title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 19.martā. # Archer Daniels Midland Co. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācijas sūdzība - Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Nātrija glikonāta tirgus - Naudas sodi - Pamatnostādnes naudas sodu apmēra aprēķināšanai - Kopienu konkurences politika - Vienlīdzīga attieksme - Apgrozījums, kas var tikt ņemts vērā - Atbildību mīkstinoši apstākļi. # Lieta C-510/06 P.

text:
      Lieta C‑510/06 P
      Archer Daniels Midland Co.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nātrija glikonāta tirgus – Naudas sodi – Pamatnostādnes naudas sodu apmēra aprēķināšanai – Kopienu konkurences politika – Vienlīdzīga attieksme – Apgrozījums, kas var tikt ņemts vērā – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)
      2.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)
      3.        Apelācija – Tiesas kompetence – Komisijas veiktā pārkāpuma smaguma novērtējuma, lai noteiktu naudas soda apmēru, pārbaude
            – Izslēgšana
      (EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)
      4.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pārkāpuma seku ņemšana vērā
      (EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)
      5.        Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu vērtējums – Nepieņemamība – Pierādījumu vērtējuma pārbaude Tiesā – Izslēgšana, izņemot
            sagrozīšanas gadījumu
      (EKL 225. pants; Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa)
      6.        Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmuma piedalīšanās pret konkurenci vērstās iniciatīvās
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      7.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)
      1.        Uzņēmumiem, kas ir iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods, ir jāņem vērā iespēja,
         ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēra līmeni salīdzinājumā ar līmeni, kāds piemērots iepriekš.
         Tas tā ir ne tikai gadījumā, kad Komisija paaugstina naudas sodu apmērus, naudas sodus darot zināmus atsevišķā lēmumā, bet
         arī gadījumā, kad šis paaugstinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas vispārpiemērojamas normas kā Pamatnostādnes
         naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu.

      Šīs pamatnostādnes var tikt piemērotas pārkāpumiem, kas izdarīti pirms to pieņemšanas, turklāt tas nenozīmē nedz atpakaļejoša
         spēka aizlieguma principa pārkāpumu, nedz tiesiskās drošības principa pārkāpumu, un nav prasīts, lai Komisija sniegtu īpašu
         pamatojumu, kas pārsniegtu to, kurš prasīts atbilstoši minētajām pamatnostādnēm. Novērtējot pārkāpuma smagumu, kā arī tā kontekstu,
         Komisijai ir jāņem vērā īpašie izskatāmās lietas apstākļi, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā preventīvā
         iedarbība tostarp, ņemot vērā apsvērumus, kas saistīti ar vajadzību palielināt naudas soda apmēru.

      (sal. ar 59., 62., 63. un 66. punktu)
      2.        Naudas soda apmēra par konkurences tiesību pārkāpumu noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu,
         kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan apgrozījuma daļu,
         kas rodas no pārkāpumā iesaistītām precēm, un kas sniedz norādes par tā apmēru. Ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt
         nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem, un līdz ar to atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša aprēķina,
         kas pamatots ar apgrozījumu, kas rodas no konkrētās preces pārdošanas, iznākums.

      Kopienu tiesībās nav vispārpiemērojama principa, saskaņā ar kuru sankcijai ir jābūt samērīgai ar apgrozījumu, kuru uzņēmums
         ir panācis, pārdodot preci, kura ir pārkāpuma priekšmets.

      Apgrozījums, kas rodas no produkta, kas ir pārkāpuma priekšmets, pārdošanas, tātad obligāti nav nedz sākuma punkts naudas
         sodu aprēķinam, nedz, a fortiori, vienīgais kritērijs, saskaņā ar kuru Komisijai būtu jānovērtē pārkāpuma smagums.

      Nosakot Komisijai pienākumu ņemt vērā šādu apgrozījumu, tiktu izraisīts Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot
         Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, paredzētā tiesiskā regulējuma pārkāpums.

      (sal. ar 74.–77. punktu)
      3.        Tiesai apelācijas tiesvedības ietvaros nav jāapšauba Pirmās instances tiesas izdarītais neatkarīgais faktu novērtējums, jo
         vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta kontrolēt veidu, kādā Komisija katrā konkrētajā gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās
         rīcības smagumu, ņemot vērā Kopienu konkurences tiesības.

      (sal. ar 80. punktu)
      4.        Nosakot naudas sodu atbilstoši Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK
         līguma 65. panta 5. punktu, attiecīgā aizliegtās vienošanās ietekme konkrētajā tirgū ir faktors, kurš var tikt ņemts vērā,
         lai novērtētu izdarītā pārkāpuma smagumu. Konstatējums, ka uzņēmums nav pierādījis, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās ietekme
         plašākā tirgū, uz kuru tas norādījis, būtu neliela vai pat nebūtu vispār, nemaina pierādīšanas pienākumu attiecībā uz konkrētā
         tirgus definīciju. Tādējādi var tikt prasīts, lai attiecīgais uzņēmums iesniegtu faktus, kuri ļautu atspēkot Komisijas analīzi,
         kuras mērķis bija pierādīt saistību starp cenu attīstību produkta, kas ir aizliegtās vienošanās priekšmets, tirgū un minētās
         aizliegtās vienošanās spēkā stāšanos.

      (sal. ar 95., 101. un 102. punktu)
      5.        Kā tas izriet no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas, Pirmās instances tiesa ir vienīgā instance, kurai
         ir kompetence, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no
         šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu novērtējumu. Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi
         vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās
         sekas, kuras Pirmās instances tiesa ir paredzējusi. Tādējādi Tiesa nav kompetenta konstatēt faktus vai principā pārbaudīt
         pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Tādēļ šis vērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu
         jēga, nav tiesību jautājums, kas Tiesai jāpārbauda.

      Pirmās instances tiesa sagroza pierādījuma jēgu, uzskatot, ka dokumentu kādā sanāksmē izstrādājis nelikumīgās aizliegtās vienošanās
         dalībnieks uzņēmums, lai gan minētais uzņēmums šo dokumentu ir tikai iesniedzis un šis dokuments ir sarakstīts tikai pēc minētās
         sanāksmes. Ja Pirmās instances tiesa papildus minētajam dokumentam ir pamatojusies uz vairākiem pierādījumiem, šāda sagrozīšana
         tomēr spriedumu nevar padarīt par spēkā neesošu.

      (sal. ar 105., 117. un 132.–138. punktu)
      6.        Lai tiesībās paredzētajā apmērā pierādītu, ka uzņēmums ir aizliegtas vienošanās dalībnieks, pietiek pierādīt, ka konkrētais
         uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās tikušas noslēgtas pret konkurenci vērstas vienošanās, aktīvi pret tām neiebilstot.
         Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties
         sapulcē, tam nav bijis nodoma par vēršanos pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sapulcē
         piedalās ar atšķirīgu mērķi.

      Lai novērtētu, vai konkrētais uzņēmums ir vēlējies norobežoties no prettiesiskās vienošanās, noteicošais ir tas, kā citi aizliegtās
         vienošanās dalībnieki sapratuši tā nolūku. Līdz ar to tikai fakts, ka [persona] ir aizgājusi no sanāksmes, kā tāds nevar tikt
         uzskatīts par publisku norobežošanos no attiecīgās aizliegtās vienošanās un attiecīgajam uzņēmumam ir jāsniedz norādes par
         to, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki uzskatīja, ka tas ir izbeidzis savu dalību.

      (sal. ar 119. un 120. punktu)
      7.        Tiesību uz naudas soda pamatsummas samazinājumu atzīšana atbilstoši Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas
         Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktam ir obligāti saistīta ar lietas apstākļiem, un attiecīgā
         pārkāpuma izbeigšana automātiski neizraisa naudas soda pamatsummas samazinājuma piemērošanu.

      Atzīt atbildību mīkstinošu apstākļu esamību situācijās, kurās uzņēmums, kurš ir tādas acīmredzami prettiesiskas vienošanās
         dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt, ka tā ir pārkāpums, nozīmētu mudināt uzņēmumus turpināt būt slepenās
         vienošanās dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot, ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties, ka, ja to rīcība
         tiktu atklāta, pārtraucot pārkāpumu, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu. Šāds atzinums liegtu jebkādu uzliktā naudas
         soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.

      Uzņēmums, kas ir bijis slepenas aizliegtās vienošanās dalībnieks, tātad nevar prasīt uzliktā naudas soda pamatsummas samazinājuma
         piemērošanu sakarā ar to, ka tas savu prettiesisko rīcību ir pārtraucis pēc pirmās trešās valsts konkurences iestāžu iejaukšanās.

      (sal. ar 146.–150. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 19. martā (*)

      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nātrija glikonāta tirgus – Naudas sodi – Pamatnostādnes naudas sodu apmēra aprēķināšanai – Kopienu konkurences politika – Vienlīdzīga attieksme – Apgrozījums, kas var tikt ņemts vērā – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      Lieta C‑510/06 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2006. gada 11. decembrī iesniedza
      Archer Daniels Midland Co., Dekatura [Decatur], Ilinoisa [Illinois] (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv M. Garsija [M. Garcia], solicitor, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītājs,
      otra lietas dalībniece, kas piedalās tiesvedībā –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv A. Bukē [A. Bouquet] un K. Lūiss [X. Lewis], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 15. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā apelācijas sūdzībā Archer Daniels Midland Co. (turpmāk tekstā – “ADM”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑329/01 Archer Daniels Midland/Komisija (Krājums, II‑3255. lpp.; turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), kurā tika noraidīta tā prasība daļēji atcelt
         Komisijas 2001. gada 2. oktobra Lēmumu C(2001) 2931 (galīgā redakcija) par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
         procedūru (lieta COMP/E‑1/36.756 – Nātrija glikonāts) (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), [proti], tiktāl, ciktāl tas
         attiecas uz [apelācijas sūdzības iesniedzēju].

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 Pirmā regula par Līguma [81]. un [82]. panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.) 15. panta
         2. punktā ir paredzēts:

      “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību
         vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu
         vai nolaidības dēļ:

      a) pārkāpj [EKL] [81.] panta 1. punktu vai [EKL] [82.] pantu, [..]
      [..]
      Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”
      3        Komisijas paziņojums ar virsrakstu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta
         2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), ir paredzēts šādi:

      “Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu
         Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu [rīcības brīvību], kas noteikta saskaņā ar
         attiecīgiem tiesību aktiem, noteikt sodanaudu [naudas sodu] līdz 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara [rīcības
         brīvība] jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu
         par konkurences noteikumu pārkāpumiem.

      Jaunā metodoloģija [metodika], ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem,
         nosakot vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību
         mīkstinošus apstākļus.”

      4        Atbilstoši Pamatnostādņu 1. punkta A sadaļas ceturtajai un sestajai daļai:

      “Jāņem vērā arī pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja izraisīt ievērojamus [būtiskus] zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem,
         jo īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds sodanaudas [naudas soda] apmērs, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām.

      [..]
      Ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi (piemēram, “karteļi”), atsevišķos gadījumos var būt vajadzība izsvērt piemērojamo
         sodanaudu [naudas sodu] apjomus, kas noteikti atbilstoši katrai no trim kategorijām, lai ņemtu vērā nodarījuma īpašo nozīmi
         un līdz ar to katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma reālo ietekmi uz konkurenci, īpaši gadījumos, kad uzņēmumi, kuri izdarījuši
         viena veida konkurences pārkāpumus, būtiski atšķiras pēc apjoma.”

      5        Pamatnostādņu 3. punkta ar virsrakstu “Atbildību mīkstinoši apstākļi” redakcija ir šāda:

      “Pamatapjoms tiek samazināts, ja pastāv atbildību mīkstinoši apstākļi, piemēram:
      [..]
      –        pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas Komisija (jo īpaši tad, ja tā veic pārbaudes),
      [..].”
       Apstrīdētais lēmums
       Aizliegta vienošanās
      6        Komisijas Apstrīdētā lēmuma adresāti bija seši uzņēmumi, kuri ražo nātrija glikonātu, proti, Akzo Nobel NV (turpmāk tekstā – “Akzo”), ADM, Coöperatieve Verkoop‑ en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA (turpmāk tekstā – “Avebe”), Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Fujisawa”), Jungbunzlauer AG (turpmāk tekstā – “JBL”) un Roquette Frères SA (turpmāk tekstā – “Roquette”).

      7        Nātrija glikonāts ir daļa no helātiem, kas ir vielas, kas ražošanas procesā dezaktivizē metāla jonus. Šie procesi it īpaši
         ietver rūpniecisko mazgāšanu, virsmu apstrādi un ūdens apstrādi. Helāti tādējādi tiek izmantoti pārtikas rūpniecībā, kosmētikas
         rūpniecībā, farmācijas rūpniecībā, papīra rūpniecībā, betona ražošanā un citās rūpniecības nozarēs.

      8        1997. gada oktobrī un decembrī, kā arī 1998. gada februārī Komisija tika informēta, ka pēc tam, kad Amerikas Tieslietu ministrija
         uzsāka izmeklēšanu, Akzo, Avebe, Glucona vof (turpmāk tekstā – “Glucona”), uzņēmums, kuru līdz 1995. gadam kontrolēja Akzo Chemie BV, kas ir 100 % Akzo un Avebe meitas sabiedrība, Fujisawa un Roquette ir atzinuši, ka ir bijuši aizliegtās vienošanās par nātrija glikonāta cenas noteikšanu un šīs preces pārdošanas apjomu sadali
         Amerikas Savienotajās Valstīs un citur dalībnieki. Pēc vienošanās noslēgšanas ar Tieslietu ministriju šiem uzņēmumiem, kā
         arī ADM tika piespriests naudas sods.

      9        1998. gada 18. februārī Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu galvenajiem nātrija glikonāta ražotājiem, importētājiem,
         eksportētājiem un pircējiem Eiropā nosūtīja informācijas pieprasījumus. ADM nebija šī pieprasījuma adresāts.

      10      Atbildot uz šiem pieprasījumiem, Fujisawa norādīja, ka tas vēlētos sadarboties ar Komisiju, pamatojoties uz Komisijas paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to
         apmēra samazināšanu aizliegto vienošanos lietās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).

      11      1998. gada 10. novembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu ADM, kurš paziņoja, ka tas sadarbosies.

      12      Ņemot vērā Komisijai sniegto informāciju, kā arī citus pierādījumus, tā konstatēja, ka apsūdzētie uzņēmumi ir bijuši tādas
         aizliegtās vienošanās dalībnieki, kuru veidoja pārdošanas apjomu piešķiršana, minimālās pārdošanas cenas noteikšana nātrija
         glikonāta tirgū un uzraudzības mehānisma, kura nosacījumi tika noteikti regulārās daudzpusējās un divpusējās sanāksmēs starp
         aizliegtās vienošanās dalībniekiem, ieviešana. 2000. gada 17. maijā Komisija attiecīgi ADM un citiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem par EKL 81. panta 1. punkta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas
         Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.) 53. panta 1. punkta pārkāpumu. Neviens no šiem uzņēmumiem nav prasījis nedz noklausīšanos,
         nedz arī apstrīdējis paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc būtības.

       Aizliegtās vienošanās ilgums
      13      Komisija uzskatīja, ka aizliegtā vienošanās starp visiem dalībniekiem ir ilgusi no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam.
         Šajā sakarā tā norādīja uz 1995. gada 3.–5. jūnijā Anaheimā [Anaheim] (Amerikas Savienotās Valstis) notikušo sanāksmi (turpmāk tekstā – “1995. gada 3.–5. jūnija sanāksme”) kā pēdējo mēģinājumu
         turpināt inkriminēto aizliegto vienošanos. Šādi rīkojoties, tā neņēma vērā, ka ADM sanāksmē, kas notika starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem Londonā (Apvienotā Karaliste) (turpmāk tekstā – “1994. gada
         4. oktobra sanāksme”), no 1994. gada 4. oktobra ir beidzis būt par aizliegtās vienošanās dalībnieku.

       Naudas sodi
      14      Lai noteiktu naudas sodu apmēru, Komisija piemēroja Pamatnostādnēs, kā arī Paziņojumā par sadarbību izklāstīto metodiku.

      15      Pirmkārt, Komisija naudas soda pamatsummu noteica, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu.

      16      Attiecībā uz pārkāpuma smagumu pirmām kārtām Komisija Apstrīdētā lēmuma 371. apsvērumā pārkāpumu kvalificēja par sevišķi smagu,
         ņemot vērā tā raksturu, tā konkrēto ietekmi uz Eiropas Ekonomikas zonas nātrija glikonāta tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus
         plašumu.

      17      Turpinājumā Komisija Apstrīdētā lēmuma 378.–385. apsvērumā uzskatīja, ka jāņem vērā faktiskā ekonomiskā kapacitāte nodarīt
         kaitējumu konkurencei un naudas sods jānosaka līmenī, kas garantētu pietiekamu preventīvu iedarbību. Tā rezultātā, pamatojoties
         uz datiem par apgrozījuma apjomu pasaulē, kādu realizējuši attiecīgie uzņēmumi, pārdodot nātrija glikonātu 1995. gadā – pārkāpuma
         perioda pēdējā gadā –, ko paziņojuši attiecīgie uzņēmumi pēc Komisijas informācijas pieprasījumiem un no kuriem Komisija aprēķināja
         šiem uzņēmumiem piederošās attiecīgās tirgus daļas, Komisija šos uzņēmumus iedalīja divās kategorijās. Pirmajā kategorijā
         tā ietvēra uzņēmumus, kuriem atbilstoši Komisijas rīcībā esošajai informācijai piederēja nātrija glikonāta pasaules tirgus
         daļas, kas lielākas par 20 %, proti, Fujisawa (35,54 %), JBL (24,75 %) un Roquette (20,96 %). Šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā. Otrajā kategorijā tā ietvēra uzņēmumus, kuriem
         saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju piederēja nātrija glikonāta pasaules tirgus daļas, kas mazākas par 10 %, proti,
         Glucona (aptuveni 9,5 %) un ADM (9,35 %). Attiecībā uz šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā, t.i., Akzo un Avebe, kam kopīgi piederēja Glucona, – 2,5 miljonu EUR apmērā katram.

      18      Turklāt, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, no vienas puses, un lai ņemtu vērā faktu, ka
         lielajiem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt savas rīcības pārkāpjošo
         raksturu un tās sekas no konkurences tiesību viedokļa, no otras puses, Komisija Apstrīdētā lēmuma 388. apsvērumā veica šo
         sākuma summu pielāgojumus. Tā rezultātā, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija attiecībā uz
         ADM un Akzo noteiktajiem sākuma apmēriem piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja šo sākotnējo apjomu tā, ka tas
         tika noteikts 12,5 miljonu EUR apmērā ADM gadījumā un 6,25 miljonu EUR apmērā Akzo gadījumā.

      19      Apstrīdētā lēmuma 389.–392. apsvērumā Komisija norādīja, ka, ņemot vērā katra uzņēmuma izdarīto pārkāpuma ilgumu, sākuma summa
         ir jāpalielina par 10 % gadā, kas nozīmē 80 % palielinājumu attiecībā uz Akzo, Avebe, Fujisawa un Roquette, 70 % – attiecībā uz JBL un 35 % – attiecībā uz ADM.

      20      Tādējādi Apstrīdētā lēmuma 396. apsvērumā Komisija naudas sodu pamatsummu attiecībā uz Akzo noteica 11,25 miljonu EUR apmērā, attiecībā uz ADM –16,88 miljonu EUR apmērā, attiecībā uz Avebe – 4,5 miljonu EUR apmērā, attiecībā uz Fujisawa un Roquette – 18 miljonu EUR apmērā, kā arī attiecībā uz JBL – 17 miljonu EUR apmērā.

      21      Otrkārt, kā tas izriet no Apstrīdētā lēmuma 403. apsvēruma, JBL noteiktā naudas soda pamatsumma sakarā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem tika palielināta par 50 %, pamatojot ar to,
         ka šis uzņēmums bija pildījis vadošo lomu aizliegtās vienošanās kontekstā.

      22      Treškārt, Apstrīdētā lēmuma 404.–410. apsvērumā Komisija izvērtēja un noraidīja dažu uzņēmumu, tostarp ADM, argumentus, ka šiem uzņēmumiem būtu piemērojami atbildību mīkstinoši apstākļi.

      23      Ceturtkārt, kā tas izriet no Apstrīdētā lēmuma 418. apsvēruma, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra
         Fujisawa “ļoti būtisku samazinājumu”, proti, 80 %, naudas soda apmēram, kas tam būtu uzlikts, ja tas nebūtu sadarbojies. Turklāt Komisija
         šī lēmuma 423. apsvērumā uzskatīja, ka ADM nebija izpildījis šī paziņojuma C sadaļā paredzētos nosacījumus, lai uz to attiektos tam uzliktā naudas soda apmēra “būtisks
         samazinājums”. Visbeidzot, piemērojot minētā paziņojuma D sadaļu, Komisija minētā lēmuma 426. un 427. apsvērumā piešķīra “nozīmīgu
         samazinājumu” ADM un Roquette, proti, 40 %, un 20 % – Akzo, Avebe un JBL uzliktajam [naudas soda apmēram].

       Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
      24      Atbilstoši Apstrīdētā lēmuma 1. punkta 1) apakšpunktam seši uzņēmumi, kuriem šis lēmums ir adresēts, “ir pārkāpuši EKL 81. panta
         1. punktu [..], piedaloties nolīgumā un/vai turpinātās saskaņotās darbībās nātrija glikonāta nozarē”.

      25      Šī lēmuma 1. punkta 2) apakšpunktā ir paredzēts, ka Akzo, Avebe, Fujisawa un Roquette gadījumā pārkāpums ilga no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam, JBL gadījumā – no 1988. gada maija līdz 1995. gada jūnijam un ADM gadījumā – no 1991. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam.

      26      Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. punkta redakcija ir šāda:

      “Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
      a)      [Akzo]                                 9 miljoni EUR,

      b)      [ADM]                                 10,13 miljoni EUR,

      c)      [Avebe]                                 3,6 miljoni EUR,

      d)      [Fujisawa]                        3,6 miljoni EUR,

      e)      [JBL]                                 20,4 miljoni EUR,

      f)      [Roquette]                        10,8 miljoni EUR.”

       Process Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums
      27      2001. gada 21. decembrī ADM pret apstrīdēto lēmumu cēla prasību Pirmās instances tiesā.

      28      Savā prasībā ADM izvirzīja prasījumu atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. punktu tiktāl, ciktāl tas skar prasītāju, vai vismaz tiktāl, ciktāl tajā
         tiek uzskatīts, ka tas ir piedalījies pārkāpumā pēc 1994. gada 4. oktobra, un minētā lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas
         uz prasītāju, un, pakārtoti, atcelt vai būtiski samazināt prasītājam uzliktā naudas soda apmēru.

      29      Savas prasības pamatojumam ADM izvirzīja četrus pamatus, kuri ietvēra dažādus argumentus.

      30      Pirmkārt, ADM atsaucās uz nepareizu Pamatnostādņu piemērošanu šajā gadījumā. It īpaši tas norādīja, ka Komisija nav izvirzījusi nevienu
         Kopienu konkurences politikas apsvērumu, kurš pamatotu būtisku naudas soda apmēra palielinājumu, piemērojot Pamatnostādnes.

      31      Pirmās instances tiesa šo pamatu noraidīja, Pārsūdzētā sprieduma 44. punktā, no vienas puses, nospriežot, ka Komisijai nevar
         liegt tās pilnvaras palielināt naudas sodu līmeni, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, un šī sprieduma
         47. un 48. punktā, no otras puses, [nospriežot], ka Komisijas veiktā naudas sodu līmeņa palielināšana nebija acīmredzami nesamērīga
         attiecībā pret mērķi nodrošināt šo īstenošanu un ka ADM bija saprātīgi jāparedz, ka Komisija jebkurā brīdī var pārskatīt vispārējo naudas sodu līmeni kontekstā ar citas konkurences
         politikas īstenošanu.

      32      Otrkārt, ADM apstrīdēja pārkāpuma smaguma novērtējumu un, konkrētāk, norādīja, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā ADM nelielo nātrija glikonāta pārdošanas rezultātā panākto apgrozījumu.

      33      Pēc tam, kad Pārsūdzētā sprieduma 76. un 77. punktā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka apgrozījums ir viens no vairākiem
         novērtēšanas elementiem, kas ļauj noteikt naudas sodu, šī sprieduma 86. punktā tā konstatēja, ka Komisija, lai konkrētajiem
         uzņēmumiem piemērotu atšķirīgu attieksmi, tomēr bija ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās dalībnieku no nātrija glikonāta pārdošanas
         rezultātā panākto apgrozījumu.

      34      Treškārt, ADM šī paša pamata, kas attiecas uz pārkāpuma smaguma novērtējumu, kontekstā norādīja, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas
         attieksmes principu tiktāl, ciktāl tā šajā gadījumā esošajam pārkāpumam līdzīgos apstākļos esot uzlikusi ievērojami mazāku
         naudas sodu lietā, kurā pieņemts Komisijas 2001. gada 11. decembra Lēmums 2003/437/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma
         53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑1/37.027 – Cinka fosfāts) (OV 2003, L 153, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lēmums
         par cinka fosfātu”).

      35      Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 107.–111. punktā atgādināja, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse
         juridiski neierobežo naudas sodus konkurences jautājumos un ka līdz ar to šis prasītāja arguments ir neefektīvs. Tostarp šī
         sprieduma 113. punktā tā piebilda, ka lietas, kurā ir pieņemts Apstrīdētais lēmums, apstākļi un apstākļi, kādi bija lietā,
         kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu, prima facie ir atšķirīgi, lai uzskatītu, ka katrā ziņā un saskaņā ar tās neierobežoto kompetenci Komisijas noteiktā pamatsumma ir jāsaglabā
         [arī] attiecībā uz ADM izdarīto pārkāpumu.

      36      Ceturtkārt, un joprojām pamata, kas attiecas uz pārkāpuma smaguma novērtējumu, kontekstā ADM norādīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izslēdzot no konkrētās tirgus daļas nātrija glikonāta aizstājējus.

      37      Pārsūdzētā sprieduma 237. punktā konstatējot, ka ADM nav pierādījis, ka aizliegtās vienošanās, kas attiecas uz nātrija glikonātu, ietekme uz plašāko helātu reaģentu tirgu nav
         pastāvējusi, vai arī tā vismaz bijusi nenozīmīga, Pirmās instances tiesa šo argumentu noraidīja.

      38      Piektkārt, pamata, kas attiecas uz kļūdām novērtējumā, kas saistīts ar pārkāpuma ilgumu, kontekstā ADM apstrīdēja analīzi, kuru Komisijas veica saistībā ar prasītāja rīcību 1994. gada 4. oktobra sanāksmē.

      39      Pārsūdzētā sprieduma 247. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka ADM minētās sanāksmes laikā publiski nenorobežojās no aizliegtās vienošanās, un apstiprināja Komisijas novērtējumu, saskaņā ar
         kuru ADM rīcību var kvalificēt kā stratēģisku. Šī sprieduma 248.–250. punktā tā norādīja, ka citu aizliegtās vienošanās dalībnieku
         iesniegtā informācija šos apsvērumus apstiprina.

      40      Sestkārt, saistībā ar šo pašu pamatu, kas attiecas uz kļūdām novērtējumā, kas saistīts ar pārkāpuma ilgumu, ADM iebilda, ka Komisija 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmi ir uzskatījusi par pierādījumu, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta
         šajā datumā.

      41      Pirmās instances tiesa šo argumentu noraidīja ar argumentiem, kuri ir pamatoti ar pieciem elementiem, un, cita starpā Pārsūdzētā
         sprieduma 263. punktā uzsverot, ka Komisijas apgalvojumu apstiprina Roquette minētās sēdes laikā sagatavotā nota.

      42      Septītkārt, pamata, kas attiecas uz Komisijas pieļauto kļūdu novērtējumā, piemērojot atbildību mīkstinošus apstākļus, ADM norādīja, ka Komisija tam kļūdaini nepiemēroja naudas soda samazinājumu tiktāl, ciktāl tas savu pārkāpjošo rīcību pārtrauca
         pēc pirmās Amerikas konkurences iestādes iejaukšanās.

      43      Pēc tam, kad Pārsūdzētā sprieduma 277.–280. punktā Pirmās instances tiesa veica Pamatnostādņu 3. punkta interpretāciju, minētā
         sprieduma 283. punktā tā nosprieda, ka uz ADM rīcību nevar attiecināt atbildību mīkstinošus apstākļus, un līdz ar to noraidīja šo pamatu, kā arī visu prasību kopumā.

       Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
      44      ADM lūdz Tiesu:

      –        atcelt Pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ar to noraidījusi prasību atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –        atcelt Apstrīdētā lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;
      –        pakārtoti – grozīt minēto 3. punktu tādējādi, lai tiktu samazināts vai atcelts apelācijas sūdzības iesniedzējam uzliktais
         naudas sods;

      –        arī pakārtoti – nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai, lai tā pasludinātu nolēmumu saskaņā ar Tiesas spriedumā izvērtētajiem
         tiesību jautājumiem, un

      –        katrā ziņā piespriest Komisijai segt pašai savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt ADM tiesāšanās izdevumus saistībā ar procesu Pirmās instances tiesā un Tiesā.

      45      Komisija lūdz Tiesu:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību un
      –        piespriest ADM atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
      46      Savas apelācijas sūdzības atbalstam ADM būtībā izvirza četrus pamatus:

      –        kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot principus, kas attiecas uz naudas soda apmēra aprēķinu, jo Pirmās instances tiesa, lai
         šo apmēru noteiktu, ir piemērojusi kļūdainu principu;

      –        kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi uz konkrēto tirgu;
      –        kļūdu tiesību piemērošanā, nosakot aizliegtās vienošanās izbeigšanas datumu, un
      –        pakārtoti, kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar atbildību mīkstinošo apstākļu ņemšanu vērā.
       Par pirmo pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot principus, kas attiecas uz naudas soda apmēra aprēķinu
       Lietas dalībnieku argumenti
      47      Pirmais ADM izvirzītais pamats ir sadalīts četrās daļās.

      –       Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz pamatojuma nesniegšanu
      48      Pēc ADM domām, Pirmās instances tiesa nav sniegusi pamatojumu, kādēļ tik būtiski tika palielināts uzliktais naudas sods, kurš, ņemot
         vērā Komisijas iepriekšējo praksi būtu bijis mazāks par to, kāds tas ir saskaņā ar Pamatnostādņu piemērošanu ar atpakaļejošu
         spēku. Atzīstot, ka Komisijai ir rīcības brīvība noteikt naudas sodu, kurus tā uzliek, apmēru, ADM tomēr uzsver, ka tā ir pārsniegusi savas pilnvaras, ar Kopienu konkurences politikas apsvērumiem nepierādīdama vajadzību
         palielināt naudas soda līmeni. Tomēr nedz Komisija, nedz Pirmās instances tiesa nav sniegusi šādu pamatojumu, lai gan šāda
         pierādīšanas prasība izrietot no pastāvīgās judikatūras (1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz
         103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 108. un 109. punkts, kā arī 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P
         līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 227. punkts), kā arī no prasības, kas minēta Pamatnostādņu pirmajā daļā, saskaņā ar
         kuru naudas sodi ietilpst saskaņotā un nediskriminējošā politikā.

      49      Komisija konstatē, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētajā spriedumā ir atbildējusi uz ADM argumentiem, kas attiecas uz Pamatnostādņu piemērošanu šajā gadījumā naudas soda apmēra noteikšanai un līdz ar to ir pamatojusi
         no tā izrietošo palielinājumu. Tā uzsver, ka jebkāds papildu pamatojums ir lieks tiktāl, ciktāl pats Pamatnostādņu mērķis
         ir padarīt pārskatāmus naudas sodu noteikšanas nosacījumus.

      –       Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija noteikto kritēriju neņemšanu vērā

      50      Pēc ADM domām, Pirmās instances tiesa, tostarp Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā konstatējot, ka Komisija ir izpildījusi iepriekš minētajā
         spriedumā apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija noteiktos kritērijus un tādējādi ir pamatojusi savu rīcības brīvību palielināt naudas sodu, ir pieļāvusi kļūdu
         tiesību piemērošanā. Faktiski nedz Komisija, nedz Pirmās instance tiesa neesot izvirzījusi apsvērumus, kuri pamatotu naudas
         soda apmēra palielinājumu, kas pārsniedz apmēru, kurš izriet no Komisijas paziņojuma “Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai,
         piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu” (OV 2006, C 210, 2. lpp.) piemērošanas.

      51      Komisija galvenokārt uzskata, ka pirmā pamata otrā daļa ir nepieņemama, jo tā nav nekas vairāk kā vispārēja un aptuvena Pirmās
         instances tiesas apstiprinātā naudas soda apmēra apstrīdēšana un tātad prasība veikt pārskatīšanu. Tā esot vismaz pirmā pamata
         pirmās daļas atkārtošana. Pakārtoti Komisija atgādina, ka no atkārtotas judikatūras, kura pēdējo reizi ir apstiprināta ar
         2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija (Krājums, I‑4429. lpp., 20. un 21. punkts), izriet, ka Komisijai katrā laikā ir iespēja saskaņot naudas soda līmeni
         ar Kopienas konkurences politikas prasībām.

      –       Par pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz tiesību principu, kuri ir piemērojami naudas sodu aprēķinam, pārkāpumu
      52      ADM norāda, ka Pirmās instances tiesa ar Pārsūdzēto spriedumu ir atļāvusi Komisijai neņemt vērā apgrozījumu, kas panākts ar konkrēto
         preci, kā aprēķina pamatu, lai noteiktu naudas soda apmēru. Tā šī sprieduma 84.–87. punktā šis apgrozījums esot izmantots,
         tikai lai naudas soda aprēķinam piemērotu starpības svārstības. Tomēr iepriekš šī sprieduma 50. punktā minētajā Komisijas
         paziņojumā pretēji tam, ko nosprieda Pirmās instances tiesa, ir uzsvērts, ka apgrozījums ir izejas punkts naudas soda apmēra
         noteikšanā. Pamatojoties uz to, naudas soda apmērs būtu mazāks par to, kurš izriet no Komisijas pieņemtās un Pirmās instances
         tiesas apstiprinātās kļūdainās aprēķina metodes.

      53      Komisija, pamatojoties uz 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑113/04 P Technische Unie/Komisija (Krājums, I‑8831. lpp., 196. punkts), uzsver, ka tikai Pirmās instances tiesa ir kompetenta kontrolēt veidu, kādā
         Komisija katrā konkrētajā gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās rīcības smagumu. Šajā sakarā tā uzskata, ka Pirmās instances
         tiesa ir ņēmusi vērā visus šajā gadījumā nozīmīgos faktus un atbildējusi uz visiem ADM argumentiem. Turklāt gan no Apstrīdētā lēmuma, gan Pārsūdzētā sprieduma izrietot, ka apgrozījums no nātrija glikonāta pārdošanas
         ir bijis pamats naudas soda apmēra noteikšanai.

      –       Par pirmā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
      54      Pēc ADM domām, attieksmei pret aizliegto vienošanos, kurā tas piedalījās, būtu bijis jābūt identiskai tai, kāda bija lietā, kurā
         pieņemts Lēmums par cinka fosfātu. Faktiski pretēji tam, ko nospriedusi Pirmās instances tiesa, starp šo lietu un lietu, kurā
         pieņemts Apstrīdētais lēmums, neesot nozīmīgu objektīvu atšķirību, kuras pamatotu atšķirības naudas soda apmērā. No vienas
         puses, Pirmās instances tiesas šajā kontekstā citētie spriedumi neesot nozīmīgi, jo tie ir pasludināti pirms Pamatnostādņu
         publicēšanas. No otras puses, fakti, uz kuriem Pirmās instances tiesa pamatojusies, lai atbilstoši savai neierobežotajai kompetencei
         apstiprinātu uzliktā naudas soda apmēru, esot tie paši, kādi bija lietā, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu.

      55      Komisija apgalvo, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesa ir norādījusi objektīvus faktus, kuri parāda atšķirību starp šo lietu
         un lietu, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu. Otrkārt, ADM neesot apstrīdējis judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse nevar būt tiesiskais pamats,
         nosakot naudas sodus konkurences lietās. Treškārt, no Pārsūdzētā sprieduma izrietot, ka ADM nav pierādījis, ka, nosakot naudas soda apmēru, būtu pieļauta diskriminācija. Līdz ar to, kā tas izrietot 2007. gada 25. janvāra
         sprieduma lietā C‑407/04 P Dalmine/Komisija (Krājums, I‑829. lpp., 152. punkts), Tiesas kompetencē nav Pirmās instances tiesas novērtējumu aizstāt ar savu novērtējumu.

       Tiesas vērtējums
      56      Pirmā pamata pirmajās divās daļās, kuras ir jāizskata kopā, ADM pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav atbildējusi uz tā argumentu, saskaņā ar kuru Komisija nedz Apstrīdētajā lēmumā,
         nedz procesuālajos rakstos, kurus tā iesniegusi tiesvedībā pirmajā instancē, nav sniegusi pamatojumu vai pierādījumus, kuri
         apliecinātu, ka Kopienu konkurences politikas īstenošana prasīja, lai tam, piemērojot Pamatnostādnes ar atpakaļejošu spēku,
         uzliktu naudas sodu tādā apmērā, kurš ir lielāks par to, kāds tika konstatēts, pārbaudot Komisijas iepriekšējo [lēmumu pieņemšanas]
         praksi. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā nav prasījusi šādu pamatojumu,
         kas tomēr ir vajadzīgs atbilstoši iepriekš minētajam spriedumam apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija.

      57      Pirmām kārtām jāuzsver, ka Pārsūdzētā sprieduma 43.–49. punktā Pirmās instances tiesa ir atbildējusi uz pamatu, kas attiecas
         uz tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, jo ADM, piemērojot Pamatnostādnes, uzliktā naudas soda apmērs ir lielāks nekā iepriekš Komisijas uzliktie naudas sodi.

      58      Pirmās instances tiesa šo pamatu ir noraidījusi, Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā uzsverot, ka ADM būtu bijis saprātīgi jāparedz naudas sodu līmeņa palielinājums – ja tas uzskatāms par pierādītu – konkrēto pārkāpumu izdarīšanas
         brīdī.

      59      No Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka uzņēmumiem, kas ir iesaistīti
         administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods, ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī
         var nolemt palielināt naudas sodu apmēra līmeni salīdzinājumā ar līmeni, kāds piemērots iepriekš. Tas tā ir gadījumā, kad
         Komisija paaugstina naudas sodu apmērus, naudas sodus darot zināmus atsevišķā lēmumā, bet arī gadījumā, kad šis paaugstinājums
         tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas vispārpiemērojamas normas kā Pamatnostādnes (iepriekš minētais spriedums
         apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 229. un 230. punkts).

      60      Šajā gadījumā Komisija, lai noteiktu ADM uzliktā naudas soda apmēru, piemēroja Pamatnostādnes. No vienas puses, tajās paredzēta uzvedības norma, no kuras Komisija
         nevar atkāpties, jo tas draudētu ar tās sodīšanu par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās
         paļāvības aizsardzības principi pārkāpumu. No otras puses, tās nodrošina konkrēto uzņēmumu juridisko drošību, nosakot metodiku,
         kuru sev par saistošu atzinusi Komisija, nosakot uzlikto naudas sodu apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
         (šajā sakarā skat. 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C‑266/06 P Evonik Degussa/Komisija un Padome, 53. punkts).

      61      Kā tas ticis atgādināts Pārsūdzētā sprieduma 43. punktā, Pamatnostādņu galvenais jauninājums ir tāds, ka par aprēķinu sākuma
         summu jāpieņem pamata apmērs, kas noteikts, pamatojoties uz minētajās Pamatnostādnēs šajā sakarā paredzētām kategorijām, kuras
         atspoguļo dažādas pārkāpumu smaguma pakāpes, bet kurām kā tādām nav nekāda sakara ar konkrēto apgrozījumu. Šī metode galvenokārt
         pamatota ar naudas sodu tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un elastīga (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
         Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 225. punkts).

      62      Vērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir jāņem vērā dažādi fakti, kuri ļauj noteikt naudas soda apmēru, tostarp apsvērumi,
         kas saistīti ar vajadzību paaugstināt tā līmeni.

      63      Minētais izriet no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta, kurā kā kritēriji naudas soda apmēra aprēķinam izvēlēti tikai pārkāpuma
         smagums un ilgums, kā arī būtībā no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, uz kuru atsaucies arī apelācijas sūdzības iesniedzējs un kura 106. punktā Tiesa ir norādījusi, ka pārkāpuma
         smaguma vērtēšana ar mērķi noteikt naudas soda apmēru ir tā, kurā Komisijai ir jāņem vērā ne tikai lietas konkrētie apstākļi,
         bet arī konteksts, kādā noticis pārkāpums, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā preventīvā iedarbība.

      64      Šajā gadījumā Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, kurā Pirmās instances tiesa atbildēja uz prasītāja argumentu, kas saistīts
         ar apgalvoto Komisijas veiktā naudas sodu līmeņa paaugstinājuma nesamērīgo raksturu attiecībā pret mērķi nodrošināt konkurences
         politikas īstenošanu, [Pirmās instances tiesa] šo argumentu ir noraidījusi, tomēr neskarot tā pārkāpuma smaguma novērtējumu,
         kurš izriet no šī sprieduma 99. un turpmākajiem punktiem.

      65      Tādējādi cita starpā Pārsūdzētā sprieduma 103. punktā Pirmās instances tiesa, analizējot Komisijas secināto pārkāpuma smagumu,
         ir atgādinājusi iemeslus, kuru dēļ Komisija ir noteikusi šādu prasītājam uzliktā naudas soda apmēru, atsaucoties šajā sakarā
         uz Apstrīdētā lēmuma sesto, astoto un devīto apsvērumu.

      66      Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir piemērojusi risinājumu, pie kāda Tiesa nonāca iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās
         lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija un kuru, konkrētāk, saistībā ar Pamatnostādņu piemērošanu tā atkārtoja iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās
         lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija. Faktiski lietā, kurā pasludināts šis pēdējais minētais spriedums, Tiesa, neprasot, lai Komisija sniegtu konkrētu
         pamatojumu, kurš pārsniedz to, kas ir prasīts atbilstoši Pamatnostādnēm, sprieduma 232. punktā uzskatīja, ka [Pamatnostādņu]
         piemērošana pārkāpumiem, kas izdarīti pirms [Pamatnostādņu] pieņemšanas, nenozīmē nedz atpakaļejoša spēka aizlieguma principa
         pārkāpumu, nedz tiesiskās drošības principa pārkāpumu.

      67      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesai nevar pārmest nedz pamatojuma nesniegšanu, nedz arī Tiesas judikatūras kļūdainu piemērošanu.

      68      Tātad pirmā pamata pirmā un otrā daļa ir noraidāmas.

      69      Pirmā pamata trešajā daļā ADM būtībā pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav nospriedusi, ka Komisijai kā atbilstošs naudas soda apmēra aprēķina pamats
         ir jāņem vērā apgrozījums no nātrija glikonāta pārdošanas.

      70      Pirmkārt, tā kā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 78. punktā ir uzsvērusi, ka attiecīgās preces pārdošanas apgrozījums
         “var” būt atbilstošs pamats, lai novērtētu kaitējumu konkurencei konkrētās preces tirgū Eiropas Kopienā, apelācijas sūdzības
         iesniedzējs nevar iebilst, ka tā nonāk pretrunā pati ar sevi, ja tā patiešām neizmanto šo kritēriju kā atbilstošu pamatu.

      71      Otrkārt, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai noteiktu naudas sodu apmērus, ir jāņem vērā pārkāpumu
         ilgums un visi apstākļi, kas varētu ietekmēt šo pārkāpumu smaguma novērtējumu (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās
         lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 129. punkts, kā arī apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 240. punkts).

      72      Šajā sakarā Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram,
         konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo piemērojamību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai
         izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (iepriekš minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).

      73      Apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, pieskaitāma katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma nozīme aizliegtās
         vienošanās izveidē, labums, ko tie varēja gūt no šīm darbībām, tā lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda
         veida pārkāpumi rada Kopienas mērķiem (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 129. punkts, kā arī lietā Dalmine/Komisija, 130. punkts).

      74      Šajā sakarā naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut
         arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan apgrozījuma daļu, kas rodas no pārkāpumā
         iesaistītām precēm, un kas sniedz norādes par tā apmēru. Ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi
         salīdzinājumā ar citiem faktoriem, un līdz ar to atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša aprēķina, kas pamatots
         ar apgrozījumu, kas rodas no konkrētās preces pārdošanas, iznākums (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 100. punkts).

      75      Turklāt Kopienu tiesībās nav vispārpiemērojama principa, saskaņā ar kuru sankcijai ir jābūt samērīgai ar apgrozījumu, kuru
         uzņēmums ir panācis, pārdodot preci, kura ir pārkāpuma priekšmets (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 101. punkts).

      76      Pretēji tam, ko apgalvo ADM, no tā izriet, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 78. punktā pamatoti ir norādījusi, ka apgrozījums, kas rodas
         no nātrija glikonāta pārdošanas, nav vienīgais kritērijs, saskaņā ar kuru Komisijai būtu jānovērtē pārkāpuma smagums. Katrā
         ziņā tas obligāti nav sākuma punkts naudas sodu aprēķinam.

      77      Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 61. punktā, tas izriet arī no Pamatnostādnēm. Līdz ar to, ja būtu jāpiemēro apelācijas sūdzības
         iesniedzēja izvirzītā teorija, tas noteikti izraisītu minētajās Pamatnostādnēs paredzēto normu, kuru piemērojamību apelācijas
         sūdzības iesniedzēja izdarītajam pārkāpumam pamatoti ir atzinusi Pirmās instances tiesa, pārkāpumu.

      78      Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar Pirmās instances tiesai pārmest, ka tā ir pārkāpusi tiesību principus, ar
         kuriem tiek regulēts naudas sodu aprēķins, jo tā apgrozījumu, kurš panākts ar attiecīgajām precēm, nav izmantojusi kā sākuma
         punktu apelācijas sūdzības iesniedzēja uzliktā naudas soda apmēra noteikšanai.

      79      Treškārt, atsaucoties it īpaši uz Apstrīdētā lēmuma 378.–382. apsvērumu, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 86. un
         87. punktā ir atgādinājusi, kādā veidā Komisija ir ņēmusi vērā apgrozījumu, kurš panākts ar nātrija glikonāta pārdošanu, lai
         noteiktu naudas soda apmēru. Šajā kontekstā tā ir norādījusi, ka Komisija nav pārsniegusi savu rīcības brīvību, un minētā
         sprieduma 114. punktā uzskatījusi, ka “Komisijas noteiktā pamatsumma par ADM izdarīto pārkāpumu izskatāmajā gadījumā [bija] atbilstoša, ievērojot visus apstākļus, ko Komisija ir norādījusi [Apstrīdētajā]
         [l]ēmumā, un ievērojot dažu šo apstākļu novērtējumu [tajā pašā] spriedumā”.

      80      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesai apelācijas tiesvedības ietvaros nav jāapšauba Pirmās instances tiesas izdarītais
         neatkarīgais faktu novērtējums, jo vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta kontrolēt veidu, kādā Komisija katrā konkrētajā
         gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās rīcības smagumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Technische Unie/Komisija, 196. punkts).

      81      No tā izriet, ka arī pirmā pamata trešā daļa ir noraidāma.

      82      Attiecībā uz šī pamata ceturto daļu Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 108.–110. punktā ir atgādinājusi pastāvīgo
         judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse juridiski neierobežo naudas sodus konkurences jautājumos,
         jo Komisijai, lai noteiktu naudas sodu apmēru, ir piešķirta plaša rīcības brīvība un tai nav saistoši novērtējumi, kurus tā
         ir veikusi iepriekš (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 209.–213. punkts).

      83      Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 111. punktā no tā pamatoti ir secinājusi, ka ADM atsaukšanās uz Lēmumu par cinka fosfātu pati par sevi ir neefektīva tiktāl, ciktāl Komisijai nebija pienākuma šo lietu novērtēt
         tādā pašā veidā.

      84      Ir jāsecina, ka savā apelācijas sūdzībā ADM nav izvirzījis nevienu argumentu, lai apstrīdētu šo Pārsūdzētā sprieduma motīvu noteicošo elementu.

      85      ADM tikai apstrīd faktus, kas saistīti ar atšķirību starp šo lietu un lietu, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu, kuru Pirmās
         instances tiesa ir minējusi Pārsūdzētā sprieduma 113. punktā, bet nenorāda, kādu iemeslu dēļ konkrēti šajā gadījumā nebūtu
         bijusi jāņem vērā Pirmās instances tiesas šī sprieduma 108. un 109. punktā atgādinātā pastāvīgā judikatūra.

      86      Līdz ar to pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida, un tādējādi viss pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji
         nepieņemams.

       Par otro pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi uz konkrēto tirgu
       Lietas dalībnieku argumenti
      87      Otrais pamats ir sadalīts trijās daļās.

      –       Par otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz principa, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāievēro normas, kuras tā pati sev noteikusi,
         pārkāpumu

      88      ADM apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pārbaudījusi tā argumentu, kurš attiecas uz to, ka Komisija, lai novērtētu aizliegtās
         vienošanās ietekmi, neesot noteikusi konkrēto tirgu, lai gan tas ir Pamatnostādnēs paredzēts, obligāts nosacījums. Ja Komisija
         būtu pareizi noteikusi minēto tirgu, proti, ņemot vērā helātu produktu tirgū esošos aizstātspējīgos produktus, tā būtu secinājusi,
         ka aizliegtā vienošanās, iespējams, nav ietekmējusi praktizētās cenas.

      89      Pēc Komisijas domām, ADM nostāja pamatojas uz nepareizu attiecīgā tirgus definēšanas mērķa izpratni. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā
         sprieduma 226. punktā esot atgādinājusi, ka Komisija attiecīgo tirgu ir noteikusi pirms ADM izdarītā pārkāpuma smaguma analīzes. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdzot Tiesu apelācijas tiesvedības stadijā
         spriest par faktiem, attiecībā uz kuriem tas nav varējis iesniegt pierādījumus tiesvedībā pirmajā instancē.

      –       Par otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
      90      Bez jebkāda pamatojuma noraidot ADM argumentus, saskaņā ar kuriem pastāv pierādījumi par to, ka aizliegtā vienošanās nav ietekmējusi konkrēto tirgu, Pirmās instances
         tiesa neesot izpildījusi tās pienākumu norādīt pamatojumu. Šajā sakarā ADM pirmajā instancē izvirzītie pierādījumi nepārprotami apliecinot, ka nātrija glikonāta cenu svārstības pēc aizliegtās vienošanās
         ir izraisījuši citi apstākļi.

      91      Pēc Komisijas domām, no Pārsūdzētā sprieduma, cita starpā no tā 232.–236. punkta, skaidri izriet, ka Pirmās instances tiesa
         ir pārbaudījusi visus ADM iesniegtos faktus, pirms tā nosprieda, ka šie fakti neļauj pamatot apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu.

      92      Pakārtoti Komisija piebilst, ka ADM lūgums līdzinās aicinājumam Tiesai pārbaudīt pirmajā instancē iesniegtos pierādījumus, kas nevar būt Tiesas kompetencē apelācijas
         tiesvedībā.

      –       Par otrā pamata trešo daļu, kas attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa prettiesiski esot izmainījusi pierādīšanas pienākumu
      93      ADM būtībā iebilst pret to, ka Pārsūdzētajā spriedumā tam ir noteikts pienākums pierādīt, ka pat tad, ja nebūtu aizliegtās vienošanās,
         cenas būtu bijušas identiskas tām, kuras ir norādījusi Komisija. No vienas puses, no Pamatnostādnēm izrietot, ka Komisijai
         ir jāpierāda, ka, ja nebūtu aizliegtās vienošanās, cenas būtu bijušas zemākas. No otras puses, pati Pirmās instances tiesa
         Pārsūdzētā sprieduma 177. un 184. punktā esot atzinusi, ka neesot iespējams sniegt precīzu konkrētās preces cenu aizliegtās
         vienošanās neesamības gadījumā.

      94      Pēc Komisijas domām, Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka tā ir pietiekami pierādījusi pārkāpuma ietekmi nātrija glikonāta
         tirgū. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa esot konstatējusi, ka ADM nav pierādījis, ka citāda konkrētā tirgus definīcija būtu likusi izdarīt atšķirīgu secinājumu attiecībā uz aizliegtās vienošanās
         ietekmi. Šī otrā pamata trešā daļa faktiski esot vērsta uz to, lai lūgtu Tiesai no jauna novērtēt faktus apelācijas tiesvedības
         stadijā, un līdz ar to neesot pieņemama.

       Tiesas vērtējums
      95      Attiecībā uz otro pamatu, kura visas trīs daļas ir jāizskata kopā, pirmām kārtām ir jāatgādina, ka, nosakot naudas sodu atbilstoši
         Pamatnostādnēm, attiecīgā aizliegtās vienošanās ietekme konkrētajā tirgū ir faktors, kurš var tikt ņemts vērā, lai novērtētu
         izdarītā pārkāpuma smagumu.

      96      Pirmkārt, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 226. punktā ir konstatējusi, ka Apstrīdētā lēmuma 34.–41. apsvērumā
         Komisija ir noteikusi, ka konkrētās preces tirgus ir nātrija glikonāta cietas vielas un šķidruma formā un tā izejvielas –
         glikonskābes – tirgus. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir uzsvērusi iemeslus, kuru dēļ Komisija nav ņēmusi vērā plašāku
         tirgu, kuru izvirzījis ADM.

      97      Otrkārt, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 229.–231. punktā pamatoti ir uzsvērusi, ka vienkāršs ADM apgalvojums par to, ka Komisija esot ņēmusi vērā kļūdainu konkrētā tirgus definīciju, neļauj pats par sevi pierādīt, ka saskaņā
         ar apelācijas sūdzības iesniedzēja minēto tirgus definīciju attiecīgais pārkāpums nebūtu ietekmējis minēto tirgu.

      98      Treškārt, pēc tam, kad Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 232. punktā atgādināja metodi, kuru Komisija izmantoja,
         lai pierādītu attiecīgā pārkāpuma ietekmi tirgū, kuru tā ir definējusi, minētā sprieduma 233.–237. punktā tā ir uzskatījusi,
         ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir apgalvojis tikai, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas konkrētā tirgus definīcijā, tomēr
         nav paskaidrojis, kādā ziņā tirgus definīcija, kuru tas norāda, būtu izslēgusi jebkādu attiecīgā pārkāpuma faktisko ietekmi.

      99      No šiem faktiem izriet, ka ADM nevar Pirmās instances tiesai pārmest, ka tā Komisijai ir atļāvusi novērtēt attiecīgā pārkāpuma ietekmi, iepriekš nedefinējot
         konkrēto tirgu. Kā tas izriet no Pārsūdzētā sprieduma 226. punkta, Komisija šādu definīciju tomēr ir noteikusi.

      100    Turklāt Pirmās instances tiesa savā neatkarīgajā faktu novērtējumā ir uzskatījusi, ka attiecīgā pārkāpuma ietekmes konkrētajā
         tirgū analīze, ņemot vērā faktus, kurus, lai veiktu šo analīzi, bija norādījusi Komisija, bijusi pārliecinoša. Tāpat, atsaucoties
         uz Apstrīdētā lēmuma 354. apsvērumu, tā ir atgādinājusi, ka, lai pamatotu savu analīzi, Komisija cita starpā nātrija glikonāta
         cenas ir sasaistījusi ar aizliegtās vienošanās spēkā stāšanos, prognozējusi šīs preces cenu līmeni, kāds būtu bijis, ja nebūtu
         attiecīgās aizliegtās vienošanās, un, visbeidzot, izsecinājusi apelācijas sūdzības iesniedzēja izdarītā pārkāpuma ietekmi
         nātrija glikonāta tirgū.

      101    Tāpat Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir pārnesusi pierādīšanas nastu attiecībā uz konkrētā tirgus definīciju,
         nedz arī, ka tā nav sniegusi savu apsvērumu pamatojumu.

      102    Pirmkārt, Pārsūdzētā sprieduma 237. punktā Pirmās instances tiesa ir tikai konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs
         nav pierādījis, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās ietekme plašākā tirgū, kuru tas norāda, būtu neliela vai pat nebūtu vispār.
         Tādējādi Pirmās instances tiesa pamatoti no apelācijas sūdzības iesniedzēja ir prasījusi, lai tas iesniedz faktus, kuri ļautu
         noraidīt Komisijas analīzi, uz kuru tā atsaucās Pārsūdzēta sprieduma 196. un 197. punktā un kuras mērķis bija pierādīt saistību
         starp cenu attīstību nātrija glikonāta tirgū un aizliegtās vienošanās spēkā stāšanos.

      103    Šāds pierādījums vēl vairāk būtu bijis vajadzīgs, ņemot vērā faktu, no vienas puses, ka ADM tiesvedībā pirmajā instancē norādīja, ka to preču, kuras, pēc tā domām, [saistībā ar] nātrija glikonātu konkrētā tirgus ietvaros
         būtu bijis jāņem vērā, cenām ir bijusi līdzīga attīstība kā nātrija glikonāta cenām, un, no otras puses, kā to norādījusi
         arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 154. punktā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka aizliegtā vienošanās neesot
         ietekmējusi konkrēto tirgu, lai gan tas pats tajā piedalījās vairākus gadus.

      104    Otrkārt, šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir atbildējusi uz ADM izvirzīto argumentu, kurš attiecas uz apgalvoto aizliegtās vienošanās ietekmes nātrija glikonāta tirgū neesamību, uzskatot,
         ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītie pierādījumi neļauj atspēkot Komisijas analīzi, un tādējādi Pirmās instances
         tiesa ir izpildījusi tai uzlikto pienākumu norādīt pamatojumu.

      105    Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa, kā tas izriet no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas,
         ir vienīgā instance, kurai ir kompetence, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu materiālā
         neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu novērtējumu. Ja Pirmās
         instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence pārbaudīt šo faktu
         juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, kuras Pirmās instances tiesa ir paredzējusi. Tādējādi Tiesa nav kompetenta konstatēt
         faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Tādēļ šis vērtējums,
         ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas Tiesai jāpārbauda (šajā sakarā skat. 2008. gada 10. jūlija
         spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, Krājums, I‑4951. lpp., 29. punkts).

      106    Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs, savā apelācijas sūdzībā norādot uz pierādījumiem, kurus tas izvirzījis pirmajā
         instancē un kurus Pirmās instances tiesa atzinusi par nepietiekamiem, faktiski lūdz Tiesu šos pierādījumus pārbaudīt no jauna,
         tomēr neapgalvojot, ka Pirmās instances tiesa būtu sagrozījusi to jēgu, tādēļ Tiesai šajā sakarā nav kompetences.

      107    Līdz ar to, ņemot vērā to, kas cita starpā ir nospriests šī sprieduma 102. punktā, ka Pirmās instances tiesa nav pārnesusi
         pierādīšanas nastu un ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav atsaucies uz pierādījumu jēgas sagrozīšanu, otrais pamats kopumā
         ir jānoraida kā tāds, kurš ir daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.

       Par trešo pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, nosakot aizliegtās vienošanās izbeigšanas datumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      108    Šis pamats ir sadalīts četrās daļās.

      –       Par trešā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz EKL 81. panta pārkāpumu, jo kļūdaini ir piemērotas normas par aizliegtās vienošanās
         beigām

      109    ADM būtībā apstrīd Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 247. punktā veikto analīzi attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja
         nodomiem 1994. gada 4. oktobra sanāksmes laikā. Pieņemot, ka ADM rīcības mērķis šajā sanāksmē nebija paziņot par izstāšanos no aizliegtās vienošanās, bet gan ka šī rīcība bija vairāk stratēģiska
         un vērsta uz to, lai uzspiestu savu gribu aizliegtās vienošanās ietvaros, Pirmās instances tiesa šajā sakarā ir nospriedusi,
         ka ADM vēlējās turpināt tā lomu tajā. ADM nevarot pārmest, ka tā nolūks bijis aizliegtās vienošanās turpināšana, jo tas publiski esot izteicis savu gribu vairs nebūt
         aizliegtās vienošanās dalībniekam, un EKL 81. pants, lai izsecinātu šīs normas pārkāpumu, neļaujot pamatoties uz subjektīviem
         faktiem, bet gan tikai aizliedzot pierādītu rīcību.

      110    Pēc Komisijas domām, publiskā paziņojuma par izstāšanos no aizliegtās vienošanās nozīmīgais kritērijs izvirza jautājumu par
         to, kā tās biedri saprot uzņēmuma, kurš beidz būt par tās dalībnieku, rīcību. Pierādīšanas nasta attiecībā uz šādu sapratni
         ir šim uzņēmumam. Lai gan ADM ir pierādījis, ka tas 1994. gada 4. oktobra sanāksmi ir atstājis pirms tās beigām, tomēr tas nav pierādījis, ka citi dalībnieki
         šo rīcību saprata kā izstāšanos no aizliegtās vienošanās. Katrā ziņā tas ir tas, ko pierāda fakti, kurus Pirmās instances
         tiesa ir norādījusi Pārsūdzētā sprieduma 249. punktā.

      –       Par trešā pamata otro daļu, kas attiecas uz pierādījumu jēgas sagrozīšanu
      111    Pēc ADM domām, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 248.–250. punktā, pamatojoties uz JBL un Roquette iesniegto informāciju, kļūdaini nav nospriedusi, ka tas vairs nebija aizliegtās vienošanās dalībnieks kopš 1994. gada 4. oktobra
         sanāksmes. Tādējādi Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumu jēgu.

      112    Pēc Komisijas domām, no pierādījumiem, uz kuriem atsaucas ADM, izriet, ka Roquette no aizliegtās vienošanās izstājās 1994. gada 4. oktobrī. Tomēr tas nenozīmē, ka aizliegtā vienošanās beidzās šajā datumā,
         un vēl jo mazāk, ka ADM ir izbeidzis savu dalību.

      –       Par trešā pamata trešo daļu, kas attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa, 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmi uzskatīdama par
         rīcību, kas vērsta pret konkurenci, ir pārkāpusi EKL 81. pantu.

      113    Ievērojot principu, ka tas kopš 1994. gada 4. oktobra sanāksmes vairs nav aizliegtās vienošanās dalībnieks, ADM uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 81. pantu, nospriežot, ka minētā aizliegtā vienošanās ir turpinājusi
         pastāvēt arī pēc tam un ka šo apgalvojumu apstiprinot 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksme. Pirmās instances tiesa neesot prasījusi,
         lai Komisija pierāda, ka sarunām, kuras notika šīs sanāksmes laikā, bija pret konkurenci vērsta iedarbība.

      114    Pēc Komisijas domām, tā kā ADM nav beidzis būt aizliegtās vienošanās dalībnieks 1994. gada 4. oktobrī, Pirmās instances tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka
         1995. gada 3.–5. jūnija sanāksme nenotika, pamatojoties uz jaunu aizliegto vienošanos.

      –       Par trešā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz pierādījumu jēgas sagrozīšanu
      115    Uzskatīdama, ka Roquette piedēvēto notu, ar kuru cita starpā Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā Pirmās instances tiesa pamatoja vērtējumu par aizliegtās
         vienošanās turpināšanu, Roquette sagatavoja 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmē, Pirmās instances tiesa šo pierādījumu ir sagrozīja divējādi. No vienas puses,
         šo notu sagatavoja Amerikas konkurences iestādes, un, no otras puses, šī nota netika sagatavota 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmē.

      116    Komisija uzsver, ka no Apstrīdētā lēmuma 233. apsvēruma izriet, ka Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā
         citēto notu ir iesniedzis Roquette. Katrā ziņā šis pierādījums kā tāds neesot izšķirošs Pirmās instances tiesas argumentācijā.

       Tiesas vērtējums
      117    Pirmām kārtām ir jāatgādina, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas pārbaude aprobežojas ar kļūdām tiesību piemērošanā, kā arī pierādījumu
         jēgas sagrozīšanu, ko varētu būt pieļāvusi Pirmās instances tiesa.

      118    Tā trešā pamata pirmajā daļā ADM apstrīd faktu, ka Pirmās instances tiesa apelācijas sūdzības iesniedzēja aiziešanu no 1994. gada 4. oktobra sanāksmes nav
         interpretējusi tā, ka tas ir pārtraucis būt par attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieku. Šādi rīkojoties, Pirmās instances
         tiesa neesot pareizi piemērojusi publiskas norobežošanās kritēriju, kļūdaini atsaucoties uz subjektīvu aspektu, proti, ADM nolūku.

      119    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai tiesībās paredzētajā apmērā pierādītu, ka uzņēmums ir aizliegtas vienošanās dalībnieks,
         pietiek pierādīt, ka konkrētais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās tikušas noslēgtas pret konkurenci vērstas vienošanās,
         aktīvi pret tām neiebilstot. Ja piedalīšanās šādā sanāksmē ir pierādīta, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm,
         kas liecina, ka, piedaloties sapulcē, tam nav bijis nodoma par vēršanos pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem
         ir norādījis, ka tas sapulcē piedalās ar atšķirīgu mērķi (skat. 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P,
         C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 81. punkts).

      120    Līdz ar to, lai novērtētu, vai konkrētais uzņēmums ir vēlējies norobežoties no prettiesiskās vienošanās, noteicošais ir tas,
         kā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki sapratuši tā nolūku. Tādējādi Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 247. punktā
         pamatoti varēja nospriest, ka tikai fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir aizgājis no 1994. gada 4. oktobra sanāksmes,
         kā tāds nevar tikt uzskatīts par publisku norobežošanos no attiecīgās aizliegtās vienošanās un ADM ir jāsniedz norādes par to, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki uzskatīja, ka tas ir izbeidzis savu dalību.

      121    Šajā sakarā trešā pamata otrajā daļā ADM norāda, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi iesniegto pierādījumu jēgu, Pārsūdzētā sprieduma 248. punktā nospriežot,
         ka neviens apelācijas sūdzības iesniedzēja norādītais dokuments neļauj secināt, ka citi attiecīgās aizliegtās vienošanās biedri
         tā rīcību 1994. gada 4. oktobra sanāksmē būtu sapratuši kā publisku norobežošanos no paša šīs aizliegtās vienošanās satura.

      122    Lai pierādītu, ka tas ir pārstājis būt par strīdīgās aizliegtās vienošanās dalībnieku pēc 1994. gada 4. oktobra sanāksmes,
         ADM pamatojās cita starpā uz dokumentiem, kurus ir iesnieguši citi šīs sanāksmes dalībnieki, proti, 1999. gada 21. maijā JBL Komisijai nosūtīto vēstuli, 1998. gada 12. maijā Fujisawa Komisijai nosūtīto vēstuli un 1999. gada 30. aprīlī JBL Komisijai nosūtīto vēstuli. Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd nevis Pirmās instances tiesas konstatēto
         šo dokumentu saturu, bet gan Pārsūdzētā sprieduma 249.–251. punktā veikto to interpretāciju.

      123    Tā attiecībā uz JBL 1999. gada 30. aprīļa un 21. maija vēstulēm Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 249. un 251. punktā ir norādījusi,
         ka tās neietver nekādu ADM rīcības 1994. gada 4. oktobra sanāksmē aprakstu un tajās ir norādīts tikai, ka Roquette vairs nepilda pret konkurenci vērstās vienošanās.

      124    Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir veikusi pilnībā leģitīmu šo dokumentu interpretāciju, uzskatot, ka tie ADM neļauj pierādīt, ka tas no aizliegtās vienošanās ir izstājies pēc 1994. gada 4. oktobra sanāksmes.

      125    Gluži pretēji, Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz šiem Pārsūdzētā sprieduma 250. un 251. punktā minētajiem un ADM neapstrīdētajiem pierādījumiem, proti, Fujisawa 1998. gada 12. maija vēstuli, kurā ir norādīts, ka aizliegtā vienošanās ir beigusies tikai 1995. gadā, kā arī JBL 1999. gada 30. aprīļa vēstuli, kurā ir norādīts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs 1994. gada 4. oktobra sanāksmē ir prasījis
         pārdošanas kvotu pārdali, ir uzskatījusi, ka ADM nav pierādījis, ka tas šīs sanāksmes laikā ir izstājies no aizliegtās vienošanās, šādi nesagrozot tās rīcībā esošo pierādījumu
         jēgu.

      126    Attiecībā uz trešā pamata ceturto daļu ir jāatgādina, ka, lai nospriestu, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās ir ilgusi līdz
         1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmei, Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz pieciem faktiem.

      127    Pārsūdzētā sprieduma 258.–262. punktā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, un ADM to nav apstrīdējis, ka minētajā sanāksmē piedalījās visi aizliegtās vienošanās biedri un ka dalībnieki apsprieda nātrija
         glikonāta pārdošanas apjomus 1994. gadā, paredzot ieviest jaunu informācijas, kas saistīta ar šiem apjomiem, sistēmu, lai
         noteiktu nātrija glikonāta tirgus kopējo apmēru.

      128    Tālāk Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā ir pamatojusies uz dokumentu, kuru tā piedēvēja Roquette, kurš apstiprinot, ka 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmes laikā dalībniekiem bija nolūks turpināt to pret konkurenci vērsto
         rīcību.

      129    Turklāt Pārsūdzētā sprieduma 264. punktā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi ADM iesniegtos pierādījumus, kuri, pēc tā domām, varētu atspēkot Komisijas pausto nostāju attiecībā uz 1995. gada 3.–5. jūnija
         sanāksmi.

      130    Visbeidzot, Pārsūdzētā sprieduma 266. punktā Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka argumentam par to, ka minētā sanāksme
         notika paralēli vispārējai ražošanas nozares sanāksmei, nav nozīmes.

      131    Līdz ar to un, ņemot vērā faktu, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka Komisija varēja uzskatīt, ka ADM no aizliegtās vienošanās nav izstājies 1994. gada 4. oktobra sanāksmes laikā, tā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
         apstiprinot Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksme bija attiecīgās aizliegtās vienošanās
         turpinājums.

      132    Šādā nolūkā Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz faktiem un pierādījumiem, kuri Tiesai apelācijas tiesvedības stadijā
         nav jāpārbauda no jauna, izņemot gadījumu, ja ir sagrozīta to jēga.

      133    Šajā gadījumā trešā pamata ceturtās daļas ietvaros ADM norāda, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā esot sagrozījusi anotāciju, kuru Roquette iesniedza Komisijai, uzskatot, ka to ir izstrādājusi Roquette 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmes laikā.

      134    Tomēr izrādās, ka šo dokumentu, kā to uzsver apelācijas sūdzības iesniedzējs un ko atzīst arī Komisija, nav izstrādājis Roquette, bet ka tas to ir tikai iesniedzis un ka tas ir sarakstīts tikai pēc minētās sanāksmes.

      135    Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi šī pierādījuma jēgu.

      136    Tomēr, kā to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 214. un 215. punktā, šāda sagrozīšana Pārsūdzēto spriedumu nevar padarīt
         par spēkā neesošu.

      137    Kā tas izriet no šī sprieduma 126.–130. punkta, motīvus, uz kuriem Pirmās instances tiesa ir atsaukusies, lai nospriestu,
         ka 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksme bija mēģinājums turpināt strīdīgo aizliegto vienošanos, pamatoja pieci fakti, kuru starpā
         bija Roquette piedēvētā anotācija.

      138    Turklāt Pirmās instances tiesa pati ir mazinājusi šī dokumenta pierādošo spēku, Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā uzskatot,
         ka minētā anotācija sniedz tikai neprecīzu ideju par sarunu, kas norisinājās 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmē, saturu, un
         aplūkojot to tikai kā Komisijas izteiktā apgalvojuma apstiprinājumu.

      139    Līdz ar to trešā pamata ceturtā daļa nav efektīva.

      140    Visbeidzot, attiecībā uz trešā pamata trešo daļu ir jāatgādina, kā to Pārsūdzētā sprieduma 265. punktā darījusi arī Pirmās
         instances tiesa, ka, lai pārbaudītu, vai vienošanās vai saskaņota darbība ir pakļauta EKL 81. panta 1. punkta piemērošanai,
         vienošanās konkrētas iedarbības ņemšana vērā ir lieka tiktāl, ciktāl izrādās, ka tās mērķis ir traucēt, ierobežot vai kropļot
         konkurenci kopējā tirgū. Tātad Pirmās instances tiesa šajā sakarā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      141    Līdz ar to no iepriekš izklāstītā izriet, ka viss trešais pamats kopumā ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.

       Par ceturto pamatu, kas iesniegts pakārtoti un attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar atbildību mīkstinošo apstākļu
            ņemšanu vērā
       Lietas dalībnieku argumenti
      142    Pēc ADM domām, Pārsūdzētā sprieduma 287. punktā noliedzot Komisijas pienākumu ņemt vērā atbildību mīkstinošos apstākļus, kas Pamatnostādnēs
         ir paredzēti aizliegtās vienošanās izbeigšanas gadījumā, Pirmās instances tiesa ir veikusi kļūdainu šo pamatnostādņu interpretāciju.
         Turklāt un pretēji tam, ko ir nospriedusi Pirmās instances tiesa, atbildību mīkstinošo apstākļu piemērošanu nevarot ietekmēt
         fakts, ka strīdīgā aizliegtā vienošanās bijusi slepena.

      143    Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa pamatoti nav uzskatījusi, ka pārkāpuma izbeigšana neizraisa mehānisku naudas soda
         samazinājumu. Komisijai šajā sakarā esot rīcības brīvība cita starpā attiecībā uz attiecīgā uzņēmuma rīcību. Šajā gadījumā
         ADM administratīvajā procedūrā neesot piedalījies tik izšķiroši, lai tā tam varētu piemērot atbildību mīkstinošos apstākļus.

       Tiesas vērtējums
      144    Jāatgādina, ka Pamatnostādņu 3. punktā būtībā ir norādīts, ka Komisijas noteiktā naudas soda pamatsumma tiek samazināta cita
         starpā, ja apsūdzētais uzņēmums pārkāpumu izbeidz pēc pirmās Komisijas iejaukšanās.

      145    Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 280. punktā ir uzskatījusi, ka šī norma ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi, kuros pieņēmums par pārkāpuma izbeigšanu pēc pirmās Komisijas iejaukšanās ir īstenojies,
         varētu pamatot šī apstākļa kā vainu mīkstinoša apstākļa ņemšanu vērā.

      146    Tātad Pirmās instances tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu, saskaņā ar kuru atbilstoši Pamatnostādņu
         3. punktam aizliegtās vienošanās izbeigšanai būtu automātiski jāizraisa naudas soda pamatsummas samazināšana, Pārsūdzētā sprieduma
         279. punktā uzsverot, ka šāda šīs normas interpretācija apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.

      147    Nevar apgalvot, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      148    Proti, ir jāsecina, ka šāda tiesību uz naudas soda pamatsummas samazinājumu atzīšana ir obligāti saistīta ar lietas apstākļiem,
         kuri Komisijai var likt to nepiemērot uzņēmumam, kurš ir prettiesiskas vienošanās dalībnieks.

      149    Tādējādi atzīt atbildību mīkstinošu apstākļu esamību situācijās, kurās uzņēmums, kurš ir tādas acīmredzami prettiesiskas vienošanās
         dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt, ka tā ir pārkāpums, nozīmētu mudināt uzņēmumus turpināt būt slepenās
         vienošanās dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot, ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties, ka, ja to rīcība
         tiktu atklāta, pārtraucot pārkāpumu, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu. Šāds atzinums liegtu jebkādu uzliktā naudas
         soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.

      150    Līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir bijis slepenās aizliegtās
         vienošanās dalībnieks, ko tas neapstrīd, tas nevar prasīt uzliktā naudas soda pamatsummas samazinājuma piemērošanu sakarā
         ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs savu prettiesisko rīcību ir pārtraucis pēc pirmās Amerikas konkurences iestāžu iejaukšanās.

      151    Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

      152    No iepriekš izklāstītā izriet, ka, tā kā apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītie pamati ir daļēji nepamatoti un daļēji nepieņemami,
         tā ir jānoraida kopumā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      153    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest ADM atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šim pēdējam minētajam spriedums ir nelabvēlīgs, tad tam ir jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Archer Daniels Midland Co. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1977. gada 10. martā. # Silvana Kaucic un Anna Maria Kaucic pret Institut national d'assurances maladie invalidité. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Beļģija. # Lieta 75-76.


Tiesas spriedums 1988. gada 25. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm. # Lieta 312/86.