title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 29.janvārī.#Hauptzollamt Hamburg-Jonas pret Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C-278/07), Vion Trading GmbH (C-279/07) un Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-280/07).#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 - Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība - 3. pants - Eksporta kompensācijas atgūšana - Noilguma termiņa noteikšana - Pārkāpumi, kas ir izdarīti pirms Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā - Dalībvalsts vispārējās civiltiesībās paredzēta noilguma norma.#Apvienotās lietas C-278/07 līdz C-280/07.

text:
      Apvienotās lietas no C‑278/07 līdz C‑280/07
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      pret
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. u.c.
      (Bundesfinanzhof lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība – 3. pants – Eksporta kompensācijas atgūšana – Noilguma termiņa noteikšana – Pārkāpumi, kas ir izdarīti pirms Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā – Dalībvalsts vispārējās civiltiesībās paredzēta noilguma norma
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Regula par Kopienas finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš

      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkts un 3. panta 1. punkta pirmā daļa)
      2.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Regula par Kopienas finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš

      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmā un trešā daļa)
      3.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Regula par Kopienas finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš

      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkts)
      1.        Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta 1. punkta pirmā daļa, kurā lietām par pārkāpumiem
         ir noteikts četru gadu noilguma termiņš, ko sāk skaitīt no pārkāpuma izdarīšanas brīža, ir piemērojama tādiem administratīviem
         pasākumiem kā eksporta kompensācijas, ko eksportētājs ir nepamatoti saņēmis paša pieļauta pārkāpuma dēļ, atgūšana.

      (sal. ar 21. un 23. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Runājot par tāda veida priekšrocībām, kas no Kopienu budžeta nepamatoti saņemtas tādu pārkāpumu dēļ, kuri tikuši izdarīti
         pirms Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību stāšanās spēkā, jākonstatē, ka, pieņemot šīs regulas
         3. panta 1. punktu un neierobežojot šī panta 3. punktu, Kopienu likumdevējs ir noteicis tādu vispārēju noilguma normu, ar
         kuru tas brīvprātīgi līdz četriem gadiem ir samazinājis periodu, kurā dalībvalstu iestādēm, rīkojoties Kopienu budžeta vārdā
         un interesēs, ir vai būtu jāatgūst šādas nepamatoti saņemtas priekšrocības.

      Runājot par parādiem, kas radušies valsts noilguma normas ietvaros un kuriem vēl nav iestājies noilgums, Regulas Nr. 2988/95
         stāšanās spēkā sekas ir tādas, ka, piemērojot šīs regulas 3. panta 1. punkta pirmo daļu, šādam parādam noilgums principā iestājas
         pēc četru gadu termiņa, ko sāk skaitīt no pārkāpumu izdarīšanas dienas. Šādos apstākļos, piemērojot šo normu, visi maksājumi,
         ko saimnieciskās darbības subjekts nepamatoti saņēmis tāda pārkāpuma dēļ, kas izdarīts pirms Regulas Nr. 2988/95 stāšanās
         spēkā, principā ir uzskatāmi par noilgušiem, ja vien četru gadu laikā kopš šādu pārkāpumu izdarīšanas nav pieņemts neviens
         apturošs akts, tomēr tas neierobežo dalībvalstīm saglabāto iespēju saskaņā ar šīs regulas 3. panta 3. punktu noteikt ilgākus
         noilguma termiņus.

      Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš tātad ir piemērojams pārkāpumiem, kas izdarīti
         pirms šīs regulas stāšanās spēkā, un to sāk skaitīt no attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas dienas.

      (sal. ar 29., 31.–34. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Ilgāki noilguma termiņi, kurus dalībvalstīm saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību
         3. panta 3. punktu ir iespēja piemērot, var izrietēt no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikumiem, kas jau bijuši spēkā pirms
         šīs regulas pieņemšanas. Līdz ar to šīs regulas 3. panta 3. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka dalībvalstīm šī noteikuma
         kontekstā šādi ilgāki noilguma termiņi ir jāparedz specifiskā un/vai nozares tiesiskajā regulējumā.

      (sal. ar 46. un 47. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 29. janvārī (*)

      Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība – 3. pants – Eksporta kompensācijas atgūšana – Noilguma termiņa noteikšana – Pārkāpumi, kas ir izdarīti pirms Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā – Dalībvalsts vispārējās civiltiesībās paredzēta noilguma norma
      Apvienotās lietas no C‑278/07 līdz C‑280/07
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2007. gada 27. martā un kas Tiesā reģistrēti 2007. gada 13. jūnijā, tiesvedībās

      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      pret
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C‑278/07),

      Vion Trading GmbH (C‑279/07),

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑280/07).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un K. Toadere [C. Toader] (referente),

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 17. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. vārdā – F. Grashofa [F. Grashoff], Rechtsanwältin,

      –        Vion Trading GmbH vārdā – K. Landrijs [K. Landry], Rechtsanwalt,

      –        Ze Fu Fleischhandel GmbH vārdā – D. Ēle [D. Ehle], Rechtsanwalt,

      –        Čehijas valdības vārdā – T. Bočeks [T. Boček], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – H. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Erlbahers [F. Erlbacher] un Z. Maluškova [Z. Malůšková], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 25. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. panta 1. un 3. punktu Padomes 1995. gada 18. decembra Regulā
         (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.).

      2        Šie lūgumi tika iesniegti šādās prāvās – Hauptzollamt Hamburg-Jonas [Hamburgas–Jonas Galvenā muitas pārvalde] (turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) pret Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co., pret Vion Trading GmbH un pret Ze Fu Fleischhandel GmbH (turpmāk tekstā – “atbildētājas pamata lietās”) par eksporta kompensāciju atmaksu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        Regulas Nr. 2988/95 preambulas trešajā apsvērumā ir noteikts, ka “[..] visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām
         interesēm”.

      4        Šīs regulas preambulas piektajā apsvērumā ir noteikts, ka “šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga
         rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi”.

      5        Šīs pašas regulas 1. pantā ir noteikts:

      “1.      Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
         pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.

      2.      “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas
         kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši
         izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

      6        Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:

      “1.      Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var
         paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.

      Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. [..]
      Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām
         personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.

      [..]
      3.      Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par [..] 1. punktā [..] paredzētajiem.”
      7        Šīs regulas 4. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:

      “1.      Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
      –        uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
      [..]
      4.      Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
      8        Regulas Nr. 2988/95 11. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka šī regula stājas spēkā trešajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, kas notika 1995. gada 23. decembrī.

       Valsts tiesības
      9        Kā norādījusi iesniedzējtiesa, pamata lietu faktisko apstākļu rašanās laikā Vācijā nebija spēkā neviena specifiska noteikuma
         par noilguma termiņiem, kas attiektos uz administratīva rakstura prāvām par nepamatoti piešķirtām priekšrocībām. Tomēr gan
         Vācijas valsts pārvalde, gan tiesas pēc analoģijas piemēroja vispārējās tiesībās paredzēto 30 gadu noilgumu, kā tas ir paredzēts
         Vācijas Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch) 195. pantā. Kopš 2002. gada šis vispārējās tiesībās paredzētais noilguma termiņš ir samazināts līdz trīs gadiem.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
      10      No iesniedzējtiesas lēmumiem izriet, ka 1993. gadā atbildētājas pamata lietās ir muitojušas liellopu gaļu, lai to eksportētu
         uz Jordāniju, un, pamatojoties uz to pieteikumiem, šajā sakarā saņēmušas eksporta kompensācijas avansa maksājumus. Pēc 1998. gada
         sākumā veiktajām pārbaudēm tika atklāts, ka patiesībā attiecīgās kravas tranzīta vai reeksporta procedūru ietvaros tikušas
         nosūtītas uz Irāku.

      11      Šādos apstākļos Hauptzollamt ar 1999. gada 23. septembra lēmumu (lieta C‑278/07) un 1999. gada 13. oktobra lēmumu (lietas C‑279/07 un C‑280/07) pieprasīja
         attiecīgo eksporta kompensāciju atmaksāšanu.

      12      Tāpēc atbildētājas pamata lietās šos lēmumus pārsūdzēja Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesā]. Tiesa šīs prasības apmierināja ar pamatojumu, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzētais
         noilguma noteikums nepieļauj attiecīgo atmaksu, jo tā tika pieprasīta vēlāk nekā četrus gadus pēc strīdīgajiem eksporta darījumiem.

      13      Hauptzollamt par šiem Finanzgericht lēmumiem iesniedza iesniedzējtiesā kasācijas sūdzības “Revision”.

      14      Konstatējusi, ka pārmestie pārkāpumi attiecas uz periodu pirms Regulas Nr. 2988/95 pieņemšanas, Bundesfinanzhof [Federālā Finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus, kas vienādi formulēti
         visās trijās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07:

      “1)      Vai [..] Regulas Nr. 2988/95 [..] 3. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā reglamentētais noilguma termiņš ir piemērojams
         arī gadījumos, ja pārkāpums ir izdarīts vai beidzies, pirms stājusies spēkā minētā regula?

      2)      Vai minētajā punktā reglamentētais noilguma termiņš vispār ir piemērojams tādiem administratīviem pasākumiem kā pamatojoties
         uz pārkāpumu piešķirtas eksporta kompensācijas atgūšana?

      Gadījumā, ja uz šiem jautājumiem tiktu atbildēts apstiprinoši:
      3)      vai ilgāku termiņu, ko saskaņā ar Regulas [..] Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu dalībvalsts var noteikt, drīkst piemērot arī
         gadījumos, ja šāds ilgāks termiņš bijis noteikts dalībvalsts tiesībās, pirms vēl tika pieņemta minētā regula? Vai šādu ilgāku
         termiņu var piemērot arī gadījumos, ja tas nebija paredzēts specifiskā tiesiskajā regulējumā par eksporta kompensācijas atgūšanu
         vai par administratīvajiem pasākumiem vispārīgi, bet gan izrietēja no attiecīgās dalībvalsts vispārējā tiesiskā regulējuma
         (pamatnoteikumiem), kas ietver visus noilguma gadījumus, kuri nav specifiski reglamentēti?”

      15      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 30. jūlija rīkojumu lietas no C‑278/07 līdz C‑280/07 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu
         procesa vajadzībām, kā arī sprieduma taisīšanai.

       Ievada apsvērumi
      16      Vispirms, runājot par argumentiem, ko atbildētājas pamata lietās izvirzījušas, lai apšaubītu iesniedzējtiesas konstatētos
         faktus, īpaši attiecībā uz tām pārmestā pārkāpumu esamību, jāatgādina, ka Tiesai nav jānoskaidro fakti, kas attiecas uz pamata
         lietas risinājumu. Tiesai dalītās kompetences ietvaros starp Kopienu un valsts tiesām ir pienākums ņemt vērā prejudiciālo
         jautājumu faktisko un tiesisko kontekstu, kāds tas ir definēts iesniedzējtiesas lēmumā (šajā sakarā skat. 2003. gada 13. novembra
         spriedumu lietā C‑153/02 Neri, Recueil, I‑13555. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑347/06 ASM Brescia, Krājums, I‑0000. lpp., 28. punkts).

      17      Līdz ar to prejudiciālie jautājumi ir jāizskata Bundesfinanzhof noteikto faktu ietvarā.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par otro jautājumu
      18      Ar otro jautājumu, kas ir jāizskata vispirms, Bundesfinanzhof būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams ne tikai
         sodiem, bet arī administratīviem pasākumiem.

      19      Minētā tiesa vēlas gūt apstiprinājumu, ka šajā noteikumā izmantotais “lietas” jēdziens vienādi attiecas uz visiem valsts iestāžu
         veiktajiem pasākumiem saistībā ar pārkāpumu un ka tādēļ tas neattiecas vienīgi uz pasākumiem, kuru rezultātā var noteikt administratīvu
         sodu Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punkta nozīmē.

      20      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punkts ievieš “vispārīgus noteikumus par vienveida pārbaudēm
         un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienu tiesību pārkāpumiem” un kuru nolūks, kā tas izriet no šīs
         regulas trešā apsvēruma, ir “visās jomās apkarot darbības, kas kaitē Kopienu finanšu interesēm” (2004. gada 24. jūnija spriedums
         lietā C‑278/02 Handlbauer, Krājums, I‑6171. lpp., 31. punkts).

      21      Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts lietu iztiesāšanas noilguma termiņš, ko sāk skaitīt no pārkāpuma
         izdarīšanas brīža, kur pārkāpums saskaņā ar šīs regulas 1. panta 2. punktu ir “Kopienas tiesību normas pārkāpums, ko rada
         kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam [..]” (iepriekš minētais
         spriedums lietā Handlbauer, 32. punkts).

      22      Tāpēc pretēji īpaši Francijas valdības un Eiropas Kopienu Komisijas apgalvojumiem no tā izriet, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         1. punkts ir piemērojams gan pārkāpumiem, par kuriem tiek noteikts administratīvs sods šīs regulas 5. panta nozīmē, gan pārkāpumiem,
         kuru sakarā tiek veikts administratīvs pasākums šīs regulas 4. panta nozīmē, proti, pasākums, kura mērķis ir nepamatoti saņemtā
         labuma atgūšana, kam turklāt nav soda rakstura (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Handlbauer, 33. un 34. punkts).

      23      Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš ir
         piemērojams tādiem administratīviem pasākumiem kā eksporta kompensācijas, ko eksportētājs ir nepamatoti saņēmis paša pieļauta
         pārkāpuma dēļ, atgūšana.

       Par pirmo jautājumu
      24      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētā četru gadu
         noilguma norma ir piemērojama arī pārkāpumiem, kas ir izdarīti vai beigušies pirms šīs regulas stāšanās spēkā.

      25      Vispirms ir jānorāda, ka līdz Regulas Nr. 2988/95 pieņemšanai Kopienu likumdevējs nebija paredzējis nevienu noilguma normu,
         kas būtu piemērojama tādu priekšrocību atgūšanai, ko saimnieciskās darbības subjekti nepamatoti saņēmuši savas rīcības vai
         nolaidības dēļ, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem.

      26      Tādēļ līdz Regulas Nr. 2988/95 pieņemšanai Kopienu tiesību neesamības gadījumā strīdi par nepamatoti saskaņā ar Kopienu tiesībām
         pārskaitītu maksājumu piedziņu bija jāizskata valsts tiesām, piemērojot savas valsts tiesības, tomēr ievērojot Kopienu tiesībās
         noteiktos ierobežojumus, lai valsts tiesībās paredzētā kārtība nepamatotā atbalsta atgūšanu nepadarītu praktiski neiespējamu
         vai pārmērīgi grūtu un lai to piemērošana būtu nediskriminējoša salīdzinājumā ar procedūrām, kas ir noteiktas tāda paša veida
         nacionālo strīdu izšķiršanai (2002. gada 19. septembra spriedums lietā C‑336/00 Huber, Recueil, I‑7699. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

      27      Pieņemot Regulu Nr. 2988/95 un it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Kopienu likumdevējs tomēr ir paredzējis ieviest
         vispārēju noilguma normu, kas ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, no vienas puses, noteikt minimālu visās
         dalībvalstīs piemērotu termiņu un, no otras puses, liegt iespēju piedzīt nepamatoti saņemtus Kopienu budžeta maksājumus, ja
         ir pagājis četru gadu termiņš pēc to pārkāpumu izdarīšanas, kas ir saistīti ar strīdīgo maksājumu.

      28      No tā izriet, ka kopš Regulas Nr. 2988/95 spēkā stāšanās datuma dalībvalstu kompetentās iestādes četru gadu laikā principā
         var piedzīt visas no Kopienu budžeta nepamatoti saņemtās priekšrocības, izņemot nozarēs, kurās Kopienu likumdevējs ir noteicis
         īsāku termiņu.

      29      Runājot par tāda veida priekšrocībām, kas no Kopienu budžeta nepamatoti saņemtas tādu pārkāpumu dēļ, kas tikuši izdarīti pirms
         Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā, jākonstatē, ka, pieņemot šīs regulas 3. panta 1. punktu un neierobežojot šī panta 3. punktu,
         Kopienu likumdevējs ir noteicis tādu vispārēju noilguma normu, ar kuru tas brīvprātīgi līdz četriem gadiem ir samazinājis
         periodu, kurā dalībvalstu iestādēm, rīkojoties Kopienu budžeta vārdā un interesēs, ir vai būtu jāatgūst šādas nepamatoti saņemtas
         priekšrocības.

      30      Tomēr, ievērojot tiesiskās drošības principu, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas piemērošanai nevajadzētu
         ļaut šīs valsts iestādēm piedzīt parādus, kas radušies pirms šīs regulas stāšanās spēkā un kuriem noilgums jau iestājies saskaņā
         ar valsts tiesību normām par noilgumu, kuras ir piemērojamas attiecīgo pārkāpumu izdarīšanas dienā.

      31      Runājot par parādiem, kas radušies valsts noilguma normas ietvaros, kā, piemēram, pamata lietās, un kuriem vēl nav iestājies
         noilgums, Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā sekas ir tādas, ka, piemērojot šīs regulas 3. panta 1. punkta pirmo daļu, šādam
         parādam noilgums principā iestājas pēc četru gadu termiņa, ko sāk skaitīt no pārkāpumu izdarīšanas dienas.

      32      Šādos apstākļos, piemērojot šo normu, visi maksājumi, ko saimnieciskās darbības subjekts nepamatoti saņēmis tāda pārkāpuma
         dēļ, kas izdarīts pirms Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā, principā ir uzskatāmi par noilgušiem, ja vien četru gadu laikā
         kopš šāda pārkāpuma izdarīšanas nav pieņemts neviens apturošs akts, kas saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta trešo daļu
         ir tāds akts, kas ir darīts zināms konkrētajai personai, to ir pieņēmusi kompetentā iestāde un tas attiecas uz šāda pārkāpuma
         izmeklēšanu vai iztiesāšanu.

      33      No tā izriet – ja pārkāpums ir izdarīts kā pamata lietās 1993. gadā un 30 gadu noilguma valsts normas ietvaros, uz šādu pārkāpumu
         attiecas vispārējā Kopienu norma par četru gadu noilgumu un tādēļ tam noilgums iestājas 1997. gadā atbilstoši 1993. gada pārkāpuma
         precīzajam izdarīšanas datumam, tomēr tas neierobežo dalībvalstīm saglabāto iespēju saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         3. punktu paredzēt ilgākus noilguma termiņus.

      34      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamata lietās Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš:

      –        ir piemērojams pārkāpumiem, kas izdarīti pirms šīs regulas stāšanās spēkā;
      –        to sāk skaitīt no attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas dienas.
       Par trešo jautājumu
      35      Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai dalībvalstīm saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         3. punktu saglabātā iespēja piemērot ilgāku noilguma termiņu nekā paredzēts šī paša panta 1. punktā, var attiekties uz noilguma
         normu, kas jau bija spēkā pirms minētās regulas pieņemšanas. Otrkārt, minētā tiesa jautā, vai šādam ilgākam termiņam ir jāizriet
         no specifiska valsts tiesību noteikuma par eksporta kompensāciju atgūšanu vai par administratīviem pasākumiem vispārīgi, vai
         arī šāds termiņš var izrietēt arī no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikuma.

      36      Tādos apstākļos kā pamata lietās, kur saimnieciskās darbības subjektiem pārmestie pārkāpumi tikuši izdarīti 1993. gadā 30 gadu
         noilguma valsts normas ietvaros, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 33. punktā, šādu pārkāpumu dēļ nepamatoti saņemtajiem maksājumiem,
         ja vien nav apturoša akta, noilgums iestājās 1997. gadā ar nosacījumu, ka dalībvalsts, kurā pārkāpumi tika izdarīti, nav izmantojusi
         Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju.

      37      No iesniedzējtiesas lēmumiem izriet, ka pamata lietās kompetentās valsts iestādes attiecīgo eksporta kompensāciju atmaksāšanu
         ir pieprasījušas ar 1999. gada 23. septembra lēmumu (lieta C‑278/07) un 1999. gada 13. oktobra lēmumiem (lietas C‑279/07 un
         C‑280/07).

      38      No tā izriet, ka attiecīgo maksājumu noilgums principā būtu jāuzskata par izpildītu saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         1. punkta pirmajā daļā paredzēto vispārējo četru gadu noilguma normu.

      39      Taču pēc šīs regulas stāšanās spēkā Vācijas Civilkodeksa 195. pantā noteikto 30 gadu noilguma termiņu Vācijas tiesas ir turpinājušas
         piemērot darbībām, kas ir vērstas uz saimnieciskās darbības subjektu nepamatoti saņemtu kompensāciju atgūšanu.

      40      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā ir minēts, ka dalībvalstis “patur” “iespēju” piemērot
         noilguma termiņus, kas ir ilgāki nekā šī panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais termiņš.

      41      No Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta formulējuma izriet, ka šis noteikuma mērķis nav paredzēt dalībvalstīm iespēju ieviest
         noilguma termiņu, kas ir ilgāks nekā šī panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktais. Minētajā 3. punktā ir skaidri atzītas dalībvalstu
         tiesības saglabāt ilgāku noilguma termiņu, kāds bijis šīs regulas spēkā stāšanās dienā.

      42      No tā izriet, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu dalībvalstis, pirmkārt, var turpināt piemērot ilgākus noilguma
         termiņus, kas jau pastāvējuši minētās regulas pieņemšanas dienā, un, otrkārt, ieviest jaunas noilguma normas, paredzot šādus
         termiņus pēc minētās dienas.

      43      Runājot par jautājumu, vai šiem valsts tiesībās paredzētajiem noilguma termiņiem ir jābūt specifiski noteiktiem valsts noteikumā,
         kas ir piemērojams attiecībā uz eksporta kompensāciju atgūšanu vai arī vispārīgi attiecībā uz administratīviem pasākumiem,
         jānorāda, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta formulējumā nav nevienas norādes, kas uz šādu jautājumu sniegtu skaidru
         atbildi.

      44      Protams, minētās regulas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka nozaru noteikumos var paredzēt īsāku termiņu par
         četriem gadiem, bet tas nevar būt mazāks par trim gadiem. Taču tas ir jautājums par šādu Kopienu līmenī pieņemtu nozaru tiesiskā
         regulējuma noteikumu, kā to apstiprina šīs regulas preambulas piektais apsvērums, un nevis par nozaru valsts tiesisko regulējumu
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Handlbauer, 28. punkts).

      45      Turklāt Regulā Nr. 2988/95 nav noteikts informācijas vai paziņojuma mehānisms par dalībvalstu izmantoto iespēju paredzēt ilgākus
         termiņus saskaņā ar šīs regulas 3. panta 3. punktu. No tā izriet, ka Kopienu līmenī nav paredzēts nekāds kontroles veids ne
         attiecībā uz izņēmuma noilguma termiņiem, ko dalībvalstis piemēro saskaņā ar šo noteikumu, ne attiecībā uz nozarēm, kurās
         tās šādus termiņus ir nolēmušas piemērot.

      46      Līdz ar to Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka dalībvalstīm šī noteikuma kontekstā šādi
         ilgāki noilguma termiņi ir jāparedz specifiskā un/vai nozares tiesiskajā regulējumā.

      47      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka ilgāki noilguma termiņi, kurus dalībvalstis saskaņā ar
         Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu var turpināt piemērot, var izrietēt no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikumiem, kas
         jau bijuši spēkā pirms šīs regulas pieņemšanas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      noilguma termiņš, kas ir paredzēts Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu
            interešu aizsardzību 3. panta 1. punkta pirmajā daļā, ir piemērojams tādiem administratīviem pasākumiem kā eksporta kompensācijas,
            ko eksportētājs ir nepamatoti saņēmis paša pieļauta pārkāpuma dēļ, atgūšana;
      2)      tādos apstākļos kā pamata lietās Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš:
      –        ir piemērojams pārkāpumiem, kas izdarīti pirms šīs regulas stāšanās spēkā;
      –        to sāk skaitīt no attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas dienas;
      3)      ilgāki noilguma termiņi, kurus dalībvalstis saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu var turpināt piemērot, var izrietēt
            no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikumiem, kas jau bijuši spēkā pirms šīs regulas pieņemšanas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2009. gada 16.septembrī. # Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisija. # Ārpuslīgumiskā atbildība - Muitas savienība - Pierādījums par jūras zvejas produktu Kopienas izcelsmi - Nespēja kā pierādījumu uzrādīt noteiktus dokumentus - Pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kas privātpersonām piešķir tiesības - Kopienas atbildība, nepastāvot tās iestāžu prettiesiskai rīcībai. # Lieta T-162/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2009. gada 16. septembra spriedums – Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia/Padome un Komisija
      (lieta T‑162/07)
      Ārpuslīgumiskā atbildība – Muitas savienība – Pierādījums par jūras zvejas produktu Kopienas izcelsmi – Nespēja kā pierādījumu uzrādīt noteiktus dokumentus – Pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kas privātpersonām piešķir tiesības – Kopienas atbildība, nepastāvot tās iestāžu prettiesiskai rīcībai
      1.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kas privātpersonām piešķir tiesības
            (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 45.–47. punktu)
      2.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – EKL 288. panta otrā daļa – Piemērošanas joma (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 74.–77. punktiem)
      Priekšmets

               Prasība par zaudējumu atlīdzību, lai kompensētu zaudējumus, kuri prasītājai, iespējams, radušies, Padomei un Komisijai nepieņemot
                  tiesību normas, kas ļautu dalībvalstu muitas iestādēm kā pierādījumu par jūras zvejas produktu Kopienas izcelsmi pieņemt citus
                  dokumentus, izņemot T2M veidlapu, kas paredzēta Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas
                  noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2010. gada 23.novembrī. # Fritz Harald Wenig pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-75/09.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 19. aprīlis.#Spirig Pharma AG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Daylong” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts.#Lieta T-261/15.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1998. gada 14.maijā. # SCA Holding Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sods - Pamatojums. # Lieta T-327/94.


Tiesas spriedums 1982. gada 12. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Lieta 148/81.


Tiesas spriedums 1978. gada 15. jūnijā. # Gabrielle Defrenne pret Société anonyme belge de navigation aérienne Sabena. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Beļģija. # Lieta 149/77.


EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta) 2014. gada 26. martā.#CP pret Eiropas Parlamentu.#Civildienests – Ierēdnis – Nodaļas vadītājs – Pārbaudes laiks – Neapstiprināšana nodaļas vadītāja amatā – Iecelšana citā amatā, kas nav vadošs amats – Parlamenta iekšējie noteikumi.#Lieta F‑8/13.


Tiesas spriedums 1979. gada 8. martā. # Salumificio di Cornuda SpA pret Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di Cassazione - Itālija. # Lieta 130/78.


Tiesas spriedums 1993. gada 27. oktobrī. # A. M. van Gemert-Derks pret Nieuwe Industriële Bedrijfsvereniging. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-337/91.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 22. jūnijā. # Claude Ruiz-Picasso un citi pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 40/94 - Iebildums - Sajaukšanas iespēja - Kopienas vārdiskas preču zīmes "PICARO" reģistrācijas pieteikums - Agrāka vārdiska preču zīme "PICASSO". # Lieta T-185/02.

text:
      Lieta T‑185/02
      Claude Ruiz-Picasso u.c.
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – Iebildums – Sajaukšanas iespēja – Kopienas vārdiskas preču zīmes “PICARO” reģistrācijas pieteikums – Agrāka vārdiska preču zīme “PICASSO”
      Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 22. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Process – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Juridiska persona – Juridiska pastāvēšana – Pierādījumu, kas ir jāiesniedz
            veidojumam, kas ir prasītājs – Pierādījumu neesamības gadījumā pastāvoša iespēja uzskatīt, ka fiziskas personas sastāda veidojumu
            kā prasītāji
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 5. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Faktu pārbaude pēc ITSB iniciatīvas – Iebildumu process – Pārbaude, kas aprobežojas
            ar izvirzītajiem pamatiem – Vispārzināmu faktu ņemšana vērā
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts)
      3.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un tās iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildums – Sajaukšanas
            iespēja ar agrāku preču zīmi – Līdzība starp attiecīgajām preču zīmēm – Analīze, kas jāveic attiecībā uz konkrētās sabiedrības
            daļas uztveri
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      4.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un tās iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildums – Sajaukšanas
            iespēja ar agrāku preču zīmi – Konkrētās sabiedrības daļas uzmanības līmenis – Brīdis, kas jāņem vērā – Brīdis, kad tiek veikta
            attiecīgā preču vai pakalpojumu izvēle
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      5.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un tās iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildums – Sajaukšanas
            iespēja ar agrāku preču zīmi – Vārdiskas preču zīmes "PICARO" un "PICASSO"
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.     Lai panāktu atbilstību Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 5. punktam attiecībā uz pieteikumu par lietas ierosināšanu,
         ko iesniedz juridiska persona, tāda kā kopmantojums Francijas Civilkodeksa nozīmē, kas savā vārdā ir iesniegusi prasības pieteikumu,
         šai personai ir jāiesniedz pierādījumi par savu juridisko pastāvēšanu, kas varētu apliecināt tās autonomiju un – kaut arī
         ierobežotu – atbildību un par to, ka šī veidojuma pārstāvis, kuram ir piešķirtas atbilstošas pilnvaras, ir pienācīgi pilnvarojis
         advokātu. Tas, ka veidojums bija iepriekš reģistrēts kā Kopienas preču zīmes īpašnieks un ka tas uz šī pamata piedalījās procedūrās
         Iekšējā tirgus saskaņošanas birojā (preču zīmes, paraugi un modeļi), nav pietiekams, lai uzskatītu, ka tā vārdā celtā prasība
         atbilst Reglamenta 44. panta prasībām.

      Tomēr tas uzreiz nenozīmē, ka attiecīgā prasība ir nepieņemama. Pēc būtības, ciktāl kopmantojuma nosaukums apzīmē kolektīvi
         piecus kopīpašniekus un ciktāl uz tiem kā fiziskām personām neattiecas Reglamenta 44. panta 5. punkta prasības, var uzskatīt,
         ka prasību cēla kopīpašnieki. Tas, ka kopīpašnieki izvēlējās celt prasību ar kolektīvu kopmantojuma apzīmējumu, neietekmē
         prasības pieņemamību, jo personu identitāte, kas rīkojas ar šo kolektīvo apzīmējumu, netiek apšaubīta, un nevienas citas šī
         strīda lietas dalībnieku likumīgās intereses neliedz Pirmās instances tiesai pēc savas ierosmes labot prasītāja apzīmējumu.

      (sal. ar 19.–22. punktu)
      2.     Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. pantam “lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas uz relatīviem
         reģistrācijas atteikuma pamatojumiem, Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) pārbaude aprobežojas
         ar lietas dalībnieku izvirzītajiem pamatiem un iesniegtajiem pieteikumiem”.

      Šis noteikums ierobežo Biroja veiktu izvērtēšanu divos veidos. Tas attiecas, pirmkārt, uz Biroja lēmumu faktisko pamatu, t.i.,
         uz faktiem un pierādījumiem, ar kuriem lēmumus var juridiski korekti pamatot un, otrkārt, uz šo lēmumu juridisko pamatojumu,
         t.i., uz noteikumiem, kas ir jāpiemēro iestādei, kura izskata lietu. Tādēļ Apelāciju padome, izskatot apelācijas sūdzību par
         lēmumu, ar kuru tika izbeigts iebilduma process, var pamatot savu lēmumu, tikai balstoties uz tiem relatīvajiem atteikuma
         pamatojumiem, uz kuriem ir balstījusies iesaistītā puse, un uz saistītajiem faktiem un pierādījumiem, ko tā ir iesniegusi.

      Tomēr 74. pants neliedz Apelāciju padomei ņemt vērā, papildus tiem faktiem, ko puses ir tieši iesniegušas iebildumu procesā,
         tos faktus, kas ir labi zināmi, t.i., tādi, ko varētu zināt visi vai ko var uzzināt no vispārēji pieejamiem avotiem.

      (sal. ar 27.–29. punktu)
      3.     Piemērojot Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz relatīvo atteikuma pamatojumu
         saistībā ar sajaukšanas iespēju starp divām preču zīmēm, attiecīgo apzīmējumu līdzības novērtējums ir būtisks visaptverošās
         sajaukšanas iespējas novērtēšanas elements. Tādēļ tas, gluži kā novērtējums, ir jāveic attiecībā uz konkrētās sabiedrības
         daļas uztveri.

      (sal. ar 53. punktu)
      4.     Kopienas preču zīmes reģistrācijas atteikums, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, sakarā
         ar tās sajaukšanas iespēju ar agrāku preču zīmi ir pamatots, ja šāda sajaukšana varētu pārmērīgi ietekmēt attiecīgos patērētājus
         brīdī, kad tie izdara izvēli saistībā ar attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem. No tā izriet – lai novērtētu sajaukšanas iespēju,
         ir jāņem vērā vidusmēra patērētāja uzmanības līmenis brīdī, kad tas izvēlas starp dažādām precēm vai pakalpojumiem tajā kategorijā,
         kurā preču zīme ir reģistrēta. Iespējamība, ka konkrētās sabiedrības daļas locekļi varētu uztvert attiecīgās preces arī situācijās,
         kurās tie nepievērš precēm tādu uzmanību, neliedz ņemt vērā šo uzmanības līmeni.

      (sal. ar 59. punktu)
      5.     Gala patērētājiem Kopienā nepastāv sajaukšanas iespēja starp vārdisko apzīmējumu “PICARO”, kuru ir lūgts reģistrēt kā Kopienas
         preču zīmi attiecībā uz Nicas Nolīguma 12. klasē ietilpstošajām precēm “Transporta līdzekļi un to rezerves daļas; omnibusi”,
         un vārdisko apzīmējumu “PICASSO”, kas jau agrāk reģistrēts kā Kopienas preču zīme attiecībā uz tajā pašā klasē ietilpstošajām
         precēm: “transporta līdzekļi; pārvietošanās līdzekļi pa sauszemi, gaisu vai ūdeni, automobīļi, autobusi, kravas automobīļi,
         nelieli furgoni, treileri, tehniskās palīdzības treileri”. Ja preces, kuras aptver konfliktējošās preču zīmes, ir daļēji identiskas
         un daļēji līdzīgas un ja abi apzīmējumi ir līdzīgi vizuālā un fonētiskā aspektā (jāprecizē, ka pēdējā aspektā līdzība ir vāja),
         jēdzieniskās atšķirības, kas šķir attiecīgos apzīmējumus, ir tādas, kas neitralizē vizuālās un fonētiskās līdzības, tādējādi,
         ka līdzības pakāpe starp attiecīgajām preču zīmēm nav pietiekami augsta, lai uzskatītu, ka konkrētā sabiedrības daļa varētu
         domāt, ka attiecīgās preces ir no viena uzņēmuma vai – attiecīgā gadījumā – no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.

      (sal. ar 51.–52., 54., 58., 62. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 21. jūnijā(*)

      Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – Iebildums – Sajaukšanas iespēja – Kopienas vārdiskas preču zīmes “PICARO” reģistrācijas pieteikums – Agrāka vārdiska preču zīme “PICASSO”
      Lieta T‑185/02
      Claude Ruiz-Picasso, ar dzīvesvietu Parīzē (Francija),

      Paloma Ruiz-Picasso, ar dzīvesvietu Londonā (Apvienotā Karaliste),

      Maya Widmaier-Picasso, ar dzīvesvietu Parīzē,

      Marina Ruiz-Picasso, ar dzīvesvietu Ženēvā (Šveice),

      Bernard Ruiz-Picasso, ar dzīvesvietu Parīzē,

      ko pārstāv Č. Gīlens [C. Gielen], avocat,

      prasītāji,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider] un U. Pflēgars [U. Pfleghar], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā, –
      DaimlerChrysler AG, Štutgarte (Vācija), ko pārstāv S. Felkers [S. Völker], avocat, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      par prasību par ITSB Apelāciju trešās padomes 2002. gada 18. marta lēmumu lietā R 0247/2001‑3 par iebildumu procesu starp
         "Pikaso mantojumu" un DaimlerChrysler AG.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši J. Pirungs [J. Pirrung] un A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij],

      sekretāre D. Kristensena [D. Christensen], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2003. gada 11. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1998. gada 11. septembrī persona, kas iestājusies lietā, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi)
         (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu
         (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994., L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums "PICARO".
      3       Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 12. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām, un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam: “transporta līdzekļi un to rezerves daļas; omnibusi”.

      4       1999. gada 25. maijā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetens].

      5       1999. gada 19. augustā “Pikaso mantojuma”, kas ir kopīpašums Francijas Civilkodeksa 815. panta un turpmāko pantu izpratnē,
         kopīpašnieki, kas ir prasītāji, iesniedza iebildumu saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 42. panta 1. punktu pret pieteikto preču
         zīmi attiecībā uz visām precēm, attiecībā uz kurām preču zīme tika pieteikta. Iebilduma pamats bija sajaukšanas iespēja atbilstoši
         Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam. Iebildums tika balstīts uz jau reģistrētu Kopienas preču zīmi Nr. 614
         867, kas pieder “Pikaso mantojumam” (turpmāk tekstā – “agrāka preču zīme”). Agrākā preču zīme, proti, vārdiskais apzīmējums
         “PICASSO”, tika pieteikts 1997. gada 1. augustā un reģistrēts 1999. gada 26. aprīlī attiecībā uz precēm, kas ietilpst Nicas
         Nolīguma 12. klasē un kas atbilst šādam aprakstam: “transporta līdzekļi; pārvietošanās līdzekļi pa sauszemi, gaisu vai ūdeni,
         automobīļi, autobusi, kravas automobīļi, nelieli furgoni, treileri, tehniskās palīdzības treileri”.

      6       Ar 2001. gada 11. janvāra lēmumu Iebildumu nodaļa noraidīja iebildumu, pamatojoties uz to, ka nepastāv sajaukšanas iespēja
         starp attiecīgajām preču zīmēm.

      7       2001. gada 7. martā “Pikaso mantojums” iesniedza apelācijas sūdzību ITSB atbilstoši Regulas Nr. 40/94 59. pantam ar mērķi
         panākt Iebildumu nodaļas lēmuma atcelšanu un preču zīmes pieteikuma noraidīšanu.

      8       Ar 2002. gada 18. marta lēmumu, par kuru prasītājiem paziņoja 2002. gada 17. aprīlī (lieta R 247/2001‑3, turpmāk tekstā –
         “Apstrīdētais lēmums”), ITSB Apelāciju trešā padome noraidīja apelācijas sūdzību. Tā, pēc būtības, uzskatīja, ka, ņemot vērā
         attiecīgās sabiedrības daļas paaugstināto uzmanības līmeni, attiecīgās preču zīmes nebija fonētiski vai vizuāli līdzīgas.
         Turklāt tā uzskatīja, ka agrākās preču zīmes konceptuālais iespaids bija tāds, kas neitralizētu jebkādu fonētisku un/vai vizuālu
         līdzību starp attiecīgajām preču zīmēm.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      9       Ar prasības pieteikumu angļu valodā, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2002. gada 13. jūnijā, prasītāji,
         rīkojoties ar nosaukumu “Pikaso mantojums” (“succession Picasso”), cēla šo prasību.

      10     Tā kā persona, kas iestājusies lietā, Pirmās instances tiesas kancelejas noteiktajā termiņā iebilda pret to, ka angļu valoda
         kļūtu par tiesvedības valodu šajā lietā, vācu valoda tika pieņemta par tiesvedības valodu saskaņā ar Pirmās instances tiesas
         reglamenta 131. panta 2. punkta trešo daļu, jo šajā valodā bija uzrakstīts Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums.

      11     Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma atklāt mutvārdu procesu un procesa
         organizatorisko pasākumu ietvaros saskaņā ar Reglamenta 64. pantu uzdot jautājumus prasītājiem un ITSB, uz kuriem tika atbildēts
         noteiktajā termiņā.

      12     2003. gada 11. novembra tiesas sēdē lietas dalībnieki iesniedza savus argumentus un atbildēja uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.
      13     Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –       apmierināt iebildumu un noraidīt preču zīmes reģistrācijas pieteikumu;
      –       piespriest personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14     ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      15     Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par prasības pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      16     Persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka prasība nav pieņemama, jo “Pikaso mantojums” nav ne fiziska, ne juridiska persona.
         Prasībā nav norādīts, pie kāda juridiskās personas tipa šis veidojums pieder, un prasībai nav pievienoti nekādi pierādījumi
         par tās juridisko pastāvēšanu pretēji Reglamenta 44. panta 5. punkta prasībām.

      17     Atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem, prasītāji apgalvoja, ka, kaut gan kopīpašums Francijas Civilkodeksa
         815. panta un turpmāko pantu izpratnē nav juridiska persona, tas ir atsevišķs tā dalībnieku veidojums, kas var būt kreditors
         vai debitors un kuram ir tiesības celt prasību tiesā. Pakārtoti prasītāji apgalvoja, ka prasība tika celta piecu kopīpašnieku
         vārdā. Vēl jo vairāk – tika izteikts paziņojums, ar kuru Kloda Ruisa‑Pikaso [Claude Ruiz-Picasso] kungam piešķīra pilnvaras pārējo četru mantinieku vārdā veikt visas darbības, lai saglabātu viņu tiesības saistībā ar Pablo
         Pikaso darbu un vārdu.

      18     ITSB paziņoja, ka “Pikaso mantojums” Kopienas preču zīmju reģistrā ir reģistrēts kā agrākas preču zīmes īpašnieks un tādēļ
         tas varēja būt par pusi iebildumu procesā atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļai saistībā
         ar 42. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      19     Lai parādītu, ka “Pikaso mantojumam” ir tiesībspēja celt prasību tiesā kā veidojumam, kas ir neatkarīgs no tā dalībniekiem,
         prasītāji atsaucās vienīgi uz Francijas Civilkodeksa 815. pantu un turpmākajiem pantiem. Pēc Pirmās instances tiesas aicinājuma
         papildināt savus paziņojumus šajā jautājumā un iesniegt pierādījumus saskaņā ar Reglamenta 44. panta 5. punktu prasītāji vēlreiz
         atsaucās uz Francijas Civilkodeksa 815. pantu un turpmākajiem pantiem. Tā vietā, lai iesniegtu papildu materiālus, kuri, lai
         izpildītu Reglamenta 44. panta 5. punkta prasības, varētu apliecināt “Pikaso mantojuma” autonomiju un – kaut arī ierobežotu –
         atbildību un pierādītu, ka šī veidojuma pārstāvis, kuram ir piešķirtas atbilstošas pilnvaras, ir pienācīgi pilnvarojis advokātu,
         kopīpašnieki iesniedza savas adreses, pilnvaras, ko četri no viņiem bija nodevuši Klodam Ruisam‑Pikaso, un pilnvaru, ko viņš
         bija izsniedzis.

      20     Šajos apstākļos tas, ka “Pikaso mantojums” bija reģistrēts kā agrākas preču zīmes īpašnieks un uz šī pamata piedalījās iebildumu
         procesā un procesā Apelāciju padomē, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka tā vārdā celtā prasība atbilst Reglamenta 44. panta
         prasībām.

      21     Pretēji personas, kas iestājusies lietā, norādītajam, tas nenozīmē, ka prasība ir nepieņemama. Izteiciens “Pikaso mantojums”
         apzīmē kolektīvi piecus kopīpašniekus, uz kuriem kā fiziskām personām neattiecas Reglamenta 44. panta 5. punkta prasības.
         Tādēļ ir jāuzskata, ka prasību cēla pieci kopīpašnieki.

      22     Tas, ka kopīpašnieki izvēlējās celt prasību ar kolektīvu vārdu “Pikaso mantojums”, neietekmē prasības pieņemamību. Personu
         identitāte, kas rīkojas ar šo kolektīvo apzīmējumu, netiek apšaubīta. Turklāt, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, nevienas citas
         šī strīda puses likumīgās intereses neliedz Pirmās instances tiesai pēc saviem ieskatiem labot prasītāja vārdu šī sprieduma
         vajadzībām.

       Par lietas būtību
      23     Prasītāji izvirzīja divus pamatus prasības pamatošanai, apgalvojot, ka, pirmkārt, ir pārkāpts Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts un, otrkārt, nav ievēroti Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta beigās noteiktie procesuālie principi, jo Apelāciju
         padome apelācijas procesā pārkāpa strīda robežas starp pusēm. Vispirms jāapskata otrais pamats.

       Par otro pamatu – procesuālo principu pārkāpums, jo Apelāciju padome apelācijas procesā pārkāpa strīda robežas starp pusēm
       Lietas dalībnieku argumenti
      24     Prasītāji apgalvo, ka pieņēmums par attiecīgās sabiedrības daļas uzmanības līmeni, kas bija norādīts Apstrīdētā lēmuma 15. punktā,
         un minējumi par agrākās preču zīmes ietekmi uz tirgu un par to, kā attiecīgā sabiedrības daļa uztver šo preču zīmi, kas izklāstīti
         lēmuma 19.–21. punktā, nav pamatots ne ar kādiem pušu iesniegtajiem materiāliem iebilduma procesā. Pēc prasītāju domām, Apelāciju
         padomei nebija tiesību pamatot savu lēmumu ar pieņēmumiem un minējumiem, kurus puses nebija izvirzījušas.

      25     ITSB atbildēja, ka Apelāciju padome nepārkāpa Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta beigu daļu, pamatojot savu lēmumu ar faktiem,
         kas bija iesniegti procesā. Tieši pretēji – pēc ITSB domām, Apelāciju padome pienācīgi veica labi zināmu faktu juridisko novērtējumu,
         ar kuriem Iebildumu nodaļa jau bija pamatojusi savu lēmumu.

      26     Persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka ITSB ir tiesības pamatot savus lēmumus ar labi zināmiem faktiem, pat ja puse procesā
         nav uz tiem balstījusies. Personas, kas iestājusies lietā, skatījumā fakts, ka automobīļi ir preces, kas tiek pārdotas par
         augstām cenām, un fakts, ka, pērkot automobīli, īpaši liels skaits faktoru ietekmē patērētāja lēmumu, ir labi zināms.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      27     Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 74. pantam “lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai,
         [ITSB] aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu, ko puses iesniegušas, pārbaudi”.

      28     Šis noteikums ierobežo ITSB veiktu izvērtēšanu divos veidos. Tas attiecas, pirmkārt, uz ITSB lēmumu faktisko pamatu, t.i.,
         uz faktiem un pierādījumiem, ar kuriem lēmumus var juridiski korekti pamatot (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada
         13. jūnija spriedumu lietā T‑232/00 Chef Revival USA/ ITSB – Massagué Marín (Chef), Recueil 2002, II‑2749. lpp., 45. punkts), un, otrkārt, uz šo lēmumu juridisko pamatojumu, t.i., uz noteikumiem, kas ir jāpiemēro iestādei, kura izskata
         lietu. Tādēļ Apelāciju padome, izskatot apelācijas sūdzību par lēmumu, ar kuru tika izbeigts iebilduma process, var pamatot
         savu lēmumu, tikai balstoties uz tiem relatīvajiem atteikuma pamatojumiem, uz kuriem ir balstījusies iesaistītā puse, un uz
         saistītajiem faktiem un pierādījumiem, ko tā ir iesniegusi (Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. septembra spriedums lietā
         T‑308/01 Henkel/ ITSB – LHS (UK) (KLEENCARE), Krājumā vēl nav publicēts, 32. punkts).

      29     Tomēr ierobežojums attiecībā uz faktiskā pamatojuma vērtēšanu, ko veic Apelāciju padome, neaizliedz tai ņemt vērā, papildus
         tiem faktiem, ko puses ir tieši iesniegušas iebildumu procesā, tos faktus, kas ir labi zināmi, t.i., tādi, ko varētu zināt
         visi vai ko var uzzināt no vispārēji pieejamiem avotiem.

      30     No paša sākuma ir jāņem vērā tas, ka Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta beigās noteiktais juridiskais noteikums rada izņēmumu
         ITSB faktu pārbaudes principam, ko tas veic pēc savas iniciatīvas, kā tas ir noteikts in limine šajā noteikumā. Tādēļ šis izņēmums ir šauri jāinterpretē, definējot tā apjomu, lai nepārkāptu nepieciešamo tā mērķa sasniegšanai.

      31     Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta beigās noteiktās tiesību normas mērķis ir atbrīvot ITSB no uzdevuma pašam izmeklēt faktus
         procesa pušu starpā ietvaros. Šis mērķis netiek pārkāpts, ja ITSB ņem vērā vispārzināmus faktus.

      32     No otras puses, Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta beigu daļas mērķis nevar būt tāds, kas liek Iebildumu nodaļai vai Apelāciju
         padomei apzināti pieņemt lēmumu uz faktisku hipotēžu pamata, kuras ir acīmredzami nepilnīgas vai pretējas īstenībai. Tam nav
         arī mērķa pieprasīt no iebildumu procesa pusēm iesniegt ITSB ikvienu labi zināmu faktu, kas varētu būt nozīmīgs lēmuma pieņemšanai.
         Interpretējot šo noteikumu kā tādu, kas izslēdz labi zināmu faktu ņemšanu vērā pēc iestādes iniciatīvas, puses tiktu iedrošinātas
         iekļaut savos apsvērumos vispārzināmu faktu apskatus kā piesardzības pasākumu, tādējādi riskējot padarīt iebildumu procesu
         daudz pārslogotāku.

      33     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai Apelāciju padome nepārkāpa strīda robežas starp pusēm, ņemot vērā
         dažādus jautājumus, kas minēti šajos pamatos.

      34     Pirmkārt, prasītāji kritizē Apstrīdētā lēmuma 15. punktu, kas nosaka, ka vidusmēra patērētāja uzmanības līmenis visticamāk
         mainīsies atkarībā no attiecīgās preču kategorijas un ka “ir pieļaujami uzskatīt, ka attiecīgais patērētājs, pērkot šādus
         produktus, pievērsīs tiem īpašu uzmanību” (proti, transporta līdzekļiem un to rezerves daļām un omnibusiem). Otrkārt, prasītāji
         kritizē Apelāciju padomi, jo tā ņēma vērā Apstrīdētā lēmuma 19. punktā vārda “PICASSO” konceptuālo ietekmi uz atbilstošo tirgu
         un apgalvoja, ka "varētu iedomāties, ka vairākums Eiropas patērētāju saistīs vārdu “PICASSO” ar XX gadsimta pasaules visslavenāko
         gleznotāju Pablo Pikaso". Treškārt, prasītāji uzskata, ka Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 20. un 21. punktā nevarēja balstīties
         uz apgalvojumiem, ka “'apzīmējuma “PICASSO” raksturīgā atšķirtspēja ir tik augsta, ka ikkatra uztverama atšķirība var izslēgt
         ikkatru sajaukšanas iespēju atbilstošajiem patērētājiem”, un ka “atbilstošais patērētājs, sastapies ar vārdu “PICASSO” un
         preču zīmi, kas to ietver, nekad neuztvers preču zīmi “PICARO” saistībā ar spāņu mākslinieku, kā tas būtu ar preču zīmi “PICASSO””.

      35     Iepriekš minētajos Apstrīdētā lēmuma teksta fragmentos Apelāciju padome neiekļāva jaunus faktus – ne labi zināmus, ne arī
         mazāk zināmus, – bet precizēja un piemēroja kritēriju, kas atbilstoši Tiesas judikatūrai ir svarīgs, lai novērtētu, vai starp
         attiecīgajām preču zīmēm pastāv sajaukšanas iespēja, proti, prezumēta vidusmēra patērētāja uztvere, kas ir pietiekami vērīgs
         un apdomīgs, attiecībā uz konkrēto preču vai pakalpojumu kategoriju (Eiropas Kopienu Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedums
         lietā C‑251/95 SABEL, Recueil 1997, I‑6191. lpp., 23. punkts; Eiropas Kopienu Tiesas 1998. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑210/96 Gut Springenheide et Tusky, Recueil 1998, I‑4657. lpp., 31. punkts, un Eiropas Kopienu Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil 1999, I‑3819. lpp.,  25. un 26. punkts). Tādēļ tā bija būtiska Apelāciju padomes argumentācijas daļa. Prasītāji nevar apgalvot, ka, pielietojot
         kritēriju, kas nepieciešams sajaukšanas iespējas novērtēšanai, Apelāciju padome būtu pārkāpusi strīda robežas starp pusēm.

      36     Saistībā ar otro iepriekš minēto punktu būtu jāpiebilst, ka “Pikaso mantojums” pats savā procesuālā raksta, kurā tas izklāstīja
         apelācijas sūdzības pamatus ITSB Apelāciju padomē, 3. lappusē norādīja:

      “[ITSB] atzīmē, pirmkārt, ka Eiropas patērētāji atpazīs "PICASSO" kā slaveno spāņu gleznotāju. Apelācijas sūdzības iesniedzējs
         piekrīt šim uzskatam. (The Office firstly notes that PICASSO will be recognized by the European consumers as a famous Spanish painter. The Appellant
            shares this point of view.).”

      37     Šādos apstākļos prasītāji nevar kritizēt Apelāciju padomi par to, ka tā Apstrīdētajā lēmumā ņēma vērā prezumēto sabiedrības
         uztveri, ko “Pikaso mantojums” tieši apstiprināja iepriekš citētajā procesuālajā rakstā. Šajā aspektā pamats ir kļūdains arī
         faktu ziņā.

      38     Tādējādi otrais pamats nav dibināts.
       Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums
       Lietas dalībnieku argumenti
      39     Prasītāji izvirzīja sešus argumentus, lai pamatotu šo pamatu.
      40     Pirmkārt, prasītāji kritizē Apelāciju padomi par to, ka tā ir balstījusi savu lēmumu uz pieņēmumu, ka vidusmēra patērētājs
         ir īpaši vērīgs un uzmanīgs, pērkot transporta līdzekļus un to rezerves daļas. Viņi apgalvo, ka šis pieņēmums attiecas tikai
         uz pirkšanas brīdi, turpretī, sastopoties ar precēm citās situācijās nekā pārdošana, kas marķētas ar attiecīgajām preču zīmēm,
         piemēram, redzot šos transporta līdzekļus uz ceļa, pat vērīgi patērētāji varētu būt vedināti uzskatīt, ka šīs preces ir kaut
         kādā veidā vienādas vai ka starp tām ir ekonomiska vai cita saistība komerciālās izcelsmes ziņā. Tādējādi Apelāciju padome
         neņēma vērā “pēcpārdošanas sajaukšanas teoriju”, kaut gan tā ir vispārēji atzīta preču zīmju tiesībās, jo īpaši Eiropas Kopienu
         Tiesas 2002. gada 12. novembra spriedumā lietā C‑206/01 Arsenal Football Club (Recueil 2002, I‑10273. lpp.). Prasītāji uzsver, ka šajā sakarā sajaukšanas iespējas jēdziens ietver netiešas sajaukšanas iespēju. Turklāt prasītāji kritizē
         Apelāciju padomi par to, ka tā nenorādīja pamatojumu savam pieņēmumam par attiecīgās sabiedrības daļas īpašo vērību un uzmanību.

      41     Otrkārt, viņi apgalvo, ka attiecīgās preču zīmes ir vizuāli un fonētiski līdzīgas. Viņi piebilst, ka vizuālā, fonētiskā un
         jēdzieniskā līdzība ir jāvērtē uz šo preču zīmju salīdzināšanas pamata, neņemot vērā attiecīgās sabiedrības daļas sastāvu,
         jo tas kā faktors kļūst svarīgs tikai visaptverošā sajaukšanas iespējas novērtējumā.

      42     Treškārt, prasītāji apstrīd argumentu, ka vārda “Picasso” konceptuālais iespaids dominē pār attiecīgo preču zīmju fonētisko
         un vizuālo līdzību. Viņi precizē, ka saistībā ar attiecīgajām precēm, proti, transporta līdzekļiem, vārdiskajam apzīmējumam
         “PICASSO” nav nozīmes. Viņi apgalvo, ka Apelāciju padomei bija jāvērtē sajaukšanas iespēja tikai attiecībā uz šīm precēm,
         un nav būtiski ņemt vērā nozīmes, kas šim apzīmējumam varētu būt ārpus transportlīdzekļu konteksta. Tiesas sēdē viņi minēja,
         ka, izmantojot šādu pieeju – ka vārds “Picasso” tiek saprasts kā tāds un vienmēr uztverts kā norādošs uz gleznotāju, nevis
         transporta līdzekļiem, – sekas varētu būt tādas, ka šai preču zīmei tiek liegta spēja nodrošināt to, ka preces var atšķirt,
         kaut gan to ir reģistrējis ITSB. Turklāt šāda pieeja ierobežotu “PICASSO” preču zīmes aizsardzību tādā ziņā, ka to varētu
         pretstatīt tikai precīzi identiskiem apzīmējumiem, jo semantiskais saturs vienmēr neitralizēs vizuālās un fonētiskās līdzības,
         kuras šim vārdiskajam apzīmējumam varētu būt ar nedaudz atšķirīgiem apzīmējumiem.

      43     Turklāt prasītāji apgalvo – tas, ka divas preču zīmes ir līdzīgas tikai saistībā ar vienu no būtiskajiem kritērijiem, tādiem
         kā vizuālais un fonētiskais kritērijs, varētu būt pietiekami, lai konstatētu sajaukšanas iespējas pastāvēšanu.

      44     Ceturtkārt, prasītāji norāda, ka Apstrīdētais lēmums pārkāpj noteikumu, atbilstoši kuram sajaukšanas iespējas esamību ir daudz
         vieglāk konstatēt, ja agrākā preču zīme ir ar atšķirtspēju. Viņi apgalvo, ka vārdiskajam apzīmējumam “PICASSO” ir augsta raksturīgā
         atšķirtspēja, un tas, ka šis apzīmējums ir arī slavena gleznotāja vārds, viņuprāt, šajā sakarā nav būtisks.

      45     Piektkārt, viņi uzskata, ka Apstrīdētā lēmuma 21. punktā Apelāciju padome kļūdījās, apskatot vienīgi jautājumu, vai attiecīgā
         sabiedrības daļa, sastopoties ar agrāko preču zīmi, domātu par reģistrācijai pieteikto preču zīmi. Viņu skatījumā tai – tieši
         pretēji – vajadzēja izvērtēt, vai šī sabiedrības daļa, sastopoties ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, varētu uztvert saikni
         ar agrāko preču zīmi. Viņi apgalvo, ka tāds ir šis gadījums, ņemot vērā attiecīgo preču līdzību.

      46     Sestkārt un visbeidzot, prasītāji apgalvo, ka Apelāciju padome pārprata argumentu, ka personas, kas iestājusies lietā, nolūks
         bija izmantot agrāko preču zīmi un apzināti radīt sajaukšanu starp attiecīgajām preču zīmēm. Viņi atzīst, ka iebildums ir
         pamatots ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nevis ar 8. panta 5. punktu, bet precizē, ka arguments ietilpst
         tajā kontekstā apelācijas procesā, kurā "Pikaso mantojums" apgalvoja – persona, kas iestājusies lietā, preču zīmes pieteikuma
         iesniegšanas laikā zināja, ka tiks izlaisti produkti ar agrāko preču zīmi.

      47     ITSB un persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka pamats nav dibināts, jo atšķirība starp attiecīgajām preču zīmēm ir pietiekama,
         lai izslēgtu starp tām sajaukšanas iespēju.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      48     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču
         zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes,
         identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja] tajā teritorijā,
         kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme.

      49     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi nāk no viena
         uzņēmuma vai, attiecīgā gadījumā, no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem, rada sajaukšanas iespēju.

      50     Šī judikatūra arī nosaka, ka sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver
         apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, jo īpaši savstarpējo saistību
         starp apzīmējumu līdzību un preču vai pakalpojumu, kurus šie apzīmējumi aptver, līdzību (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada
         9. jūlija spriedumu lietā T‑162/01 Laboratorios RTB/ITSB – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), Krājumā vēl nav publicēts, 31.–33. punkts, un minētā judikatūra).

      51     Šajā lietā agrākā preču zīme Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē ir Kopienas preču zīme. Izvērtējot
         iepriekšējā punktā minētos apstākļus, ir jāņem vērā sabiedrības skatījums visā Kopienā. Ņemot vērā preču raksturu, uz kurām
         agrākā preču zīme ir reģistrēta, attiecīgo sabiedrības daļu veido gala patērētāji.

      52     Tā ir parasta situācija, ka preces, kuras ir norādītas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, un tās, saistībā ar kurām ir
         reģistrēta agrākā preču zīme, ir daļēji identiskas un daļēji līdzīgas.

      53     Tādēļ būtu jāizvērtē, vai līdzības pakāpe starp attiecīgajiem apzīmējumiem ir pietiekami liela, lai varētu uzskatīt, ka starp
         tiem pastāv sajaukšanas iespēja. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko
         un konceptuālo līdzību sajaukšanas iespējas visaptverošajam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu,
         jo īpaši ņemot vērā to atšķirīgus un dominējošus elementus (Pirmās instances tiesas 2003. gada 14. oktobra spriedums lietā
         T‑292/01 Phillips Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), Krājumā vēl nav publicēts, 47. punkts, un minētā judikatūra). Šajā ziņā prasītāju arguments – ka līdzība starp diviem apzīmējumiem
         ir jāvērtē, neņemot vērā attiecīgās sabiedrības daļas sastāvu, jo tam ir nozīme tikai visaptverošā sajaukšanas iespējas novērtēšanā, –
         ir jānoraida. Attiecīgo apzīmējumu līdzības novērtējums ir būtisks visaptverošās sajaukšanas iespējas novērtēšanas elements.
         Tādēļ tas, gluži kā novērtējums, ir jāveic attiecībā uz attiecīgās sabiedrības daļas uztveri.

      54     Saistībā ar vizuālo un fonētisko līdzību prasītāji pareizi atzīmē, ka attiecīgie apzīmējumi ietver trīs zilbes, satur vienādus
         patskaņus atbilstošās vietās un tādā pašā secībā, un, izņemot attiecīgi burtus “ss” un “r”, arī satur vienādus līdzskaņus,
         kas turklāt ir atbilstošās vietās. Visbeidzot, tas, ka pirmās divas zilbes un pēdējie burti ir identiski, ir īpaši nozīmīgs.
         No otras puses, dubultā līdzskaņa “ss” izruna atšķiras no līdzskaņa “r” izrunas. No tā izriet, ka šie divi apzīmējumi ir vizuāli
         un fonētiski līdzīgi, bet līdzīguma pakāpe attiecībā uz pēdējo aspektu ir zema.

      55     No jēdzieniskā skata punkta raugoties, vārdiskais apzīmējums “PICASSO” ir attiecīgajai sabiedrības daļai īpaši labi zināms
         kā slavenā gleznotāja Pablo Pikaso vārds. Vārdisko apzīmējumu “PICARO” spāņu valodā runājošas personas varētu uztvert kā tādu,
         kas tostarp norāda uz spāņu literatūras personāžu, toties tam nav nekāda semantiska konteksta attiecīgās sabiedrības daļai
         (vairākumam), kas nerunā spāņu valodā. Tādēļ apzīmējumi nav līdzīgi, raugoties no jēdzieniskā skata punkta.

      56     Šādas jēdzieniskās atšķirības noteiktos apstākļos var neitralizēt vizuālo un fonētisko līdzību starp attiecīgajiem apzīmējumiem.
         Lai šāda neitralizēšana būtu iespējama, vismaz vienam no attiecīgajiem apzīmējumiem, raugoties no attiecīgās sabiedrības daļas
         skata punkta, jābūt skaidrai un specifiskai nozīmei, lai šī sabiedrība būtu spējīga to uzreiz uztvert (BASS, minēts iepriekš 52. punktā, 54. punkts).

      57     Vārdiskajam apzīmējumam “PICASSO” ir skaidra un specifiska semantiskā nozīme attiecīgajai sabiedrības daļai. Pretēji prasītāju
         apgalvojumiem, novērtējot sajaukšanas iespēju, apzīmējuma nozīmes svarīgumu šajā gadījumā nav ietekmējis tas, ka šai nozīmei
         nav nekādas saistības ar attiecīgajām precēm. Gleznotāja Pablo Pikaso reputācija ir tāda, ka ir neticami uzskatīt, trūkstot
         īpašiem pierādījumiem, kas liecinātu par pretējo – ka apzīmējums “PICASSO” kā transporta līdzekļu preču zīme varētu vidusmēra
         patērētāja uztverē pārspēt gleznotāja vārdu tā, ka patērētājs, sastopoties ar apzīmējumu “PICASSO” attiecīgo preču kontekstā,
         neņems vērā apzīmējuma nozīmi kā gleznotāja vārdu un pamatā to uztvers tostarp kā transporta līdzekļu preču zīmi.

      58     No tā izriet, ka šajā lietā jēdzieniskās atšķirības, kas šķir attiecīgos apzīmējumus, ir tādas, kas neitralizē 54. punktā
         apskatītās vizuālās un fonētiskās līdzības.

      59     Visaptverošās sajaukšanas iespējas novērtēšanas kontekstā ir jāņem vērā arī tas, ka, ņemot vērā attiecīgo preču iezīmes un
         jo īpaši to cenu un augsti tehnoloģisko raksturu, attiecīgās sabiedrības daļas uzmanības līmenis, veicot pirkumu, ir īpaši
         augsts. Prasītāju izvirzītā iespējamība – ka attiecīgās sabiedrības daļas locekļi varētu uztvert attiecīgās preces arī situācijās,
         kurās tie nepievērš precēm tādu uzmanību, – neliedz ņemt vērā šo uzmanības līmeni. Atteikums reģistrēt preču zīmi sakarā ar
         tās sajaukšanas iespēju ar agrāku preču zīmi ir pamatots, ja šāda sajaukšana varētu pārmērīgi ietekmēt attiecīgos patērētājus
         brīdī, kad tie pieņem lēmumu saistībā ar attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem. No tā izriet – lai novērtētu sajaukšanas iespēju,
         ir jāņem vērā vidusmēra patērētāja uzmanības līmenis brīdī, kad tas izvēlas starp dažādām precēm vai pakalpojumiem tajā kategorijā,
         kurā preču zīme ir reģistrēta.

      60     Ir jāpiebilst, ka jautājums par attiecīgās sabiedrības daļas uzmanības līmeni, kas ir jāņem vērā, vērtējot sajaukšanas iespēju,
         atšķiras no jautājuma par to, vai apstākļi pēc pirkuma izdarīšanas varētu būt būtiski, vērtējot, vai ir noticis preču zīmju
         tiesību pārkāpums, kā tas ir atzīts lietā Arsenal Football Club (minēta 40. punktā), uz kuru pamatojās prasītāji lietā par apzīmējuma lietošanu, kas ir identisks preču zīmei.

      61     Turklāt, prasītāji šajā lietā kļūdaini pamatojās uz judikatūru, kas nosaka, ka preču zīmēm, kurām ir augsta atšķirtspēja per se vai sakarā ar to pazīstamību tirgū, ir plašāka aizsardzība nekā preču zīmēm, kurām ir mazāka atšķirtspēja (SABEL, minēts 35. punktā, 24. punkts, un Eiropas Kopienu Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedums lietā C‑39/97 Canon, Recueil 1998, I‑5507. lpp., 18. punkts). Tas, ka vārdiskais apzīmējums "PICASSO" ir plaši pazīstams kā atbilstošs slavenā gleznotāja Pablo Pikaso vārdam,
         nevar paaugstināt sajaukšanas iespēju starp divām preču zīmēm saistībā ar attiecīgajām precēm.

      62     Ņemot vērā visus iepriekš minētos elementus, līdzības pakāpe starp attiecīgajām preču zīmēm nav pietiekami augsta, lai uzskatītu,
         ka attiecīgā sabiedrības daļa varētu domāt, ka attiecīgās preces ir no viena uzņēmuma vai – attiecīgā gadījumā – no ekonomiski
         saistītiem uzņēmumiem. Tādēļ Apelāciju padome pareizi konstatēja, ka starp tām nav sajaukšanas iespējas.

      63     Nobeigumā, attiecībā uz argumentu, kas tika izvirzīts procesuālajā rakstā, kurā tika izklāstīti apelācijas sūdzības pamati
         ITSB – ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izvēle personai, kas iestājusies lietā, varētu kalpot tikai mērķim krāpnieciskā
         veidā gūt nepamatotu labumu no agrākās preču zīmes komerciālajiem panākumiem, – Apelāciju padome pareizi uzskatīja, ka šis
         arguments varēja būt nozīmīgs tikai Regulas 40/94 8. panta 5. punkta kontekstā, uz kura iebildums netika balstīts.

      64     Tādēļ pirmais pamats arī ir jānoraida.
      65     No tā izriet, ka prasība ir jānoraida kopumā.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      66     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs,
         tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētāja un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāji atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Forwood

                Pirrung

                Meij

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 21. jūnijā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – vācu.