title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2015. gada 23. septembris.#I. Schroeder KG (GmbH & Co.) pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Komisiju.#Ārpuslīgumiskā atbildība – Dempings – Dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas izcelsmes citrusaugļu imports – Regula (EK) Nr. 1355/2008, kuru Tiesa atzinusi par spēkā neesošu – Prasītājai iespējami nodarīts kaitējums pēc direktīvas pieņemšanas – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Iekšēju tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšana – Pieņemamība – Pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums – Regulas (EK) Nr. 384/96 2. panta 7. punkta a) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 7. punkta a) apakšpunkts) – Rūpības pienākums – Cēloņsakarība.#Lieta T-205/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑205/14
            I. Schroeder KG (GmbH & Co.) , Hamburga (Vācija), ko pārstāv K. Landry , advokāts,
            prasītāja,
            pret
            Eiropas Savienības Padomi , ko pārstāv J.‑P. Hix , pārstāvis, kam sākotnēji palīdzēja D. Geradin  un N. Tuominen , vēlāk – N. Tuominen , advokāti,
            un
            Eiropas Komisiju , ko pārstāv T. Maxian Rusche  un R. Sauer , pārstāvji,
            atbildētājas,
            par prasību atlīdzināt kaitējumu, kāds esot nodarīts, pieņemot Padomes 2008. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr.  1355/2008, ar ko uzliek galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kas uzlikts par dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (proti, mandarīnu utt.) importu (OV L 350, 35. lpp.), kas ar 2012. gada 22. marta spriedumu GLS  (C‑338/10, Krājums, EU:C:2012:158) atzīta par spēkā neesošu.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [ M. E. Martins Ribeiro ], tiesneši S. Žervazonī [ S. Gervasoni ] (referents) un L. Madise [ L. Madise ],
            sekretāre K. Hērena [ C. Heeren ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un pēc 2015. gada 17. martā tiesas sēdes
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            Atbilstošās tiesību normas
            1. Padomes 1995. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 1996, L 56, 1. lpp.), kurā izdarīti grozījumi (turpmāk tekstā – “pamatregula”) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 30. novembra Regulu (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV L 343, 51. lpp., labojums – OV 2010, L 7, 22. lpp.)), 2. panta 7. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
            “Importējot preces no valstīm, kuras nav tirgus ekonomikas valstis [..], parasto vērtību nosaka, pamatojoties uz cenu vai salikto vērtību kādā trešā valstī ar tirgus ekonomiku vai pamatojoties uz cenu, importējot preces no šīs trešās valsts uz citām valstīm, ietverot Kopienu, vai, ja tas nav iespējams, izmantojot jebkuru citu pieņemamu pamatojumu, ietverot cenu, kāda Kopienā ir faktiski samaksāta vai maksājama par līdzīgu preci un kuru nepieciešamības gadījumā attiecīgi koriģē, ietverot pieņemamu peļņas procentu.
            Attiecīgu trešo valsti ar tirgus ekonomiku izvēlas saprātīgā veidā, jo īpaši ņemot vērā to visu drošo informāciju, kas ir pieejama izvēles izdarīšanas laikā. Tāpat arī ņem vērā termiņa ierobežojumus un, ja iespējams, izmanto trešo valsti ar tirgus ekonomiku, kurā notiek tāda pati izmeklēšana.
            Īsi pēc izmeklēšanas uzsākšanas tajā iesaistītās puses tiek informētas par izvēlēto trešo valsti ar tirgus ekonomiku, un tām atvēl 10 dienas piezīmju izteikšanai.”
            Tiesvedības priekšvēsture
            2. 2007. gada 20. oktobrī Eiropas Kopienu Komisija publicēja paziņojumu par antidempinga procedūras uzsākšanu attiecībā uz dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (mandarīnu utt.) importu (OV C 246, 15. lpp.).
            3. 2007. gada 2. novembrī prasītāja I. Schroeder KG (GmbH & Co.) prasīja Komisijai [atļauju] iesaistīties paziņojumā par procedūras uzsākšanu paredzēto neatkarīgo importētāju izlasē.
            4. 2008. gada 4. jūlijā Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 642/2008, ar ko uzliek pagaidu antidempinga maksājumu dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (mandarīnu u.c.) importam (OV L 178, 19. lpp.).
            5. 2008. gada 18. decembrī Eiropas Savienības Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 1355/2008, ar ko uzliek galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kas uzlikts par dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (proti, mandarīnu utt.) importu (OV L 350, 35. lpp.).
            6. Prasītāja ir samaksājusi antidempinga maksājumus, kas noteikti ar šo regulu, par attiecīgās preces importu un apgalvo, ka viņa ir samaksājusi šos maksājumus arī par importu, kas ir veikts ar četru citu importētāju (turpmāk tekstā – “četras pārējās sabiedrības”) starpniecību.
            7. Ar 2012. gada 22. marta spriedumu GLS  (C‑338/10, Krājums, EU:C:2012:158, 36. punkts) Tiesa atzina Regulu Nr. 1355/2008 par spēkā neesošu, jo Komisija un Padome nebija ievērojušas prasības, kādas izriet no pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta (tagad – Regulas Nr. 1225/2009 2. panta 7. punkta a) apakšpunkts), nosakot attiecīgās preces parasto vērtību uz faktiski samaksāto vai maksājamo cenu par līdzīgu preci Eiropas Savienībā pamata un nepierādot pienācīgu rūpību, kāda tika prasīta, lai noteiktu šo vērtību, pamatojoties uz cenām, kādas tiek izmantotas šai pašai precei trešajās valstīs ar tirgus ekonomiku.
            8. Pēc sprieduma GLS , minēts 7. punktā (EU:C:2012:158), prasītāja un četras pārējās sabiedrības pieprasīja atmaksāt maksājumus, kas iekasēti saskaņā ar Regulu Nr. 1355/2008. Vācijas galvenās muitas iestādes atmaksāja nepamatoti iekasētos maksājumus.
            9. Prasītāja un četras pārējās sabiedrības arī lūdza, pirmkārt, lai Hamburgas pilsētas [ Hamburg-Stadt ], Duisburgas [ Duisbourg ] un Krēfeldes [ Krefeld ] (Vācija) galvenās muitas iestādes pārskaita procentu maksājumus ar 0,5 % likmi mēnesī par samaksātajiem antidempinga maksājumiem par laikposmu no dienas, kad šie maksājumi tika veikti, līdz to atmaksāšanai. Šie lūgumi, datēti ar 2012. gada 6. un7. novembri, ar attiecīgo galveno muitas iestāžu 2012. gada 8. un 23. novembra un 18. decembra un 2013. gada 3. aprīļa lēmumiem tika noraidīti. Prasītāja un pārējās četras sabiedrības iesniedza sūdzības pret lēmumiem par noraidīšanu. Prasītāja tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, precizēja, ka visas šīs procedūras tika apturētas, gaidot Finanzgericht Hamburg  (Hamburgas Finanšu tiesas) lēmumu lietā starp Hüpeden & Co (GmbH & Co.) KG un muitas iestādēm.
            10. Prasītāja, otrkārt, Padomei un Komisijai ar 2013. gada 10. decembra vēstulēm lūdza atlīdzināt zaudējumus EUR 345 644 apmērā, kas atbilst procentu maksājumiem par aizņēmumiem, kurus tā bija spiesta ņemt Regulas Nr. 1355/2008 dēļ. Šie lūgumi ar Padomes 2014. gada 31. janvāra vēstuli un Komisijas 2014. gada 14. februāra vēstuli tika noraidīti.
            11. Turklāt pēc sprieduma GLS , minēts 7. punktā (EU:C: 2012:158), Komisija nolēma no jauna uzsākt antidempinga procedūru, šai atsākšanai esot saistītai vienīgi ar minētajā spriedumā ietverto prasījumu īstenošanu. Pēc šīs procedūras Padome pieņēma 2013. gada 18. februāra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 158/2013, ar ko atkārtoti nosaka galīgo antidempinga maksājumu dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (proti, mandarīnu utt.) importam (OV L 49, 29. lpp.), kas stājās spēkā 2013. gada 23. februārī. Tiesai tika uzdoti divi prejudiciālie jautājumi par šīs regulas spēkā esamības izvērtēšanu (apvienotās lietas C‑283/14, CM Eurologistik  un C‑284/14, GLS ).
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            12. Ar prasības pieteikumu, kurš Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2014. gada 27. martā, prasītāja cēla šo prasību.
            13. Komisija lūdza apturēt šo tiesvedību, pirmkārt, līdz valsts iestādes būs pieņēmušas galīgo lēmumu par iepriekš 9. punktā minētajām prasībām, kā arī, otrkārt un pakārtoti, līdz Tiesa būs lēmusi par prejudiciālajiem jautājumiem attiecībā uz Regulas Nr. 158/2013 spēkā esamību, kas tika uzdoti iepriekš minētajās apvienotajās lietās C‑283/14 un C‑284/14. Prasītāja un Padome nav izvirzījušas iebildumus pret šiem apturēšanas lūgumiem.
            14. Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – piespriest Savienībai tai atlīdzināt zaudējumus EUR 345 644 apmērā, tiem pieskaitot procentus ar 8 % likmi gadā, skaitot no sprieduma paziņošanas dienas, vai konstatēt, ka prasītājai ir tiesības uz kompensāciju;
            – piespriest Komisijai un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            15. Tiesas sēdē prasītāja lūdza Vispārējo tiesu, pakārtoti, kā tas tika atzīmēts tiesas sēdes protokolā, konstatēt ar nolēmumu pirms galīgā sprieduma taisīšanas, ka viņas prasība ir pieņemama un ka Padome un Komisija ir pieļāvušas kļūdu, kas varētu izraisīt Savienības atbildības iestāšanos, un pēc tam apturēt šo tiesvedību, līdz būs pieņemts galīgais nolēmums tiesvedībā Finanzgericht Hamburg , kā tas ir minēts iepriekš 9. punktā.
            16. Padomes un Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – prasību noraidīt kā nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu;
            – piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Juridiskais pamatojums
            Par prasības pieņemamību
            17. Padome un Komisija savos procesuālajos rakstos apgalvo, ka šī prasība ir jānoraida kā nepieņemama, jo prasītāja nav pilnībā izsmēlusi tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru rezultātā varētu tikt atlīdzināts apgalvotais kaitējums.
            18. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu ir jānovērtē, ņemot vērā ar Līgumu izveidoto indivīdu juridiskās aizsardzības sistēmu kopumā. No minētā izriet, ka gadījumā, kad persona uzskata, ka tā ir cietusi no tāda Savienības tiesiskā regulējuma likumīgas piemērošanas, kuru tā uzskata par nelikumīgu, un kad apgalvotais kaitējums tādējādi ir radies tikai Savienības vainas dēļ, šādas prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamība atsevišķos gadījumos tomēr var būt atkarīga no iekšējo tiesību aizsardzības iespēju izsmelšanas. Tāpat attiecībā uz minēto ir nepieciešams, lai valsts tiesību aizsardzības līdzekļi efektīvi nodrošinātu attiecīgās personas tiesību aizsardzību un lai ar to palīdzību varētu tikt atlīdzināts iespējamais kaitējums (skat. spriedumus, 1989. gada 30. maijs, Roquette frères /Komisija, 20/88, Krājums, EU:C:1989:221, 15. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2004. gada 23. novembris, Cantina sociale di Dolianova u.c./Komisija, T‑166/98, Krājums, EU:T:2004:337, 115. punkts un tajā minētā judikatūra).
            19. Pieņemot, ka šajā gadījumā var tikt piemērota prasība par iekšēju tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšanu, kuru raksturo valsts tiesās celtas prasības saņemt procentu maksājumus par atgūstamajiem antidempinga maksājumiem un šī prasība par zaudējumu atlīdzību, kas celta Savienības tiesā ar mērķi panākt kaitējuma, kāds radies no bankas procentu maksājumiem par aizdevumiem, kas ņemti sakarā ar likviditātes zaudējumiem šo maksājumu veikšanas dēļ – neatkarīgi no 2014. gada 18. septembra sprieduma Holcim (Romania) /Komisija (T‑317/12, Krājums, pārsūdzēts apelācijas instancē, EU:T:2014:782, 73.–77. punkts), kas ierobežoja gadījumus, kad var runāt par nepieņemamību sakarā ar iekšējo tiesību aizsardzības līdzekļu neizmantošanu –, katrā ziņā ir jāuzskata, ka tas, ka prasītāja nav izsmēlusi valsts tiesību aizsardzības līdzekļus, nevar būt pamats prasības atzīšanai par nepieņemamu.
            20. Administratīvās un tiesiskās aizsardzības līdzekļi, ar kādiem [prasītāja] šajā gadījumā ir vērsusies vai var vērsties valsts iestādēs, nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas efektīvi nodrošinātu prasītājas tiesību aizsardzību iepriekš 18. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, un tāpēc nevar runāt par to izsmelšanu šīs prasības pieņemamības sakarā.
            21. Ņemot vērā, ka ir nepieciešama analīze par valsts tiesību aizsardzības līdzekļu efektivitāti nākotnē, un attiecīgai iebildei par nepieņemamību pēc definīcijas esot pretrunā tam, ko apgalvo prasītāja, kura nav izsmēlusi valsts tiesību aizsardzības līdzekļus, Savienības tiesa ir noraidījusi šādu iebildi par nepieņemamību gadījumos, kad iekšējo tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošana ir bijusi “ārkārtīgi neskaidra” (spriedums, 1984. gada 30. maijs, Eximo Molkereierzeugnisse Handelsgesellschaft /Komisija, 62/83, Krājums, EU:C:1984:197, 15. punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumu, 1986. gada 26. februāris, Krohn Import-Export /Komisija, 175/84, Krājums, EU:C:1986:85, 28. punkts) vai kad šo tiesību aizsardzības līdzekļu īstenošana ir bijusi “pārmērīgi sarežģīta” (spriedums Cantina sociale di Dolianova u.c./Komisija, minēts 18. punktā, EU:T:2004:337, 117. punkts). No minētā izriet, ka ar pierādīšanas pienākumu, kāds ir prasītājai, kurai tiek pārmesta valsts tiesību aizsardzības līdzekļu neizsmelšana, nevar prasīt iesniegt vairāk pierādījumu par tiem, kas kliedē nopietnas šaubas par aizsardzības, ko nodrošina valsts tiesību aizsardzības līdzekļi, efektīvo raksturu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumus, 1993. gada 26. oktobris, Caronna /Komisija, T‑59/92, Krājums, EU:T:1993:91, 35. punkts, un 2005. gada 9. marts, L /Komisija, T‑254/02, Krājums‑CDL, EU:T:2005:88, 148. punkts).
            22. Šajā gadījumā prasītāja ir sniegusi šādus pierādījumus.
            23. Prasītāja ir detalizēti paskaidrojusi piemērojamos noteikumus un pierādījusi faktu, kuru Padome turklāt ir apstiprinājusi savā iebildumu rakstā, ka šie noteikumi neļauj atmaksāt šajā gadījumā prasīt os procentus.
            24. Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Kopienas Muitas kodekss”), kas bija piemērojama šīs lietas faktu rašanās brīdī, kā to tiesas sēdē apstiprināja Padome un Komisija, 241. pantā bija noteikts:
            “Kompetento dienestu izdarītā iekasēto ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summas vai kredīta procentu vai nokavējuma procentu atmaksa nerada tām nekādus maksājuma procentus. Tomēr procentus maksā:
            – ja lēmums apmierināt atmaksāšanas lūgumu nav izpildīts triju mēnešu laikā pēc lēmuma pieņemšanas dienas,
            – ja to paredz attiecīgās valsts noteikumi.
            [..]”
            25. Šajā gadījumā ne no viena lietas materiāla neizriet un turklāt arī neviens lietas dalībnieks neapgalvo, ka lēmums, ar kuru tika uzdots veikt atmaksu, netika īstenots Kopienas Muitas kodeksa 241. panta pirmās daļas pirmajā ievilkumā paredzētajā termiņā. Turklāt valsts tiesību normā, kas piemērojama Kopienas Muitas kodeksa 241. panta pirmās daļas otrā ievilkuma izpratnē, proti, Abgabenordnung  (Vācijas Nodokļu kodekss) 236. pantā, ir paredzēta procentu samaksa tikai tādā gadījumā, ja attiecīgo maksājumu atmaksa ir tikusi prasīta ar valsts tiesas nolēmumu, kā tas šajā gadījumā nav.
            26. Turklāt prasītāja prasības pieteikuma pielikumā un vēstulē, kas tika nosūtīta kā atbilde uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, ir nosūtījusi valsts iestāžu lēmumus, ar kuriem ir atteikts piešķirt prasītos procentus, pamatojoties uz iepriekšējā punktā minētajām normām, kā arī Finanzgericht Hamburg  ceturtās palātas priekšsēdētāja 2015. gada 5. februāra vēstuli, kurā, no pirmā skata, ir apstiprināts šis atteikums lietā, sauktā par “pilotlietu”, valsts tiesvedībā par procentu saistībā ar atmaksātajiem antidempinga maksājumiem pārskaitīšanu (skat. iepriekš 9. punktu).
            27. Visos šajos lēmumos cita starpā ir noraidīta risinājuma, kāds ticis izmantots 2012. gada 27. septembra spriedumā Zuckerfabrik Jülich u.c. (C‑113/10, C‑147/10 un C‑234/10, Krājums, EU:C:2012:591, 65.–67. punkts; skat. arī spriedumu, 2013. gada 18. aprīlis, Irimie , C‑565/11, Krājums, EU:C:2013:250, 21. un 22. punkts), piemērošana šajā lietā. Saskaņā ar minēto spriedumu attiecīgajām personām, kurām ir tiesības uz to nepamatoti samaksāto summu atmaksu, kas tikušas samaksātas kā ražošanas iemaksas cukura nozarē un kas tikušas noteiktas ar spēkā neesošu regulu, ir tiesības arī uz procentu saistībā ar šīm summām samaksu (spriedums Zuckerfabrik Jülich u.c., minēts iepriekš, EU:C:2012:591, 67. punkts), ņemot vērā to, ka Tiesa šajā jomā ir apstiprinājusi principu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pienākums atmaksāt nodokļu, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, summas kopā ar procentiem (spriedums Zuckerfabrik Jülich u.c., minēts iepriekš, EU:C:2012:591, 66. punkts).
            28. Tādējādi, pat ja, kā to norāda Komisija, nevar tikt pilnībā izslēgts, ka, pamatojoties uz spriedumu Zuckerfabrik Jülich u.c., minēts 27. punktā (EU:C:2012:591), valsts tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas rezultātā tiek samaksāti prasītie procenti, šajā gadījumā ar prasītājas sniegtajiem pierādījumiem ir pietiekami, lai nopietni apšaubītu šādu iznākumu.
            29. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītāja ir pietiekami pierādījusi valsts tiesību aizsardzības līdzekļu efektivitātes neesamību, un nav jāgaida uzsākto valsts tiesvedību iznākumi.
            30. Tāpēc iebilde par nepieņemamību, kas ir balstīta uz valsts tiesību aizsardzības līdzekļu neizsmelšanu, tāpat kā Komisijas lūgums apturēt tiesvedību šajā lietā, kamēr tiks sagaidīts iznākums minētajās valsts tiesvedībās, ir jānoraida.
            Par prasības pamatotību
            31. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības par tās iestāžu prettiesisku rīcību iestāšanās LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, rīcība, kura tiek pārmesta iestādēm, ir prettiesiska, ir nodarīti faktiski zaudējumi un pastāv cēloņsakarība starp apgalvoto rīcību un norādīto kaitējumu (skat. spriedumus, 2012. gada 19. aprīlis, Artegodan /Komisija, C‑221/10 P, Krājums, EU:C:2012:216, 80. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 16. maijs, Gap granen & producten /Komisija, T‑437/10, EU:T:2013:248, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
            Par iestāžu rīcības pretlikumīgo raksturu
            32. Prasītāja apgalvo, ka no sprieduma GLS , minēts 7. punktā (EU:C:2012:158), izriet, ka Komisija un Padome nav ievērojušas pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, kā arī labas pārvaldības principu, ciktāl, neievērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktā paredzētās prasības, tās noteica attiecīgās preces parasto vērtību, pamatojoties uz cenu, kāda faktiski ir tikusi maksāta vai ir jāmaksā Savienībā par līdzīgu preci, neizrādot prasīto rūpību, lai noteiktu šo vērtību pēc cenām, kādas par šādu pašu preci tiek noteiktas trešajās valstīs, kurās ir tirgus ekonomika.
            33. Spriedumā GLS , minēts 7. punktā (EU:C:2012:158, 36. punkts), Tiesa atzina, ka Komisija un Padome – ciktāl tās noteica attiecīgās preces parasto vērtību, pamatojoties uz cenu, kāda faktiski ir tikusi maksāta vai ir jāmaksā Savienībā par līdzīgu preci, neizrādot prasīto rūpību, lai noteiktu šo vērtību pēc cenām, kādas par šādu pašu preci tiek noteiktas trešajās valstīs, kurās ir tirgus ekonomika, – nav ievērojušas prasības, kādas izriet no pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta.
            34. No šī sprieduma izriet, pirmkārt, ka Regulas Nr. 1355/2008 spēkā neesamība un līdz ar to, iespējams, nelikumīgā rīcība šajā gadījumā ir attiecināma gan uz Komisiju, kura vadīja antidempinga procedūru un pieņēma pagaidu antidempinga regulu, gan Padomi, kas pieņēma galīgo antidempinga regulu, ar ko tika apstiprināta pagaidu regula.
            35. No minētā izriet, otrkārt, ka šīm divām iestādēm tiek pārmesta rūpības pienākuma – kurš būtībā atbilst pienākumam ņemt vērā ierēdņu intereses un labas pārvaldības principam, kuru neievērošanu pārmet prasītāja, – neievērošana, īstenojot pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktu, kurā ir noteikta parastās vērtības aprēķināšanas metode.
            36. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, var izraisīt Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos un ka, lai novērtētu pietiekami būtiska tiesību normas pārkāpuma esamību, ir jāņem vērā rīcības brīvība, kāda ir iestādei, kas pieņēmusi tiesību aktu. Tādējādi, ja iestādēm ir rīcības brīvība, izšķirošais kritērijs tam, lai uzskatītu, ka Savienības tiesību normu pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir tas, ka [iestāde] acīmredzami un nopietni ir pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas. Turpretim, ja tām ir vienīgi ļoti ierobežota rīcības brīvība vai pat tās nav, tad vienkāršs Savienības tiesību pārkāpums var būt pietiekams, lai pierādītu pietiekami būtiska pārkāpuma esamību (skat. spriedumus, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm  un Goupil /Komisija, C‑352/98 P, Krājums, EU:C:2000:361, 42.–44. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2010. gada 2. marts, Arcelor /Parlaments un Padome, T‑16/04, Krājums, EU:T:2010:54, 141. punkts un tajā minētā judikatūra).
            37. Tādēļ iepriekš ir jānosaka apmērs rīcības brīvībai, kāda ir iestādēm, piemērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktu.
            – Par iestāžu rīcības brīvību
            38. Lai noteiktu apmēru rīcības brīvībai, kāda ir iestādēm, vispirms ir jānoskaidro konkrētā rīcība, kāda tiek pārmesta šīm iestādēm pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta īstenošanas ietvaros, un šajā gadījumā prettiesiskums, kas pamatoja Regulas Nr. 1355/2008 atzīšanu par spēkā neesošu. Šāda pieeja ir izskaidrojama ar to, ka tiesību normas īstenošana var ietvert dažādus tiesību aktus, par kuru īstenošanu atbildīgajai iestādei ne vienmēr ir tāda pati rīcības brīvība. Tas it īpaši attiecas uz normām par aprēķina metodi vērtībai, piemēram, parastajai vērtībai, ko izmanto, aprēķinot dempinga starpības (attiecībā uz analoģisku pieeju un runājot par importa cenas graudaugiem aprēķināšanas metodi, skat. spriedumu Gap granen & producten /Komisija, minēts 31. punktā, EU:T:2013:248, 30.–41. punkts).
            39. Šajā ziņā, pretēji prasītājas apgalvotajam, pretlikumība, kāda tiek pārmesta iestādēm, neietver faktu, ka ir notikusi izvēle par labu pakārtotai aprēķina metodei, kas ir balstīta uz Savienībā izmantotām cenām, tā vietā, lai izvēlētos metodi, kas ir balstīta uz trešajās valstīs ar tirgus ekonomiku izmantotajām cenām, jo runa ir par izvēli, attiecībā uz kuru tām nebija nekādas rīcības brīvības (šajā ziņā skat. spriedumu GLS , minēts 7. punktā, EU:C:2012:158, 26. punkts, un ģenerāladvokāta Ī. Bota [ I. Bot ] secinājumus lietā GLS , C‑338/10, Krājums, EU:C:2011:636, 97. punkts).
            40. Turklāt, pretēji tam, ko tiesas sēdē apgalvoja prasītāja, Komisijai netiek pārmests arī tas, ka tā absolūti neesot izvērtējusi Eurostat  iesniegtos datus, lai aprēķinātu attiecīgās preces parasto vērtību. Tiesa pārmeta Komisijai, ka tā, kā tas izriet no sprieduma GLS , minēts iepriekš 7. punktā (EU:C:2012:158, 34.–36. punkts; skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā GLS , minēti 39. punktā, EU:C:2011:636, 107.–119. punkts), nav ar prasīto pienācīgo rūpību izvērtējusi Eurostat  datus, proti, ka tā nav pietiekami izmantojusi šos statistiskos datus un ir veikusi pētījumus par trešo valsti ar tirgus ekonomiku, pamatojoties uz minētajiem datiem.
            41. Komisijai šajā ziņā ir rīcības brīvība gan attiecībā uz Eurostat  datu analīzi, gan attiecībā uz tās veiktajām izmeklēšanām, pamatojoties uz šo analīzi.
            42. Pirmkārt, par iestāžu rīcības brīvību, izvērtējot Eurostat  datus, liecina Komisijas uzsvērtais fakts, ka dati, kas tika apkopoti, lai noteiktu trešo valsti ar tirgus ekonomiku pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē, neapšaubāmi ir ekonomiski dati, kas ļauj veikt sarežģītus vērtējumus, piemēram, konstatēt attiecīgā produkta vai līdzīga produkta minētajā valstī ražošanas pastāvēšanu vai noteikt šīs ražošanas nozīmi (šajā ziņā skat. spriedumus, 1991. gada 22. oktobris, Nölle , C‑16/90, Krājums, EU:C:1991:402, 11.–17. punkts; 1997. gada 29. maijs, Rotexchemie , C‑26/96, Krājums, EU:C:1997:261, 10. punkts, un 1995. gada 28. septembris, Ferchimex /Padome, T‑164/94, Krājums, EU:T:1995:173, 66. punkts).
            43. Otrkārt, apliecinot rīcības brīvību iestādēm, tām veicot izmeklēšanu, pamatojoties uz pirmajām veiktajām pārbaudēm, pamatregulas normās ir paredzēts, ka Komisija nosaka trešo valsti ar tirgus ekonomiku, pamatojoties uz “[drošu, pieejamu informāciju” (pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta otrā daļa), atstājot Komisijai gan rīcības brīvību datu pieejamības noteikšanā – jo pamatregulā paredzētie izmeklēšanas līdzekļi ir fakultatīvi un šajā gadījumā tos ir vēl grūtāk īstenot tāpēc, ka tie attiecas uz datiem par trešajām valstīm (pamatregulas 6. panta 4. punkts) –, gan arī rīcības brīvību savākto datu ticamības noteikšanā, to precizitāti nosakot “iespēju robežās” (pamatregulas 6. panta 8. punkts).
            44. Šādi apsvērumi nevar tikt apšaubīti ar Tiesas apgalvojumu sprieduma GLS , minēts 7. punktā (EU:C:2012:158; skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā GLS , minēti 39. punktā, EU:C:2011:636, 101. un 102. punkts), 32. punktā, saskaņā ar kuru Komisijai pēc savas iniciatīvas ir jāizvērtē visa pieejamā informācija, jo tai nav tāda šķīrējtiesneša lomas antidempinga izmeklēšanā, kura kompetence aprobežojas vienīgi ar lēmuma pieņemšanu, pamatojoties uz informāciju un pierādījumiem, ko ir snieguši izmeklēšanas dalībnieki. Patiesībā ar šo apgalvojumu Tiesa ir precizējusi “pieejamo datu” avotus, uz kuriem Komisijai bija jābalsta sava analīze un kuri nav ierobežoti ar lietas dalībnieku iesniegto informāciju, un nav vēlējusies ierobežot Komisijas rīcības brīvību, nosakot no šiem avotiem iegūto datu pieejamību, it īpaši tāpēc, ka Tiesa sprieduma GLS , minēts 7. punktā (EU:C:2012:158), tajā pašā punktā ir atsaukusies uz pamatregulas 6. panta 4. punktu.
            45. Tādējādi, tā kā Komisijai šajā gadījumā ir rīcības brīvība, tad prasītājai ir jāpierāda, ka Komisija ir acīmredzami un nopietni pārkāpusi savas pilnvaras, un tas varētu izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
            – Par iestāžu rīcības brīvības robežu acīmredzamu un nopietnu pārkāpumu
            46. Vispirms jāprecizē, ka rūpības trūkums ir viens no kritērijiem, kāds tiek izmantots judikatūrā, lai uzskatītu, ka pretlikumība vai kļūda, ko pieļāvusi iestāde, ir uzskatāma par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu (skat. spriedumu Gap granen & producten /Komisija, minēts 31. punktā, EU:T:2013:248, 28. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā sakarā rūpības pienākums ir domāts, lai “raksturotu” cita principa vai Savienības tiesību normas pārkāpumu. Turpretim šajā gadījumā rūpības pienākums ir uzskatāms par principu, kura neievērošanu apgalvo un ir konstatējusi Tiesa.
            47. Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka, lai rūpības pienākuma neievērošana varētu tikt kvalificēta kā iestādes rīcības brīvības robežu acīmredzams un nopietns pārkāpums, ir jābūt notikušai rūpības pienākuma pilnīgai neievērošanai, jo ar pienākumu, kādi izriet no šī rūpības pienākuma, apjoma kļūdainu noteikšanu vien nav pietiekami (attiecībā uz labas pārvaldības principu un pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses skat. spriedumu, 1995. gada 18. septembris, Nölle /Padome un Komisija, T‑167/94, Krājums, EU:T:1995:169, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
            48. Līdz ar to ir jānosaka, vai šajā gadījumā Komisijas rīcībā ir vērojama pienākumu, kādi izriet no rūpības pienākuma, pilnīga neievērošana vai arī ir jārunā par minēto pienākumu apjoma sliktu novērtējumu.
            49. Kā tas izriet no iepriekš 40. punktā minētā, Tiesa spriedumā GLS , minēts 7. punktā (EU:C:2012:158), atzina Regulu Nr. 1355/2008 par spēkā neesošu, jo Komisija nebija ievērojusi rūpības pienākumu, neveicot izmeklēšanu, pamatojoties uz Eurostat  datiem par attiecīgā produkta importu Savienībā no trešajām valstīm ar tirgus ekonomiku.
            50. Tomēr, šādi rīkojoties, iestādes absolūti nav ņēmušas vērā pienākumus, kādi izriet no rūpības pienākuma.
            51. Komisijai, neesot priekšlikumiem no ieinteresētajām personām no trešās valsts ar tirgus ekonomiku, nav izdevies veikt izmeklēšanas pasākumus, lai izpētītu šādas valstis, un šī rīcība ir uzskatāma par rūpības pienākuma acīmredzamu un nopietnu neievērošanu (pēc analoģijas skat. spriedumus Nölle /Padome un Komisija, minēts 47. punktā, EU:T:1995:169, 88. punkts, un 2013. gada 16. septembris, ATC u.c./Komisija, T‑333/10, Krājums, EU:T:2013:451, 88. un 91. punkts).
            52. Kā tas izriet no Regulas Nr. 642/2008 preambulas 40. apsvēruma un kā to tiesas sēdē precizēja Komisija, pēdējā minētā antipdempinga procedūras laikā veica izmeklēšanu pēc savas iniciatīvas. Konkrētāk, ņemot vērā faktu, ka šī procedūra tika uzsākta pēc Spānijas asociācijas sūdzības, Komisija prasīja Spānijas iestādēm uzsākt nepieciešamās kontroles un pārbaudes, lai noteiktu trešās valstis ar tirgus ekonomiku, no kurām attiecīgais produkts tiek eksportēts uz Savienību. Pateicoties šai izmeklēšanai, Komisija atklāja divus šī produkta ražotājus no Taizemes, kuriem tā nosūtīja aptaujas anketas.
            53. Kā to uzsvēris ģenerāladvokāts Ī. Bots, Komisijai nevar tikt pārmests, ka tā, šādi rīkojoties, nav ievērojusi rūpību attiecībā pret diviem konkrētajiem uzņēmumiem. Nosacījumi, saskaņā ar kādiem Komisija tos iztaujāja, un termiņš, kādā šie uzņēmumi tika aicināti aizpildīt anketu, tiem faktiski ļāva atbildēt Komisijai, kas nozīmē, ka viņu bezdarbībā ir vainojami tikai viņi paši, un vēl jo vairāk tas tā ir tāpēc, ka Komisijai nav nekādu piespiedu līdzekļu attiecībā pret trešo valstu uzņēmumiem, kas tai ļautu piespiest šos uzņēmumus sadarboties (ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumi lietā GLS , minēts 39. punktā, EU:C:2011:636, 115. un 116. punkts).
            54. Turpretim Komisijai, nesaņemot atbildes no diviem Taizemes uzņēmējiem, bija jāturpina izmeklēšanas, jo sevišķi tāpēc, ka tai bija laiks to darīt, jo Komisija neveiksmīgo pieeju attiecībā pret minētajiem uzņēmumiem īstenoja 2007. gada decembrī, bet pagaidu regula tika pieņemta 2008. gada jūlijā. Līdz ar to, neturpinot šīs izmeklēšanas, Komisija nepielika nopietnas un pietiekamas pūles (šajā ziņā skat. spriedumu GLS , minēts 7. punktā, EU:C:2012:158, 34. punkts, un ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā GLS , minēti 39. punktā, EU:C:2011:636, 117. un 119. punkts; pēc analoģijas skat. arī spriedumu Nölle /Padome un Komisija, minēts 47. punktā, EU:T:1995:169, 88. punkts).
            55. Tādējādi Komisija nepareizi novērtēja to savu pienākumu apjomu, kādi izriet no rūpības pienākuma, bet nebija tā, ka Komisija absolūti nebūtu ņēmusi vērā no rūpības pienākuma izrietošos pienākumus.
            56. No visa iepriekš minētā izriet, ka iestādēm šajā gadījumā nevar tikt pārmests neviens akts vai rīcība, kas varētu izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
            57. Līdz ar to Savienības atbildība nevar iestāties, jo ir pietiekami ar to, ka nav izpildīts vi ens no trim šīs atbildības iestāšanās nosacījumiem, lai prasība par kaitējuma atlīdzību tiktu noraidīta, neesot nepieciešamībai izvērtēt, vai ir izpildīti divi pārējie nosacījumi (spriedums, 2002. gada 20. februāris, Förde-Reederei /Padome un Komisija, T‑170/00, Krājums, EU:T:2002:34, 37. punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumu, 1994. gada 15. septembris, KYDEP /Padome un Komisija, C‑146/91, Krājums, EU:C:1994:329, 81. punkts).
            58. Tomēr, pakārtoti, ir jāpārbauda, vai pastāv pietiekami tieša un konkrēta cēloņsakarība starp pārmesto nepareizo rīcību un apgalvoto nodarīto kaitējumu.
            Par cēloņsakarību starp kļūdu un kaitējumu
            59. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apgalvotajam kaitējumam pietiekami skaidri ir jāizriet no pārmestās rīcības, kurai ir jābūt galvenajam kaitējuma cēlonim, jo nav pienākuma atlīdzināt ikvienas kaitīgās sekas, pat attālinātas, kādas izriet no prettiesiskās situācijas (spriedums, 1979. gada 4. oktobris, Dumortier u.c./Padome, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 un 45/79, Krājums, EU:C:1979:223, 21. punkts; skat. arī spriedumu, 2006. gada 10. maijs, Galileo International Technology u.c./Komisija, T‑279/03, Krājums, EU:T:2006:121, 130. punkts un tajā minētā judikatūra). Prasītāja ir tā, kurai ir jāpierāda cēloņsakarība starp pārmesto rīcību un apgalvoto kaitējumu (skat. spriedumu, 1998. gada 30. septembris, Coldiretti u.c./Padome un Komisija, T‑149/96, Krājums, EU:T:1998:228, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
            60. Tomēr prasītāja šajā gadījumā šādu cēloņsakarību nav pierādījusi.
            61. Prasītājas iesniegtie pierādījumi neļauj konstatēt, ka procenti, kas, kā tiek apgalvots, veido tai nodarīto kaitējumu, atbilst aizņēmumiem, kas tika ņemti sakarā ar likviditātes zaudēšanu strīdīgo antidempinga maksājumu veikšanas dēļ.
            62. Vienīgais iesniegtais pierādījums, kas ir ietverts prasības pieteikuma A4 formāta pielikumā ar nosaukumu “Pārskats par papildu procentu izdevumiem”, ir sagatavots tabulu par periodos maksājamo procentu summu veidā (aile ar nosaukumu “Gesamtzinsen”, proti, “Kopējie procenti”), tajās precizējot procentu likmes (aile “Procentu likme”), kā arī summas, uz kurām šie procenti attiecas (aile “Summa”). Taču papildus tam, ka šajā pielikumā nav sniegts nekāds precizējums par šo summu raksturu, ja vien nav runa par atsauci ar norādi “Paziņojums par nodokļiem” (“Steuerbescheid”), kurai seko numurs, ir jānorāda, ka šo pielikumu šīs prasības sakarā, kā to pati prasītāja apstiprināja tiesas sēdē, ir iesniegusi prasītāja. Tāpēc ar šo pielikumu kā tādu, neesot pierādījumiem no ārēja avota vai no jebkāda cita oficiāla dokumenta, kas varētu apstiprināt apgalvoto saikni starp procentiem, aizdevumiem un antidempinga maksājumiem, kas tikuši nepamatoti noteikti ar Regulu Nr. 1355/2008, nevar būt pietiekami (attiecībā uz prasītājas iesniegtā dokumenta vājo pierādījuma vērtību skat. rīkojumu, 2014. gada 3. septembris, Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon /Komisija, T‑261/12, EU:T:2014:755, 38. punkts).
            63. Turklāt, pat ja tiktu pieņemts, ka replikas pielikumi C2 un C3 varētu tikt atzīti par pieņemamiem, kaut arī tie tika iesniegti novēloti, nesniedzot pamatojumu šai novēlotajai iesniegšanai, tie tomēr neļautu pierādīt izvirzīto cēloņsakarību.
            64. Protams, pielikums C2 ar tajā ietvertajiem datiem (bankas kontu izrakstiem, muitas iestāžu paziņojumiem par nodokļu noteikšanu un atmaksu, muitas deklarācijām, kā arī prasītājas un četru pārējo sabiedrību iesniegtiem pieteikumiem par [nodokļu] atmaksu) apliecina antidempinga maksājumu samaksu un atmaksu, kā arī attiecīgās summas. Turklāt pielikums C3 ar tajā ietvertajiem prasītājas bankas apliecinājumiem, ar kuriem ir atgādināti šo kredītlīgumu galvenie nosacījumi (aizņemtās summas, procentu likmes, procentu summas, ilgums), pierāda procentu samaksu. Turklāt, pamatojoties uz pārbaudi, kas tomēr tika apgrūtināta ar to, ka netika skaidri iesniegti vairāki dokumenti, kas ir atkārtoti ietverti pielikumā C2, var tikt apgalvots, ka dažas summas vai dažas papildu summas, kas ir minētas pielikumā C2, atbilst dažām A4 pielikumā minētajām aizņēmumu summām un ka C3 pielikumā minētās procentu likmes atbilst A4 pielikumā minētajām procentu likmēm.
            65. Tomēr trīs minēto pielikumu kopīga analīze pati par sevi neļauj konstatēt, ka prasītāja ir ņēmusi aizņēmumus nepamatoti samaksāto antidempinga maksājumu dēļ, nevis, tikai lai vispārīgi finansētu savu darbību neatkarīgi no attiecīgajiem antidempinga maksājumiem. Pirmkārt, kā to tiesas sēdē pamatoti uzsvēra Padome, starp pielikumiem C2 un C3 nav nekādas saiknes, ciktāl aizņemtās summas, kādas ir norādītas pielikumā C3, ir daudz augstākas nekā nepamatoti samaksātie antidempinga maksājumi, kā tas izriet no pielikuma C2. Otrkārt, pielikumiem C2 un C3 ir vismaz pierādījuma spēks, jo tie izriet no ārējiem avotiem un/vai oficiāliem dokumentiem attiecībā uz attiecīgajām antidempinga maksājumu summām un procentu likmēm (skat. iepriekš 64. punktu), taču tie nekompensē pielikuma A4 nepietiekamo pierādījuma spēku (skat. iepriekš 62. punktu), un tāpēc ar tiem nav pietiekami, pat tos apvienojot ar pielikumu A4, lai pierādītu saikni starp nepamatoti samaksātajiem antidempinga maksājumiem, aizņemtajiem aizdevumiem un atbilstošajiem procentu maksājumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2001. gada 1. februāris, T. Port /Komisija, T‑1/99, Krājums, EU:T:2001:36, 72. un 73. punkts).
            66. Prasītājas nepieciešamība ņemt minētos aizdevumus strīdīgo antidempinga maksājumu dēļ ir vēl jo vairāk apšaubāma tāpēc, ka prasītāja, kā to uzsvērušas Padome un Komisija, savā replikā atbildību par [antidempinga] maksājumiem ir novēlusi uz saviem klientiem. Prasītāja drīzāk esot bijusi spiesta ņemt aizņēmumu, lai finansētu savus pirkumus, gaidot, kamēr tiks pārdotas tās preces un kamēr starp tās klientiem tiks atbilstoši sadalīti antidempinga maksājumi, bet tai nekādā ziņā neesot bijis jāaizņemas attiecīgās summas uz daudz ilgākiem aizņēmumu termiņiem, kā tas izriet no prasības pieteikuma pielikuma A4, proti, uz laika periodu, sākot no attiecīgo antidempinga maksājumu samaksas, līdz brīdim, kad tos atmaksās muitas iestādes. Turklāt Padome uzsvēra, kam šajā ziņā prasītāja nav iebildusi, ka attiecīgā antidempinga maksājumiem pakļautā darbība veidoja ne vairāk kā 6 % no importētāju, attiecībā uz kuriem tika veikta antidempinga izmeklēšana, tādu kā prasītāja, apgrozījuma, tādējādi, neesot pierādījumiem un pat pretējiem argumentiem no prasītājas puses, padarot maz ticamu likviditātes zaudēšanu sakarā ar strīdīgo antidempinga maksājumu samaksu, kā rezultātā būtu jāprasa aizdevums.
            67. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītāja nav pierādījusi cēloņsakarības starp kļūdu un kaitējumu pastāvēšanu.
            68. Līdz ar to šis nosacījums par Savienības atbildības iestāšanos nav izpildīts, un tas nozīmē, ka nav jālemj par Padomes un Komisijas apgalvojumiem par šīs cēloņsakarības pārtraukšanu prasītājas nolaidības un strīdīgo antidempinga maksājumu atkārtotas ieviešanas ar Regulu Nr. 158/2013 dēļ. No minētā arī izriet, ka Komisijas pieteikums par tiesvedības šajā instancē apturēšanu, jo Tiesā pašlaik tiek izskatīti divi prejudiciāli jautājumi par Regulas Nr. 158/2013 spēkā esamības izvērtēšanu (apvienotās lietas C‑283/14 CM Eurologistik  un C‑284/14 GLS ), nevar tikt apmierināts.
            69. Līdz ar to šī prasība ir jānoraida kā nepamatota gan tās galvenajos, gan pakārtotajos prasījumos, neesot nepieciešamībai lemt, pirmkārt, par apgalvoto prasības daļējo nepieņemamību, ciktāl tā attiecas uz procentiem saistībā ar aizdevumiem, kas tika ņemti sakarā ar antidempinga maksājumiem par importu, īstenotu ar četru pārējo sabiedrību starpniecību, un, otrkārt, par iebildi par nepieņemamību, balstītu uz procedūras nepareizu izmantošanu, ciktāl prasība patiesībā bija vērsta uz valsts muitas iestāžu lēmumu atcelšanu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            70. Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Padomes un Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar to prasījumiem.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            nospriež:
            1) prasību noraidīt;
            2) I. Schroeder KG (GmbH & Co.) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2015. gada 2. jūlijā.#NLB Leasing d.o.o. pret Republika Slovenija.#Vrhovno sodišče Republike Slovenije lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – PVN – Direktīva 2006/112/EK – Preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana – Izpirkumnomas līgums – Nekustamā īpašuma, par ko ir noslēgts izpirkumnomas līgums, atdošana atpakaļ iznomātājam – “Anulēšanas, atteikuma vai pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas” jēdziens – Iznomātāja tiesības uz nodokļa bāzes samazinājumu – Nodokļu dubulta uzlikšana – Atsevišķi pakalpojumi – Nodokļu neitralitātes princips.#Lieta C-209/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑209/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Vrhovno sodišče Republike Slovenije  (Slovēnija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 16. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 25. aprīlī, tiesvedībā
            NLB Leasing d.o.o.
            pret
            Republika Slovenija .
            TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], tiesneši Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ] (referents), A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ], Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ] un K. Likurgs [ C. Lycourgos ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – NLB Leasing d.o.o.  vārdā – J. Podlipnik , nodokļu konsultants,
            – Slovēnijas valdības vārdā – T. Mihelič Žitko , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay  un L. Lozano Palacios , kā arī M. Žebre , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopēju pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 2. panta 1. punktu, 14. pantu, 24. panta 1. punktu un 90. panta 1. punktu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp NLB Leasing d.o.o.  (turpmāk tekstā – “ NLB ”) un Republika Slovenija  [Slovēnijas Republika], ko pārstāv Ministrstvo za finance  (Finanšu ministrija) par pēdējās minētās atteikumu ļaut koriģēt pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) summu, kas samaksāta pēc divu izpirkumnomas līgumu noslēgšanas.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. PVN direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
            “PVN uzliek šādiem darījumiem:
            a) preču piegādei, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds;
            [..]
            c) pakalpojumu sniegšanai, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds;
            [..].”
            4. PVN direktīvas 14. pantā ir noteikts:
            “1. “Preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
            2. Papildus 1. punktā minētajam darījumam par preču piegādi uzskata šādus darījumus:
            [..]
            b) faktisko preču nodošanu, pildot līgumu par preču nomu/īri uz noteiktu laiku vai par preču pārdošanu uz nomaksu, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk kā veicot pēdējo iemaksu;
            [..].”
            5. PVN direktīvas 24. panta 1. punktā ir noteikts:
            ““Pakalpojumu sniegšana” ir jebkurš darījums, kas nav preču piegāde.”
            6. Saskaņā ar PVN direktīvas 90. pantu:
            “1. Anulēšanas, atteikuma vai pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas gadījumā, vai arī ja cenu samazina pēc tam, kad notikusi piegāde, saskaņā ar dalībvalstu paredzētajiem noteikumiem attiecīgi samazina summu, kurai uzliek nodokli.
            2. Pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas gadījumā dalībvalstis var atkāpties no 1. punkta.”
            Slovēnijas tiesības
            7. Atbilstīgi Likuma par pievienotās vērtības nodokli ( Zakon o davku na dodano vrednost , turpmāk tekstā – “ ZDDV ‑1”) 3. panta 1. punktam PVN piemēro šādām darbībām:
            “1) preču piegādei, ko par atlīdzību Slovēnijas Republikas teritorijā [..] ir veicis nodokļa maksātājs vai nodokļa maksātāja [..] savas saimnieciskās darbības ietvaros;
            [..]
            3) pakalpojumu piegādei, ko par atlīdzību Slovēnijas Republikas teritorijā ir veicis nodokļa maksātājs savas saimnieciskās darbības ietvaros;
            [..].”
            8. Saskaņā ar ZDDV ‑1 6. pantu:
            “1. “Preču piegāde” ir tiesību rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam nodošana.
            2. Par preču piegādi uzskata arī:
            [..]
            b) faktisku preču nodošanu, pildot līgumu par preču nomu/īri uz noteiktu laiku [..], kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk kā veicot pēdējo iemaksu;
            [..].”
            9. ZDDV ‑1 14. panta 1. punktā ir noteikts, ka jebkurš darījums, kas nav preču piegāde, ir uzskatāma par “pakalpojumu sniegšanu”.
            10. ZDDV ‑1 39. panta 2. un 3. punkts ir izteikti šādi:
            “2. Anulēšanas, atteikuma vai cenas samazināšanas pēc tam, kad noticis darījums, gadījumā attiecīgi samazina summu, kurai uzliek nodokli. Nodokļa maksātājs var koriģēt (samazināt) deklarētā PVN apmēru, ja preču vai pakalpojumu saņēmējs koriģē (samazina) paša atskaitīto PVN summu un par to rakstveidā informē preču piegādātāju/pakalpojuma sniedzēju.
            3. Nodokļa maksātājs var arī koriģēt (samazināt) PVN summu, kas jāmaksā, ja tā nav tikusi samaksāta vai ir tikusi samaksāta tikai daļa, pamatojoties uz tiesas nolēmumu, kas kļuvis par res judicata , par maksātnespējas procedūras pabeigšanu vai pamatojoties uz pabeigtu procedūru, panākot vienošanos ar kreditoriem [..]. Ja nodokļa maksātājs vēlāk saņem pilnu vai daļēju samaksu par savu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, attiecībā uz kuru viņš ir koriģējis ar nodokli apliekamo bāzi atbilstoši šim punktam, viņš samaksā PVN par saņemto summu.”
            11. ZDDV ‑1 piemērošanas noteikumu ( Pravilnik o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost , turpmāk tekstā – “Piemērošanas noteikumi”) 13. pantā ir noteikts:
            “1. PVN nav jādeklarē vai jāmaksā par zaudējumu atlīdzību.
            2. Iepriekšējā punkta izpratnē par zaudējumu atlīdzību tostarp uzskata:
            – piegādi, ko piegādātājs ir veicis kā zaudējumu atlīdzību, atlīdzinot kaitējumu, ko radījusi iepriekšējā preču piegāde/pakalpojuma sniegšana, ja piegādātājs atbilstoši likumam vai līgumam ir atbildīgs par kaitējumu un tā sekām;
            – nokavējuma procentus, kurus piegādātājs saņem no sava parādnieka rēķina līdz likumisko procentu likmei, kā arī izmaksas saistībā ar maksājuma pieprasīšanu;
            – līgumsodu;
            – zaudējumu atlīdzību par līguma laušanu, ja maksātājs tādēļ nav saņēmis preci vai pakalpojumu.
            3. Ja līgums ir daļēji izpildīts, šai daļējai izpildei piemēro PVN.”
            12. Atbilstīgi ZDDV ‑1 41. pantam:
            “[..]
            2. Atbilstīgi ZDDV ‑1 39. panta 2. punktam nodokļa maksātājs var samazināt PVN summu atbilstoši tādām atlaidēm, par ko vēlāk panākta vienošanās, kā, piemēram, ievērojamu atlaidi vai atlaidi preces zemākas kvalitātes dēļ, ja par tām ir panākta vienošanās tieši starp piegādātāju un saņēmēju.
            3. Piegādātāja ar nodokli apliekamās summas samazinājums atbilstīgi ZDDV ‑1 39. panta 2. punktam nevar tikt īstenots pirms taksācijas laikposma, kurā viņš ir saņēmis preču/pakalpojumu saņēmēja rakstveida paziņojumu, informējot viņu, ka saņēmējs ir koriģējis PVN atskaitījumu.
            [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            13. 2008. gada februārī NLB , aizdevēja, un Domino ing, d.o.o.  (turpmāk tekstā – “ Domino ”), aizdevuma ņēmēja, noslēdza divus īstermiņa aizdevuma līgumus noteiktam mērķim, kā arī “komercsadarbības” līgumus. Pēdējos minētajos tostarp ir noteikts, ka aizdevumu, kurus NLB  piešķīrusi Domino , mērķis ir nekustamā īpašuma iegāde mājokļu būvniecībai un, ja tā vēlas, NLB  var finansēt šo mājokļu būvniecību, interesi par ko tā ir atzinusi. Izmantojot šos aizdevumus, Domino iegādājās nekustamos īpašumus, kuru iepriekšējie īpašnieki bija personas, kas bija trešās personas attiecībā pret līgumiem, kas noslēgti starp NLB  un Domino .
            14. 2009. gada aprīlī NLB  un Domino  ir noslēgušas divus līgumu kopumus, kas, kā norāda Vrhovno sodišče  (Augstākā tiesa), veido vienu darījumu, sauktu “izpirkumnoma” (“sale and lease back”). Pirmkārt, ar diviem pirkuma līgumiem NLB  ir kļuvusi par nekustamo īpašumu, kurus pirms tam iegādājusies Domino , īpašnieci, un, otrkārt, ar diviem izpirkumnomas līgumiem tā ir vienlaicīgi apņēmusies iznomāt šos nekustamos īpašumus Domino  uz dažiem mēnešiem. Neskarot komercsadarbības līgumus, kas iepriekš noslēgti starp šīm abām sabiedrībām, izpirkumnomas līgumos ir paredzēts, ka pirms to termiņa beigām Domino ir jāizvēlas viena no šādām trim iespējām, proti, vai nu pagarināt līgumu termiņu, vai atdot atpakaļ nekustamos īpašumus NLB , vai, visbeidzot, īstenot pirkuma iespējas, kas tai ir attiecībā uz šiem nekustamajiem īpašumiem, samaksājot visus maksājumus, kas tai jāveic attiecībā pret NLB .
            15. Noslēdzot izpirkumnomas līgumus, NLB samaksāja PVN par summu, par kuru Domino  tika iesniegti rēķini atbilstīgi šiem līgumiem, proti, par summu, kas atbilst visiem ikmēneša maksājumiem, tajā skaitā Domino  piešķirtās pirkuma iespējas.
            16. Tā kā, beidzoties izpirkumnomas līgumiem, Domino  nebija veikusi visus maksājumus, kas tai bija jāveic attiecībā pret NLB , pēdējā minētā atbilstoši šajos līgumos tai dotajai iespējai pārņēma atpakaļ īpašumā izpirkumnomas objektus. 2010. gada jūlijā NLB pārdeva šos nekustamos īpašumus kā apbūvējamu zemesgabalu trešai sabiedrībai, proti, Sava IP, d.o.o.  (turpmāk tekstā – “ Sava IP ”), deklarējot tādēļ maksājamo PVN.
            17. Tā kā Domino  nebija izpildījusi izpirkumnomas līgumos tai noteiktos pienākumus, NLB  prasīja koriģēt deklarēto PVN summu atbilstoši šajos līgumos paredzēto pirkuma iespēju vērtībai.
            18. Šajā ziņā no iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka NLB  un Domino atbilstoši izpirkumnomas līguma noteikumiem ir noteikušas galīgo aprēķinu, atbilstoši kuram NLB  samaksāja Domino  summu, kas atbilst starpībai starp virsvērtību, kas gūta, pateicoties cenai, kas panākta nekustamā īpašuma pārdošanā Sava IP , no vienas puses, un Domino nesamaksātajām summām, tajā skaitā iegādes iespējām, no otras puses.
            19. NLB  atskaitīja no attiecīgā nekustamā īpašuma pārdošanas cenas summu, kas atbilst, pirmkārt, PVN summai, ko tā bija samaksājusi šajā darījumā, otrkārt, maksājumus saistībā ar pirkuma iespēju, ko Domino  vēl nebija samaksājusi, un, visbeidzot – treškārt, ikmēneša maksājumus, kurus Domino vēl bija parādā turklāt attiecībā pret NLB . Tā savukārt samaksāja atlikušo saldo Domino. Tad NLB izdeva Domino divas kredītnotas par summu, kas atbilst maksājumiem saistībā ar pirkuma iespējām, un, to izdarījusi, tā tās atcēla.
            20. Ar 2012. gada 5. jūnija lēmumu Slovēnijas nodokļu iestādes atteicās apmierināt NLB  lūgumu samazināt PVN summu, ko šī sabiedrība samaksājusi sakarā ar izpirkumnomas līgumu noslēgšanu, jo abas kredītnotas neesot juridisks pamats NLB summas, kurai uzliek nodokli, samazinājumam. Tās uzskatīja, ka šie līgumi nav “atteikti” un tas, ka NLB  saņēma atpakaļ nekustamos īpašumus, nav “atdošana” ZDDV ‑1 39. panta 2. punkta izpratnē, ar ko Slovēnijas tiesībās ticis transponēts PVN direktīvas 90. panta 1. punkts. Kā uzskata šīs iestādes, iznomātājs faktiski ir uzņēmies parādnieka lomu un ir pārdevis nekustamos īpašumus nomnieka labā Sava IP .
            21. NLB  apstrīdēja Slovēnijas nodokļu iestādes lēmumu, secīgi iesniedzot administratīvo sūdzību Finanšu ministrijā, pēc tam ceļot prasību kompetentajā pirmās instances tiesā. Šīs abas pārsūdzības tika noraidītas.
            22. Apelācijas sūdzībā NLB  apgalvo, ka nodokļu iestāde un pirmās instances tiesa kļūdaini ir interpretējušas ZDDV ‑1 39. pantu un PVN direktīvas 90. panta 1. punktu. Nekustamā īpašuma atgūšana, kuru Domino  veica sakarā ar tās līgumsaistību neizpildi, atbilstot vismaz vienam no minētajās normās paredzētajiem gadījumiem. NLB  arī norāda, ka, ja tai tiktu liegts samazināt summu, kurai uzliek nodokli, tādā kontekstā, kāds ir pamatlietā, tiktu pārkāpts nodokļu neitralitātes princips, jo tā otro reizi ir samaksājusi PVN, nododot īpašuma tiesības uz nekustamajiem īpašumiem trešai sabiedrībai.
            23. Šādos apstākļos Vrhovno sodišče nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai, ņemot vērā pamatlietā esošos faktus, PVN direktīvas 90. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē, ka nomas līguma priekšmeta (nekustamā īpašuma) atdošana atpakaļ nomnieces maksājumu saistību neizpildes rezultātā iznomātājas īpašumā tā vēlākai pārdošanai un maksājumu saskaņā ar nomas līgumu īstenošanai, ja ir beidzies termiņš visu maksājumu veikšanai, ir “anulēšanas, atteikuma vai pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas” gadījums pēc tam, kad notikusi piegāde, saskaņā ar ko attiecīgi ir jāsamazina summa, kurai uzliek nodokli?
            2) Vai PVN direktīvas 2. panta 1. punkts, 14. pants un 24. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka summa attiecībā uz atpirkšanas iespēju, kas veido lielāko daļu no finansiālā līzinga līguma vērtības un kuru nomnieks samaksā iznomātājam tādējādi, ka maksājamo summu nesamaksāšanas gadījumā iznomātājs nomas līguma priekšmetu (nekustamo īpašumu) atgūst īpašumā, to pārdod trešai pusei un samaksā pārmaksāto pārdošanas cenu nomniekam pēc tam, kad galīgajā rēķinā ir atskaitīta summa par atpirkšanas iespēju, ir uzskatāma par līguma izpildes atlīdzību un preču piegādi, kurai kā tādai uzliek PVN, vai arī tā ir uzskatāma par nomas pakalpojuma un īpašuma izmantošanas atlīdzību (kurai kā tādai uzliek PVN saskaņā ar likumu vai pēc nodokļa maksātāja izvēles), vai arī tā ir uzskatāma par zaudējumu, kuri radušies līguma laušanas rezultātā, atlīdzību, kas samaksāta, lai atlīdzinātu zaudējumus, kuri radušies saistībā ar nomnieka pienākumu neizpildi un kuriem nav tiešas saistības ar kādu pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību un kuriem kā tādiem neuzliek PVN?
            3) Vai tad, ja atbilde uz otro jautājumu ir tāda, ka attiecīgā summa ir uzskatāma par līguma izpildes atlīdzību un preču piegādi, PVN neitralitātes princips nepieļauj iznomātājam nemaksāt PVN divreiz, proti, noslēdzot finansiālā līzinga līgumu (tostarp attiecībā uz atpirkšanas iespēju, kas veido lielāko daļu no līguma vērtības) un tad, kad nomnieks neizpilda savas maksājuma saistības – otro reizi, pārdodot attiecīgo nekustamo īpašumu trešai pusei, ņemot vērā, ka atbildība samaksāt PVN otrajā piegādē ir nodota nomniekam galīgajā aprēķinā?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par otro jautājumu
            24. No iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka NLB  kā iznomātāja un Domino  kā nomniece ir noslēgušas divus izpirkumnomas līgumus attiecībā uz divu nekustamo īpašumu nomu. No šī nolēmuma, šķiet, arī izriet, ka tādēļ, ka netika izpildīti Domino pienākumi, NLB atbilstoši šiem līgumiem no jauna pārņēma savā īpašumā šos nekustamos īpašumus, tos pārdeva trešai personai un šī pārdevuma virsvērtību atdeva Domino , galīgajā aprēķinā no tās atskaitot atpakaļpirkuma iespēju summu. Tieši šādā kontekstā ar otro jautājumu, kas ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīvas 2. panta 1. punkts, 14. pants un 24. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izpirkumnomas pakalpojums, par kādu ir pamatlieta, ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana šo noteikumu izpratnē.
            25. Ir jāatgādina, ka tiesvedībā atbilstoši LESD 267. pantam Tiesa nav kompetenta piemērot Savienības tiesību normas konkrētam gadījumam (spriedums Patriciello , C‑163/10, EU:C:2011:543, 21. punkts). Tādā lietā kā pamatlieta tādējādi iesniedzējtiesai ir jāveic nepieciešamā juridiskā kvalifikācija pamatlietas atrisināšanai. Tiesai savukārt ir jāsniedz tai visas šī vērtējuma veikšanai nepieciešamās norādes (spriedums Patriciello , C‑163/10, EU:C:2011:543, 23. punkts).
            26. Tādēļ un neatkarīgi no tā, vai, ņemot vērā pamatlietas faktus, attiecīgais izpirkumnomas pakalpojums patiesībā ir vienots darījums, ko veido vairāki elementi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, pēdējai minētajai ir jāsniedz fakti, kas ļauj novērtēt PVN mērķiem izpirkumnomas pakalpojuma juridisko raksturu.
            27. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši PVN direktīvas 24. panta 1. punktam ““pakalpojumu sniegšana” ir jebkurš darījums, kas nav preču piegāde”. Kas attiecas uz jēdzienu “preču piegāde”, atbilstoši šīs direktīvas 14. panta 1. punktam tā “ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam”. Turklāt PVN direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunktā par “preču piegādi” tiek uzskatīta faktiska preces nodošana, pildot līgumu par preču nomu/īri uz noteiktu laiku, kurā paredzēts, ka parastos apstākļos īpašumtiesību pāreja notiek ne vēlāk kā veicot pēdējo iemaksu.
            28. Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka vienkāršas nomas līgums ir jānošķir no finanšu nomas līguma; pēdējam minētajam ir raksturīgs tas, ka nomniekam tiek nodota lielākā daļa likumīgajam īpašumam raksturīgo priekšrocību un risku. Tas, ka, līgumam beidzoties, ir paredzēta īpašumtiesību pāreja vai ka aktuālā maksājumu summa ir praktiski identiska preces tirgus vērtībai, atsevišķi un kopā ir kritēriji, kas ļauj noteikt, vai līgums var tikt kvalificēts kā finanšu nomas līgums (skat. šajā ziņā spriedumu Eon Aset Menidjmunt , C‑118/11, EU:C:2012:97, 38. punkts).
            29. Turklāt preču piegādes jēdziens neattiecas uz īpašumtiesību nodošanu tādās formās, kas ir paredzētas piemērojamajās valsts tiesībās, bet tajā tiek iekļauti visi vienas puses veiktie kustamas mantas nodošanas darījumi, ar kuriem tā nodod otrai pusei tiesības rīkoties ar šo īpašumu kā īpašniekam (spriedums Eon Aset Menidjmunt , C‑118/11, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
            30. Tādējādi gadījumā, ja nekustamā īpašuma izpirkumnomas līgumā ir paredzēta vai nu īpašumtiesību uz šo nekustamo īpašumu nodošana nomniekam, līgumam beidzoties, vai nomniekam ir šī nekustamā īpašuma īpašumtiesību būtiskas pazīmes, it īpaši, ja viņam ir nodota lielākā daļa likumīgam īpašumam raksturīgo priekšrocību un risku un ja atjauninātā maksājumu summa praktiski atbilst preces tirgus vērtībai, darījums ir jāpielīdzina ražošanas līdzekļa iegādei (skat. šajā ziņā spriedumu Eon Aset Menidjmunt , C‑118/11, 40. punkts).
            31. Šajā ziņā pamatlietas fakti, proti, tostarp “komercsadarbības” līgumu noteikumi, kā arī veiktās transakcijas atbilstoši galīgajam norēķinam, liek domāt, ka izpirkumnomas līgumu mērķis bija īpašumtiesību uz nekustamo īpašumu, par kuriem ir šie līgumi, nodošana Domino ; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai atbilstoši šī sprieduma 26.–30. punktā atgādinātajiem kritērijiem.
            32. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka PVN direktīvas 2. panta 1. punkts, 14. pants un 24. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja nekustamā īpašuma izpirkumnomas līgumā ir paredzēta vai nu īpašumtiesību uz šo nekustamo īpašumu nodošana nomniekam, līgumam beidzoties, vai nomniekam ir šī nekustamā īpašuma īpašumtiesību būtiskas pazīmes, it īpaši, ja viņam ir nodota lielākā daļa likumīgam īpašumam raksturīgo priekšrocību un risku un ja atjauninātā maksājumu summa praktiski atbilst preces tirgus vērtībai, no šāda līguma izrietošais darījums ir jāpielīdzina ražošanas līdzekļa iegādei.
            Par pirmo jautājumu
            33. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, ņemot vērā pamatlietā esošos faktus, kādi tie izriet no šī sprieduma 24. punkta, PVN direktīvas 90. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nomas līguma priekšmeta (nekustamā īpašuma) atdošana atpakaļ iznomātājam ir anulēšanas, atteikuma vai pilnīgas vai daļējas cenas nemaksāšanas gadījums šī noteikuma izpratnē.
            34. Lai gan iesniedzējtiesai ir juridiski jākvalificē NLB  un Domino veiktie darījumi, Tiesai ir tai jāsniedz visas nepieciešamās norādes šī vērtējuma veikšanai.
            35. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar PVN direktīvas 90. panta 1. punktu, kurš attiecas uz atcelšanas, atteikuma vai pilnīgas vai daļējas cenas nemaksāšanas vai arī cenas samazināšanas pēc tam, kad notikusi piegāde, gadījumu, dalībvalstīm ir uzlikts pienākums samazināt nodokļa bāzi un tātad PVN summu, kas nodokļa maksātājam jāmaksā, katrreiz, kad pēc darījuma noslēgšanas nodokļa maksātājs nav saņēmis daļu no atlīdzības vai visu atlīdzību. Šajā tiesību normā izpaužas PVN direktīvas pamatprincips, ka nodokļa bāzi veido faktiski saņemtā atlīdzība, un tātad nenovēršams secinājums ir tāds, ka nodokļu administrācija nevar iekasēt kā PVN summu, kas pārsniedz nodokļa maksātāja saņemto summu (spriedums Almos Agrárkülkereskedelmi , C‑337/13, EU:C:2014:328, 22. punkts).
            36. No Tiesas judikatūras izriet, ka, izņemot līguma atcelšanu vai izbeigšanu, kad puses atkal nonāk tajā situācijā, kāda bija pirms līguma noslēgšanas un nodokļa maksātājam nav vairs viņa prasījuma, PVN direktīvas 90. panta 1. punkts attiecas tikai uz situācijām, kurās otra līgumpuse nesamaksā vai tikai daļēji samaksā parādu, kurš tomēr tai ir atbilstoši šim līgumam (skat. šajā ziņā spriedumu Almos Agrárkülkereskedelmi , C‑337/13, EU:C:2014:328, 23. un 24. punkts).
            37. Tādēļ nodokļa maksātāja nodokļa bāze netiks samazināta, ja atbilstoši līgumam šis nodokļa maksātājs ir tiešām saņēmis visus maksājumus kā atlīdzību par sniegto pakalpojumu vai, līgumam tiekot atteiktam vai atceltam, šī pakalpojuma saņēmējs vairs nav parādā nodokļa maksātājam nolīgto cenu.
            38. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka PVN direktīvas 90. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj nodokļa maksātājam samazināt nodokļa bāzi, ja šis nodokļa maksātājs tiešām ir saņēmis visus maksājumus kā atlīdzību par sniegto pakalpojumu vai, līgumam netiekot atteiktam vai atceltam, otra līgumpuse vairs nav parādā viņam nolīgto cenu.
            Par trešo jautājumu
            39. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz nodokļa maksātājam samaksāt PVN pirmo reizi, noslēdzot izpirkumnomas līgumu, kas ietver iegādes iespēju, un otro reizi – kad viņš nodod īpašumtiesības uz īpašumu, par ko ir noslēgts šīs līgums, kādai sabiedrībai – trešajai personai – izpirkumnomas līguma nomnieka saistību neizpildes dēļ.
            40. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka PVN kopējo sistēmu raksturojošais nodokļu neitralitātes princips nepieļauj, ka nodokļa maksātāja profesionālo darbību aplikšana ar nodokli rada dubultu aplikšanu ar nodokli (skat. šajā ziņā spriedumus Puffer , C‑460/07, EU:C:2009:254, 45. un 46. punkts, kā arī Klub , C‑153/11, EU:C:2012:163, 42. punkts).
            41. Tiesa ir arī nospriedusi, ka PVN mērķiem ikviens pakalpojums, kā tas izriet no PVN direktīvas 1. panta 2. punkta otrās daļas, parasti ir jāuzskata par atsevišķu un neatkarīgu pakalpojumu (spriedums BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 29. punkts). Tomēr noteiktos apstākļos vairāki pakalpojumi, kuri formāli ir nošķirti un kurus varētu sniegt atsevišķi, un šādi tie varētu tikt aplikti ar nodokli vai atbrīvoti no tā, ir jāuzskata par vienu vienotu darījumu, ja tie nav neatkarīgi (skat. šajā ziņā spriedumu RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland , C‑155/12, EU:C:2013:434, 20. punkts).
            42. Atbilstoši šai judikatūrai iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai darījumi, par ko ir pamatlieta, proti, no vienas puses, pakalpojumi, kas sniegti Domino , un, no otras puses, nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošana kādai sabiedrībai – trešai personai, ir jāuzskata par “vienotu darījumu”. Tā tostarp ir tad, kad vairāki elementi vai darbības, ko veicis nodokļa maksātājs, ir tik cieši saistīti savā starpā, ka tie objektīvi veido vienu nedalāmu ekonomisku pakalpojumu, kura sadalīšana nebūtu reāla.
            43. Ja izrādās, ka šie darījumi nevar tikt uzskatīti par vienotu pakalpojumu, nodokļu neitralitātes princips neliedz tos atsevišķi aplikt ar PVN.
            44. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz, ka, pirmkārt, izpirkumnomas pakalpojums, kas attiecas uz nekustamajiem īpašumiem, un, otrkārt, īpašumtiesību uz šo nekustamo īpašumu nodošana (attiecībā pret izpirkumnomas līgumu) trešai personai tiek atsevišķi aplikti ar PVN, ciktāl šie darījumi nevar tikt uzskatīti par vienotu pakalpojumu, tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            45. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
            1) 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 2. panta 1. punkts, 14. pants un 24. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja nekustamā īpašuma izpirkumnomas līgumā ir paredzēta vai nu īpašumtiesību uz šo nekustamo īpašumu nodošana nomniekam, līgumam beidzoties, vai nomniekam ir šī nekustamā īpašuma īpašumtiesību būtiskas pazīmes, it īpaši, ja viņam ir nodota lielākā daļa likumīgam īpašumam raksturīgo priekšrocību un risku un ja atjauninātā maksājumu summa praktiski atbilst preces tirgus vērtībai, no šāda līguma izrietošais darījums ir jāpielīdzina ražošanas līdzekļa iegādei;
            2) Direktīvas 2006/112 90. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj nodokļa maksātājam samazināt nodokļa bāzi, ja šis nodokļa maksātājs tiešām ir saņēmis visus maksājumus kā atlīdzību par sniegto pakalpojumu vai, līgumam netiekot atteiktam vai atceltam, otra līgumpuse vairs nav parādā viņam nolīgto cenu;
            3) nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz, ka, pirmkārt, izpirkumnomas pakalpojums, kas attiecas uz nekustamajiem īpašumiem, un, otrkārt, īpašumtiesību uz šo nekustamo īpašumu nodošana (attiecībā pret izpirkumnomas līgumu) trešai personai tiek atsevišķi aplikti ar PVN, ciktāl šie darījumi nevar tikt uzskatīti par vienotu pakalpojumu, tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.


Tiesas spriedums 2000. gada 8.februārī. # Emesa Sugar (Free Zone) NV pret Aruba. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nīderlande. # Pagaidu pasākumi/ Pagaidu noregulējuma pasākumi. # Lieta C-17/98.


Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2014. gada 13. novembra spriedums.#Mohamad Hamcho un Hamcho International pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret Sīriju – Līdzekļu iesaldēšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Termiņš prasības celšanai – Daļēja nepieņemamība – Interese celt prasību – Pierādīšanas pienākums – Tiesību akta atcelšanas seku pielāgojamība laikā.#Lieta T‑43/12.