title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 30. jūnijā. # BMI Bertollo Srl pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Agrākas vārdiskas preču zīmes "DIESEL" - Grafiskas Kopienas preču zīmes "DIESELIT" reģistrācijas pieteikums - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-186/02.

text:
          PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2004. gada 30. jūnijā (
            *1
         )
      Lieta T-186/02

         BMI Bertollo Srl, Pjanece Sanlorenco [Pianezze San Lorenzo] (Itālija), ko pārstāv F. Tedeskini [F. Tedeschini], M. Pinaro [M. Pinnarò], P. Santers [P. Santer], V. Korbedu [V. Corbeddu] un M. Bertučelli [M. Bertuccelli], advokāti, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv O. Montalto [O. Montalto], pārstāvis,
      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā —

         Diesel SpA, Molvena (Itālija), ko pārstāv Dž. Bocola [G. Bozzola] un K. Bellomunno [C. Bellomunno], advokāti,
      par prasību par ITSB Apelāciju trešās padomes 2002. gada 19. marta lēmumu (lietā R 525/2001-3) attiecībā uz iebildumu procesu starp BMI Bertollo Srl un Diesel SpA.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs I. Legāls [H. Legal], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un M. Vilais [M. Vilams],

      sekretāre B. Pastora [B. Pastor], sekretāra palīdze,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 14. jūnijā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 8. novembrī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, ko persona, kas iestājusies lietā, Diesel SpA, Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedza 2002. gada 31. oktobrī,
      pēc tiesas sēdes 2004. gada 4. februārī
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      Prāvas priekšvēsture

               1

               1998. gada 17. jūlijāBMI Bertollo Srl Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994., L 11, 1. Ipp.).

               2

               Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir zemāk attēlotais apzīmējums, kurš saskaņā ar pieteikumā norādīto krāsu aprakstu ir sarkanā krāsā.

               3

               Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 7., 11. un 21. klasē saskaņā ar pārskatīto un grozīto 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumu par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        7. klase: “Gludekli”;

                        —

                        11. klase: “Tvaika gludekļi (izņemot iekārtas vai iekārtu daļas)”;

                        —

                        21. klase: “Gludināmie dēļi”.

               4

               1999. gada 12. jūlijā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetens] Nr. 55/99.

               5

               1999. gada 7. oktobrīDiesel SpA iesniedza iebildumus pret Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 42. pantu. Iebildumi tika iesniegti attiecībā uz visām precēm, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija. Iebildumu pamatojums ir izvirzīts saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Iebildumi ir pamatoti ar to, ka, pirmkārt, pastāv 1996. gada 23. augustā Itālijā reģistrēta valsts preču zīme Nr. 686092, kura apzīmē visas iepriekš minētā Nicas Nolīguma 1.-42. klasē ietilpstošās preces un, otrkārt, 1999. gada 27. aprīlī reģistrēta Kopienas preču zīme Nr. 743401, kura apzīmē visas šī nolīguma 11., 19., 20. un 21. klasē ietilpstošās preces. Šīs divas agrākās preču zīmes (turpmāk tekstā — “agrākās preču zīmes”) sastāv no vārdiska apzīmējuma “DIESEL”.

               6

               Iebildumi balstījās uz to preču un pakalpojumu daļu, uz kuru attiecas agrākās preču zīmes, proti:

                        —

                        7. klase: “mašīnas un darbmašīnas, motori un dzinēji (izņemot sauszemes transporta līdzekļiem paredzētos); mašīnu sajūga un transmisijas elementi (izņemot sauszemes transporta līdzekļiem paredzētos); lauksaimniecības mehānismi (izņemot ar roku darbināmos); olu inkubatori”;

                        —

                        11. klase: “apgaismošanas, apsildes, tvaika ražošanas, ēdiena termiskās apstrādes, dzesēšanas, žāvēšanas, vēdināšanas, ūdenspiegādes un sanitārtehniskās ierīces un aparāti”;

                        —

                        21. klase: “mājturības un virtuves piederumi, ierīces, tilpnes un trauki (izņemot izgatavotos no cēlmetāliem vai ar tiem pārklātos); ķemmes un sūkļi; sukas (izņemot otas); materiāli suku izstrādājumiem, tīrīšanas un apkopšanas rīki un ierīces; tērauda skaidas (tīrīšanai); neapstrādāts vai daļēji apstrādāts stikls (izņemot stiklu celtniecības vajadzībām); izstrādājumi no stikla, porcelāna, fajansa un keramikas, kas nav ietverti citās klasēs”.

               7

               Ar 2001. gada 28. februāra lēmumu Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumus un tā rezultātā atteica reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz to, ka Itālijā sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja attiecībā uz precēm, kuras ietilpst 11. un 21. klasē, kā arī uz to, ka, ņemot vērā augsto līdzības pakāpi starp apzīmējumiem un savstarpējo saistību starp apzīmējumiem un precēm, sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja attiecībā uz prasītājas “gludekļiem”, kuriem ir noteikta līdzības pakāpe ar personas, kas iestājusies lietā, precēm.

               8

               2001. gada 8. maijā prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.

               9

               Ar 2002. gada 19. marta lēmumu (turpmāk tekstā — “Apstrīdētais lēmums”) Apelāciju trešā padome noraidīja apelāciju. Būtībā Apelāciju trešā padome uzskatīja, ka, ņemot vērā agrāko preču zīmju raksturīgo būtību un augsto līdzības pakāpi starp precēm, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē teritorijā, kurā tiek aizsargātas agrākās preču zīmes.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               10

               Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt Apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        apmierināt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.

               11

               ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               12

               Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        apstiprināt Apstrīdēto lēmumu un noraidīt preču zīmes “DIESELIT” reģistrācijas pieteikumu;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               13

               Tiesas sēdē prasītāja atteicās no otrās prasījumu daļas, proti, uzdot reģistrēt pieteikto preču zīmi. Pirmās instances tiesa ir atzīmējusi šo faktu tiesas sēdes protokolā.

         Juridiskais pamatojums

               14

               Prasītāja pēc būtības izvirza trīs pamatus, apgalvojot, ka tika pārkāpts Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, šīs regulas 43. panta 2. un 3. punkts un, pakārtoti, šīs regulas 7. panta 1. punkts.

         Par pirmo pamatu — Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
      Lietas dalībnieku argumenti

               15

               Prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka pretēji Apelāciju padomes slēdzieniem, agrākajām preču zīmēm “DIESEL” nepiemīt augsta atšķirtspēja attiecībā uz preču veidiem, uz kuriem šīs preču zīmes attiecas.

               16

               Saskaņā ar prasītājas viedokli, pat ja vispārēji lietotam terminam, tādam kā vārds “diesel”, nav tiešas leksiskās saistības ar noteiktām precēm, attiecībā uz kurām, tādām kā apģērbs, ir pieteikta reģistrācija, tas var, no otras puses, uzvedināt uz jēdzienisku vai leksisku asociāciju attiecībā uz citās klasēs ietilpstošajām precēm, attiecībā uz kurām ir pieteikta šī paša apzīmējuma reģistrācija, piemēram, mašīnu veidiem, jo vārds “diesel” apzīmē dzinēja veidu. Saskaņā ar prasītājas viedokli Apelāciju padomei bija jāizskata apzīmējuma “DIESEL” aprakstošā nozīme attiecībā uz precēm, kuras ietilpst 7., 11. un 21. klasē un kuras ietver “motorus un dzinējus”, “mašīnu sajūga un transmisijas elementus”, “lauksaimniecības mehānismus”, “apgaismošanas, apsildes, tvaika ražošanas, ūdenspiegādes ierīces un aparātus”, un bija jāatzīst, ka attiecībā uz šīm precēm pastāv leksiska asociācija vai aprakstoša konotācija.

               17

               Tādējādi saskaņā ar prasītājas viedokli preču zīme, kas ietver vārdu “diesel” un kas ir saistīta ar instrumentiem vai rīkiem, kuri ietilpst “mašīnu” kategorijā, iegūst sugas un tīri aprakstošu nozīmi, kas izraisa pilnībā dabisku un parastu asociāciju starp precēm un apzīmējumu. Aprakstoša preču zīme ir vājāka preču zīme ar zemāku atšķirtspēju, un tādējādi uz to attiecas mazāka aizsardzības pakāpe iespējamas sajaukšanas ar citu preču zīmi gadījumā. Uz vāju preču zīmi neattiecas ekskluzīva un pilna aizsardzība, it sevišķi tajā gadījumā, kad apstrīdētajam apzīmējumam tiek pievienoti varianti vai grozījumi, kas attiecas uz vispārējā lietošanā esošo terminu, kā tas ir ar apzīmējumu “DIESELIT” šajā gadījumā. Prasītāja atsaucas uz savas valsts judikatūru, saskaņā ar kuru vājas preču zīmes ir apzīmējumi, kuri ir jēdzieniski saistīti ar precēm vai kurus veido vispārējā lietošanā esošie termini, kas nevar būt ekskluzīvu un pilnu īpašuma tiesību priekšmets. Prasītāja apgalvo, ka plašāka Kopienas preču zīmju piemērošanas joma paredz vēl jo stingrāku aizliegumu reģistrēt vispārējus un aprakstošus vārdus un apzīmējumus, kuri ir dažādu dalībvalstu vārdu krājumu sastāvā.

               18

               Prasītāja piebilst, ka konkrētai sabiedrības daļai, kuru veido, piemēram, mājsaimnieces, kam parasti nav pieredzes saistībā ar kāda veida motoriem vai dzinējiem, apzīmējums “DIESEL” saistībā ar instrumentiem un piederumiem mājsaimniecības vajadzībām izraisīs tīri aprakstošu saikni.

               19

               Saskaņā ar prasītājas viedokli, lai preču zīmi varētu raksturot kā stipru, patērētāju apziņā nevajadzētu pastāvēt saiknei starp šo preču zīmi un terminiem, kas apzīmē preces, uz kurām preču zīme attiecas. Lai preču zīme būtu aizsargājama, tai nevajadzētu būt identiskai ar to preču vispārējo aprakstu, uz kurām tā attiecas, vai arī ar citu preču aprakstu, kurus patērētāji tomēr var pielīdzināt vai saistīt ar iepriekš minētajām precēm.

               20

               Saskaņā ar prasītājas viedokli no minētā izriet, ka apgalvojums par to, ka agrākās preču zīmes “DIESEL” ir stipras preču zīmes, pat ja tās tiek asociētas ar precēm, kuras konkrētās sabiedrības daļas apziņā varētu radīt saikni ar vārda nozīmi, prezumē salīdzinājuma veikšanu attiecībā uz katru preci atsevišķi, uz ko Apelāciju padome ir atsaukusies, bet ko tā nav veikusi.

               21

               Principa pieminēšana, to nepaskaidrojot, padara Apstrīdēto lēmumu par nelikumīgu sakarā ar to, ka nav sniegts pamatojums. Prasītāja apgalvo, ka tā nevar noteikt pamatojumus, balstoties uz kuriem minētais princips tika piemērots, un ka nav iespējams rekonstruēt argumentāciju, saskaņā ar kuru tika pieņemts Apstrīdētais lēmums.

               22

               Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrākajām preču zīmēm nepastāv fonētiska vai vizuāla līdzība.

               23

               Attiecībā uz fonētisko salīdzinājumu apzīmējums “DIESELIT”, it īpaši konkrētās sabiedrības daļas gadījumā, var tikt izrunāts divos veidos (kā “dieselit” vai “diselit”). Saskaņā ar prasītājas viedokli, tā kā itāļu valodā ir nebalsīgie akcenti, šis vārds jebkurā gadījumā un neatkarīgi no tā itāļu vai anglosakšu izrunas tiktu izrunāts pavisam citādāk nekā vārds “diesel”. Lai parādītu visus nebalsīgos un neredzamos akcentus, kuri saskaņā ar itāļu gramatiku ir nepieciešami vārda “diesel” izrunai, šis vārds būtu jāraksta kā “diisel”, bet vārds “dieselit” būtu jāraksta kā “dieselit”.

               24

               Attiecībā uz vizuālo salīdzinājumu prasītāja norāda, ka agrākās preču zīmes ir veidotas no parastiem un vienkāršiem drukātiem burtiem (Times New Roman), kamēr apzīmējums “DIESELIT” ir veidots, izmantojot pavisam atšķirīgus burtus.

               25

               Treškārt, prasītāja apstrīd Apstrīdētajā lēmumā izdarītos secinājumus attiecībā uz apgalvoto preču līdzību.

               26

               Prasītāja šajā sakarā uzsver, ka atšķirība starp “tvaika gludekļiem (izņemot iekārtas vai iekārtu daļas)” un “tvaika ražošanas aparātiem” — kategoriju, kurā Apelāciju padome ir ietvērusi prasītājas preces, attiecībā uz kurām ir pieteikta reģistrācija, ir skaidra, jo pirmie neģenerē tvaikus, ja vien tie netiek saistīti ar šim nolūkam domāto iekārtu.

               27

               Prasītāja arī apstrīd “gludināmā dēļa” saistību ar “mājturības un virtuves piederumiem, ierīcēm, tilpnēm un traukiem”. Tā apstrīd arī komplementāro attiecību pastāvēšanu starp “gludekli” un “gludināmo dēli”. Šādas attiecības neeksistē preču iegūšanas brīdī, bet gan to lietošanas laikā.

               28

               Visbeidzot, prasītāja apstrīd Apelāciju padomes apgalvojumu par to, ka itāļu patērētāji var uztvert vārdu “dieselit” kā preču zīmes “DIESEL” itāļu versiju vai interneta versiju. Gludekļu vai mājturības rīku patērētāji nav tieši saistīti ar informātikas tirgu. Tā kā preču zīmes “DIESEL” ir plaši pazīstamas sporta apģērbu un jauniešu apģērbu jomās, kas atšķiras no šajā lietā apskatāmajām jomām, šīs preču zīmes “DIESEL” tādējādi attiecas uz patērētāju kategoriju, kura nekādā ziņā nav tā pati sabiedrības daļa, kas tā, kurai ir sakars ar mājturības rīkiem.

               29

               ITSB apgalvo, ka Apelāciju padome ir pareizi secinājusi, ka, ņemot vērā agrāko preču zīmju raksturīgo būtību un to augsto līdzības pakāpi, kā arī preču, attiecībā uz kurām ir pieteikta reģistrācija, identiskumu vai līdzību, konkrētajai sabiedrības daļai pastāv sajaukšanas iespēja teritorijā, kurā ir aizsargātas agrākās preču zīmes.

               30

               ITSB uzskata, ka konfliktējošie apzīmējumi “DIESEL” un “DIESELIT” nav aprakstoši attiecībā uz minētajām precēm, kuras ir identiskas vai vismaz ļoti līdzīgas. Attiecīgi, agrākās preču zīmes “DIESEL” varēja tikt uzskatītas par stiprām preču zīmēm attiecībā uz minētajām precēm.

               31

               Persona, kas iestājusies lietā, pirmkārt, norāda, ka tās preču zīmes ir ieguvušas nozīmīgu vispasaules plašu atpazīstamību gadu garumā attiecībā uz ikdienas drēbēm (sauktām par “casual”). Personai, kas iestājusies lietā, palielinot un dažādojot produkciju, preču zīmes secīgi tika attiecinātas uz daudzām citām preču kategorijām. Taču tā apgalvo, ka iebildumi ir balstīti uz divu iepriekšējo reģistrāciju pastāvēšanu, nevis uz plašo atpazīstamību, uz kuru tā ir atsaukusies tikai lietas izskatīšanas gaitā Apelāciju padomē.

               32

               Attiecībā uz konkrētās sabiedrības daļas noteikšanu, pēc personas, kas iestājusies lietā, domām, varētu būt runa par dažādām personām, kuru vairākums varētu būt sievietes, bet, neskatoties uz to, tās varētu nebūt tikai mājsaimnieces vai cilvēki, kuriem nav zināšanu par dzinējiem. Tādējādi nevar tikt pieņemts, ka, pērkot gludekli, tvaika gludekli vai gludināmo dēli, vidusmēra patērētājs varētu nodomāt, ka šie priekšmeti ir aprīkoti ar dīzeļa dzinēju vai ir darbināmi ar dīzeļa degvielu. Turklāt, ņemot vērā interneta nozīmīgumu un preču zīmju “DIESEL” plašo atpazīstamību, vairākums cilvēku piedēkli “it” apzīmējumā “DIESELIT” interpretētu kā preču zīmes “DIESEL” interneta versiju.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               33

               Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, reģistrācijai pieteikto preču zīmi nereģistrē, “ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīme, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja”. Šī norma arī noteic, ka “sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi”. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta i) un ii) daļu agrākas preču zīmes ir Kopienas preču zīmes un dalībvalstīs reģistrētās preču zīmes, ciktāl to reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums ir agrāks par Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikšanas datumu.

               34

               Saskaņā ar Eiropas Kopienu tiesas judikatūru, interpretējot Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu (OV 1989 L 40,1. lpp.), un Pirmās instances tiesas judikatūru, interpretējot Regulu Nr. 40/94, sajaukšanas iespēja pastāv tad, ja patērētāji varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces un pakalpojumus, kas tiek pārdoti ar konfliktējošām zīmēm, piedāvā viens uzņēmums vai, attiecīgā gadījumā, ekonomiski saistīti uzņēmumi (Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedums lietā C-39/97 Canon, Recueil, I-5507. lpp., 29. punkts; Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C-342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I-3819. lpp., 17. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T-104/01 Oberhauser/ITSB — Petit Liberto (Fifties), Recueil, I-4359. lpp., 25. punkts).

               35

               Sajaukšanas iespēja sabiedrības uztverē ir jānovērtē visaptveroši, ņemot vērā visus konkrētās lietas nozīmīgos apstākļus (Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedums lietā C-251/97 SABEL, Recueil, I-6191. lpp., 22. punkts; spriedums lietā Canon, minēts šī sprieduma 34. punktā, 16. punkts; spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, minēts šī sprieduma 34. punktā, 18. punkts; 2000. gada 22. jūnija spriedums lietā Marca Mode,
                  C-425/98, Recueil, I-4861. lpp., 40. punkts; spriedums lietā Fifties, minēts šī sprieduma 34. punktā, 26. punkts).

               36

               Šis visaptverošais vērtējums paredz zināmu savstarpējo saistību starp vērā ņemtajiem faktoriem, it īpaši starp preču zīmju līdzību un precēm un pakalpojumiem, uz kuriem šīs preču zīmes attiecas. Attiecīgi, mazāku līdzības pakāpi starp precēm un pakalpojumiem, uz kuriem attiecas preču zīmes, var atsvērt lielāka līdzības pakāpe starp preču zīmēm un otrādi (spriedums lietā Canon, minēts šī sprieduma 34. punktā, 17. punkts, un spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, minēts šī sprieduma 34. punktā, 19. punkts). Uz šo faktoru savstarpējo saistību ir īpaši izdarīta atsauce Regulas Nr. 40/94 preambulas septītajā apsvērumā, saskaņā ar kuru līdzības jēdziens ir jāinterpretē attiecībā uz sajaukšanas iespēju, kuras novērtējums, savukārt, ir atkarīgs no daudziem elementiem un it īpaši no preču zīmes atpazīstamības pakāpes tirgū, no asociācijas, kāda var rasties ar izmantojamo vai reģistrēto apzīmējumu, un no līdzības pakāpes starp preču zīmi un apzīmējumu, un starp aptvertajām precēm vai pakalpojumiem (spriedums lietā Fifties, minēts šī sprieduma 34. punktā, 27. punkts).

               37

               No judikatūras izriet, ka sajaukšanas iespēja ir jo lielāka, jo lielāka ir agrākas preču zīmes atšķirtspēja (spriedums lietā SABEL, minēts šī sprieduma 35. punktā, 24. punkts, un spriedums lietā Canon, minēts šī sprieduma 34. punktā, 18. punkts), kas izriet no preču zīmes raksturīgajām pazīmēm, vai tādēļ, ka tā ir plaši pazīstama (spriedums lietā Canon, minēts šī sprieduma 34. punktā, 18. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 15. janvāra spriedums lietā T-99/01 Mystery Drinks/ ITSB — Karlsberg Brauerei (MYSTERY), Recueil, II-43. 1pp., 34. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 22. oktobra spriedums lietā T-311/01 Editions Albert René/ITSB — Trucco (Starix), Recueil, II-4625. 1pp., 42. punkts).

               38

               Turklāt tam, kā vidusmēra patērētājs uztver attiecīgās preces vai pakalpojumus, sajaukšanas iespējas visaptverošajā novērtējumā ir izšķiroša loma. Vidusmēra patērētājs parasti uztver preču zīmi kopumā un neanalizē tās dažādās sastāvdaļas (spriedums lietā SABEL, minēts šī sprieduma 35. punktā, 23. punkts, un spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, minēts šī sprieduma 34. punktā, 25. punkts). Vidusmēra patērētājs tiek uzskatīts par labi informētu un pietiekami vērīgu un piesardzīgu, lai veiktu šo visaptverošo vērtējumu. Jāpiebilst, ka ir jāņem vērā fakts, ka vidusmēra patērētājs reti izdara tiešus salīdzinājumus starp dažādām preču zīmēm, bet uzticas to nepilnīgajam tēlam, kuru tas patur savā atmiņā. Ir jāņem vērā ari tas, ka patērētāja uzmanības līmenis var mainīties atkarībā no attiecīgo preču vai pakalpojumu kategorijas (spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, minēts šī sprieduma 34. punktā, 26. punkts).

               39

               Šajā gadījumā apzīmējums “DIESEL” ir reģistrēts Itālijā kā valsts preču zīme attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem no 1. līdz 42. klasei. Tas ir reģistrēts arī ITSB kā Kopienas preču zīme attiecībā uz visām precēm, kas ietilpst 11., 19., 20. un 21. klasē. Preces, kuras ir norādītas Kopienas preču zīmes pieteikumā, ietilpst 7., 11. un 21. klasē. Tādējādi, lai veiktu sajaukšanas iespējas analīzi, attiecīgā teritorija ir visas Kopienas teritorija attiecībā uz 11. un 21. klasē ietilpstošajām precēm un Itālija — attiecībā uz 7. klasē ietilpstošajām precēm. Ņemot vērā to, ka attiecīgās preces ir ikdienas patēriņa preces, par mērķa sabiedrības daļu ir jāuzskata vidusmēra patērētājs, kas ir labi informēts un pietiekami vērīgs un piesardzīgs.

               40

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāveic salīdzinājums, pirmkārt, starp attiecīgajām precēm un, otrkārt, starp konfliktējošajiem apzīmējumiem.

         — Preču salīdzinājums

               41

               Attiecībā uz apspriežamo preču salīdzināšanu Eiropas Kopienu tiesas judikatūra noteic, ka, novērtējot attiecīgo preču un pakalpojumu līdzību, ir jāņem vērā visi būtiskie faktori, kuri raksturo attiecības starp tiem. Šie faktori ietver, jo īpaši, preču un pakalpojumu būtību, to gala lietotājus un lietošanas metodi, kā arī to, vai tie savā starpā konkurē vai papildina viens otru (spriedums lietā Canon, minēts šī sprieduma 34. punktā, 23. punkts).

               42

               Tā kā personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes reģistrācijas pieteikumā Itālijā tika izdarīta atsauce uz visu klašu virsrakstiem, tās valsts reģistrācija skaidri aptver visas preces, kuras var tikt ietvertas šajās klasēs. Līdzīgā veidā tās Kopienas reģistrācija aptver visas preces, kuras var tikt ietvertas tajās klasēs, attiecībā uz kurām ir pieteikta reģistrācija Kopienas līmenī, t.i., 11., 19., 20. un 21. klasē, jo persona, kas iestājusies lietā, ir atsaukusies uz šīm klasēm savā pieteikumā. Attiecīgi, visas apspriežamās preces, lai novērtētu sajaukšanas iespēju, ir jāuzskata par identiskām.

               43

               Tādējādi, kā Apelāciju padome ir norādījusi Apstrīdētā lēmuma 16. punktā, ir jāsecina, ka preces, uz kurām attiecas reģistrācijai pieteiktā preču zīme, un preces, uz kurām attiecas agrākās preču zīmes, ir identiskas vai līdzīgas.

         — Apzīmējumu salīdzinājums

               44

               Attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu līdzību saskaņā ar judikatūru sajaukšanas iespējas vispatverošais vērtējums saistībā ar attiecīgo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību ir jābalsta uz kopējo šo apzīmējumu radīto iespaidu, ņemot vērā, jo īpaši, to atšķirīgos un dominējošos elementus (spriedums lietā SABEL, minēts šī sprieduma 35. punktā, 23. punkts, un spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, minēts šī sprieduma 34. punktā, 25. punkts).

               45

               Tādējādi ir nepieciešams pārbaudīt, vai attiecīgo apzīmējumu līdzības pakāpe ir pietiekami liela, lai varētu uzskatīt, ka attiecībā uz tiem sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja. Šim nolūkam abi apzīmējumi jāattēlo šādi:

                           DIESEL

                           agrākās preču zīmes

                           Reģistrācijai pieteiktā preču zīme (sarkanā krāsā)

               46

               Attiecībā uz vizuālo salīdzinājumu ir jāatzīmē, ka viss apzīmējums “DIESEL” ir pilnībā iekļauts reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē “DIESELIT”. Preču zīme “DIESELIT” satur papildu verbālo komponentu salīdzinājumā ar agrākajām preču zīmēm, proti piedēkli “it”. Vienkārša piedēkļa “it” pievienošana agrākajām preču zīmēm nav pietiekama, lai novērstu abu apzīmējumu vizuālo līdzību.

               47

               Turklāt, kā ir norādījusi Apelāciju padome un persona, kas iestājusies lietā, reģistrācijai pieteiktās preču zīmes grafiskais elements ir maznozīmīgs. Grafiskais attēlojums, kas sastāv no vārda “dieselit”, kas atveidots vispārpieņemtā un parastā veidā drukātos simbolos sarkanā krāsā, nepievērsīs patērētāja uzmanību ne uz kādām citām reģistrācijai pieteiktās preču zīmes tēla sastāvdaļām, izņemot burtus, no kuriem preču zīme sastāv.

               48

               Tādējādi Apelāciju padome pamatoti secināja, ka konfliktējošie apzīmējumi ir vizuāli līdzīgi.

               49

               Attiecībā uz fonētisko līdzību Apelāciju padome norādīja, ka (Apstrīdētā lēmuma 23. punkts):
               “[..] piedēklis “it” Kopienas preču zīmes pieteikumā nemaina preču zīmes “DIESEL” konceptuālo vērtību, kura paliek atpazīstama kā prasītājas preču zīmes būtība”. Nav svarīgi, kā vārdu “diesel” izrunā itāļu patērētājs (“die” vai “di”); vārds parādās abos apzīmējumos, un tādējādi arī fonētiskais rezultāts jebkuras izrunas gadījumā ir tāds pats.”

               50

               Jākonstatē, ka Apelāciju padomes apgalvojumi ir pareizi. Abu apzīmējumu pirmie seši burti, t.i., viss apzīmējums “DIESEL” pilnībā, ir vienādi, un šie seši burti tiek izrunāti tādā pašā veidā gan Itālijā (attiecībā uz 7. klasi), gan citur Kopienā. Tādējādi piedēkļa “it” pievienošana prasītājas apzīmējumam nav noteicoša fonētisko aspektu salīdzināšanā.

               51

               Tādējādi konfliktējošie apzīmējumi ir fonētiski līdzīgi.

               52

               Attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu jēdzienisko salīdzinājumu ir jāatzīmē, ka Apelāciju padome patiesībā nav veikusi šādu salīdzināšanu, bet aprobežojusies ar termina “diesel” semantiskā konteksta noteikšanu. Šajā ziņā tā ir secinājusi, ka agrākās preču zīmes “DIESEL” saistībā ar attiecīgajām precēm ir preču zīmes, kuras ir raksturotas kā stipras, jo no jēdzieniskā viedokļa tām nav nekāda sakara ar precēm, kuras tās nošķir (Apstrīdētā lēmuma 21. punkts).

               53

               Apelāciju padome tādējādi ir secinājusi, ka agrākajām preču zīmēm ir augsta atšķirtspējas pakāpe. Ir jāatzīmē, ka preču zīmes augsta atšķirtspējas pakāpe ir jānosaka, vai nu pamatojoties uz preču zīmes raksturīgajām īpašībām, vai uz preču zīmes plašo atpazīstamības pakāpi. Šajā gadījumā Apelāciju padome, vadoties no preču zīmju raksturīgajām īpašībām, secināja, ka preču zīmēm “DIESEL” ir augsta atšķirtspējas pakāpe attiecībā uz šajā prāvā apspriežamajām precēm.

               54

               Attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka Apelāciju padomei būtu jānovērtē apzīmējuma “DIESEL” aprakstošā nozīme attiecībā uz precēm, kas ietilpst 7., 11. un 21. klasē, kuras ietver “motorus un dzinējus”, “mašīnu sajūga un transmisijas elementus”, “lauksaimniecības mehānismus” un “apgaismošanas, apsildes, tvaika ražošanas ierīces un aparātus” — saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, argumentāciju apzīmējuma “DIESEL” atšķirtspējas pakāpes novērtējums ir jāveic, ņemot vērā preces, ar kurām ir pamatots iebildums.

               55

               Jāatzīmē, ka visas prasītājas preces, attiecībā uz kurām ir pieteikta reģistrācija, ir ietvertas preču grupās, uz kurām attiecas agrākās preču zīmes. Tādējādi ir pietiekami novērtēt atšķirtspēju tikai attiecībā uz “gludekļiem”, “tvaika gludekļiem” un “gludināmajiem dēļiem”, attiecībā uz kuriem prasītāja ir pieteikusi reģistrāciju, un nav vajadzības apskatīt citas preces, attiecībā uz kurām persona, kas iestājusies lietā, ir pieteikusi reģistrāciju, un kuras ietilpst tādās klasēs kā “mašīnas” un “motori un dzinēji (izņemot sauszemes transporta līdzekļiem paredzētos)”.

               56

               Vārds “diesel”, kas apzīmē degvielu vai dzinēja tipu, nekādā ziņā nav aprakstošs attiecībā uz “gludekļiem”, “tvaika gludekļiem” vai “gludināmajiem dēļiem”. Pirmās instances tiesa piekrīt Apelāciju padomes pamatojumam par to, ka attiecībā uz šīm precēm preču zīmes “DIESEL” ir raksturīgi stipras preču zīmes un tādējādi sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja, pat ja ir veiktas izmaiņas un izveidoti varianti, kas ļauj saglabāt šo preču zīmju būtisko identitāti.

               57

               Apzīmējums “DIESELIT” var tikt uzskatīts par apzīmējuma “DIESEL” variantu. Patērētāji pievērsīs uzmanību pazīstamajam terminam apzīmējumā “DIESELIT”, proti, terminam “diesel”. Tādējādi tie piešķirs šim apzīmējumam agrāko preču zīmju konceptuālo nozīmi. Šis novērtējums attiecas gan uz Itāliju, gan uz visu Kopienas teritoriju. Piedēkļa “it” pievienošana nav pietiekama jēdzieniskās līdzības novēršanai, jo vārds “diesel” apzīmējumā “DIESELIT” ir dominējošs. Turklāt, kā Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 24. punktā ir pareizi secinājusi, piedēkļa “it” pievienošana prasītājas apzīmējumam var pat uzvedināt patērētājus uz domu, ka šie divi apzīmējumi ir saistīti, jo apzīmējums “DIESELIT” var tikt uztverts kā apzīmējuma “DIESEL” itāļu versija.

               58

               Tādējādi ir jākonstatē, ka konfliktējošie apzīmējumi ir jēdzieniski līdzīgi.

               59

               Ņemot vērā šos apstākļus, ir jāsecina, ka līdzības pakāpe starp attiecīgajām preču zīmēm ir pietiekami augsta, lai mērķa sabiedrības daļa varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces ir no tā paša uzņēmuma vai, attiecīgā gadījumā, no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem. Tādējādi attiecībā uz šīm preču zīmēm sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja.

               60

               Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu par to, ka Apelāciju padome nav pietiekami argumentējusi, ka agrākajām preču zīmēm “DIESEL” ir augsta atšķirtspējas pakāpe, ir pietiekami atzīmēt, ka no Apstrīdētā lēmuma 21. punkta izriet, ka Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka agrākās preču zīmes attiecībā uz šajā lietā apspriežamajām precēm ir raksturīgi stipras preču zīmes, jo no jēdzieniskā viedokļa tām nav nedz tieša, nedz netieša sakara ar precēm, kuras tās nošķir. Šī argumentācija ir pietiekama.

               61

               Turklāt attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka Apelāciju padome nav pareizi ņēmusi vērā preču zīmes “DIESEL” plašo atpazīstamību vai reputāciju, ir jāatzīmē, ka no Apstrīdētā lēmuma 12. punkta izriet, ka:
               “[..] [personas, kas iestājusies lietā] prasības attiecībā uz tās apzīmējuma vispasaules atpazīstamību un faktisko izmantošanu neattiecas uz lietu, jo nekādi izmantošanas pierādījumi saskaņā ar [Regulas Nr. 40/94] 43. panta 2. punktu no pieteicējas puses netika pieprasīti un [no personas, kas iestājusies lietā, puses] netika pēkšņi iesniegti. Tā rezultātā sajaukšanas iespējas novērtējums var tikt veikts, tikai pamatojoties uz preču zīmi, kā tā ir raksturota Kopienas preču zīmes pieteikumā, no vienas puses, un uz agrāko preču zīmi, uz kuru ir balstīti iebildumi, no otras puses.”

               62

               No šiem apgalvojumiem kļūst skaidrs, ka Apelāciju padome nav ņēmusi vērā nedz agrāko preču zīmju “DIESEL” reputāciju, nedz plašo atpazīstamību. Tādējādi prasītājas arguments nav pamatots ar faktiem.

               63

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasītājas pirmais pamats ir jānoraida.

         Par otro pamatu — Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta pārkāpumu
      Lietas dalībnieku argumenti

               64

               Prasītāja apgalvo, ka persona, kas iestājusies lietā, nav sniegusi nekādus pierādījumus par to, ka ir notikusi agrāko preču zīmju faktiska izmantošana saistībā ar precēm apspriežamajās klasēs, un ka tādējādi iebildumi ir jānoraida ab initio. Pēc būtības preču zīmes plašā atpazīstamība aprobežojas ar apģērbu sektoru.

               65

               ITSB norāda, ka Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts noteic, ka agrākas Kopienas vai valsts preču zīmes īpašniekam ir jāsniedz tās izmantošanas pierādījumi, ja to pieprasa pieteicējs. Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 74. pantu procesā, kurš attiecas uz relatīviem reģistrācijas atteikuma pamatojumiem, ITSB aprobežojas ar pušu iesniegto pamatu un prasību pārbaudi. Prasītāja nav iesniegusi šādu lūgumu. Saskaņā ar judikatūru Pirmās instances tiesa nevar ņemt vērā lūgumu, kurš nav ticis nedz pieteikts, nedz izskatīts Apelāciju padomē. Tiesas sēdē ITSB norādīja, ka faktiskas izmantošanas pierādījums vēl nevar tikt pieprasīts, jo Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktā noteiktais piecu gadu periods attiecībā uz agrāko preču zīmju reģistrāciju nav beidzies.

               66

               Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka izmantošanas pierādījums, ja vien tas netiek sniegts pēc savas iniciatīvas, ir jāsniedz tikai pēc otras puses pieprasījuma, kas šajā lietā netika veikts. Attiecībā uz Kopienas preču zīmes “DIESEL” reģistrāciju, kura notika 1999. gada 27. aprīlī, tā kā nav beidzies iepriekš minētais piecu gadu periods, prasītāja jebkurā gadījumā nebūtu varējusi pieprasīt jebkādus pierādījumus.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               67

               Jāatzīmē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktu pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma agrākās Kopienas preču zīmes īpašnieks, kas iesniedzis savus iebildumus, apliecina, ka piecu gadu laikā pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma publicēšanas agrākā Kopienas preču zīme Kopienā faktiski tika izmantota saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta un uz ko šī persona balstās, lai pamatotu savus iebildumus, vai arī norāda pamatotus tās neizmantošanas iemeslus, ar nosacījumu, ka agrākā Kopienas preču zīme tobrīd ir reģistrēta ne mazāk kā piecus gadus. Saskaņā ar 43. panta 3. punktu 2. punkts attiecas uz agrākām valsts preču zīmēm, kas aizstāj izmantošanu Kopienas teritorijā ar izmantošanu dalībvalsts teritorijā, kurā agrākā preču zīme ir aizsargāta.

               68

               Šajā lietā agrākā Kopienas preču zīme tika reģistrēta 1999. gada 27. aprīlī un agrākā valsts preču zīme — 1996. gada 23. augustā, toties apzīmējuma “DIESELIT” reģistrācijas pieteikums tika publicēts 1999. gada 12. jūlijā. Tādējādi šajā datumā piecu gadu periods nebija beidzies ne attiecībā uz agrāko Kopienas preču zīmi, ne arī attiecībā uz agrāko valsts preču zīmi. Faktiskas izmantošanas pierādījums tādējādi nevarēja tikt pieprasīts, un agrākās preču zīmes ir jāuzskata par tādām, kas tika izmantotas.

               69

               Attiecīgi, prasītājas otrais pamats ir jānoraida.

         Par trešo pamatu — Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta pārkāpumu

               70

               Prasītāja, pakārtoti, apgalvo, ka pastāv absolūts atteikuma pamatojums apzīmējuma “DIESEL” kā Kopienas preču zīmes attiecībā uz 11. un 21. klasi un kā valsts preču zīmes attiecībā uz 7. klasi likumīgai reģistrācijai.

               71

               Jāsecina, ka iebildumu procesā prasītāja nedrīkst atsaukties uz absolūto atteikuma pamatojumu apzīmējuma likumīgai reģistrācijai valsts reģistrā vai ITSB. Ir jānorāda, ka absolūto atteikuma pamatojumu, kas noteikti Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā, pārbaude neietilpst iebildumu procesā un ka šis pants neietilpst to noteikumu skaitā, sakarā ar kuriem ir jānovērtē Apstrīdētā lēmuma likumība (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. aprīļa spriedums lietā T-224/01 Durferrit/ ITSB — Kolene (NUTRIDE), Recueil, II-1589. lpp., 72. un 75. punkts). Ja saskaņā ar prasītājas viedokli preču zīme “DIESEL” tika reģistrēta, pārkāpjot Regulas Nr. 40/94 7. pantu, tai būtu jālūdz agrākās Kopienas preču zīmes atzīšana par spēkā neesošu saskaņā ar šīs regulas 51. pantu. Turklāt apzīmējuma kā valsts preču zīmes reģistrācijas likumība nevar tikt apstrīdēta Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesā, bet gan attiecīgajā dalībvalstī ierosinātā tiesvedībā par akta atcelšanu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T-6/01 Matratzen Concord/ITSB — Hukla Germany (MATRATZEN), Recueil, II-4335. lpp., 55. punkts).

               72

               Attiecīgi, prasītājas trešais pamats ir jānoraida.

               73

               Šajos apstākļos prasība ir jānoraida kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               74

               Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
               nospriež:

                        1)

                        prasību noraidīt;

                        2)

                        prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Legal
                     Tiili
                     Vilaras
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburga 2004. gada 18. jūnijā.

                           Sekretārs
                           H. Jung

                           Priekšsēdētājs
                           H. Legal

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — itāļu.


Tiesas spriedums 1994. gada 5. oktobrī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta C-47/91.


Tiesas spriedums 1991. gada 1. oktobrī. # Raimund Vidrányi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Apelācija. # Lieta C-283/90 P.


Tiesas spriedums 1982. gada 30. novembrī. # Anklagemyndigheden pret Jack Noble Kerr. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Østre Landsret - Dānija. # Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta 287/81.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 7. decembrī. # Koninklijke Coöperatie Cosun UA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lauksaimniecība - Tirgu kopīgā organizācija - Cukurs - Summa, kas maksājama par C cukuru, kas realizēts iekšējā tirgū - Muitas nodoklis - Pieteikums par atbrīvojumu - Regulas (EEK) Nr. 1430/79 13. pantā paredzētā taisnīguma klauzula - Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa jēdziens - Vienlīdzības un tiesiskās drošības princips - Taisnīgums. # Lieta T-240/02.

text:
      Lieta T‑240/02
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Cukurs – Summa, kas maksājama par C cukuru, kas realizēts iekšējā tirgū – Muitas nodoklis – Pieteikums par atlaišanu – Regulas (EEK) Nr. 1430/79 13. pantā paredzētā taisnīguma klauzula – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa jēdziens – Vienlīdzības un tiesiskās drošības princips – Taisnīgums
      Pirmās instances tiesas (piektā palāta) spriedums 2004. gada 7. decembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksa vai atlaišana – Regulas Nr. 1430/79 13. pants –
            “Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa” jēdziens – Summa, kas maksājama tāpēc, ka nav eksportēts C cukurs – Izslēgšana – Pieteikuma
            par atlaišanu noraidīšana – 13. panta, vienlīdzības vai tiesiskās drošības principa vai iespējamā taisnīguma principa pārkāpums
            – Neesamība
      (Padomes Regulas Nr. 1430/79 1., 13. un 14. pants un Regulas Nr. 1785/81 26. pants; Komisijas Regulas Nr. 2670/81 3. pants)
      Par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli Regulas Nr. 1430/79 13. un 14. panta nozīmē, kas attiecas uz ievedmuitas vai izvedmuitas
         nodokļu atmaksu vai atlaišanu un kas paredz šādu atmaksas vai atlaišanas iespēju īpašos gadījumos, kuru pamatā ir apstākļi,
         kas nav radušies ne ieinteresētās personas darbības, ne tās acīmredzamas nolaidības dēļ, nevar uzskatīt summu, kura atbilstoši
         26. pantam Regulā Nr. 1785/81 par cukura nozares tirgu kopīgo organizāciju un 3. pantam Regulā Nr. 2670/81, ar ko paredz sīki
         izstrādātus īstenošanas noteikumus attiecībā uz cukura produkciju, kas pārsniedz kvotu, tiek pieprasīta no cukura ražotāja
         tādēļ, ka konkrēts C cukura daudzums nav realizēts ārpus Kopienas. Minētā summa nav ne muitas nodoklis, ne maksājums ar muitas
         nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, ne arī lauksaimniecības maksājums Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta
         nozīmē. Ņemot vērā ar minēto summu saistītos mērķus vai tās aprēķināšanas metodi, nevar arī uzskatīt, ka tā ir pārvērsta par
         ievedmuitas nodokli, jo atšķirībā no ievedmuitas nodokļa tā ir sods, kam principā ir preventīvs raksturs un kura mērķis ir
         nodrošināt to, ka tiek ievērots aizliegums par C cukura laišanu iekšējā tirgū.

      Līdz ar to Komisijas lēmums, ar kuru saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 13. pantu par nepieņemamu ir atzīts pieteikums par minētās
         summas atlaišanu, nav pretrunā ar iepriekš minētajiem noteikumiem. Šāds lēmums nav pretrunā ne ar vienlīdzības vai tiesiskās
         drošības principu, ne arī ar iespējamo taisnīguma principu.

      (sal. ar 38., 44. un 45., 47., 58., 61. un 62. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2004. gada 7. decembrī (*)

      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Cukurs – Summa, kas maksājama par C cukuru, kas realizēts iekšējā tirgū – Muitas nodoklis – Pieteikums par atlaišanu – Regulas (EEK) Nr. 1430/79 13. pantā paredzētā taisnīguma klauzula – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa jēdziens – Vienlīdzības un tiesiskās drošības princips – Taisnīgums
      Lieta T‑240/02
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA, Breda (Nīderlande), ko pārstāv M. Slotbūms [M. Slotboom], N. Helders [N. Helder] un Ž. Koumansa [J. Coumans], advokāti,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv K. Lūiss [X. Lewis], pārstāvis, kuram palīdz F. Taitshāfers [F. Tuytschaever], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      par prasību atcelt Komisijas 2002. gada 2. maija Lēmumu REM 19/01, ar kuru par nepieņemamu ir atzīts pieteikums par ievedmuitas
         nodokļa atlaišanu, ko iesniegusi Nīderlandes Karaliste prasītāja labā.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja P. Linda [P. Lindh], tiesneši R. Garsija‑Valdekasass [R. García‑Valdecasas] un K. Jirimēe [K Jürimäe],

      sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesa sēdi 2004. gada 16. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
       Cukura tirgu kopīgā organizācija
      1       Padomes 1981. gada 30. jūnija Regula (EEK) Nr. 1785/81 par cukura tirgu kopīgo organizāciju (OV L 177, 4. lpp., turpmāk tekstā
         – “Pamatregula”) reglamentē cukura ražošanu, importu un eksportu. Tajā ir paredzēta ražošanas kvotu sistēma, kas atbilstoši
         piecpadsmitajam apsvērumam ir veids, kā nodrošināt to, ka audzētājiem maksā Kopienas cenas un ka viņu produkcijai ir noiets.

      2       Saskaņā ar kvotu sistēmu Pamatregulas 24. pants attiecībā uz katru tirdzniecības gadu (proti, no 1. jūlija līdz nākamā gada
         30. jūnijam) nosaka “A cukura” un “B cukura” pamatdaudzumus, kas katrai dalībvalstij jāsadala cukura ražotājiem, kuri ir reģistrēti
         tās teritorijā. Ražošanas uzņēmumiem katram tirdzniecības gadam piešķir arī A kvotu un B kvotu. Visu cukura daudzumu, kas
         ir saražots, pārsniedzot A un B kvotu, sauc par “C cukuru” vai “cukuru, kas pārsniedz kvotu”.

      3       Cukura noieta nosacījumi atšķiras atkarībā no tā, kurā kategorijā tas ir ierindots. Uz A cukuru un B cukuru attiecas dažādi
         atbalsta mehānismi, kas paredzēti Pamatregulā, – cukuram, kurš saražots atbilstoši A kvotai, tiek piemērotas daudz augstākas
         garantijas (garantēta intervences cena un atbalsts eksportam kompensāciju veidā) nekā tās, kas tiek nodrošinātas B cukuram
         (vienīgi eksporta kompensācijas).

      4       Uz C cukuru neattiecas ne cenu atbalsta sistēma, ne arī eksporta kompensāciju sistēma. Turklāt C cukuru nevar pārdot iekšējā
         tirgū un tādējādi tas jāpārdod ārpus Kopienas – pasaules tirgū. Pamatregulas 26. pants šajā sakarā nosaka:

      “1. [..] C cukuru, kas nav pārnests uz nākamo gadu [..], nedrīkst pārdot Kopienas iekšējā tirgū un tas jāeksportē bez turpmākas
         pārstrādes līdz 1. janvārim pēc konkrētā tirdzniecības gada beigām.

      [..]
      3. Sīki izstrādātus noteikumus šā panta piemērošanai pieņem saskaņā ar 41. pantā paredzēto procedūru.
      Šajos noteikumos jo īpaši paredz, ka maksājums uzliekams par 1. punktā minēto C cukuru [..], par kuru līdz datumam, kas vēl
         jānosaka, nav iesniegti pierādījumi, ka tie ir eksportēti noteiktajā termiņā bez turpmākas pārstrādes.”

      5       Komisijas 1981. gada 14. septembra Regula (EEK) Nr. 2670/81, ar ko paredz sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus attiecībā
         uz cukura produkciju, kas pārsniedz kvotu (OV L 262, 14. lpp.), precizē nosacījumus, kas ir jāizpilda, lai varētu uzskatīt,
         ka C cukurs ir eksportēts. Ar Komisijas 1988. gada 14. decembra Regulu (EEK) Nr. 3892/88 grozītās Regulas Nr. 2670/81 (OV L 346,
         29. lpp.) 1. pants paredz:

      “1. [Pamat]regulas 26. panta 1. punktā minēto eksportu uzskata par notikušu, ja:
      a)      C cukuru [..] eksportē no dalībvalsts, kuras teritorijā tie ražoti;
      b)      attiecīgo eksporta deklarāciju pieņem a) apakšpunktā minētā dalībvalsts līdz 1. janvārim pēc tā tirdzniecības gada beigām,
         kurā C cukurs [..] saražots;

      c)      C cukurs [..] ir atstājis Kopienas muitas teritoriju vēlākais 60 dienu laikā no b) apakšpunktā minētā 1. janvāra;
      d)      produkts ir eksportēts no a) apakšpunktā minētās dalībvalsts bez kompensācijas vai maksājuma [..].
      Izņemot force majeure gadījumu, ja visi pirmajā daļā minētie nosacījumi netiek izpildīti, attiecīgo C cukura [..] daudzumu uzskata par pārdotu
         iekšējā tirgū.

      Force majeure gadījumā tās dalībvalsts, kuras teritorijā ticis saražots C cukurs [..], kompetenta iestāde paredz pasākumus, kas ir vajadzīgi
         ieinteresētās puses minētu apstākļu dēļ.”

      6       Regulas Nr. 2670/81 3. pants, kurā grozījumi izdarīti ar 1. pantu Komisijas 1991. gada 6. decembra Regulā (EEK) Nr. 3559/91,
         ar ko groza Regulu Nr. 2670/81 (OV L 336, 26. lpp.), ir formulēts šādi:

      “1. Attiecīgā dalībvalsts tiem daudzumiem, kuri 1. panta 1. punkta nozīmē ir pārdoti iekšējā tirgū, uzliek maksājumu, kas
         vienāds ar šādu daudzumu kopsummu:

      a) C cukuram, uz 100 kilogramiem:
      –       augstākais ieveduma maksājums uz 100 kilogramiem baltā cukura vai jēlcukura, kurš piemērojams laika posmā, kas atbilst tirgus
         [tirdzniecības] gadam, kura laikā ir ražots attiecīgais cukurs, un sešiem mēnešiem, kas seko šim tirgus [tirdzniecības] gadam,
         un

      –       ECU 1;
      [..]
      4. Ja kādi C cukura [..] daudzumi tikuši pirms eksporta iznīcināti vai bojāti bez atgūšanas iespējas apstākļos, kurus attiecīgās
         dalībvalsts kompetenta iestāde ir atzinusi par force majeure gadījumu, attiecīgā summa, kas minēta 1. punktā, netiek iekasēta.”

       Kopienas muitas tiesību aktos paredzētā taisnīguma klauzula
      7       Kopienas muitas tiesiskais regulējums paredz, ka ir iespējams pilnībā vai daļēji atmaksāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli
         vai arī atlaist muitas parāda. Nosacījumi par nodokļu atlaišanu ir paredzēti Padomes 1979. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 1430/79,
         kas atteicas uz ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa atmaksu vai tā atlaišanu (OV L 175, 1. lpp.), 13. pantā, kas grozīts ar
         Padomes 1986. gada 7. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3069/86, ar kuru groza Regulu Nr. 1430/79 (OV L 286, 1. lpp.). Šī panta 1. punkts
         paredz:

      “Ievedmuitas nodokļa atmaksa vai tā atlaišana var notikt īpašos gadījumos [..], kuru pamatā ir apstākļi, kas nav radušies
         ne ieinteresētās personas darbības, ne viņas acīmredzamas nolaidības dēļ.

      [..]”
      8       Regulas Nr. 1430/79 14. pants nosaka, ka tās 13. panta noteikumi attiecas arī uz izvedmuitas nodokļa atmaksu vai tā atlaišanu.
      9       Saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta noteikumiem ar “ievedmuitas nodokli” saprot “gan muitas nodokļus
         un maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību, gan lauksaimniecības maksājumus un citus importa maksājumus, kas paredzēti kopējās
         lauksaimniecības politikas vai tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā ar Līguma 235. pantu [šobrīd EKL 308. pants] piemērojama
         konkrētām precēm, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā”.

      10     Saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu ar “izvedmuitas nodokli” saprot “lauksaimniecības maksājumus
         un citus eksporta maksājumus, kas paredzēti kopējās lauksaimniecības politikas un tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā
         ar Līguma 235. pantu piemērojama konkrētām precēm, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā”.

       Prāvas rašanās fakti
      11     Prasītājs, kas ir Nīderlandē reģistrēts kooperatīvs, 1991./1992. un 1992./1993. tirdzniecības gadā saražoja C cukuru. Laika
         periodā no 1993. gada 10. februāra līdz 23. septembrim, izmantojot savas filiāles Limako Suiker BV starpniecību, tas sabiedrībai Django's Handelsonderneming pārdeva konkrētu skaitu C cukura partiju, kas paredzētas eksportam uz Horvātiju un Slovēniju. Laika posmos, attiecīgi, no
         1993. gada 22. jūlija līdz 16. augustam un no 1993. gada 26. augusta līdz 24. septembrim, prasītājs vairākas C cukura partijas
         pārdeva sabiedrībām NV Voeders SA Aliments Serry  un Sieger BV, lai tās piegādātu uz Maroku.

      12     1993. gada 24. jūnijā Nīderlandes informācijas un nodokļu [pārkāpumu] izmeklēšanas dienests (turpmāk tekstā – “FIOD”) Hoofdproduktschap Akkerbouw (turpmāk tekstā – “HPA”) – Nīderlandes iestādei, kuras kompetencē ir piemērot noteikumus par tirgu, proti, cukura tirgus, kopējo organizāciju, pieprasīja
         informāciju, veicot izmeklēšanu attiecībā uz Django's Handelsonderneming. FIOD no HPA saņēma informāciju par pārkāpumiem, kas saistīti ar muitas dokumentiem, kuri attiecas uz C cukura eksportu. FIOD pieprasīja, lai HPA izturētos atturīgi pret prasītāju, ņemot vērā notiekošo izmeklēšanu. Pārkāpumi, kas konstatēti eksporta dokumentos, kurus
         saņēmusi HPA, bija pamats tam, lai pret Django's Handelsonderneming  uzsāktu tiesas izmeklēšanu par krāpšanu.
      13     1993. gada jūnijā un augustā HPA, attiecīgi, vērsās pie prasītāja un savas filiāles Limako Suiker, tos informējot, ka nepareizi tikuši apzīmogoti muitas dokumenti, kas saistīti ar precēm, kuras paredzēts nosūtīt uz Horvātiju
         un Slovēniju. 1993. gada oktobrī HPA saņēma nepareizi apzīmogotas veidlapas, kas attiecās uz C cukura partijām, kuras paredzēts nosūtīt uz Maroku.

      14     1993. gada 14. oktobrī Nīderlandes iestādes prasītājam paziņoja, ka tiek mainīti to eksporta veidlapu numuri, attiecībā uz
         kurām netika apstiprināts eksports ārpus Kopienas.

      15     1994. gada 25. aprīlī HPA no prasītāja pieprasīja 6 284 721,03 Nīderlandes guldeņu (NLG) lielu summu par to, ka viņš nebija pierādījis, ka noteikts
         skaits C cukura partiju bija izvests no Kopienas teritorijas uz attiecīgajām vietām Horvātijā, Slovēnijā un Marokā. 1994. gada
         13. jūnijā šā maksājuma summa tika samazināta uz NLG 6 250 856,78, proti, EUR 2 836 515,14, jo sākotnējā aprēķinā bija pieļauta
         kļūda.

      16     1994. gada 18. maijā prasītājs HPA iesniedza sūdzību par pieprasītajiem maksājumiem. 1995. gada 19. jūnijā HPA šo sūdzību noraidīja. 1995. gada 14. jūlijā prasītājs College van Beroep voor het bedrijfsleven (Ekonomisko strīdu kolēģija, turpmāk tekstā – “CBB”) cēla prasību pret šo lēmumu, ar kuru tika noraidīta sūdzība.

      17     1995. gada 24. aprīlī prasītājs HPA iesniedza pieteikumu par pieprasīto nodokļu atlaišanu, pamatojoties uz 239. pantu Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK)
         Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OVL 302, 1. lpp.) un 905. pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK)
         Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92, (OV L 253, 1. lpp.). 2001. gada 6. augustā Nīderlandes
         Karaliste prasītājas vārdā iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvošanu no ievedmuitas.

      18     2002. gada 2. maijā Komisija pieņēma Lēmumu REM 19/01, ar kuru paziņoja, ka prasītāja labā Nīderlandes Karalistes iesniegtais
         pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu ir nepieņemams (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”). Pamatojoties uz šo lēmumu,
         2002. gada 6. jūnijā HPA darīja prasītājam zināmu faktu, ka viņa pieteikums par atlaišanu bija nepieņemams.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      19     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 9. augustā, prasītājs cēla šo prasību.
      20     Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Veicot
         procesa organizatoriskos pasākumus, Pirmās instances tiesa lūdza Komisiju iesniegt dažus dokumentus. Komisija nodeva pieprasītos
         dokumentus noteiktajā termiņā.

      21     Ar 2004. gada 9. jūnija lēmumu, ko Tiesa saņēma tā paša gada 11. jūnijā, CBB atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva divus prejudiciālus jautājumus (lieta C‑248/04 Koninklijke Coöperatie Cosun) saistībā ar prāvu starp prasītāju un HPA par pieprasītajiem nodokļu maksājumiem galvenokārt par faktu, ka netika eksportēti konkrētie C cukura daudzumi. Uzdodot savu
         pirmo jautājumu, CBB Tiesai jautā, vai gadījumā, kad iespēja atlaist nodokļus saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 13. pantu neattiecas uz maksājumiem
         par C cukuru, Pamatregula un Regula Nr. 2670/81 nav spēkā, ņemot vērā to, ka konkrēto maksājumu nav iespējams atmaksāt vai
         to atlaist taisnīguma iemeslu dēļ. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā minēto regulu iespējamā spēkā
         neesamība ietekmē prasību veikt maksājumus par C cukuru tādos apstākļos, kādi pastāv šajā gadījumā.

      22     2004. gada 1. septembra vēstulē prasītājs lūdza atlikt pašreizējo procesu līdz tiks pieņemts Tiesas galīgais spriedums iepriekš
         minētajā lietā C‑248/04 Koninklijke Coöperatie Cosun. Nosūtot vēstuli 2004. gada 9. septembrī, Komisija iesniedza savus apsvērumus par šo lūgumu, norādot, ka pēc tās domām atlikšana
         nav nepieciešama.

      23     Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva
         2004. gada 16. septembra tiesas sēdē. Tiesas sēdē prasītājs atkārtoti izteica savu lūgumu par procesa atlikšanu un Komisija
         atkārtoti prasīja, lai process tiktu turpināts. Tā kā Komisija iebilda pret lūgumu par atlikšanu un tā kā nebija īpašu apstākļu,
         kas lūgumu pamatotu, Pirmās instances tiesa neapmierināja šo lūgumu.

      24     Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      25     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       prasību noraidīt kā nepamatotu;
      –       piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      26     Prasītājs savas prasības atbalstam atsaucas, pirmkārt, uz pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 1430/79 1. un 13. panta pārkāpumu,
         un, otrkārt, uz pamatu, kurš saistīts ar vienlīdzības un tiesiskās drošības principa un tā sauktā taisnīguma principa pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 1430/79 1. un 13. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      27     Prasītājs uzsver, ka importa maksājums, kas viņam tika noteikts, pamatojoties uz Pamatregulas 26. pantu un Regulas Nr. 2670/81
         3. pantu, jāuzskata par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta nozīmē. Tādējādi šis maksājums
         ir maksājums ar līdzvērtīgu iedarbību vai vismaz lauksaimniecības maksājums, vai cits importa vai eksporta maksājums, kas
         paredzēts saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku, pēdējā minētā noteikuma nozīmē.

      28     Prasītājs uzsver, ka jautājums par to, vai konkrētā summa ir ievedmuitas vai izvedmuitas nodoklis minētā noteikuma nozīmē,
         jārisina, vienīgi pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, kas saistīti ar šā maksājuma raksturu. Tas norāda, ka saskaņā ar
         Pamatregulas apsvērumiem maksājumiem par pārstrādes produktu, kas attiecas uz C cukuru, ir tādi paši mērķi kā muitas nodoklim,
         proti, iekšējā tirgus aizsardzība, tirgu stabilizācija un piegādes drošība. Šis maksājums paredzēts, lai it īpaši atjaunotu
         tirdzniecības attiecības, kurās radušies traucējumi tāpēc, ka C cukurs nav eksportēts (Tiesas 2002. gada 10. janvāra spriedums
         lietā C‑101/99 British Sugar, Recueil, I‑205. lpp., 41. punkts).

      29     Prasītājs arī liek pievērst uzmanību tam, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2670/81 trešo apsvērumu neeksportētajam C cukuram jāpiemēro
         nosacījumi, kas līdzīgi tiem, kuri attiecas uz cukuru, kas importēts uz trešām valstīm. Tas tādējādi secina, ka C cukuram
         piemēro maksājumu, šķērsojot robežu, proti, importa maksājumu.

      30     Prasītājs atgādina arī to, ka atbilstoši Regulas Nr. 2670/81 3. pantam maksājuma par pārstrādes produktu summa ir noteikta,
         pamatojoties uz cukuram piemērojamiem importa maksājumiem. Tas šajā sakarā uzsver, ka pretēji tam, ko Komisija norādījusi
         Apstrīdētajā lēmumā, šī norāde uz importa maksājumiem neveido vienkārši aprēķinu bāzi un ka šā maksājuma summa ir muitas nodoklis.
         Tas, ka Regulas Nr. 2670/81 3. pantā papildus importa maksājumiem ņemta vērā kopējā summa, vairāk pielīdzina neeksportēto
         C cukuru importētajam cukuram, jo, kā jau tas izriet no apsvērumiem Komisijas 1970. gada 28. decembra Regulā (EEK) Nr. 2645/70
         par noteikumiem, kas piemērojami tam cukura daudzumam, kas saražots, pārsniedzot maksimālo kvotu (OV L 283, 48. lpp.), šī
         kopējā summa tika aprēķināta, pamatojoties uz importētā cukura realizācijas izmaksām, un tās mērķis bija koriģēt atvieglojumus, kurus varētu izmantot C cukura ražotājs attiecībā pret trešās valsts cukura importētāju,
         tādēļ, ka pirmais nesedz dažas tādas izmaksas, kuras sedz pēdējais minētais.

      31     Visbeidzot, prasītājs uzsver, ka Kopienas likumdevējs nevarēja izteikties par citu aprēķina metodi, kas attiecas uz neeksportētajam
         C cukuram uzliekamo summu, liekot pievērst uzmanību tam, ka Komisija, pieņemot pirmo regulu par piemērošanu attiecībā uz cukura
         tirgu kopīgo organizāciju (turpmāk tekstā – “cukura TKO”), proti, Regulu Nr. 2645/70, apzināti uzskatīja, ka bija nepieciešams
         uz C cukura ražotājiem attiecināt tādus pašus nosacījumus kā uz importētājiem. Prasītājs tādējādi secina, ka atšķirīgas aprēķinu
         bāzes izvēle vai C cukura ražotāja un importētāja nostādīšana atšķirīgās situācijās nebija pieņemama.

      32     Komisija uzskata, ka Apstrīdētajā lēmumā pamatoti konstatēts, ka pieteikums par atlaišanu ir nepieņemams, jo summu, kas cukura
         ražotājam jāmaksā par tam piešķirtās produkcijas kvotas pārsniegšanu, nevar uzskatīt par ievedmuitu un tai nevar piemērot
         atlaišanu Kopienas muitas tiesību aktu nozīmē.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      33     Regulas Nr. 1430/79 13. un 14. pants paredz iespēju atmaksāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli vai piešķirt atlaišanu no
         tā īpašos gadījumos, kuru pamatā ir apstākļi, kas nav radušies ne ieinteresētās personas darbības, ne tās acīmredzamas nolaidības
         dēļ.

      34     Šajā gadījumā pieteikumā par nodokļu atlaišanu, par kuru tika pieņemts Apstrīdētais lēmums, bija paredzēta summa, kas pieprasīta
         no prasītāja atbilstoši Pamatregulas 26. pantam un Regulas Nr. 2670/81 3. pantam tādēļ, ka zināms C cukura daudzums nebija
         realizēts ārpus Kopienas. Te rodas jautājums, vai šo summu jāuzskata par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli Regulas Nr. 1430/79
         13. panta nozīmē un, attiecīgi, vai attiecībā uz šo pieteikumu par atlaišanu ir piemērojams šis noteikums.

      35     Atbilstoši Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam ievedmuitas un izvedmuitas nodokļi, pirmkārt, ir muitas
         nodokļi, otrkārt, maksājumi ar muitas nodokļiem līdzvērtīgu iedarbību un, treškārt, lauksaimniecības maksājumi un citi importa
         vai eksporta maksājumi, kas paredzēti kopējās lauksaimniecības politikas vai tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā
         ar EKL 308. pantu piemērojama konkrētām precēm, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā.

      36     Ir jāsecina, ka pieprasītā summa formāli neatbilst nevienai no trim kategorijām, kas uzskaitītas Regulas Nr. 1430/79 1. panta
         2. punkta a) un b) apakšpunktā.

      37     Tādējādi, kā jau tas izriet no Pamatregulas 26. panta un Regulas Nr. 2670/81 3. panta 1. punkta, fakts, kura dēļ tika pieprasīta
         šī summa, ir tas, ka šim nolūkam noteiktajā datumā nebija pierādījumu par to, ka noteiktajā termiņā ir eksportēts C cukura
         daudzums. Šī summa C cukura ražotājam tika pieprasīta arī tāpēc, ka šis Kopienā saražotais cukurs, kas pārsniedz kvotu, tika
         realizēts iekšējā tirgū.

      38     No iepriekš minētā izriet, ka par C cukuru pieprasītā summa nav muitas nodoklis, proti, nodoklis, kas tiek uzlikts, pamatojoties
         uz Eiropas Kopienu kopējo muitas tarifu EKL 23. un 26. panta nozīmē. Vēl jo vairāk to nevar uzskatīt par maksājumu ar muitas
         nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, ko saskaņā ar pastāvīgo judikatūru veido visas vienpusēji uzliktas finanšu iemaksas, lai arī
         kāds būtu to nosaukums vai metode, un kas skar preces tāpēc, ka tās šķērsojušas robežu, jo tā nav muitas nodoklis vārda vistiešākajā
         nozīmē (Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums C‑90/94 Haahr Petroleum, Recueil, I‑4085. lpp., 20. punkts, un 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑213/96 Outokumpu, Recueil, I‑1777. lpp., 20. punkts). Visbeidzot, konkrētā summa nav lauksaimniecības “importa vai eksporta” maksājums, proti, maksājums,
         kas noteikts lauksaimniecības produktiem tāpēc, ka tie šķērsojuši Kopienas ārējās robežas.

      39     Prasītājs tomēr norāda, ka neeksportētajam C cukuram noteiktā summa jāuzskata par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli, jo
         tai ir tādi paši mērķi kā muitas nodoklim, ka šī summa noteikta, pamatojoties uz importa maksājumiem, kas piemērojami cukuram,
         un ka tā kalpo tam, lai neeksportētajam cukuram, kurš pārsniedz kvotu, piemērotu tādus nosacījumus, kas līdzīgi tiem, kuri
         piemērojami no trešām valstīm importētam cukuram.

      40     Šajā sakarā svarīgi atgādināt, ka neeksportētajam cukuram, kas pārsniedz kvotu, uzliktais maksājums ir daļa no cukura TKO
         mehānismiem. Šie mehānismi, piemēram, orientējošu vai intervences cenu noteikšana, kopīga režīma izveidošana tirdzniecībai
         ar trešām valstīm vai produkcijas kvotu sistēmas izveidošana, paredzēti, lai nodrošinātu kopīgus mērķus, konkrētāk, tādu garantiju
         saglabāšanu, kas nepieciešamas saistībā ar ražotāju darbu un dzīves līmeni, cukura piegādes drošību visiem patērētājiem, noteiktu
         cenu līmeni un cukura tirgus stabilitāti.

      41     Tāpat svarīgi atgādināt, ka katram no norādītajiem mehānismiem ir īpaši mērķi vai arī tie paredzēti īpašām vajadzībām. Pretēji
         tam, ko apgalvo prasītājs, nevar uzskatīt, ka maksājumam par pārstrādes produktu, kas piemērojams C cukuram, ir tieši tādi
         paši mērķi kā muitas nodoklim vai, precīzāk, kā importa maksājumiem vai eksporta atmaksājumiem, kas paredzēti atbilstoši cukura
         TKO.

      42     Tādējādi, kā jau tas izriet no Pamatregulas piektā apsvēruma, kopīga režīma izveidošana tirdzniecībai uz Kopienas ārējās robežas,
         kurā iekļauta importa maksājumu un eksporta atmaksājumu sistēma, bija vērsta uz to, lai stabilizētu Kopienas tirgu, izvairoties
         it īpaši no tā, ka cukura cenu svārstības pasaules tirgū varētu ietekmēt Kopienā pastāvošās faktiskās cenas. Līdz ar to cukura
         TKO paredz, ka tiek iekasēts maksājums par importu no trešām valstīm un tiek veikts eksporta atmaksājums tām pašām valstīm,
         lai kā viens, tā otrs segtu Kopienas iekšienē un ārpus tās pastāvošo faktisko cenu starpību cukura nozarē, ja cena pasaules
         tirgū ir zemāka nekā Kopienas cena.

      43     Cukura TKO ievieš arī produkcijas kvotu sistēmu, kura saskaņā ar Pamatregulas piecpadsmito apsvērumu ir veids, kā nodrošināt
         to, ka audzētājiem maksā Kopienas cenas un ka viņu produkcijai ir noiets. Atbilstoši šai sistēmai Pamatregula radīja mehānismu,
         kas paredzēts, lai kontrolētu to, kas notiek ar produkciju, kas pārsniedz ražotājiem piešķirtās A un B kvotas, proti, C cukuru.
         Ņemot vērā to, ka tikai C cukura kategorijai ir raksturīgi cukura pārpalikumi, kam nevajadzētu nonākt tirgū, Kopienas likumdevējs
         ar Pamatregulas 26. panta 1. punkta pirmo daļu ir ieviesis aizliegumu par [produkcijas] laišanu iekšējā tirgū un – kā neizbēgamas
         sekas – eksportēšanas pienākumu (iepriekš minētā sprieduma lietā British Sugar 41. punkts).

      44     Šā pienākuma pārkāpuma rezultātā ražotājam tiek pieprasīta noteikta summa. Šim sodam principā ir preventīvs raksturs un tā
         mērķis ir nodrošināt to, ka tiek ievērots aizliegums par C cukura laišanu iekšējā tirgū. Šī summa noteikta, atsaucoties uz
         daudz augstāku importa maksājumu periodā, kas iekļauj tirdzniecības gadu, kura laikā konkrētais cukurs tika saražots, un sešus
         mēnešus pēc šā gada. Šī summa saskaņā ar Pamatregulas vienpadsmitā apsvēruma noteikumiem vērsta uz to, lai ražotāji pilnībā
         finansētu izmaksas saistībā ar to pārpalikumu realizāciju, kas rodas no starpības starp Kopienā saražoto produkciju un tās
         patēriņu.

      45     Ņemot vērā iepriekš minēto, nevajadzētu uzskatīt, ka tāpēc, ka neeksportētajam C cukuram noteiktā summa ir aprēķināta, pamatojoties
         uz importa maksājumiem, kam pieskaitīta summa, kura iepriekš noteikta, pamatojoties uz importētā cukura realizācijas izmaksām,
         šī summa tiek pārvērsta par ievedmuitas nodokli. Kā Komisija pamatoti norādījusi Apstrīdētā lēmuma desmitajā apsvērumā, importa
         maksājumi tiek ņemti vērā tikai tāpēc, lai noteiktu aprēķinu bāzi vai metodi summas noteikšanai. Šo aprēķinu bāzi Kopienas
         likumdevējs izvēlējās, ņemot vērā mērķus, kas tika izvirzīti, ieviešot šo summu par noteiktajā termiņā neeksportēto cukuru,
         kas pārsniedz kvotu, proti, mērķi, kā jau tas tika norādīts iepriekš, nodrošināt to, ka tiek ievērots aizliegums par [produkcijas]
         laišanu iekšējā tirgū.

      46     Šo secinājumu nevarētu atcelt prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 2670/81 trešais apsvērums nosaka, ka neeksportētajam
         C cukuram jāpiemēro tādi nosacījumi, kas līdzīgi tiem, kuri piemērojami no trešām valstīm importētam cukuram. Tādējādi konkrētais
         apsvērums precizē, ka, “nosakot summu, kas maksājama gadījumā, kad [produkcija] laista iekšējā tirgū,” neeksportētajam C cukuram
         jāpiemēro tādi nosacījumi, kas līdzīgi tiem, kuri piemērojami no trešām valstīm importētam cukuram. Regulas Nr. 2670/81 apsvērumi
         tikai apstiprina tēzi par to, ka, atsaucoties uz importa maksājumiem, tiek vienkārši veidota konkrētās summas aprēķinu bāze.

      47     Līdz ar to jāsecina, ka summa, kas atbilstoši Pamatregulas 26. pantam un Regulas Nr. 2670/81 3. pantam prasītājam pieprasīta
         tāpēc, ka noteikts daudzums C cukura netika realizēts ārpus Kopienas, nav ievedmuitas vai izvedmuitas nodoklis Regulas Nr. 1430/79
         13. panta nozīmē un ka Komisija, paziņojot, ka pieteikums par atlaišanu ir nepieņemams, nav pārkāpusi šos noteikumus.

      48     Līdz ar to šis pamats jānoraida.
       Otrais pamats, kas attiecas uz vienlīdzības un tiesiskās drošības principu un šķietamu taisnīguma principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      49     Papildus prasītājs norāda, ka, pat ja summa, par kuru ir iesniegts pieteikums par atlaišanu, nav ievedmuita vai izvedmuita
         Regulas Nr. 1430/79 nozīmē, Komisijai vajadzēja pārbaudīt šo pieteikumu saistībā ar šīs regulas 13. pantu, kurš ievieš vispārēju
         taisnīguma klauzulu (Pirmās instances tiesas 2001. gada 10. maija spriedums apvienotajās lietās T‑186/97, T‑187/97, no T‑190/97
         līdz T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, no T‑216/97 līdz T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 un T‑147/99 Kaufring  u.c./Komisija, Recueil, II‑1337. lpp., 224. punkts), un ka, vienkārši noraidot pieteikumu kā nepieņemamu, tā ir pārkāpusi vienlīdzības un taisnīguma
         principu.

      50     Prasītājs atgādina, ka no Apstrīdētā lēmuma izriet, ka tam nebija nekādu tiesību saņemt atlaišanu, pamatojoties uz konkrētajiem
         nosacījumiem, liekot pievērst uzmanību tam, ka, kā tas izriet no 8. panta 1. punkta un 2. panta 1. punkta Padomes 1994. gada
         31. oktobra Lēmumā 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu resursu sistēmu (OV L 293, 9. lpp.), Nīderlandes iestādes nebija kompetentas apstiprināt to, vai ir ievērots
         taisnīgums, jo tām ir jāiekasē summa, kas noteikta Regulas Nr. 2670/81 3. pantā, un tā jānodod Komisijai.

      51     Prasītājam arī tika piemēroti atšķirīgi noteikumi salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas atradās līdzīgā situācijā un kas vēlējās
         iesniegt pieteikumu par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa atlaišanu konkrēto apstākļu dēļ. Līdz ar to atšķirībā no uzņēmumiem
         tas nevarēja balstīties uz kādu atbrīvojumu procedūru taisnīguma iemeslu dēļ. Maksājumu par saražoto un neeksportēto C cukuru
         visādā ziņā būtu jāpielīdzina muitas nodoklim, kas tiek iekasēts par cukuru, kurš importēts no trešām valstīm, izņemot jautājumos
         par tiesisko aizsardzību. Atteikums piemērot noteikumu par atlaišanu, kas paredzēts Regulas Nr. 1430/79 13. pantā, gadījumos,
         kas līdzīgi tiem, kuros uzņēmēji to izmantojuši, ir pretrunā vienlīdzības principam.

      52     Šajā sakarā prasītājs norāda, ka divi nosacījumi, kas Regulas Nr. 1430/79 13. pantā izvirzīti nodokļu atmaksai vai atlaišanai,
         šajā gadījumā ir izpildīti. Pirmkārt, tas uzsver, ka to nevar vainot nekādās darbībās vai nolaidībā, tā kā C cukurs šajā gadījumā
         netika eksportēts vienīgi krāpšanas dēļ, kurā vainojamas trešās personas. Otrkārt, prasītājs norāda, ka šajā gadījumā situācija
         ir līdzīga tai, kāda pastāvēja lietā, kurā tika taisīts Tiesas 1999. gada 7. septembra spriedums lietā C‑61/98 De Haan, Recueil, I‑5003. lpp. Prasītājs uzsver, ka šajā gadījumā Nīderlandes iestādēm jau ļoti agri kļuva zināms, ka notikusi krāpšana ar
         tā pārdotajām C cukura partijām, bet tās nolēmušas prasītāju neinformēt par notiekošās izmeklēšanas gaitu, tādējādi liedzot
         tam iespēju pildīt savus pienākumus un noteiktā kārtībā eksportēt savu C cukura produkciju.

      53     Prasītājs papildus norāda, ka, gadījumā, kad Pirmās instances tiesa uzskata, ka Regulas Nr. 1430/79 13. pants nav jāpiemēro,
         Komisijai tomēr bija pienākums pārbaudīt pieteikumu par atlaišanu, pat nepiemērojot šo regulu, un ka, vienkārši paziņojot,
         ka pieteikums ir nepieņemams, tā ir pārkāpusi tiesiskās drošības, vienlīdzības un taisnīguma principu. Prasītājs uzsver, ka,
         Komisijai neizpildot šādu pienākumu, netika nodrošināta tiesiskā aizsardzība. Prasītājs liek pievērst uzmanību tam, ka Tiesa
         ir apstiprinājusi, ka galvenie tiesību principi, it īpaši proporcionalitātes princips, attiecas uz maksājumu uzlikšanu C cukuram
         (Tiesas 1998. gada 29. janvāra spriedums lietā C‑161/96 Südzucker, Recueil, I‑281. lpp., 34. un 35. punkts). Prasītājs atgādina par ģenerāladvokāta Ž. Mišo [J. Mischo] secinājumiem, kas sniegti iepriekš minētajā spriedumā lietā British Sugar, Recueil, I‑208. lpp., un kuros precizēts, ka Regulas Nr. 2670/81 3. pants jāinterpretē un jāpiemēro, ievērojot vispārējos tiesību
         principus.

      54     Komisija uzskata, ka maksājuma atlaišana, kas piešķirama tāpēc, ka nav eksportēts C cukurs, jāpārbauda saistībā ar tiesību
         aktiem, kas uz to attiecas, jo, ievērojot taisnīguma principu, tai nav jāveic nekāda izmeklēšana, kas nav minēta konkrētajos
         tiesību aktos. Komisija uzskata, ka C cukura ražotāja situācija, kurš nepilda savu pienākumu eksportēt šo cukuru, nav līdzīga
         tai, kurā atrodas uzņēmējs, kas importē Kopienā noteiktu cukura daudzumu, un ka nevar uzskatīt, ka vienlīdzības princips ir
         pārkāpts tāpēc, ka attieksme pret šiem uzņēmējiem bija atšķirīga. Turklāt tā liek pievērst uzmanību faktam, ka Regulas Nr. 2670/81
         1. panta 1. punkts īpašos apstākļos, it īpaši force majeure gadījumos, ļauj iegūt maksājuma atlaišanu par C cukura neeksportēšanu.

      55     Ņemot vērā prasītāja papildu argumentu, Komisija uzskata, ka muitas tiesību aktos paredzētās taisnīguma klauzulas piemērošana
         attiecībā uz gadījumu, kas neietilpst tās piemērošanas jomā, apdraudēja tiesiskās drošības un vienlīdzības principu. Visbeidzot,
         tā uzskata, ka prasītājs jauc Kopienas muitas tiesību aktos pastāvošo vispārējo taisnīguma klauzulu ar tā saukto taisnīguma
         principu. Pēdējais minētais nepastāv kā vispārējs Kopienu tiesību princips, jo kāda pasākuma taisnīgums parasti bija jākontrolē
         saistībā ar proporcionalitātes principa piemērošanu.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      56     Ar šo otro pamatu, kas izteikts papildus, prasītājs pēc būtības norāda, ka, pat ja summa, kas viņam tika pieprasīta, nav ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodoklis, Komisija ir pārkāpusi vienlīdzības un tiesiskās drošības principu un tā saukto taisnīguma principu
         tādējādi, ka tā noraidīja pieteikumu par atlaišanu kā nepieņemamu, nepārbaudot pēc būtības tā pamatotību vai nu saistībā ar
         Regulu Nr. 1430/79, vai, ņemot vērā šos principus.

      57     Jāatgādina, pirmkārt, ka taisnīgums neļauj atkāpties no Kopienas noteikumu piemērošanas, izņemot tiesiskajā regulējumā paredzētos
         gadījumus, vai pieņemot, ka pats tiesiskais regulējums varētu tikt pasludināts par spēkā neesošu (Tiesas 1998. gada 29. septembra
         spriedums lietā C‑263/97 First City Trading  u.c., Recueil, I‑5537. lpp., 48. punkts). Kā tas izspriests jau iepriekš, Pamatregulas 26. pantā un Regulas Nr. 2670/81 3. pantā paredzētā
         summa neietilpst Regulas Nr. 1430/79 13. panta piemērošanas jomā.

      58     Šajā sakarā svarīgi norādīt, ka cukura TKO tiesiskais regulējums paredz, it īpaši Regulas Nr. 2670/81 1. panta 1. punkta otrajā
         un trešajā daļā un 3. panta 4. punktā, ka maksājums par C cukuru netiek iekasēts gadījumos, kurus valsts iestādes atzinušas
         par tādiem, ko uzskata par force majeure gadījumiem. Tādējādi taisnīguma principam nevajadzētu attaisnot to, ka tiek paplašinātas iespējas atkāpties no konkrētās
         summas iekasēšanas, izņemot šos force majeur e gadījumus.

      59     Otrkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzības princips, kas ir viens no Kopienu tiesību pamatprincipiem,
         nosaka, ka līdzīgās situācijās nevajadzētu piemērot atšķirīgus noteikumus – vismaz tad, ja diferenciācija nav objektīvi pamatota
         (Tiesas 1986. gada 25. novembra spriedums apvienotajās lietās 201/85 un 202/85 Klensch  u.c., Recueil, 3477. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums lietā T‑571/93 Lefebvre  u.c./Komisija, Recueil, II‑2379. lpp., 78. punkts).

      60     Pirmās instances tiesa uzskata, ka Kopienas C cukura ražotājs un uzņēmējs, kas pakļauts ievedmuitas vai izvedmuitas nodoklim,
         jebkurā gadījumā neatrodas līdzīgās situācijās. Kā jau tas norādīts iepriekš, fakti, kuru dēļ tika pieprasītas maksājamās
         summas, proti, attiecīgi, pierādījumu trūkums par C cukura daudzuma eksportu noteiktajā termiņā un preču importu Kopienas
         muitas teritorijās, nav tādi paši šajos divos gadījumos. Cukura ražotājs ir pakļauts aizliegumam iekšējā tirgū realizēt savu
         cukura produkciju, kas pārsniedz kvotu, un – neizbēgami – pienākumam to eksportēt (iepriekš minētā spriedumā lietā British Sugar 41. punkts). Turklāt C cukura ražotājam jāievēro produkcijas hronoloģiska secība, proti, ka faktiski jāsaražo tāds cukura
         daudzums, kas vienlīdzīgs A un B kvotas summai, pirms viņš var noteiktu cukura daudzumu pieskaitīt C cukuram (iepriekš minētā
         sprieduma lietā British Sugar 44. punkts). Importētājs savukārt nav pakļauts šim pienākumam.

      61     No iepriekš minētā izriet, ka šajā gadījumā nav izpildīti nosacījumi, kas ļautu secināt, ka notikusi diskriminācija.
      62     Treškārt, pretēji tam, ko attiecībā uz tiesiskās drošības principu apgalvo prasītājs, tāda īpaša mehānisma trūkums, kas tam
         taisnīguma iemeslu dēļ ļautu pieprasīt tādas summas atlaišanu, kura tam pieprasīta, nevar radīt minētā principa pārkāpumu.
         Līdz ar to nodokļu atmaksa vai atlaišana no tiem taisnīguma iemeslu dēļ ir izņēmumi un tos var noteikt tikai īpaši paredzētos
         gadījumos, tā kā noteikumi, kas tos paredz, ir šauri interpretējami. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa uzskata, ka tiesiskās
         drošības princips šajā gadījumā ir ievērots, jo pienākums maksāt summu, kas paredzēta Pamatregulas 26. pantā un Regulas Nr. 2670/81
         3. pantā, izriet no skaidri noteiktas tiesiskās situācijas, kas ļauj uzņēmējam apzināties, ka viņa darbība ir saistīta ar
         minētajiem pienākumiem.

      63     No iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums jānoraida. Tādējādi arī šis pamats ir jānoraida.
      64     Līdz ar to jānoraida prasība kopumā.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      65     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums
         ir nelabvēlīgs, tam ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Komisijai
         atbilstoši tās prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      piespriest prasītājam segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies Komisijai.

               Lindh

                García‑Valdecasas

                Jürimäe

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 7. decembrī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētāja

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 6.jūlijā. # Katarina Abrahamsson un Leif Anderson pret Elisabet Fogelqvist. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Överklagandenämnden för Högskolan - Zviedrija. # Lieta C-407/98.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1993. gada 14. janvārī. # Bioforce GmbH pret Oberfinanzdirektion München. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta C-177/91.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1995. gada 13. septembrī. # TWD Textilwerke Deggendorf GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Apvienotās lietas T-244/93 un T-486/93.