title: Tiesas (otrā palāta) 2012. gada 10. maija spriedums.#Duomo Gpa Srl u.c. pret Comune di Baranzate un Comune di Venegono Inferiore.#Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#EKL 3., 10., 43., 49. un 81. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Direktīva 2006/123/EK – 15. un 16. pants – Pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas, pārbaudes un iekasēšanas pakalpojumu koncesija – Valsts tiesību akti – Minimālais pamatkapitāls – Pienākums.#Apvienotās lietas no C‑357/10 līdz C‑359/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2012. gada 10. maijā (
            *1
         )
      “EKL 3., 10., 43., 49. un 81. pants — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Direktīva 2006/123/EK — 15. un 16. pants — Pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas, pārbaudes un iekasēšanas pakalpojumu koncesija — Valsts tiesību akti — Minimālais pamatkapitāls — Pienākums”
      Apvienotās lietas no C-357/10 līdz C-359/10
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Itālija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2009. gada 20. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti 2010. gada 19. jūlijā, tiesvedībā

            Duomo Gpa Srl
          (C-357/10),

            Gestione Servizi Pubblici Srl
          (C-358/10),

            Irtel Srl
          (C-359/10)
      pret

            Comune di Baranzate
          (C-357/10 un C-358/10),

            Comune di Venegono Inferiore
          (C-359/10),
      piedaloties

            Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA
            (AIPA).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Comune di Baranzate vārdā – A. Soncini, avvocato,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz G. De Bellis, avvocato dello Stato,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. M. Wissels un Y. de Vries, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – C. Zadra un I. V. Rogalski, kā arī S. La Pergola, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 16. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 3., 10., 43., 49. un 81. panta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV L 376, 36. lpp.; turpmāk tekstā – “Pakalpojumu direktīva”) 15. un 16. panta interpretāciju.

               2

               Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar tiesas procesiem attiecīgi starp Duomo Gpa Srl (turpmāk tekstā – “Duomo”) un Gestione Servizi Pubblici Srl (turpmāk tekstā – “GSP”), no vienas puses, un Comune di Baranzate, no otras puses, kā arī starp Irtel Srl (turpmāk tekstā – “Irtel”) un Comune di Venegono Inferiore saistībā ar to izslēgšanu no uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras, visos šajos trīs procesos piedaloties Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (turpmāk tekstā – “AIPA”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               3

               Saskaņā ar Pakalpojumu direktīvas 1. panta 1. punktu minētajā direktīvā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti, vienlaikus saglabājot augstu pakalpojumu kvalitātes līmeni.

               4

               Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 3. punktu dalībvalstis šīs direktīvas noteikumus piemēro saskaņā ar Līguma noteikumiem par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti.

               5

               Pakalpojumu direktīvas 15. pants ir ietverts tās III nodaļā ar virsrakstu “Pakalpojumu sniedzēju brīvība veikt uzņēmējdarbību”.

               6

               Minētās direktīvas 16. pants ir ietverts tās IV nodaļā ar virsrakstu “Pakalpojumu brīva aprite”.

               7

               Saskaņā ar Pakalpojumu direktīvas 44. un 45. pantu tā stājās spēkā 2006. gada 28. decembrī un dalībvalstīm tā bija jātransponē vēlākais līdz 2009. gada 28. decembrim.

         Valsts tiesiskais regulējums

               8

               1997. gada 15. decembra Likumdošanas dekrēta Nr. 446, ar ko ievieš reģionālo nodokli par ražošanas darbībām, pārskata Irpef [fizisko personu ienākuma nodokļa] pakāpes, likmes un atskaitījumus un ievieš papildus minētajam nodoklim reģionālo nodevu, kā arī pārkārto pašvaldību nodokļu sistēmas tiesisko regulējumu (decreto legislativo no 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali; kārtējais papildinājums GURI Nr. 252, 1997. gada 23. decembra vispārīga sērija Nr. 298), III sadaļa attiecas uz pašvaldību nodokļu sistēmas tiesiskā regulējuma pārkārtošanu.

               9

               Minētā likumdošanas dekrēta 52. pantā ir paredzēts:
               “1.   Provinces un pašvaldības, izdodot saistošus noteikumus, var organizēt savus ieņēmumus, tostarp pat nodokļu rakstura ieņēmumus, izņemot attiecībā uz aplikšanas situāciju, nodokļu maksātāju un katras nodevas maksimālās likmes noteikšanu un definēšanu, ievērojot prasības par nodokļu maksātāju pienākumu vienkāršošanu. Ja saistoši noteikumi netiek pieņemti, piemēro spēkā esošās tiesību normas.
               [..]
               5.   Saistībā ar nodevu un citu ieņēmumu aprēķināšanu un iekasēšanu saistošie noteikumi atbilst šādiem kritērijiem:
               [..]

                        b)

                        ja ir nolemts uzticēt trešajām personām – pat atsevišķi – nodevu un visu ieņēmumu aprēķināšanu un iekasēšanu, ar to saistītās darbības, ievērojot Eiropas Savienības tiesību aktus un spēkā esošās procedūras attiecībā uz vietējo sabiedrisko pakalpojumu pārvaldības tiesību piešķiršanu, uztic:

                        1)

                        personām, kas reģistrētas 53. panta 1. punktā minētajā reģistrā;

                        2)

                        dalībvalstu uzņēmējiem, kas reģistrēti kādā Eiropas Savienības valstī un veic šādas darbības; šiem uzņēmējiem ir jāuzrāda to reģistrācijas valsts kompetentās iestādes izsniegtā apliecība par to, ka tie atbilst prasībām, kas ir līdzvērtīgas Itālijas tiesību aktos šajā jomā paredzētajām prasībām;

                        3)

                        sabiedrībām, kuru kapitāls pilnībā pieder valstij [..].”

               10

               2008. gada 29. novembra Dekrētlikuma Nr. 185, ar ko steidzamā kārtā paredz noteikumus par atbalstu ģimenēm, darbam, nodarbinātībai un uzņēmumiem, lai pārorientētu nacionālo stratēģiju krīzes novēršanas virzienā (kārtējais papildinājums Nr. 263, 2008. gada 29. novembraGURI Nr. 280), 32. panta 7.a punktā, kas tika iekļauts ar 2009. gada 28. janvāra Likumu Nr. 2 par Dekrētlikuma Nr. 185 grozīšanu un pārvēršanu par likumu (kārtējais papildinājums Nr. 14, 2009. gada 28. janvāraGURI Nr. 22) un vēlāk grozīts ar 2009. gada 27. februāra Likumu Nr. 14 (2009. gada 28. februāraGazzetta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 49) (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkojamā tiesību norma”), ir noteikts:
               “Sabiedrības pilnībā apmaksātajam kapitālam – 1997. gada 15. decembra Likumdošanas dekrēta Nr. 446 53. panta 3. punkta redakcijā ar grozījumiem izpratnē – ir jābūt vismaz EUR [10] miljonu apmērā, lai tā tiktu reģistrēta attiecīgajā tādu privātu personu reģistrā, kurām ir tiesības veikt provinču un pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanu un iekasēšanu. Iepriekšējā teikumā minētais limits neattiecas uz sabiedrībām, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij. Par spēkā neesošu ir atzīstama tāda līguma slēgšanas tiesību piešķiršana attiecībā uz pakalpojumiem saistībā ar pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanu un iekasēšanu, kuru iegūst personas, kas neatbilst minētajai finansiālajai prasībai. Personām, kas ir reģistrētas minētajā reģistrā, savs pamatkapitāls ir jāpielāgo, [to palielinot] līdz norādītajam minimumam. Katrā ziņā līdz brīdim, kamēr tās nav veikušas šādu pielāgošanu, tās nevar iegūt tiesības uz jaunu līgumu noslēgšanu vai šajā sakarā piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās.”

         Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi

               11

               Lietu C-357/10 un C-358/10 rašanās pamatā ir Baranzate [Baranzates] kopienas 2009. gada februārī rīkotā uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra par koncesijas attiecībā uz pakalpojumiem, kas saistīti ar dažu pašvaldības nodokļu un citu ieņēmumu pārvaldību, aprēķināšanu un iekasēšanu uz pieciem gadiem laika periodā no 2009. gada 1. maija līdz 2014. gada 30. aprīlim, piešķiršanu uzņēmējam, kas iesniegs ekonomiski visizdevīgāko piedāvājumu. Pakalpojumu vērtība visam attiecīgajam laika periodam tika lēsta EUR 57 000 apmērā, neskaitot pievienotās vērtības nodokli.

               12

               Savus piedāvājumus iesniedza seši privāti uzņēmumi, kuri visi bija reģistrēti Itālijā, tostarp Duomo, GSP un AIPA. 2009. gada 1. un 3. aprīlī Baranzate kopiena paziņoja Duomo un GSP, ka konkursa komisija ir izslēgusi tos no procedūras, jo tie nav izpildījuši pamatlietā aplūkojamajā tiesību normā paredzēto prasību par to, ka pilnībā apmaksātajam kapitālam ir jābūt vismaz EUR 10 miljonu apmērā, lai tiem būtu tiesības veikt pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanu un iekasēšanu. Vēlāk koncesija tika piešķirta AIPA.

               13

               Lietas C-359/10 rašanās pamatā ir uzaicinājums iesniegt piedāvājumu, ko 2009. gada 22. janvārī rīkoja Venegono Inferiore kopiena, lai uzņēmējam, kas piedāvās viszemāko cenu, pamatojoties uz vismazāko ažio procentuālo likmi, piešķirtu koncesiju uz pakalpojumiem saistībā ar maksas par reklāmas paziņojumu izvietošanu un pašvaldības reklāmas nodokļa aprēķināšanu un iekasēšanu parastās un piespiedu procedūras ietvaros uz četriem gadiem laika periodā no 2009. gada 23. februāra līdz 2012. gada 31. decembrim. Kopējā pakalpojumu vērtība par visu periodu bija novērtēta aptuveni EUR 49 000 apmērā, neskaitot pievienotās vērtības nodokli.

               14

               Pieci uzņēmumi iesniedza piedāvājumus, tostarp Irtel un AIPA, kuras attiecīgi ieguva pirmo un otro vietu provizoriskajā klasifikācijā. Ar 2009. gada 9. marta lēmumu līgumslēdzēja iestāde izslēdza Irtel no konkursa procedūras sakarā ar neatbilstību pamatlietā aplūkojamās tiesību normas prasībām. Vēlāk attiecīgā koncesija tika piešķirta AIPA.

               15

                  Duomo, GSP un Irtel iesniedza prasības par lēmumiem, ar kuriem tie tika izslēgti no pamatlietā aplūkojamajām konkursa procedūrām. Tiesvedībā, kas ir lietas C-357/10 pamatā, Duomo norāda uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK, par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), kā arī vienlīdzīgas attieksmes un konkurences principu pārkāpumu, jo sabiedrībām, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij, esot piemērojams labvēlīgāks režīms.

               16

               Tiesvedībās, kas ir lietu C-358/10 un C-359/10 pamatā, GSP un Irtel apgalvo, ka pamatlietā aplūkojamā tiesību norma nav saderīga ar EKL 3., 10., 43., 49., 81., 82., 86. un 90. pantu, kā arī ar nepieciešamības, racionalitātes un samērīguma principiem, kas izriet no Pakalpojumu direktīvas 15. un 16. panta. Tās uzskata, ka valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā Savienības tiesībām, jo ar to ir ieviesta prasība, kas nav samērīga ar šo tiesību aktu sasniedzamo mērķi un rada diskrimināciju par labu sabiedrībām, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij, jo uz tām neattiecas jaunais pamatkapitāla slieksnis.

               17

               Šajos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus, kas ir identiski visās trīs pamatlietās:

                        “1)

                        Vai [Pakalpojumu direktīvas] 15. un 16. panta pareizai piemērošanai ir pretrunā tādas valsts tiesību normas, kādas ir paredzētas 2008. gada 29. novembra Dekrētlikuma Nr. 185 32. panta 7.a punktā, kas tika pievienots ar 2009. gada 28. janvāra Aizstājējlikumu Nr. 2 un pēc tam grozīts ar 2009. gada 27. februāra Likumu Nr. 14, saskaņā ar kurām, izņemot attiecībā uz tām sabiedrībām, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij:

                                 —

                                 nav spēkā visas tiesības noslēgt publiskā iepirkuma līgumus par pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas un iekasēšanas pakalpojumu sniegšanu, kas ir piešķirtas personām, kuras nav izpildījušas finansiālo prasību, atbilstoši kurai pilnībā apmaksātajam pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 10 miljonu apmērā;

                                 —

                                 personām, kas ir reģistrētas to privāto personu sarakstā, kurām ir atļauts veikt provinču un kopienu nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas un iekasēšanas darbības, saskaņā ar grozītā 1997. gada 15. decembra Likumdošanas dekrēta Nr. 446 53. panta 3. punktu ir pienākums pielāgot savu pamatkapitālu, [to palielinot] līdz iepriekš norādītajam minimālajam apmēram;

                                 —

                                 kamēr nav izpildīts pienākums par pamatkapitāla pielāgošanu, ir aizliegts piešķirt tiesības noslēgt jaunus līgumus vai piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās, kuri attiecas uz pakalpojumiem saistībā ar pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanu un iekasēšanu?

                        2)

                        Vai [EKL] 3., 10., 43., 49. un 81. panta pareizai piemērošanai ir pretrunā tādas valsts tiesību normas, kādas ir paredzētas 2008. gada 29. novembra Dekrētlikuma Nr. 185 32. panta 7.a punktā, kas tika pievienots ar 2009. gada 28. janvāra Aizstājējlikumu Nr. 2 un pēc tam grozīts ar 2009. gada 27. februāra Likumu Nr. 14, saskaņā ar kurām, izņemot attiecībā uz tām sabiedrībām, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij:

                                 —

                                 nav spēkā visas tiesības noslēgt publiskā iepirkuma līgumus par pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas un iekasēšanas pakalpojumu sniegšanu, kas ir piešķirtas personām, kuras nav izpildījušas finansiālo prasību, atbilstoši kurai pilnībā apmaksātajam pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 10 miljonu apmērā;

                                 —

                                 personām, kas ir reģistrētas to privāto personu sarakstā, kurām ir atļauts veikt provinču un kopienu nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas un iekasēšanas darbības, saskaņā ar grozītā 1997. gada 15. decembra Likumdošanas dekrēta Nr. 446 53. panta 3. punktu ir pienākums pielāgot savu pamatkapitālu, [to palielinot] līdz iepriekš norādītajam minimālajam apmēram;

                                 —

                                 kamēr nav izpildīts pienākums attiecībā uz pamatkapitāla pielāgošanu, ir aizliegts piešķirt tiesības noslēgt jaunus līgumus vai piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās, kuri attiecas uz pakalpojumiem saistībā ar pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanu un iekasēšanu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Ievada piezīmes

               18

               Kā izriet tostarp no šā sprieduma 11.–14. punkta, pamatlietu rašanās fakti notika laikposmā pirms 2009. gada 28. decembra, kas bija termiņš Pakalpojumu direktīvas transponēšanai saskaņā ar tās 44. panta 1. punktu.

               19

               Līdz ar to, pat ja pieņemtu, ka šī direktīva būtu jāuzskata par tādu, ar ko veic pilnīgu saskaņošanu Tiesas judikatūras izpratnē, šis apstāklis nevar būt šķērslis piemērot primārās tiesības attiecībā uz laikposmu pirms minētās direktīvas transpozīcijas termiņa beigām (tostarp skat. pēc analoģijas 1979. gada 5. aprīļa spriedumu lietā 148/78 Ratti, Recueil, 1629. lpp., 36. un 42.–44. punkts., kā arī 1999. gada 11. maija spriedumu lietā C-350/97 Monsees, Recueil, I-2921. lpp., 27. punkts).

               20

               Tādēļ šajās lietās vispirms ir jāizskata otrais jautājums par primāro tiesību interpretāciju saistībā ar tādiem faktiem, kas ir minēto lietu pamatā.

         Par otro jautājumu

               21

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 3., 10., 43., 49. un/vai 81. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tiesību normu – tādu kā pamatlietā aplūkojamā –, ar kuru paredzēts, ka:

                        —

                        uzņēmējiem, izņemot sabiedrības, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij, ir pienākums pielāgot, ja nepieciešams, pilnībā apmaksātā kapitāla apmēru, [to palielinot] līdz vismaz EUR 10 miljoniem, lai tiem būtu tiesības veikt pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas, pārbaudes un iekasēšanas darbības;

                        —

                        tiesības noslēgt līgumus par šādiem pakalpojumiem uzņēmējiem, kas neatbilst šādai prasībai par minimālo pamatkapitālu, nav spēkā un,

                        —

                        kamēr nav izpildīts pienākums par pamatkapitāla pielāgošanu, ir aizliegts piešķirt tiesības noslēgt jaunus līgumus par šiem pakalpojumiem vai piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās, kas rīkotas, lai piešķirtu šādas tiesības.

               22

               Ciktāl ar otro jautājumu iepriekšējā punktā pārformulētajā redakcijā tiek lūgts interpretēt EKL 3., 10. un 81. pantu, jāatgādina, ka vajadzība sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa izklāstītu lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz ko attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus. Šīs prasības ir īpaši svarīgas konkurences jomā, kurai ir raksturīgi sarežģīti faktiskie un tiesiskie apstākļi (skat. tostarp 2010. gada 11. marta spriedumu lietā C-384/08 Attanasio Group, Krājums, I-2055. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Taču šajā gadījumā lēmumos par prejudiciālo jautājumu uzdošanu Tiesai nav sniegti faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas tai ļautu konstatēt apstākļus, kādos uz tādu tiesību normu kā pamatlietā aplūkojamā varētu attiecināt minētos pantus. Konkrēti, minētajos lēmumos nav paskaidrots par tajos konstatēto saikni starp minētajiem pantiem un pamatlietām vai to priekšmetu.

               24

               Šajos apstākļos, ciktāl ar otro uzdoto jautājumu tiek lūgts interpretēt EKL 3., 10. un 81. pantu, tas ir jāatzīst par nepieņemamu.

               25

               Saistībā ar EKL 43. un 49. panta interpretāciju no lietas materiāliem izriet, ka visi pamatlietu aspekti ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju. Tādēļ ir jāpārbauda, vai šajās lietās Tiesas kompetencē ir spriest par pēdējām minētajām tiesību normām (pēc analoģijas skat. 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-380/05 Centro Europa 7, Krājums, I-349. lpp., 64. punkts, un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-245/09 Omalet, Krājums, I-13771. lpp., 9. un 10. punkts).

               26

               Uz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietās aplūkojamais, kas atbilstoši tā tekstam ir vienādi piemērojams gan Itālijas, gan citu dalībvalstu uzņēmējiem, noteikumi par Līgumā garantētajām pamatbrīvībām parasti var attiekties tikai tad, ja tas ir piemērojams situācijām, kurām ir saikne ar tirdzniecību starp dalībvalstīm (skat. 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C-448/98 Guimont, Recueil, I-10663. lpp., 21. punkts; 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C-6/01 Anomar u.c., Recueil, I-8621. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, iepriekš minēto spriedumu lietā Centro Europa 7, 65. punkts, kā arī 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez, Krājums, I-4629. lpp., 40. punkts).

               27

               Tomēr, kā tas īpaši izriet no Eiropas Komisijas rakstveida apsvērumiem, šajā gadījumā nebūt nav izslēdzams, ka citās dalībvalstīs, nevis Itālijas Republikā reģistrēti uzņēmumi ir bijuši vai ir ieinteresēti veikt minētajā dalībvalstī tādas darbības, uz kurām attiecas pamatlietā aplūkojamās koncesijas.

               28

               Turklāt iesniedzējtiesas lūgtā EKL 43. un 49. panta interpretācija var būt tai noderīga gadījumā, ja valsts tiesību normās ir noteikts pienākums piešķirt Itālijas uzņēmējam tādas pašas tiesības, kādas citas dalībvalsts uzņēmējam izrietētu no Savienības tiesībām tādā pašā situācijā (skat. pēc analoģijas iepriekš minētos spriedumus lietā Centro Europa 7, 69. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī apvienotajās lietās Blanco Pérez un Chao Gómez, 39. punkts). Šajā sakarā ir jānorāda, pirmkārt, ka savos lēmumos par prejudiciālo jautājumu uzdošanu valsts tiesa savu lēmumu, saskaņā ar kuru ir nepieciešams uzdot prejudiciālos jautājumus, ir pamatojusi ar to, ka pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma likumība ir atkarīga tostarp no Tiesas veicamās EKL 43. un 49. panta interpretācijas.

               29

               Līdz ar to Tiesas kompetencē ir lemt par pēdējo minēto tiesību normu interpretāciju.

               30

               Saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvības principa un brīvības veikt uzņēmējdarbību principa attiecīgo piemērošanas jomu nodalīšanu ir jānoskaidro, vai uzņēmējs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā tas piedāvā attiecīgo pakalpojumu (šajā ziņā skat. 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C-55/94 Gebhard, Recueil, I-4165. lpp., 22. punkts). Ja tas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā tas piedāvā šo pakalpojumu, tas ietilpst brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā, kā tā ir definēta EKL 43. pantā. Savukārt, ja uzņēmējs neveic uzņēmējdarbību galamērķa dalībvalstī, tas ir uzskatāms par pārrobežu pakalpojumu sniedzēju, uz kuru attiecas EKL 49. pantā paredzētais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-171/02 Komisija/Portugāle, Recueil, I-5645. lpp., 24. punkts).

               31

               Šajā kontekstā uzņēmējdarbības veikšanas jēdziens nozīmē, ka uzņēmējs pastāvīgā un ilgstošā veidā piedāvā savus pakalpojumus, šim mērķim izmantojot uzņēmumu galamērķa dalībvalstī. Savukārt par “pakalpojumu sniegšanu” EKL 49. panta izpratnē ir uzskatāma visu tādu pakalpojumu sniegšana, kas netiek piedāvāti pastāvīgā un ilgstošā veidā, šim mērķim izmantojot uzņēmumu galamērķa dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Tāpat no judikatūras izriet, ka neviena no EK līguma normām neļauj abstrakti noteikt laiku vai biežumu, kura pārsniegšanas gadījumā pakalpojuma vai noteikta pakalpojuma veida sniegšanu vairs nevar uzskatīt par pakalpojumu sniegšanu [Līguma izpratnē], un līdz ar to jēdziens “pakalpojums” Līguma izpratnē var attiekties uz ļoti atšķirīgu veidu pakalpojumiem, tostarp pakalpojumiem, kuri tiek sniegti ilgu laika posmu, pat vairākus gadus (skat. 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C-215/01 Schnitzer, Recueil, I-14847. lpp., 30. un 31. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 26. punkts; 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-208/07 von Chamier-Glisczinski, Krājums, I-6095. lpp., 74. punkts, kā arī 2010. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-97/09 Schmelz, Krājums, I-10465. lpp., 42. punkts).

               33

               No iepriekš minētā izriet, ka tāda tiesību norma kā pamatlietā aplūkojamā principā var ietilpt gan EKL 43. panta, gan EKL 49. panta piemērošanas jomā. Secinājums būtu citāds, ja – kā to norāda Komisija – faktiski pašvaldību nodokļu iekasēšana nevarētu tikt veikta, neizmantojot uzņēmumu galamērķa dalībvalsts teritorijā. Ja nepieciešams, tas, vai tas tā ir aplūkojamajā gadījumā, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               34

               Šajos apstākļos ir jāpārbauda, vai, ievērojot EKL 43. un 49. pantu, prasības, kas tieši vai netieši izriet no tādas tiesību normas kā pamatlietā aplūkojamā, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un/vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi.

               35

               Šajā saistībā no judikatūras izriet, ka EKL 43. pants nepieļauj nekādus valsts pasākumus, kas, pat ja tos piemēro, nešķirojot pilsonības dēļ, Savienības pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, un ka šāda ierobežojoša iedarbība var rasties tad, ja valsts tiesiskā regulējuma dēļ sabiedrība var tikt atturēta dibināt tādus tās pakļautībā esošus veidojumus kā pastāvīgais uzņēmums citās dalībvalstīs un veikt savu darbību ar šādu veidojumu starpniecību (skat. tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 43. un 44. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2011. gada 13. oktobra spriedumu lietā C-148/10 DHL International, Recueil, I-9543, 60. punkts).

               36

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 49. pantā ir prasīts ne tikai novērst jebkādu citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja diskrimināciju tā pilsonības dēļ, bet arī atcelt jebkuru ierobežojumu – pat ja to vienādi piemēro šīs valsts un citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem –, ja tas ir tāds, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu darbību pakalpojumu sniedzējam, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz analogus pakalpojumus (skat. tostarp 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-76/90 Säger, Recueil, I-4221. lpp., 12. punkts, kā arī 2011. gada 4. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-403/08 un C-429/08 Football Association Premier League u.c., Recueil, I-9083, 85. punkts). Ņemot to vērā, Tiesa turklāt ir nospriedusi, ka EKL 49. pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kas pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu, kas notiek tikai vienas dalībvalsts teritorijā (skat. tostarp 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-381/93 Komisija/Francija, Recueil, I-5145. lpp., 17. punkts, kā arī 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C-250/06 United Pan-Europe Communications Belgium u.c., Krājums, I-11135. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto konkrētajā gadījumā atbilstoši pamatlietā aplūkojamajai tiesību normai uzņēmējiem, kas reģistrēti dalībvalstīs, kuras nav Itālijas Republika, tāpat kā Itālijā reģistrētajiem privātajiem uzņēmējiem, lai tie varētu veikt noteiktu Itālijas pašvaldību ieņēmumu aprēķināšanas, noteikšanas un iekasēšanas darbības, pilnībā apmaksātajam pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 10 miljonu apmērā, attiecīgā gadījumā palielinot savu pamatkapitālu līdz minētajam slieksnim, lai novērstu, ka koncesijas, kas tiem, iespējams, jau ir piešķirtas, turpmāk netiek atzītas par spēkā neesošām.

               38

               Šāds pienākums ir brīvības veikt uzņēmējdarbību, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Pirmkārt, tas ietver nosacījumu par minimālo pamatkapitāla apmēru (tostarp skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 53. un 54. punkts, kā arī 2006. gada 26. janvāra spriedumu lietā C-514/03 Komisija/Spānija, Krājums, I-963. lpp., 36. punkts) un, otrkārt, kā uz to norāda Nīderlandes valdība, tas liek privātajiem uzņēmumiem, kas vēlas veikt pamatlietā aplūkojamās darbības, tikt reģistrētiem kā juridiskām personām (skat. pēc analoģijas iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Portugāle, 41. un 42. punkts, kā arī lietā Komisija/Spānija, 31. punkts). Tātad tāda tiesību norma kā pamatlietā aplūkojamā apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgu – šā sprieduma 35. un 36. punktā minētās judikatūras izpratnē – brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības, kuras ir paredzētas attiecīgi EKL 43. un 49. pantā, izmantošanu.

               39

               Šajos apstākļos jāizvērtē, cik lielā mērā pamatlietā aplūkojamā tiesību norma var tikt atļauta sakarā ar kādu no EKL 46. pantā minētajiem apsvērumiem vai atbilstoši Tiesas judikatūrai attaisnota ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem (tostarp skat. pēc analoģijas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C-167/01 Inspire Art, Recueil, I-10155. lpp., 107. punkts, kā arī 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā C-42/07 Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International, Krājums, I-7633. lpp., 55. punkts).

               40

               Vienīgais attaisnojums, kas minēts Tiesā, ir valsts administrācijas aizsardzība pret iespējamo sabiedrības, kurai ir piešķirta koncesija, saistību neizpildi, ņemot vērā, ka kopējā līgumu, uz kuru noslēgšanu tai ir tiesības, vērtība ir liela.

               41

               Šajā sakarā no Comune di Baranzate apsvērumiem izriet, ka koncesionāri vispirms saņem nodokļu ieņēmumus, kas ir pamatlietās aplūkojamo koncesiju priekšmets. Šī kopiena norāda, ka tikai pēc “iekasēšanas komisijas naudas” atskaitīšanas ieņēmumi ir jāpārskaita ceturkšņa beigās valsts administrācijai. Comune di Baranzate norāda, ka pēc tam, kad tiek atskaitīta iekasēšanas komisijas nauda, koncesionāri gūst ienākumus no finansiālajām operācijām ar naudas līdzekļiem, kas ir minēto koncesionāru rīcībā. Tādējādi koncesionāri tur un rīkojas ar miljoniem euro, kas vēlāk tiem ir jāpārskaita valsts administrācijai.

               42

               Šajā sakarā, pat atzīstot, ka šā sprieduma 40. punktā minētais mērķis varētu tikt uzskatīts par primāru vispārējo interešu apsvērumu, nevis par tīri ekonomiska rakstura apsvērumu (šajā ziņā skat. 2005. gada 17. marta spriedumu lietā C-109/04 Kranemann, Krājums, I-2421. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2012. gada 16. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-72/10 un C-77/10 Costa un Cifone, 59. punkts), ir jāatgādina, ka Līgumā paredzēto pamatbrīvību ierobežojuma attaisnošanai ir vajadzīgs, lai attiecīgais pasākums būtu piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un lai tas nepārsniegtu izvirzītā mērķa sasniegšanai vajadzīgo (iepriekš minētais spriedums lietā Attanasio Group, 51. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt valsts tiesību akti ir piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm to sasniegt saskanīgi un sistemātiski (skat. tostarp 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C-169/07 Hartlauer, Krājums, I-1721. lpp., 55. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 51. punkts).

               43

               Tomēr, kā to atzīst pati iesniedzējtiesa, tāda tiesību norma kā pamatlietā aplūkojamā būtiski pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi aizsargāt valsts administrāciju pret koncesionāru saistību neizpildi.

               44

               Minētā tiesa ir norādījusi, ka noteikti Itālijas tiesību aktos paredzētie piesardzības pasākumi, pēc tās domām, varētu samērīgā veidā aizsargāt valsts administrāciju pret koncesionāru saistību neizpildi. Piemēram, ar Itālijas tiesību aktiem tostarp tiek prasīts sniegt pierādījumus par to, ka ir izpildīti vispārīgie piedalīšanās konkursā nosacījumi gan attiecībā uz tehnisko spēju, gan attiecībā uz finansiālo spēju, kā arī nosacījumi par uzticamību un maksātspēju. Iesniedzējtiesa šajā sakarā ir minējusi arī minimālo pilnībā apmaksātā koncesionārsabiedrības pamatkapitāla sliekšņu piemērošanu atkarībā no līgumu, attiecībā uz kuriem tai ir faktiskas tiesības, vērtības.

               45

               Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka tāda tiesību norma kā pamatlietā aplūkojamā ietver nesamērīgus un tātad neattaisnotus EKL 43. un 49. pantā paredzēto brīvību ierobežojumus.

               46

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tiesību normu – tādu kā pamatlietā aplūkojamā –, ar kuru paredzēts, ka:

                        —

                        uzņēmējiem, izņemot sabiedrības, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij, ir pienākums pielāgot, ja nepieciešams, pilnībā apmaksātā kapitāla apmēru, to palielinot līdz vismaz EUR 10 miljoniem, lai tiem būtu tiesības veikt pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas, pārbaudes un iekasēšanas darbības;

                        —

                        tiesības noslēgt līgumus par šādiem pakalpojumiem uzņēmējiem, kas neatbilst šādai prasībai par minimālo pamatkapitālu, nav spēkā un,

                        —

                        kamēr nav izpildīts pienākums par pamatkapitāla pielāgošanu, ir aizliegts piešķirt tiesības noslēgt jaunus līgumus par šiem pakalpojumiem vai piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās, kas rīkotas, lai piešķirtu šādas tiesības.

         Par pirmo jautājumu

               47

               Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi un šā sprieduma 18. un 19. punktā norādīto, pirmais jautājums nav jāizskata.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               48

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     EKL 43. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tiesību normu – tādu kā pamatlietā aplūkojamā –, ar kuru paredzēts, ka:

                        —

                           uzņēmējiem, izņemot sabiedrības, kurās lielākā kapitāla daļa pieder valstij, ir pienākums pielāgot, ja nepieciešams, pilnībā apmaksātā kapitāla apmēru, to palielinot līdz vismaz EUR 10 miljoniem, lai tiem būtu tiesības veikt pašvaldību nodokļu un citu ieņēmumu aprēķināšanas, pārbaudes un iekasēšanas darbības;

                        —

                           tiesības noslēgt līgumus par šādiem pakalpojumiem uzņēmējiem, kas neatbilst šādai prasībai par minimālo pamatkapitālu, nav spēkā un,

                        —

                           kamēr nav izpildīts pienākums par pamatkapitāla pielāgošanu, ir aizliegts piešķirt tiesības noslēgt jaunus līgumus par šiem pakalpojumiem vai piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās, kas rīkotas, lai piešķirtu šādas tiesības.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1983. gada 14. jūlijā. # Meiko-Konservenfabrik pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. # Lieta 224/82.


Tiesas spriedums 1967. gada 12. decembrī. # SA Brasserie de Haecht pret Consorts Wilkin-Janssen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de Liège - Beļģija. # Lieta 23-67.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 23.aprīlī.#VTB-VAB NV pret Total Belgium NV (C-261/07) un Galatea BVBA pret Sanoma Magazines Belgium NV (C-299/07).#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van koophandel te Antwerpen - Beļģija.#Direktīva 2005/29/EK - Negodīga komercprakse - Valsts tiesiskais regulējums, ar ko aizliedz patērētājiem sniegt saistītus piedāvājumus.#Apvienotās lietas C-261/07 un C-299/07.

text:
      Apvienotās lietas C‑261/07 un C‑299/07
      VTB‑VAB NV
      pret
      Total Belgium NV
      un
      Galatea BVBA
      pret
      Sanoma Magazines Belgium NV
      (Rechtbank van koophandel te Antwerpen lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2005/29/EK – Negodīga komercprakse – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru aizliedz sniegt patērētājiem saistītus piedāvājumus
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Iestāžu akti – Direktīvas – Dalībvalstu īstenota izpilde
      2.        Iestāžu akti – Direktīvas – Dalībvalstu īstenota izpilde – Dalībvalstu pienākumi transponēšanas termiņā
      (EKL 10. panta 2. daļa un 249. panta 3. daļa)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Uzņēmumu negodīga komercprakse pret patērētājiem – Direktīva 2005/29
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/29)
      1.        Direktīvas piemērošanas jomā ietilpst ne tikai valsts tiesību akti, kuru mērķis speciāli ir minētās direktīvas transponēšana,
         bet – sākot no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas – arī iepriekš pieņemti valsts tiesību akti, kuri var nodrošināt valsts
         tiesību atbilstību direktīvai.

      (sal. ar 35. punktu)
      2.        Direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā tās adresātēm dalībvalstīm ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski
         apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu.

      Šāds pienākums atturēties ir noteikts visām attiecīgās dalībvalsts iestādēm, ieskaitot valsts tiesas. Līdz ar to, sākot ar
         direktīvas spēkā stāšanās dienu, dalībvalsts tiesām cik vien iespējams ir jāatturas interpretēt valsts tiesības tādā veidā,
         kas pēc transpozīcijas termiņa beigām var nopietni apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu.

      (sal. ar 38. un 39. punktu)
      3.        Direktīva 2005/29, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza
         Direktīvas 84/450, 97/7, 98/27 un 2002/65 un Regulu Nr. 2006/2004, jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko
         regulējumu, kurā, izņemot konkrētus gadījumus un neņemot vērā lietas īpašos apstākļus – tātad vispārīgi un preventīvi –, pārdevējam
         tiek aizliegts sniegt patērētajam jebkādu saistīto piedāvājumu.

      Ar šādu tiesisko regulējumu tiek ieviests princips par saistīto piedāvājumu aizliegumu, lai gan šāda prakse nav minēta Direktīvas
         I pielikumā – pielikumā, kurā izsmeļoši ir uzskaitīti tikai tie komercprakses veidi, kas ir aizliegti visos apstākļos un kurus
         līdz ar to nav jāpārbauda katrā atsevišķā gadījumā. Šādi darot, minētais tiesiskais regulējums ir pretrunā Direktīvas 4. pantam,
         kurš dalībvalstīm skaidri aizliedz paturēt spēkā vai pieņemt ierobežojošākas valsts tiesību normas, pat ja to mērķis ir nodrošināt
         lielāku patērētāju aizsardzību.

      (sal. ar 60., 61., 63., 68. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 23. aprīlī (*)

      Direktīva 2005/29/EK – Negodīga komercprakse – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru aizliedz sniegt patērētājiem saistītus piedāvājumus
      Apvienotās lietas C‑261/07 un C‑299/07 par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Beļģija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2007. gada 24. maijā un 21. jūnijā un kas Tiesā reģistrēti attiecīgi 2007. gada
         1. un 27. jūnijā, tiesvedībās

      VTB‑VAB NV (C‑261/07)

      pret
      Total Belgium NV
      un
      Galatea BVBA (C‑299/07)

      pret
      Sanoma Magazines Belgium NV.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 18. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        VTB‑VAB NV vārdā – L. Elierts [L. Eliaerts] un B. Greguārs [B. Gregoir], advocaten,

      –        Total Belgium NV vārdā – J. Steiks [J. Stuyck], advocaat,

      –        Sanoma Magazines Belgium NV vārdā – P. Mājārts [P. Maeyaert], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck] un T. Materns [T. Materne], pārstāvji, kuriem palīdz E. Balate [E. Balate], advokāts,

      –        Spānijas valdības vārdā – M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un R. Lūsli‑Suransa [R. Loosli‑Surrans], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Iness Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 21. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 49. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija
         Direktīvu 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza
         Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK, un Eiropas Parlamenta
         un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2        Šie lūgumi tika iesniegti divās tiesvedībās, pirmkārt, starp VTB‑VAB NV (turpmāk tekstā – “VTB”) un Total Belgium NV (turpmāk tekstā – “Total Belgium”) un, otrkārt, starp Galatea BVBA (turpmāk tekstā – “Galatea”) un Sanoma Magazines Belgium NV (turpmāk tekstā – “Sanoma”) par Total Belgium un Sanoma komercpraksi, kuru VTB, kā arī Galatea uzskata par negodīgu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas preambulas piektajā, sestajā, vienpadsmitajā un septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “(5)      [..] šķēršļ[i] preču un pakalpojumu brīvai pārrobežu apritei vai brīvībai veikt uzņēmējdarbību [..] būtu jālikvidē. Šos šķēršļus
         var likvidēt, tikai izstrādājot Kopienas līmenī vienādus noteikumus, ar ko ievieš augsta līmeņa patērētāju aizsardzību, un
         Kopienas līmenī noskaidrojot dažus juridiskus jēdzienus, ciktāl tas vajadzīgs netraucētai iekšējā tirgus darbībai un lai atbilstu
         juridiskās noteiktības [tiesiskās drošības] prasībai.

      (6)      Tādēļ ar šo direktīvu tuvina dalībvalstu tiesību aktus par negodīgu komercpraksi, tostarp negodīgu reklāmu, kas rada tiešu
         kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm, tādējādi radot netiešu kaitējumu likumīgu konkurentu ekonomiskajām interesēm
         [..].

      (11)      Augstais konverģences līmenis, kas ir sasniegts, tuvinot valstu noteikumus ar šīs direktīvas starpniecību, rada vispārēju
         augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību. Ar šo direktīvu nosaka vienotu vispārēju aizliegumu tādai negodīgai komercpraksei,
         kas kropļo patērētāju saimniecisko rīcību. Ar to arī paredz noteikumus par agresīvu komercpraksi, kas pašreiz nav reglamentēta
         Kopienas līmenī.

      (17)      Vēlams precizēt, kāda komercprakse ir negodīga visos apstākļos, lai nodrošinātu lielāku juridisku noteiktību [tiesisko drošību].
         Tādēļ I pielikumā ietverts pilns visu šādas prakses paveidu saraksts. Šie ir vienīgie komercprakses piemēri, ko var uzskatīt
         par negodīgiem, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību 5. līdz 9. pantam. Sarakstu var grozīt tikai ar šīs direktīvas
         pārskatīšanu”.

      4        Direktīvas 1. pantā ir noteikts:

      “Šīs direktīvas mērķis ir dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību,
         tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju
         ekonomiskajām interesēm.”

      5        Direktīvas 2. pantā ir paredzēts:

      “Šajā direktīvā:
      [..]
      d)      “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk – arī “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums,
         uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība [mārketings], kas ir tieši saistīta ar produkta
         popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem;

      [..].”
      6        Direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma,
         kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā.”

      7        Direktīvas 4. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis neierobežo nedz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nedz brīvu preču apriti tādu iemeslu dēļ, kas ir šīs direktīvas
         tuvinātajā jomā.”

      8        Direktīvas 5. pants ar nosaukumu “Negodīgas komercprakses aizliegums” ir izteikts šādi:

      “1.      Negodīga komercprakse ir aizliegta.
      2.      Komercprakse ir negodīga, ja:
      a)      tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām,
      un
      b)      tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts
         sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse
         ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu.

      3.      Tādu komercpraksi, kas var būtiski kropļot tikai precīzi nosakāmas patērētāju grupas saimniecisko rīcību, kuri garīgu vai
         fizisku traucējumu, vecuma vai lētticības dēļ ir īpaši neaizsargāti pret tādu praksi vai attiecīgo produktu, tādējādi, ka
         varētu saprātīgi paredzēt, ka tirgotājam tas būtu bijis jāprognozē, vērtē no tādas grupas vidusmēra pārstāvja viedokļa. Tas
         neskar parasto un likumīgo reklāmas praksi lietot pārspīlētus izteicienus vai izteicienus, ko nav paredzēts uztvert burtiski.

      4.      Jo īpaši komercprakse ir negodīga, ja:
      a)      tā maldina, kā izklāstīts 6. un 7. pantā,
      vai
      b)      tā ir agresīva, kā izklāstīts 8. un 9. pantā.
      5.      Šīs direktīvas I pielikumā dotajā sarakstā ietverti komercprakses veidi, kas visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem. To
         pašu vienotu sarakstu piemēro visās dalībvalstīs, un to var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”

      9        Direktīvas 6. pantā ar nosaukumu “Maldinošas darbības” ir noteikts:

      “1.      Komercpraksi uzskata par maldinošu, ja tajā sniedz nepareizu informāciju un tādēļ tā ir nepatiesa vai ja tā jebkādā veidā,
         tostarp vispārējā sniegumā, maldina vai var maldināt vidusmēra patērētāju, pat ja informācija ir faktiski pareiza, attiecībā
         uz vienu vai vairākiem šeit turpmāk uzskaitītajiem elementiem un jebkādā gadījumā liek vai var likt patērētājam pieņemt lēmumu
         veikt darījumu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis:

      a)      produkta esamība vai īpašības;
      b)      produkta galvenās īpašības, piemēram, tā pieejamība, labumi, riski, izpildījums, sastāvs, piederumi, garantijas apkalpošana
         un sūdzību izskatīšanas procedūra, izgatavošanas vai sniegšanas metode un laiks, piegāde, atbilsme [atbilstība] nolūkam, pielietojums,
         daudzums, sīks apraksts, ģeogrāfiskā un komerciālā izcelsme vai rezultāti, ko var gaidīt, to lietojot, vai ar šo produktu
         veikto testu vai pārbaužu rezultāti vai būtiskas īpašības;

      c)      tirgotāja saistību apjoms, attiecīgās komercprakses motīvi un pārdošanas procesa īpašības, jebkurš paziņojums vai simbols
         attiecībā uz tiešu vai netiešu tirgotāja vai produkta sponsorēšanu vai atbalstu;

      d)      cena vai cenas aprēķināšanas veids vai konkrēta cenas atvieglojuma esamība;
      e)      vajadzību pēc apkopes, detaļas, tās nomaiņas vai labošanas;
      f)      tirgotāja vai viņa pārstāvja iedaba, īpašības un tiesības, piemēram, viņa identitāte un aktīvi, kvalifikācija, statuss, atzīšana,
         piederība vai sakari, rūpnieciskā, komerciālā vai intelektuālā īpašuma tiesības vai saņemtas godalgas un atzinības;

      g)      patērētāja tiesības, tostarp tiesības preci nomainīt vai saņemt atlīdzinājumu atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada
         25. maija Direktīvai 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām [(OV L 171, 12. lpp.)],
         vai risks, kas varētu viņu apdraudēt.

      2.      Komercpraksi uzskata par maldinošu, ja, attiecībā uz tā[s] faktiem, ņemot vērā visas īpašības un apstākļus, tā vidusmēra patērētājam
         liek vai var likt pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis, un tas ietver:

      a)      jebkuru tirgdarbību attiecībā uz produktu, tostarp salīdzinošu reklāmu, kas izraisa jebkādu reklāmas devēja un konkurenta
         produktu, preču zīmju, tirdzniecības nosaukumu un citu atšķirības zīmju sajaukšanu;

      b)      gadījumus, ja tirgotājs neievēro rīcības kodeksā ietvertos pienākumus, ko viņš ir uzņēmies, ja:
      i)      pienākums nav tikai vēlmju līmenī, bet ir stingrs un pierādāms,
               un
      ii)      tirgotājs, veicot komercpraksi, norāda, ka rīcības kodekss viņam ir saistošs.”
      10      Direktīvas 7. pantā ar nosaukumu “Maldinoša noklusēšana” ir noteikts:

      “1.      Komercpraksi uzskata par maldinošu, ja attiecībā uz tās faktiem, ņemot vērā visas īpašības un apstākļus un saziņas līdzekļa
         nepilnības, tā noklusē būtisku informāciju, kas vidusmēra patērētājam ir vajadzīga, lai varētu pieņemt uz informāciju balstītu
         lēmumu, un tādējādi vidusmēra patērētājam liek vai var likt pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis.

      2.      Par maldinošu noklusēšanu arī uzskata gadījumus, ja tirgotājs, ņemot vērā 1. punktā aprakstīto, tajā minēto būtisko informāciju
         slēpj vai sniedz neskaidri, nesaprotami, divdomīgi vai nepiemērotā laikā vai nenorāda uz komercprakses komercnolūku, ja tas
         jau no konteksta nav skaidrs, un ja tas jebkurā no minētajiem gadījumiem liek vai var likt vidusmēra patērētājam pieņemt tādu
         lēmumu par darījuma veikšanu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis.

      3.      Ja komercpraksē izmantotā saziņas līdzekļa dēļ rodas vietas vai laika ierobežojumus, tad, konstatējot to, vai informācija
         ir noklusēta, ņem vērā tādus ierobežojumus un jebkurus tirgotāja veiktus pasākumus, lai informētu patērētājus ar citiem līdzekļiem.

      4.      Ja īsteno uzaicinājumu veikt pirkumu, šādu informāciju uzskata par būtisku, ja tas jau no konteksta nav skaidrs:
      a)      produkta galvenās īpašības, ciktāl tas ir piemērots saistībā ar saziņas līdzekli un pašu produktu;
      b)      tirgotāja ģeogrāfiskā adrese un identitāte, piemēram, viņa tirdzniecības nosaukums un vajadzības gadījumā tā tirgotāja ģeogrāfiskā
         adrese un identitāte, kura uzdevumā viņš darbojas;

      c)      cena, tostarp visi nodokļi, vai, ja produkta iedabas dēļ cenu nevar pamatoti aprēķināt iepriekš, cenas aprēķināšanas veids,
         kā arī vajadzības gadījumā visi papildu kravas, piegādes vai pasta maksājumi, vai, ja tādus maksājumus nevar pamatoti aprēķināt
         iepriekš, fakts, ka šādi papildu maksājumi var būt iekasējami;

      d)      maksāšanas, piegādes, darbības un sūdzību izskatīšanas procedūras, ja tās ir citādas, nekā to paredz profesionālā rūpība;
      e)      atcelšanas vai atsaukšanas tiesību esamība, ja tās saistītas ar produktiem vai darījumiem.
      5.      Kopienas tiesību aktos noteiktās prasības informācijai, kuras attiecas uz komerciālo saziņu, tostarp reklāmu un tirgdarbību
         [mārketingu], un kuru nepilnīgs uzskaitījums atrodams II pielikumā, uzskata par būtiskām.”

      11      Direktīvas 8. pantā ar nosaukumu “Agresīva komercprakse” ir paredzēts:

      “Komercpraksi uzskata par agresīvu, ja faktiski, ņemot vērā visas tās īpašības un visus apstākļus, tā ar uzmākšanos, piespiešanu,
         tostarp fiziska spēka izmantošanu vai nesamērīgu ietekmi, būtiski ietekmē vai var būtiski ietekmēt vidusmēra patērētāja izvēles
         vai rīcības brīvību attiecībā uz produktu un tādējādi liek vai var likt viņam pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi
         nebūtu pieņēmis.”

      12      Direktīvas 9. pants ar nosaukumu “Uzmākšanās, piespiešanas un nesamērīgas ietekmes izmantošana” ir izteikts šādi:

      “Konstatējot to, vai komercpraksē izmantota uzmākšanās, piespiešana vai nesamērīga ietekme, ņem vērā:
      a)      notikuma laiku, vietu, iedabu vai ilgumu;
      b)      draudīgas vai aizvainojošas runas vai uzvedības izmantošanu;
      c)      to, vai tirgotājs izmanto jebkuru konkrētu nelaimi vai tik nopietnus apstākļus, kas mazina patērētāja spriestspējas, ja tirgotājs
         apzinās tādas nelaimes un apstākļus, lai ietekmētu patērētāju lēmumu par produktu;

      d)      jebkurus apgrūtinošus vai nesamērīgus nelīgumiskus [ar līgumu nesaistītus] šķēršļus, ko tirgotājs uzliek, ja patērētājs vēlas
         izmantot līgumiskas tiesības, tostarp tiesības līgumu izbeigt vai izvēlēties citu produktu vai citu tirgotāju;

      e)      jebkurus draudus veikt jebkuras darbības, ko likumīgi nedrīkst veikt.”
      13      Visbeidzot, Direktīvas 19. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis pieņem un publicē normatīvos un administratīvos tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai panāktu atbilstību šai direktīvai,
         vēlākais 2007. gada 12. jūnijā. [..]

      Tās piemēro šos pasākumus vēlākais 2007. gada 12. decembrī. [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      14      1991. gada 14. jūlija likuma par komercpraksi un patērētāju informēšanu un aizsardzību (1991. gada 29. augusta Moniteur belge; turpmāk tekstā – “1991. gada likums”) 54. pants ir izteikts šādi:

      “Saskaņā ar šo pantu saistīts piedāvājums ir preču, pakalpojumu, cita veida priekšrocību un dokumentu, kas ļauj iegūt preces
         un pakalpojumus, iegūšana bez maksas vai par samaksu, kas ir saistīta ar citu, pat identisku, preču vai pakalpojumu iegūšanu.

      Izņemot turpmāk noteiktos izņēmumus, pārdevēji nedrīkst sniegt pircējiem saistītus piedāvājumus. Aizliegti ir arī saistīti
         darījumi, ko patērētājam piedāvā vairāki pārdevēji, kuri rīkojas vienotā nolūkā.”

      15      1991. gada likuma 55.–57. pants ietver konkrētus izņēmumus no šī aizlieguma.

      16      1991. gada likuma 55. pantā ir noteikts:

      “Par kopējo cenu drīkst saistīti piedāvāt:
      1)      preces vai pakalpojumus, kas veido vienu veselumu;
      Karalis pēc kompetento ministru un Finanšu ministra ierosinājuma var norādīt finanšu nozarē piedāvātos pakalpojumus, kuri
         veido vienu veselumu;

      2)      identiskas preces vai pakalpojumus ar nosacījumu, ka:
      a)      vienā un tai pašā uzņēmējdarbības vietā katru preci un pakalpojumu var iegādāties atsevišķi par parasto cenu;
      b)      pircējs tiek skaidri informēts par šo iespēju un par katras preces un pakalpojuma atsevišķo cenu;
      c)      preču vai pakalpojumu kopuma pircējam attiecīgajā gadījumā piešķirtā cenas atlaide nepārsniedz trešo daļu no kopā saskaitītajām
         konkrēto preču vai pakalpojumu cenām.”

      17      Atbilstoši 1991. gada likuma 56. pantam:

      “Saistīti ar pamatpreci vai attiecīgi ar pamatpakalpojumu bez maksas drīkst piedāvāt:
      1.      pamatpreces piederumus, ko preces ražotājs ir īpaši pielāgojis attiecīgajai precei un kas tiek piegādāti kopā ar šo preci,
         lai paplašinātu vai vienkāršotu tās izmantošanu;

      2.      preces aizsardzībai vai iesaiņojumam izmantoto iepakojumu vai konteinerus, ņemot vērā attiecīgās preces veidu un vērtību;
      3.      nelielas preces un pakalpojumus, kas raksturīgi tirdzniecībai, kā arī pārdoto preču piegādi, montāžu, kontroli un uzturēšanu;
      4.      paraugus no ražotāja vai attiecīgi pamatpreces piegādātāja sortimenta, ja tie tiek piedāvāti preces īpašību novērtēšanai precīzi
         vajadzīgajos daudzumos vai lielumos;

      5.      krāsainus attēlus, uzlīmes un citus attēlus ar minimālu komerciālu vērtību;
      6.      biļetes dalībai oficiāli atļautās loterijās;
      7.      priekšmetus ar nenodzēšamiem un skaidri redzamiem reklāmas uzrakstiem, kas nav atrodami tirdzniecībā, ar nosacījumu, ka piedāvātāja
         maksātā iepirkuma cena nepārsniedz 5 % no pamatpreces vai pamatpakalpojuma pārdošanas cenas, ar ko kopā tie tiek izdalīti.”

      18      Visbeidzot, 1991. gada likuma 57. pantā ir paredzēts:

      “Tāpat kopā ar pamatpreci vai pamatpakalpojumu bez maksas var piedāvāt:
      1.      dokumentus, kas ļauj iegādāties identisku preci vai pakalpojumu, ja cenas samazinājums, kas izriet no šīs iegādes, nepārsniedz
         55. panta 2. punktā noteiktos procentus;

      2.      dokumentus, kas ļauj iegādāties vienu no 56. panta 5. un 6. punktā paredzētajām priekšrocībām;
      3.      dokumentus, kas sniedz ekskluzīvas tiesības uz atlaidi naudā, ar nosacījumu, ka:
      a)      tajos tiek pieminēta vērtība naudā, ko tie piešķir;
      b)      preču pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas vietā sniegtās atlaides apmērs vai lielums ir skaidri norādīts, tāpat kā preces
         vai pakalpojumi, kuru iegāde dod tiesības uz dokumenta saņemšanu;

      4.      dokumentus, kas dod tiesības papildus noteikta daudzuma preču vai pakalpojumu iegādei saņemt vienu bezmaksas piedāvājumu vai
         cenas samazinājumu līdzīgas preces vai pakalpojuma iegādei, ar nosacījumu, ka šo priekšrocību sniedz tas pats pārdevējs un
         tas nepārsniedz trešdaļu no iepriekš iegūtās preces vai pakalpojuma cenas.

      Dokumentā ir jāmin tā derīguma termiņa iespējamās beigas, kā arī piedāvājuma nosacījumi.
      Ja pārdevējs izbeidz piedāvājumu, patērētājam ir jāsaņem iepriekš veiktajiem pirkumiem līdzvērtīgs piedāvājums”.
      19      2007. gada 5. jūnijā Beļģijas Karaliste pieņēma likumu, ar kuru groza 1991. gada 14. jūlija likumu par komercpraksi un patērētāju
         informēšanu un aizsardzību (2007. gada 21. jūnija Moniteur belge, 34272. lpp.; turpmāk tekstā – “2007. gada 5. jūnija likums”) un ar kuru atbilstoši tā 1. pantam transponē Direktīvas noteikumus.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑261/07
      20      No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka kopš 2007. gada 15. janvāra Total Belgium – Total grupas meitas sabiedrība, kas arī izplata degvielu degvielas uzpildes stacijās, – piedāvā patērētājiem, kuriem ir Total Club karte, bezmaksas avārijas dienesta pakalpojumus trīs nedēļu garumā par katru automašīnas uzpildīšanu ar vismaz 25 l degvielas
         vai mopēda uzpildīšanu ar vismaz 10 l degvielas.

      21      2007. gada 5. februārī VTB – sabiedrība, kas darbojas avārijas dienesta pakalpojumu jomā, – lūdza Rechtbank van koophandel te Antwerpen [Antverpenes tirdzniecības tiesai] izdot rīkojumu Total Belgium izbeigt šādu komercpraksi, jo tā it īpaši bija saistīts piedāvājums, kas ir aizliegts 1991. gada likuma 54. pantā.

      22      Šādos apstākļos Rechtbank van koophandel te Antwerpen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai [..] Direktīva [..] liedz piemērot tādu valsts tiesību normu kā [1991. gada] likuma [..] 54. pants, ar ko, izņemot likumā
         izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, pārdevējam ir aizliegts sniegt jebkādu saistītu piedāvājumu patērētājam, ieskaitot tādu,
         kurā precei, kas patērētājam jānopērk, ir pievienots bezmaksas pakalpojums, kura izmantošana ir saistīta ar preces pirkšanu,
         neņemot vērā konkrētos apstākļus, īpaši konkrētā piedāvājuma iespējamo ietekmi uz parastu patērētāju un to, vai konkrētajā
         gadījumā ar piedāvājumu ir pārkāpti profesionālās rūpības vai godīgas komercprakses principi?”

       Lieta C‑299/07
      23      Pamata lieta ir starp Galatea, sabiedrību, kurai pieder veļas veikals Šotenā [Schoten] (Beļģija), un Sanoma, Sanoma grupas meitas sabiedrību, kura izdot vairākus žurnālus, tostarp nedēļas žurnālu Flair.

      24      2007. gada 13. marta Flair izdevumam bija pievienoti kuponi, kuri laikā no 2007. gada 13. marta līdz 15. maijam deva tiesības uz 15–25 % atlaidi dažādām
         precēm, kas tiek tirgotas dažādos veļas veikalos Flandrijas reģionā.

      25      2007. gada 22. martā Galatea cēla Rechtbank van koophandel te Antwerpen prasību par šādas prakses izbeigšanu, norādot, ka Sanoma it īpaši pārkāpa 1991. gada likuma 54. panta prasības.

      26      Šādos apstākļos Rechtbank van koophandel te Antwerpen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai EKL 49. pants par pakalpojumu sniegšanas brīvību un Direktīva [..] liedz piemērot tādu valsts tiesību normu kā [1991. gada]
         likuma [..] 54. pants, ar kuru, izņemot likumā konkrēti uzskaitītus gadījumus, pārdevējiem ir aizliegts sniegt patērētājiem
         jebkādus saistītos piedāvājumus, kuros preču, pakalpojumu, cita veida priekšrocību un dokumentu, kuri ļauj iegūt minētās preces,
         pakalpojumus un priekšrocības, iegūšana bez maksas vai par samaksu ir saistīta ar citu, pat identisku, preču vai pakalpojumu
         iegūšanu, turklāt neņemot vērā konkrētos apstākļus, īpaši konkrētā piedāvājuma iespējamo ietekmi uz parastu patērētāju un
         to, vai konkrētajā gadījumā ar piedāvājumu ir pārkāpti profesionālās rūpības vai godīgas komercprakses principi?”

      27      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 29. augusta rīkojumu lietas C‑261/07 un C‑299/07 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu
         procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      28      Ar šiem diviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu kā 1991. gada likuma 54. pants, kas, izņemot konkrētus gadījumus un neņemot vērā īpašos šīs lietas apstākļus,
         ievieš vispārēju principu, ar kuru aizliedz pārdevēja sniegtus saistītos piedāvājumus patērētājam.

       Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību lietā C‑261/07
      29      VTB apšauba lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu pieņemamību, jo tas attiecas uz direktīvas interpretāciju, kuras transponēšanas
         termiņš, 2007. gada 12. decembris, attiecīgā lēmuma pieņemšanas laikā, proti, 2007. gada 24. maijā, vēl nebija beidzies.

      30      To pašu iemeslu dēļ un skaidri neceļot iebildi par nepieņemamību, Beļģijas un Spānijas valdības uzskata, ka direktīva pamata
         lietā nav piemērojama. Jo īpaši Spānijas valdība uzskata, ka tiesa valsts tiesību normu nevar atzīt par nepiemērojamu direktīvas
         pārkāpuma dēļ, kamēr vēl nav beidzies attiecīgās direktīvas transponēšanas termiņš.

      31      Tomēr šos argumentus nevar pieņemt.

      32      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts
         EKL 234. pantā, tikai valsts tiesām, kurās ir ierosināta tiesvedība un kurām ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu,
         ņemot vērā katras lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums tām ir nepieciešams sprieduma
         taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi, tā kā uzdotie jautājumi ir saistīti ar Kopienu tiesību interpretāciju,
         Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑18/01 Korhonen u.c., Recueil, I‑5321. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑295/05 Asemfo, Krājums, I‑2999. lpp., 30. punkts).

      33      No tā izriet, ka atbilstības prezumpciju, kas piemīt valstu tiesu prejudiciālā kārtā uzdotiem jautājumiem, var noraidīt tikai
         izņēmuma gadījumos, it īpaši kad ir acīmredzami skaidrs, ka lūgtajai Kopienu tiesību normu interpretācijai, uz ko attiecas
         jautājumi, nav nekāda sakara ar pamata lietas situāciju vai priekšmetu (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā
         C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 61. punkts, kā arī 2008. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑212/06 Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, Krājums, I‑1683. lpp., 29. punkts).

      34      Šajā lietā ir jākonstatē, ka acīmredzami neparādās, ka šim prejudiciālajam jautājumam nebūtu nozīmes attiecībā uz nolēmumu,
         kuru iesniedzējtiesai ir jāpieņem.

      35      Pirmkārt, no judikatūras izriet, ka direktīvas piemērošanas jomā ietilpst ne tikai valsts tiesību akti, kuru mērķis speciāli
         ir minētās direktīvas transponēšana, bet – sākot no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas – arī iepriekš pieņemti valsts tiesību
         akti, kuri var nodrošināt valsts tiesību atbilstību direktīvai (šajā sakarā skat. 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā
         C‑81/05 Cordero Alonso, Krājums, I‑7569. lpp., 29. punkts).

      36      Lai gan pamata lietā 2007. gada 5. jūnija likums, ar kuru grozīja 1991. gada likumu un kurš formāli transponēja Direktīvu,
         ir pieņemts pēc pamata lietas faktiem un lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu pieņemšanas, tomēr, kā izriet no šī lēmuma
         un kā tiesas sēdē ir atzinusi Beļģijas valdība, 1991. gada likuma 54.–57. pantā ietvertie apstrīdētie noteikumi, proti, tie,
         ar kuriem tiek noteikts vispārēja aizlieguma princips sniegt saistītus piedāvājumus un paredzēti zināmi izņēmumi no šī principa,
         ar 2007. gada 5. jūnija likumu netika nedz atcelti, nedz arī grozīti.

      37      Citiem vārdiem sakot, gan pamata lietas faktu notikumu brīdī, gan lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu pieņemšanas brīdī
         valsts iestādes šos pastāvošos noteikumus uzskatīja par tādiem, ar kuriem var nodrošināt Direktīvas transponēšanu, sākot no
         tās spēkā stāšanās dienas, proti, no 2005. gada 12. jūnija, un par tādiem, kas līdz ar to ietilpst tās piemērošanas jomā.

      38      Otrkārt, jebkurā gadījumā no Tiesas judikatūras izriet, ka direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā tās adresātēm dalībvalstīm
         ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu (1997. gada 18. decembra
         spriedums lietā C‑129/96 Inter‑Environnement Wallonie, Recueil, I‑7411. lpp., 45. punkts; 2003. gada 8. maija spriedums lietā C‑14/02 ATRAL, Recueil, I‑4431. lpp., 58. punkts, un 2005. gada 22. novembra spriedums lietā C‑144/04 Mangold, Krājums, I‑9981. lpp., 67. punkts).

      39      Šajā sakarā Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka šāds pienākums atturēties ir noteikts visām attiecīgās dalībvalsts iestādēm,
         ieskaitot valsts tiesas. Līdz ar to, sākot ar direktīvas spēkā stāšanās dienu, dalībvalsts tiesām, cik vien iespējams, ir
         jāatturas interpretēt valsts tiesības tādā veidā, kas pēc transpozīcijas termiņa beigām var nopietni apdraudēt šajā direktīvā
         paredzētā rezultāta sasniegšanu (skat. it īpaši 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑212/04 Adeneler u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 122. un 123. punkts).

      40      Tā kā Direktīva jau bija stājusies spēkā pamata lietas faktu rašanās brīdī, Rechtbank van koophandel te Antwerpen lūgtā interpretācija, kas attiecas uz Direktīvas galvenajiem noteikumiem, ir jāuzskata par lietderīgu iesniedzējtiesai, lai
         tai ļautu pieņemt nolēmumu tajā ierosinātajā lietā atbilstoši minētajam atturēšanās pienākumam.

      41      Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka iesniedzējtiesas lietā C‑261/07 iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu
         ir pieņemams.

       Par lietas būtību
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      42      Total Belgium, Sanoma, Portugāles valdība un Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka Direktīva liedz piemērot tādu saistīto piedāvājumu aizliegumu,
         kāds ir noteikts 1991. gada likuma 54. pantā.

      43      Šajā sakarā Total Belgium, Sanoma un Beļģijas valdība norāda, ka uz saistītiem piedāvājumiem attiecas “komercprakses” jēdziens Direktīvas nozīmē. Ņemot vērā,
         ka ar šo pēdējo tiek veikta pilnīga saskaņošana negodīgas komercprakses nozarē, tikai tāda prakse, kuru dalībvalstis aizliedz
         “visos apstākļos”, atbilstoši Direktīvas 5. panta 5. punktam esot tā, kas ir minēta Direktīvas I pielikumā. Tā kā šajā pielikumā
         nav minēti saistītie piedāvājumi, tos līdz ar to kā tādus nevarot aizliegt, bet tos varot aizliegt tikai tad, ja, ņemot vērā
         īpašus lietas apstākļus, tiesa konstatētu, ka ir izpildīti Direktīvas 5. pantā noteiktie nosacījumi. Līdz ar to, kā norāda
         arī Portugāles valdība, tāds principiāls saistīto piedāvājumu aizliegums, kāds ir noteikts 1991. gada likuma 54. pantā, esot
         pretrunā Direktīvai.

      44      Ar pretēju viedokli VTB un Beļģijas un Francijas valdības būtībā norāda, ka saistītie piedāvājumi neietilpst jēdzienā “komercprakse” Direktīvas izpratnē
         un tādēļ neietilpst tās piemērošanas jomā.

      45      Šajā sakarā Beļģijas valdība precizē, ka attiecībā uz saistītiem piedāvājumiem bija iesniegts Eiropas Parlamenta un Padomes
         priekšlikums par pārdošanas veicināšanu iekšējā tirgū (OV 2002, C 75, 11. lpp.), kurā bija skaidri nošķirti minēto piedāvājumu
         un komercprakses, uz kuru attiecas Direktīva, juridiskie režīmi. Tā kā šis priekšlikums tika atsaukts tikai 2006. gadā, Beļģijas
         iestādes esot pamatoti uzskatījušas, ka saistītie piedāvājumi nav daļa no “komercprakses”. Līdz ar to Beļģijas likumdevējs,
         transponējot Direktīvu, neuzskatīja par vajadzīgu grozīt 1991. gada likuma 54. pantu, nedz arī uzņemties pienākumu to interpretēt
         atbilstoši Direktīvas 5. pantā noteiktajiem kritērijiem.

      46      Francijas valdība tostarp piebilst, ka, lai gan Direktīvā ir noteikts pienākums dalībvalstīm aizliegt negodīgu komercpraksi
         pret patērētājiem, tas tomēr neliedz šīm valstīm, lai labāk aizsargātu patērētāju, aizliegt cita veida praksi, kā, piemēram,
         saistītos piedāvājumus, neatkarīgi no to negodīgā rakstura Direktīvas izpratnē.

      47      Visbeidzot VTB uzskata, ka jebkurā gadījumā atbilstoši Direktīvas 5. pantam netiek noliegts, ka dalībvalsts varētu atzīt par negodīgu cita
         veida praksi, kas nav minēta tās I pielikumā.

       Tiesas atbilde
      48      Lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, vispirms ir jānosaka, vai saistītie piedāvājumi, apstrīdētā aizlieguma priekšmets,
         ir komercprakse Direktīvas 2. panta d) punkta nozīmē un līdz ar to vai tie ir pakļauti šajā normā norādītajiem nosacījumiem.

      49      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Direktīvas 2. panta d) punktā, izmantojot īpaši plašu formulējumu, komercdarbības jēdziens ir
         definēts kā “jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma
         un tirgdarbība [mārketings], kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”.

      50      Kā ir norādījusi ģenerāladvokāte secinājumu 69. un 70. punktā, saistītie piedāvājumi ir komerciāli darījumi, kuri skaidri
         ietilpst uzņēmēja komercstratēģijā un tieši attiecas uz tā pārdošanas veicināšanu un noietu. No tā izriet, ka tie ir komercdarbība
         Direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē un līdz ar to ietilpst tās piemērošanas jomā.

      51      Pēc tam, kad tas ir noteikts, vispirms ir jāatgādina, ka Direktīvas mērķis atbilstoši tās preambulas piektajam un sestajam
         apsvērumam, kā arī tās 1. pantam ir ieviest vienādus noteikumus attiecībā uz uzņēmumu negodīgu komercpraksi pret patērētajiem,
         lai veicinātu netraucētu iekšējā tirgus darbību un nodrošinātu lielāku patērētāju aizsardzību.

      52      Tādējādi ar Direktīvu tiek pilnībā saskaņotas minētās normas Kopienā. Līdz ar to, kā ir skaidri paredzēts tās 4. pantā un
         pretēji VTB un Francijas valdības apgalvotajam, dalībvalstis nevar pieņemt ierobežojošākus pasākumus par tiem, kas ir definēti Direktīvā,
         pat ja tās vēlas nodrošināt lielāku patērētāju aizsardzību.

      53      Tālāk ir jānorāda, ka Direktīvas 5. pantā ir paredzēts negodīgas komercprakses aizliegums un noteikti kritēriji, kas ļauj
         noteikt šo negodīgo raksturu.

      54      Tādējādi atbilstoši šīs normas 2. punktam komercprakse ir negodīga, ja tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām un attiecībā
         uz preci būtiski kropļo vai var būtiski kropļot parasta patērētāja saimniecisko rīcību.

      55      Turklāt Direktīvas 5. panta 4. punktā ir definētas divas precīzas negodīgu komercdarbību kategorijas, proti, “maldinošas darbības”
         un “agresīva prakse”, kas atbilst attiecīgi Direktīvas 6. un 7., kā arī 8. un 9. punktam. Atbilstoši šiem noteikumiem šāda
         prakse ir aizliegta, ja, ņemot vērā tās īpašības un faktus, tā liek vai var likt patērētājam pieņemt lēmumu veikt darījumu,
         kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis.

      56      Direktīvas I pielikumā ir noteikts arī pilnīgs saraksts ar 31 komercprakses veidu, kas saskaņā ar Direktīvas 5. panta 5. punktu
         ir uzskatāmi par negodīgiem “visos apstākļos”. Tādējādi, kā skaidri precizēts Direktīvas preambulas septiņpadsmitajā apsvērumā,
         runa ir tikai par komercpraksi, kuru var uzskatīt par negodīgu, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību Direktīvas
         5.–9. pantam.

      57      Visbeidzot jānorāda, ka saistītie piedāvājumi nav ietverti starp I pielikumā uzskaitītajām darbībām.

      58      Līdz ar to iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāaplūko, ņemot vērā Direktīvas noteikumu saturu un vispārējo sistēmu, kas
         ir atgādināta iepriekšējos sprieduma punktos.

      59      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka, ieviešot saistīto piedāvājumu nelikumības prezumpciju, pamata lietā aplūkojamais valsts tiesiskais
         regulējums neatbilst Direktīvā noteiktajām prasībām.

      60      1991. gada likuma 54. pantā vispirms tiek ieviests princips par saistīto piedāvājumu aizliegumu, lai gan šāda prakse nav minēta
         Direktīvas I pielikumā.

      61      Kā tika atgādināts šī sprieduma 56. punktā, šajā pielikumā pilnīgi ir uzskaitīti tikai tie komercprakses veidi, kas ir aizliegti
         visos apstākļos un kurus līdz ar to nav jāpārbauda katrā atsevišķā gadījumā.

      62      Tādējādi ar 1991. gada likuma 54. pantu ieviestā kārtība ir pretrunā Direktīvai, jo ar šo pantu vispārīgā un preventīvā veidā
         tiek aizliegti saistītie piedāvājumi neatkarīgi no to negodīgā rakstura pārbaudes attiecībā uz Direktīvas 5.–9. pantā noteiktajiem
         kritērijiem.

      63      Tālāk šādā veidā tāda norma, kāda tiek aplūkota pamata lietā, ir pretrunā Direktīvas 4. pantam, kurš dalībvalstīm skaidri
         aizliedz paturēt spēkā vai pieņemt ierobežojošākas valsts tiesību normas, pat ja to mērķis ir nodrošināt lielāku patērētāju
         aizsardzību.

      64      Visbeidzot jāpiebilst, ka šādu interpretāciju nevar atspēkot tas, ka 1991. gada likuma 55.–57. pantā ir paredzēts konkrēts
         izņēmumu skaits no šī saistīto piedāvājumu aizlieguma.

      65      Pat ja ar šiem izņēmumiem var ierobežot saistīto piedāvājumu aizlieguma piemērošanas jomu, tie tomēr sava ierobežotā un iepriekš
         noteiktā rakstura dēļ nevar aizvietot analīzi, kuru obligāti ir jāveic attiecībā uz katras lietas faktiem un komercprakses
         “negodīgo” raksturu no Direktīvas 5.–9. pantā noteikto kritēriju viedokļa, ja runa ir, kā tas ir pamata lietās, par praksi,
         kas nav minēta tās I pielikumā.

      66      Turklāt šo konstatējumu apstiprina dažu minēto atkāpju saturs. Tādējādi, piemēram, ar 1991. gada likuma 55. pantu tiek atļauts
         par kopējo cenu saistīti piedāvāt tikai preces vai pakalpojumus, kas veido vienu veselumu vai ir identiski. Kā pareizi norāda
         Komisija atbildē uz Tiesas uzdoto rakstveida jautājumu, nevar noliegt, ka, it īpaši ja patērētājiem tiek sniegta pareiza informācija,
         dažādu preču vai pakalpojumu saistītais piedāvājums, kas nav nedz kopums un nav arī identisks, atbilst Direktīvas noteiktajām
         godīguma prasībām.

      67      Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Direktīva nepieļauj tādu saistīto piedāvājumu aizliegumu, kādu paredz 1991. gada likums.
         Līdz ar to nav vajadzības aplūkot jautājumu par iespējamo EKL 49. panta pārkāpumu, kas ir izvirzīts lietā C‑299/07 uzdotajā
         prejudiciālajā jautājumā.

      68      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīva jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj
         tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamata lietās, kurā, izņemot konkrētus gadījumus un neņemot vērā lietas
         īpašos apstākļus, pārdevējam tiek aizliegts sniegt patērētajam jebkādu saistīto piedāvājumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      69      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā
            tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK,
            98/27/EK un 2002/65/EK, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004, (“Negodīgas komercprakses direktīva”)
            jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamata lietās, kurā, izņemot konkrētus
            gadījumus un neņemot vērā lietas īpašos apstākļus, pārdevējam tiek aizliegts sniegt patērētajam jebkādu saistīto piedāvājumu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1982. gada 15. jūlijā. # Felicitas Rickmers-Linie KG & Co. pret Finanzamt für Verkehrsteuern, Hambourg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 270/81.


Tiesas spriedums 1973. gada 7. februārī. # I. Schroeder KG pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta 40-72.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1995. gada 11. augustā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-240/94.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1997. gada 29. maijā. # Finanzamt Bergisch Gladbach pret Werner Skripalle. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Nodokļu noteikumi - Sestā PVN direktīva. # Lieta C-63/96.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 22. februārī. # Holger Standertskjöld-Nordenstam (T-437/04) un Jean-Claude Heyraud (T-441/04) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas T-437/04 un T-441/04.