidentei samaksātajām dividendēm un gandrīz pilnībā no tā atbrīvotas mātes sabiedrības rezidentes, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību
         diskriminējošs ierobežojums.

      Šāda atšķirīga attieksme nodokļu dividendēm piemērošanā dažādām mātes sabiedrībām atkarībā no to juridiskās adreses sabiedrībām,
         kuras ir reģistrētas citās dalībvalstīs, padara brīvību veikt uzņēmējdarbību mazāk pievilcīgu, tās līdz ar to var atteikties
         no filiāles iegādāšanās, izveidošanas vai uzturēšanas tādā dalībvalstī, kas veic šādu pasākumu, un tas ir brīvības veikt uzņēmējdarbību
         ierobežojums, kas principā ir aizliegts ar EKL 43. un 48. pantu.

      Patiešām, runājot par dalībvalsts paredzētajiem pasākumiem, lai novērstu vai samazinātu nodokļu vairākkārtēju uzlikšanu vai
         novērstu nodokļu dubulto uzlikšanu sabiedrības rezidentes sadalītajai peļņai, akcionāri rezidenti, kas saņem dividendes, neatrodas
         citas dalībvalsts rezidentu akcionāru saņēmēju situācijai pielīdzināmā situācijā. Tomēr, sākot no brīža, kad dalībvalsts vienpusēji
         vai vienojoties uzliek nodokli ne tikai akcionāru rezidentu peļņai, bet arī akcionāru nerezidentu peļņai par dividendēm, kuras
         tie saņem no sabiedrības rezidentes, minēto akcionāru nerezidentu situācija ir tuva tai, kādā atrodas akcionāri rezidenti.

      Tā kā dalībvalsts ir izvēlējusies aizsargāt savus rezidentus no nodokļu vairākkārtējas uzlikšanas filiāļu peļņai, kas tiek
         izmaksāta šo filiāļu mātes sabiedrībām dividenžu veidā, atbrīvojot no nodokļiem šīs dividendes, šāds pasākums tai ir jāpiemēro
         arī nerezidentiem, jo analoga nodokļu uzlikšana šiem nerezidentiem izriet no tās nodokļu kompetences īstenošanas attiecībā
         uz nerezidentiem.

      (sal. ar 29., 30., 34., 35., 37. un 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        EKL 43. un 48. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ar nodokli tiek apliktas tikai mātes sabiedrības
         nerezidentes, nosakot tām nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā par dividendēm, kuras izmaksā filiāles rezidentes, pat
         ja starp attiecīgo dalībvalsti un citu dalībvalsti ir noslēgta nodokļu konvencija, kas pieļauj nodokļa ieturēšanu ienākumu
         gūšanas vietā un paredz iespēju šajā otrajā dalībvalstī maksājamajā nodokļa summā ieskaitīt nodokli, kas ir samaksāts atbilstoši
         minētajam valsts tiesiskajam regulējumam, ja mātes sabiedrība otrajā dalībvalstī nevar izmantot šajā konvencijā paredzēto
         ieskaitu.

      Neatkarīgi no apmēra atšķirīga attieksme nodokļu piemērošanas jomā, kas izriet no šādas konvencijas un valsts tiesību aktu
         piemērošanas, ir diskriminācija pret mātes sabiedrībām atkarībā no to juridiskās adreses, kas nav saderīga ar Līgumā garantēto
         brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      (sal. ar 49. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 14. decembrī (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Dividenžu izmaksāšana – Atbrīvojums dividendēm, kuras izmaksātas sabiedrībām rezidentēm – Nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā par dividendēm, kuras izmaksātas sabiedrībām nerezidentēm – Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu – Iespēja ieturēto summu ieskaitīt citā dalībvalstī maksājamā nodokļa summā
      Lieta C‑170/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Conseil d'État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 15. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 8. februārī, tiesvedībā

      Denkavit Internationaal BV,

      Denkavit France SARL
      pret
      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], K. Šīmans [K. Schiemann] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 19. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Denkavit Internationaal BV un Denkavit France SARL vārdā – B. Subeije [B. Soubeille], avocat,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues], Ž. K. Gracja [J. C. Gracia] un K. Jurgensena [C. Jurgensen], pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Vaita [C. White], pārstāve, kam palīdz J. Stratforda [J. Stratford], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. P. Kepēns [J.‑P. Keppenne] un R. Liāls [R. Lyal], pārstāvji,

      –        Autorité de surveillance AELE vārdā – P. Bjorgans [P. Bjørgan] un N. Fengers [N. Fenger], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 27. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43. panta interpretāciju saistībā ar Francijas nodokļu tiesību aktiem, kas
         faktu rašanās laikā paredzēja nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā, filiālei rezidentei izmaksājot dividendes mātes sabiedrībai
         nerezidentei, lai gan filiāles rezidentes izmaksātās dividendes mātes sabiedrībai rezidentei gandrīz pilnībā tika atbrīvotas
         no uzņēmumu ienākuma nodokļa.

      2        Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā Conseil d’État [Valsts padome] par Francijā reģistrēto sabiedrību Denkavit France SARL (turpmāk tekstā – “Denkavit France”) un Agro Finances SARL (turpmāk tekstā – “Agro Finances”) dividenžu izmaksāšanu to mātes sabiedrībai Denkavit Internationaal BV (turpmāk tekstā – “Denkavit Internationaal”), kas ir reģistrēta Nīderlandē.

       Atbilstošās tiesību normas
       Valsts tiesību akti
      3        Saskaņā ar Code général des impôts [Vispārējais nodokļu kodekss] (turpmāk tekstā – “CGI”) 119.a panta 2. punktu faktu rašanās laikā spēkā esošajā redakcijā sabiedrības rezidentes izmaksātajām dividendēm fiziskai
         vai juridiskai personai, kuras fiskālā vai juridiskā adrese nav Francijā, tiek piemērota nodokļa ieturēšana ienākuma gūšanas
         vietā ar likmi 25 %. Par sabiedrības rezidentes izmaksātajām dividendēm akcionāram rezidentam nav paredzēta nodokļa ieturēšana
         ienākumu gūšanas vietā.

      4        Piemērojot CGI 145. un 216. pantu, mātes sabiedrība, kuras juridiskā adrese vai pastāvīgā uzņēmējdarbības vieta ir Francijā, uzņēmumu ienākuma
         nodokļa uzlikšanas ietvaros ar īpašiem nosacījumiem var saņemt gandrīz pilnīgu atbrīvojumu no nodokļa uzlikšanas tās meitas
         sabiedrības izmaksātajām dividendēm. Izņemot daļu 5 % apmērā, šīs dividendes netika iekļautas mātes sabiedrības ar nodokli
         apliekamajos neto ienākumos un līdz ar to bija atbrīvotas no nodokļa. Minētā 5 % daļa tika iekļauta mātes sabiedrības ar nodokli
         apliekamajos neto ienākumos, un līdz ar to tai piemēroja uzņēmumu ienākuma nodokli.

       Francijas un Nīderlandes nodokļu konvencija
      5        10. panta 1. punkts Francijas Republikas valdības un Nīderlandes Karalistes valdības 1973. gada 16. martā Parīzē parakstītajā
         konvencijā par nodokļu dubultās uzlikšanas un nodokļu nemaksāšanas novēršanu attiecībā uz ienākuma un īpašuma nodokļiem (turpmāk
         tekstā – “Francijas un Nīderlandes konvencija”) ir noteikts, ka dividendes, ko izmaksā sabiedrība, kas ir līgumslēdzējas valsts
         rezidente, citas līgumslēdzējas valsts rezidentam, ir apliekamas ar nodokļiem šajā otrajā valstī. Saskaņā ar šīs konvencijas
         10. panta 2. punktu, ja mātes sabiedrībai pieder vismaz 25 % no filiāles kapitāla, šīs dividendes tomēr var aplikt ar nodokli,
         kura maksimālā likme ir 5 %, peļņu sadalošās sabiedrības rezidences valstī.

      6        Saskaņā ar Francijas un Nīderlandes konvencijas 24. panta A daļas 1. un 3. punktu Nīderlandes Karaliste savu rezidentu ar
         nodokli apliekamajā objektā var iekļaut ienākuma elementus, kas, ievērojot šo konvenciju, ar nodokli ir apliekami Francijā.
         Runājot par ienākumiem, kas saskaņā ar minētās konvencijas 10. panta 2. punktu ar nodokli ir apliekami Francijā, Nīderlandes
         Karaliste tiem piešķir nodokļa samazinājumu atbilstoši Francijā iekasētajai nodokļa summai, taču šis samazinājums nevar pārsniegt
         par šiem ienākumiem Nīderlandē maksājamo nodokļa summu.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      7        Faktu rašanās laikā Denkavit Internationaal piederēja 50 % Denkavit France kapitāla un 99,9 % Agro Finances kapitāla, kurai savukārt piederēja 50 % Denkavit France kapitāla.

      8        Laikā no 1987. līdz 1989. gadam Denkavit France un Agro Finances, kuras vēlāk apvienojās, izmaksāja Denkavit Internationaal dividendes par kopējo summu FRF 14 500 000.

      9        Piemērojot CGI 119.a panta 2. punktu un Francijas un Nīderlandes konvencijas 10. panta 2. punkta noteikumus, no šo dividenžu summas tika
         ieturēts nodoklis ienākuma gūšanas vietā 5 % apmērā, t.i., FRF 725 000.

      10      Pēc prasības pieteikuma Tribunal administratif de Nantes [Nantes Administratīvā tiesa] Denkavit Internationaal saņēma ienākuma gūšanas vietā ieturētā nodokļa summas atmaksu. Taču Cour administrative d’appel de Nantes [Nantes Administratīvā apelācijas tiesa] ar 2001. gada 13. marta spriedumu atcēla Tribunal administratif de Nantes spriedumu un uzlika Denkavit Internationaal pienākumu samaksāt summu FRF 725 000 apmērā.

      11      Denkavit Internationaal un Denkavit France par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’État. Šajā tiesā tās it īpaši apgalvoja, ka attiecīgais Francijas nodokļu tiesiskais regulējums ir pretrunā EKL 43. pantam.

      12      Ņemot vērā, ka attiecīgajos Francijas tiesību aktos paredzētā nodokļa ieturēšana ienākumu gūšanas vietā neattiecas uz sabiedrību
         rezidenti, kura izmaksā dividendes, bet gan uz mātes sabiedrību nerezidenti, kurai šīs dividendes tiek maksātas, un, lai gan
         mātes sabiedrība rezidente uzņēmumu ienākuma nodokļa piemērošanas ietvaros var saņemt gandrīz pilnīgu nodokļa atbrīvojumu
         par savu filiāļu izmaksātajām dividendēm, iesniedzējtiesa sakarā ar šādu atšķirīgu attieksmi nodokļu jomā jautā, vai mātes
         sabiedrība rezidente un mātes sabiedrība nerezidente attiecībā uz no dividendēm ieturamā nodokļa mehānismu atrodas objektīvi
         pielīdzināmās situācijās.

      13      Iesniedzējtiesa jautā arī par Francijas un Nīderlandes konvencijas nozīmi attiecībā uz vērtējumu par nodokļa ieturēšanas ienākuma
         gūšanas vietā saderību ar brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      14      Pirmkārt, tā kā saskaņā ar minētās konvencijas 24. pantu mātes sabiedrība, kas ir Nīderlandes rezidente un kas saņem dividendes
         no sabiedrības, kas ir Francijas rezidente, Francijā samaksāto nodokli principā var ieskaitīt nodokļa summā, kas ir maksājama
         Nīderlandē, iesniedzējtiesa jautā, vai nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā, ko Francijas un Nīderlandes konvencija pieļauj
         ar nosacījumu, ka tiek noteikta maksimālā nodokļa likme un paredzēta iespēja šo nodokli ieskaitīt to Nīderlandes akcionāru
         maksājamo nodokļu summā, kuri saņem šīs dividendes, var analizēt kā vienkāršu dividenžu aplikšanas ar nodokli sadalījumu starp
         Francijas Republiku un Nīderlandes Karalisti, kas neietekmē Nīderlandes mātes sabiedrības kopējo nodokļa slogu un līdz ar
         to šīs sabiedrības brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      15      Otrkārt, tā jautā, vai ir jāņem vērā fakts, ka sabiedrība, Nīderlandes rezidente, šādu ieskaitu var izmantot tikai tad, ja
         tās Nīderlandē maksājamais nodoklis ir lielāks par nodokļa samazinājumu, ko tā varētu saņemt saskaņā ar Francijas un Nīderlandes
         konvencijas 24. pantu.

      16      Ņemot vērā, ka pamata prāvas risinājumam ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai sistēma, saskaņā ar kuru nodoklis par dividenžu saņemšanu tiek uzlikts mātes sabiedrībai, kas nav Francijas rezidente,
         bet no tā tiek atbrīvotas mātes sabiedrības, kas ir Francijas rezidentes, ir apstrīdama, pamatojoties uz uzņēmējdarbības brīvības
         principu?

      2)      Vai šāda sistēma par nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā pati par sevi ir apstrīdama, pamatojoties uz uzņēmējdarbības
         brīvības principu, vai arī – gadījumā, ja starp Franciju un citu dalībvalsti noslēgta nodokļu konvencija pieļauj šādu nodokļa
         ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā un paredz iespēju, ka citā dalībvalstī maksājamā nodokļa summā var ieskaitīt nodokli, kas
         samaksāts saskaņā ar apstrīdēto sistēmu, šāda konvencija ir jāņem vērā, lai novērtētu sistēmas saderību ar uzņēmējdarbības
         brīvības principu?

      3)      Gadījumā, ja atbilde uz [otrā jautājuma] otro pieņēmumu ir apstiprinoša, vai pietiek ar iepriekš minēto konvenciju, lai apstrīdēto
         sistēmu varētu uzskatīt tikai par metodi ar nodokli apliekamā objekta sadalei starp abām attiecīgajām valstīm, kas neietekmē
         sabiedrības, vai arī apstāklis, ka mātes sabiedrība, kas nav Francijas rezidente, nevar izmantot konvencijā paredzēto nodokļa
         ieskaitu, ļauj uzskatīt, ka ar minēto sistēmu ir pārkāpts uzņēmējdarbības brīvības princips?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      17      Vispirms ir jānorāda, ka pamata prāva attiecas uz faktiem, kas bija radušies pirms Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas
         90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātes uzņēmumiem un meitas uzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs
         (OV L 225, 6. lpp.), pieņemšanas. Līdz ar to atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem ir pamatotas tikai ar attiecīgajiem
         EKL noteikumiem.

       Par pirmo jautājumu
      18      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 43. pantam pretrunā ir tas, ka saskaņā ar valsts
         tiesisko regulējumu ar nodokli tiek apliktas dividendes, kuras meitas sabiedrības rezidentes maksā savai mātes sabiedrībai,
         kura ir reģistrēta citā dalībvalstī, lai gan mātes sabiedrības rezidentes gandrīz pilnībā ir atbrīvotas no šāda nodokļa. Tādējādi
         ir jāuzskata, ka pirmais jautājums attiecas arī uz EKL 48. pantu.

      19      Iesākumā ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm
         tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (1995. gada 14. februāra spriedums lietā C‑279/93Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 21. punkts; 1998. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑264/96ICI, Recueil, I‑4695. lpp., 19. punkts, un 2006. gada 23. februāra spriedums lietā C‑471/04Keller Holding, Krājums, I‑2107. lpp., 28. punkts) un jāatturas no visa veida diskriminācijas pilsonības dēļ (1995. gada 11. augusta spriedums
         lietā C‑80/94Wielockx, Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑311/97Royal Bank of Scotland, Recueil, I‑2651. lpp., 19. punkts, un 2001. gada 8. marta spriedums apvienotajās lietās C‑397/98 un C‑410/98Metallgesellschaft u.c., Recueil, I‑1727. lpp., 37. punkts).

      20      Brīvība veikt uzņēmējdarbību, ko EKL 43. pantā piešķir attiecībā uz Kopienu pilsoņiem un kas ietver arī tiesības sākt un izvērst
         darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem
         paredz dalībvalsts tiesību akti, atbilstoši EKL 48. pantam attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši dalībvalsts
         tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā administrācija [vadība] vai galvenais uzņēmums atrodas Eiropas Kopienā, sevī
         ietver tiesības veikt savu darbību attiecīgajā dalībvalstī ar meitas sabiedrības, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību
         (1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑307/97Saint-Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp., 35. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Keller Holding, 29. punkts).

      21      Ierobežojumu atcelšana brīvībai veikt uzņēmējdarbību attiecas arī uz ierobežojumiem atvērt uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles
         vai meitas sabiedrības citas dalībvalsts teritorijā (1986. gada 28. janvāra spriedums lietā 270/83 Komisija/Francija, Recueil, 273. lpp., 13. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Royal Bank of Scotland, 22. punkts).

      22      Runājot par sabiedrībām, ir jānorāda, ka to juridiskā adrese EKL 48. panta izpratnē ir paredzēta, lai noteiktu to piesaisti
         valsts tiesību sistēmai, tāpat kā fiziskām personām šādam nolūkam kalpo pilsonība (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Metallgesellschaft u.c., 42. punkts, un tajā minēto judikatūru). Atzīstot, ka filiāles rezidences dalībvalsts brīvi var dažādi attiekties pret
         šo filiāli tikai tādēļ, ka tās mātes sabiedrības juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, tiktu zaudēta EKL 43. panta nozīme
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 18. punkts; 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑330/91Commerzbank, Recueil, I‑4017. lpp., 13. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Metallgesellschaft u.c., 42. punkts, un 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/03Marks & Spencer, Krājums, I‑10837. lpp., 37. punkts). Tādējādi brīvības veikt uzņēmējdarbību mērķis ir filiāles uzņemošajā dalībvalstī nodrošināt
         tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts sabiedrībām, aizliedzot jebkādu, pat niecīgu diskrimināciju atkarībā no sabiedrību
         juridiskās adreses atrašanās vietas (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Francija, 14. punkts, un
         lietā Saint-Gobain ZN, 35. punkts).

      23      Protams, Tiesa ir lēmusi, ka nodokļu tiesībās nodokļu maksātāju rezidence var būt fakts, ar ko pamato valsts tiesību normas,
         ar kurām tiek īstenota atšķirīga attieksme pret nodokļu maksātājiem rezidentiem un nodokļu maksātājiem nerezidentiem (iepriekš
         minētais spriedums lietā Marks & Spencer, 37. punkts).

      24      Līdz ar to atšķirīga attieksme pret nodokļu maksātājiem rezidentiem un nodokļu maksātājiem nerezidentiem pati par sevi nav
         kvalificējama kā diskriminācija Līguma nozīmē (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Wielockx, 19. punkts).

      25      Tomēr atšķirīga attieksme pret šīm divām nodokļu maksātāju kategorijām ir kvalificējama kā diskriminācija Līguma nozīmē, ja
         nav nekādu objektīvu atšķirību to stāvoklī, kas varētu pamatot šādu atšķirīgu attieksmi (šajā sakarā skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietā Schumacker, 36.–38. punkts, un lietā Royal Bank of Scotland, 27. punkts).

      26      Šajā gadījumā pamata lietā minētie valsts tiesību akti neatkarīgi no Francijas un Nīderlandes konvencijas nozīmes attiecībā
         uz dividendēm, ko filiāle maksā savai mātes sabiedrībai, paredz atšķirīgus nodokļus atkarībā no tā, vai mātes sabiedrība ir
         vai nav rezidente.

      27      Kamēr mātes sabiedrībām rezidentēm ir iespēja izmantot gandrīz pilnīgu atbrīvojumu no nodokļiem par saņemtajām dividendēm,
         tikmēr mātes sabiedrības nerezidentes tiek apliktas ar nodokli ienākumu gūšanas vietā ar likmi 25 % apmērā no izmaksāto dividenžu
         summas.

      28      Līdz ar to mātes sabiedrībām nerezidentēm maksātās dividendes atšķirībā no mātes sabiedrībām rezidentēm maksātajām saskaņā
         ar Francijas tiesību aktiem tiek vairākkārtēji apliktas ar nodokļiem tādējādi – kā savu secinājumu 16.–18. punktā norāda ģenerāladvokāts
         –, ka šīs dividendes, pirmkārt, tiek apliktas ar uzņēmumu ienākuma nodokli, kas tiek iekasēts no filiāles rezidentes, kura
         izmaksā dividendes, un, otrkārt, tās tiek apliktas ar nodokli ienākumu gūšanas vietā, ko iekasē no mātes sabiedrības nerezidentes,
         kas saņem šīs dividendes.

      29      Šāda atšķirīga attieksme nodokļu dividendēm piemērošanā dažādām mātes sabiedrībām atkarībā no to juridiskās adreses ir brīvības
         veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, kas principā ir aizliegts ar EKL 43. un 48. pantu.

      30      Attiecīgais nodokļu pasākums pamata lietā sabiedrībām, kuras ir reģistrētas citās dalībvalstīs, padara brīvību veikt uzņēmējdarbību
         mazāk pievilcīgu, un tās līdz ar to var atteikties no filiāles iegādāšanās, izveidošanas vai uzturēšanas tādā dalībvalstī,
         kas veic šādu pasākumu (šajā sakarā skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑324/00Lankhorst-Hohorst, Recueil, I‑11779. lpp., 32. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Keller Holding, 35. punkts).

      31      Taču Francijas valdība apgalvo, ka arī mātes sabiedrībām nerezidentēm, kurām Francijā ir pastāvīga uzņēmējdarbības vieta,
         ir iespēja izmantot gandrīz pilnīgu atbrīvojumu no nodokļiem par dividendēm. Attiecībā uz noteikumu par nodokļu ieturēšanu
         ienākumu gūšanas vietā, kāds ir minēts pamata lietā, mātes sabiedrību nerezidenšu, kurām Francijā nav pastāvīgas uzņēmējdarbības
         vietas, situācija nav pielīdzināma mātes sabiedrību rezidenšu vai mātes sabiedrību nerezidenšu, kurām Francijā ir pastāvīga
         uzņēmējdarbības vieta, situācijai.

      32      Francijas valdība piebilst, ka, ņemot vērā teritorialitātes principu, to dividenžu atbrīvošana no nodokļa, ko filiāles rezidentes
         izmaksā mātes sabiedrībām nerezidentēm, kurām Francijā nav pastāvīgas uzņēmējdarbības vietas, ļautu pēdējām izvairīties no
         jebkādu nodokļu uzlikšanas saviem ienākumiem gan Francijā, gan Nīderlandē un apdraudētu Francijas Republikas un Nīderlandes
         Karalistes nodokļu kompetences sadali.

      33      Šiem argumentiem nevar piekrist.

      34      Patiešām, runājot par dalībvalsts paredzētajiem pasākumiem, lai novērstu vai samazinātu nodokļu vairākkārtēju uzlikšanu vai
         novērstu nodokļu dubulto uzlikšanu sabiedrības rezidentes sadalītajai peļņai, akcionāri rezidenti, kas saņem dividendes, neatrodas
         citas dalībvalsts rezidentu akcionāru saņēmēju situācijai pielīdzināmā situācijā (šajā sakarā skat. 2006. gada 12. decembra
         spriedumu lietā C‑374/04Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, Krājums, I‑11673. lpp., 57.–65. punkts).

      35      Tomēr, sākot no brīža, kad dalībvalsts vienpusēji vai vienojoties uzliek nodokli ne tikai akcionāru rezidentu peļņai, bet
         arī akcionāru nerezidentu peļņai par dividendēm, kuras tie saņem no sabiedrības rezidentes, minēto akcionāru nerezidentu situācija
         ir tuva tai, kādā atrodas akcionāri rezidenti (iepriekš minētais spriedums lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 68. punkts).

      36      Šajā lietā, runājot par filiāļu rezidenšu izmaksāto dividenžu aplikšanu ar nodokli Francijā, saņēmējas mātes sabiedrības ir
         pielīdzināmā situācijā tiktāl, ciktāl tās šīs dividendes saņem kā mātes sabiedrības rezidentes vai kā mātes sabiedrības nerezidentes,
         kurām Francijā ir pastāvīga uzņēmējdarbības vieta, vai arī kā mātes sabiedrības nerezidentes, kurām Francijā nav pastāvīgas
         uzņēmējdarbības vietas. Visos šajos gadījumos Francijas Republika ar nodokli apliek dividendes, kuras ir saņemtas no sabiedrības
         rezidentes.

      37      Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbrīvojums no nodokļiem par dividendēm, kuras saņem mātes sabiedrības rezidentes, ir paredzēts,
         lai novērstu nodokļu vairākkārtēju uzlikšanu filiāļu peļņai, kas tiek izmaksāta šo filiāļu mātes sabiedrībām dividenžu veidā.
         Kā savu secinājumu 22. punktā norāda ģenerāladvokāts, tā kā Francijas Republika ir izvēlējusies atbrīvot savus rezidentus
         no šāda nodokļa, šāds pasākums tai ir jāpiemēro arī nerezidentiem, jo analoga nodokļu uzlikšana šiem nerezidentiem izriet
         no tās nodokļu kompetences īstenošanas attiecībā uz nerezidentiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 70. punkts).

      38      Šādos apstākļos nodokļa ieturēšanas ienākumu gūšanas vietā mehānisms, kas tiek piemērots dividendēm, ko filiāles rezidentes
         izmaksā tikai savām mātes sabiedrībām nerezidentēm, kurām Francijā nav pastāvīgas uzņēmējdarbības vietas, nav attaisnojams
         ar nepieciešamību neļaut šīm sabiedrībām izvairīties no šādu dividenžu aplikšanas ar nodokli vai nu Francijā, vai arī Nīderlandē,
         jo arī mātes sabiedrības rezidentes netiek apliktas ar nodokli par šādām dividendēm.

      39      Atsakoties piemērot mātes sabiedrībām nerezidentēm tādu pašu nodokļu režīmu, kas ir labvēlīgāks, kā mātes sabiedrībām rezidentēm,
         attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ir diskriminējošs pasākums, kas nav saderīgs ar Līgumu, jo ar to dividendēm, ko filiāles
         rezidentes izmaksā mātes sabiedrībām Nīderlandē, tiek uzlikts lielāks nodokļu slogs nekā tādām pašām dividendēm, kas tiek
         izmaksātas mātes sabiedrībām Francijā.

      40      Tā kā Francijas valdība nav izvirzījusi citus attaisnojuma pamatus, ir jāatzīst, ka attiecīgie pamata lietas valsts tiesību
         noteikumi ir diskriminējoši atkarībā no tā, vai mātes sabiedrību juridiskā adrese ir Francijā vai kādā citā dalībvalstī, kas
         ir pretrunā EKL 43. un 48. pantam.

      41      Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. un 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu, kas, tā kā tajā ir paredzēts nodoklis par mātes sabiedrībai nerezidentei samaksātajām dividendēm un gandrīz
         pilnībā no tā atbrīvotas mātes sabiedrības rezidentes, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību diskriminējošs ierobežojums.

       Par otro un trešo jautājumu
      42      Ar otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai uz pirmo jautājumu būtu jāatbild citādi,
         tādēļ ka saskaņā ar Francijas un Nīderlandes konvenciju mātes sabiedrība, kas ir Nīderlandes rezidente, principā var ieskaitīt
         šajā valstī maksājamajā nodokļu summā nodokli, kas ir samaksāts Francijā, un tādējādi nodokļa ieturēšana ienākumu gūšanas
         vietā ir vienkārši nodokļu kompetences sadale starp attiecīgajām dalībvalstīm, ko nevar apstrīdēt, pamatojoties uz EKL 43. un
         48. pantu, lai gan mātes sabiedrība, kas ir Nīderlandes rezidente, nevar izmantot šajā konvencijā paredzēto nodokļu ieskaitu.

      43      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina – ja nepastāv Kopienas saskaņošanas pasākumi vai starp visām dalībvalstīm atbilstoši EKL
         293. panta otrajam ievilkumam nav noslēgtas konvencijas, kritēriju noteikšana ienākumu un kapitāla aplikšanai ar nodokļiem,
         lai novērstu, vajadzības gadījumā noslēdzot konvenciju, nodokļu dubultu uzlikšanu, ir dalībvalstu kompetencē. Šajā kontekstā
         dalībvalstis divpusējo konvenciju ietvaros, kas noslēgtas, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu, var brīvi noteikt faktorus,
         no kuriem ir atkarīga kompetences sadale nodokļu jomā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Saint-Gobain ZN, 57. punkts, un 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑265/04Bouanich, Krājums, I‑923. lpp., 49. punkts).

      44      Tomēr, runājot par šādi sadalītas kompetences īstenošanu, dalībvalstis nevar izvairīties no Kopienu noteikumu pildīšanas,
         ievērojot principu, kas ir minēts šī sprieduma 19. punktā (iepriekš minētais spriedums lietā Saint-Gobain ZN, 58. punkts). It īpaši šāda nodokļu kompetences sadale nepieļauj, ka dalībvalstis izraisa diskrimināciju pretēji Kopienu
         noteikumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Bouanich, 50. punkts).

      45      Tā kā šajā gadījumā nodokļu sistēma, kas izriet no Francijas un Nīderlandes konvencijas, ir daļa no atbilstošajām tiesību
         normām, kas piemērojamas pamata lietā, un tā kā iesniedzējtiesa šo sistēmu tieši tā arī raksturo, Tiesai tas ir jāņem vērā,
         lai sniegtu Kopienu tiesību interpretāciju, kas būtu noderīga valsts tiesai (šajā sakarā skat. 2004. gada 7. septembra spriedumu
         lietā C‑319/02Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 21. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Bouanich, 51. punkts, un lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 71. punkts).

      46      Runājot par nodokļu režīmu, kas izriet no Francijas un Nīderlandes konvencijas, ir jāatgādina, ka sabiedrībai nerezidentei,
         kā, piemēram, Denkavit Internationaal, saskaņā ar šo konvenciju ir principā atļauts savā Nīderlandē maksājamajā nodokļu summā ieskaitīt nodokļa ieturējumu ienākumu
         gūšanas vietā 5 % apmērā, kas ir iekasēts par Francijas izcelsmes dividendēm. Taču šāds ieskaits nevar pārsniegt Nīderlandes
         nodokļa summu, kas parasti ir jāmaksā par šīm dividendēm. Netiek apstrīdēts, ka Nīderlandes Karaliste no nodokļa par ārvalsts
         izcelsmes dividendēm atbrīvo Nīderlandes mātes sabiedrības, arī par Francijas izcelsmes dividendēm, tādējādi par nodokļa ieturējumu
         Francijā netiek piešķirts nekāds samazinājums.

      47      Tādēļ ir jāatzīst, ka Francijas un Nīderlandes konvencijas un attiecīgo Nīderlandes tiesību aktu vienlaicīga piemērošana neļauj
         neitralizēt brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, kas tika atzīts atbildē uz pirmo jautājumu.

      48      Piemērojot Francijas un Nīderlandes konvenciju un attiecīgos Nīderlandes tiesību aktus, Nīderlandē reģistrēta mātes sabiedrība,
         kas dividendes saņem no Francijā reģistrētas filiāles, tiek aplikta ar nodokli ienākumu gūšanas vietā, kas gan šajā konvencijā
         ir noteikts 5 % apmērā no attiecīgo dividenžu summas, lai gan Francijā reģistrēta mātes sabiedrība, kā tas ir norādīts šī
         sprieduma 4. punktā, gandrīz pilnībā ir atbrīvota no šāda nodokļa.

      49      Neatkarīgi no apmēra atšķirīga attieksme nodokļu piemērošanas jomā, kas izriet no šīs konvencijas un valsts tiesību aktu piemērošanas,
         ir diskriminācija pret mātes sabiedrībām atkarībā no to juridiskās adreses, kas nav saderīga ar Līgumā garantēto brīvību veikt
         uzņēmējdarbību.

      50      Pat niecīga apmēra vai mazas nozīmes ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību ir aizliegts ar EKL 43. pantu (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 21. punkts; 2000. gada 15. februāra spriedumu lietā C‑34/98 Komisija/Francija, Recueil, I‑995. lpp., 49. punkts, un 2004. gada 11. marta spriedumu lietā C‑9/02De Lasteyrie du Saillant, Recueil, I‑2409. lpp., 43. punkts).

      51      Šajā sakarā Francijas valdība apgalvo, ka saskaņā ar starptautiskajās nodokļu tiesībās noteiktajiem principiem, kā arī ievērojot
         Francijas un Nīderlandes konvenciju, nodokļu maksātāja rezidences valstij, nevis ar nodokli apliekamo ienākumu izcelsmes valstij
         ir jāneitralizē nodokļu dubultas uzlikšanas sekas.

      52      Šo argumentāciju nevar atbalstīt, jo tā nav atbilstoša pašreizējiem apstākļiem.

      53      Francijas Republika nevar atsaukties uz Francijas un Nīderlandes konvenciju, lai izvairītos no pienākumiem, kas tai uzlikti
         saskaņā ar Līgumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā Komisija/Francija, 26. punkts).

      54      Francijas un Nīderlandes konvencijas un attiecīgo Nīderlandes tiesību aktu vienlaicīga piemērošana neļauj izvairīties no nodokļu
         vairākkārtējas uzlikšanas, kam atšķirībā no mātes sabiedrības rezidentes ir pakļauta mātes sabiedrība nerezidente, un tādējādi
         neitralizēt brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma sekas, kas tika atzīts atbildē uz pirmo jautājumu un kā ir atzīts šī
         sprieduma 46.–48. punktā.

      55      Mātes sabiedrības rezidentes var izmantot nodokļu režīmu, kas tām ļauj izvairīties no nodokļu vairākkārtējas uzlikšanas, kā
         tas ir minēts šī sprieduma 37. punktā, turpretī mātes sabiedrības nerezidentes šādā veidā tiek apliktas ar nodokli par dividendēm,
         kuras ir izmaksājušas tās Francijā reģistrētās filiāles.

      56      Līdz ar to uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. un 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu
         valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ar nodokli tiek apliktas tikai mātes sabiedrības nerezidentes, nosakot tām nodokļa
         ieturējumu ienākumu gūšanas vietā par dividendēm, kuras izmaksā filiāles rezidentes, pat ja starp attiecīgo dalībvalsti un
         citu dalībvalsti ir noslēgta nodokļu konvencija, kas pieļauj nodokļa ieturēšanu ienākumu gūšanas vietā un paredz iespēju šajā
         otrajā dalībvalstī maksājamajā nodokļa summā ieskaitīt nodokli, kas ir samaksāts atbilstoši minētajam valsts tiesiskajam regulējumam,
         ja mātes sabiedrība otrajā dalībvalstī nevar izmantot šajā konvencijā paredzēto ieskaitu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus, nav
         atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      EKL 43. un 48. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas, tā kā tajā ir paredzēts nodoklis par mātes sabiedrībai
            nerezidentei samaksātajām dividendēm un gandrīz pilnībā no tā atbrīvotas mātes sabiedrības rezidentes, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību
            diskriminējošs ierobežojums;
      2)      EKL 43. un 48. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ar nodokli tiek apliktas tikai mātes sabiedrības
            nerezidentes, nosakot tām nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā par dividendēm, kuras izmaksā filiāles rezidentes, pat
            ja starp attiecīgo dalībvalsti un citu dalībvalsti ir noslēgta nodokļu konvencija, kas pieļauj nodokļa ieturēšanu ienākumu
            gūšanas vietā un paredz iespēju šajā otrajā dalībvalstī maksājamajā nodokļa summā ieskaitīt nodokli, kas ir samaksāts atbilstoši
            minētajam valsts tiesiskajam regulējumam, ja mātes sabiedrība otrajā dalībvalstī nevar izmantot šajā konvencijā paredzēto
            ieskaitu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.