title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2008. gada 20.maijā. # Brigitte Bosmann pret Bundesagentur für Arbeit - Familienkasse Aachen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Köln - Vācija. # Sociālais nodrošinājums - Ģimenes pabalsti - Tiesību uz pabalstu pārtraukšana - Regulas (EEK) Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts - Regulas (EEK) Nr. 574/72 10. pants - Piemērojamie tiesību akti - Pabalsta piešķiršana dzīvesvietas dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts. # Lieta C-352/06.

text:
      Lieta C‑352/06
      Brigitte Bosmann
      pret
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen
      (Finanzgericht Köln lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Ģimenes pabalsti – Tiesību uz pabalstu pārtraukšana – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Regulas (EEK) Nr. 574/72 10. pants – Piemērojamie tiesību akti – Pabalsta piešķiršana dzīvesvietas dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts
      Sprieduma kopsavilkums
      Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti – Nodarbinātības dalībvalsts tiesību akti
      (EKL 42. pants; Padomes Regulas Nr. 1408/71, kura grozīta ar Regulu Nr. 647/2005, 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts)
      Regulas Nr. 1408/71, kura grozīta ar Regulu Nr. 647/2005, 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, saskaņā ar kuru persona, kas
         ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī, ir interpretējams
         ņemot vērā EKL 42. pantu, kura mērķis ir veicināt darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un kurā it īpaši paredzēts, ka migrējošiem
         darba ņēmējiem nevajadzētu nedz zaudēt tiesības uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem, nedz saņemt samazinātas šo pabalstu summas
         tā fakta dēļ, ka tie ir izmantojuši ar EK līgumu piešķirtās tiesības brīvi pārvietoties.

      No tā izriet, ka minētajam pantam nav pretrunā, ka migrējošs darba ņēmējs, kuram ir piemērojama nodarbinātības dalībvalsts
         sociālā nodrošinājuma sistēma, saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem saņem ģimenes pabalstus pēdējā minētajā
         valstī.

      Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai tas, ka darba ņēmējs katras darba dienas beigās atgriežas ģimenes mītnē attiecīgajā dalībvalstī,
         ir atbilstoši, lai izvērtētu, vai šāds darba ņēmējs atbilst nosacījumiem par attiecīgā ģimenes pabalsta piešķiršanu šajā valstī
         saskaņā ar tās tiesību aktiem.

      (sal. ar 29., 33. un 37. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2008. gada 20. maijā (*)

      Sociālais nodrošinājums – Ģimenes pabalsti – Tiesību uz pabalstu pārtraukšana – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Regulas (EEK) Nr. 574/72 10. pants – Piemērojamie tiesību akti – Pabalsta piešķiršana dzīvesvietas dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts
      Lieta C‑352/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht Köln (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 10. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 25. augustā, tiesvedībā

      Brigitte Bosmann
      pret
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Bosmanes [Bosmann] vārdā – H. Knopss [H. Knops], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Kreišics [V. Kreuschitz] un I. Kaufmane‑Bīlere [I. Kaufmann‑Bühler], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 29. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu Padomes 1971. gada 14. jūnija
         Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm,
         kas pārvietojas Kopienā, kā arī 10. pantu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas
         kārtību Regulai Nr. 1408/71, redakcijā, kura grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97
         (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kurās grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005
         (OV L 117, 1. lpp., turpmāk tekstā attiecīgi – “Regula Nr. 1408/71” un “Regula Nr. 574/72”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp Bosmani un Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen (Federālā Nodarbinātības aģentūra – Āhenes Ģimenes pabalstu kase, turpmāk tekstā – “Bundesagentur”) par atteikumu piešķirt ģimenes pabalstu Vācijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Regula Nr. 1408/71
      3        Regulas Nr. 1408/71 pirmā un piektā apsvēruma teksts ir šāds:

      “tā kā noteikumi par valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu koordinēšanu attiecas uz to darba ņēmēju brīvu pārvietošanos,
         kuri ir dalībvalstu pilsoņi, un tiem būtu jāsekmē viņu dzīves līmeņa paaugstināšana un nodarbinātības nosacījumu uzlabošana;

      [..]
      tā kā ar šādu koordināciju ir jāgarantē, lai Kopienā no dažādo valstu tiesību aktu puses būtu vienlīdzīga attieksme pret dalībvalstīs
         dzīvojošajiem darba ņēmējiem un viņu apgādībā esošajām personām, un viņus kā apgādniekus zaudējušajiem.”

      4        Šīs regulas astotajā līdz desmitajā apsvērumā ir noteikts, ka:

      “tā kā uz darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, kas pārvietojas Kopienā, būtu jāattiecas tikai vienas vienīgas dalībvalsts
         sociālā nodrošinājuma sistēmai, lai novērstu piemērojamo valstu tiesību aktu pārklāšanos un no tā izrietošos iespējamos sarežģījumus;

      tā kā tādi gadījumi, kuros uz kādu personu vienlaikus attiektos divu dalībvalstu tiesību akti, izņēmuma veidā atkāpjoties
         no vispārējā noteikuma, būtu pēc iespējas jāierobežo gan skaita, gan apjoma ziņā;

      tā kā nolūkā pēc iespējas efektīvi garantēt vienlīdzīgu attieksmi pret visiem darba ņēmējiem, kas strādā kādā dalībvalstī,
         ir lietderīgi noteikt, ka parasti ir piemērojami tās dalībvalsts tiesību akti, kurā attiecīgā persona strādā darbinieka vai
         pašnodarbinātas personas statusā.”

      5        Regulas Nr. 1408/71 13. pantā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi” ir paredzēts šādi:

      “1.      Ievērojot 14.c un 14.f pantu, uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos
         tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.

      2.      Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
      a)      persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī
         vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;

      [..].”
      6        Saskaņā ar šīs regulas 73. pantu ar nosaukumu “Darbinieki vai pašnodarbinātas personas, kuru ģimenes locekļi dzīvo dalībvalstī,
         kas nav kompetentā valsts”:

      “Darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar VI pielikumu ir tiesības
         par tādiem viņa ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, uz ģimenes pabalstiem, ko paredz pirmās še minētās dalībvalsts
         tiesību akti, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī.”

       Regula Nr. 574/72
      7        Regulas Nr. 574/72 10. panta ar nosaukumu “Noteikumi, kas piemērojami gadījumos, kad pārklājas darbinieku vai pašnodarbinātu
         personu tiesības uz ģimenes pabalstiem vai ģimenes piemaksām”, 1. punktā ir noteikts, ka:

      “1.      a)     Tiesības uz [ģimenes] pabalstiem vai ģimenes piemaksām, kas pienākas saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kuros tiesību
         iegūšana uz šiem pabalstiem vai piemaksām netiek pakļauta nosacījumam par apdrošināšanu, darbu vai pašnodarbinātību, tiek
         apturētas, ja tā paša laika posma [ietvaros] un par to pašu ģimenes locekli pienākas pabalsti vienīgi atbilstīgi citas dalībvalsts
         attiecīgajiem tiesību aktiem vai, piemērojot regulas [Nr. 1408/71] 73., 74., 77. vai 78. pantu, līdz šo pabalstu summai.

               b)     Ja tomēr pirmajā še nosauktajā dalībvalstī tiek veikta profesionāla darbība:
      i)      tādu [ģimenes]pabalstu gadījumā, kas – vai nu vienīgi saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā ar regulas
         [Nr. 1408/71] 73. vai 74. pantu – pienākas personai, kura ir tiesīga uz ģimenes pabalstiem, vai personai, kurai tos izmaksā,
         tad tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas pienākas vai nu vienīgi saskaņā ar šīs otras dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā
         ar šiem pantiem, tiek apturētas līdz tādai ģimenes pabalstu summai, kāda ir paredzēta tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā
         šis ģimenes loceklis dzīvo. To pabalstu izmaksas, ko veic dalībvalsts, kurā šis ģimenes loceklis dzīvo, sedz šī dalībvalsts;

      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      8        Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz) 62. panta 1. punkta 1) apakšpunktā ir noteikts šādi:

      “Saskaņā ar šo likumu tiesības saņemt ģimenes pabalstu par bērniem [..] ir personām, kuru pastāvīgā dzīvesvieta vai uzturēšanās
         vieta ir Vācijā.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      9        Bosmane, Vācijā dzīvojoša Beļģijas pilsone, viena audzina savus divus bērnus, kuri ir dzimuši attiecīgi 1983. un 1985. gadā.
         Viņi uzturas arī Vācijā, kur mācās.

      10      Faktiski Bosmanei ir tiesības uz Vācijas ģimenes pabalstiem, kas paredzēti Likuma par ienākuma nodokli 62. pantā, kurus sākumā
         tai piešķīra Bundesagentur. Tomēr, kad 2005. gada 1. septembrī Bosmane uzsāka profesionālu darbību Nīderlandē, šos pabalstus ar 18. oktobrī pieņemtu
         lēmumu tika atteikts viņai izmaksāt, sākot ar 2005. gada oktobri. Bundesagentur attiecīgās Kopienu tiesību normas interpretēja tādējādi, ka uz Bosmani attiecas tikai nodarbinātības vietas dalībvalsts, proti,
         Nīderlandes Karalistes, tiesību akti, no kā izriet, ka Vācijas Federatīvā Republika vairs nav kompetentā valsts, kurai būtu
         jāmaksā minētie pabalsti.

      11      Bosmane Nīderlandē atbilstošus ģimenes pabalstus saņemt nevar, jo Nīderlandes tiesību aktos nav paredzēts tos piešķirt par
         bērniem, kas sasnieguši 18 gadu vecumu.

      12      Iesniedzējtiesa norāda, ka nav precizēts, vai Bosmane atgriežas Vācijā katras darba dienas beigās vai to dara tikai nedēļas
         nogalēs un svētku dienās.

      13      Šajos apstākļos Finanzgericht Köln [Ķelnes Finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      1)      Vai [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir sašaurināti jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj
         vientuļajai mātei dzīvesvietas valstī (Vācijas Federatīvā Republika) saņemt ģimenes pabalstu, ja nodarbinātības valstī (Nīderlandes
         Karaliste) tā nesaņem pabalstu bērnu vecuma dēļ?

      2)      Gadījumā, ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu tiktu atbildēts noliedzoši:
      vai [..] Regulas [..] Nr. 574/72 [..] 10. pants ir sašaurināti jāinterpretē tādējādi, ka tajā pieļauts vientuļajai mātei dzīvesvietas
         valstī (Vācijas Federatīvā Republika) saņemt ģimenes pabalstu, ja nodarbinātības valstī (Nīderlandes Karaliste) tā nesaņem
         pabalstu bērnu vecuma dēļ?

      3)      Gadījumā, ja uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu tiktu atbildēts noliedzoši:
      vai vientuļās mātes, darba ņēmējas, tiesības uz to, ka viņai tiek piemērots labvēlīgākais savas dzīvesvietas dalībvalsts tiesiskais
         regulējums ģimenes pabalstu piešķiršanas jomā, izriet tieši no EK līguma vai vispārējiem tiesību principiem?

      4)      Vai iepriekš minēto jautājumu atbildēšanai ir būtiski, vai attiecīgā persona katru darba dienu atgriežas savā ģimenes mītnē?
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      14      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu var interpretēt
         tādējādi, ka darbinieks, kas atrodas tādā situācijā kā Bosmane, kurai ir piemērojama Regula Nr. 1408/71 un nodarbinātības
         dalībvalsts – šajā gadījumā Nīderlandes Karalistes – sociālā nodrošinājuma sistēma, var saņemt ģimenes pabalstu savā dzīvesvietas
         dalībvalstī – šajā gadījumā Vācijas Federatīvajā Republikā –, ja tiek atzīts, ka kompetentajā dalībvalstī šādu pabalstu saņemt
         nevar bērnu vecuma dēļ.

      15      Pirms atbildēt uz šo jautājumu, ir jāatgādina vispārīgie noteikumi, kas saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 ir jāizmanto, nosakot
         darba ņēmējiem, kuri pārvietojas Kopienā, piemērojamos tiesību aktus.

      16      Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas noteikumos, ar kuriem nosaka tiesību aktus, kas piemērojami darba ņēmējiem, kuri pārvietojas
         Kopienā, ir paredzēts, ka ieinteresētajām personām ir piemērojama tikai viena dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kā
         rezultātā var izvairīties no atbilstošo valsts tiesību aktu paralēlas piemērošanas un no tā izrietošajām nelabvēlīgajām sekām.
         Šis princips ir izteikts Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā, kurā ir paredzēts, ka darba ņēmējam, kas ietilpst minētās
         regulas tvērumā, ir piemērojams tikai vienas dalībvalsts tiesiskais regulējums (skat. 1986. gada 12. jūnija spriedumu lietā 302/84
         Ten Holder, Recueil, 1821. lpp., 19. un 20. punkts).

      17      Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta
         šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī. Saskaņā ar šo normu, kā darba ņēmējam piemērojamus nosakot
         kādas dalībvalsts tiesību aktus, viņam piemērojami ir tikai šīs dalībvalsts tiesību akti (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Ten Holder, 23. punkts).

      18      Attiecībā uz ģimenes pabalstu specifisko kontekstu saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 73. pantu darba ņēmējam, kuram piemērojami
         dalībvalsts tiesību akti, ir tiesības par saviem ģimenes locekļiem, kuri dzīvo citā dalībvalstī, saņemt pabalstus, kas paredzēti
         pirmās minētās valsts tiesību aktos, tāpat kā tad, ja viņi dzīvotu šīs valsts teritorijā.

      19      Līdz ar to, kā pareizi secinājusi iesniedzējtiesa, Bosmanes gadījumā ir jāpiemēro viņas nodarbinātības valsts, proti, Nīderlandes,
         tiesību akti.

      20      Tiesības, kas ir piemērojamas darba ņēmējam, kurš atrodas kādā no situācijām, uz kurām attiecas Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas
         noteikumi, ir nosakāmas atbilstoši attiecīgajiem noteikumiem, bet citas tiesību sistēmas noteikumu piemērošana arī ne vienmēr
         ir izslēdzama (skat. 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑302/02 Laurin Effing, Krājums, I‑553. lpp., 39. punkts).

      21      Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka tādā situācijā, kādā ir Bosmane, pamatojoties uz Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta
         a) apakšpunktu, nodarbinātības dalībvalsts kā kompetentās valsts tiesību aktus, kas par tādiem atzīstami saskaņā ar Regulas
         Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu, var nepiemērot, tā vietā piemērojot ieinteresētās personas dzīvesvietas dalībvalsts
         tiesību aktus. Tādā veidā piesaiste divām dalībvalstīm, proti, dzīvesvietas un nodarbinātības, ļautu kumulēt tiesības uz pabalstiem.
         Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ņemot vērā, ka nodarbinātības dalībvalstī nav paredzētas
         tiesības uz līdzīgiem ģimenes pabalstiem, tie bez ierobežojumiem ir jāpiešķir dzīvesvietas dalībvalstij, šajā gadījumā – Vācijas
         Federatīvajai Republikai. Šī apgalvojuma pamatojumam Komisija norāda uz 1992. gada 9. decembra spriedumu lietā C‑119/91 McMenamin (Recueil, I‑6393. lpp.). Šajā pašā kontekstā iesniedzējtiesa ir atsaukusies uz 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑543/03 Dodl un Oberhollenzer (Krājums, I‑5049. lpp.).

      22      Šajā sakarā jāatzīmē, ka lietas, kurās tika pasludināti divi iepriekš minētie spriedumi, tika izskatītas, pamatojoties uz
         Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) ievilkumu, kas attiecas uz situācijām, kad profesionālā darbība tiek
         veikta arī dzīvesvietas dalībvalstī. Kā savu secinājumu 51. un 52. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, iepriekš minētajos
         spriedumos lietā McMenamin, kā arī lietā Dodl un Oberhollenzer prioritāšu maiņu par labu dzīvesvietas dalībvalsts kompetencei radīja apstāklis, ka dzīvesvietas dalībvalstī profesionālo
         darbību veic tās personas laulātais, kurai ir tiesības uz Regulas Nr. 1408/71 73. pantā paredzēto pabalstu.

      23      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Bosmane šādā situācijā neatrodas.

      24      No Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta teksta izriet, ka tā mērķis ir atrisināt situācijas, kad ģimenes
         pabalsti pienākas vienlaikus attiecīgā bērna dzīvesvietas dalībvalstī, neatkarīgi no apdrošināšanas vai nodarbinātības nosacījumiem
         un saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 73. pantu arī nodarbinātības dalībvalstī.

      25      Kā to norāda Vācijas valdība un iesniedzējtiesa, pamata lietas apstākļi neattiecas uz šāda veida ģimenes pabalstu “kumulāciju”,
         jo tiesības saņemt ģimenes pabalstus nodarbinātības dalībvalstī, piemērojot minētās dalībvalsts tiesību aktus, šajā gadījumā
         ir izslēgtas sakarā ar prasītājas pamata prāvā bērnu vecumu.

      26      Tā kā prioritāšu maiņu par labu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanai tādējādi nevar uzskatīt par pamatotu ar
         Regulā Nr. 574/72 minētajām īpašajām normām par piesaisti, ir jānorāda, ka Bosmanes situācija atbilst vispārīgajam noteikumam
         par piemērojamiem tiesību aktiem, kas paredzēts Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā.

      27      No tā izriet, ka ar Kopienu tiesībām Vācijas kompetentajām iestādēm nav paredzēts pienākums piešķirt Bosmanei attiecīgo ģimenes
         pabalstu.

      28      Tomēr nevar izslēgt šādas piešķiršanas iespēju, jo no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Vācijas
         tiesību aktiem Bosmane var saņemt ģimenes pabalstus tikai tādēļ vien, ka Vācijā ir viņas dzīvesvieta, kas tad ir jāpārbauda
         iesniedzējtiesai.

      29      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 normas ir jāinterpretē, ņemot vērā EKL 42. pantu, kura mērķis ir veicināt
         darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un kurā it īpaši paredzēts, ka migrējošiem darba ņēmējiem nevajadzētu nedz zaudēt tiesības
         uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem, nedz saņemt samazinātas šo pabalstu summas tā fakta dēļ, ka tie ir izmantojuši ar EK līgumu
         piešķirtās tiesības brīvi pārvietoties (skat. 2006. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑205/05 Nemec, Krājums, I‑10745. lpp., 37. un 38. punkts).

      30      Tāpat arī Regulas Nr. 1408/71 pirmajā apsvērumā ir paredzēts, ka šīs regulas noteikumi par valstu tiesību aktu sociālā nodrošinājuma
         jomā koordinēšanu attiecas uz personu brīvu pārvietošanos un tiem būtu jāsekmē viņu dzīves līmeņa paaugstināšana un nodarbinātības
         nosacījumu uzlabošana.

      31      Ņemot šo vērā, ir jāatzīst, ka tādos apstākļos kā pamata prāvā minētie dzīvesvietas dalībvalstij nevar liegt iespēju piešķirt
         ģimenes pabalstus tās teritorijā dzīvojošām personām. Faktiski, ja saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu
         personai, kura kādas dalībvalsts teritorijā veic algotu darbu, ir jāpiemēro šīs dalībvalsts tiesību akti pat tad, ja šīs personas
         dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, tomēr ar šo regulu dzīvesvietas dalībvalstij nevar liegt saskaņā ar tās tiesību aktiem piešķirt
         ģimenes pabalstus šai personai.

      32      Iepriekš minētais spriedums lietā Ten Holder, uz kuru savos rakstveida apsvērumos ir atsaukusies Vācijas valdība, kā arī 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 60/85 Luijten (Recueil, 2365. lpp.), uz kuru ir norādījusi iesniedzējtiesa, neatspēko iepriekš izklāstīto Regulas Nr. 1408/71 interpretāciju. Iepriekš
         minētajā spriedumā lietā Ten Holder runa bija par kompetentās dalībvalsts iestāžu atteikumu piešķirt pabalstu, un šajā kontekstā Tiesa ir atzinusi, ka, nosakot
         darba ņēmējam piemērojamos dalībvalsts tiesību aktus saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71, viņam ir piemērojami tikai šīs dalībvalsts
         tiesību akti (iepriekš minētais spriedums lietā Ten Holder, 23. punkts). Uz šo pašu principu Tiesa ir norādījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Luijten saistībā ar risku vienlaikus piemērot nodarbinātības un dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktus par sociāli apdrošināto personu
         tiesībām saņemt ģimenes pabalstu. Līdz ar to, apskatot šos spriedumus to specifiskajos un no šīs pamata prāvas atšķirīgajos
         kontekstos, tie nevar būt par pamatu, lai dalībvalstij, kura nav kompetentā valsts un kurā tiesības saņemt pabalstu nav atkarīgas
         no nodarbinātības vai apdrošināšanas priekšnosacījumiem, liegtu iespēju piešķirt šādu pabalstu tās teritorijā dzīvojošai personai,
         ja šāda iespēja tieši izriet no tās tiesību aktiem.

      33      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu
         nav pretrunā, ka migrējošs darba ņēmējs, kuram ir piemērojama nodarbinātības dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, saskaņā
         ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem saņem ģimenes pabalstus pēdējā minētajā valstī.

       Par otro un trešo jautājumu
      34      Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro un trešo jautājumu nav jāatbild.

       Par ceturto jautājumu
      35      Iesniedzējtiesa vēl jautā, vai fakts, ka Bosmane katras darba dienas beigās atgriežas ģimenes mītnē Vācijā, ietekmē atbildi
         uz pirmo, otro un trešo jautājumu.

      36      Kā tas būtībā izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu nav pretrunā,
         ka migrējošs darba ņēmējs, kurš atrodas tādā situācijā kā Bosmane, saņem ģimenes pabalstus dzīvesvietas dalībvalstī, ja vien
         viņš izpilda šādu pabalstu piešķiršanas nosacījumus saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem. Ciktāl, un kā tas izriet arī
         no iesniedzējtiesas nolēmuma, Bosmanes tiesībām saņemt ģimenes pabalstus Vācijā ir piemērojams nosacījums, ka ieinteresētajai
         personai ir jādzīvo šīs dalībvalsts teritorijā, kuru, kā viņai šķiet, viņa faktiski izpilda, iesniedzējtiesai ir jānosaka,
         vai tas, ka Bosmane katras darba dienas beigās atgriežas ģimenes mītnē Vācijā, ir atbilstoši, lai izvērtētu, vai viņa Vācijas
         tiesību aktu izpratnē “dzīvo” minētajā valstī.

      37      Tādēļ uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai tas, ka darba ņēmējs, kurš atrodas tādā situācijā
         ka prasītāja pamata prāvā, katras darba dienas beigās atgriežas ģimenes mītnē attiecīgajā dalībvalstī, ir atbilstoši, lai
         izvērtētu, vai šāds darba ņēmējs atbilst nosacījumiem par attiecīgā ģimenes pabalsta piešķiršanu šajā valstī saskaņā ar tās
         tiesību aktiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      38      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām
            personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kura grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra
            Regulu (EK) Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005,
            13. panta 2. punkta a) apakšpunktu nav pretrunā, ka migrējošs darba ņēmējs, kuram ir piemērojama nodarbinātības dalībvalsts
            sociālā nodrošinājuma sistēma, saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem saņem ģimenes pabalstus pēdējā minētajā
            valstī;
      2)      iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai tas, ka darba ņēmējs, kurš atrodas tādā situācijā kā prasītāja pamata prāvā, katras darba
            dienas beigās atgriežas ģimenes mītnē attiecīgajā dalībvalstī, ir atbilstoši, lai izvērtētu, vai šāds darba ņēmējs atbilst
            nosacījumiem par attiecīgā ģimenes pabalsta piešķiršanu šajā valstī saskaņā ar tās tiesību aktiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 8. jūlijā.#Silke Gaumain-Cerri pret Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse un Maria Barth pret Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz.#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Hannover (C-502/01) un Sozialgericht Aachen (C-31/02) - Vācija.#Sociālais nodrošinājums - Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - EK līgums - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - Pabalsti nolūkā segt aprūpes risku - Vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšana aprūpes apdrošināšanas ietvaros par trešo personu, kas palīdz aprūpējamajai personai.#Apvienotās lietas C-502/01 un C-31/02.

text:
      Apvienotās lietas C‑502/01 un C‑31/02
      Silke Gaumain-Cerri
      pret
      Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse
      un
      Maria Barth
      pret
      Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz
      (Sozialgericht Hannover un Sozialgericht Aachen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – EK līgums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Pabalsti nolūkā segt aprūpes risku – Vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšana aprūpes apdrošināšanas ietvaros par trešo personu, kas palīdz aprūpējamajai personai
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Migrējošo darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Kopienu tiesiskais regulējums – Materiālā piemērošanas joma – Saskaņā ar
            valsts sociālā nodrošinājuma sistēmu piešķirti pabalsti aprūpes riska segšanai – Vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšana par
            trešo personu, kas palīdz aprūpējamajai personai – Iekļaušana slimības pabalstā
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      2.        Migrējošo darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Vienlīdzīga attieksme – Valsts aprūpes apdrošināšanas sistēma, ar ko par
            dalībvalsts pilsoni, kas nav kompetentās dalībvalsts pilsonis, ir atteikts izdarīt vecuma apdrošināšanas iemaksas – Sistēma,
            ar ko tiek diskriminēts Eiropas Savienības pilsonis, ko aizliedz Kopienu tiesības
      (EKL 17. pants; Padomes Regula Nr. 1408/71)
      1.        Pabalsts, ar kuru aprūpes apdrošināšanas sniedzēja iestāde veic vecuma apdrošināšanas iemaksas par trešo personu, kura sniedz
         aprūpi aprūpējamās personas dzīvesvietā, ir slimības pabalsts aprūpējamajai personai, un uz to attiecas Regula Nr. 1408/71
         redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Regulu Nr. 118/97.

      (sal. ar 20.–21., 23. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        EKL 17. pants, kā arī Regula Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunota ar Regulu Nr. 118/97, iestājas pret to, ka kompetentā
         iestāde atsaka veikt par dalībvalsts pilsoni, kas veic trešās personas lomu, sniedzot aprūpi apdrošinātajai personai, vecuma
         apdrošināšanas iemaksas, pamatojoties tikai uz to, ka šī trešā persona vai šajā apdrošināšanas sistēmā apdrošinātā persona
         dzīvo dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts.

      Eiropas Savienības pilsoņa statuss dod tiesības tiem dalībvalstu pilsoņiem, kuri atrodas tādā pašā situācijā, sagaidīt tiesību
         vienādu piemērošanu attiecībā uz Līguma piemērošanu, izņemot tieši paredzētus izņēmumus šajā sakarā. Šādā kontekstā, ņemot
         vērā trešās personas, kura palīdz aprūpējamajai personai, darbības mērķi, dzīvesvietas kritērijs, uz kuru balstās atteikums
         sniegt minēto aprūpes apdrošināšanas pabalstu, būtībā ir nevis fakts, kas objektīvi pierāda situāciju atšķirīgumu un kas attaisno
         atšķirīgu attieksmi, bet atšķirīga attieksme attiecībā uz salīdzināmām situācijām, kas ir Kopienu tiesībās aizliegta diskriminācija.

      (sal. ar 34.–36. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 8. jūlijā (*)

      Sociālais nodrošinājums – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – EK līgums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Pabalsti nolūkā segt aprūpes risku – Vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšana aprūpes apdrošināšanas ietvaros par trešo personu, kas palīdz aprūpējamajai personai
      Apvienotās lietas C-502/01un C-31/02
      par lūgumu, ko Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu iesniedza Sozialgericht Hannover (Vācija) (lietā C-502/01) un Socialgericht Aachen (Vācija) (lietā C‑31/02) nolūkā saņemt prāvās, kuras iztiesā šīs tiesas, starp

      Silke Gaumain-Cerri
      un
      Kaufmänniche Krankenkasse – Pflegekasse,

      piedaloties
      Bundesversicherungsanstalt für Angestellte,

      un starp
      Maria Barth
      un
      Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz,

      piedaloties
      PAX Familienfürsorge Krankenversicherung,

      Bundesministerium für Gesundheit und Soziale Sicherung,

      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līgumu un atvasinātās tiesības par Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību,
         un jo īpaši Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem,
         pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada
         2. decembra Regulu Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp., turpmāk tekstā – "Regula Nr. 1408/71").

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen], F. Makena [F. Macken] un N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –      Kaufmänniche Krankenkasse–Pflegekasse vārdā – K. Bethers [K. Böttcher], pārstāvis,

      –      Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.-D. Plessing] un M. Lumma [M. Lumma], pārstāvji (C-31/02),

      –      Grieķijas valdības vārdā – D. Kalogirs [D. Kalogiros] un D. Aleksaki [G. Alexaki], pārstāvji (C-31/02),

      –      Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Mišāra [H. Michard] un H. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

      ņemot vērā tiesneša referenta ziņojumu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2003. gada 2. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2001. gada 12. decembra un 2002. gada 18. janvāra rīkojumiem, kurus Tiesa saņēmusi, attiecīgi, 2001. gada 27. decembrī
         (C-502/01) un 2002. gada 4. februārī (C-31/02), Sozialgericht Hannover [Hanoveres Sociālā tiesa] un Sozialgericht Aachen [Āhenes Sociālā tiesa] saskaņā ar EKL 234. pantu uzdeva prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt EK līgumu un atvasinātās
         tiesības par Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību, un jo īpaši Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71
         par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā,
         redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp., turpmāk
         tekstā – "Regula Nr. 1408/71").

      2        Šie jautājumi ir uzdoti lietās, kuras, attiecīgi, ir ierosinājušas Gomēna-Serī [Gaumain-Cerri] kundze pret Kaufmänniche Krankenkasse-Pflegekasse (turpmāk tekstā – "KKH aprūpes kase") un Bartas [Barth] kundze pret Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz par abu šo iestāžu lēmumiem, ar kuriem tās atteica veikt par viņām vecuma apdrošināšanas iemaksas, uz ko, kā viņas uzskata,
         viņām ir tiesības kā trešām personām, kas uztur aprūpējamu personu, kura saņem Vācijas sociālo apdrošināšanu pret aprūpes
         risku (turpmāk tekstā – "aprūpes apdrošināšana").

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3        Vācijā aprūpes apdrošināšana tika izveidota, sākot ar 1995. gada 1. janvāri, ar Pflegeversicherungsgesetz (likumu par sociālo apdrošināšanu pret aprūpes risku), kas ir iekļauts Sozialgesetzbuch (Sociālā nodrošinājuma kodeksa, turpmāk tekstā – "SGB") XI grāmatā. Tās mērķis ir segt izdevumus, kuri radušies sakarā ar to, ka apdrošinātā persona ir aprūpējama, tas ir, viņai
         pastāvīgi un lielā mērā ir nepieciešama citu cilvēku palīdzība, lai paveiktu ikdienišķas lietas (ķermeņa higiēna, uzturs,
         pārvietošanās, dzīvojamās telpas uzturēšana utt.).

      4        Ikvienai personai, kura ir brīvprātīgi vai obligāti apdrošināta pret slimību, ir jāveic iemaksas par aprūpes apdrošināšanu.

      5        Aprūpes apdrošināšana dod tiesības vispirms saņemt pabalstus, kuru mērķis ir segt izdevumus, kas radušies sakarā ar trešo
         personu sniegto aprūpi dzīvesvietā. Šie pabalsti, kurus saņem par "dzīvesvietā sniegto aprūpi" un kuru lielums ir atkarīgs
         no attiecīgās personas sniegtās aprūpes daudzuma, pēc pabalsta saņēmēja izvēles var tikt samaksāti vai nu par kompetentas
         iestādes sniegto aprūpi vai kā ikmēneša pabalsts, kuru sauc par "aprūpes pabalstu" un kas ļauj pabalsta saņēmējam izvēlēties
         palīdzības veidu, kuru viņš uzskata par vispiemērotāko viņa stāvoklim.

      6        Aprūpes pabalsts dod tiesības arī uz izdevumu atlīdzināšanu par apdrošinātajai personai sniegto aprūpi uzturēšanās centros
         vai aprūpes iestādēs, uz pabalstu par tās trešās personas prombūtni atvaļinājuma laikā, kura parasti rūpējas par apdrošināto
         personu, uz pabalstu un zaudējumu atlīdzību, kuri sedz dažādus izdevumus, kas radušies sakarā ar apdrošinātās personas atrašanos
         aprūpes situācijā, piemēram, speciālu aprīkojumu pirkšanu un uzstādīšanu vai ar dzīvesvietas maiņu saistīto darbu veikšanu.

      7        Visbeidzot, šīs apdrošināšanas ietvaros noteiktos gadījumos tiek veiktas vecuma apdrošināšanas un invaliditātes apdrošināšanas,
         kā arī nelaimes gadījumu apdrošināšanas iemaksas par trešo personu, kura aprūpē apdrošināto personu.

      8        Tieši par šo vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšanu ir radušās abas pamata prāvas.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
      9        Gomēna-Serī kundze, kas ir Vācijas pilsone, un viņas vīrs, kas ir Francijas pilsonis, dzīvo Francijā un uz pusslodzi strādā
         kā pārrobežu darbinieki uzņēmumā, kas dibināts Vācijā. Šādi viņi ir piesaistīti Vācijas aprūpes apdrošināšanai. Viņu dēls,
         kas dzīvo ar viņiem un kas ir invalīds un savu vecāku aprūpē esoša persona, saņem aprūpes apdrošināšanas pabalstu, tai skaitā,
         aprūpes pabalstu. Vecāki ir tie, kuri paši mājās un brīvprātīgi uzņemas trešās personas lomu, kura palīdz aprūpējamajai personai.
         Tomēr KKH aprūpes kase, kas šajā lietā ir iestāde, kura apdrošina aprūpes risku, atsaka atlīdzināt Gomēnas-Serī kundzes un viņas vīra
         vecuma apdrošināšanas iemaksas par palīdzības sniegšanu aprūpējamajai personai, pamatojoties uz to, ka viņi nedzīvo Vācijā.
         No attiecīgajiem SGB pantiem izriet, ka, ņemot vērā, ka šī darbība nav darbs, kā arī dzīvesvietas neesamību valsts teritorijā, viņiem nav ne pienākuma,
         ne tiesību uz likumīgu vecuma apdrošināšanu. Pie tam fakts, ka minētā darbība nav darbs, nedod viņiem tiesības uz darbinieka
         statusu, kas ļautu atsaukties uz Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem.

      10      Savukārt Bartas kundze, kas ir Vācijas pilsone, dzīvo Beļģijā, pie Vācijas robežas, un sniedz palīdzību Vācijā pensionētam
         ierēdnim. Viņa no šī ierēdņa saņem ikmēneša atlīdzību aptuveni 400 eiro apmērā. SGB attiecīgo pantu izpratnē Bartas kundzes sniegtā palīdzība tāpat netiek uzskatīta par darbu. Bartas kundze papildus neveic
         nekādu profesionālu darbu. Aprūpējamā persona, kurai viņa palīdz, savus aprūpes pabalstus saņem no divām iestādēm –Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen, kura ir sociālās pamatapdrošināšanas iestāde pensionētiem ierēdņiem, un PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (turpmāk tekstā – "PAX"), kura ir papildu apdrošināšanas iestāde, [kurā apdrošināšanu noslēdz] uz individuāla līguma pamata, kura noslēgšana ir
         obligāta un kura likumā noteiktie noteikumi ir analoģiski tiem, kas piemērojami sociālajai pamatapdrošināšanai. Pamatojoties
         uz tādiem pašiem iemesliem, kuri piemēroti attiecībā uz Gomēnu-Serī kundzi, par to, ka viņas dzīvesvieta ir ārpus Vācijas,
         Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz  ir pārtraucis iemaksu izmaksāšanu, kas Bartas kundzei dotu tiesības uz pensiju, kas ir maksājums, kuru līdz tam veica PAX un Landesamt.

      11      Gomēna-Serī un Bartas kundzes ir attiecīgi vērsušās Sozialgericht Hannover un Sozialgericht Aachen saistībā ar viņām nelabvēlīgajiem lēmumiem un prasa, lai tiktu izdarītas vecuma apdrošināšanas iemaksas aprūpes apdrošināšanas
         ietvaros sakarā ar viņu sniegto palīdzību aprūpējamai personai.

      12      Šajā sakarā Sozialgericht Hannover ir nolēmis apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)       Vai jēdzieni "slimības pabalsts" un "vecuma pabalsts" Regulas Nr. 1408/71 1. panta izpratnē ietver pabalstus, kas vienai iestādei
         jāsamaksā otrai, ja apdrošinātais no tā saņem tikai abstraktu un netiešu labumu (aprūpes kases veiktā pensijas apdrošināšanas
         iemaksu izdarīšana par personu, kura brīvprātīgi sniedz aprūpi), un pozitīvas atbildes gadījumā, pastāvot kādiem nosacījumiem?

      2)       Vai nediskriminācijas princips, kā tas izriet no primārajām un atvasinātajām tiesībām, prasa, ka [1) jautājumā] minētie pabalsti
         jāmaksā neatkarīgi no tā, vai darbība, no kuras tie izriet, ir veikta Vācijā vai citā Eiropas Savienības dalībvalstī un neatkarīgi
         no apdrošinātā vai šo pabalstu tiešā labuma guvēja dzīvesvietas?”

      13      Arī Sozialgericht Aachen no savas puses nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)       Vai Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] noteikumi ir piemērojami Vācijas apdrošināšanas pret aprūpes risku sistēmai arī tad, kad
         aprūpes riska segšanas pamatā, tai skaitā daļēji, saskaņā ar kopā piemērojamiem Sozialgesetzbuch (Vācijas Sociālā nodrošinājuma kodekss) – soziale Pflegeversicherung (sociālā apdrošināšana pret aprūpes risku) 23. un 110. pantu ir individuāls līgums, kas noslēgts par aprūpes riska apdrošināšanu?

      2)       Vai vecuma apdrošināšanas tiesiskajā režīmā veiktās iemaksas, kuras apdrošināšanas iestādēm saskaņā ar kopā piemērojamiem
         SGBXI 44. pantu, kā arī Sozialgesetzbuch–Gesetzliche Rentenversicherung (vecuma apdrošināšanas tiesiskais režīms) – (SGB VI) 3. panta pirmā teikuma 1.a punktu un 166. panta 2. punktu ir jāmaksā par personām, kas neprofesionālā kārtā sniedz aprūpi
         aprūpējamām personām, ir "slimības pabalsts" Regulas [..] Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē? Apstiprinošas
         atbildes gadījumā, vai šādas iemaksas var tikt maksāts arī par personām, kuras palīdz aprūpējamām personām valstī, kurā atrodas
         kompetentā sociālā apdrošināšanas iestāde, bet kuras dzīvo citā dalībvalstī?

      3)       Vai personas, kuras aprūpē aprūpējamās personas SGB XI 19. panta izpratnē, ir "darbinieki" EKL 39. panta izpratnē? Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai tā rezultātā ir aizliegts
         atteikt viņām "vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšanas" piešķiršanu, pamatojoties uz to, ka viņu dzīvesvieta vai pastāvīgā
         dzīvesvieta nav kompetentajā valstī?”

       Prejudiciālie jautājumi
       Par pieņemamību
      14      Vācijas valdība norāda, ka Sozialgericht Aachen uzdotie jautājumi nav izskatāmi. Atbilstoši šīs valdības teiktajam, Bartas kundzei saskaņā ar valsts tiesību aktiem jau ir
         tiesības uz to, ka tiek izdarītas ar likumu noteikta vecuma apdrošināšanas iemaksas sakarā ar to, ka palīdzība ir sniegta
         Vācijā. Bartas kundzes dzīvesvietai nav nozīmes, un viņas sūdzība būtu jāpieņem.

      15      Kā Tiesa to ir vairākkārt atzīmējusi, EKL 234. pantā noteiktā tiesvedība ir sadarbība starp pašu Tiesu un valsts tiesām, kas
         tai iepriekš minētajām tiesām atļauj sniegt Kopienas tiesību interpretāciju, kas tām ir nepieciešama to strīdu atrisināšanai,
         kurus tām ir pienākums izskatīt. Taču Tiesas kompetencē šīs tiesvedības ietvaros nav interpretēt dalībvalsts iekšējās tiesības,
         un, izņemot ārkārtas gadījumu, valsts tiesnesim, kuram vienīgajam ir tieša informācija par tādiem lietas faktiem kā pušu iesniegtajiem
         argumentiem un kuram būs jāuzņemas atbildība par tiesas lēmumu iestāties lietā, ir pienākums, pilnīgi pārzinot lietu, izvērtēt
         pie viņa nonākušajā prāvā radušos tiesību jautājumu atbilstību un prejudiciāla lēmuma nepieciešamību, lai taisītu spriedumu
         (skat., jo īpaši, 1980. gada 14. februāra spriedumu lietā 53/79 Damiani, Recueil 1980, 273. lpp., 5. punkts). No šīs lietas neizriet, ka Sozialgericht Aachen uzdotie jautājumi būtu pieskaitāmi ārkārtas gadījumam, kas attaisnotu to neizskatīšanu.

       Par būtību
      16      Pēc būtības abu iesniedzējtiesu uzdotie jautājumi skar divus galvenos jautājumus.

      17      Pirmkārt, šīs tiesas jautā, vai tāda veida pabalsts, kur aprūpes riska apdrošinātāja uzņemas veikt vecuma apdrošināšanas sociālās
         iemaksas par trešo personu, kura sniedz aprūpi aprūpējamās personas dzīvesvietā, pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata lietās,
         ir slimības pabalsts vai vecuma pabalsts Regulas Nr. 1408/71 izpratnē. Sozialgericht Aachen  jo īpaši jautā, vai fakts, ka augstāk minēto pabalstu sniedz privāttiesiska rakstura iestāde, kā tas ir PAX gadījumā attiecībā uz Bartas kundzes aprūpēto personu, ietekmē atbildi (Sozialgericht Hannover un Sozialgericht Aachen  pirmie jautājumi un pēdējās minētās iestādes otrā jautājuma pirmā daļa).

      18      Otrkārt, iesniedzējtiesas jautā, vai EK līgums, jo īpaši EKL 39. pants, Regula Nr. 1408/71 vai citas atvasināto tiesību normas
         iestājas pret to, ka augstāk minētais pabalsts tiek atteikts, pamatojoties uz faktu, ka aprūpējamā persona vai trešā persona,
         kas viņai sniedz aprūpi, pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata lietās, dzīvo ārpus kompetentās valsts, tas ir, tās valsts,
         kur iestāde atrodas un kurā aprūpējamā persona ir apdrošināta pret aprūpes risku (Sozialgericht Hannover otrais jautājums, Sozialgericht Aachen otrā un trešā jautājuma otrā daļa).

       Par Regulas Nr. 1408/71 piemērošanu attiecībā uz vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšanu par trešo personu, kura sniedz palīdzību
         aprūpējamajai personai apstākļos, kādi ir pamata lietās

      19      1998. gada 5. marta spriedumā lietā Molenaar (C-160/96, Recueil 1998, I‑843. lpp.), kas pieņemts, atbildot uz prejudiciālu jautājumu, kas uzdots prāvā par atteikumu izmaksāt aprūpes pabalstu
         personām, kuras obligātā kārtā ir piesaistītas aprūpes apdrošināšanai, pamatojoties uz to, ka viņas nedzīvo Vācijā, Tiesa
         norādīja:

      “22.  [..] no lietas materiāliem izriet, ka aprūpes apdrošināšanas pabalstu mērķis ir paplašināt aprūpējamo personu autonomiju,
         tai skaitā, finansiālajā ziņā. Jo īpaši izveidotā sistēma cenšas veicināt profilaksi un rehabilitāciju aprūpējamām personām
         un dot priekšroku aprūpei dzīvesvietā, nevis aprūpes iestādēs.

      23.       Aprūpes apdrošināšana dod tiesības uz atsevišķu sakarā ar apdrošinātā aprūpes stāvokļa radušos tādu izdevumu pilnīgu vai daļēju
         atlīdzināšanu, kā, piemēram, mājās, specializētos centros vai iestādēs sniegto aprūpi, apdrošinātajam nepieciešamā aprīkojuma
         pirkšanu, darbu veikšanu viņa dzīvesvietā, kā arī uz ikmēneša finansiālas palīdzības saņemšanu, kas ļautu apdrošinātajam izvēlēties
         palīdzības veidu pēc savas izvēles un, piemēram, samaksāt tādā vai citādā veidā trešajām personām, kuras viņam palīdz. Bez
         tam aprūpes apdrošināšanas sistēma apdrošina atsevišķām šīm trešajām personām izdevumu segšanu pret nelaimes gadījuma, vecuma
         un invaliditātes riskiem.

      24.       Šī veida pabalstu galvenais mērķis ir papildināt veselības apdrošināšanas pabalstus, kurā tie ir papildus piesaistīti organizatoriskajā
         līmenī, lai uzlabotu veselības stāvokli un aprūpējamo personu dzīvi.

      25.       Šādos apstākļos un pat, ja šiem pabalstiem ir pašiem savas pazīmes, šādi pabalsti ir jāuzskata par "slimības pabalstiem" Regulas
         Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.”

      20      No šī lēmuma izriet, ka pabalsti ar mērķi nodrošināt trešās personas, kuras palīdz aprūpējamajai personai, vecuma riska izdevumu
         segšanu, kā, piemēram, ar aprūpes apdrošināšanu noteiktie pabalsti ir arī "slimības pabalsti" par labu aprūpējamajai personai
         Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Neviens īpašs apstāklis šajā tiesvedībā nenorāda uz nepieciešamību
         pārskatīt šo vērtējumu.

      21      Jo īpaši apstāklis, ka trešā persona, kura palīdz aprūpējamajai personai, personiski saņem šādu pabalstu, kā to uzsver PAX, neko nemaina attiecībā uz faktu, ka persona, kuras aprūpes stāvoklis attaisno aprūpes pabalstu saņemšanu kopumā, saņem šo
         pabalstu tādas sistēmas ietvaros, kuras mērķis ir palīdzēt saņemt aprūpi, kas nepieciešama atbilstoši viņas stāvoklim, pēc
         iespējas labvēlīgākos apstākļos. Tādējādi augstāk minētais pabalsts šajā sakarā norāda uz veselības apdrošināšanas nozari.
         Tāds pats konstatējums papildus izriet attiecībā uz aprūpes pabalstu kā tādu, kad tas tiek pilnībā vai daļēji izlietots, lai
         samaksātu trešajai personai, kura palīdz aprūpējamajai personai, kā tas ir Bartas kundzes gadījumā.

      22      Tāpat gadījumā, kad aprūpes apdrošināšanu dažreiz sniedz privāts apdrošinātājs uz individuāla līguma pamata, nevar izvairīties
         no tā, ka attiecībā uz to no brīža, kad šāda līguma noslēgšana tieši izriet no attiecīgās sociālās nodrošinājuma likumdošanas
         piemērošanas, tiek piemērota Regula Nr. 1408/71. Šajā sakarā pretēji tam, ko izteica Grieķijas valdība savos Tiesai iesniegtajos
         paskaidrojumos, minētais pienākums neizriet no tādiem līguma noteikumiem, kādi noteikti Regulas Nr. 1408/71 1. panta j) punkta
         otrajā daļā, attiecībā uz kuriem augstāk minētā regula principā netiek piemērota.

      23      Tādējādi atbilde uz iesniedzējtiesu pirmās daļas jautājumiem, kā tie ir apkopoti šī sprieduma 17. punktā, ir tāda, ka pabalsts,
         ar kuru aprūpes apdrošināšanas sniedzēja iestāde veic vecuma apdrošināšanas iemaksas par trešo personu, kura sniedz aprūpi
         aprūpējamās personas dzīvesvietā, pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata lietās, ir slimības pabalsts aprūpējamajai personai,
         un uz to attiecas Regula Nr. 1408/71.

       Par iespēju atteikt veikt vecuma apdrošināšanas iemaksas par trešo personu, kura palīdz aprūpējamajai personai, pamatojoties
         uz to, ka viena vai otra persona dzīvo citā dalībvalstī nekā kompetentā valsts

      24      Attiecībā uz Gomēnas-Serī kundzes gadījumu vispirms ir nepieciešams izvērtēt, vai vecuma apdrošināšanas iemaksu izdarīšana
         par trešo personu, kura palīdz aprūpējamajai personai, jāveic saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā dzīvo aprūpējamā
         persona, vai saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem, kuras šādā gadījumā ir divas dažādas valstis.

      25      Šajā sakarā augstāk minētajā spriedumā Molenaar Tiesai tika lūgts izvērtēt, vai dažādie aprūpes apdrošināšanas pabalsti ir slimības pabalsti "natūrā" vai slimības pabalsti
         "skaidrā naudā". Būtībā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 19. un 20. panta noteikumiem, kas darbinieku vai pašnodarbināto un
         viņu ģimeņu slimības un maternitātes apdrošināšanas sakarā attiecas uz gadījumiem, kad attiecīgās personas dzīvo citā dalībvalstī,
         nevis atbildīgajā dalībvalstī, jo īpaši, kā tas ir pārrobežu darbinieku gadījumā, fakts, ka pabalsti ir pabalsti "natūrā"
         vai "skaidras naudas" pabalsti, var mainīt piemērojamo likumdošanu.

      26      Augstāk minētajā spriedumā Molenaar Tiesa nosprieda:

      “31.  1966. gada 30. jūnija spriedumā Vaassen-Göbbels (61/65, Recueil 1966, 377. lpp., it īpaši 400. lpp.) Tiesa attiecībā uz Padomes 1958. gada 25. septembra Regulu Nr. 3 par viesstrādnieku sociālo
         nodrošinājumu (OV 1958, 30, 561. lpp.), kas bija spēkā pirms Regulas Nr. 1408/71 un kurā izmantoti tie paši jēdzieni, jau
         norādīja, ka termins "pabalsti natūrā" neizslēdz pabalstus, kuri ir debitoriestādes veiktie maksājumi, tai skaitā, izdevumu
         segšanas vai atlīdzināšanas veidā, un ka termins "skaidras naudas pabalsti" pēc būtības aptver pabalstus, kuru mērķis ir kompensēt
         slima darbinieka algas zudumu.

      32.       Kā tas tika norādīts jau augstāk [..], aprūpes apdrošināšanas pabalsti, no vienas puses, sastāv no sakarā ar personas aprūpes
         stāvokli radušos izdevumu, jo īpaši, viņa stāvoklim nepieciešamo medicīniska rakstura izdevumu, segšanas vai atlīdzināšanas.
         Šādi pabalsti, kuru mērķis ir segt apdrošinātās personas saņemto aprūpi kā viņa dzīvesvietā, tā arī speciālā iestādē, aprīkojuma
         iegādi un darbu veikšanu, ir nepārprotami iekļauti jēdzienā "pabalsti natūrā", kas noteikts Regulas Nr. 1408/71 19. [panta]
         1. punkta a) apakšpunktā.

      33.       Taču, ja aprūpes apdrošināšanas mērķis ir segt arī atsevišķus sakarā ar aprūpes stāvokli radušos izdevumus, it īpaši tos,
         kas radušies sakarā ar trešās personas sniegto palīdzību, nevis kompensēt pabalsta saņēmēja darba samaksas zudumu, tā tomēr
         satur pazīmes, kas to nošķir no slimības apdrošināšanas pabalstiem natūrā.

      34.       Pirmkārt, pabalsta izmaksa ir periodiska un nav atkarīga no iepriekš veiktajiem atsevišķiem izdevumiem, kā, piemēram, no aprūpes
         izdevumiem, ne arī no a fortiori veikto izdevumu attaisnojošo dokumentu uzrādīšanas. Otrkārt, pabalsta summa ir noteikta un pastāv neatkarīgi no pabalsta
         saņēmēja reāli veiktajiem izdevumiem, lai apmierinātu viņa ikdienas dzīves vajadzības. Treškārt, pabalsta saņēmējam ir atstāta
         liela brīvība viņam tādā veidā piešķirtās naudas tērēšanā. Jo īpaši, kā to norādīja pati Vācijas valdība, aprūpes pabalstu
         tā saņēmējs var izmantot, lai pateiktos kādam no savas ģimenes locekļiem vai apkārtējiem, kuri viņam brīvprātīgi palīdz.

      35.       Tādējādi aprūpes pabalsts pastāv finansiālas palīdzības veidā, kas ļauj vispārīgi uzlabot aprūpējamo personu dzīves līmeni,
         kompensējot papildu izmaksas, kas radušās sakarā ar stāvokli, kurā viņas atrodas.

      36.       Tāpēc būtu uzskatāms, ka tāds pabalsts kā aprūpes pabalsts ir viens no veselības apdrošināšanas "skaidras naudas" pabalstiem,
         kuri noteikti Regulas Nr. 1408/71 19. [panta] 1. punkta b) apakšpunktā.”

      27      Vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšana par trešo personu, kurai aprūpējamā persona maksā par sniegto palīdzību mājās, pati
         par sevi ir uzskatāma par slimības apdrošināšanas skaidras naudas pabalstu sakarā ar tās piesaisti aprūpes pabalstam kā tādam
         tādējādi, ka tā tieši papildina vienu no iespējamiem tās izmantošanas veidiem, proti, pieeju trešās personas palīdzībai dzīvesvietā,
         kas ir daudz izdevīgāks.

      28      No Regulas Nr. 1408/71 19. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 2. punkta izriet, ka darbinieka ģimenes locekļiem, kas dzīvo
         dalībvalstī, kura nav kompetentā dalībvalsts, ir jāpiešķir citas dalībvalsts kompetentās iestādes sniegtos slimības apdrošināšanas
         skaidras naudas pabalstus šajā dzīvesvietas dalībvalstī saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, ja vien viņiem nav tiesību
         uz tiem pašiem pabalstiem saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņi dzīvo. Tādējādi vecuma apdrošināšanas iemaksu veikšana
         par trešo personu, kura sniedz palīdzību aprūpējamajai personai un kura dzīvo Francijā, un kura ir tāda darbinieka ģimenes
         loceklis, kas piesaistīts Vācijas aprūpes apdrošināšanai, ir jānodrošina Vācijas kompetentai iestādei saskaņā ar Vācijas aprūpes
         apdrošināšanas likumdošanu, pieņemot, ka šī aprūpētā persona dzīvo Vācijā, izņemot gadījumu, ja viņai ir tiesības uz līdzvērtīgu
         pabalstu saskaņā ar Francijas tiesību aktiem.

      29      No lietas materiāliem neizriet, ka pirmajā pamata lietā KKH aprūpes kase būtu apgalvojusi, ka Francijas tiesību akti paredz veikt vecuma apdrošināšanas iemaksas par Gomēnu-Serī kundzi
         sakarā ar viņas sniegto palīdzību savam aprūpējamajam dēlam. Tādējādi, nepastāvot šādai iespējai, kompetentās valsts, šajā
         gadījumā – Vācijas, tiesību akti ir tie, kuri ir jāpiemēro šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajos apstākļos.

      30      Bartas kundzes aprūpējamās personas gadījumā netiek apstrīdēts, ka atbildīgās valsts, šajā gadījumā – Vācijas, kur dzīvo šī aprūpējamā persona, tiesību akti ir tie, kas ir piemērojami.

      31      Tādējādi gadījumā, kurā ir piemērojami kompetentās valsts tiesību akti, atliek izvērtēt, vai kompetentā iestāde var atteikt
         piešķirt īpašu aprūpes apdrošināšanas pabalstu, proti, veikt par trešo personu, kas sniedz palīdzību aprūpējamajai personai,
         vecuma apdrošināšanas iemaksas, pamatojoties uz to, ka šī trešā persona nedzīvo kompetentajā dalībvalstī.

      32      Kā to norādīja atsevišķas lietā iestājušās puses, kuras iesniedza paskaidrojumus Tiesā, tādos gadījumos kā pamata lietās nav
         nepieciešams lemt par to, vai attiecīgajām trešajām personām ir vai nav darbinieka statuss EKL 39. panta vai Regulas Nr. 1408/71
         izpratnē.

      33      Faktiski netiek apstrīdēts, ka pamata lietās šīm trešajām personām ir Savienības pilsonība, kura viņām piešķirta saskaņā ar
         EKL 17. pantu.

      34      Savienības pilsoņa statuss dod tiesības tiem dalībvalstu pilsoņiem, kuri atrodas tādā pašā situācijā, sagaidīt tiesību vienādu
         piemērošanu attiecībā uz Līguma piemērošanu, izņemot tieši paredzētus izņēmumus šajā sakarā (tostarp skat. 2002. gada 11. jūlija
         spriedumu lietā C-224/98 D'Hoop, Recueil 2002, I‑6191. lpp., 28. punkts).

      35      Taču tādos gadījumos, kas ir pamata lietu priekšmets, atteikuma veikt vecuma apdrošināšanas iemaksas par trešo personu, kas
         sniedz palīdzību aprūpējamajai personai, pamatojoties tikai uz to, ka viņa nedzīvo kompetentajā valstī, kuras tiesību akti
         ir piemērojami, rezultāts ir tāds, ka tiesības tiks piemērotas atšķirīgi attiecībā uz tādā pašā situācijā esošajām personām,
         proti, tām, kuras aprūpes apdrošināšanas saņēmējam saskaņā ar šiem pašiem tiesību aktiem sniedz aprūpi, kas nav darbs atbildīgās
         valsts tiesību aktu izpratnē. Šādā kontekstā, ņemot vērā trešās personas, kura palīdz aprūpējamajai personai, darbības mērķi,
         šo trešo personu dzīvesvietas kritērijs būtībā parādās nevis kā fakts, kas objektīvi rada atšķirīgas situācijas un kas attaisno
         atšķirīgu attieksmi, bet kā atšķirīga attieksme attiecībā uz salīdzināmām situācijām, kas ir Kopienu tiesībās aizliegta diskriminācija.

      36      Tādējādi atbilde uz iesniedzējtiesu otrās daļas jautājumiem, kā tie apkopoti šī sprieduma 18. punktā, ir tāda, ka attiecībā
         uz tādiem pabalstiem kā Vācijas aprūpes apdrošināšanas pabalstiem, kuri tiek piešķirti apstākļos, kādi pastāv pamata lietās,
         apdrošinātajam, kas dzīvo kompetentajā valstī, vai personai, kura dzīvo citā dalībvalstī un kas ir piesaistīta šai apdrošināšanai
         kā darbinieka ģimenes loceklis, EK līgums, jo īpaši tā 17. pants, kā arī Regula Nr. 1408/71 nepieļauj, ka kompetentā iestāde
         atsaka veikt par dalībvalsts pilsoni, kas veic trešās personas lomu, sniedzot aprūpi šo pabalstu saņēmējam, vecuma apdrošināšanas
         iemaksas, pamatojoties uz to, ka šī trešā persona vai augstāk minētais pabalstu saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, nevis atbildīgajā
         valstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas un Grieķijas valdībām, kā arī Komisijai, kas Tiesai iesniegušas savus apsvērumus,
         nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
         un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA (otrā palāta),
      atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2001. gada 12. decembra un 2002. gada 18. janvāra rīkojumiem iesniedza Sozialgericht Hannover un Sozialgericht Aachen, nospriež:

      1)      Pabalsts, ar kuru aprūpes apdrošināšanas sniedzēja iestāde veic vecuma apdrošināšanas iemaksas par trešo personu, kura sniedz
            aprūpi aprūpējamās personas dzīvesvietā, pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata lietās, ir slimības pabalsts aprūpējamajai personai,
            un uz to attiecas Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem,
            pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kura grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada
            2. decembra Regulu Nr. 118/97.
      2)      Attiecībā uz tādiem pabalstiem kā Vācijas aprūpes apdrošināšanas pabalsti, kuri tiek piešķirti apstākļos, kādi pastāv pamata
            lietās, apdrošinātajam, kas dzīvo atbildīgajā valstī, vai personai, kura dzīvo citā dalībvalstī un kas ir piesaistīta šai
            apdrošināšanai kā darbinieka ģimenes loceklis, EK līgums, jo īpaši tā 17. pants, kā arī Regula Nr. 1408/71 redakcijā, kas
            grozīta un atjaunota ar Regulu Nr. 118/97, iestājas pret to, ka kompetentā iestāde atsaka veikt par dalībvalsts pilsoni, kas
            veic trešās personas lomu, sniedzot aprūpi šo pabalstu saņēmējam, vecuma apdrošināšanas iemaksas, pamatojoties uz to, ka šī
            trešā persona vai augstāk minētais pabalstu saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, nevis kompetentajā valstī.

               Timmermanss

                Puisošē

                Šintgens

               Makena

                Kolnerika

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 8. jūlijā.

               Sekretārs

                      Otrās palātas priekšsēdētājs

               R. Grass

                      K. V. A. Timmermanss

         * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2016. gada 5. jūlijs.#Kriminālprocess pret Atanas Ognyanov.#Sofiyski gradski sad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 267. pants – Tiesas Reglamenta 94. pants – Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturs – Valsts norma, kas paredz, ka valsts tiesa sevi atstata no lietas izskatīšanas tādēļ, ka ir paudusi provizorisku viedokli lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, konstatējot faktiskos un tiesiskos apstākļus – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 47. panta otrā daļa un 48. panta 1. punkts.#Lieta C-614/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2016. gada 5. jūlijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 267. pants — Tiesas Reglamenta 94. pants — Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturs — Valsts norma, kas paredz, ka valsts tiesa sevi atstata no lietas izskatīšanas tādēļ, ka ir paudusi provizorisku viedokli lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, konstatējot faktiskos un tiesiskos apstākļus — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 47. panta otrā daļa un 48. panta 1. punkts”
      Lieta C‑614/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 15. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 31. decembrī, kriminālprocesā pret

            Atanas Ognyanov,

      piedaloties

            Sofyiska gradska prokuratura .

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičs [M. Ilešič], Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], K. Toadere [C. Toader] un F. Biltšens [F. Biltgen], tiesneši Ž. K. Bonišo [J. C. Bonichot], M. Safjans [M. Safjan], M. Bergere [M. Berger] (referente), E. Jarašūns [E. Jarašiūnas], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], K. Vajda [C. Vajda] un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 12. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman, C. Schillemans un M. Gijzen, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Bogensberger, R. Troosters un V. Soloveytchik, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 23. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 267. panta un Tiesas Reglamenta 94. panta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta otrās daļas un 48. panta 1. punkta interpretāciju.

               2

               Šīs lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību par Dānijas tiesas sprieduma krimināllietā, kas pasludināts pret Atanas Ognyanov, atzīšanu un brīvības atņemšanas soda izpildi Bulgārijā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Atbilstoši Reglamenta 94. pantam “Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturs”:
               “Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu papildus Tiesai uzdoto prejudiciālo jautājumu formulējumam ietver:

                        a)

                        strīda priekšmeta, kā arī faktu, kuriem ir nozīme un kurus ir konstatējusi iesniedzējtiesa, kopsavilkumu vai vismaz to faktu izklāstu, uz kuriem balstīti jautājumi;

                        b)

                        to valsts tiesību normu saturu, kas varētu būt piemērojamas attiecīgajā lietā, un attiecīgā gadījumā atbilstošo valsts judikatūru;

                        c)

                        to iemeslu izklāstu, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību, kā arī saikni, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.”

         Bulgārijas tiesības

               4

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka atbilstoši Nakazatelno‑protsesualen kodeks (Kriminālprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “NPK”) 29. pantam iztiesāšanas sastāvā nevar būt tiesnesis, kurš tostarp var tikt uzskatīts par neobjektīvu. Atbilstoši Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa, Bulgārija) judikatūrai tas, ka tiesnesis ir paudis provizorisku viedokli par lietas būtību pirms galīgā lēmuma pieņemšanas, ir īpašs neobjektivitātes gadījums.

               5

               Neobjektivitātes gadījumā iztiesāšanas sastāvam ir sevi jāatstata no lietas izskatīšanas, kas nozīmē, pirmkārt, ka tas izbeidz izskatīt šo lietu, otrkārt, ka šī lieta tiek nodota citiem attiecīgās tiesas tiesnešiem, un, treškārt, ka jauns norīkots iztiesāšanas sastāvs no jauna uzsāk attiecīgās lietas izskatīšanu.

               6

               Ja tiesnesis sevi neatstata no lietas izskatīšanas, turpina to izskatīt un pieņemt galīgo nolēmumu, šis nolēmums būs ar trūkumiem, jo tas būs ticis pieņemts, pieļaujot “būtisku procesuālo pārkāpumu”. Augstākas instances tiesa atcels minēto spriedumu, un lieta tiks nodota citam iztiesāšanas sastāvam jaunai izskatīšanai.

               7

               Iesniedzējtiesa precizē, ka Bulgārijas judikatūrā “neobjektivitātes” kritērijs tiek interpretēts īpaši strikti. Šajā ziņā tā it īpaši norāda, ka šī kritērija pārbaude tiek veikta pēc savas ierosmes un ka pat visnenozīmīgākā norāde par attiecīgās lietas faktiskajiem apstākļiem vai to juridisko kvalifikāciju automātiski rada pamatu tiesnesim sevi atstatīt no lietas izskatīšanas.

               8

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet arī, ka, ja tiesnesis pauž provizorisku viedokli, viņam ne tikai ir sevi jāatstata no lietas izskatīšanas un viņa galīgais nolēmums ir jāatceļ, bet pret viņu arī tiek ierosināta disciplinārlieta par disciplinārpārkāpumu. Proti, atbilstoši Kodeks za etichno povedenie (Ētikas kodekss) 2.3. un 7.4. punktam tiesnesim ir aizliegts publiski izteikties par viņa izskatīšanā esošas lietas iznākumu vai attiecīgi paust provizorisku viedokli. Turklāt šā ētikas kodeksa 7.3. punktā ir paredzēts, ka tiesnesis drīkst paust viedokli par juridisko principu jautājumiem, tomēr atturoties atsaukties uz konkrētiem faktiskajiem apstākļiem un to juridisko kvalifikāciju.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               Ar 2012. gada 28. novembra spriedumu Retten i Glostrup (Glostrupas tiesa, Dānija) Bulgārijas valstspiederīgajam A. Ognyanov piesprieda ieslodzījuma sodu uz piecpadsmit gadiem par slepkavību un zādzību atbildību pastiprinošos apstākļos. Izcietis daļu no viņam noteiktā brīvības atņemšanas soda Dānijā, 2013. gada 1. oktobrīA. Ognyanov tika nodots Bulgārijas iestādēm, lai izciestu viņam piespriestā soda atlikušo daļu.

               10

               Ar 2014. gada 25. novembra lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts lietā C‑554/14, Ognyanov un kas atkārtots un papildināts vēlāk ar diviem citiem 2014. gada 15. decembra lūgumiem, Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) Tiesai uzdeva dažādus jautājumus par Padomes 2008. gada 27. novembra Pamatlēmuma 2008/909/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas veikti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.), interpretāciju.

               11

               Pēc šo prejudiciālo jautājumu iesniegšanas lietā C‑554/14, Ognyanov, Sofiyska gradska prokuratura (Sofijas pilsētas prokuratūra, Bulgārija), kas ir pamatlietas puse, pieprasīja tostarp, lai Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) iztiesāšanas sastāvs, kurš izskata šo lietu, sevi atstata no lietas izskatīšanas, to pamatojot tādējādi, ka, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 2.–4. punktā izklāstot minētās lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, šī tiesa ir paudusi savu provizorisko viedokli par faktu un tiesību jautājumiem pirms lietas apspriešanas.

               12

               Iesniedzējtiesa pauž šaubas par to, vai Savienības tiesību kontekstā ir pieļaujama tāda valsts tiesību norma, par kādu ir runa pamatlietā, kas liek Bulgārijas tiesas iztiesāšanas sastāvam sevi atstatīt no lietas izskatīšanas, ja tas Tiesai adresētā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir paudis provizorisku viedokli, jo ir izklāstījis pamatlietas faktiskos un juridiskos apstākļus.

               13

               Šādos apstākļos Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Savienības tiesības (LESD 267. panta otrā daļa, aplūkojot to kopsakarā ar Tiesas Reglamenta 94. pantu, [..] Hartas 47. un 48. pantu un citām piemērojamām normām) tiek pārkāptas, ja tiesa, kas ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pēc prejudiciālā nolēmuma pieņemšanas turpina izskatīt lietu un pieņem lēmumu par lietas būtību, sevi neatstatot no lietas izskatīšanas? Sevis atstatīšanas no lietas izskatīšanas pamats ir lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tiesas paustais provizoriskais viedoklis par lietas būtību (proti, konkrētus faktus uzskatot par pierādītiem un konkrētu tiesību normu par piemērojamu šiem faktiem).
                        Prejudiciālais jautājums tiek uzdots, balstoties uz pieņēmumu, ka, konstatējot faktus un piemērojamos tiesību aktus lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas nolūkos, ir tikuši ievēroti visi procesuālie noteikumi par pušu tiesību iesniegt pierādījumus un apsvērumus aizsardzību.

                        2)

                        Ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu tiek sniegta atbilde, ka tiesvedības turpināšana ir likumīga, vai Savienības tiesības tiek pārkāptas, ja:

                                 a)

                                 tiesa visu lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu konstatēto bez izmaiņām izklāsta savā galīgajā nolēmumā, attiecībā uz šiem faktiskajiem un juridiskajiem konstatējumiem atsakoties vākt jaunus pierādījumus un uzklausīt puses? Faktiski tiesa vāc jaunus pierādījumus un uzklausa puses tikai tādos jautājumos, kas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu netika uzskatīti par noskaidrotiem;

                                 b)

                                 iesniedzējtiesa turpina vākt jaunus pierādījumus un uzklausa puses visos būtiskajos jautājumos, tostarp jautājumos, par kuriem tā savu viedokli lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jau ir paudusi, un galīgajā nolēmumā tā atkārto savu pēdējo viedokli, balstoties uz visiem savāktajiem pierādījumiem un pēc visu pušu argumentu izskatīšanas gan pirms lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, gan pēc prejudiciālā nolēmuma saņemšanas?

                        3)

                        Ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu tiek sniegta atbilde, ka tiesvedības turpināšana atbilst Savienības tiesībām, vai Savienības tiesībām atbilst tas, ka tiesa nolemj nevis turpināt tiesvedību pamatlietā, bet gan sevi atskatīt no lietas izskatīšanas, jo, turpinot tiesvedību, tiktu pārkāptas valsts tiesības, kurās tiek nodrošināta augstāka pušu un tiesas spriešanas interešu aizsardzības pakāpe, ja atteikšanās izskatīt lietu pamats ir tas, ka:

                                 a)

                                 iesniedzējtiesa saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pirms sava galīgā nolēmuma pieņemšanas ir paudusi provizorisku viedokli par lietu, kas gan ir pieļaujams saskaņā ar Savienības, taču ne ar valsts tiesībām;

                                 b)

                                 tiesai savs galīgs viedoklis būtu jāformulē divos nolēmumos, nevis vienā (ja pieņem, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atspoguļo galīgu, nevis provizorisku viedokli), kas gan ir pieļaujams saskaņā ar Savienības, taču ne ar valsts tiesībām?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               14

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 267. pants un Reglamenta 94. pants, skatot tos kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda valsts tiesību norma, kas tiek interpretēta tā, ka ar to iesniedzējtiesai ir uzlikts pienākums atstatīt sevi no izskatīšanā esošas lietas izskatīšanas, pamatojoties uz to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tā ir izklāstījusi šīs lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus.

               15

               Vispirms ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā paredzētās prejudiciālā nolēmuma tiesvedības, kas ir Savienības tiesu sistēmas stūrakmens, mērķis ir izveidot tiesnešu dialogu starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju, tādējādi ļaujot nodrošināt to saskanību, pilnīgu iedarbību un autonomiju, kā arī – galu galā – ar Līgumiem izveidoto tiesību īpašo raksturu (skat. atzinumu 2/13, 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 176. punkts un tajā minētā judikatūra).

               16

               No pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir instruments sadarbībai starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, ar kuru Tiesa dalībvalstu tiesām sniedz norādes jautājumā par Savienības tiesību interpretāciju, kuras tām vajadzīgas, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas (skat. rīkojumus, 2011. gada 8. septembris, Abdallah, C‑144/11, nav publicēts, EU:C:2011:565, 9. punkts un tajā minētā judikatūra; 2015. gada 19. marts, Andre, C‑23/15, nav publicēts, EU:C:2015:194, 4. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, 23. punkts).

               17

               Atbilstoši arī pastāvīgai judikatūrai ar LESD 267. pantu tiesām ir piešķirtas visplašākās iespējas vērsties Tiesā, ja tās uzskata, ka lietā, kuru tās izskata, rodas jautājumi par Savienības tiesību normu, kas nepieciešamas to izskatīšanā esošā strīda atrisināšanai, interpretāciju vai spēkā esamības vērtējumu. Turklāt valsts tiesām ir brīva izvēle izmantot šo iespēju jebkurā tiesvedības brīdī, kuru tās uzskata par atbilstošu (skat. spriedumus, 2010. gada 5. oktobris, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 26. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2014. gada 11. septembris, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, vislabākā brīža izvēle vērsties Tiesā prejudiciālā kārtā ir to ekskluzīvā kompetencē (skat. spriedumus, 2012. gada 15. marts, Sibilio, C‑157/11, nav publicēts, EU:C:2012:148, 31. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 7. aprīlis, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, 16. punkts).

               18

               Nepieciešamība nonākt pie valsts tiesai noderīgas Savienības tiesību interpretācijas prasa, lai valsts tiesa izklāstītu lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus (skat. rīkojumus, 2011. gada 8. septembris, Abdallah, C‑144/11, nav publicēts, EU:C:2011:565, 10. punkts un tajā minētā judikatūra; 2015. gada 19. marts, Andre, C‑23/15, nav publicēts, EU:C:2015:194, 5. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedumu, 2016. gada 10. marts, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, 114. punkts).

               19

               Prasības par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu ir skaidri noteiktas Reglamenta 94. pantā, kam LESD 267. pantā paredzētās sadarbības ietvaros iesniedzējtiesai ir jābūt zināmam un kas tai ir stingri jāievēro (skat. rīkojumu, 2014. gada 3. jūlijs, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, 21. punkts).

               20

               Turklāt ir labi zināms, ka lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertā informācija ir paredzēta ne tikai tam, lai Tiesai ļautu sniegt lietderīgas atbildes, bet arī lai dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām dotu iespēju iesniegt savus apsvērumus atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantam, un Tiesai, ņemot vērā, ka saskaņā ar šo pantu ieinteresētajām personām tiek paziņoti vienīgi lēmumi par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, ir jānodrošina šīs iespējas saglabāšana (skat. rīkojumu, 2011. gada 8. septembris, Abdallah, C‑144/11, nav publicēts, EU:C:2011:565, 11. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedumu, 2016. gada 10. marts, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, 116. punkts).

               21

               Visbeidzot, ja nav norāžu par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, tas var būt iemesls lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu acīmredzamai nepieņemamībai (skat. šajā ziņā rīkojumus, 2011. gada 8. septembris, Abdallah, C‑144/11, nav publicēts, EU:C:2011:565, 12. punkts; 2012. gada 4. jūlijs, Abdel, C‑75/12, nav publicēts, EU:C:2012:412, 6. un 7. punkts; 2014. gada 19. marts, Grimal, C‑550/13, nav publicēts, EU:C:2014:177, 19. punkts, kā arī 2015. gada 19. marts, Andre, C‑23/15, nav publicēts, EU:C:2015:194, 8. un 9. punkts).

               22

               Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstot pamatlietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, tāda iesniedzējtiesa kā Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) tikai pilda no LESD 267. panta un Reglamenta 94. panta izrietošās prasības.

               23

               Šādos apstākļos tas, ka iesniedzējtiesa, par kādu ir runa pamatlietā, savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāsta pamatlietas atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, atbilst sadarbības prasībai, kas raksturīga prejudiciālā nolēmuma procedūrai, un būtībā nepārkāpj ne Hartas 47. panta otrajā daļā paredzētās tiesības uz taisnīgu tiesu, ne arī tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas ir garantētas tās 48. panta 1. punktā.

               24

               Šajā gadījumā no NPK 29. panta, kā to interpretē Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa), un no Ētikas kodeksa 2.3., 7.3. un 7.4. punkta kombinētas piemērošanas izriet, ka Bulgārijas tiesneša sniegts pamatlietas faktisko un tiesisko apstākļu izklāsts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek uzskatīts par šī tiesneša provizoriska viedokļa paušanu, kā rezultātā ne tikai viņš atstata sevi no lietas izskatīšanas un tiek atcelts viņa galīgais nolēmums, bet pret tiesnesi arī tiek ierosināta disciplinārlieta par disciplinārpārkāpumu.

               25

               No tā izriet, ka tādas valsts tiesību normas rezultātā, par kādu ir runa pamatlietā, valsts tiesnesis, iespējams, izvēlēsies atturēties uzdot prejudiciālus jautājumus Tiesai, lai izvairītos vai nu no sevis atstatīšanas un disciplinārsoda piemērošanas, vai no nepieņemamu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas. Tādējādi šāda norma aizskar valsts tiesu prerogatīvas, kas tām ir atzītas LESD 267. pantā, un tādējādi Tiesas un valsts tiesu sadarbības, kura izveidota ar prejudiciālā lūguma procedūru, iedarbīgumu.

               26

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 267. pants un Reglamenta 94. pants, skatot tos kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, ar kuru iesniedzējtiesai ir uzlikts pienākums atstatīt sevi no lietas izskatīšanas, pamatojoties uz to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tā ir izklāstījusi šīs lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus.

         Par otro jautājumu

               27

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības, īpaši, LESD 267. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka pēc prejudiciālā kārtībā pieņemta sprieduma pasludināšanas iesniedzējtiesa neveic grozījumus faktu un juridiskajos konstatējumos, ko tā ir izdarījusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, vai, gluži pretēji, to, ka pēc šīs pasludināšanas minētā tiesa veic pušu uzklausīšanu no jauna, kā arī jaunu pierādījumu vākšanu, kas varētu grozīt šos konstatējumus.

               28

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 267. pants prasa, lai iesniedzējtiesa nodrošinātu Tiesas sniegtās Savienības tiesību interpretācijas pilnīgu iedarbību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 38.–40. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Savukārt ne šajā pantā, ne jebkādā citā Savienības tiesību normā netiek prasīts, lai iesniedzējtiesa pēc prejudiciālā kārtā pieņemta sprieduma pasludināšanas grozītu konstatējumus par faktiem un tiesībām, ko tā ir izdarījusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Neviena Savienības tiesību norma arī neaizliedz šai tiesai pēc sprieduma pasludināšanas grozīt savu vērtējumu par atbilstošajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem.

               30

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos faktorus, uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības, īpaši LESD 267. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neprasa un arī neaizliedz iesniedzējtiesai pēc prejudiciālā kārtā pasludināta sprieduma no jauna uzklausīt puses vai īstenot jaunus pierādījumu vākšanas pasākumus, kas varētu tai likt grozīt faktiskos un juridiskos konstatējumus, kurus tā ir izdarījusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja vien šī tiesa nodrošina Tiesas sniegtās Savienības tiesību interpretācijas pilnīgu iedarbību.

         Par trešo jautājumu

               31

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās neļauj tiesai piemērot tādu valsts tiesību normu, par kādu ir runa pamatlietā, kas ir atzīta par pretēju Savienības tiesībām, lai arī šī norma nodrošinot pušu pamattiesību plašāku aizsardzību.

               32

               Šajā ziņā uzreiz jānorāda, ka pieņēmums, uz ko ir balstīts šis jautājums, ka aplūkotā valsts tiesību norma garantējot prāvniekam tā tiesību uz taisnīgu tiesu Hartas 47. panta otrās daļas izpratnē lielāku aizsardzību, nav pieņemams. Proti, kā ir norādīts šā sprieduma 23. punktā, tas, ka valsts tiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. panta un Reglamenta 94. panta prasībām ir izklāstījusi pamatlietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, savā būtībā nav pretrunā šīm pamattiesībām. Tādēļ pienākums atstatīt sevi no lietas izskatīšanas, ko šī norma uzliek iesniedzējtiesai, kura ir veikusi šādu izklāstu lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, nav uzskatāms par šo tiesību aizsardzību veicinošu.

               33

               Pēc šī precizējuma jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesas sniegtais prejudiciālais nolēmums ir saistošs valsts tiesai attiecībā uz konkrēto Savienības iestāžu aktu interpretāciju vai spēkā esamību, lai panāktu risinājumu pamatlietā (skat. spriedumus, 2011. gada 20. oktobris, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, 36. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 5. aprīlis, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 38. punkts).

               34

               Turklāt jāuzsver, ka atbilstoši iedibinātai judikatūrai valsts tiesai, kam savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro Savienības tiesību normas, ir pienākums nodrošināt šo normu pilnīgu iedarbību, pēc savas iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot jebkuru tām pretrunā esošu normu, nelūdzot vai negaidot, kad tā vispirms tiks atcelta likumdošanas kārtībā vai ar kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi (skat. spriedumus, 2011. gada 20. oktobris, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, 38. punkts un tajā minētā judikatūra; 2015. gada 4. jūnijs, Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, 32. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 5. aprīlis, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Visbeidzot jāpiebilst, ka prasība nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu iedarbību ietver valsts tiesu pienākumu vajadzības gadījumā grozīt pastāvīgo judikatūru, ja tā ir balstīta uz Savienības tiesībām neatbilstošu valsts tiesību interpretāciju (skat. šajā ziņā spriedumu, 2016. gada 19. aprīlis, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               No tā izriet, ka šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir pienākums nodrošināt LESD 267. panta iedarbību pilnībā, ja nepieciešams, nepiemērojot NPK 29. pantu, kā to interpretē Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa), ja šāda interpretācija ir nesaderīga ar Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 19. aprīlis, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 34. punkts).

               37

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās liedz iesniedzējtiesai piemērot tādu valsts tiesību normu, par kādu ir runa pamatlietā, kas ir atzīta par pretēju Savienības tiesībām.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               38

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           LESD 267. pants un Reglamenta 94. pants, skatot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, ar kuru iesniedzējtiesai ir uzlikts pienākums atstatīt sevi no lietas izskatīšanas, pamatojoties uz to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tā ir izklāstījusi šīs lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus;

                           2)

                           Savienības tiesības, īpaši, LESD 267. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neprasa un arī neaizliedz iesniedzējtiesai pēc prejudiciālā kārtā pasludināta sprieduma no jauna uzklausīt puses vai īstenot jaunus pierādījumu vākšanas pasākumus, kas varētu tai likt grozīt faktiskos un juridiskos konstatējumus, ko tā ir izdarījusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja vien šī tiesa nodrošina Eiropas Savienības Tiesas sniegtās Savienības tiesību interpretācijas pilnīgu iedarbību;

                           3)

                           Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās liedz iesniedzējtiesai piemērot tādu valsts tiesību normu, par kādu ir runa pamatlietā, kas ir atzīta par pretēju Savienības tiesībām.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – bulgāru.