title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 20.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Identifikācija un obligāta tehniskā apskate pirms transportlīdzekļu reģistrācijas dalībvalstī - EKL 28. un 30. pants - Direktīvas 96/96/EK un 1999/37/EK - Citās dalībvalstīs izdotu reģistrācijas apliecību un veiktu tehnisko apskašu atzīšana. # Lieta C-297/05.

text:
      Lieta C‑297/05
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Nīderlandes Karalisti
      Identifikācija un obligāta tehniskā apskate pirms transportlīdzekļu reģistrācijas dalībvalstī – EKL 28. un 30. pants – Direktīvas 96/96/EK un 1999/37/EK – Citās dalībvalstīs izdotu reģistrācijas apliecību un veiktu tehnisko apskašu atzīšana
      Tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 20. septembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Jēdziens
      (EKL 28. pants; Padomes Direktīvas 1999/37 2. panta b) punkts un 4. pants)
      2.     Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību
      (EKL 28. un 30. pants)
      1.     Tieši vai netieši, faktiski vai iespējami tirdzniecību Kopienas ietvaros nevarētu ietekmēt valsts tiesiskais regulējums, kas
         prasa, lai pirms transportlīdzekļu reģistrācijas tie tiktu identificēti, un saskaņā ar kuru atbilstoši Direktīvas 1999/37
         2. panta b) punktam un 4. pantam citā dalībvalstī pirms tam reģistrēta transportlīdzekļa importa gadījumā šo identifikāciju
         veic, izmantojot minētās dalībvalsts izsniegtu reģistrācijas apliecību, un ietver arī prasību transportlīdzekli uzrādīt kontrolei,
         atļaujot pārbaudīt, vai transportlīdzeklis faktiski atrodas dalībvalsts, uz kuru notiek imports, teritorijā un atbilst citas
         dalībvalsts izsniegtajā reģistrācijas apliecībā norādītajai informācijai. Faktiski, ciktāl šī procedūra ir vienkārša administratīva
         formalitāte, kas neparedz nekādu papildu pārbaudi, bet ietilpst pašā reģistrācijas pieteikuma apstrādē un ar to saistītās
         procedūras norisē, kontroles īstenošanas kārtība nevarētu izraisīt nekādas sekas, kam būtu atturoša iedarbība transportlīdzekļu
         importam šajā dalībvalstī, vai padarīt šādu importu mazāk izdevīgu.

      (sal. ar 53.–55., 58. un 63. punktu)
      2.     Dalībvalsts, kura vispārējā un sistemātiskā veidā uz citās dalībvalstīs reģistrētiem transportlīdzekļiem, kas ir vecāki par
         trim gadiem, attiecina vispārējā stāvokļa pārbaudi pirms to reģistrēšanas šajā dalībvalstī, neņemot vērā iespējamās pārbaudes,
         kas varētu būt veiktas citās dalībvalstīs, neizpilda pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 30. pants. Faktiski šādu kontroli,
         kas var daļu no ieinteresētajām personām atturēt attiecīgajā dalībvalstī ievest citās dalībvalstīs pirms tam reģistrētus transportlīdzekļus,
         kas vecāki par trim gadiem, nevar attaisnot ar to, ka tā sasniegtu drošības uz ceļiem un vides aizsardzības mērķus, ciktāl
         attiecīgā dalībvalsts konkrēti neparāda, ka attiecīgais preču brīvas aprites ierobežojums ir samērīgs ar izvirzīto mērķi.

      (sal. ar 73., 74., 77., 78. un 80. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 20. septembrī (*)

      Identifikācija un obligāta tehniskā apskate pirms transportlīdzekļu reģistrācijas dalībvalstī – EKL 28. un 30. pants – Direktīvas 96/96/EK un 1999/37/EK – Citās dalībvalstīs izdotu reģistrācijas apliecību un veiktu tehnisko apskašu atzīšana
      Lieta C‑297/05
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2005. gada 22. jūlijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. van Bēks [M. van Beek] un D. Zeilstra [D. Zijlstra], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Nīderlandes Karalisti, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta:
      Somijas Republika, ko pārstāv E. Biglina [E. Bygglin], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], A. Ticano [A. Tizzano], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2007. gada 22. martā,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, attiecinot uz citā dalībvalstī pirms tam reģistrētiem
         transportlīdzekļiem identifikācijas pārbaudi, kā arī tehnisko apskati, lai pārbaudītu to vispārējo stāvokli pirms to reģistrēšanas
         Nīderlandē, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 30. pants.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2       Padomes 1996. gada 20. decembra Direktīvas 96/96/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu
         un to piekabju tehniskajām apskatēm (OV 1997, L 46, 1. lpp.) trīsdesmit trešajā apsvērumā paredzēts:

      “[..] ņemot vērā gaidāmo šīs direktīvas ietekmi uz attiecīgo nozari un ievērojot subsidiaritātes principu, šajā direktīvā
         paredzētie Kopienas pasākumi ir vajadzīgi, lai panāktu tehnisko apskašu noteikumu saskaņošanu, novērstu autopārvadātāju konkurences
         izkropļojumus un garantētu transportlīdzekļu pareizu pārbaudi un apkopi; tā kā šos mērķus dalībvalstis nevarētu pilnībā sasniegt,
         rīkojoties atsevišķi.”

      3       Direktīvas 96/96 1. panta 1. punktā paredzēts:
      “Katrā dalībvalstī tajā reģistrētajiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem un to piekabēm un puspiekabēm periodiski veic tehniskās
         apskates saskaņā ar šo direktīvu un īpaši tās I un II pielikumu.”

      4       Šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā noteikts:
      “1.      Dalībvalstis veic pasākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai varētu pierādīt, ka transportlīdzeklis ir veiksmīgi izgājis
         tehnisko apskati, kas atbilst vismaz šīs direktīvas noteikumiem.

      Par šiem pasākumiem informē pārējās dalībvalstis un Komisiju.
      2.      Pierādījumus, kas citā dalībvalstī izdoti, lai pierādītu, ka attiecīgajā dalībvalstī reģistrētam mehāniskajam transportlīdzeklim
         un tā piekabei vai puspiekabei ir veiksmīgi nokārtota tehniskā apskate, kas atbilst vismaz šīs direktīvas noteikumiem, visas
         dalībvalstis atzīst tā, it kā tās pašas būtu izdevušas šos pierādījumus.”

      5       Šīs direktīvas 5. pantā precizēts:
      “Neatkarīgi no I un II pielikuma noteikumiem dalībvalstis var:
      –       paredzēt pirmās obligātās tehniskās apskates dienu pirms šajā direktīvā noteiktā termiņa un, ja vajadzīgs, nodot transportlīdzekli
         apskatei pirms reģistrācijas,

      –       saīsināt intervālu starp divām secīgām obligātajām tehniskajām apskatēm,
      –       noteikt, ka papildu aprīkojuma apskate ir obligāta,
      –       noteikt lielāku pārbaudāmo rādītāju skaitu,
      –       attiecināt prasību veikt periodiskas apskates arī uz citu kategoriju transportlīdzekļiem,
      –       noteikt īpašas papildu pārbaudes,
      –       uz to teritorijā reģistrētiem transportlīdzekļiem attiecināt augstākas bremzēšanas efektivitātes minimālos standartus nekā
         II pielikumā noteiktie un iekļaut pārbaudi transportlīdzekļiem ar lielāku noslogojumu, ja tādas prasības nepārsniedz tās prasības,
         kas paredzētas transportlīdzekļa sākotnējā tipa apstiprinājumā.”

      6       Direktīvas 96/96 11. panta 1. pantā noteikts:
      “Dalībvalstīs ne vēlāk kā 1998. gada 9. martā stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu
         šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.

      [..]”
      7       Padomes 1999. gada 29. aprīļa Direktīvas 1999/37/EK par transportlīdzekļu reģistrācijas dokumentiem (OV L 138, 57. lpp.) trešais,
         sestais un devītais apsvērums ir formulēti šādi:

      “3)      [..] reģistrācijas apliecības formas un satura saskaņošana atvieglos tās izpratni un tādējādi uzlabos dalībvalstīs reģistrētu
         transportlīdzekļu brīvu kustību pa ceļiem citu dalībvalstu teritorijā;

      [..]
      6)      [..] reģistrācijas apliecību saskaņošana veicinās tādu transportlīdzekļu atkārtotu izmantošanu, kas iepriekš reģistrēti citā
         dalībvalstī, kā arī veicinās pareizu iekšējā tirgus darbību;

      [..]
      9)      [..] lai sekmētu pārbaudes, kas īpaši paredzētas cīņai ar krāpšanu un zagtu transportlīdzekļu nelegālu tirdzniecību, ir lietderīgi
         izveidot ciešu dalībvalstu sadarbību, kas pamatojas uz efektīvu informācijas apmaiņu.”

      8       Direktīvas 1999/37 2. panta b) punktā transportlīdzekļa reģistrācija definēta kā administratīva atļauja izmantot transportlīdzekli
         ceļu satiksmē, kas saistīta ar transportlīdzekļa identifikāciju un sērijas numura izdošanu, ko dēvē par reģistrācijas numuru.

      9       Šīs direktīvas 4. pantā paredzēts:
      “Ievērojot šo direktīvu, reģistrācijas apliecību, ko izsniegusi kāda dalībvalsts, atzīst pārējās dalībvalstīs, lai transportlīdzekli
         identificētu starptautiskajā satiksmē vai pārreģistrētu citā dalībvalstī.”

      10     Minētās direktīvas 8. panta 1. punktā paredzēts:
      “Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2004. gada
         1. jūnijam. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      11     Transporta līdzekļu reģistrācijas procedūru un reģistrācijas apliecību izsniegšanu regulē 1994. gada 21. aprīļa Likuma par
         ceļu satiksmi (Wegenverkeerswet) (Stb. 1994, Nr. 475; turpmāk tekstā – “Wegenverkeerswet”) 36. panta 1. un 2. punkts un 42.–61. pants, kā arī 1994. gada 6. oktobra Noteikumu par reģistrācijas apliecībām (Kentekenreglement) 4. nodaļas 17.–40.a pants (Stb. 1994, Nr. 760; turpmāk tekstā – “Kentekenreglement”).

      12     Wegenverkeerswet 42.–46. pants attiecas uz reģistrācijas numuru reģistrēšanu. Minētā 42. panta 2. un 3. punktā paredzēts:

      “2.      [Reģistrācijas numuru paziņošanas reģistra] ietvaros Rijksdienst voor Wegverkeer (Ceļu satiksmes dienests, turpmāk tekstā – “RDW”) apstrādā datus par mehāniskajiem transportlīdzekļiem un piekabēm, kuriem piešķirts reģistrācijas numurs, reģistrācijas
         numura turētāja vārdu, kā arī datus par citiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem un piekabēm.

      3.      2. punktā minēto datu apkopošana tiek veikta šādu iemeslu dēļ:
      a)      šī likuma efektīvai īstenošanai un, lai uzturētu noteikumus, kas paredzēti šai likumā vai atbilstoši šim likumam, vai
      b)      lai efektīvi īstenotu 1994. gada Likumu par nodokli par mehāniskajiem transportlīdzekļiem (Wet op de motorrijtuigenbelasting), 1992. gada Likumu par nodokli par īpašiem transportlīdzekļiem un motocikliem (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen), Likumu par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehāniskajiem transportlīdzekļiem (Wet aansprakelijkheidsverzekering motorrijtuigen), Likumu par pieejamību un mobilitāti (Wet bereikbaarheid en mobiliteit), kā arī citus tiesību aktus par mehāniskajiem transportlīdzekļiem un piekabēm un lai uzturētu noteikumus, kas paredzēti
         ar un saskaņā ar šīm tiesību normām.”

      13     Reģistrācijas apliecība, kas regulēta Kentekenreglement 4. nodaļas 17.–40.a pantā, sastāv no divām daļām – I un II, no kurām pirmā ietver transportlīdzekļa tehniskos datus (IA daļa)
         un datus par transportlīdzekļa īpašnieku vai turētāju (IB daļa), bet otrā ietver datus, kas nepieciešami īpašnieka maiņas
         gadījumā.

      14     Attiecībā uz no divām daļām sastāvošās reģistrācijas apliecības pirmreizējo izsniegšanu Kentekenreglement 25. panta 1. punktā noteikts:

      “Transportlīdzekļa īpašnieks vai turētājs, kas lūdz pirmo reizi izsniegt no divām daļām sastāvošo reģistrācijas apliecību,
         nodod transportlīdzekli RDW pārbaudes veikšanai un iesniedz šim dienestam pieteikumu reģistrācijas apliecības saņemšanai, iesniedzot pierādījumus par
         tiesībām atbilstoši ministra rīkojumam.”

      15     Kentekenreglement 25.b pantā paredzēts, ka, lai Nīderlandē reģistrētu transportlīdzekli, ir jāiesniedz pirms tam citā dalībvalstī saņemta reģistrācijas
         apliecība. Šī panta 2. un 3. punktā paredzēts:

      “2.      Atsaka izsniegt [reģistrācijas apliecību Nīderlandē], ja nav reģistrācijas apliecības II daļas, ja tā tikusi izsniegta.
      3.      Izņēmuma gadījumos un, atkāpjoties no 2. punkta, RDW var izsniegt reģistrācijas apliecību ar nosacījumu, ka kompetentās iestādes dalībvalstī, kurā transportlīdzeklis pirms tam
         bijis reģistrēts, sniegušas rakstveida vai elektronisku apliecinājumu, ka pieteikuma iesniedzējam ir tiesības reģistrēt transportlīdzekli
         citā dalībvalstī.”

      16     Saskaņā ar Kentekenreglement 26.–30. pantu gadījumā, ja transportlīdzekli Nīderlandē pārdod viena fiziska persona otrai, nav jāveic transportlīdzekļa identifikācijas
         pārbaude, jo tehniskie dati par transporta līdzekli, kas ietverti reģistrācijas apliecības IA daļā, jau ir transportlīdzekļu
         reģistrā un RDW jaunajam īpašniekam izsniedz reģistrācijas apliecību, kas sastāv tikai no IB daļas.

      17     Nīderlandes tiesiskajā regulējumā paredzētas četras dažādas procedūras transportlīdzekļu reģistrācijai.
      18     Saskaņā ar 1. procedūru attiecībā uz jauniem vēl nelietotiem transportlīdzekļiem, par kuriem izsniegts Nīderlandes vai Kopienas
         tipa apstiprinājums, tiek izdota reģistrācijas apliecība, parasti – ar RDW licencēta uzņēmuma starpniecību. Šādi licencēts uzņēmums var RDW tieši lūgt izsniegt reģistrācijas apliecību bez transportlīdzekļa vispārējā stāvokļa tehniskās apskates veikšanas; šāda transportlīdzekļa
         identifikāciju un to, vai tas atbilst atbilstības sertifikātam, pārbauda licencētais uzņēmums. Netiek veikta transportlīdzekļa
         īpaša tehniskā apskate. Klienta maksājamie izdevumi aprobežojas ar izdevumiem par reģistrācijas apliecības I un II daļas izsniegšanu,
         proti, kopā EUR 47,20.

      19     2. procedūra ir piemērojama transportlīdzekļiem, kas ir mazāk nekā trīs gadus veci un par kuriem izsniegts Kopienas tipa apstiprinājums.
         Pirms to reģistrācijas šādi transportlīdzekļi jāpārbauda RDW licencētam dienestam. Šādas pārbaudes laikā transportlīdzekļu identificēšanu veic, pamatojoties uz citā dalībvalstī izsniegtu
         reģistrācijas apliecību un atbilstības sertifikātu, lai novērstu jebkādu krāpšanu saistībā ar reģistrācijas apliecībām. Iesniegtie
         dokumenti tiek pārbaudīti, lai atklātu iespējamās nesakritības. Īpaša tehniskā apskate transporta līdzekļa vispārējam stāvoklim
         tiek veikta tikai tad, ja transportlīdzeklim ir trūkumi, kas ir acīmredzami un kas varētu apdraudēt ceļu satiksmes dalībniekus
         vai vidi. Šī pārbaude ilgst aptuveni 25 minūtes, un tās izmaksu tarifs ir EUR 45 papildus EUR 47,20, kas maksājami par reģistrācijas
         apliecību.

      20     3. procedūra attiecas uz transportlīdzekļiem, kas ir vairāk nekā trīs gadus veci un par kuriem izsniegts Kopienas tipa apstiprinājums,
         transportlīdzekļiem, kuri pirms tam reģistrēti citā dalībvalstī, par kuriem izsniegts valsts tipa vai individuāls apstiprinājums,
         kā arī iepriekš Nīderlandē reģistrētiem transportlīdzekļiem, par kuriem izsniegts Nīderlandes tipa apstiprinājums.

      21     Importa gadījumā šādu transportlīdzekļu identifikācijas procedūru papildina to vispārējā stāvokļa pārbaude, raugoties no pastāvošajām
         atbilstības prasībām viedokļa, kuru veic RDW licencēts dienests. Ir jāiesniedz citā dalībvalstī izdota reģistrācijas apliecība un atbilstības sertifikāts, kas ietver
         nepieciešamos tehniskos datus, līdz ar – ja transportlīdzeklim nav izsniegts Kopienas tipa apstiprinājums – apstiprinājuma
         vai līdzvērtīgu dokumentu, kurā norādīta jauda, (maksimālā) kravnesība un ass kravnesība. Šāda transportlīdzekļa vispārējā
         stāvokļa pārbaude ilgst 50 minūtes, un tās izmaksu tarifs ir EUR 78 papildus EUR 47,20, kas maksājami par reģistrācijas apliecību.

      22     Šāda pārbaude ietver transportlīdzekļa identificēšanu un iesniegto dokumentu pārbaudi. Iespējamās atšķirības starp attiecīgā
         transportlīdzekļa izcelsmes dalībvalstī spēkā esošajām tehniskajām prasībām un prasībām, kas piemērojamas Nīderlandē, nav
         šķērslis transportlīdzekļa reģistrācijai tiktāl, ciktāl iesniegtie dokumenti ļauj konstatēt, ka transportlīdzeklis ir tādā
         stāvoklī, kādā attiecīgais transportlīdzeklis apstiprināts tā izcelsmes dalībvalstī, un ka šīs atšķirības neizraisa nopietnu
         risku drošībai.

      23     Turklāt ikviens transportlīdzeklis, kas ir vairāk nekā trīs gadus vecs un ir reģistrēts Nīderlandē, ir pakļauts periodiskai
         tehniskajai apskatei (Algemene Periodieke Keuring). Ja transportlīdzeklis, uz kuru attiecas 3. procedūra, ir pakļauts prasībai iziet tehnisko apskati, personai, kura lūdz
         izsniegt reģistrācijas apliecību, izsniedz apliecību, kas ļauj transportlīdzekli izmantot vienu gadu.

      24     Saskaņā ar Kentekenreglement 25. panta 7. punktu iepriekš īsi izklāstītās procedūras mutatis mutandis ir piemērojamas reģistrācijas pieteikumam par transportlīdzekli, kas pirms tam reģistrēts Nīderlandē un kas pēc tam izņemts
         no apgrozības, ir pametis Nīderlandes teritoriju, bijis paredzēts izmantošanai ārpus publisko ceļu tīkla vai kam bijusi piešķirta
         īpaša reģistrācija.

      25     4. procedūra attiecas uz transportlīdzekļiem, kas pirms tam bijuši reģistrēti valstī, kas nav Eiropas Savienības dalībvalsts,
         un transportlīdzekļiem, kuriem nav izsniegts tipveida vai individuāla transportlīdzekļa apstiprinājums. Papildus šo transportlīdzekļu
         identifikācijai tiek veikta to vispārējā apskate, šādas apskates parasti veicot pieteikuma iesniedzēja mītnē pēc tam, kad
         individuālo pieteikumu administratīvi pārbaudījis īpašs RDW dienests. Reģistrācijas veikšanai jāpaziņo tehniskā informācija.

      26     RDW prakse attiecībā uz iepriekš aprakstīto 2. un 3. procedūru balstās uz Kentekenreglement.

      27     2005. gada 11. novembrī transporta ministrs RDW nosūtīja apkārtrakstu, prasot, lai dienests, sākot ar 2005. gada 1. decembri citā dalībvalstī agrāk reģistrētus transportlīdzekļus
         vairs nepakļautu Kentekenreglement 25. panta 1. punktā paredzētajai tehniskajai apskatei.

       Pirmstiesas procedūra
      28     Uzskatot, ka Nīderlandes tiesību akti par transportlīdzekļa reģistrāciju nav saderīgi ar EKL 28. un 30. pantu, Komisija uzsāka
         procesu par valsts pienākumu neizpildi, aicinot Nīderlandes Karalisti iesniegt savus apsvērumus.

      29     Nīderlandes valdība uz šo brīdinājumu atbildēja ar 2003. gada 10. jūlija vēstuli. Otrajā – 2004. gada 29. janvāra – vēstulē
         tā pēc tam precizēja savus apsvērumus.

      30     2004. gada 9. jūlijā Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot Nīderlandes Karalisti veikt nepieciešamos pasākumus,
         lai to izpildītu divu mēnešu laikā no minētā atzinuma paziņošanas brīža.

      31     Pēc tam, kad Nīderlandes Karaliste bija pieprasījusi vienu mēnesi ilgu termiņa pagarinājumu, lai sniegtu atbildi uz šo argumentēto
         atzinumu, tā uz to atbildēja 2004. gada 2. novembrī.

      32     Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas Kancelejā reģistrēts 2005. gada 22. jūlijā, Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu cēla šo
         prasību.

      33     Ar 2006. gada 20. februāra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva Somijas Republikai iestāties lietā Nīderlandes Karalistes
         prasījumu atbalstam.

       Par prasības pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      34     Nīderlandes valdība apgalvo, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu precizēt prasības priekšmetu pietiekami precīzā un
         saskaņotā veidā gan pirmstiesas fāzē, gan prasības pieteikumā, it īpaši tāpēc, ka tā savā argumentētajā atzinumā nav izskaidrojusi
         atšķirību starp “transportlīdzekļa vispārējā stāvokļa pārbaudi” un “transportlīdzekļa identifikācijas pārbaudi”.

      35     Savā prasības pieteikumā Komisija esot prettiesiski paplašinājusi strīda priekšmetu salīdzinājumā ar argumentētajā atzinumā
         ietverto priekšmetu tiktāl, ciktāl tās iebildums pret “papildu tehniskajām apskatēm” aptvēra arī transportlīdzekļa identifikācijas
         procedūru. Līdz ar to Komisijas prasības pieteikums esot jānoraida, ciktāl tas paredz arī šo identifikācijas procedūru.

      36     Komisija skaidro, ka tā kritizē iepriekš aprakstīto 2. un 3. procedūru. Transportlīdzekļu pārbaudes, ko paredz šīs procedūras,
         esot jāiedala divās kategorijās: proti, pārbaudēs, kuru mērķis ir tikai identificēt transportlīdzekļus un kuras tiek veiktas
         2. un 3. procedūrā, un pārbaudēs, kas attiecas uz transportlīdzekļu vispārējo stāvokli, t.i., tehniskās apskates šaurākā izpratnē,
         kas tiek veiktas 3. procedūras ietvaros.

      37     Komisija apstiprina, ka argumentētā atzinuma 5. punkta 2) apakšpunktā, 5. punkta 3) apakšpunktā un 13. punktā tā ir precizējusi,
         ka tās kritika attiecas uz abu veidu pārbaudēm. Turklāt no Nīderlandes valdības atbildes uz argumentēto atzinumu izrietot,
         ka tā bija sapratusi, ka Komisijas iebildumi bija vērsti pret attiecīgajām abu veidu pārbaudēm.

       Tiesas vērtējums
      38     Jākonstatē, ka argumentētā atzinuma 13. punkts attiecas uz abu veidu pārbaudēm, ko aptver iepriekš aprakstītā 2. un 3. procedūra.
      39     Turklāt no Nīderlandes valdības 2004. gada 2. novembra atbildes uz argumentēto atzinumu izriet, ka tā ir atsevišķi komentējusi
         minēto 2. un 3. procedūru, vispirms izsakoties par citā dalībvalstī pirms tam reģistrētu transportlīdzekļu identificēšanu,
         ko paredz abas procedūras, bet tad – par šo transportlīdzekļu vispārējā stāvokļa pārbaudi, ko paredz 3. procedūra.

      40     No tā izriet, ka Nīderlandes valdība ir varējusi identificēt Komisijas argumentētajā atzinumā izvirzītos iebildumus pret divu
         veidu pārbaudēm, kas paredzētas 2. un 3. procedūrā, un ka Nīderlandes valdība nevar pamatoti apgalvot, ka Komisija savā prasības
         pieteikumā prettiesiski paplašinājusi strīda priekšmetu.

      41     Ievērojot iepriekš minēto, Nīderlandes valdības izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      42     Saskaņā ar Komisijas viedokli citā dalībvalstī pirms tam reģistrētu transportlīdzekļu reģistrācija Nīderlandē, no vienas puses,
         un reģistrācijas apliecību izsniegšana, mainoties tādu transportlīdzekļu īpašniekam, kuri pirms tam reģistrēti Nīderlandē,
         no otras puses, ir salīdzināmas situācijas.

      43     Attieksme pret šīm savstarpēji salīdzināmajām situācijām esot atšķirīga, tādējādi radot šķērsli tirdzniecībai Kopienas ietvaros.
         Ievērojot, ka tā ir obligāta, sistemātiska un dārga, pienākums pirms reģistrācijas veikt apskati citā dalībvalstī pirms tam
         reģistrētam transportlīdzeklim padara šādu transportlīdzekļu importu grūtāku un tādējādi esot pasākums ar kvantitatīvajiem
         ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē. Šajā sakarā Komisija uzskata, ka attiecīgo kontroli var ietvert
         divās kategorijās: proti, kā kontroli ar mērķi identificēt transportlīdzekļus un kontroli ar mērķi pārbaudīt to vispārējo
         stāvokli.

      44     Komisija uzskata, ka apstrīdētie pasākumi ir kvalificējami kā pasākumi ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību,
         kas saskaņā ar EKL 28. pantu ir aizliegti, jo tie citā dalībvalstī pirms tam reģistrētu transportlīdzekļu importu padara mazāk
         izdevīgu un tādējādi rada šķērsli preču brīvai apritei. Turklāt tos nevarot attaisnot, atsaucoties uz EKL 30. pantā minētu
         mērķi vai obligātu prasību, kas būtu atzīta Tiesas judikatūrā.

      45     Saskaņā ar Komisijas viedokli tādu pārbaudi ar mērķi identificēt transportlīdzekli, ko paredz 2. un 3. procedūra, it īpaši
         neattaisnojot nepieciešamība pārbaudīt, vai importēto un citā dalībvalstī pirms tam reģistrēto transportlīdzekļu identifikācijas
         numurs ir ticis mainīts, jo šādu numuru varot mainīt, arī nododot īpašumtiesības Nīderlandē. Turklāt, tā kā saskaņā ar Direktīvu
         1999/37 reģistrācijas dokumentu saturs ir saskaņots Kopienas līmenī, Nīderlandē veiktā pārbaude ir pārmērīga un atkārto pārbaudes,
         kas jau ir veiktas citās dalībvalstīs. Tā atzīmē arī, ka ir jāgaida vairākas nedēļas, līdz pārbaude tiek veikta.

      46     Kas attiecas uz tehniskajām apskatēm, no Tiesas judikatūras izriet, ka pirms tam dalībvalstī, kurā veikta tehniskā apskate,
         reģistrētus transportlīdzekļus noteiktos apstākļos citas dalībvalsts iestādes var pakļaut papildu pārbaudei, tos reģistrējot
         šajā valstī, tomēr ar nosacījumu, ka līdzīga pārbaude tiek prasīta transportlīdzekļiem ar vietēju izcelsmi, par kuriem tādos
         pašos apstākļos iesniegts reģistrācijas pieteikums. Tomēr šajā gadījumā transportlīdzekļi, kas jau ir reģistrēti Nīderlandē
         un kuru īpašumtiesības jau mainījušās, neesot šādai pārbaudei pakļauti pretēji transportlīdzekļiem, kas jau reģistrēti citā
         dalībvalstī un par kuriem iesniegts reģistrācijas pieteikums Nīderlandē.

      47     Nīderlandes un Somijas valdības uzskata, ka nevar salīdzināt tāda transportlīdzekļa īpašumtiesību maiņu, kurš jau reģistrēts
         Nīderlandē, ar citas dalībvalsts transportlīdzekļa importu. Transportlīdzekļa reģistrācijai un īpašnieka maiņas reģistrācijai
         esot divi dažādi priekšmeti – transportlīdzekļa reģistrācija ietver tā iekļaušanu Nīderlandes valsts transportlīdzekļu reģistrā,
         bet īpašnieka maiņa vienkārši sasaista citu personu ar jau reģistrētu transportlīdzekli. Tā rezultātā šīs divas situācijas
         salīdzināt nevarot.

      48     Savukārt tādu transportlīdzekļu reģistrācija Nīderlandē, kuri pirms tam reģistrēti citā dalībvalstī, esot salīdzināma ar tādu
         transportlīdzekļu reģistrāciju, kuri pirms tam bijuši reģistrēti Nīderlandē, bet pēc tam izslēgti no reģistra un par kuriem
         iesniegts jauns reģistrācijas pieteikums Nīderlandē. Šajā gadījumā saskaņā ar Kentekenreglement 25. panta 7. punktu procedūra esot tāda pati kā importētu transportlīdzekļu gadījumā paredzētā.

      49     Kas attiecas uz pārbaudi ar mērķi identificēt transportlīdzekļus, Nīderlandes un Somijas valdības apgalvo, ka šāda pārbaude
         ir nepieciešama, lai garantētu drošību uz ceļiem, apkarotu krāpšanu, aizsargātu vidi un patērētājus, kā arī sabiedrisko kārtību.

      50     Šajā sakarā Direktīva 1999/37 paredzot tikai minimālu saskaņošanu, ļaujot dalībvalstīm noteikt papildu pārbaudes, reģistrējot
         transportlīdzekļus.

      51     Kas attiecas uz papildu tehnisko apskati, kā to paredz 3. procedūra, Nīderlandes valdība apgalvo, ka šī pārbaude nodrošina,
         ka apritē Nīderlandē nonāk vienīgi tādi transportlīdzekļi, kuri atbilst Nīderlandes prasībām ceļu drošības un vides jomās.

      52     Tāpat arī Somijas valdība uzskata, ka attiecīgie pasākumi atbilst samērīguma principam, jo reģistrācijas mērķus, kuru dēļ
         tehniskā apskate ir nepieciešama, nevarot sasniegt, izmantojot mazāk ierobežojošus līdzekļus.

       Tiesas vērtējums
       Par pārbaudi ar mērķi identificēt transportlīdzekļus
      53     Saskaņā ar Tiesas judikatūru EKL 28. pantā paredzētais pasākumu ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegums
         attiecas uz jebkuru dalībvalstu tiesisko regulējumu, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami varētu ietekmēt tirdzniecību
         Kopienas ietvaros (2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑217/99 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑10251. lpp., 16. punkts; 2006. gada 26. oktobra spriedums lietā C‑65/05 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑10341. lpp., 27. punkts, un 2007. gada 15. marta spriedums lietā C‑54/05 Komisija/Somija, Krājums,
         I‑2473. lpp., 30. punkts). Tādējādi tikai tas apstāklis vien, ka importētājs tiek atturēts ieviest vai pārdot attiecīgās preces
         attiecīgajā dalībvalstī, rada šķērsli preču brīvai apritei (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 18. punkts,
         un 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C‑254/05 Komisija/Beļģija, Krājums, I‑4269. lpp., 30. punkts).

      54     Izskatāmajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka Nīderlande prasa, lai pirms transportlīdzekļu reģistrācijas tie tiktu identificēti.
         Atbilstoši Direktīvas 1999/37 2. panta b) punktam un 4. pantam citā dalībvalstī pirms tam reģistrēta transportlīdzekļa importa
         gadījumā šo identifikāciju veic, izmantojot minētās dalībvalsts izsniegtu reģistrācijas apliecību.

      55     Tomēr Komisija Nīderlandei pārmet, ka tā kavē preču brīvu apriti tādēļ, ka identifikācijas procedūra nav vienīgi administratīva
         formalitāte, bet ietver arī prasību transportlīdzekli uzrādīt RDW, tādējādi atļaujot kontrolētājam pārbaudīt, vai transportlīdzeklis faktiski atrodas Nīderlandes teritorijā un atbilst citas
         dalībvalsts izsniegtajā reģistrācijas apliecībā norādītajai informācijai. Saskaņā ar Komisijas viedokli šī pārbaude, kas ilgst
         aptuveni divdesmit piecas minūtes un pirmstiesas procedūras laikā izmaksāja EUR 45, padarot transportlīdzekļu importu Nīderlandē
         mazāk izdevīgu.

      56     Šo Komisijas apgalvojumu nevar apstiprināt.
      57     Jānorāda, ka ar šo procedūru, kā tas izriet no pašas Komisijas prasības pieteikuma, Nīderlandes kompetentās iestādes aprobežojas
         ar to, ka identificē transportlīdzekļus reģistrācijas mērķiem.

      58     Tādējādi tā ir vienkārša administratīva formalitāte, kas neparedz nekādu papildu pārbaudi, bet ietilpst pašā reģistrācijas
         pieteikuma apstrādē un ar to saistītās procedūras norisē.

      59     Turklāt to, ka procedūrai nav atturoša rakstura, apstiprina kārtība, kādā tā Nīderlandē tiek īstenota.
      60     Vispirms, kas attiecas uz pārvietošanas nepieciešamību pienākuma uzrādīt transportlīdzekli RDW dēļ, no lietas materiāliem izriet, ka RDW ir plašs staciju tīkls, kas izvietotas visā Nīderlandes teritorijā un kurās tāpēc ir iespējams viegli veikt identifikācijas
         pārbaudi.

      61     Turpinot, attiecībā uz samaksu EUR 45 apmērā ir jākonstatē, ka, ievērojot kopējās izmaksas un finansiālās sekas, kas ir neizbēgami
         saistītas ar ikvienu reģistrāciju, nav sagaidāms, ka šī summa iespaidos transportlīdzekļa īpašnieka lēmumu veikt vai neveikt
         reģistrāciju Nīderlandē.

      62     Visbeidzot, kas attiecas uz Komisijas izvirzīto apstākli, ka var būt jāgaida vairākas nedēļas līdz iespējams transportlīdzekli
         uzrādīt reģistrācijai, ir pietiekami norādīt, ka transportlīdzekļu importētāji var viegli novērst vai vismaz saīsināt šo gaidīšanas
         periodu, laikus piesakot apmeklējumu izvēlētajā RDW stacijā.

      63     Ievērojot iepriekš iztirzātos apsvērumus, iepriekš apskatītā transportlīdzekļu identifikācijas kontrole nevarētu izraisīt
         nekādas sekas, kam būtu atturoša iedarbība transportlīdzekļu importam šajā dalībvalstī vai padarītu šādu importu mazāk izdevīgu.
         Tādējādi Komisijas izvirzītais iebildums par šo kontroli ir jānoraida.

       Par transportlīdzekļu vispārējā stāvokļa tehnisko apskati
      64     Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, vai valsts pienākumi nav izpildīti, ir jāizvērtē, ņemot vērā
         to situāciju dalībvalstī, kāda tā bija brīdī, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš (skat. it īpaši 2003. gada
         16. janvāra spriedumu lietā C‑63/02 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, I‑821. lpp., 11. punkts, un 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑135/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑6909. lpp., 31. punkts).
         Pēc tam veiktās izmaiņas Tiesa neņem vērā (skat. it īpaši 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑482/03 Komisija/Īrija,
         Krājumā nav publicēts, 11. punkts).

      65     Komisijas argumentētais atzinums bija datēts ar 2004. gada 9. jūliju, bet Nīderlandes Karalistei noteiktais termiņš bija divi
         mēneši, kas tika pagarināts vēl par vienu mēnesi, tādējādi atbilstošais datums, lai izlemtu, vai Nīderlande, kā apgalvots,
         nav izpildījusi savus pienākumus, ir 2004. gada 9. oktobris. Tāpēc izskatāmajā lietā nav nozīmes transporta ministra apkārtrakstam,
         kas izsūtīts pēc šī datuma.

      66     Pirms tiek pārbaudīts, vai transportlīdzekļu vispārējā stāvokļa pārbaude, kas tiek veikta šo transportlīdzekļu reģistrācijas
         laikā, atbilst EKL 28. un 30. pantam, vispirms ir jānoskaidro, vai, šādu pārbaudi paredzot, Nīderlandes Karaliste nav vienkārši
         rīkojusies atbilstoši pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 96/96.

      67     Kas attiecas uz transportlīdzekļu vispārējā stāvokļa tehnisko apskati, Direktīvas 96/96 mērķi, kas izklāstīti tās trīsdesmit
         trešajā apsvērumā, ir – panākt tehnisko apskašu noteikumu saskaņošanu, novērst autopārvadātāju konkurences izkropļojumus un
         garantēt transportlīdzekļu pareizu pārbaudi un apkopi.

      68     Direktīvas 96/96 3. panta 1. punktā dalībvalstīm paredzēta rīcības brīvība, tomēr šī panta 2. punktā prasīts, lai tās atzītu
         citā dalībvalstī izsniegtas apliecības, ar kurām apliecināts, ka attiecīgais transportlīdzeklis ir veiksmīgi izgājis tehnisko
         apskati, kas atbilst vismaz šīs direktīvas normām. Taču Direktīvas 96/96 5. pantā uzskaitītas papildu pārbaudes vai nosacījumi,
         ko dalībvalsts var pieprasīt salīdzinājumā ar tiem, kas uzskaitīti šīs pašas direktīvas I un II pielikumā, ja minētā apliecība
         šīs pārbaudes jau neaptver (šajā sakarā skat. 2002. gada 21. marta spriedumu lietā C‑451/99 Cura Anlagen, Recueil, I‑3193. lpp., 62. punkts).

      69     Izskatāmajā lietā atbilstoši 3. procedūrai, kas piemērojama transportlīdzekļiem, kas vecāki par trim gadiem un kam ir Kopienas
         tipa apstiprinājums, transportlīdzekļiem, kas pirms tam reģistrēti dalībvalstī un kam ir valsts tipa vai individuāls apstiprinājums,
         un Nīderlandē pirms tam reģistrētiem transportlīdzekļiem, kam ir Nīderlandes tipa apstiprinājums, pirms šādu transportlīdzekļu
         reģistrācijas veic to vispārējā stāvokļa pārbaudi, ņemot vērā citās dalībvalstīs izsniegtu reģistrācijas apliecību un atbilstības
         sertifikātu. Savukārt citās dalībvalstīs reģistrētiem transportlīdzekļiem, kas ir mazāk nekā trīs gadus veci, vispārējā stāvokļa
         pārbaude pirms to reģistrācijas prasīta netiek.

      70     Minēto 3. procedūru nevar attaisnot, balstoties uz Direktīvu 96/96, jo pretēji šīs direktīvas 3. panta 2. punktā noteiktajam
         tā neietver citās dalībvalstīs izsniegtu dokumentu, kas apliecina, ka veiksmīgi izieta tehniskā apskate, atzīšanas principu.

      71     Tāpēc ir jāpārbauda, otrkārt, vai pienākums veikt vispārējā stāvokļa pārbaudi citā dalībvalstī reģistrētiem transportlīdzekļiem,
         kas ir vairāk nekā trīs gadus veci, pirms tie tiek reģistrēti Nīderlandē, ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu
         iedarbību, ko aizliedz EKL 28. pants, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šādu prasību tomēr var attaisnot, balstoties uz
         EKL 30. pantā paredzēto interešu aizsardzību (šajā sakarā skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑150/00 Komisija/Austrija,
         Recueil, I‑3887. lpp., 80. punkts).

      72     Kā atzīmēts šī sprieduma 53. punktā, pasākumu ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegums, kas paredzēts
         EKL 28. pantā, aptver dalībvalstu tiesisko regulējumu, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami varētu ietekmēt tirdzniecību
         Kopienas ietvaros.

      73     Izskatāmajā lietā, izvirzot prasību transportlīdzekļiem iziet tādu vispārējā stāvokļa pārbaudi, kādu paredz 3. procedūra,
         pirms transportlīdzekļa reģistrācijas Nīderlandē, tās iestādes šādu pārbaudi vispārējā un sistemātiskā veidā attiecina uz
         visiem citās dalībvalstīs reģistrētiem transportlīdzekļiem, kas ir vecāki par trim gadiem, neņemot vērā iespējamās pārbaudes,
         kas varētu būt veiktas šajā dalībvalstīs. Tādējādi tiktāl, ciktāl šī pārbaude tiek veikta papildus vispārējā tehniskā stāvokļa
         pārbaudēm, kas nesen veiktas citās dalībvalstīs, kuru rezultāti netiek atzīti, var daļu no attiecīgajām personām atturēt Nīderlandē
         ievest citās dalībvalstīs pirms tam reģistrētus transportlīdzekļus, kas vecāki par trim gadiem.

      74     Tādēļ šāda procedūra ir šķērslis preču brīvai apritei, kuru aizliedz EKL 28. pants.
      75     Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesisko regulējumu, kas ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem
         līdzvērtīgu iedarbību, var attaisnot, pamatojot ar vienu no EKL 30. pantā uzskaitītajiem vispārējo interešu apsvērumiem vai
         ar obligātām prasībām (šajā sakarā skat. 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑270/02 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1559. lpp., 21. punkts, un 2007. gada 15. marta spriedumu lietā C‑54/05 Komisija/Somija, Krājums, I‑2473. lpp., 38. punkts).
         Abos gadījumos valsts tiesību normai ir jābūt atbilstošai, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un tā nedrīkst pārsniegt
         šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo (skat. it īpaši 2002. gada 20. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑388/00 un C‑429/00Radiosistemi, Recueil, I‑5845. lpp., 40.–42. punkts, un 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C‑14/02ATRAL, Recueil, I‑4431. lpp., 64. punkts).

      76     Šajā sakarā kompetentajām valsts iestādēm ir jāpierāda, pirmkārt, ka to regulējums ir nepieciešams, lai sasniegtu vienu vai
         vairākus no EKL 30. pantā minētajiem mērķiem vai izpildītu obligātās prasības, un, otrkārt, ka šis regulējums atbilst samērīguma
         principam (šajā sakarā skat. 2003. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑420/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑6445. lpp., 30. un 31. punkts, kā arī iepriekš minētos 2004. gada 5. februāra spriedumus lietā Komisija/Itālija, 22. punkts,
         un lietā Komisija/Somija, 38. punkts).

      77     Pirmkārt, attiecībā uz Nīderlandes valdības izvirzīto argumentu, ka vispārējā stāvokļa pārbaude ir nepieciešama, lai sasniegtu
         drošības uz ceļiem un vides aizsardzības mērķus, tiktāl, ciktāl tā nodrošina, ka vienīgi tādus transportlīdzekļus, kas atbilst
         Nīderlandes ceļu drošības un vides aizsardzības prasībām, uzsāk lietot Nīderlandē, netiek apstrīdēts, ka drošība uz ceļiem,
         kā arī vides aizsardzība ir pārāki vispārējo interešu iemesli, kas var attaisnot šķērsli preču brīvai apritei (skat. it īpaši
         iepriekš minēto spriedumu lietā Cura Anlagen, 59. punkts).

      78     Tomēr, kas attiecas uz apstrīdētā tiesiskā regulējuma samērīguma novērtējumu un jautājumu par to, vai izvirzīto mērķi var
         sasniegt, izmantojot ierobežojumus, kas mazāk iespaidotu tirdzniecību Kopienas ietvaros, jākonstatē, ka Nīderlandes Karaliste
         konkrēti neparāda, ka attiecīgais preču brīvas aprites ierobežojums ir samērīgs ar izvirzīto mērķi.

      79     Proti, līdzīgu rezultātu varētu sasniegt, izmantojot mazāk ierobežojošus pasākumus, tādus kā citā dalībvalstī izsniegta tāda
         pierādījuma atzīšana, kas pierāda, ka šajā dalībvalstī reģistrēts transportlīdzeklis ir veiksmīgi izgājis tehnisko apskati,
         līdz ar Nīderlandes muitas iestāžu sadarbību ar to līdziniecēm citās dalībvalstīs attiecībā uz iespējami nepilnīgo informāciju.

      80     Ievērojot iepriekš iztirzāto, ir jākonstatē, ka, attiecinot uz citā dalībvalstī pirms tam reģistrētiem transportlīdzekļiem,
         kas vecāki par trim gadiem, vispārējo apskati pirms to reģistrēšanas, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko
         tai uzliek EKL 28. un 30. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša panta 3. punkta pirmo daļu,
         ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var
         nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus izdevumus paši. Tā kā Komisijai un Nīderlandes
         Karalistei spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katra no tām sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      82     Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
         Somijas Republika – persona, kas iestājusies lietā – sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) ar šo pasludina:
      1)      attiecinot uz citā dalībvalstī pirms tam reģistrētiem transportlīdzekļiem, kas vecāki par trim gadiem, vispārējā stāvokļa
            pārbaudi pirms to reģistrēšanas, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 30. pants;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Komisija, Nīderlandes Karaliste un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 16. februāris.#Agro Foreign Trade & Agency Ltd pret Petersime NV.#Rechtbank van Koophandel te Gent lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji – Direktīva 86/653/EEK – Dalībvalstu tiesību aktu saskaņošana – Transponēšanas likums Beļģijā – Tirdzniecības pārstāvības līgums – Beļģijā reģistrēts pilnvarotājs un Turcijā reģistrēts pārstāvis – Klauzula par Beļģijas tiesību aktu izvēli – Nepiemērojami tiesību akti – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Saderība.#Lieta C-507/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 16. februārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji — Direktīva 86/653/EEK — Dalībvalstu tiesību aktu saskaņošana — Transponēšanas likums Beļģijā — Tirdzniecības pārstāvības līgums — Beļģijā reģistrēts pilnvarotājs un Turcijā reģistrēts pārstāvis — Klauzula par Beļģijas tiesību aktu izvēli — Nepiemērojami tiesību akti — EEK un Turcijas Asociācijas līgums — Saderība”
      Lieta C‑507/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko rechtbank van Koophandel te Gent (Gentes Tirdzniecības tiesa, Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 3. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 24. septembrī, tiesvedībā

            Agro Foreign Trade & Agency Ltd

      pret

            Petersime NV .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši J. Regans [E. Regan], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] un S. Rodins [S.Rodin],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar]
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 13. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Agro Foreign Trade & Agency Ltd vārdā – A. Hansebout un C. Vermeersch, advocaten,

               —

                  Petersime NV vārdā – V. Pede, S. Demuenynck un J. Vanherpe, advocaten,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs un L. Van den Broeck, pārstāves, kam palīdz E. De Gryse, advokāts, kā arī E. de Duve, advocaat,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – F. Ronkes Agerbeek un M. Wilderspin, kā arī – H. Tserepa‑Lacombe, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 26. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvu 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (OV 1986, L 382, 17. lpp.), kā arī Līgumu par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, ko 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, L 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp Agro Foreign Trade & Agency Ltd (turpmāk tekstā – “Agro”), kas reģistrēta Turcijā, un Petersime NV, kas reģistrēta Beļģijā, par dažādām kompensācijām, kuras, iespējams, maksājamas pēc tam, kad Petersime uzteica tirdzniecības pārstāvības līgumu, kas līdz šim bija saistījis abas šīs sabiedrības.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 86/653

               3

               Direktīvas 86/653 preambulas otrajā un trešajā apsvērumā ir noteikts:
               “Tā kā atšķirības valstu tiesību aktos par pārstāvību tirdzniecībā būtiski ietekmē konkurences nosacījumus un šīs darbības veikšanu Kopienā un kaitē gan tirdzniecības pārstāvju aizsardzībai attiecībās ar viņu pilnvarotājiem, gan arī tirdzniecības darījumu drošībai; tā kā turklāt šīs atšķirības var būtiski kavēt tirdzniecības pārstāvības līgumu noslēgšanu un darbību, ja pilnvarotājs un tirdzniecības pārstāvis darbojas dažādās dalībvalstīs;
               tā kā preču tirdzniecībai starp dalībvalstīm būtu jānotiek saskaņā ar nosacījumiem, kas ir līdzīgi vienota tirgus nosacījumiem, un tas rada vajadzību tuvināt dalībvalstu tiesību sistēmas tā, lai kopējais tirgus varētu pareizi darboties; tā kā šajā sakarā noteikumi par tiesību aktu pretrunām attiecībā uz pārstāvību tirdzniecībā nenovērš iepriekš minētās neatbilstības un arī nespētu novērst pat tad, ja tos vienādotu, un tāpēc ieteiktā saskaņošana ir vajadzīga neatkarīgi no šiem noteikumiem.”

               4

               Šās direktīvas 17. un 18. pantā ir precizēti apstākļi, kādos tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību vai kompensāciju par zaudējumiem, ko radījusi tā attiecību ar pilnvarotāju izbeigšanās.

               5

               Atbilstoši minētās direktīvas 17. panta 1. punkta noteikumiem:
               “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību [..] vai kompensāciju par zaudējumiem [..].”

         Asociācijas līgums

               6

               No Asociācijas līguma 2. panta 1. punkta izriet, ka tā mērķis ir veicināt līgumslēdzēju pušu savstarpējo tirdzniecības un ekonomikas attiecību turpinātu un līdzsvarotu stiprināšanu, pilnībā ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Turcijas ekonomikas paātrinātu attīstību un paaugstināt Turcijas tautas nodarbinātības līmeni un dzīves apstākļus.

               7

               Šādā nolūkā Asociācijas nolīgumā ir paredzēts sagatavošanās posms, kas ļauj Turcijas Republikai stiprināt savu tautsaimniecību ar Kopienas palīdzību (minētā nolīguma 3. pants), pārejas posms, kurā tiek nodrošināta pakāpeniska muitas kopienas izveidošana un ekonomikas politikas tuvināšana (minētā nolīguma 4. pants), un pēdējais posms, kas ir balstīts uz muitas savienību un ietver līgumslēdzēju pušu ekonomikas politikas koordinācijas pastiprināšanu (šā paša nolīguma 5. pants).

               8

               Saskaņā ar Asociācijas līguma II sadaļā “Pārejas posma īstenošana” ietverto 14. pantu:
               “Līgumslēdzējas puses vienojas rīkoties saskaņā ar [LESD 51., 52., 54., 56. līdz 61. pantu] ieskaitot, lai savstarpēji novērstu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.”

         Papildprotokols

               9

               1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā papildprotokola, kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV 1972, L 293, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “papildprotokols”), kas atbilstoši tā 62. pantam ir neatņemama Asociācijas līguma daļa, 1. pantā ir paredzēti šā līguma 4. pantā minētā pārejas posma īstenošanas nosacījumi, kārtība un termiņi.

               10

               Papildprotokols ietver II sadaļu “Personu un pakalpojumu aprite”, kuras II nodaļa ir veltīta tiesībām veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumiem un pārvadājumiem.

               11

               Papildprotokola 41. panta 1. punkts, kas ietverts minētās II sadaļas II nodaļā, ir formulēts šādi:
               “Līgumslēdzējas puses atturas savā starpā ieviest jebkādus jaunus ierobežojumus attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību.”

         Beļģijas tiesības

               12

               Direktīva 86/653 Beļģijas tiesībās tika transponēta ar 1995. gada 13. aprīļawet betreffende de handelsagentuurovereenkomst (Likums par tirdzniecības pārstāvību, 1995. gada 2. jūnijaMoniteur belge, 15621. lpp.; turpmāk tekstā – “1995. gada likums”).

               13

               1995. gada likuma 27. panta redakcija ir šāda:
               “Neskarot tādu starptautisku līgumu piemērošanu, kuru dalībvalsts ir Beļģija, visām tirdzniecības pārstāvja, kura galvenā darbības vieta ir Beļģijā, darbībām ir piemērojamas Beļģijas tiesību normas un Beļģijas tiesu jurisdikcija.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               14

                  Agro ir atbilstoši Turcijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas ir reģistrēta Ankarā (Turcija) un darbojas lauksaimniecības produktu importa un izplatīšanas nozarē. Petersime ir atbilstoši Beļģijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas reģistrēta Olsenē (Beļģija) un nodarbojas ar inkubatoru un to piederumu izveidi, ražošanu un piegādi mājputnu tirgū.

               15

               1992. gada 1. jūlijāPetersime noslēdza tirdzniecības pārstāvības līgumu ar Agro priekšteci, vēlāk to aizstājot ar 1996. gada 1. augusta līgumu ar Agro. Atbilstoši šim līgumam Petersime kā pilnvarotāja nodeva Agro kā tirdzniecības pārstāvei savu produktu tirdzniecības ekskluzīvās tiesības Turcijā. Līgumā, kas sākotnēji tika noslēgts uz vienu gadu, bija paredzēts tā automātisks pagarinājums katru gadu uz divpadsmit mēnešiem, ja vien kāda no pusēm to neuzsaka ar iepriekšēju paziņojumu trīs mēnešus pirms ikgadējā līguma beigu datuma, nosūtot ierakstītu vēstuli. Turklāt šajā līgumā bija paredzēts, ka tam piemēro Beļģijas tiesības un strīdi ir piekritīgi Gentes (Beļģija) tiesām.

               16

               Ar 2013. gada 26. marta vēstuli Petersime paziņoja Agro par tirdzniecības pārstāvības līguma uzteikumu ar 2013. gada 30. jūniju. 2014. gada 5. martāAgro uzsāka tiesvedību rechtbank van Koophandel te Gent (Gentes Tirdzniecības tiesa, Beļģija), lai panāktu, ka Petersime maksā kompensāciju par līguma uzteikumu un uzteikuma kompensāciju, kā arī par atlikušo produktu krājumu pārņemšanu un nesamaksāto prasījumu samaksu.

               17

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka savu pretenziju pamatojumam Agro norāda uz tirdzniecības pārstāvja aizsardzību, kas paredzēta 1995. gada likumā. Šajā ziņā Agro apgalvo, ka šā likuma noteikumi ir piemērojami šajā lietā, jo puses ir likumīgi izvēlējušās Beļģijas tiesības par to noslēgtajam līgumam piemērojamām tiesībām. Savukārt Petersime norāda, ka piemērojami ir tikai Beļģijas vispārējie tiesību akti, jo 1995. gada likums esot piemērojams vienīgi tad, ja tirdzniecības pārstāvis darbojas Beļģijā, kas šajā gadījumā tā nav.

               18

               Iesniedzējtiesa konstatē, ka puses ir skaidri izvēlējušās piemērojamos tiesību aktus, šajā gadījumā Beļģijas tiesību aktus. Šī tiesa tomēr uzskata, ka tas nenozīmē, ka piemērojams ir 1995. gada likums, jo šā likuma teritoriālās piemērošanas joma, šķiet, ir aprobežota ar tirdzniecības pārstāvjiem, kas galvenokārt veic uzņēmējdarbību Beļģijā. Proti, 1995. gada likuma 27. pants, kā tas tiekot interpretēts Beļģijas tiesībās, vedina secināt, ka šis likums ir pašierobežojošs, tādēļ tas zaudē savu obligāto raksturu, ja tirdzniecības pārstāvim nav galvenās uzņēmējdarbības vietas Beļģijā, neatkarīgi no tā, vai puses vispārīgā veidā kā piemērojamās tiesības ir norādījušas Beļģijas tiesības.

               19

               Šādos apstākļos rechtbank van Koophandel te Gent (Gentes Tirdzniecības tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Beļģijas Likums par tirdzniecības pārstāvības līgumu atbilst Direktīvai par tirdzniecības pārstāvību un/vai Asociācijas līguma normām, kura skaidrs mērķis ir Turcijas Republikas iestāšanās Eiropas Savienībā, un/vai Turcijas Republikas un Eiropas Savienības savstarpējiem pienākumiem, lai novērstu šķēršļus brīvai pakalpojumu sniegšanai, ciktāl Beļģijas 1995. gada Likums par tirdzniecības pārstāvības līgumu, ar ko Beļģijas valsts tiesībās transponē Direktīvu 86/653, nosaka, ka tas ir piemērojams vienīgi tirdzniecības pārstāvjiem, kuru galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Beļģijā, un ka tas nav piemērojams, ja pilnvarotājs, kurš veic uzņēmējdarbību Beļģijā, un tirdzniecības pārstāvis, kurš veic uzņēmējdarbību Turcijā, ir skaidri izvēlējušies par piemērojamajiem tiesību aktiem Beļģijas tiesību aktus?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               20

               Ievadam ir jānorāda, ka Tiesai iesniegtie apsvērumi parāda uzskatu dažādību attiecībā uz 1995. gada likuma 27. panta interpretāciju un šā likuma, ar ko transponē Direktīvu 86/653, piemērošanu situācijā pamatlietā.

               21

               Proti, pamatlietas puses tāpat kā iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstoši 1995. gada likuma 27. pantam, kā tas interpretēts Beļģijas tiesību sistēmā, šis likums nav piemērojams tādam tirdzniecības pārstāvības līgumam, par kādu ir pamatlieta, atbilstoši kuram pilnvarotājs ir reģistrēts Beļģijā un tirdzniecības pārstāvis – Turcijā, kur tas veic no šā līguma izrietošo darbību, tādēļ šādos apstākļos tirdzniecības pārstāvis nevar atsaukties uz likuma piedāvāto aizsardzību līguma uzteikšanas gadījumā, lai gan līguma, par ko ir pamatlieta, puses ir norādījušas Beļģijas tiesības kā šo līgumu regulējošās tiesības.

               22

               Savukārt Beļģijas valdība apgalvo, ka 1995. gada likuma 27. pantam nav tāda pašierobežojoša rakstura, kādu tam piedēvē iesniedzējtiesa, tādēļ šis likums ir piemērojams pamatlietā aplūkotajai situācijai, kurā Beļģijā reģistrēts pilnvarotājs un Turcijā reģistrēts tirdzniecības pārstāvis ir skaidri norādījuši Beļģijas tiesības kā piemērojamās tiesības.

               23

               Šajā ziņā jāatgādina, ka attiecībā uz valsts tiesību sistēmas noteikumu interpretāciju Tiesai principā ir jābalstās uz vērtējumu, kas izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma. Proti, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesas kompetencē nav interpretēt dalībvalsts tiesību aktus (spriedums, 2011. gada 17. marts, Naftiliaki Etaireia Thasou un Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 un C‑129/10, EU:C:2011:163, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               24

               Tādēļ uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, vadoties no pieņēmumiem, kas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               25

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 86/653 un/vai Asociācijas līgums ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko transponē šo direktīvu attiecīgās dalībvalsts tiesībās un kas no savas piemērošanas jomas izslēdz tirdzniecības pārstāvības līgumu, atbilstoši kuram tirdzniecības pārstāvis ir reģistrēts Turcijā, kur tas veic no šā līguma izrietošās darbības, un pilnvarotājs ir reģistrēts minētajā dalībvalstī, tādēļ šādos apstākļos tirdzniecības pārstāvis nevar atsaukties uz tiesībām, kuras garantē šī direktīva tirdzniecības pārstāvjiem pēc šāda tirdzniecības pārstāvības līguma izbeigšanas.

         Par Direktīvu 86/653

               26

               Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu par Direktīvu 86/653, ir jāpārbauda, vai tirdzniecības pārstāvim, kurš veic no tirdzniecības pārstāvības līguma izrietošas darbības Turcijā un kura pilnvarotājs, kas ir prasītājs pamatlietā, ir reģistrēts dalībvalstī, ir piemērojama šī direktīva.

               27

               Ir jākonstatē, ka šāds gadījums nav skaidri paredzēts nedz Direktīvas 86/653 17. un 18. pantā, nedz citos tās noteikumos. Tomēr atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tā tiesiskā regulējuma mērķi, kurā tā iekļaujas (skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 20. novembris, Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Šajā ziņā nav strīda par to, ka šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz juridiskajām saitēm starp tirdzniecības pārstāvības līguma pusēm (spriedums, 2006. gada 23. marts, Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Kā izriet no Direktīvas 86/653 preambulas otrā un trešā apsvēruma, tās noteikto saskaņošanas pasākumu mērķis ir aizsargāt tirdzniecības pārstāvjus attiecībās ar viņu pilnvarotājiem, atcelt ierobežojumus tirdzniecības pārstāvja profesijas īstenošanai, vienādot konkurences nosacījumus Savienībā, sekmēt un palielināt tirdzniecības darījumu drošību, kā arī atvieglot preču tirdzniecību starp dalībvalstīm, tuvinot to tiesību sistēmas tirdzniecības pārstāvības jomā. Šādā nolūkā šīs direktīvas 13. līdz 20. pantā tostarp ir paredzēti noteikumi, kas reglamentē tirdzniecības pārstāvības līguma noslēgšanu un izbeigšanos (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 17. oktobris, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, 37. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2015. gada 3. decembris, Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Šajā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 86/653 17. un 18. pantam ir izšķiroša nozīme, jo tajos ir definēts tirdzniecības pārstāvjiem piemērojamās aizsardzības līmenis, kuru Savienības likumdevējs ir uzskatījis par saprātīgu vienotā tirgus izveides ietvaros, un ka šādā nolūkā ar šo direktīvu izveidotais režīms ir obligāts (skat. spriedumu, 2013. gada 17. oktobris, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, 39. un 40. punkts).

               31

               Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka šīs direktīvas 17.–19. pantā paredzētā režīma mērķis ir aizsargāt, izmantojot tirdzniecības pārstāvju kategoriju, uzņēmējdarbības brīvību un neizkropļotu konkurenci iekšējā tirgū, tādēļ šo noteikumu ievērošana Savienības teritorijā šī iemesla dēļ šķita nepieciešama minēto LESD mērķu īstenošanai (spriedums, 2000. gada 9. novembris, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, 24. punkts).

               32

               Visbeidzot Tiesa ir konstatējusi, ka Savienības tiesiskajai kārtībai ir būtiski, ka trešajā valstī reģistrēts pilnvarotājs, kura tirdzniecības pārstāvis veic savu darbību Savienībā, nevar izvairīties no šiem noteikumiem, vienkārši spēlējoties ar tiesību aktu izvēles klauzulu. Funkcija, ko pilda attiecīgie noteikumi, prasa, ka tie tiek piemēroti situācijā, kam ir cieša saikne ar Savienību, it īpaši, kad tirdzniecības pārstāvis īsteno savu darbību dalībvalsts teritorijā, lai kādi būtu tiesību akti, kuriem puses bija iecerējušas pakārtot līgumu (spriedums, 2000. gada 9. novembris, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, 25. punkts).

               33

               Taču, ja kā pamatlietā tirdzniecības pārstāvis veic savu darbību ārpus Savienības, tas, ka pilnvarotājs ir reģistrēts dalībvalstī, nav pietiekami cieša saikne ar Savienību Direktīvas 86/653 noteikumu piemērošanas mērķiem, ņemot vērā tās iecerēto mērķi, kas ir ticis precizēts Tiesas judikatūrā.

               34

               Proti, lai vienādotu konkurences apstākļus Savienībā starp tirdzniecības pārstāvjiem, nav nepieciešams piešķirt tiem tirdzniecības pārstāvjiem, kuri ir reģistrēti un veic savu darbību ārpus Savienības, aizsardzību, kas salīdzināma ar to, kāda ir pārstāvjiem, kuri reģistrēti un/vai veic savas darbības Savienībā.

               35

               Šādos apstākļos tāds tirdzniecības pārstāvis, par kādu ir pamatlieta un kas Turcijā īsteno darbības, kuras izriet no tirdzniecības pārstāvības līguma, neietilpst Direktīvas 86/653 piemērošanas jomā neatkarīgi no tā, vai pilnvarotājs ir reģistrēts dalībvalstī, un tādēļ tam nav obligāti jābauda šīs direktīvas piedāvātā aizsardzība tirdzniecības pārstāvjiem.

               36

               Tādēļ dalībvalstīm nav pienākums noteikt saskaņošanas pasākumus vienīgi atbilstoši Direktīvai 86/653 attiecībā uz tirdzniecības pārstāvjiem, kuri ir tādos apstākļos, par kādiem ir pamatlieta, tādējādi šī direktīva neliek šķēršļus tādam valsts tiesiskajam regulējumam, par kādu ir pamatlieta.

         Par Asociācijas līgumu

               37

               Ciktāl iesniedzējtiesa šaubās par Direktīvā 86/653 paredzētā aizsardzības režīma piemērojamību Turcijā reģistrētam tirdzniecības pārstāvim, kura pilnvarotājs ir reģistrēts dalībvalstī, Turcijas Republikas un Savienības saistību gaismā, lai izskaustu starp tām pastāvošos pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus Asociācijas līgumā, ir jāpārbauda, vai Direktīvas 86/653 piemērošana Turcijā reģistrētiem tirdzniecības pārstāvjiem var izrietēt no Asociācijas līguma noteikumiem par šādām saistībām, proti, minētā līguma 14. panta un papildprotokola 41. panta 1. punkta.

               38

               Attiecībā uz Asociācijas līguma 14. pantu no tā formulējuma, kā arī no šā līguma mērķa noteikti izriet, ka principi, kas atzīti LESD 45. un 46. pantā, kā arī Līguma noteikumos par pakalpojumu sniegšanas brīvību, ir jāattiecina cik vien iespējams uz Turcijas pilsoņiem, lai līgumslēdzēju pušu starpā mazinātu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus (spriedums, 2003. gada 21. oktobris, Abatay u.c., C‑317/01 un C‑369/01, EU:C:2003:572, 112. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               39

               Tomēr Savienības tiesību noteikumu, tostarp arī Līguma noteikumu attiecībā uz iekšējo tirgu interpretāciju nevar automātiski transponēt, interpretējot līgumu, ko Savienība ir noslēgusi ar kādu trešo valsti, izņemot skaidrus noteikumus, kuri šajā ziņā paredzēti pašā līgumā (spriedums, 2013. gada 24. septembris, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

               40

               Šajā ziņā Tiesa jau ir konstatējusi, ka Asociācijas līguma 14. pantā izmantotie vārdi “vadīties no” liecina par to, ka līgumslēdzējām pusēm ir nevis pienākums piemērot pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā pastāvošos Līguma noteikumus kā tādus vai to piemērošanai pieņemtos noteikumus, bet tām ir vienīgi jāuzskata tie par iedvesmas avotu pasākumiem, kas jāveic, lai īstenotu šajā līgumā noteiktos mērķus (spriedums, 2013. gada 24. septembris, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 45. punkts).

               41

               Turklāt attiecībā it īpaši uz Savienības un Turcijas Republikas asociāciju Tiesa jau ir nospriedusi, ka, lai izlemtu, vai pastāv iespēja Savienības tiesību noteikumu pēc analoģijas piemērot šīs asociācijas kontekstā, ir jāsalīdzina nospraustais Asociācijas līguma mērķis un tā konteksts, no vienas puses, un attiecīgā Savienības tiesību instrumenta mērķis un konteksts, no otras puses (spriedums, 2013. gada 24. septembris, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 48. punkts).

               42

               Taču ir jāatgādina, ka Asociācijas līguma un papildprotokola mērķis galvenokārt ir veicināt Turcijas tautsaimniecisko attīstību, un tādēļ tiem ir vienīgi tautsaimniecisks mērķis (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 24. septembris, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 50. punkts).

               43

               Tāda ekonomisko brīvību attīstība nolūkā īstenot personu brīvu pārvietošanos vispār, kas būtu salīdzināma ar to, kura atbilstoši LESD 21. pantam ir piemērojama attiecībā uz Savienības pilsoņiem, nav Asociācijas līguma mērķis. Proti, vispārējais personu brīvas pārvietošanās starp Turciju un Savienību princips nekādi nav paredzēts šajā līgumā un papildprotokolā. Asociācijas līgumā noteiktu tiesību izmantošana turklāt ir nodrošināta tikai uzņemošās dalībvalsts teritorijā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 24. septembris, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 53. punkts).

               44

               Savukārt Savienības tiesībās uzņēmējdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības aizsardzībai, izmantojot Direktīvā 86/653 paredzēto režīmu attiecībā uz tirdzniecības pārstāvjiem, pamatā ir mērķis izveidot iekšējo tirgu, kas aptver teritoriju bez iekšējām robežām, atceļot visus šķēršļus šāda tirgus izveidei.

               45

               Pastāvošās atšķirības starp Līgumiem un Asociācijas līgumu attiecībā uz to mērķi ir šķērslis, lai Direktīvā 86/653 paredzētais aizsardzības režīms attiecībā uz tirdzniecības pārstāvjiem varētu tikt uzskatīts šā līguma ietvaros par paplašināti attiecināmu uz Turcijā reģistrētiem tirdzniecības pārstāvjiem.

               46

               Tas, ka Turcijas Republika ir transponējusi šo direktīvu savās valsts tiesībās, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, nekādi negroza iepriekš minēto secinājumu, jo šāda transpozīcija izriet nevis no Asociācijas līguma, bet no trešās valsts vēlmes.

               47

               Kas attiecas uz papildprotokola 41. panta 1. punktu, pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi, kas pievienots Asociācijas līgumam, 13. pantā un papildprotokola 41. panta 1. punktā esošās “standstill” klauzulas vispārīgi aizliedz ieviest jebkādus jaunus iekšējus pasākumus, kuru mērķa vai seku dēļ Turcijas pilsoņa īstenotai ekonomiskai brīvībai attiecīgās dalībvalsts teritorijā tiktu piemēroti ierobežojošāki nosacījumi nekā tie, kas viņam bija piemērojami šā lēmuma vai šā protokola spēkā stāšanās datumā šajā dalībvalstī (spriedums, 2016. gada 12. aprīlis, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, 33. punkts).

               48

               No minētā izriet, ka papildprotokola 41. panta 1. punkts attiecas vienīgi uz Turcijas pilsoņiem, kuri īsteno savu brīvību veikt uzņēmējdarbību vai sniegt pakalpojumus kāda dalībvalstī.

               49

               Tādēļ tāds Turcijā reģistrēts tirdzniecības pārstāvis, kas nesniedz pakalpojumus attiecīgajā dalībvalstī, kāds ir prasītājs pamatlietā, neietilpst šā noteikuma piemērošanas in personam jomā.

               50

               Tādēļ nav nepieciešams pārbaudīt, vai 1995. gada likums ir “jauns ierobežojums” papildprotokola 41. panta 1. punkta izpratnē.

               51

               Šādos apstākļos ir jāsecina, ka Asociācijas līgums nav arī šķērslis tādam valsts tiesiskajam regulējumam, par kādu ir pamatlieta.

               52

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 86/653 un Asociācijas līgums ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko transponē šo direktīvu attiecīgās dalībvalsts tiesībās un kas no savas piemērošanas jomas izslēdz tirdzniecības pārstāvības līgumu, saskaņā ar kuru tirdzniecības pārstāvis ir reģistrēts Turcijā, kur tas veic no šā līguma izrietošās darbības, un pilnvarotājs ir reģistrēts minētajā dalībvalstī, tādēļ šādos apstākļos tirdzniecības pārstāvis nevar atsaukties uz tiesībām, kuras šī direktīva garantē tirdzniecības pārstāvjiem pēc šāda tirdzniecības pārstāvības līguma izbeigšanas.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               53

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīva 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem un Līgums par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, ko 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko transponē šo direktīvu attiecīgās dalībvalsts tiesībās un kas no savas piemērošanas jomas izslēdz tirdzniecības pārstāvības līgumu, saskaņā ar kuru tirdzniecības pārstāvis ir reģistrēts Turcijā, kur tas veic no šā līguma izrietošās darbības, un pilnvarotājs ir reģistrēts minētajā dalībvalstī, tādēļ šādos apstākļos tirdzniecības pārstāvis nevar atsaukties uz tiesībām, kuras šī direktīva garantē tirdzniecības pārstāvjiem pēc šāda tirdzniecības pārstāvības līguma izbeigšanas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1984. gada 12. jūlijā. # Ulrich Hofmann pret Barmer Ersatzkasse. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landessozialgericht Hamburg - Vācija. # Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm. # Lieta 184/83.


title: Tiesas (septītā palāta) 2012. gada 24. maija spriedums.#Peter Hehenberger pret Republik Österreich.#Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lauksaimniecība – Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonds – Regulas (EK) Nr. 1257/1999 un (EK) Nr. 817/2004 – Atbalsts agrovides ražošanas praksei – Pārbaudes – Lauksaimniecības atbalsta saņēmējs – Liegšana veikt pārbaudi uz vietas – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko liek atmaksāt visu vairākus gadus maksāto atbalstu – Saderīgums.#Lieta C‑188/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2012. gada 24. maijā (
            *1
         )
      “Lauksaimniecība — Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonds — Regulas (EK) Nr. 1257/1999 un (EK) Nr. 817/2004 — Atbalsts agrovides ražošanas praksei — Pārbaudes — Lauksaimniecības atbalsta saņēmējs — Liegšana veikt pārbaudi uz vietas — Valsts tiesiskais regulējums, ar ko liek atmaksāt visu vairākus gadus maksāto atbalstu — Saderīgums”
      Lieta C-188/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 12. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 20. aprīlī, tiesvedībā

            Peter Hehenberger

      pret

            Republik Österreich .

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis] (referents),
      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 8. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  P. Hehenberger k-ga vārdā – K. F. Lughofer, Rechtsanwalt,

               —

               Austrijas valdības vārdā – A. Posch, S. Schmid un G. Holley, kā arī D. Müller, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. K. Chalkias un A. E. Vasilopoulou, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. von Rintelen un B. Schima, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 17. maija Regulu (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu (OV L 160, 80. lpp.; OV L Īpašais izdevums latviešu valodā, 3. nodaļa, 25. sējums, 391.–413. lpp.), aplūkojot to kopsakarā ar Komisijas 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 817/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 1257/1999 (OV L 153, 30. lpp.).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts sakarā ar tiesvedību starp P. Hehenberger, lauksaimnieku, un Republik Österreich [Austrijas Republiku] par agrovides atbalsta, ko Austrijas iestādes, piemērojot Regulu Nr. 1257/1999, viņam bija piešķīrušas vairākus gadus, atmaksāšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 1257/1999 VI nodaļā ar nosaukumu “Agrovide” iekļautajā 22. pantā ir paredzēts:
               “Atbalsts lauksaimnieciskās ražošanas metodēm, kas paredzētas vides aizsardzībai un lauku vides (agrovides) uzturēšanai, palīdz sasniegt Kopienas politikas mērķus attiecībā uz lauksaimniecību un vidi.
               Šāds atbalsts veicina:

                        —

                        lauksaimniecībā izmantojamās zemes izmantošanu tādos veidos, kas ir savienojami ar vides aizsardzību un uzlabošanu, ainavu un tās īpašībām, dabas resursiem, augsnes un sugu daudzveidību,

                        —

                        videi draudzīgu ekstensīvu lauksaimniecību un zemas intensitātes ganību sistēmas pārvaldīšanu,

                        —

                        apdraudētas, lauksaimnieciski izmantojamas vides saglabāšanu, kam ir liela dabas vērtība,

                        —

                        lauksaimniecībā izmantojamās zemes ainavas un vēsturisko vērtību uzturēšanu kārtībā,

                        —

                        vides plānošanas izmantošanu lauksaimniecības praksē.”

               4

               Šīs regulas 23. pantā ir noteikts:
               “1.   Atbalstu piešķir lauksaimniekiem, kas apņemas veikt agrovides pasākumus vismaz piecus gadus. Vajadzības gadījumā īpašiem pasākumu veidiem nosaka garāku periodu, ņemot vērā to ietekmi uz vidi.
               2.   Agrovides pasākumi ietver ne tikai parastās efektīvās lauksaimniecības prakses piemērošanu.
               Tie nodrošina pakalpojumus, ko nesniedz pārējie atbalsta pasākumi, piemēram, tirgus atbalst[u] vai kompensāciju pabalst[us].”

               5

               Šīs regulas 24. pants ir izteikts šādi:
               “1.   Atbalstu agrovides pasākumiem piešķir katru gadu un aprēķina, pamatojoties uz:

                        —

                        zaudētajiem ienākumiem,

                        —

                        papildu izmaksām, kas izriet no attiecīgā pasākuma,
                        un

                        —

                        vajadzīb[u] paredzēt stimulēšanas līdzekļus.

                  Aprēķinot ikgadējā atbalsta līmeni, var ņemt vērā arī pasākuma izpildei nepieciešamo bezpeļņas kapitālieguldījumu izmaksas.”
               2.   Pielikumā ir noteikta[s] gada maksimālā[s] summa[s], par kād[ām] ir iespējams saņemt Kopienas atbalstu. Šīs summas ir pamatotas tam reģionam, kurā atrodas saimniecība, kur piemēro agrovides pasākumus.”

               6

               Regulas Nr. 817/2004 II nodaļas 6. sadaļas ar nosaukumu “Pieteikumi, pārbaudes un sankcijas” 67. pantā ir noteikts:
               “1.   Sākotnējos pieteikumus par pievienošanos shēmai un turpmākos maksājumu pieteikumus pārbauda tā, lai nodrošinātu efektīvu pārbaudi par atbilstību atbalsta piešķiršanas nosacījumiem.
               Dalībvalstis nosaka piemērotas metodes un līdzekļus katra atbalsta pasākuma atbilstības pārbaudei, kā arī pārbaudēm pakļauto personu pārbaudei.
               Piemērotos gadījumos dalībvalstis izmanto integrēto administrācijas un kontroles sistēmu, kas ieviesta ar Regulu (EK) Nr. 1782/2003.
               2.   Pārbaude iekļauj administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas.”

               7

               Regulas Nr. 817/2004 69. pantā ir paredzēts:
               “Pārbaudes uz vietas veic saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 2419/2001 III sadaļu. Katru gadu pārbauda vismaz 5 % atbalsta saņēmēju un visus dažādos lauku attīstības pasākumu veidus, kas izklāstīti programmas izstrādes dokumentos. [..]
               Pārbaudes uz vietas veic visu gadu, pamatojoties uz riska analīzi, ko iesniedz par katru lauku attīstības pasākumu. Attiecībā uz ieguldījumu atbalsta pasākumiem saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1257/1999 II sadaļas I, VII, VIII un IX nodaļu dalībvalstis var paredzēt, ka pārbaudes uz vietas attiecas vienīgi uz projektiem, kuri sasnieguši nobeiguma posmu.
               Pārbaudes attiecas uz visām atbalsta saņēmēja saistībām un pienākumiem, ko var pārbaudīt apmeklējuma brīdī.”

               8

               Regulas Nr. 817/2004 71. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
               “Nepamatota maksājuma gadījumā lauku attīstības pasākuma atbalsta saņēmējam ir pienākums šo summu atmaksāt saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 2419/2001 49. pantu.”

               9

               Regulas Nr. 817/2004 73. pantā ir noteikts:
               “Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, ko piemēro par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem, un veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to izpildi. Paredzētajām sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.”

               10

               Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulas (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92, III sadaļas ar nosaukumu “Pārbaudes” 17. pantā ir noteikts:
               “1.   Par pārbaudēm uz vietas iepriekš nepaziņo. Iepriekšēju paziņojumu, kas samazināts līdz vajadzīgajam minimumam, tomēr var sniegt ar noteikumu, ka netiek apdraudēts pārbaudes mērķis. Tāds paziņojums, izņemot attiecīgi pamatotus gadījumus, nepārsniedz 48 stundas.
               2.   Piemērotā gadījumā šajā regulā paredzētās pārbaudes uz vietas, kā arī visas citas pārbaudes, kas paredzētas Kopienas noteikumos, veic vienlaikus.
               3.   Attiecīgo pieteikumu vai pieteikumus noraida, ja lauksaimnieka vai viņa pārstāvja vainas dēļ nav iespējams veikt pārbaudes uz vietas.”

               11

               Šī regula tika atcelta ar Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulu (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes 2003. gada 29. septembra Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko ievieš kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem (OV L 141, 18. lpp.). Saskaņā ar Regulu Nr. 796/2004 to piemēro atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu periodiem, kuri sākas no 2005. gada 1. janvāra, un atsauces uz Regulu Nr. 2419/2001 uzskata par atsaucēm uz šo Regulu Nr. 796/2004.

               12

               Regulas Nr. 796/2004 23. panta 2. punkts, ar kuru tika aizstāts Regulas Nr. 2419/2001 17. panta 3. punkts, ir izteikts šādi:
               “Attiecīgos atbalsta pieteikumus noraida, ja lauksaimnieks vai viņa pārstāvis liedz izdarīt pārbaudi uz vietas.”

         Valsts tiesiskais regulējums

               13

               Saskaņā ar Regulu Nr. 1257/1999 kompetentais Austrijas ministrs pieņēma speciālu direktīvu par Austrijas atbalsta programmu ekoloģiski pamatotas, ekstensīvas un dabisko dzīvotņu saglabājošas lauksaimniecības veicināšanai (ÖPUL 2000) (turpmāk tekstā – “ÖPUL 2000”). ÖPUL 2000 ir virkne agrovides pasākumu šīs regulas izpratnē, kas jāizvēlas [potenciālajam] atbalsta saņēmējam pirmajā atbalsta pieteikumā un kuru ieviešana visā Austrijas teritorijā ar ÖPUL 2000 tam ļauj saņemt platības atbalstu, ko līdzfinansē Eiropas Savienība.

               14

                  ÖPUL 2000, kam ir vairāki pielikumi, veido vispārīgā daļa, kura tostarp attiecas uz dažādām programmas daļām kopējiem piešķiršanas nosacījumiem, atbalsta maksāšanu, kontroles un atmaksāšanas sistēmu atbalsta piešķiršanas nosacījumu neievērošanas gadījumā, kā arī viena daļa, kas ir veltīta īpašiem atbalsta piešķiršanas nosacījumiem. ÖPUL 2000 Austrijas tiesībās nav abstraktu un vispārēju normu vērtības, bet tā, noslēdzot līgumu, tiek ņemta vērā kā līguma noteikumi.

               15

               Konkrētāk, ÖPUL 2000 1.4.4. punktā, kas ir pamatots ar Regulas Nr. 1257/1999 23. pantu, ir paredzēts, ka pieteikuma iesniedzējam ar pirmā pieteikuma iesniegšanu attiecībā uz pieprasīto pasākumu saskaņā ar atbalsta nosacījumiem rodas saistības piecus gadus apsaimniekot vai sakopt attiecīgās platības, kā arī šajā laikposmā izpildīt visus pārējos atbalsta nosacījumus.

               16

               Ar ÖPUL 2000 1.9. punktu tiek izveidota kontroles sistēma, kas ļauj pārbaudes dienestiem iekļūt visās saimniecības platībās un liek pieteicējam ļaut īstenot paredzētos pārbaudes pasākumus.

               17

               Saskaņā ar ÖPUL 2000 1.10. punktu atbalsta pieprasītājam ir jāatmaksā piešķirtais atbalsts vai attiecīgi, ja nav ievērotas ÖPUL 2000 paredzētās saistības vai nav aizpildīta saistību uzņemšanās deklarācija, vai arī atbalsta pieprasītājs nav ļāvis kontroles iestādēm piekļūt visām izmantotajām platībām, viņš zaudē tiesības uz garantēto, taču vēl neizmaksāto atbalsta maksājumu izmaksu. Šajā punktā ir arī paredzēts pienākums atmaksāt jau saņemto atbalstu saistību laikposmā, ja nav izpildītas piecu gadu saistības.

         Pamata lieta un prejudiciālais jautājums

               18

               Ar 2000. gada 11. septembra pieteikumu P. Hehenberger pirmo reizi lūdza Austrijas iestādei maksātājai, kas rīkojas Republik Österreich vārdā un tās labā, piešķirt viņam agrovides atbalstu saskaņā ar ÖPUL 2000.

               19

               Iesniedzot šo pieteikumu, P. Hehenberger bija parakstījis saistību deklarāciju, kurā viņš saskaņā ar ÖPUL 2000 1.4.4. punktu apņēmās, sākot no 2001. gada 1. janvāra, piecus gadus ieviest noteiktus ÖPUL 2000 paredzētus agrovides pasākumus. Parakstot šo saistību deklarāciju, kurā bija skaidra atsauce uz ÖPUL 2000, P. Hehenberger uzņēmās arī ievērot ÖPUL 2000, kas ir neatņemama katra ar šo iestādi noslēgtā atbalsta līguma sastāvdaļa. Pēc tam šī piecu gadu apņemšanās tika pagarināta līdz 2006. gada 31. decembrim.

               20

               Pamatojoties uz šo apņemšanos un P. Hehenberger ik gadus iesniegtajiem atbalsta maksājuma pieteikumiem, Austrijas iestāde maksātāja izmaksāja attiecīgos agrovides atbalstus laikā no 2001. līdz 2005. gadam. Kas attiecas uz 2005. gada atbalstu, ikgadējais pieteikums tika iesniegts 2005. gada 22. aprīlī.

               21

               2005. gada 12. septembrī kompetentās kontroles iestādes bija paredzējušas veikt attiecīgo platību uzmērīšanu, saskaņā ar ÖPUL 2000 1.9. punktu veicot pārbaudi uz vietas. Tomēr P. Hehenberger atteica piekļuvi šīm teritorijām, tādējādi liedzot veikt šo pārbaudi.

               22

               Ar 2006. gada 9. oktobra vēstuli Austrijas iestāde maksātāja informēja P. Hehenberger, ka agrovides atbalsts atbilstoši ÖPUL 2000 par 2006. gadu viņam netiks izmaksāts, jo, lai šis atbalsts tiktu piešķirts par vēl vienu gadu, ir jāievēro ÖPUL 2000 paredzētās piecu gadu saistības.

               23

               Ar 2007. gada 27. februāra vēstuli Austrijas iestāde maksātāja pārmeta P. Hehenberger, ka 2005. gada 12. septembrī nebija iespējams veikt pārbaudi uz vietas. Tādējādi šī iestāde saskaņā ar ÖPUL 2000 1.10. punktu pieprasīja atmaksāt visus atbalstus, kas viņam izmaksāti saskaņā ar ÖPUL 2000 par 2001.–2005. gadu un kas atbilst saistību laikposmam, par kuru viņš iepriekš bija parakstījies.

               24

               Vēlāk P. Hehenberger apstrīdēja šo atmaksāšanu, ceļot prasību Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien [Vīnes Apgabala civillietu tiesā]. Būtībā viņš norāda, ka sods – noteikt vairākus gadus piešķirtā atbalsta atmaksu – nav samērīgs. Republik Österreich lūdz prasību noraidīt.

               25

               Kā uzskata iesniedzējtiesa, nav strīda par to, ka P. Hehenberger atteica piekļuvi attiecīgajām platībām, tādējādi liedzot veikt pārbaudi uz vietas. Tādēļ tā uzskata, ka šī prasība, ņemot vērā ÖPUL 2000 un atbalsta līgumus, kurus lietas dalībnieki pamata lietā, pamatojoties uz ÖPUL 2000, ir noslēguši, ir jānoraida, jo lietas apstākļos Republik Österreich bija pilnvarota pieprasīt šo atmaksāšanu.

               26

               Tomēr šai tiesai ir šaubas attiecībā uz Regulas Nr. 1257/1999, aplūkojot to kopsakarā ar Regulu Nr. 817/2004, interpretāciju. Konkrētāk, šī tiesa šaubās, vai šāds īpaši bargs sods, kas paredzēts ÖPUL 2000 1.10. punktā, ir saderīgs ar Regulas Nr. 1257/1999 mērķiem, kuri būtībā ir par lauksaimniecības platību saglabāšanu, lauku vides saglabāšanu un raitu lauku vides izmantošanas norisi.

               27

               Šajos apstākļos Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [..] Regulai [..] Nr. 1257/1999 [..], aplūkojot to kopsakarā ar [..] Regulu [..] Nr. 817/2004 [..], ir pretējs tāds atbalsta piešķīrēja tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru gadījumā, ja nav iespējams veikt pārbaudi uz vietas (platības uzmērīšana), atbalsta saņēmējam ir jāatlīdzina visi veiktā agrovides pasākuma saistību laikposmā jau piešķirtie atbalsta līdzekļi, pat ja šie līdzekļi jau ir piešķirti un izmaksāti par vairākiem gadiem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               28

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulai Nr. 1257/1999, aplūkojot to kopsakarā ar Regulu Nr. 817/2004, ir pretējs tāds atbalsta piešķīrēja tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru gadījumā, ja lauksaimnieks – atbalsta saņēmējs – ir liedzis veikt attiecīgo platību pārbaudi uz vietas, atbalsta saņēmējam ir jāatlīdzina visi veiktā agrovides pasākuma saistību laikposmā jau piešķirtie atbalsta līdzekļi, pat ja šie līdzekļi jau ir izmaksāti par vairākiem gadiem.

               29

               Vispirms ir jānorāda, ka ne Regulā Nr. 1257/1999, ne Regulā Nr. 817/2004 nav skaidri paredzēts noteikums, kas nepieļautu šādu valsts tiesisko regulējumu.

               30

               Vispārējie atbalsta piešķiršanas nosacījumi saskaņā ar agrovides ražošanas metodēm, kas cita starpā ir paredzētas dabiskās vides saglabāšanai, ir definēti Regulas Nr. 1257/1999 22.–24. pantā. No tiem izriet, ka agrovides pasākumus raksturo attiecīgo lauksaimnieku uz pieciem gadiem uzņemtās saistības īstenot videi draudzīgu lauksaimniecību. Kā atlīdzību par šīm agrovides saistībām vismaz piecus gadus valstis ik gadu, pamatojoties uz zaudētajiem ienākumiem, kas ir radušies, vai uz papildu izmaksām, kas no tām izriet, piešķir atbalstu (skat. 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-241/07 JK Otsa Talu, Krājums, I-4323. lpp., 36. punkts).

               31

               Kas atteicas uz šī daudzgadīgā atbalsta pārbaudes attiecībā uz agrovides ražošanas metodēm sistēmu, Regulas Nr. 817/2004 67. pantā ir paredzēts, ka gan sākotnējos pieteikumus par pievienošanos shēmai, gan turpmākos maksājumu pieteikumus jāpārbauda tā, lai tiktu nodrošināta efektīva pārbaude par atbilstību atbalsta piešķiršanas nosacījumiem. Turklāt šīs regulas 69. pantā ir precizēts, ka pārbaudes uz vietas attiecas uz visām atbalsta saņēmēja saistībām un pienākumiem, kas var tikt pārbaudīti apmeklējuma brīdī.

               32

               Turklāt šajā 69. pantā cita starpā ir uzsvērts, ka šīs pārbaudes uz vietas veic saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 III sadaļu. Šīs sadaļas ar nosaukumu “Pārbaudes” 17. panta 3. punktā, kurš ticis aizstāts ar Regulas Nr. 796/2004 23. panta 2. punktu, kura normatīvais saturs būtībā atbilst 17. panta 3. punkta saturam, ir precizētas liegšanas izdarīt pārbaudi uz vietas juridiskās sekas. Tādējādi šajos noteikumos skaidri ir paredzēts, ka attiecīgie atbalsta pieteikumi tiek noraidīti, ja lauksaimnieks vai viņa pārstāvis liedz izdarīt pārbaudi uz vietas.

               33

               Šajā sakarā ir jānorāda, ka Tiesa tika aicināta interpretēt Regulas Nr. 796/2004 23. panta 2. punktu 2011. gada 16. jūnija spriedumā lietā C-536/09 Omejc (Krājums, I-5367. lpp.). Šī sprieduma 27. punktā Tiesa uzsvēra pārbaužu nozīmi un nosprieda, ka apstāklis, kas liek šķēršļus to īstenošanai, var vienīgi izraisīt būtiskas juridiskas sekas, tādas kā attiecīgo atbalsta pieteikumu noraidījums.

               34

               Šis noraidījums ir nespējas efektīvi pārbaudīt, kā tiek ievēroti nepieciešamie atbalstu piešķiršanai Regulas Nr. 817/2004 67. pantā prasītie nosacījumi, juridiskās sekas. Kas attiecas uz agrovides atbalstiem, kam raksturīgas daudzgadīgas saistības, šie atbalstu piešķiršanas nosacījumi tiek prasīti ne tikai attiecībā uz gadu, kurā tikusi veikta pārbaude uz vietas, bet uz visu saistību laikposmu, kurā ticis piešķirts šis atbalsts; tādēļ, kā arī noteikts šīs regulas 69. pantā, pārbaudes uz vietas saistībā ar šiem atbalstiem attiecas uz visām saistībām. Lauksaimnieka rīcība, kas liedz veikt pārbaudi, tādējādi neļauj pārbaudīt, ka šie nosacījumi ir tikuši ievēroti visā saistību laikposmā.

               35

               No tā, runājot par agrovides pasākumiem, kas attiecas uz vairākiem gadiem, izriet, ka, ja agrovides atbalsta saņēmējs liedz veikt pārbaudi uz vietas, kādēļ nav iespējams pārbaudīt, vai visu saistību laikposmu ir tikuši ievēroti tiesību saņemt šo atbalstu nosacījumi, attiecīgie agrovides atbalsta pieteikumi saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 17. panta 3. punktu un Regulas Nr. 796/2004 23. panta 2. punktu ir jānoraida. Attiecīgi pieteikumi šo noteikumu izpratnē ietver arī visus pieteikumus, kuros tiek veikta atsauce uz šiem tiesību saņemt atbalstu nosacījumiem, kas ir jāievēro visa agrovides projekta, attiecībā uz kuru šis atbalsta saņēmējs ir uzņēmies saistības, laikā un uz kuriem attiecas pārbaude uz vietas.

               36

               Tādējādi, kā izriet no Regulas Nr. 817/2004 71. panta 2. punkta, šim atbalsta saņēmējam ir pienākums atmaksāt visas agrovides atbalsta summas saistībā ar noraidītajiem pieteikumiem.

               37

               Turklāt ir jāprecizē – ja Savienības likumdevējs tiesībām saņemt atbalstu izvirza nosacījumus, tad šo tiesību zaudēšana kāda nosacījuma neievērošanas dēļ nav sods, bet gan tikai likumā paredzēto nosacījumu neievērošanas sekas (šajā ziņā skat. 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C-171/03 Toeters un Verberk, Krājums, I-10945. lpp., 47. punkts, kā arī 2007. gada 24. maija spriedumu lietā C-45/05 Maatschap Schonewille-Prins, Krājums, I-3997. lpp., 47. punkts). Atbalsta pieteikuma noraidīšana sakarā ar nespēju pārbaudīt tiesību saņemt atbalstu nosacījumus tādas lauksaimnieka rīcības dēļ, kas ir radījusi šķērsli pārbaudes veikšanai uz vietas, tāpat nebūtu jāuzskata par sodu, un tādējādi tai nebūtu piemērojams Regulas Nr. 817/2004 73. pants.

               38

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 1257/1999, aplūkojot to kopsakarā ar Regulu Nr. 817/2004, neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja lauksaimnieks – atbalsta saņēmējs – ir liedzis veikt attiecīgo platību pārbaudi uz vietas, viss atbalsts, kas viņam jau ir piešķirts veiktā agrovides pasākuma saistību laikposmā, ir jāatmaksā, pat ja šis atbalsts ir maksāts jau vairākus gadus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               39

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                     Padomes 1999. gada 17. maija Regula (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu, aplūkojot to kopsakarā ar Komisijas 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 817/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 1257/1999, neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja lauksaimnieks – atbalsta saņēmējs – ir liedzis veikt attiecīgo platību pārbaudi uz vietas, viss atbalsts, kas viņam jau ir piešķirts veiktā agrovides pasākuma saistību laikposmā, ir jāatmaksā, pat ja šis atbalsts ir maksāts jau vairākus gadus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 2000. gada 14.decembrī. # Emsland-Stärke GmbH pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lauksaimniecība - Eksporta kompensācijas. # Lieta C-110/99.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1997. gada 27. februārī. # Antonius van den Boogaard pret Paula Laumen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nīderlande. # Briseles Konvencija. # Lieta C-220/95.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 18.jūnijā. # Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-398/00.


Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 11. jūlija spriedums.#Team Relocations NV u.c. pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – EKL 81. pants un EEZ līguma 53. pants – Starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgus Beļģijā – Tieša un netieša cenu noteikšana, tirgus sadale un manipulācijas ar uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus procedūru – Vienots un turpināts pārkāpums – Vainojamība – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai (2006) – Pārdošanas apjoma vērtība – Jēdziens – Samērs – Papildsumma – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Pienākums norādīt pamatojumu – Mātesuzņēmuma vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 23. panta 2. punkts – Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma – Samērīgums.#Lieta C‑444/11 P.