title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 7.jūlijā. # A. J. van Pommeren-Bourgondiën pret Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank te Amsterdam - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - Piemērošanas joma - Invaliditātes pensija - Tiesību saņemt pabalstus saglabāšana pēc dzīvesvietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti. # Lieta C-227/03.

text:
      Lieta C‑227/03
      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      pret
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
      (Rechtbank te Amsterdam  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Piemērošanas joma – Invaliditātes pensija – Tiesību saņemt pabalstus saglabāšana pēc dzīvesvietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 24. februārī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 7. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti – Persona, kas ir beigusi visu profesionālo darbību
            vienas dalībvalsts teritorijā un pārcēlusi dzīvesvietu uz citu dalībvalsti – Pirmās dalībvalsts tiesību akti, kas atļauj brīvprātīgo
            apdrošināšanu noteiktām minētās valsts jomām – Principa, ka ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma, pārkāpums
            – Neesamība
      (Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 13. pants)
      2.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Dalībvalstu kompetence savu sociālā nodrošinājuma sistēmu organizēšanā –
            Robežas – Kopienu tiesību ievērošana – Līguma noteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos
      (EKL 39. pants)
      3.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Piederība sociālā nodrošinājuma sistēmai – Persona, kas ir beigusi visu profesionālo
            darbību vienas dalībvalsts teritorijā un pārcēlusi dzīvesvietu uz citu dalībvalsti – Pirmās dalībvalsts tiesību akti, kas
            dzīvesvietas nosacījumam pakļauj obligāto apdrošināšanu noteiktās šīs sistēmas jomās – Brīvprātīgās apdrošināšanas  nosacījumi,
            kas ir nelabvēlīgāki nekā obligātās apdrošināšanas  nosacījumi – Nepieļaujamība
      (EKL 39. pants)
      1.     Princips, ka ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma, kas noteikts Regulas Nr. 1408/71 – redakcijā, ko groza
         Regula Nr. 2195/91 –13. panta 1. punktā, netiek apstrīdēts, piemērojot dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas sniedz iespēju
         nerezidentiem, kas ir beiguši visu profesionālo darbību šajā dalībvalstī, palikt apdrošinātiem brīvprātīgā kārtā atbilstoši
         šās dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz jomām, uz kurām pārstāj attiekties obligātā apdrošināšana.

      Minētās regulas II sadaļas tiesību normu, ieskaitot 13. pantu, mērķis ir ne tikai izvairīties no vienlaicīgas vairāku valstu
         tiesību aktu piemērošanas un sarežģījumiem, kas tādēļ var rasties, bet arī nodrošināt to, ka personām, kurām ir piemērojama
         Regula, netiktu atņemta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tādēļ, ka nav tiesību aktu, kuri būtu tām piemērojami. Katras
         dalībvalsts tiesību aktiem ir jānosaka nosacījumi, kādos pastāv tiesības vai pienākumi apdrošināties atbilstoši sociālā nodrošinājuma
         sistēmai vai līdzīgai sistēmai, vai tās jomai, ieskaitot tos, kas attiecas uz apdrošināšanas izbeigšanos.

      (sal. ar 33., 34., 37. un 38. punktu)
      2.     Ja dalībvalstis saglabā kompetenci savas sociālā nodrošinājuma sistēmas organizēšanā, tām, izmantojot šīs pilnvaras, tomēr
         ir jāievēro Kopienu tiesības un it īpaši EK līguma tiesību normas, kas attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.

      (sal. ar 39. punktu)
      3.     EKL 39. pants aizliedz dalībvalstij pieņemt tiesību aktus, saskaņā ar kuriem persona, kas ir beigusi visu profesionālo darbību
         tās teritorijā, paliek obligātā kārtā apdrošināta attiecībā uz noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām tikai tad, ja tā saglabā
         dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī, lai gan šai personai arī turpmāk ir obligāti jāapdrošinās atbilstoši šās dalībvalsts
         tiesību aktiem attiecībā uz citām sociālā nodrošinājuma jomām, pat ja tās dzīvesvieta atrodas citā dalībvalstī, jo brīvprātīgās
         apdrošināšanas nosacījumi pārtrauktajām obligātās apdrošināšanas jomām ir mazāk labvēlīgi nekā tie, uz kuriem attiecas obligātā
         apdrošināšana.

      Šādi tiesību akti nerezidentus nostāda mazāk labvēlīgā situācijā nekā rezidentus attiecībā uz sociālo nodrošinājumu un tādējādi
         pārkāpj brīvās pārvietošanās principu, ko garantē EKL 39. pants.

      (sal. ar 44., 45. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 7. jūlijā (*)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Piemērošanas joma – Invaliditātes pensija – Tiesību saņemt pabalstus saglabāšana pēc dzīvesvietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti
      Lieta C‑227/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Rechtbank te Amsterdam [Amsterdamas Apgabaltiesa] (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 21. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada
         26. maijā, tiesvedībā

      A. J. van Pommeren‑Bourgondiën
      pret
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] (referents), S. fon Bārs [S. von Bahr], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O’Kīfs [A. Ó. Caoimh],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 9. decembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       A. J. van Pomerēnas-Burgondjēnas [A. J. van Pommeren-Bourgondiën] vārdā – P. de Kasparis [P. de Casparis], advocaat,

      –       Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank [Sociālā nodrošinājuma kases Direktoru valdes] vārdā – H. Fonks [G. Vonk], pārstāvis,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H.G. Sevenster] un C. Viselsa [C. Wissels], pārstāvji,

      –       Beļģijas valdības vārdā – A. Snūksa [A. Snoecx] un M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvji,

      –       Grieķijas valdības vārdā – M. Apesoss [M. Apessos] un D. Kalogirs [D. Kalogiros], kā arī I. Puli [I. Pouli], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [D. Martin], H. van Vlīts [H. van Vliet] un R. Trousterss [R. Troosters], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 24. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 39. pantu un 13. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā
         (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu algotiem darbiniekiem [darba ņēmējiem], pašnodarbinātām personām
         un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, ko groza Padomes 1991. gada 25. jūnija Regula (EEK) Nr. 2195/91 (OV L 206, 2. lpp.,
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp van Pomerēnu-Burgondjēnu un Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (turpmāk tekstā – “SVB”) sakarā ar SVB  atteikumu saglabāt obligāto apdrošināšanu attiecībā uz noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām tādēļ, ka prasītājas dzīvesvieta
         vairs nav Nīderlandē.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3       Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktam šī regula
      “[..] attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
      a)      slimības un maternitātes pabalsti;
      b)      invaliditātes pabalsti [..];
      c)      vecuma pabalsti;
      d)      pabalsti apgādnieka zaudējuma gadījumā;
      [..]
      g)      bezdarbnieka pabalsti;
      h)      ģimenes pabalsti.”
      4       Šās regulas II sadaļa (13.–17.a pants) ar nosaukumu “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” regulē strīdus situācijas.
      5       Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta noteikumiem:
      “1. Ievērojot 14.c pantu, personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos
         tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.

      2. Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
      a)      persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī
         [..];

      [..]
      f)      tāda persona, uz kuru vairs neattiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību
         akti [..], ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo [..].”

      6       Atbilstoši Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 (OV
         L 74, 1. lpp.), ko groza un piemēro ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), 10.b pantam:

      “Datumu un nosacījumus, kuros dalībvalsts tiesību akti pārstāj būt piemērojami attiecībā uz Regulas [Nr. 1408/71] 13. panta
         2. punkta f) apakšpunktā minēto personu, nosaka saskaņā ar šiem tiesību aktiem [..].”

      7       Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 15. pantam:
      “1. Regulas 13. un 14. pants neattiecas uz brīvprātīgo apdrošināšanu un brīvprātīgo tālākapdrošināšanu [pārapdrošināšanu],
         ja vien nav tā, ka dalībvalstī vienā no 4. pantā minētajām jomām pastāv tikai brīvprātīgas apdrošināšanas sistēma.

      2. Ja, piemērojot divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktus, pārklājas apdrošināšana:
      –       saskaņā ar obligātās apdrošināšanas sistēmu un vienu vai vairākām brīvprātīgās apdrošināšanas vai brīvprātīgās tālākapdrošināšanas
         [pārapdrošināšanas] sistēmām attiecīgā persona ir pakļauta vienīgi obligātās apdrošināšanas sistēmai;

      –       saskaņā ar divām vai vairākām brīvprātīgās apdrošināšanas vai brīvprātīgās tālākapdrošināšanas [pārapdrošināšanas] sistēmām
         attiecīgā persona var pievienoties vienīgi tai brīvprātīgās apdrošināšanas vai brīvprātīgās tālākapdrošināšanas [pārapdrošināšanas]
         sistēmai, kuru tā ir izvēlējusies.

      3. Attiecībā uz invaliditātes, vecuma un apbedīšanas pensijām attiecīgā persona tomēr var pievienoties dalībvalsts brīvprātīgās
         apdrošināšanas vai brīvprātīgās tālākapdrošināšanas [pārapdrošināšanu] sistēmai, pat ja tā ir obligāti pakļauta citas dalībvalsts
         tiesību aktiem, ciktāl šādu pārklāšanos tieši vai netieši pieļauj pirmajā dalībvalstī.”

       Valsts tiesību akti
      8       Nīderlandē ir noteikta atšķirība starp diviem sociālās apdrošināšanas veidiem, proti, pirmkārt, “vispārīgā sociālās apdrošināšanas
         sistēma” un, otrkārt, “algoto darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas sistēma”.

      9       Sociālās apdrošināšanas vispārīgajā sistēmā ietilpst šādi likumi:
      –       likums par ģimenes pabalstu vispārīgo sistēmu (Algemene Kinderbijslagwet, turpmāk tekstā – “AKW”);

      –       likums par pensiju apgādnieka zaudējuma gadījumā vispārīgo sistēmu (Algemene Nabestaandenwet, turpmāk tekstā – “ANW”);

      –       likums par vecuma pensijas vispārīgo sistēmu (Algemene Ouderdomswet, turpmāk tekstā – “AOW”);

      –       likums par īpašu medicīnas izdevumu segšanas vispārīgo sistēmu (Algemene wet bijzondere ziektekosten, turpmāk tekstā – “AWBZ”).

      10     Algoto darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas sistēmā ietilpst šādi likumi:
      –       likums par slimības pabalstiem (Ziektewet, turpmāk tekstā – “ZW”);

      –       likums par slimokasi (Ziekensfondswet, turpmāk tekstā – “ZFW”);

      –       likums par bezdarbnieka pabalstiem (Werkloosheidswet, turpmāk tekstā – “WW”);

      –       likums par apdrošināšanu darbnespējas gadījumam (Arbeidsongeschiktheidsverzekering, turpmāk tekstā – “WAO”).

      11     Attiecībā uz sociālās apdrošināšanas vispārīgo sistēmu Nīderlandes tiesību aktos sākotnēji pastāvēja sistēma, kuras ietvaros
         personas, kuru dzīvesvieta atradās ārpus Nīderlandes un kuras saņēma noteiktus ilgtermiņa pabalstus no Nīderlandes, pie zināmiem
         nosacījumiem obligāti tika apdrošinātas.

      12     1989. gada 3. maija Nīderlandes Lēmuma par sociālās apdrošināšanas ietvaros apdrošināmo personu kategorijas paplašināšanu
         un ierobežošanu (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen) 8. pants nosaka:

      “1. Sociālā apdrošināšana attiecas uz personu, kas ir pārcēlusi savu dzīvesvietu ārpus Nīderlandes un kas aizbraukšanas brīdī
         bija tiesīga saņemt:

      a)      pabalstu atbilstoši WAO [..]

      [..].
      2. Sociālā apdrošināšana attiecas uz personu, kuras dzīvesvieta nav Nīderlandē un kurai ir tiesības saņemt pabalstu [..],
         kas paredzēts 1. punktā, ja šīs tiesības rodas no obligātās apdrošināšanas sociālās apdrošināšanas vai brīvprātīgās apdrošināšanas
         ietvaros saskaņā ar AOW  45. pantu un ANW 63. pantu, un ar nosacījumu, ka pabalsts [..] ir vienāds ar vismaz 35 % no minimālās algas.”

      13     1998. gada 24. decembra lēmums, kas stājās spēkā 1999. gada 1. janvārī, atcēla 1989. gada 3. maija lēmumu. Šā lēmuma 26. pantā
         pagaidu kārtā tika paredzēts, ka 1989. gada 3. maija lēmuma 8. panta noteikumi ir spēkā līdz 2000. gada 1. janvārim. Šajā
         datumā beidzās obligātā apdrošināšana noteiktās sociālā nodrošinājuma jomās.

      14     Personas, kurām obligātā apdrošināšana vairs nebija spēkā kopš 2000. gada 1. janvāra, tomēr varēja brīvprātīgi apdrošināties,
         pamatojoties uz 1990. gada 2. janvāra lēmuma (Besluit inzake vrijwillige verzekering) 2. panta 1. punktu. Saskaņā ar šo pantu šī iespēja bija izmantojama viena gada laikā pēc obligātās apdrošināšanas beigām
         un pietika ar vienkāršu paziņojumu Sociale verzekeringsbank (Sociālā nodrošinājuma kasei), lai no jauna būtu apdrošināti.

      15     Atbilstoši AOW  35. panta noteikumiem:

      “1. Persona, kas iepriekš apdrošinājusies un sasniegusi piecpadsmit gadu vecumu, bet vēl nav sasniegusi 65 gadu vecumu, var
         apdrošināties brīvprātīgi ilgākais 10 gadu laikā, sākot ar dienu pēc datuma, kurā obligātā apdrošināšana beidzās. [..]

      3. Maksimālais 10 gadu periods, kas paredzēts 1. punktā, nav piemērojams: [..] personai, kas iepriekš apdrošinājusies un sasniegusi
         50 gadu vecumu datumā, kurā obligātā apdrošināšana beidzās, ja tās dzīvesvieta nav Nīderlande un ja tai ir tiesības saņemt
         pārskaitījumu par:

      1)      pabalstu atbilstoši likumam par apdrošināšanu darbnespējas gadījumam (WAO) [..].”

      16     Atbilstoši ANW 63. panta noteikumiem:

      “1. Persona, kas iepriekš apdrošināta, var apdrošināties brīvprātīgi ar nosacījumiem, kas jānosaka valsts administratīvajā
         reglamentā vai tā piemērošanas noteikumos, uz laika posmiem pēc 15 gadu vecuma, bet pirms 65 gadu vecuma, kuros tā nav apdrošināta.

      2. Atbilstošajiem nosacījumiem, kas paredzēti pirmajā punktā, vienlaicīgi ir pieskaitāma arī iespēja apdrošināties brīvprātīgi,
         kas paredzēta Vispārējā likuma par vecuma apdrošināšanu 45. pantā.”

      17     Obligātā apdrošināšana tomēr tiek saglabāta noteiktās sociālā nodrošinājuma jomās. 1998. gada 24. decembra lēmuma 27. pants
         saglabā pienākumu apdrošināties atbilstoši AKW, līdz brīdim, kad visjaunākais bērns būs sasniedzis 18 gadu vecumu. Šā lēmuma 7. pants paredz, ka atbilstoši AWBZ  tiek apdrošināti tie, kuri nedzīvo Nīderlandē, kas ir apdrošināti atbilstoši ZFW  un kas, piemērojot Eiropas Savienības Padomes Regulu, var pretendēt uz pabalstiem, kas tiem maksājami no slimokases apdrošināšanas
         budžeta, valstī, kurā atrodas viņu dzīvesvieta.

      18     Uz pienākumu apdrošināties algoto darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas sistēmas ietvaros, it īpaši WAO, ZW un WW ietvaros, attiecas šādi nosacījumi:

      –       ZW  20. pants paredz, ka šī apdrošināšana attiecas uz tajā noteiktajiem darba ņēmējiem. Saskaņā ar 8.a pantu ZW ar “darba ņēmēju” saprot personu, kas atbilstoši WAO saņem pabalstu obligātās apdrošināšanas ietvaros;

      –       WW  8. pants paredz, ka algotie darba ņēmēji, kas strādājot kļūst darbnespējīgi, saglabā algoto darba ņēmēju statusu;

      –       atbilstoši WAO  pārskaitītie pabalsti un tie pabalsti, kas ārvalstu algotiem darba ņēmējiem pienākas atbilstoši ZW  un WW, nav savienojami.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      19     Van Pomerēna-Burgondjēna ir nīderlandiete un dzīvo Beļģijā, bet visu savas profesionālās karjeras laiku viņa ir strādājusi
         Nīderlandē. Kopš 1997. gada viņa saņem pabalstu par darbnespēju atbilstoši WAO, kas tika aprēķināts pēc darbnespējas maksimālās likmes.

      20     Van Pomerēnai-Burgondjēnai tika paziņots, ka kopš 2000. gada 1. janvāra viņa vairs nebūs apdrošināta obligātā kārtā atbilstoši
         noteikta veida Nīderlandes sociālās apdrošināšanas sistēmām, proti, AOW, ANW  un AKW, jo viņas dzīvesvieta vairs nav Nīderlandē. Viņai tāpat tika norādīts, pirmkārt, ka šā iemesla dēļ viņai netiks atskaitītas
         iemaksas sociālās apdrošināšanas vispārīgajā sistēmā no pabalstiem WAO  ietvaros, sākot ar 2000. gada 1. janvāri, un, otrkārt, ka viņai tomēr ir iespēja brīvprātīgi apdrošināties atbilstoši AOW  un ANW, iesniedzot pieteikumu Sociālā nodrošinājuma kasei.

      21     Van Pomerēna-Burgondjēna apstrīdēja šajā iestādē obligātās apdrošināšanas beigu faktu. 2000. gada 28. augusta vēstulē šī iestāde
         apstiprināja savu pozīciju.

      22     Tad prasītāja iesniedza sūdzību minētajā iestādē. Nesaņemot atbildi, viņa vērsās Rechtbank te Amsterdam.

      23     Pēc Rechtbank te Amsterdam domām, pretēji tam, ko apgalvoja Nīderlandes valdība, AOW  un ANW apdrošināšanas nosacījumi, tostarp iemaksu apmērs, atšķiras atkarībā no tā, vai apdrošināšana ir obligāta vai brīvprātīga.
         Obligātās apdrošināšanas gadījumā atbilstoši AOW  un ANW iemaksas ir aprēķināmas no ar nodokli apliekamajiem ienākumiem, kas saņemti Nīderlandē, bet brīvprātīgās apdrošināšanas gadījumā
         tās tiek aprēķinātas no vispasaules ar nodokli apliekamajiem ienākumiem.

      24     Turklāt tā uzskata, ka obligātās un brīvprātīgās sistēmas vienlaicīga pastāvēšana varētu apdrošinātajam padarīt neiespējamu
         šā Regulā Nr. 1408/71 noteiktā pienākuma apdrošināties vienā sociālā nodrošinājuma sabiedrībā ievērošanu.

      25     Šādos apstākļos Rechtbank te Amsterdam nolēma apturēt tiesvedību un iesniegt Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1.      Vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts aizliedz dalībvalstij pieņemt tiesību aktus, saskaņā ar kuriem
         persona, kas ir beigusi visu profesionālo darbību tās teritorijā, ir apdrošināta atbilstoši šiem tiesību aktiem tikai tad,
         ja tā saglabā savu dzīvesvietu tajā, lai gan šī persona paliek apdrošināta obligātā kārtā atbilstoši šās dalībvalsts tiesību
         aktiem attiecībā uz citām noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām, lai arī kur būtu tās dzīvesvieta?

      2.      Vai iespēja, ko šīs dalībvalsts tiesību akti piešķir šai personai, – brīvprātīgi apdrošināties attiecībā uz noteiktām sociālā
         nodrošinājuma jomām, neuzliekot šai brīvprātīgajai apdrošināšanai nosacījumu, ka šī persona saglabā dzīvesvietu attiecīgajā
         dalībvalstī, ietekmē atbildi uz pirmo jautājumu?

      Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde, nākamais jautājums tiek uzdots pakārtoti:
      3.       Vai iepriekš minētajos apstākļos EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka brīvprātīgās apdrošināšanas aizvietošana ar
         obligāto apdrošināšanu ir pretrunā šai tiesību normai, ja obligātās apdrošināšanas beigas ir izskaidrojamas ar dzīvesvietas
         nosacījuma ieviešanu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      26     Ar saviem jautājumiem, kas ir apskatāmi kopā, valsts tiesa pēc būtības jautā, vai EKL 39. panta vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta
         2. punkta f) apakšpunkta noteikumi aizliedz dalībvalstij piemērot tiesību aktus, saskaņā ar kuriem persona, kas ir beigusi
         visu profesionālo darbību tās teritorijā, paliek obligātā kārtā apdrošināta attiecībā uz noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām
         tikai tad, ja tā saglabā dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī, lai gan šī persona arī turpmāk paliek obligātā kārtā apdrošināta
         atbilstoši šās dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz citām sociālā nodrošinājuma jomām, lai arī kur būtu tās dzīvesvieta,
         zinot, ka tai joprojām saglabājas iespēja brīvprātīgi apdrošināties tad, kad tā vairs nebūs apdrošināta obligātā kārtā.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      27     Eiropas Kopienu Komisija, kā arī Beļģijas un Grieķijas valdības uzskata, ka Nīderlandes tiesību akti ir pretrunā Regulas Nr. 1408/71
         13. panta 1. punktam, kas paredz to, ka personām, kurām tas ir piemērojams, ir piemērojami tikai vienas dalībvalsts tiesību
         akti.

      28     Tās uzskata, ka, ja Nīderlandes tiesību akti van Pomerēnai-Burgondjēnai kļūst nepiemērojami, tad, piemērojot Regulas Nr. 1408/71
         13. panta 2. punkta f) apakšpunktu, sociālā nodrošinājuma jomām, kas vairs nav obligātās apdrošināšanas priekšmets, ir piemērojami
         tās dalībvalsts tiesību akti, kurā atrodas šīs personas dzīvesvieta. Tādējādi van Pomerēna-Burgondjēna atradās situācijā,
         kurā viņa ir atkarīga no divu dalībvalstu sociālo nodrošinājumu regulējošajiem tiesību aktiem – pretrunā minētās regulas 13. panta
         1. punktam.

      29     Turklāt Komisija apgalvo, ka Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts neaizliedz dalībvalsts tiesību aktus,
         kas paredz personai, kura ir beigusi visu savu profesionālo darbību tās teritorijā, tiesības, lai šās dalībvalsts tiesību
         akti arī turpmāk uz to attiektos, ar nosacījumu, ka tā turpina dzīvot šajā valstī (1998. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑275/96
         Kuusijärvi, Recueil, I‑3419. lpp., 51. punkts). Tā rezultātā Nīderlandes iestādes varēja pilnīgi likumīgi pārtraukt piemērot prasītājai attiecīgās
         tiesību normas, bet tās nevarēja uzturēt prasītājas pienākumu obligāti apdrošināties attiecībā uz vairākām Nīderlandes sociālā
         nodrošinājuma jomām un to atcelt attiecībā uz pārējām jomām.

      30     Nīderlandes valdība un SVB  turpretī uzskata, ka Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts neaizliedz to, ka dalībvalsts tiesību akti paredz
         attiecīgās personas obligāto apdrošināšanu tikai pret riskiem, kas ir ietverti tās sociālā nodrošinājuma sistēmā, ja netiek
         diskriminēti savas valsts vai citu valstu iedzīvotāji un ja ieinteresētajai personai ir iespēja apdrošināties brīvprātīgi
         tās pašas sociālā nodrošinājuma sistēmas ietvaros, lai segtu arī citus riskus.

      31     Turklāt iesniedzējtiesa, Komisija un Grieķijas valdība norāda uz apdrošināšanas nosacījumiem, kas ir  mazāk labvēlīgi brīvprātīgai
         apdrošināšanai nekā obligātai apdrošināšanai. Šī situācija, kas daudz būtiskāk var ietekmēt citu dalībvalstu pilsoņus nekā
         Nīderlandes pilsoņus, ir diskriminējoša un pretrunā EKL 12. un 39. pantam.

      32     Nīderlandes valdība savukārt uzskata, ka nosacījumi brīvprātīgajai apdrošināšanai ir identiski, pat labvēlīgāki nekā obligātajai
         apdrošināšanai.

       Tiesas atbilde
      33     Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta noteikumu vienīgais mērķis ir noteikt valsts tiesību aktus, kas piemērojami personām,
         kuras atrodas šā panta a)–f) punktā paredzētajās situācijās. To mērķis nav noteikt nosacījumus, kādos pastāv tiesības vai
         pienākumi apdrošināties atbilstoši sociālā nodrošinājuma sistēmai vai līdzīgai sistēmai, vai sistēmas jomām. Katras dalībvalsts
         tiesību aktiem ir jānosaka šie nosacījumi, ieskaitot tos, kas attiecas uz apdrošināšanas izbeigšanos (1990. gada 3. maija
         spriedums lietā  C‑2/89 Kits van Heijningen, Recueil, I‑1755. lpp., 19. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Kuusijärvi, 29. punkts).

      34     Turklāt Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas tiesību normu, ieskaitot 13. pantu, mērķis ir ne tikai izvairīties no vienlaicīgas
         vairāku valstu tiesību aktu piemērošanas un sarežģījumiem, kas tādēļ var rasties, bet arī nodrošināt to, ka personām, kurām
         ir piemērojama Regula, netiktu atņemta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tādēļ, ka nav tiesību aktu, kuri būtu tām piemērojami
         (iepriekš minētie spriedumi lietās Kits van Heijningen, 12. punkts, un Kuusijärvi, 28. punkts).

      35     Tomēr no Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkta izriet, ka dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti ir piemērojami
         tikai tad, ja nav piemērojami citi tiesību akti, un it īpaši tad, ja tiesību akti, kuriem attiecīgā persona bija pakļauta
         agrāk, vairs nav piemērojami (2001. gada 3. maija spriedums lietā  C‑347/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑3327. lpp., 28. un 29. punkts). Tādējādi, ja obligātā apdrošināšana sociālā nodrošinājuma ietvaros beidzas vienā dalībvalstī,
         iepriekš minētā tiesību norma uzliek pienākumu veikt apdrošināšanu dalībvalstī, kurā ir personas dzīvesvieta.

      36     Šīs tiesību normas nerada pamata lietā šķērsli tam, ka van Pomerēnai-Burgondjēnai arī turpmāk būtu piemērojami Nīderlandes
         tiesību akti. Ņemot vērā Tiesas nostāju iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Beļģija, viņas iepriekšējā apdrošināšana
         var arī turpmāk tikt pakļauta Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmai. Tas, ka daļa no apdrošināšanas kļūst brīvprātīga,
         neaizliedz arī turpmāk tikt apdrošinātam obligātās apdrošināšanas ietvaros.

      37     Turklāt tādēļ Nīderlandes tiesību akti nerezidentiem sniedz iespēju apdrošināties brīvprātīgā kārtā atbilstoši šās dalībvalsts
         tiesību aktiem attiecībā uz jomām, uz kurām pārstāj attiekties obligātā apdrošināšana, pēc tam, kad persona izbeidz profesionālo
         darbību Nīderlandē.

      38     Tādējādi princips, ka ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma, kas noteikts Regulas Nr. 1408/71 13. panta
         1. punktā, netiek apstrīdēts, piemērojot Nīderlandes tiesību aktus, kas kritizēti pamata lietā.

      39     Jebkurā gadījumā, ja dalībvalstis saglabā kompetenci savas sociālā nodrošinājuma sistēmas organizēšanā, tām, izmantojot šīs
         pilnvaras, tomēr ir jāievēro Kopienu tiesības un it īpaši EK līguma tiesību normas, kas attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos
         (2000. gada 23. novembra spriedums lietā C‑135/99 Elsen, Recueil, I‑10409. lpp., 33. punkts). Tādējādi nerezidentu brīvprātīgās apdrošināšanas sistēmai ir jāatbilst EKL 39. panta noteikumiem.

      40     Tādējādi dzīvesvietas nosacījums, ko noteicis Nīderlandes likumdevējs obligātās apdrošināšanas turpmākai veikšanai attiecībā
         uz noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām, atbilst EKL 39. panta noteikumiem tikai tad, ja nerezidentu brīvprātīgās apdrošināšanas
         nosacījumi nav mazāk labvēlīgi nekā obligātās apdrošināšanas nosacījumi, ko bauda rezidenti attiecībā uz tām pašām sociālā
         nodrošinājuma jomām.

      41     Tomēr no iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka saskaņā ar jaunajiem Nīderlandes tiesību aktiem nerezidentiem vairs nav tiesību
         – pat brīvprātīgi – apdrošināties ģimenes pabalstu sistēmas ietvaros, izņemot daļēju apdrošināšanu un apdrošināšanu pagaidu
         kārtā. Tikai tiem nerezidentiem saglabājas tiesības uz ģimenes pabalstiem, kuriem tās bija iepriekšējās obligātās apdrošināšanas
         sistēmas ietvaros. Viņiem pavisam zūd iespēja tikt apdrošinātiem, tiklīdz viņu jaunākais bērns sasniedz 18 gadu vecumu. Tādējādi
         nerezidenti saistībā ar šiem pabalstiem ir mazāk labvēlīgā situācijā nekā rezidenti.

      42     Turklāt iesniedzējtiesa apgalvo, kā tas parādās šā sprieduma 23. punktā, ka iemaksu apmērs nav vienāds rezidentu obligātajai
         apdrošināšanai un nerezidentu brīvprātīgajai apdrošināšanai.

      43     Visbeidzot, šķiet, ka nerezidentiem, kuru obligātā apdrošināšana ir pārtraukta, noteiktais relatīvi zemais brīvprātīgās apdrošināšanas
         procents norāda uz to, ka brīvprātīgā apdrošināšana ir mazāk pievilcīga un ka nerezidentiem, to veicot, ir jāsastopas ar grūtībām.

      44     No iepriekš minētā izriet, ka attiecīgie Nīderlandes tiesību akti pamata lietā nerezidentus nostāda mazāk labvēlīgā situācijā
         nekā rezidentus attiecībā uz sociālo nodrošinājumu Nīderlandē un tādējādi pārkāpj brīvās pārvietošanās principu, kas paredzēts
         EKL 39. pantā.

      45     Līdz ar to ir jāatbild iesniedzējtiesai, ka EKL 39. pants aizliedz dalībvalstij pieņemt tiesību aktus, saskaņā ar kuriem persona,
         kas beigusi visu profesionālo darbību tās teritorijā, paliek obligātā kārtā apdrošināta attiecībā uz noteiktām sociālā nodrošinājuma
         jomām tikai tad, ja tā saglabā dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī, lai gan šai personai arī turpmāk ir obligāti jāapdrošinās
         atbilstoši šās dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz citām sociālā nodrošinājuma jomām, pat ja tās dzīvesvieta atrodas citā
         dalībvalstī, jo brīvprātīgās apdrošināšanas nosacījumi pārtrauktajām obligātās apdrošināšanas jomām ir mazāk labvēlīgi nekā
         tie, uz kuriem attiecas obligātā apdrošināšana.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      EKL 39. pants aizliedz dalībvalstij pieņemt tiesību aktus, saskaņā ar kuriem persona, kas ir beigusi visu profesionālo darbību
            tās teritorijā, paliek obligātā kārtā apdrošināta attiecībā uz noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām tikai tad, ja tā saglabā
            dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī, lai gan šai personai arī turpmāk ir obligāti jāapdrošinās atbilstoši šās dalībvalsts
            tiesību aktiem attiecībā uz citām sociālā nodrošinājuma jomām, pat ja tās dzīvesvieta atrodas citā dalībvalstī, jo brīvprātīgās
            apdrošināšanas nosacījumi pārtrauktajām obligātās apdrošināšanas jomām ir mazāk labvēlīgi nekā tie, uz kuriem attiecas obligātā
            apdrošināšana.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 6.novembrī. # RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN" reģistrācijas pieteikums - Absolūtie atteikuma pamatojumi - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts. # Lieta T-28/06.

text:
      Lieta T‑28/06
      RheinfelsQuellen      H. Hövelmann GmbH & Co. KG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamatojumi – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv
            tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces īpašības
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      Vārdisks apzīmējums “VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN”, kas ir pieteikts reģistrācijai attiecībā uz “alu; minerālūdeņiem un gāzētiem
         ūdeņiem un citiem bezalkoholiskiem dzērieniem; augļu dzērieniem un augļu sulām; sīrupiem un citām sagatavēm dzērienu pagatavošanai;
         šo dzērienu sajaukumu” un “alkoholiskiem dzērieniem (izņemot alu)”, kas Nicas nolīguma nozīmē ietilpst attiecīgi 32. un 33. klasē,
         no vācu valodā runājoša vidusmēra patērētāja viedokļa ir tāds, kas Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta nozīmē apraksta Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītās preces.

      Faktiski sauklis ir skaidri saistīts ar dzērienu pamata izejvielu un it īpaši ar izmantotā ūdens tīrību un pilnību. Turklāt
         pamata izejvielu tīrība un pilnība ir īpaši nozīmīga attiecībā uz 32. un 33. klasē ietilpstošajām precēm. Attiecībā uz minerālūdeņiem
         izmantotā avota ūdens sākotnējā pilnība ir izšķirošais faktors, lai noteiktu dzēriena kvalitāti gan no garšas, gan arī veselības
         viedokļa. Attiecībā uz augļu sulām, alu un citiem alkoholiskajiem dzērieniem, to pamata izejvielu izcelsme arī ir ļoti nozīmīgs
         faktors, lai noteiktu šo preču kvalitāti.

      Tāpat vārdi gan paši par sevi, gan savienotā veidā tieši un skaidri ir saistīti ar norādīto preču īpašībām. Ir jāpiebilst,
         ka saprātīgi var piekrist, ka dzērienu pamata izejvielu tīrība un pilnība jau no paša sākuma ir īpašības, kuras attiecīgais
         patērētājs ņem vērā izdarot izvēli. Tādēļ no attiecīgās sabiedrības daļas viedokļa pastāv pietiekami tieša un konkrēta saikne
         starp attiecīgo vārdisko savienojumu un 32. un 33. klasē ietilpstošajām precēm.

      (sal. ar 37.–40. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 6. novembrī (*)

      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamatojumi – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts
      Lieta T‑28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG, Dīsburga [Duisburg] (Vācija), ko pārstāv V. Kellenters [W. Kellenter] un A. Lambrehts [A. Lambrecht], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvis,

      atbildētājs,
      par prasību, kas celta par ITSB Apelāciju otrās padomes 2005. gada 17. novembra lēmumu (lieta R 1179/2004‑2) attiecībā uz
         vārdiskas preču zīmes “VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN” kā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.

      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs Dž. D. Kuks [J. D. Cooke], tiesneši I. Labucka un M. Preks [M. Prek],

      sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 24. janvārī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 13. aprīlī,
      pēc tiesas sēdes 2007. gada 15. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1        2002. gada 8. augustā prasītāja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas
         preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN”.

      3        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 32. un 33. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada
         15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā
         uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:

      –        “alus; minerālūdeņi un gāzēti ūdeņi un citi bezalkoholiskie dzērieni; augļu dzērieni un augļu sulas; sīrupi un citas sagataves
         dzērienu pagatavošanai; šo dzērienu sajaukums”, kas ietilpst 32. klasē;

      –        “alkoholiskie dzērieni (izņemot alu)”, kas ietilpst 33. klasē.
      4        Ar 2004. gada 20. oktobra lēmumu pārbaudītājs noraidīja reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 38. pantu, pamatojoties
         uz to, ka vārdiskajam apzīmējumam neesot nekādas atšķirtspējas.

      5        2004. gada 20. decembrī prasītāja atbilstoši Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantam par pārbaudītāja lēmumu iesniedza prasību ITSB.

      6        Ar 2005. gada 17. novembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Apelāciju otrā padome noraidīja šo apelācijas sūdzību,
         pamatojoties uz to, ka attiecīgais apzīmējums esot aprakstošs un tādējādi tam ir piemērojams Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkts.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      7        Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      8        ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      9        Prasītāja izvirza divus atcelšanas pamatus, kas attiecīgi ir saistīti ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         pārkāpumu un Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

       Lietas dalībnieku argumenti
      10      Attiecībā uz pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, prasītāja apgalvo, ka
         reģistrācijai pieteikto preču zīmi neveido tikai norādes, kas apraksta preču, attiecībā uz kurām reģistrācijas pieteikums
         ir iesniegts, būtiskās īpašības.

      11      Šajā sakarā tā norāda, ka strīdīgais vārdiskais apzīmējums ir neparastas un individuālas izdomas rezultāts un neveido vācu
         valodā ierastu vārdisku savienojumu.

      12      Turklāt tā norāda, ka saistībā ar minētajām precēm attiecībā uz šo saukli nepastāv prasība par pieejamību nedz šobrīd, nedz
         arī nākotnē. Faktiski gan šāds vārdisks savienojums kopā, gan tā dažādie elementi neesot parasti izmantoti, lai apzīmētu dzērienus
         un it īpaši minerālūdeņus.

      13      Visbeidzot prasītāja atsaucas uz strīdīgā saukļa pārprotamo raksturu vācu valodā. Iepriekš minētais izriet no vārda “ursprung”
         abstraktā rakstura un tā dažādām interpretācijām, kuras varētu veikt attiecīgo preču kontekstā, kā arī no vārda “vollkommen”
         pārprotamā rakstura un skaidras nozīmes neesamības dzērienu kontekstā. No tā izrietot, ka vārdiskam savienojumam “vom ursprung
         her vollkommen” arī neesot skaidras nozīmes un tas neesot tieši aprakstošs. Turklāt nozīmīgākie vārdi sauklī neaprakstot tieši
         un skaidri noteiktas attiecīgo preču būtiskās īpašības nedz paši par sevi, nedz savienotā veidā.

      14      ITSB vispirms norāda, ka, lai novērtētu apzīmējuma aprakstošo raksturu, pietiek ar to, ka tas var tikt izmantots tirgū vai
         ikdienas valodā, un nav vajadzīgs, lai tas faktiski tiktu izmantots.

      15      Turklāt ITSB uzsver, ka apzīmējuma reģistrāciju būtu jāatsaka, ja vismaz viena no tā nozīmēm norāda uz attiecīgo preču vai
         pakalpojumu īpašību. Tomēr attiecīgā apzīmējuma nozīmīgākie vārdi zaudējot to skaidro nozīmi saukļa kontekstā, proti, ka preces,
         kuras tas apzīmē, esot sākotnēji pilnīgas.

      16      Visbeidzot, no konceptuālā viedokļa ITSB uzskata, ka nav nozīmes jautājumam par to, vai no saimnieciskā viedokļa preces īpašības,
         kuras var aprakstīt, ir būtiskas vai papildinošas. Šajā gadījumā pamata izejvielas īpašības esot aprakstītas kā tādas, kas
         ir pilnīgas. Tātad nav jānoskaidro, vai šī īpašība patērētāja uztverē ir būtisks kritērijs izvēloties šīs preces, vai atsauce
         uz īpašību neapraksta noteiktu preču būtisko raksturu. Lai piemērotu Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta noteikumus,
         pietiek ar to, ka sauklis kopumā būtu vispārēji pieejams vispirms jau attiecīgajiem patērētājiem, kuru uztverē tas nozīmē
         īpašības norādi, proti, sākotnējās pilnības īpašību.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      17      Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktam nereģistrē “preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai
         norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas
         vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku un citas preču un pakalpojumu īpašības”.

      18      Aizliedzot kā Kopienas preču zīmi reģistrēt šādus apzīmējumus, šī panta mērķis ir aizsargāt vispārējās intereses, kas prasa,
         lai visi varētu brīvi izmantot apzīmējumus vai norādes, kas apraksta to preču vai pakalpojumu īpašības, attiecībā uz kuriem
         ir iesniegts reģistrācijas pieteikums. Tādējādi tas nepieļauj situāciju, ka šie apzīmējumi vai norādes varētu tikt rezervēti
         tikai vienam uzņēmumam tādēļ, ka tie reģistrēti kā preču zīmes (Tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑191/01 P ITSB/Wrigley, Recueil, I‑12447. lpp., 31. punkts).

      19      Turklāt Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā norādītie apzīmējumi ir tādi apzīmējumi, kas nevar pildīt preču
         zīmes pamata funkciju, proti, identificēt preces vai pakalpojuma komerciālo izcelsmi, sniedzot iespēju patērētājam, kurš ir
         iegādājies ar preču zīmi apzīmēto preci vai pakalpojumu, nākamās iegādes gadījumā atkārtoti izdarīt to pašu izvēli, ja pieredze
         ir bijusi pozitīva, vai izdarīt citādu izvēli, ja tā ir bijusi negatīva (Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums
         lietā T‑219/00 Ellos/ITSB (“ELLOS”), Recueil, II‑753. lpp., 28. punkts; 2003. gada 27. novembra T‑348/02 Quick/ITSB (“Quick”), Recueil, II‑5071. lpp., 28. punkts).

      20      Tātad Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētie apzīmējumi un norādes ir tikai tās, kuras, izmantojot no
         patērētāja viedokļa, normālos apstākļos varētu kalpot vai nu tiešai to izstrādājumu vai pakalpojumu, par kuriem ir pieteikta
         reģistrācija, apzīmēšanai vai arī kādas no to būtiskāko pazīmju norādīšanai (Tiesas 2001. gada 20. septembra spriedums lietā
         C‑383/99 P Procter & Gamble/ITSB, Recueil, I‑6251. lpp., 39. punkts). Apzīmējuma aprakstošā rakstura novērtējumu var veikt, no vienas puses, vienīgi saistībā ar attiecīgajām
         precēm un pakalpojumiem un, no otras puses, attiecībā uz to, kā šo apzīmējumu uztver konkrētā sabiedrības daļa (Pirmās instances
         tiesas 2006. gada 16. marta spriedums lietā T‑322/03 Telefon & Buch/ITSB – Herold Business Data (“WEISSE SEITEN”), Krājums, II‑835. lpp., 90. punkts).

      21      Visbeidzot, ir jāatgādina, ka judikatūrā iedibinātie kritēriji, lai noteiktu, vai vārdiska preču zīme, kuru veido vairāki
         vārdiskie elementi, ir vai nav aprakstoša, ir identiski tiem [kritērijiem], kas piemērojami vārdiska apzīmējuma, kuru veido
         tikai viens vārds, gadījumā.

      22      Šajā gadījumā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā minētās preces ir 32. un 33. klasē ietilpstošie alkoholiskie un bezalkoholiskie
         dzērieni. Runa ir par plaša patēriņa precēm, kas paredzētas plašai sabiedrības daļai un kas tiek izplatītas ne tikai ar mazumtirdzniecības
         starpnieku (lielveikali, tirdzniecības centri vai lielas tirgotavas) vai specializēto tirdzniecības vietu un tirdzniecības
         vietu, kas specializējušās piegādes tirdzniecībā, palīdzību, bet arī restorānos un kafejnīcās. Līdz ar to Apelāciju padome
         pamatoti nolēma, ka bija jāņem vērā skatījums, kāds ir samērā informētam, uzmanīgam un apdomīgam vidusmēra patērētājam (šajā
         sakarā skat. Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 26. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 7. jūnija spriedumu lietā T‑359/99 DKV/ITSB (“EuroHealth”), Recueil, II‑1645. lpp., 27. punkts).

      23      Turklāt attiecīgo vārdisko apzīmējumu veido vārdi vācu valodā, un konkrētā mērķa sabiedrības daļa ir tā, kas runā vāciski.
         Tāpat, piemērojot Regulas Nr. 40/94 7. panta 2. punktu, konkrētā sabiedrības daļa, saistībā ar kuru ir jāizvērtē absolūtais
         atteikuma pamatojums, ir vāciski runājošs vidusmēra patērētājs (šajā sakarā skat. iepriekš minēto Pirmās instances tiesas
         spriedumu lietā “ELLOS”, 31. punkts, un 2005. gada 12. janvāra spriedumu lietā T‑334/03 Deutsche Post EURO EXPRESS/ITSB (“EUROPREMIUM”), Krājums, II‑65. lpp., 28. punkts).

      24      Attiecībā uz teiciena “vom ursprung her vollkommen” nozīmi no apstrīdētā lēmuma 34.–40. punkta, kā arī no ITSB atbildes rakstā
         un tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka šis apzīmējums tieši uztveramā veidā izsaka, ka ar to apzīmētās preces
         ir pilnīgas pēc izcelsmes, proti, sākotnēji pilnīgas, un ka tādējādi tās ir pārākas, nevainojamas un tās neprasa nekādu apstrādi
         vai uzlabošanu. Tāpat sauklis skaidri paziņojot, ka preces augstā kvalitāte pamatojas uz izcelsmes preces kvalitāti. Faktiski
         ITSB uzskata, ka šajā sauklī lietvārds “ursprung” norāda uz avotu vai uz izcelsmi, turpretī īpašības vārds “vollkommen” min
         pilnību, tātad maksimālu kvalitāti.

      25      Attiecībā uz saiknes, kas pastāv starp saukli un attiecīgajām precēm, raksturu – Apelāciju padome uzskata, ka ar to apzīmētie
         alkoholiskie un bezalkoholiskie dzērieni, kā arī pamata izejvielas un sagataves, kas paredzētas šo dzērienu pagatavošanai,
         no kvalitātes viedokļa ir sākotnēji pilnīgas, proti, jau no avota vai izcelsmes vietas.

      26      Ņemot vērā pašu apzīmējumu, preces, attiecībā uz kurām ir iesniegts reģistrācijas pieteikums, un to, kā šo apzīmējumu saprot
         konkrētā sabiedrības daļa, Apelāciju padomes veiktais reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aprakstošā rakstura novērtējums
         ir pareizs.

      27      Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas iebildumu, kas pamatots ar strīdīgā vārdiskā savienojuma neierasto raksturu, ko pierāda
         it īpaši fakts, ka, meklējot internetā, teicienam “vom ursprung her vollkommen” nav atrodama neviena atbilsme, tas nevar ietekmēt
         šo novērtējumu.

      28      Faktiski, no vienas puses, šis sauklis no gramatiskā viedokļa ir pareizs un neveido neparastu vai uzkrītošu savienojumu vācu
         valodā. No otras puses, no judikatūras izriet, ka, lai reģistrāciju noraidītu, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta c) apakšpunktu, nav nepieciešams, lai šajā normā minētie apzīmējumi un norādes, kas veido preču zīmi, reģistrācijas
         pieteikuma iesniegšanas brīdī faktiski tiktu izmantotas, lai aprakstītu preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir iesniegts
         pieteikums, vai aprakstītu šādu preču vai pakalpojumu īpašības. Kā jau to norāda minētās normas redakcija, pietiek ar to,
         ka apzīmējumus vai norādes var izmantot šādos nolūkos (Tiesas 2004. gada 12. februāra spriedums lietā C‑363/99 Koninklijke KPN Nederland, Recueil, I‑1619. lpp., 97. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/Wrigley, 32. punkts, un Tiesas 2004. gada 5. februāra rīkojums lietā C‑326/01 P Telefon & Buch/ITSB, Recueil, I‑1371. lpp., 28. punkts).

      29      Otrkārt, prasītāja kļūdaini norāda, ka nepastāv prasība par pieejamību attiecībā uz teicienu “vom ursprung her vollkommen”
         sakarā ar to, ka šis vārdiskais savienojums neesot ierasts, lai apzīmētu dzērienus.

      30      Tomēr ir jāuzsver, ka nozīmīgie vārdi, kas veido reģistrācijai pieteikto preču zīmi, jau ir izmantoti saukļos saistībā ar
         dzērieniem. ITSB šajā sakarā norāda šādus piemērus: “vollkommener genuß”, ko izmanto Efes Pilsener, “gerolsteiner. einfach vollkommen”, ko izmanto Gerolsteiner, “in jeder weise vollkommen”, ko izmanto Jacobs Kaffee, “ursprung des biers”, ko izmanto Weihenstephan, vai arī “so gesund wie sein ursprung”, ko izmanto Volvic. Faktam, ka nevar nosaukt nevienu saukļa piemēru, kas ietver abus nozīmīgos vārdus, kas veido strīdīgo apzīmējumu, nav nozīmes
         attiecībā uz ITSB secinājumu saistībā ar prasības par pieejamību esamību. No iepriekš 28. punktā minētās judikatūras izriet,
         ka pietiek ar to, ka apzīmējumi un norādes var tikt izmantotas aprakstīšanas nolūkā.

      31      Turklāt ir jāatgādina, ka Tiesa ir uzskatījusi, ka Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina
         dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 13. lpp.) 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta, kura redakcija
         ir identiska ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, piemērošana nav atkarīga no konkrētas, esošas un faktiskas
         prasības par pieejamību pastāvēšanas (Tiesas 1999. gada 4. maija spriedums apvienotajās lietās C‑108/97 un C‑109/97 Windsurfing Chiemsee, Recueil, I‑2779. lpp., 35. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑356/00 DaimlerChrysler/ITSB (“CARCARD”), Recueil, II‑1963. lpp., 27. punkts). Lai piemērotu minēto 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir jāpārbauda tikai tas, vai, pamatojoties
         uz attiecīgā vārdiskā apzīmējuma konkrēto nozīmi, no mērķa sabiedrības viedokļa pastāv pietiekami tieša un konkrēta saistība
         starp apzīmējumu un precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija (skat. Pirmās instances tiesas
         2004. gada 20. jūlija spriedumu lietā T‑311/02 Lissotschenko un Hentze/ITSB (“LIMO”), Krājums, II‑2957. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Treškārt, nav nozīmes prasītājas iebildumam, saskaņā ar kuru gan teiciens kopumā, gan tā veidojošie elementi prasa interpretāciju,
         tos var saprast dažādi un tiem nav arī skaidras un noteiktas nozīmes. Faktiski, ņemot vērā preces un pakalpojumus, attiecībā
         uz kuriem reģistrācija ir pieteikta, Apelāciju padomes piešķirtā nozīme ir pareiza. Tomēr ir jāatgādina, no vienas puses,
         ka, lai atsauktos uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, pietiek ar to, ka vārdiskais apzīmējums vismaz vienā
         no iespējamām nozīmēm apzīmē kādu no attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašībām (šajā sakarā pēc analoģijas skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Koninklijke KPN Nederland, 97. punkts). No otras puses, preču zīmes, kas sastāv no vairākiem elementiem, gadījumā ir jāņem vērā tā atbilstošā nozīme,
         kas iegūta, pamatojoties uz visiem elementiem, kas to veido, nevis tikai uz vienu no šiem elementiem.

      33      Šajā sakarā, lai gan vārdam “ursprung” var būt vairākas nozīmes, no saukļa konteksta izriet viena skaidra nozīme, proti, “avots”
         vai “izcelsme”. Tāpat, ja vārdu “vollkommen” var uztvert gan kā īpašības vārdu, gan kā apstākļa vārdu, tomēr nešķiet, ka saukļa
         ietvaros to var uztvert tikai kā īpašības vārdu. Turklāt prasītājas arguments, saskaņā ar kuru teiciens kopumā ir pretrunīgs,
         ir pamatots tikai uz iespējamo to veidojošo atsevišķo elementu nozīmju aprakstu.

      34      Šajā sakarā ITSB izmantotā reģistrācijai pieteiktās preču zīmes semantiskā interpretācija ir apstiprināta ar prasītājas internetā
         veiktā pētījuma rezultātu, uz kuru tā atsaucas sava otrā pamata ietvaros. Runa ir par teikumu “wasser muss vom ursprung her
         vollkommen sein” (ūdenim ir jābūt pilnīgam jau sākotnēji), kas izriet no interneta lapas, kas saistīta ar pašas prasītājas
         tirgotajām precēm. Līdz ar to šis teiciens, šķiet, nekādi nav pretrunīgs.

      35      Turklāt prasītāja kļūdaini norāda, ka sauklim attiecīgo patērētāju uztverē neesot nozīmes, jo neesot ūdeņu, alus, limonādes
         vai arī augļu sulas, kas jau sākotnēji būtu pilnīgas, tā kā šīm dažādajām precēm obligāti ir jāpiemēro dažādi filtrēšanas,
         attīrīšanas, mikrobioloģiskās apstrādes un gazifikācijas procesi, vai arī fermentācija, pirms tie tiek iepildīti pudelēs.
         Faktiski Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētā absolūtā atteikuma pamatojuma novērtēšanas ietvaros jautājums
         par to, vai reģistrācijai pieteiktās preču zīmes nozīme ir tehniski svarīga, nav būtisks.

      36      Visbeidzot, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šīs reģistrācijai pieteiktās preču zīmes konceptuālajam saturam ir pietiekami
         tieša un konkrēta saikne ar reģistrācijas pieteikumā ietverto preču īpašībām, proti, 32. un 33. klasē ietilpstošajiem alkoholiskajiem
         un bezalkoholiskajiem dzērieniem.

      37      Faktiski sauklis ir skaidri saistīts ar dzērienu pamata izejvielu un it īpaši ar izmantotā ūdens tīrību un pilnību. Turklāt
         pamata izejvielu tīrība un pilnība ir īpaši nozīmīga attiecībā uz 32. un 33. klasē ietilpstošajām precēm. Attiecībā uz minerālūdeņiem
         izmantotā avota ūdens sākotnējā pilnība ir izšķirošais faktors, lai noteiktu dzēriena kvalitāti gan no garšas, gan arī veselības
         viedokļa. Attiecībā uz augļu sulām, alu un citiem alkoholiskajiem dzērieniem, to pamata izejvielu izcelsme arī ir ļoti nozīmīgs
         faktors, lai noteiktu šo preču kvalitāti.

      38      Tāpat Pirmās instances tiesa uzskata, ka vārdi gan paši par sevi, gan savienotā veidā tieši un skaidri ir saistīti ar norādīto
         preču īpašībām un ka tādējādi prasītāja kļūdaini apgalvo, ka apzīmējums norāda galvenokārt uz uztveri vai ļoti vispārējām
         pozitīvām izjūtām.

      39      Ir jāpiebilst, ka saprātīgi var piekrist, ka dzērienu pamata izejvielu tīrība un pilnība jau no paša sākuma ir īpašības, kuras
         attiecīgais patērētājs ņem vērā izdarot izvēli.

      40      Tādēļ no attiecīgās sabiedrības daļas viedokļa pastāv pietiekami tieša un konkrēta saikne starp attiecīgo vārdisko savienojumu
         un 32. un 33. klasē ietilpstošajām precēm.

      41      Šādos apstākļos šķiet, ka prasītāja nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas varētu pamatot apstrīdētā lēmuma, ar kuru Apelāciju
         padome ir noraidījusi pieteiktās preču zīmes reģistrāciju sakarā ar tās aprakstošo raksturu, atcelšanu.

      42      No tā izriet, ka pirmais pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, ir noraidāms.

      43      Šādos apstākļos nav jāizvērtē pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Faktiski
         saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai apzīmējumu nevarētu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, pietiek ar to, ka ir piemērojams
         viens no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā uzskaitītajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem (Tiesas 2002. gada 19. septembra
         spriedums lietā C‑104/00 P DKV/ITSB, Recueil, I‑7561. lpp., 29. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedums lieta T‑360/99 Community Concepts/ITSB (“Investorworld”), Recueil, II‑3545. lpp., 26. punkts; 2001. gada 31. janvāra spriedums lietā T‑331/99 Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ITSB (“Giroform”), Recueil, II‑433. lpp., 30. punkts; 2002. gada 20. novembra spriedums apvienotajās lietās T‑79/01 un T‑86/01 Bosch/ITSB (“Kit Pro” un “Kit Super Pro”), Recueil, II‑4881. lpp., 36. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā “LIMO”, 49. punkts).

      44      Turklāt atbilstoši judikatūrai vārdiskai preču zīmei, kas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir
         aprakstoša saistībā ar preču vai pakalpojumu īpašībām, šī iemesla dēļ attiecībā uz šīm pašām precēm vai pakalpojumiem noteikti
         nav atšķirtspējas tās pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (Pirmās instances tiesas 2005. gada 12. janvāra
         spriedums apvienotajās lietās no T‑367/02 līdz T‑369/02 Wieland‑Werke/ITSB (“SnTEM”, “SnPUR”, “SnMIX”), Krājums, II‑47. lpp., 46. punkts, un 2006. gada 10. oktobra spriedums lietā T‑302/03 PTV/ITSB (“map & guide”), Krājums, II‑4039. lpp., 33. un 34. punkts; pēc analoģijas skat. Tiesas 2004. gada 12. februāra spriedumu
         lietā C‑265/00 Campina Melkunie, Recueil, I‑1699. lpp., 19. punkts).

      45      Līdz ar to prasība ir noraidāma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums
         ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Cooke

               Labucka

               Prek

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 6. novembrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1995. gada 6. aprīlī. # Radio Telefis Eireann (RTE) un Independent Television Publications Ltd (ITP) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. # Apvienotās lietas C-241/91 P un C-242/91 P.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1993. gada 24. martā. # Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta C-313/90.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1987. gada 4. februārī. # Horst Pressler-Hoeft pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Lieta 302/85.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2007. gada 11.septembrī. # Maria-Luise Lindorfer pret Eiropas Savienības Padomi. # Apelācija - Ierēdņi - Pensijas tiesību pārcelšana - Profesionālā darbība pirms darba uzsākšanas Kopienu dienestā - Izdienas gadu aprēķināšana - Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punkts - Vispārīgie piemērošanas noteikumi - Nediskriminācijas princips - Vienlīdzīgas attieksmes princips. # Lieta C-227/04 P.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2007. gada 11. septembrī
      Lieta C‑227/04 P
      Marie‑Luise Lindorfer
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Apelācija – Ierēdņi – Pensijas tiesību pārskaitīšana – Profesionālā darbība pirms darba uzsākšanas Kopienu dienestā – Izdienas gadu aprēķināšana – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punkts – Vispārīgi īstenošanas noteikumi – Nediskriminācijas princips – Vienlīdzīgas attieksmes princips
      Priekšmets Apelācijas sūdzība par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 18. marta spriedumu lietā T‑204/01 Lindorfer/Padome (Recueil FP, I‑A‑83. un II‑361. lpp.), kurā lūdz atcelt šo spriedumu

      Nolēmums Spriedumu atcelt daļā un pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt.

      Kopsavilkums
      1.        Ierēdņi – Pensijas – Iegūtās tiesības uz pensiju pirms darba uzsākšanas Kopienās – Pārskaitīšana uz Kopienu sistēmu
      (Civildienesta noteikumu 1.a panta 1. punkts un VIII pielikuma 11. panta 2. punkts)
      2.        Ierēdņi – Pensijas – Iegūtās tiesības uz pensiju pirms darba uzsākšanas Kopienās – Pārskaitīšana uz Kopienu sistēmu
      (Civildienesta noteikumu 77. pants un VIII pielikuma 2. un 5. pants un 11. panta 2. punkts)
      3.        Ierēdņi – Pensijas – Iegūtās tiesības uz pensiju pirms darba uzsākšanas Kopienās – Pārskaitīšana uz Kopienu sistēmu
      (Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. panta 2. punkts)
      1.        Atkarībā no dzimuma mainīgu faktoru izmantošana, aprēķinot ieskaitāmos izdienas gadus, kad uz Kopienu sistēmu tiek pārskaitītas
         pensijas tiesības, ko ierēdnis ieguvis par profesionālo darbību pirms darba uzsākšanas Kopienu dienestā, ir diskriminācija
         dzimuma dēļ, kas nav pamatota ar nepieciešamību nodrošināt pienācīgu Kopienu pensiju sistēmas pārvaldību. Pirmkārt, Civildienesta
         noteikumu 1.a panta 1. punktā paredzēts, ka atbilstoši šiem Civildienesta noteikumiem ierēdņiem ir tiesības uz vienlīdzīgu
         attieksmi, nepieļaujot atsaukšanos uz dzimumu, un, otrkārt, identisks no vīriešu un sieviešu dzimuma ierēdņu algas atskaitīto
         iemaksu līmenis pienācīgu Kopienu pensiju sistēmas finanšu pārvaldību negatīvi neietekmē, jo to, ka tādu pašu līdzsvaru, aprēķinot
         ieskaitāmos izdienas gadus, var panākt ar aktuārām vērtībām, kas “der abiem dzimumiem” [“unisex”], pierāda arī apstāklis,
         ka iestādes vēlāk bija nolēmušas šādas vērtības izmantot.

      2.        Ierēdņa, kas uzsācis darbu Kopienu iestādē pēc tam, kad tas noteiktā laikposmā bija veicis iemaksas valsts pensiju sistēmā,
         situācija nav salīdzināma ar tāda ierēdņa situāciju, kurš darbu Kopienu dienestā uzsācis savas profesionālās karjeras sākumā
         un kopš tā laika veicis iemaksas Kopienu pensiju sistēmā, veicot atskaitījumus no savas algas; tādēļ [pirmais minētais ierēdnis]
         nevar apgalvot, ka ir cietis no nevienlīdzīgas attieksmes salīdzinājumā ar šo otro minēto ierēdni. Lai arī ierēdņa, kurš darbu
         [Kopienu dienestā] uzsācis savas profesionālās karjeras sākumā, pensijas apmēru nekādā ziņā nenosaka pēc dienesta gadu laikā
         atskaitīto iemaksu kopsummas, jo tas ir atkarīgs, pirmkārt, no ierēdņa karjeras Kopienu dienestā pabeigšanas, kas atspoguļota
         viņa pēdējā algā, un, otrkārt, no viņa dienesta Kopienās ilguma, tomēr tāda ierēdņa pensijas apmērs, kas pirms darba Kopienu
         dienestā uzsākšanas veicis iemaksas valsts pensiju sistēmā, tiek noteikts pēc viņa pēdējās algas un Kopienu dienestā nostrādātā
         laika, kam pieskaitāmi izdienas gadi, kas noteikti, ņemot vērā agrāk iegūto pensijas tiesību pārcelšanas brīdī pārskaitīto
         naudas summu. Taču naudas summa, ko šis ierēdnis iemaksā Kopienu budžetā, un Kopienu iestāžu dienestā nostrādātais laiks nav
         salīdzināmas vērtības.

      3.        Kopienām ir liela rīcības brīvība, nosakot konvertēšanas sistēmas elementus, konvertējot vienotā valūtā summas, ko par ierēdņu
         pirms darba uzsākšanas Kopienu dienestā iegūtajām pensijas tiesībām citā valūtā pārskaitījuši valsts pensiju fondi.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2008. gada 13.martā.#Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG pret Finanzamt Göttingen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Niedersächsisches Finanzgericht - Vācija.#Sestā PVN direktīva - Nodokļu maksātājs, kas vienlaikus veic saimniecisku darbību, kura ir apliekama ar nodokli vai atbrīvojama no tā, un darbību, kam nav saimnieciska rakstura - Tiesības uz iepriekš samaksāta PVN atskaitīšanu - Izdevumi, kas saistīti ar akciju un netipisko kapitāla daļu emisiju - Iepriekš samaksāta PVN sadalījums atbilstoši darbības ekonomiskajam raksturam - Atskaitāmās daļas aprēķināšana.#Lieta C-437/06.

text:
      Lieta C‑437/06
      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      pret
      Finanzamt      Göttingen
      (NiedersächsischesFinanzgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Nodokļu maksātājs, kas vienlaikus veic saimniecisku darbību, kura ir apliekama ar nodokli vai atbrīvojama no tā, un darbību,
         kam nav saimnieciska rakstura – Tiesības uz iepriekš samaksāta PVN atskaitīšanu – Izdevumi, kas saistīti ar akciju un netipisko kapitāla daļu emisiju – Iepriekš samaksāta PVN sadalījums atbilstoši darbības ekonomiskajam raksturam – Atskaitāmās daļas aprēķināšana

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Nodokļu maksātājs, kas vienlaikus veic saimniecisku darbību un darbību, kam nav saimnieciska rakstura
      (Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Nodokļu maksātājs, kas vienlaikus veic saimniecisku darbību un darbību, kam nav saimnieciska rakstura
      (Padomes Direktīva 77/388)
      1.        Ja nodokļu maksātājs vienlaikus veic ar nodokli apliekamu vai no tā atbrīvotu saimniecisko darbību un darbību, kam nav saimnieciska
         rakstura un kas neietilpst Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem,
         piemērošanas jomā, pievienotās vērtības nodokli, kas ir samaksāts attiecībā uz izdevumiem, kuri saistīti ar akciju un netipisku
         pasīvo kapitāla daļu emisiju, var atskaitīt tikai tad, ja šie izdevumi ir saistīti ar nodokļu maksātāja saimniecisko darbību
         šīs direktīvas 2. panta 1. punkta nozīmē.

      (sal. ar 31. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Metožu un kritēriju noteikšana iepriekš samaksāta pievienotās vērtības nodokļa summu sadalei starp saimniecisku darbību un
         darbību, kam nav saimnieciska rakstura, Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem, nozīmē ietilpst dalībvalstu rīcības brīvībā, kam, īstenojot šo brīvību, ir jāņem vērā šīs direktīvas mērķis un
         struktūra un šajā sakarā jāparedz aprēķināšanas veids, kas objektīvi atspoguļo to, kāda daļa no ieguldījumos iztērētajiem
         līdzekļiem faktiski ir izmantota katrai no šīm abām darbībām.

      Dalībvalstīm ir tiesības attiecīgā gadījumā piemērot vai nu ieguldījumu formulu, vai darījuma formulu, vai arī citu piemērotu
         formulu, nepastāvot pienākumam izmantot tikai vienu no šīm metodēm.

      (sal. ar 38. un 39. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2008. gada 13. martā (*)

      Sestā PVN direktīva – Nodokļu maksātājs, kas vienlaikus veic saimniecisku darbību, kura ir apliekama ar nodokli vai atbrīvojama no tā, un darbību,
         kam nav saimnieciska rakstura – Tiesības uz iepriekš samaksāta PVN atskaitīšanu – Izdevumi, kas saistīti ar akciju un netipisko kapitāla daļu emisiju – Iepriekš samaksāta PVN sadalījums atbilstoši darbības ekonomiskajam raksturam – Atskaitāmās daļas aprēķināšana

      Lieta C‑437/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Niedersächsisches      Finanzgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 5. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 24. oktobrī, tiesvedībā

      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      pret
      Finanzamt      Göttingen.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), E. Juhāss [E. Juhász], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        SecurentaGöttingerImmobilienanlagenundVermögensmanagement AG vārdā – R. Juvenāls [R. Jouvenal], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes] un R. Lairišs [R. Laires], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Z. Braianstone‑Krosa [Z. Bryanston‑Cross], pārstāve, kurai palīdz P. Hariss [P. Harris], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 11. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK
         par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 2. panta 1. punktu un 17. panta 5. punktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp SecurentaGöttingerImmobilienanlagenundVermögensmanagement AG (turpmāk tekstā – “Securenta”) un FinanzamtGöttingen [Getingenas Finanšu pārvalde] (turpmāk tekstā – “Finanzamt”) par tiesību atskaitīt pievienotās vērtības nodokļa summas apmēru (turpmāk tekstā – “PVN”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Sestās direktīvas 2. pantā ir paredzēts:

      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.     par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas;

      [..].”
      4        Sestās direktīvas 4. pantā ir iekļautas šādas definīcijas:

      “1.   “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību
         neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.

      2.     Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot
         kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. Ilglaicīga materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana
         nolūkā gūt no tā ienākumus arī uzskatāma par saimniecisku darbību. [Ķermenisku vai bezķermenisku lietu pastāvīga izmantošana,
         lai no tās gūtu ienākumus, arī ir uzskatāma par saimniecisku darbību].

      [..]”
      5        Sestās direktīvas 13. panta B daļā ir noteikts:

      “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
         ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
         apiešanu un ļaunprātīgu izmantošanu:

      [..]
      d)     šādus darījumus:
      [..]
      5.     darījumus, ieskaitot starpniecību, izņemot pārvaldi un uzraudzību, ar akcijām un daļām sabiedrībās vai apvienībās, bezseguma
         parādzīmēm un citiem vērtspapīriem [..];

      [..].”
      6        Sestās direktīvas 17. panta redakcija ir šāda:

      “[..]
      2.     Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)     pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis
         vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

      b)     pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par ievestām precēm;
      c)     pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams atbilstīgi 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam un 6. panta 3. punktam.
      3.     Dalībvalstis piešķir katram nodokļa maksātājam arī 2. punktā minētās pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanas vai atmaksājuma
         tiesības, ciktāl šīs preces un pakalpojumus izmanto šādiem mērķiem:

      a)     darījumiem, kas attiecas uz 4. panta 2. punktā minētajām saimnieciskajām darbībām, kuras veiktas citā valstī un [par] kurām
         būtu tiesības uz nodokļu atskaitīšanu, ja tās notiktu [tiktu veiktas] šīs valsts teritorijā;

      [..]
      5.     Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan darījumiem, par kuriem [..] [nodoklis] ir atskaitāms,
         gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, atskaitāma ir tikai tā pievienotās vērtības nodokļa
         daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.

      Šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs.
      Dalībvalstis tomēr var:
      a)     atļaut nodokļa maksātājam noteikt šādu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei ar noteikumu, ka katrai nozarei ir atsevišķa
         uzskaite;

      b)     likt nodokļa maksātājam noteikt šādu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei un veikt atsevišķu uzskaiti katrai nozarei;
      c)     atļaut vai likt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu, pamatojoties uz visu preču un pakalpojumu vai to daļas izmantojumu;
      d)     atļaut vai likt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu saskaņā ar pirmajā apakšpunktā [daļā] noteiktajiem noteikumiem par visām
         tajā minētajām precēm un pakalpojumiem;

      e)     noteikt, ka gadījumā, ja pievienotās vērtības nodoklis, kas nodokļa maksātajam nav atskaitāms, ir nenozīmīgs, to uzskata par
         nulli.

      [..]”
      7        Saskaņā ar Sestās direktīvas 19. pantu:

      “1.   Daļu, kas atskaitāma atbilstīgi 17. panta 5. punkta pirmajai daļai, veido daļskaitlis:
      –        par kura skaitītāju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, par
         kuriem pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms atbilstīgi 17. panta 2. un 3. punktam,

      –        par kura saucēju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, kas iekļauti
         skaitītājā, un uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms. [..]

      Šo daļu nosaka ik gadu, fiksē procentos un noapaļo līdz ciparam, kas nepārsniedz nākamo vienību.
      2.     Neatkarīgi no 1. punkta noteikumiem no atskaitāmās daļas aprēķiniem izslēdz apgrozījuma summas, kuras attiecināmas uz tādu
         ražošanas līdzekļu piegādēm, ko nodokļa maksātājs lieto savām uzņēmējdarbības vajadzībām. Izslēdz arī apgrozījuma summas,
         kuras attiecināmas [..] uz gadījuma rakstura nekustamo īpašumu un finansiāliem darījumiem.

      3.     Pagaidu daļa gadam ir tā, kura aprēķināta, pamatojoties uz iepriekšējā gada darījumiem. Ja nav šādu darījumu, uz ko atsaukties,
         vai ja to apjoms bijis nenozīmīgs, atskaitāmo daļu nodokļu iestāžu uzraudzībā provizoriski nosaka nodokļa maksātājs, balstoties
         uz savām prognozēm. Tomēr dalībvalstis var saglabāt savus pastāvošos noteikumus.

      Atskaitījumu, kas veikts, balstoties uz šādu provizorisku daļu, pielāgo, kad nākamā gada laikā nosaka galīgo daļu.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      8        1993. gada likuma par apgrozījuma nodokli (Umsatzsteuergesetz1993, BGBl. 1993 I, 565. lpp.; turpmāk tekstā – “UStG”) 1. panta 1. punktā noteikts, ka PVN ir jāmaksā par darījumiem, ko valsts teritorijā par atlīdzību ir veicis uzņēmējs savas
         uzņēmējdarbības ietvaros.

      9        Saskaņā ar UStG 4. panta 8. punkta e) un f) apakšpunktu no nodokļa ir atbrīvoti darījumi, to skaitā starpniecība, izņemot pārvaldi un uzraudzību,
         kas ir saistīti ar vērtspapīriem, kā arī darījumi un starpniecība, kura saistīta ar daļām sabiedrībās un citās personu apvienībās.

      10      UStG 15. pantā ir paredzēts:

      “1)   Nodokļu maksātājs var atskaitīt šādas priekšnodokļa summas:
      1.     nodokli, kas [..] rēķinos norādīts atsevišķi attiecībā uz citu nodokļa maksātāju veiktajām preču piegādēm vai pakalpojumu
         sniegšanu tā uzņēmējdarbības veikšanai [..];

      2.     apgrozījuma nodokli importam attiecībā uz precēm, kas ievestas valsts teritorijā tā uzņēmējdarbības veikšanai [..];
      3.     nodokli, kas jāmaksā par Kopienā iegādātām precēm uzņēmējdarbības veikšanai.
      [..]
      2)     Netiek atskaitīts priekšnodoklis, kas samaksāts attiecībā uz preču piegādi, importu un iegādi Kopienā vai attiecībā uz citu
         pakalpojumu sniegšanu, kurus nodokļu maksātājs izmanto šādu darījumu veikšanai:

      1.     no nodokļa atbrīvotiem darījumiem,
      [..].
      4)     Ja nodokļu maksātājs savai uzņēmējdarbībai izmanto preces, kas piegādātas, importētas vai iegādātas Kopienā, vai tam sniegto
         pakalpojumu tikai daļēji, lai veiktu darījumus, attiecībā uz kuriem nepastāv atskaitīšanas tiesības, nav iespējama tās priekšnodokļa
         daļas atskaitīšana, kura saimnieciskā ziņā attiecas uz minētajiem darījumiem. Nodokļu maksātājs neatskaitāmo summu var aprēķināt,
         veicot objektīvu novērtējumu.

      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      1994. gadā, kas tiek aplūkots pamata prāvā, Securenta nodarbojās ar nekustamā īpašuma, vērtspapīru, kā arī kapitāla daļu un visu veidu ieguldījumu iegādi, pārvaldīšanu un izmantošanu.
         Darbojoties kā publiska sabiedrība, tā savai uzņēmējdarbībai nepieciešamo kapitālu piesaistīja, emitējot akcijas un netipiskas
         pasīvas kapitāla daļas. Šādā veidā, darbojoties kā publiska sabiedrība, Securenta piesaistīja lielu skaitu pasīvo partneru. Tādā veidā piesaistītās personas veica kapitāla ieguldījumus, ko Securenta izmantoja turpmākiem ieguldījumiem.

      12      1994. gadā Securenta veica ar nodokli apliekamus darījumus, kuru summa sasniedza DEM 2 959 800. Kopējais Securenta apgrozījums bija DEM 6 480 006. Šajā summā bija iekļautas dividendes DEM 226 642 apmērā un no vērtspapīru tirdzniecības gūtie
         ienākumi DEM 1 389 930 apmērā, proti, pavisam DEM 1 616 572. No summām, kas atbilst iepriekš samaksātajam PVN, t.i., pavisam
         DEM 6 838 535, lielākā daļa, proti, DEM 6 161 679, neattiecās uz konkrētiem vēlāk veiktiem darījumiem.

      13      Administratīvajā procesā, kas attiecās uz Securenta nodokļu saistību noteikšanu, tā apgalvoja, ka visas iepriekš samaksātās PVN summas, kas attiecās uz izdevumiem, kuri saistīti
         ar jauna kapitāla iegūšanu, bija atskaitāmas tāpēc, ka akciju emisija bija saistīta ar tās kapitāla nostiprināšanu un šis
         darījums veicināja tās uzņēmējdarbību kopumā.

      14      Finanzamt atteicās atļaut atskaitīt, pirmkārt, PVN summas, kas iepriekš samaksātas saistībā ar izdevumiem, kuri attiecas uz netipisko
         pasīvo kapitāla daļu emisiju, t.i., DEM 4 171 424, kā arī, otrkārt, PVN summas, kas iepriekš samaksātas saistībā ar Securenta veiktajiem nomas darījumiem, t.i., DEM 676 856. Finanzamt līdz ar to aprēķināja, ka iepriekš samaksātā PVN summa, kas neattiecas tieši uz konkrētiem vēlāk veiktiem darījumiem, ir
         DEM 1 990 254. Pamatojoties uz to, Finanzamt, izmantojot formulu, noteica apmēram 45 % lielu daļu, kas iegūta, piemērojot kritēriju, kurš saistīts ar veikto ieguldījumu
         apmēru, kā rezultātā atskaitāmās iepriekš samaksātās PVN summas ir DEM 1 567 616 un par 1994. gadu atmaksājamās summas ir
         DEM 1 123 647.

      15      Securenta šo lēmumu pārsūdzēja tiesā. Ar 2001. gada 18. oktobra spriedumu NiedersächsischesFinanzgericht [Lejassaksijas Finanšu tiesa] prasību noraidīja.

      16      Securenta par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Bundesfinanzhof [Federālā Finanšu tiesa], kas ar 2004. gada 18. novembra spriedumu atcēla NiedersächsischesFinanzgericht spriedumu.

      17      NiedersächsischesFinanzgericht, kam strīds ir jāizskata no jauna, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)   Ja nodokļu maksātājs vienlaicīgi veic uzņēmējdarbību un darbību, kas nav uzņēmējdarbība, vai tiesības atskaitīt iepriekš samaksāto
         [PVN] ir nosakāmas atkarībā no, pirmkārt, attiecības starp ar nodokļiem apliekamiem un apliktajiem darījumiem un, otrkārt,
         ar nodokļiem apliekamajiem un no nodokļa atbrīvotajiem darījumiem, vai arī šī nodokļa atskaitīšana ir pieļaujama tikai tad,
         ja ar akciju un netipisko pasīvo kapitāla daļu emisiju saistītie izdevumi ir attiecināmi uz saimniecisko darbību [Sestās]
         direktīvas [..] 2. panta 1. punkta nozīmē?

      2)     Ja iepriekš [samaksātā PVN] atskaitīšana ir atļauta tikai tad, ja ar akciju un netipisko pasīvo kapitāla daļu emisiju saistītie
         izdevumi ir attiecināmi uz saimniecisko darbību, vai iepriekš samaksātā [PVN] summu sadalījums starp uzņēmējdarbību un darbību,
         kas nav uzņēmējdarbība, ir jāveic saskaņā ar “ieguldījumu formulu” vai arī ir iespējams izmantot “darījumu formulu”, pēc analoģijas
         piemērojot [Sestās] direktīvas [..] 17. panta 5. punktu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Tiesā iesniegtie apsvērumi
      18      Securenta apgalvo, ka visas PVN summas, kas iepriekš samaksātas saistībā ar izdevumiem, kuri attiecas uz kapitāla piesaistīšanu, ir
         atskaitāmas, ņemot vērā, ka akciju emisija tiek izmantota, lai palielinātu sabiedrības finanšu resursus, kas sekmē tās saimniecisko
         darbību kopumā. Lai noteiktu atskaitīšanas tiesību apmēru, ir jānosaka attiecība starp, pirmkārt, ar nodokli apliekamiem un
         apliktiem darījumiem un, otrkārt, ar nodokli apliekamiem un no tā atbrīvotiem darījumiem.

      19      Vācijas valdība uzskata, ka iepriekš samaksātā PVN atskaitīšana ir pieļaujama tikai tad, ja ar akciju un pasīvo kapitāla daļu
         emisiju saistītie izdevumi ir attiecināmi uz uzņēmējdarbību. Minētā valdība paskaidro, ka pamata prāvā daļa no šādā veidā
         iegūtā kapitāla tika izmantota jomās, kurās netika veikta nekāda uzņēmējdarbība, proti, finansiālas dalības īstenošanā. Līdz
         ar to iepriekš samaksātais PVN starp uzņēmējdarbību un darbību, kas nav uzņēmējdarbība, ir jāsadala, izmantojot ieguldījumu
         formulu.

      20      Portugāles valdība norāda, ka iepriekš samaksātais PVN ir atskaitāms tikai par darījumiem, kas veikti saistībā ar uzņēmējdarbību,
         un ka ieguldījumu formula ir vispiemērotākā sadales metode.

      21      Apvienotās Karalistes valdība uzsver, ka to vispārējo izdevumu daļa, kas segta iepriekš un kas saistīta ar darbību, kurai
         nav saimnieciska rakstura, netiek ņemta vērā aprēķinos, kas saistīti ar iepriekš samaksāta PVN atskaitīšanu. Attiecībā uz
         sadales metodi minētā valdība norāda, ka Sestās direktīvas noteikumi to nereglamentē un ka tā ietilpst dalībvalstu rīcības
         brīvībā.

      22      Eiropas Kopienu Komisija norāda, ka uzņēmējdarbības nodokļu režīms ir atkarīgs no tā, vai ir piemērojams viens no faktoriem,
         kas dod tiesības uz atbrīvojumu no nodokļa. Kaut arī darījumi ar vērtspapīriem ir atbrīvoti no PVN, nekustamas mantas piegāde
         attiecīgā gadījumā var būt apliekama ar nodokļiem. Šajos apstākļos iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda dažādu Securenta veikto darbību raksturs. Šajā sakarā Komisija iesaka izmantot ieguldījumu formulu, kam jābūt pietiekami piemērotai, lai atspoguļotu
         faktisko saimniecisko situāciju.

       Tiesas atbilde
      Par pirmo jautājumu
      23      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādā veidā ir jānosaka tiesības atskaitīt iepriekš samaksātu PVN
         attiecībā uz nodokļu maksātāju, kas vienlaikus veic saimniecisku darbību un darbību, kurai nav saimnieciska rakstura.

      24      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka atskaitīšanas tiesības ir daļa no PVN reglamentējošā mehānisma,
         ka tās principā nevar ierobežot un ka tās ir attiecināmas uz visiem nodokļiem, kas uzlikti ar nodokli apliekamiem, iepriekš
         veiktiem darījumiem (skat. 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑62/93 BP Soupergaz, Recueil, I‑1883. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 43. punkts).

      25      Ar Sesto direktīvu izveidotās atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam jāmaksā vai ko tas
         samaksājis saistībā ar savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa
         piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no to mērķiem vai rezultātiem (skat. 1985. gada 14. februāra spriedumu
         lietā 268/83 Rompelman, Recueil, 655. lpp., 19. punkts; 1998. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑37/95 GhentCoalTerminal, Recueil, I‑1. lpp., 15. punkts, un 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑223/03 UniversityofHuddersfield, Krājums, I‑1751. lpp., 47. punkts).

      26      No iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka Securenta veic trīs veidu darbības, proti, pirmkārt, darbību, kam nav saimnieciska rakstura un kas neietilpst Sestās direktīvas piemērošanas
         jomā, otrkārt, saimniecisku darbību, kura tādējādi ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, bet ir atbrīvota no PVN, un,
         treškārt, ar nodokli apliekamu saimniecisku darbību. Līdz ar to šajā kontekstā rodas jautājums, vai un attiecīgā gadījumā
         kādā mērā šādam nodokļu maksātājam ir tiesības atskaitīt PVN, kas iepriekš samaksāts saistībā ar izdevumiem, kuri nevar tikt
         attiecināti uz konkrētu vēlāk veiktu darbību.

      27      Attiecībā uz izdevumiem, kas radušies saistībā ar akciju vai netipisko pasīvo kapitāla daļu emisiju, ir jānorāda, ka, lai
         rastos tiesības atskaitīt iepriekš samaksātu PVN, kurš ir saistīts ar minēto darījumu, izdevumiem, kas radušies šajā sakarā,
         ir jābūt daļai no tādu darījumu cenas, par kuriem nākotnē jāmaksā PVN, kas dod tiesības veikt atskaitījumu (skat. 2001. gada
         22. februāra spriedumu lietā C‑408/98 AbbeyNational, Recueil, I‑1361. lpp., 28. punkts; 2001. gada 27. septembra spriedumu lietā C‑16/00 CiboParticipations, Recueil, I‑6663. lpp., 31. punkts, un 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑435/05 Investrand, Krājums, I‑1315. lpp., 23. punkts).

      28      Šajos apstākļos PVN, kas iepriekš samaksāts attiecībā uz izdevumiem, kuri saistīti ar akciju un netipisku pasīvu kapitāla
         daļu emisiju, dod atskaitīšanas tiesības tikai tad, ja šādā veidā iegūtais kapitāls ir izmantots attiecīgās personas saimnieciskajai
         darbībai. Tiesa ir atzinusi, ka ar Sesto direktīvu izveidotais nodokļu atskaitīšanas režīms attiecas uz visām nodokļu maksātāja
         saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no šo darbību mērķiem vai rezultātiem, ja vien pašas šīs darbības principā ir apliekamas
         ar PVN (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gabalfrisa u.c., 44. punkts; 2000. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑98/98 MidlandBank, Recueil, I‑4177. lpp., 19. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā AbbeyNational, 24. punkts).

      29      Pamata lietā, kā to ir norādījusi iesniedzējtiesa, izdevumi, kas ir saistīti ar pakalpojumiem, kuri sniegti, emitējot akcijas
         un finanšu kapitāla daļas, bija attiecināmi ne tikai uz saimniecisko darbību, ko Securenta bija veikusi vēlāk un līdz ar to neietilpa tikai to darījumu cenā, kuri saistīti ar minēto darbību. Ja savukārt tā tas būtu,
         attiecīgajiem pakalpojumiem būtu tieša un tūlītēja saikne ar nodokļu maksātāja saimniecisko darbību (skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietā AbbeyNational, 35. un 36. punkts, kā arī lietā CiboParticipations, 33. punkts). Tomēr no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka izmaksas, kas Securenta bija radušās saistībā ar finanšu darījumiem, kuri tiek aplūkoti pamata prāvā, vismaz daļēji bija paredzētas, lai veiktu darbību,
         kam nav saimnieciska rakstura.

      30      PVN, kas iepriekš samaksāts saistībā ar izdevumiem, kuri radušies nodokļu maksātājam, nevar radīt atskaitīšanas tiesības,
         ja tas ir saistīts ar darbībām, kas, ņemot vērā to nesaimniecisko raksturu, neietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā.

      31      Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild tā, ka gadījumā, ja nodokļu maksātājs vienlaikus veic saimniecisku darbību, kas
         ir apliekama ar nodokļiem vai kas ir atbrīvota no tiem, un darbību, kurai nav saimnieciska rakstura un kura līdz ar to neietilpst
         Sestās direktīvas piemērošanas jomā, PVN, kas samaksāts attiecībā uz izdevumiem, kuri saistīti ar akciju un netipisko kapitāla
         daļu emisiju, var atskaitīt tikai tad, ja šie izdevumi ir saistīti ar nodokļu maksātāja saimniecisko darbību šīs direktīvas
         2. panta 1. punkta nozīmē.

      Par otro jautājumu
      32      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai gadījumā, ja iepriekš samaksāta PVN atskaitīšana ir pieļaujama
         tikai tad, ja nodokļu maksātājam radušies izdevumi var tikt attiecināti uz saimniecisku darbību, ir jāizvēlas ieguldījumu
         formula vai – gadījumā, ja pēc analoģijas piemēro Sestās direktīvas 17. panta 5. punktu, – darījuma formula, lai sadalītu
         PVN summas, kas samaksātas saistībā ar šiem izdevumiem.

      33      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka Sestās direktīvas normās nav noteikumu, kas attiecas uz metodēm vai kritērijiem,
         kuri dalībvalstīm ir jāpiemēro, ja tās pieņem normas, kas ļauj sadalīt iepriekš samaksātās PVN summas atkarībā no tā, vai
         atbilstošie izdevumi ir attiecināmi uz saimniecisku darbību vai darbību, kurai nav saimnieciska rakstura. Kā ir norādījusi
         Komisija, Sestās direktīvas 17. panta 5. punktā un 19. pantā iekļautie noteikumi attiecas uz PVN, kas iepriekš samaksāts saistībā
         ar izdevumiem, kuri attiecas tikai uz saimniecisko darbību, minētās darbības sadalot ar nodokli apliekamajās darbībās, kas
         dod atskaitīšanas tiesības, un tajās, kas ir atbrīvotas no nodokļa un kas nedod šādas tiesības.

      34      Šajos apstākļos, lai nodokļu maksātāji varētu veikt nepieciešamos aprēķinus, dalībvalstīm šajā sakarā ir jānosaka atbilstošas
         metodes un kritēriji, ievērojot principus, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatā.

      35      Šajā sakarā Tiesa ir atzinusi, ka tad, ja Sestajā direktīvā nav norāžu, kas nepieciešamas šādiem skaitliskiem aprēķiniem,
         dalībvalstīm minētās pilnvaras ir jāīsteno, ņemot vērā šīs direktīvas mērķi un struktūru (šajā sakarā skat. 2006. gada 14. septembra
         spriedumu lietā C‑72/05 Wollny, Krājums, I‑8297. lpp., 28. punkts).

      36      Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 47. punktā, pasākumiem, kas dalībvalstīm ir jāpieņem šajā sakarā, ir jāatbilst
         nodokļu neitralitātes principam, uz kuru ir balstīta kopējā PVN sistēma.

      37      Tādējādi dalībvalstīm sava rīcības brīvība ir jāīsteno tā, lai nodrošinātu, ka atskaitīšana tiek veikta tikai attiecībā uz
         to PVN daļu, kas ir proporcionāla summai, kura ir saistīta ar darījumiem, kas dod atskaitīšanas tiesības. Tādējādi tām jānodrošina,
         ka saimnieciskas darbības un darbības, kam nav saimnieciska rakstura, proporcijas aprēķins objektīvi atspoguļo to, kāda daļa
         no ieguldījumos iztērētajiem līdzekļiem faktiski ir izmantota katrai no šīm abām darbībām.

      38      Jāpiebilst, ka, īstenojot minēto brīvību, dalībvalstīm ir tiesības attiecīgā gadījumā piemērot vai nu ieguldījumu formulu,
         vai darījuma formulu, vai arī citu piemērotu formulu, nepastāvot pienākumam izmantot tikai vienu no šīm metodēm.

      39      Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild tā, ka metožu un kritēriju noteikšana iepriekš samaksāta PVN summu sadalei starp
         saimniecisku darbību un darbību, kam nav saimnieciska rakstura, Sestās direktīvas nozīmē ietilpst dalībvalstu rīcības brīvībā,
         kam, īstenojot šo brīvību, ir jāņem vērā šīs direktīvas mērķis un struktūra un šajā sakarā jāparedz aprēķināšanas veids, kurš
         objektīvi atspoguļo to, kāda daļa no ieguldījumos iztērētajiem līdzekļiem faktiski ir izmantota katrai no šīm abām darbībām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      40      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      ja nodokļu maksātājs vienlaikus veic ar nodokli apliekamu vai no tā atbrīvotu saimniecisko darbību un darbību, kam nav saimnieciska
            rakstura un kas neietilpst Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību
            akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, piemērošanas jomā, pievienotās
            vērtības nodokli, kas ir samaksāts attiecībā uz izdevumiem, kuri saistīti ar akciju un netipisku pasīvo kapitāla daļu emisiju,
            var atskaitīt tikai tad, ja šie izdevumi ir saistīti ar nodokļu maksātāja saimniecisko darbību šīs direktīvas 2. panta 1. punkta
            nozīmē;
      2)      metožu un kritēriju noteikšana iepriekš samaksāta pievienotās vērtības nodokļa summu sadalei starp saimniecisku darbību un
            darbību, kam nav saimnieciska rakstura, Sestās direktīvas 77/388 nozīmē ietilpst dalībvalstu rīcības brīvībā, kam, īstenojot
            šo brīvību, ir jāņem vērā šīs direktīvas mērķis un struktūra un šajā sakarā jāparedz aprēķināšanas veids, kas objektīvi atspoguļo
            to, kāda daļa no ieguldījumos iztērētajiem līdzekļiem faktiski ir izmantota katrai no šīm abām darbībām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1992. gada 17. novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Apvienoto Karalisti. # Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta C-279/89.