title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 27.aprīlī.#H. A. Solleveld (C-443/04) un J. E. van den Hout-van Eijnsbergen (C-444/04) pret Staatssecretaris van Financiën.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Sestā PVN direktīva - 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts - Atbrīvojumi - Medicīniskās aprūpes sniegšana, darbojoties medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās - Terapeitiska aprūpe, ko veic fizioterapeits un psihoterapeits - Paramedicīnisko profesiju definīcija, ko nosaka attiecīgā dalībvalsts - Diskrecionārā vara - Robežas.#Apvienotās lietas C-443/04 un C-444/04.

text:
      Apvienotās lietas C‑443/04 un C‑444/04
      H. A. Solleveld
      un
      J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen
      pret
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts – Atbrīvojumi no nodokļa – Medicīniskās aprūpes sniegšana, darbojoties medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās – Terapeitiska aprūpe, ko veic fizioterapeits un psihoterapeits – Paramedicīnisko profesiju definīcija, ko nosaka attiecīgā dalībvalsts – Diskrecionārā vara – Robežas
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 15. decembrī

      Tiesas (trešā palāta) 2006. gada 27. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā
            direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa
      (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts)
      13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem, ir jāinterpretē tādā veidā, ka tas piešķir dalībvalstīm diskrecionāro varu noteikt paramedicīniskās profesijas
         un medicīniskās aprūpes pakalpojumus, kas saistīti ar šādām profesijām saistībā ar šajā normā paredzēto atbrīvojumu. Tomēr
         dalībvalstīm, izmantojot šo diskrecionāro varu, ir jāievēro minētās normas mērķis – nodrošināt, ka atbrīvojumu piemēro tikai
         pakalpojumiem, kurus veic personas, kam ir vajadzīgā profesionālā kvalifikācija, – kā arī nodokļu neitralitātes princips.

      Valsts tiesiskais regulējums, kurā psihoterapeita profesija ir izslēgta no paramedicīnisko profesiju definīcijas, ir pretrunā
         minētajam mērķim un principam tikai tad, ja no pievienotās vērtības nodokļa atbrīvo psihoterapeitisko aprūpi, ko veic psihiatri,
         psihologi vai jebkādas citas medicīniskās vai paramedicīniskās profesijas pārstāvji, kaut gan par līdzvērtīgu tai var uzskatīt
         arī psihoterapeitu veikto aprūpi, ņemot vērā viņu profesionālo kvalifikāciju; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

      Valsts tiesiskais regulējums, kurā atsevišķas specifiskas medicīniskās aprūpes darbības, piemēram, aprūpe, veicot traucējumu
         lauku diagnostiku, ko veic fizioterapeiti, ir izslēgtas no šīs paramedicīniskās profesijas definīcijas, ir pretrunā šim pašam
         mērķim un principam tikai tad, ja no pievienotās vērtības nodokļa atbrīvo minēto aprūpi, veicot traucējumu lauku diagnostiku,
         ko īsteno saistībā ar minētajām darbībām, sniedz ārsti vai zobārsti, kaut gan par līdzvērtīgu tai var uzskatīt arī fizioterapeitu
         veikto aprūpi, ņemot vērā viņu profesionālo kvalifikāciju; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

      (sal. ar 51. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 27. aprīlī (*)

      Sestā PVN direktīva – 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts – Atbrīvojumi no nodokļa – Medicīniskās aprūpes sniegšana, darbojoties medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās – Terapeitiska aprūpe, ko veic fizioterapeits un psihoterapeits – Paramedicīnisko profesiju definīcija, ko nosaka attiecīgā dalībvalsts – Diskrecionārā vara – Robežas
      Apvienotās lietas C‑443/04 un C‑444/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2004. gada 15. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti tajā pašā dienā, tiesvedībās

      H. A. Solleveld (C‑443/04),

      J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen (C‑444/04)

      pret
      Staatssecretaris van Financiën.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], S. fon Bārs [S. von Bahr], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 20. oktobrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       H. A. Sollefelda [H. A. Solleveld] vārdā – A. B. Shonbeks [A. B. Schoonbeek], advocaat,

      –       J. E. van den Hautas-van Einsberhenas [J. E. van den Hout-van Eijnsbergen] vārdā – F. D. Kauvenhofens [F. D. Kouwenhoven], belastingadviseur,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – P. van Nufels [P. van Nuffel] un D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 15. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju Padomes 1977. gada
         17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja
         pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar prāvām, pirmkārt, starp Sollefeldu, fizioterapeitu, un, otrkārt, van den Hautu-van Einsberhenu,
         psihoterapeiti, un Staatssecretaris van Financiën attiecībā uz Inspecteur van de Belastingdienst – Ondernemingen (nodokļu inspektora, turpmāk tekstā – “inspektors”) lēmumiem, kuros atteikts no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā
         – “PVN”) atbrīvot medicīniskās aprūpes pakalpojumus, ko šīs personas sniegušas, veicot profesionālo darbību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punktā ir noteikts:
      “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo turpmāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
         ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
         apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:

      [..]
      c)      medicīniskās aprūpes sniegšanu, darbojoties medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās, ko noteikusi attiecīgā dalībvalsts;
      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
       Tiesiskais regulējums PVN jomā
      4       1968. gada 28. jūnija Likuma par apgrozījuma nodokli (Wet op de omzetbelasting 1968, Stb. 1968, Nr. 329, turpmāk tekstā – “1968. gada Likums par PVN”) 11. panta 1. punkta g) apakšpunkts redakcijā, kas bija spēkā līdz
         1997. gada 1. decembrim, paredzēja, ka no PVN ir atbrīvoti:

      “pakalpojumi, ko sniedz ārsti, izņemot veterinārārstus, psihologi un logopēdi, slimnieku kopēji un akušieri; pakalpojumi,
         ko sniedz personas, kas strādā paramedicīniskajās profesijās, attiecībā uz kurām noteikumi ir paredzēti, pamatojoties uz Likumu
         par paramedicīniskajām profesijām [..]”.

      5       Kopš 1997. gada 1. decembra 1968. gada Likuma par PVN 11. panta 1. punkta g) apakšpunkts paredz, ka no PVN ir atbrīvoti:
      “pakalpojumi, ko sniedz personas, kas strādā profesijās, attiecībā uz kurām noteikumi ir paredzēti Likumā par profesijām,
         kas saistītas ar individuālo veselības aprūpi, vai atbilstoši tam [..]”.

       Tiesiskais regulējums veselības aprūpes jomā
      6       Līdz brīdim, kad 1997. gadā tika atcelts 1963. gada 21. marta Likums par paramedicīniskajām profesijām (Wet op de paramedische beroepen, Stb. 1963, Nr. 113, turpmāk tekstā – “1963. gada Likums par paramedicīniskajām profesijām”), tā 1. panta 2. punktā bija paredzēts:

      “Šis likums nav piemērojams aprūpei, ko sniedz slimnieku kopēji, un turklāt tas ir piemērojams tikai paramedicīniskajām profesijām,
         kuras, pamatojoties uz 2. pantu, reglamentē vispārpiemērojami administratīvi akti.”

      7       No nolēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu lietā C‑444/04 izriet, ka laikā, kad bija spēkā Likums par paramedicīniskajām
         profesijām, nosacījumi, kas bija jāizpilda reģistrācijai psihoterapeitu reģistrā, bija uzskaitīti Lēmumā par psihoterapeitu
         reģistrāciju (Besluit inzake registratie van psychotherapeuten, Stcrt. 1986, Nr. 149, turpmāk tekstā – “1986. gada lēmums”). Ir zināms, ka šis lēmums nebija vispārpiemērojams administratīvs akts Likuma
         par paramedicīniskajām profesijām nozīmē.

      8       3. panta 1. punkts 1993. gada 11. novembra Likumā par profesijām, kas saistītas ar individuālo veselības aprūpi (Wet op de beroepen in de individuele gezondheidszorg, Stb. 1993, Nr. 655) ar grozījumiem, kas izdarīti 1997. gadā (turpmāk tekstā – “BIG  likums”), ir paredzēts:

      “Izveido reģistrus, kuros personas, kas atbilst nosacījumiem, kuri šajā nolūkā paredzēti šajā likumā vai atbilstoši tam, un
         kas lūdz reģistrāciju, attiecīgi ieraksta ar šādu statusu: ārsts, zobārsts, aptiekārs, veselības aprūpes psihologs, psihoterapeits,
         fizioterapeits, akušieris, slimnieku kopējs.”

      9       Tiesību akti, kas attiecas uz specifiskām darbībām, ko veic fizioterapeiti BIG  likuma nozīmē, ir noteikti un uzskaitīti attiecīgi minētā likuma 29. pantā un 1997. gada 13. oktobra Lēmuma par fizioterapeitu
         izglītības noteikumiem un to specifisko darbības jomu (Besluit opleidingseisen en deskundigheidsgebied fysiotherapeut, Stb. 1997, Nr. 516, turpmāk tekstā – “1997. gada lēmums”) 5. pantā. Saskaņā ar šī lēmuma 5. panta 1. punktu šīs darbības īpaši ietver
         pacienta apskati, lai noteiktu, vai viņam ir kustību traucējumi vai šādu traucējumu risks, un to ārstēšanu ar fizioterapeitiskām
         metodēm. Atbilstoši tā paša panta 2. punktam šīs metodes ietver kustību terapiju, terapiju, veicot masāžas un fizisku stimulāciju,
         izņemot rentgena izmantošanu.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑443/04
      10     Sollefelds ir fizioterapeits, kas ar šādu statusu ir ierakstīts reģistrā, kas paredzēts ar BIG  likumu. Līdzās darbībai, ko veic “klasisks” fizioterapeits, Sollefelds veic arī tā saucamo “traucējumu lauku diagnostiku”,
         kurai viņš ir ieguvis īpašu papildu izglītību Vācijā. No nolēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka, veicot šo
         darbību, sevišķa uzmanība tiek veltīta žokļa un mutes disfunkcijai, kas tiek konstatēta rentgenuzņēmumos, mutes un ādas mērījumos
         ar elektrisko strāvu, kā arī mutes iekšējā izmeklēšanā. Šo darbību pamato teorija, ka, veicot žokļa, zobu un mutes dobuma
         padziļinātu izmeklēšanu, var konstatēt sāpju un slimību cēloņus un noteikt, ar ko sākt ārstēšanu, kuras mērķis ir izdziedēt
         pacientu vai uzlabot viņa vispārējo veselības stāvokli.

      11     Sollefelda darbība šajā nozarē izpaužas, pirmkārt, uzstādot diagnozi, lai noteiktu, vai sāpes, par ko sūdzas pacients, ir
         saistītas ar “traucējumu laukiem” saistībā ar žokļa kaulu vai zobiem. Ja tas tā ir, Sollefelds izstrādā ārstēšanas plānu.
         Tas galvenokārt ietver vieglu lāzera staru izmantošanu, ārstēšanu ar homeopātiskām zālēm un manuālo terapiju. Pirms sākt aprūpi,
         Sollefelds var nosūtīt pacientu arī pie zobārsta vai žokļu ķirurga.

      12     Tā kā Sollefelds nebija samaksājis PVN par pakalpojumiem, kas attiecas uz traucējumu lauku diagnostiku, viņam tika nosūtīti
         paziņojumi par nodokļu maksājumu apmēru par laika posmu no 1994. gada 1. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim. Sūdzības,
         ko viņš iesniedza par šiem paziņojumiem, inspektors noraidīja. Lēmumi noraidīt sūdzības īpaši ir pamatoti ar Inspecteur voor de Gezondheiszorg (veselības aprūpes inspektora) atzinumu, saskaņā ar kuru traucējumu lauku diagnostika neietilpst īpašajā fizioterapeita darbības
         jomā BIG  likuma 29. panta un 1997. gada lēmuma 5. panta nozīmē.

      13     2002. gada 18. novembra spriedumā Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa) noraidīja Sollefelda prasību atcelt lēmumus noraidīt viņa sūdzības, būtībā pamatojoties uz
         to, ka nevar uzskatīt, ka attiecīgo medicīnisko aprūpi viņš ir sniedzis kā fizioterapeits.

      14     Sollefelds iesniedza Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) kasācijas sūdzību par minēto spriedumu. Nolēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu norādījusi,
         ka attiecīgo medicīnisko aprūpi Sollefelds nesniedz, veicot profesionālo darbību BIG  likuma nozīmē, minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai šai aprūpei tomēr nav jāpiemēro atbrīvojums no PVN, jo, pirmkārt, tās mērķis
         no subjektīvā viedokļa ir uzlabot pacienta medicīnisko aprūpi un, otrkārt, no faktiem, ko konstatējusi Gerechtshof te Amsterdam, izriet, ka 40 % gadījumu pacientus Sollefeldam nosūtīja ārsts vai zobārsts un ka vairums apdrošināšanas sabiedrību sedz
         ar aprūpi saistītās izmaksas, vismaz tad, ja pacienti ir veikuši papildu apdrošināšanu pret riskiem, kas attiecas uz ārstēšanas
         metodēm, kuras neietilpst tradicionālajā medicīnā.

      15     Šajos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādā veidā, ka no PVN ir atbrīvotas darbības,
         kas ietver diagnozes uzstādīšanu, terapeitiskā atzinuma sniegšanu un, iespējams, ārstēšanu – visas šīs darbības veicot saistībā
         ar [traucējumu lauku] diagnostiku [..] –, pat ja persona, tās veicot, nerīkojas kā tādas medicīniskās vai paramedicīniskās
         profesijas [pārstāvis], ko noteikusi attiecīgā dalībvalsts?”

       Lieta C‑444/04
      16     Van den Hauta-van Einsberhena patstāvīgi strādā par psihoterapeiti; šai darbībai viņa ir saņēmusi pedagoga diplomu. Tā kā
         Geneeskundig Hoofdinspecteur voor de Geestelijke Volksgezondheid (galvenais garīgās veselības medicīnas inspektors) konstatēja, ka viņa atbilst nosacījumiem, kas paredzēti 1986. gada lēmumā,
         viņa kā psihoterapeite 1988. gadā tika ierakstīta šajā lēmumā noteiktajā reģistrā.

      17     Tā kā van den Hauta-van Einsberhena nebija samaksājusi PVN par pakalpojumiem, kas saistīti ar šīm darbībām, viņai tika nosūtīti
         paziņojumi par nodokļu maksājumu apmēru par laika posmu no 1992. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim. Sūdzību, ko
         viņa iesniedza par šiem paziņojumiem, inspektors noraidīja.

      18     2003. gada 20. marta spriedumā Gerechtshof te ’s‑Gravenhage (Hāgas Apelācijas tiesa) noraidīja van den Hautas-van Einsberhenas prasību atcelt lēmumu noraidīt viņas sūdzību, būtībā pamatojoties
         uz to, ka jēdziens “ārstu un psihologu sniegtie pakalpojumi”, kas paredzēts 11. panta 1. punkta g) apakšpunktā 1968. gada
         Likumā par PVN, redakcijā, kas bija spēkā tajos taksācijas gados, ar ko ir saistīta pamata lieta, ietver tikai pakalpojumus,
         ko sniedz personas, kam ir atļauts izmantot ārsta vai psihologa nosaukumu.

      19     Van den Hauta-van Einsberhena iesniedza Hoge Raad der Nederlanden kasācijas sūdzību par minēto spriedumu. Nolēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu norādījusi, ka nav nekāda pamatojuma
         apstrīdēt to, ka aprūpei, ko veic patstāvīgi psihoterapeiti, ir terapeitisks mērķis, šī tiesa ir atzinusi, ka psihoterapeiti
         nebija minēti profesiju sarakstā, kas paredzēts 11. panta 1. punkta g) apakšpunktā 1968. gada Likumā par PVN redakcijā, kas
         piemērojama šajā prāvā, pat ja viņi atbilda likumā paredzētajiem reģistrācijas nosacījumiem un ja viņi faktiski bija ierakstīti
         psihoterapeitu reģistrā. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka šī norma redakcijā, kas ir spēkā kopš 1997. gada 1. decembra,
         tomēr paredz, ka uz medicīnisko aprūpi, ko sniedz psihoterapeiti, attiecas atbrīvojums no PVN. Tāpēc minētā tiesa vēlas noskaidrot,
         vai izsmeļošs medicīnisko profesiju uzskaitījums, kas paredzēts 1968. gada Likumā par PVN, redakcijā, kas bija spēkā pirms
         minētās dienas, varēja būt pietiekams pamatojums nepiemērot attiecīgajai medicīniskajai aprūpei Sestās direktīvas 13. panta
         A daļas 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa.

      20     Šajos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādā veidā, ka psihoterapeita darbības,
         ko veic persona, kura atbilst [iepriekš] izklāstītajiem likumā paredzētajiem reģistrācijas nosacījumiem un kura ir ierakstīta
         psihoterapeitu reģistrā [..], ir atbrīvotas no PVN, pat ja, veicot šīs darbības, persona nerīkojas kā tādas medicīniskās vai
         paramedicīniskās profesijas [pārstāvis], ko noteikusi attiecīgā dalībvalsts?”

      21     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 21. janvāra rīkojumu lietas C‑443/04 un C‑444/04 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu
         procesā, kā arī galīgā sprieduma pieņemšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      22     Ar uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai atbrīvojums no PVN, kas paredzēts Sestās direktīvas
         A daļas 1. punkta c) apakšpunktā, ir piemērojams aprūpei, ko attiecīgi fizioterapeits un psihoterapeits veic ārpus darbības
         medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās, ko noteikusi attiecīgā dalībvalsts.

      23     Saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkta gramatisko interpretāciju, lai persona varētu iegūt
         šajā normā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa, šai personai ir jāatbilst diviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, jāsniedz “medicīniska
         aprūpe” un, otrkārt, šī aprūpe ir jāsniedz, “darbojoties medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās, ko noteikusi attiecīgā
         dalībvalsts”.

      24     Šajā lietā nav apstrīdēts tas, ka aprūpe, ko veic prasītāji pamata lietā, ir medicīniska aprūpe minētās normas nozīmē, jo
         šī aprūpe tiek veikta, lai uzstādītu diagnozi, ārstētu un, cik vien iespējams, izārstētu no slimībām vai veselības traucējumiem;
         tādējādi tai ir terapeitisks mērķis (2003. gada 20. novembra spriedums lietā C‑307/01 D’Ambrumenil  un Dispute Resolution Services, Recueil, I‑13989. lpp., 57. punkts).

      25     Savukārt iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir par to, vai var uzskatīt, ka minētā aprūpe ir veikta, darbojoties medicīniskās
         vai paramedicīniskās profesijās, kas noteiktas valsts tiesiskajā regulējumā atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta A daļas
         1. punkta c) apakšpunktā paredzētajam otrajam nosacījumam.

      26     Šajā sakarā no nolēmumiem par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka lietā C‑444/04 attiecīgo aprūpi ir veicis pakalpojumu
         sniedzējs, kas dienā, kad radās pamata lietas faktiskie apstākļi, nepiederēja nevienai no paramedicīniskajām profesijām, kas
         noteiktas valsts tiesiskajā regulējumā, lai tam varētu piemērot atbrīvojumu no PVN, bet lietā C‑443/04 attiecīgā aprūpe –
         kaut gan to veica pakalpojumu sniedzējs, kas pieder šādai paramedicīniskajai profesijai – neietilpa šai darbībai specifiskajā
         darbības jomā saskaņā ar to, kā šī darbība ir noteikta minētajā regulējumā.

      27     No tā izriet, ka ar jautājumu lietā C‑444/04 iesniedzējtiesa īpaši vēlas noskaidrot, cik lielā mērā dalībvalstis saistībā
         ar atbrīvojumu no PVN, kas paredzēts Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktā, var izslēgt atsevišķas
         profesijas no paremedicīnisko profesiju definīcijas, kas dota valsts tiesiskajā regulējumā, bet lietā C‑443/04 minētā tiesa
         būtībā jautā, vai šīs pašas dalībvalstis no minētās definīcijas var izslēgt atsevišķas īpašas medicīniskās aprūpes darbības.

      28     Šajā sakarā no Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkta redakcijas skaidri izriet, ka šajā normā pašā
         nav definēts “paramedicīnisko profesiju” jēdziens, bet attiecībā uz šo jautājumu minētajā normā ir norādīts uz definīciju,
         kas dota dalībvalstu tiesiskajā regulējumā.

      29     Šajos apstākļos katrai dalībvalstij valsts tiesībās ir jānosaka paramedicīniskās profesijas, kurās darbojoties, medicīniskajai
         aprūpei piemēro atbrīvojumu no PVN saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktu. Tiesa jau ir atzinusi,
         ka šī norma šajā jautājumā piešķir dalībvalstīm diskrecionāro varu (2003. gada 6. novembra spriedums lietā C‑45/01 Dornier, Recueil, I‑12911. lpp., 81. punkts).

      30     Šī diskrecionārā vara ietver ne tikai pilnvaras noteikt kvalifikāciju, kas vajadzīga, lai strādātu minētajās profesijās, bet
         arī pilnvaras noteikt specifiskas medicīniskās aprūpes darbības, kas saistītas ar šādām profesijām. Tā kā nav teikts, ka dažādas
         kvalifikācijas, ko ieguvuši pakalpojumu sniedzēji, sagatavotu tos visu veidu aprūpes sniegšanai, dalībvalsts, izmantojot diskrecionāro
         varu, ir tiesīga uzskatīt, ka paramedicīnisko profesiju definīcija nebūtu pilnīga, ja tā izvirzītu tikai vispārīgas prasības
         attiecībā uz pakalpojumu sniedzēju kvalifikāciju, neprecizējot, kādas aprūpes sniegšanai tie ir kvalificēti šajās profesijās.

      31     Tomēr diskrecionārā vara, kas dalībvalstīm šajā sakarā piemīt, nav neierobežota.
      32     Kā norāda Nīderlandes valdība, dalībvalstis, protams, ir tiesīgas atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta
         pirmajai teikuma daļai izvirzīt nosacījumus atbrīvojumiem no nodokļa, lai nodrošinātu šo atbrīvojumu pareizu un vienkāršu
         piemērošanu.

      33     Pretēji tam, ko apgalvo Eiropas Kopienu Komisija, ir jāatzīst, ka dalībvalstīm piemītošā diskrecionārā vara noteikt paramedicīniskās
         profesijas ļauj dalībvalstīm par tādu neuzskatīt – un tātad neattiecināt uz to atbrīvojumu no PVN, kas paredzēts Sestās direktīvas
         13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktā – atsevišķu profesiju, piemēram, psihoterapeita profesiju, kas minēta lietā C‑444/04,
         lai gan par atsevišķiem šīs profesijas aspektiem ir īpašs valsts tiesiskais regulējums.

      34     Tāpat – kā to apgalvo Nīderlandes valdība – Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma
         no PVN pareiza un vienkārša piemērošana patiešām ir nodrošināta, ja – kā tas ir lietā C‑443/04 attiecībā uz fizioterapeitu
         pakalpojumiem – minēto atbrīvojumu piemēro tikai pakalpojumu sniedzējiem, kas ieguvuši profesionālo kvalifikāciju, kas minēta
         valsts tiesiskajā regulējumā par paramedicīniskajām profesijām, un vienīgi saistībā ar specifiskām medicīniskās aprūpes darbībām,
         kādām ir iegūta šī kvalifikācija, saskaņā ar šo darbību definīciju minētajā regulējumā.

      35     Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka atbrīvojumu no nodokļa pareizas un vienkāršas piemērošanas prasība nevar ļaut dalībvalstīm
         pārkāpt ne Sestās direktīvas mērķus, ne arī Kopienu tiesību principus, īpaši vienlīdzīgas attieksmes principu, kas PVN jomā
         izpaužas kā nodokļu neitralitātes princips (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dornier, 42. un 69. punkts; 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑498/03 Kingscrest Associates un Montecello, Krājums, I‑4427. lpp., 29. un 52. punkts, kā arī 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑246/04 Turn- und Sportunion Waldburg, Krājums, I‑589. lpp., 44.–46. punkts).

      36     Tādējādi, ja nodokļu maksātājs lūdz atzīt viņa medicīniskās aprūpes darbības par saistītām ar darbību paramedicīniskajās profesijās,
         lai saņemtu atbrīvojumu no PVN, kas paredzēts Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktā, tad valsts tiesām
         ir jāpārbauda, vai kompetentās iestādes ir ievērojušas šajā normā piešķirtās diskrecionārās varas robežas, ņemot vērā tās
         mērķi un nodokļu neitralitātes principu, kas raksturīgs kopējai PVN sistēmai (šajā sakarā skat. 2002. gada 10. septembra spriedumu
         lietā C‑141/00 Kügler, Recueil, I‑6833. lpp., 56. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Dornier, 69. punkts, un lietā KingscrestAssociates un Montecello, 52. punkts).

      37     Šajā sakarā, pirmkārt, attiecībā uz Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkta mērķi ir jānorāda, ka minētajā
         normā ietvertais nosacījums, ka medicīniskā aprūpe ir jāveic, darbojoties paramedicīniskās profesijās, ko noteikusi attiecīgā
         dalībvalsts, ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka atbrīvojumu no nodokļa piemēro tikai medicīniskajai aprūpei, ko veic pakalpojumu
         sniedzēji ar vajadzīgo profesionālo kvalifikāciju (iepriekš minētais spriedums lietā Kügler, 27. punkts). Tādēļ uz visiem medicīniskās aprūpes pakalpojumiem šāds atbrīvojums no nodokļa neattiecas; tas attiecas vienīgi
         uz pakalpojumiem, kuri ir pietiekami kvalitatīvi, ņemot vērā pakalpojumu sniedzēju profesionālo izglītību.

      38     No tā izriet, ka atsevišķas profesijas vai specifiskas medicīniskās aprūpes darbības izslēgšanu no paramedicīnisko profesiju
         definīcijas, kas dota valsts tiesiskajā regulējumā saistībā ar atbrīvojumu, kurš paredzēts Sestās direktīvas 13. panta A daļas
         1. punkta c) apakšpunktā, ir jāspēj pamatot ar objektīviem apsvērumiem, kas balstīti uz aprūpes pakalpojumu sniedzēju profesionālo
         kvalifikāciju, un tātad – ar apsvērumiem, kas saistīti ar sniegto pakalpojumu kvalitāti.

      39     Otrkārt, attiecībā uz nodokļu neitralitātes principu, kas raksturīgs kopējai PVN sistēmai, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru
         šis princips liedz tādu līdzīgu pakalpojumu sniegšanu, starp kuriem pastāv konkurence, no PVN viedokļa izvērtēt atšķirīgi
         (2003. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑109/02 Komisija/Vācija, Recueil, I‑12691. lpp., 20. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Kingscrest Associates un Montecello, 54. punkts).

      40     Taču, lai noteiktu, vai medicīniskās aprūpes pakalpojumi ir līdzīgi – saistībā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta
         c) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu un ņemot vērā šīs normas mērķi –, ir jāņem vērā šīs aprūpes veicēju profesionālā kvalifikācija.
         Ja tā nav vienāda, medicīniskās aprūpes pakalpojumus var uzskatīt par līdzīgiem tikai tad, ja to kvalitāte ir līdzvērtīga
         no saņēmēju viedokļa.

      41     No tā izriet – kādas profesijas vai specifiskas medicīniskās aprūpes darbības izslēgšana no paramedicīnisko profesiju definīcijas,
         kas dota valsts tiesiskajā regulējumā saistībā ar atbrīvojumu, kurš paredzēts Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta
         c) apakšpunktā, ir pretrunā nodokļu neitralitātes principam tikai tad, ja var pierādīt, ka personām, kas darbojas šajā profesijā
         vai veic šo darbību, šādas aprūpes sniegšanai ir profesionālā kvalifikācija, kas ir piemērota, lai nodrošinātu, ka šo pakalpojumu
         kvalitāte ir līdzvērtīga to pakalpojumu kvalitātei, ko sniedz personas, kurām atbilstoši šim pašam valsts tiesiskajam regulējumam
         ir paredzēts atbrīvojums.

      42     Tāpēc iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai, ņemot vērā visus šos apsvērumus, psihoterapeita profesijas izslēgšana – lietā C‑444/04
         – un fizioterapeita veiktas traucējumu lauku diagnostikas izslēgšana – lietā C‑443/04 –, [šīm personām] darbojoties paramedicīniskajās
         profesijās, saistībā ar atbrīvojumu no PVN, kas paredzēts Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktā, pārsniedz
         diskrecionārās varas robežas, kura dalībvalstīm piešķirta ar šo normu.

      43     Šajā sakarā attiecībā uz lietu C‑444/04 uzreiz ir jānorāda, ka, pretēji Nīderlandes valdības apgalvojumiem, tam, ka attiecībā
         uz visiem psihoterapeitiem ir piemērota vienāda attieksme PVN jomā neatkarīgi no viņu juridiskā statusa, nav nozīmes. Toties
         ir jāpārbauda, vai – kā apgalvo van den Hauta-van Einsberhena – attiecīgā dalībvalsts taksācijas gados, par kuriem ir pamata
         lieta, tādu psihoterapeitu veiktajām darbībām, kuri saņēmuši pedagoga diplomu, piemēroja PVN režīmu, kas atšķiras no tā, kuru
         piemēroja tādām pašām darbībām, ko veica psihiatri un psihologi.

      44     Ja tas tā ir, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai psihoterapeitiem, kas – kā prasītāja pamata lietā – ir saņēmuši pedagoga
         diplomu, tāpat kā psihiatriem un psihologiem, faktiski ir profesionālā kvalifikācija, kas vajadzīga, lai veiktu psihoterapeitisko
         aprūpi, kādu veic minētā prasītāja, un, tādā gadījumā – [jāpārbauda,] vai, veicot šādas darbības, tiem tiek piemērots atbrīvojums
         no PVN.

      45     Ja tā, tad valsts tiesiskais regulējums, par ko ir pamata lieta, pārsniedz diskrecionāro varu, kas dalībvalstīm piemīt saskaņā
         ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktu, tikai tādā gadījumā, ja psihoterapeitu veiktās aprūpes kvalitāti,
         ņemot vērā to profesionālo kvalifikāciju, var uzskatīt par līdzvērtīgu kvalitātei, kāda ir līdzīgai aprūpei, ko sniedz psihiatri,
         psihologi vai jebkādu citu medicīnisko vai paramedicīnisko profesiju pārstāvji; [šī līdzvērtība] ir jāizvērtē iesniedzējtiesai,
         ņemot vērā visus attiecīgos apstākļus, kas attiecas uz šajā tiesā iesniegto lietu.

      46     Šajā sakarā iesniedzējtiesa īpaši varēs ņemt vērā to, ka prasītājai pamata lietā ir pedagoga diploms un ka psihoterapeitiskā
         aprūpe, ko tā veica attiecīgajos taksācijas gados, notika saskaņā ar likumu un sabiedrības veselības medicīniskajai inspekcijai
         veicot kontroli, un saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti īpašā regulējumā, kura ievērošanu apliecina ierakstīšana šajā nolūkā
         paredzētajā reģistrā, jo šie apstākļi nodrošina, ka darbības veikšanai tai bija vajadzīgā profesionālā kvalifikācija.

      47     Attiecībā uz lietu C‑443/04, lai noskaidrotu, vai attiecīgā dalībvalsts ir pārsniegusi diskrecionārās varas robežas, kas tai
         piemīt saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktu, ir jāpārbauda, vai aprūpe, veicot traucējumu
         lauku diagnostiku, ir atbrīvota no PVN, ja to veic ārsti vai zobārsti.

      48     Jautāta par to tiesas sēdē, Nīderlandes valdība, nevēloties ieņemt stingru nostāju, tomēr norādīja, ka attiecībā uz ārstiem
         nav a priori izslēgts, ka ārsti, ņemot vērā to kompetenci un medicīnisko izglītību, kas ir pilnīgāka, minētās aprūpes veikšanai var saņemt
         atbrīvojumu no PVN.

      49     Šajos apstākļos iesniedzējtiesai, ņemot vērā šī sprieduma 44. un 45. punktā izklāstītos apsvērumus, ir jānosaka, vai, neatbrīvojot
         no PVN prasītāja pamata lietā sniegto aprūpi, veicot traucējumu lauku diagnostiku, attiecīgā dalībvalsts ir pārsniegusi diskrecionāro
         varu, kas tai piemīt saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktu, ņemot vērā PVN režīmu, ko par
         tādu pašu aprūpi piemēro ārstiem un zobārstiem, un aprūpes kvalitāti, ko šajā sakarā sniedz katrs no tiem.

      50     Šajā sakarā iesniedzējtiesa īpaši varēs ņemt vērā to, ka, darbojoties kā fizioterapeits, prasītājs pamata lietā darbojas paramedicīniskā
         profesijā attiecīgās dalībvalsts tiesiskā regulējuma nozīmē, ka, lai sniegtu minēto aprūpi, viņam ir īpaša papildu izglītība
         un ka šīs aprūpes veikšanai pacientus viņam bieži nosūtīja ārsti vai zobārsti.

      51     Tādējādi uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka:
      –       Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādā veidā, ka tas piešķir dalībvalstīm diskrecionāro
         varu noteikt paramedicīniskās profesijas un medicīniskās aprūpes pakalpojumus, kas saistīti ar šādām profesijām saistībā ar
         šajā normā paredzēto atbrīvojumu. Tomēr dalībvalstīm, izmantojot šo diskrecionāro varu, ir jāievēro minētās normas mērķis
         – nodrošināt, ka atbrīvojumu piemēro tikai pakalpojumiem, kurus veic personas, kam ir vajadzīgā profesionālā kvalifikācija
         –, kā arī nodokļu neitralitātes princips;

      –       valsts tiesiskais regulējums, kurā psihoterapeita profesija ir izslēgta no paramedicīnisko profesiju definīcijas, ir pretrunā
         minētajam mērķim un principam tikai tad, ja no PVN atbrīvo psihoterapeitisko aprūpi, ko veic psihiatri, psihologi vai jebkādas
         citas medicīniskās vai paramedicīniskās profesijas pārstāvji, kaut gan par līdzvērtīgu tai var uzskatīt arī psihoterapeitu
         veikto aprūpi, ņemot vērā viņu profesionālo kvalifikāciju; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

      –       valsts tiesiskais regulējums, kurā atsevišķas specifiskas medicīniskās aprūpes darbības, piemēram, aprūpe, veicot traucējumu
         lauku diagnostiku, ko veic fizioterapeiti, ir izslēgtas no šīs paramedicīniskās profesijas definīcijas, ir pretrunā šim pašam
         mērķim un principam tikai tad, ja no PVN atbrīvo minēto aprūpi, veicot traucējumu lauku diagnostiku, ko īsteno saistībā ar
         minētajām darbībām, sniedz ārsti vai zobārsti, kaut gan par līdzvērtīgu tai var uzskatīt arī fizioterapeitu veikto aprūpi,
         ņemot vērā viņu profesionālo kvalifikāciju; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      52     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      –       13. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
            dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ir
            jāinterpretē tādā veidā, ka tas piešķir dalībvalstīm diskrecionāro varu noteikt paramedicīniskās profesijas un medicīniskās
            aprūpes pakalpojumus, kas saistīti ar šādām profesijām saistībā ar šajā normā paredzēto atbrīvojumu. Tomēr dalībvalstīm, izmantojot
            šo diskrecionāro varu, ir jāievēro minētās normas mērķis – nodrošināt, ka atbrīvojumu piemēro tikai pakalpojumiem, kurus veic
            personas, kam ir vajadzīgā profesionālā kvalifikācija –, kā arī nodokļu neitralitātes princips;
      –       valsts tiesiskais regulējums, kurā psihoterapeita profesija ir izslēgta no paramedicīnisko profesiju definīcijas, ir pretrunā
            minētajam mērķim un principam tikai tad, ja no PVN atbrīvo psihoterapeitisko aprūpi, ko veic psihiatri, psihologi vai jebkādas
            citas medicīniskās vai paramedicīniskās profesijas pārstāvji, kaut gan par līdzvērtīgu tai var uzskatīt arī psihoterapeitu
            veikto aprūpi, ņemot vērā viņu profesionālo kvalifikāciju; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
      –       valsts tiesiskais regulējums, kurā atsevišķas specifiskas medicīniskās aprūpes darbības, piemēram, aprūpe, veicot traucējumu
            lauku diagnostiku, ko veic fizioterapeiti, ir izslēgtas no šīs paramedicīniskās profesijas definīcijas, ir pretrunā šim pašam
            mērķim un principam tikai tad, ja no PVN atbrīvo minēto aprūpi, veicot traucējumu lauku diagnostiku, ko īsteno saistībā ar
            minētajām darbībām, sniedz ārsti vai zobārsti, kaut gan par līdzvērtīgu tai var uzskatīt arī fizioterapeitu veikto aprūpi,
            ņemot vērā viņu profesionālo kvalifikāciju; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2004. gada 1.aprīlī. # Kohlpharma GmbH pret Bundesrepublik Deutschland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen - Vācija. # Preču brīva aprite. # Lieta C-112/02.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 2.aprīlī.#A.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Korkein hallinto-oikeus - Somija.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību - Regula (EK) Nr. 2201/2003 - Materiālā piemērošanas joma - Jēdziens "civillietas" - Lēmums par bērnu nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes - Bērna pastāvīgā dzīvesvieta - Aizsardzības pasākumi - Jurisdikcija.#Lieta C-523/07.

text:
      Lieta C‑523/07
      Tiesvedība, ko ir uzsākusi
      A
      (Korkein hallinto-oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – Materiālā piemērošanas joma – Jēdziens “civillietas” – Lēmums par bērnu nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes – Bērna pastāvīgā dzīvesvieta – Aizsardzības pasākumi – Jurisdikcija
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību
            – Regula Nr. 2201/2003 – Piemērošanas joma – Jēdziens “civillietas”
      (Padomes Regulas Nr. 2201/2003 piektais un desmitais apsvērums, 1. panta 1. punkts un 2. punkta d) apakšpunkts, un 2. panta
            7. punkts)
      2.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību
            – Regula Nr. 2201/2003 – Jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” 8. panta 1. punkta izpratnē
      (Padomes Regulas Nr. 2201/2003 divpadsmitais apsvērums un 8. panta 1. punkts)
      3.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību
            – Regula Nr. 2201/2003 – Pagaidu un aizsardzības pasākumi
      (Padomes Regulas Nr. 2201/2003 20. pants, 53. pants un 55. panta c) punkts)
      4.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību
            – Regula Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija
      (Padomes Regulas Nr. 2201/2003, 53. pants)
      1.        Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un
         par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “civillietas” šīs tiesību normas
         izpratnē ir attiecināms uz lēmumu, ar ko tiek uzdota bērna tūlītēja nodošana aprūpē un ievietošana ārpus savas ģimenes audžuģimenē,
         ja šis lēmums ir pieņemts saistībā ar publiskajām tiesībām par bērnu aizsardzību.

      (sal. ar 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Tā kā Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību
         un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 8. panta 1. punktā nav paredzēta neviena tieša norāde uz dalībvalstu tiesībām, lai
         noteiktu “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziena saturu un piemērošanas jomu, šī jēdziena noteikšana ir jāveic, ņemot vērā normu
         kontekstu un regulas mērķi, it īpaši to, kas izriet no tās divpadsmitā apsvēruma, saskaņā ar kuru tajā paredzētie piekritības
         noteikumi ir izveidoti, ņemot vērā bērna intereses un it īpaši tuvuma kritēriju. Tātad līdztekus bērna fiziskajai klātbūtnei
         dalībvalstī vērā ir jāņem citi faktori, kas var liecināt, ka šai klātbūtnei nav pagaidu vai gadījuma raksturs un ka bērna
         dzīvesvietu raksturo zināma integrācija sociālā un ģimenes vidē.

      Tādējādi “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka
         šī dzīvesvieta atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes vidē. Šajā sakarā vērā it īpaši ir
         jāņem ilgums, regularitāte, apstākļi, uzturēšanās dalībvalsts teritorijā, kā arī ģimenes pārcelšanās uz šo valstī iemesli,
         bērna pilsonība, izglītošanas vieta un apstākļi, valodu zināšanas, kā arī bērna ģimenes un sociālie sakari minētajā valstī.
         Bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus.

      (sal. ar 33., 35., 38. un 44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Aizsardzības pasākumu, tādu kā bērnu nodošana aprūpē, valsts tiesa atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu
         atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 20. pantam var noteikt
         tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

      – šim pasākumam ir jābūt steidzamam;
      – tam jābūt noteiktam attiecībā uz konkrētajā dalībvalstī esošajām personām, un
      – tam jābūt pagaidu rakstura pasākumam.
      Šī pasākuma, kas noteikts, lai nodrošinātu bērna intereses, īstenošana, kā arī tā saistošais raksturs tiek noteikts atbilstoši
         valsts tiesību aktiem. Pēc aizsardzības pasākuma noteikšanas valsts tiesai nav pienākuma nodot lietu citas dalībvalsts tiesai,
         kurai ir piekritība. Tomēr, tā kā pagaidu vai aizsardzības pasākumiem ir pārejošs raksturs, ar bērna fizisko, psiholoģisko
         un intelektuālo attīstību saistīto apstākļu dēļ var būt nepieciešama tiesas, kurai ir piekritība, iepriekšēja iejaukšanās,
         lai noteiktu galīgos pasākumus. Tādējādi tiktāl, ciktāl to prasa bērna prioritāro interešu aizsardzība, valsts tiesai, kura
         ir noteikusi pagaidu vai aizsardzības pasākumus, tieši vai ar atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 53. pantam izraudzītās centrālās
         iestādes starpniecību par to jāinformē citas dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība.

      (sal. ar 47., 56., 59., 64. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      4.        Dalībvalsts tiesai, ja tai vispār nav jurisdikcijas, pēc savas iniciatīvas jāatzīst, ka tai nav piekritības, bet tai nav pienākuma
         nodot lietu citai tiesai. Tomēr tiktāl, ciktāl to prasa bērna interešu aizsardzība, valsts tiesai, kas pēc savas iniciatīvas
         atzinusi, ka tai nav piekritības, tieši vai ar atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un
         izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 53. pantam izraudzītās centrālās
         iestādes starpniecību par to ir jāinformē citas dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība.

      (sal. ar 71. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 2. aprīlī (*)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – Materiālā piemērošanas joma – Jēdziens “civillietas” – Lēmums par bērnu nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes – Bērna pastāvīgā dzīvesvieta – Aizsardzības pasākumi – Jurisdikcija
      Lieta C‑523/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 68. un 234. pantam, ko Korkein hallinto-oikeus (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 19. novembrī un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā, ko
         ir uzsākusi

      A.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), U. Lehmuss [U. Lõhmus] un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 22. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Somijas valdības vārdā – J. Heliskoski [J. Heliskoski] un A. Gimareša-Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – T. Papadopulu [T. Papadopoulou], pārstāve,

      –        Itālijas valdības vārdā – R. Adams [R. Adam], pārstāvis, kam palīdz V. Ferrante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – V. Džeksone [V. Jackson], pārstāve, kurai palīdz K. Hovards [C. Howard], QC,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – P. Ālto [P. Aalto] un V. Džoriss [V. Joris], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 29. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par
         jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000
         atcelšanu (OV L 338, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prasību, ko A kundze, bērnu C, D un E māte, cēla par Kuopion hallinto-oikeus (Kuopio Administratīvā tiesa (Somija)) spriedumu, ar ko apstiprināts lēmums, ar kuru perusturvalautakunta (Sociālo pamattiesību nodrošināšanas komiteja, turpmāk tekstā – “Nodrošināšanas komiteja”) veica šo bērnu steidzamu nodošanu
         aprūpē un viņu izvietošanu profesionālā aprūpes iestādē.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesību akti
      3        Regulas 12. un 13. apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:

      “(12) Šajā regulā noteiktais piekritības pamats lietās par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma
         kritēriju. Tas nozīmē, ka piekritība ir, pirmkārt, bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, izņemot dažus gadījumus, kad
         pastāvīgā dzīvesvieta mainīta saskaņā ar vienošanos starp personām, kam ir vecāku atbildība.

      (13)      Bērna interesēs šī regula izņēmuma kārtā vai noteiktos apstākļos pieļauj to, ka tiesa, kurai ir piekritība, var nodot lietu
         citas dalībvalsts tiesai, ja šī[s] tiesas atrašanās vieta ir labāka, lai izspriestu lietu. [..]”

      4        Regulas 1. panta 1. punktā ir noteikts:

      “1.      Šo regulu neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar:
      [..]
      b)      vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu.”
      5        Šīs regulas 8. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī,
         kad tiesā iesniegta prasība.”

      6        Minētās regulas 13. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:

      “Ja nevar noskaidrot bērna pastāvīgo dzīvesvietu un nevar noteikt piekritību, pamatojoties uz 12. pantu, piekritība ir tās
         dalībvalsts tiesām, kurā atrodas bērns.”

      7        Regulas 15. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Izņēmuma kārtā dalībvalsts tiesas, kurām ir piekritība pēc būtības, ja tās uzskata, ka citas tās dalībvalsts tiesa, ar kuru
         bērnam ir īpaša saikne, ir labākā atrašanās vietā tiesas spriešanai vai atsevišķas lietas daļas izskatīšanai, un ja tas ir
         bērna interesēs, var:

      a)      apturēt tiesvedību vai attiecīgo tās daļu un aicināt puses iesniegt prasību minētās citas dalībvalsts tiesā saskaņā ar 4. punktu;
         vai

      b)      lūgt citas dalībvalsts tiesu pieņemt piekritību saskaņā ar 5. punktu.”
      8        Regulas 17. pantā ir paredzēts:

      “Ja kād[ā] dalībvalsts tiesā ir iesniegta prasība, kura saskaņā ar šo regulu nav tai piekritīga, bet kura saskaņā ar šo regulu
         ir piekritīga citas dalībvalsts tiesai, tā pēc savas iniciatīvas paziņo, ka tai nav piekritības.”

      9        Regulas 20. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz dalībvalsts tiesām noteikt tādus pagaidu pasākumus, ieskaitot drošības
         pasākumus, attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī tad, ja
         saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai.”

      10      Regulas 53. pantā ir noteikts:

      “Katra dalībvalsts izraugās vienu vai vairākas centrālās iestādes, lai palīdzētu šīs regulas piemērošanā, un nosaka katras
         ģeogrāfisko vai funkcionālo piekritību. Ja dalībvalsts ir izraudzījusies vairāk nekā vienu centrālo iestādi, saziņa parasti
         notiek tieši ar attiecīgo centrālo iestādi, kurai ir piekritība. Ja saziņa notiek ar centrālo iestādi, kurai nav piekritības,
         šī iestāde ir atbildīga par to, lai paziņojums tiktu pārsūtīts uz centrālo iestādi, kurai ir piekritība, un lai sūtītājs tiktu
         atbilstīgi informēts.”

      11      Šīs regulas 55. pantā it īpaši ir paredzēts:

      “Centrālās iestādes pēc lūguma no citas dalībvalsts centrālās iestādes vai no personas, kam ir vecāku atbildība, sadarbojas
         īpašos gadījumos, lai sasniegtu šīs regulas mērķus. Šim nolūkam tās tieši vai ar valsts institūcijas vai citas struktūras
         starpniecību saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem veic visus attiecīgos pasākumus saistībā ar personas datu aizsardzības
         jautājumiem, lai:

      a)      savāktu un apmainītos ar informāciju:
      i)      par situāciju, kādā ir bērns;
      ii)      par notiekošajām procedūrām; vai
      iii)      par lēmumiem, kas pieņemti attiecībā uz bērnu;
      [..]
      c)      sekmētu saziņu starp tiesām, jo īpaši, 11. panta 6. un 7. punkta un 15. panta piemērošanas nolūkā;
      [..].”
       Valsts tiesību akti
      12      Saskaņā ar Likuma par sociālo palīdzību (sosiaalihuoltolaki (710/1982), turpmāk tekstā – “Likums 710/1982”) pamata lietas faktu rašanās laikā spēkā esošajā redakcijā 15. panta 1. punktu
         steidzamos gadījumos vai, ja apstākļi to prasa, pašvaldība uzņemas arī ievietošanas iestādē un citu sociālo pakalpojumu sniegšanas
         organizēšanu personām, kas uzturas pašvaldības teritorijā, bet kurām tajā nav dzīvesvietas.

      13      Saskaņā ar Bērnu aizsardzības likuma (lastensuojelulaki (683/1983), turpmāk tekstā – “Likums 683/1983”) pamata lietas faktu rašanās laikā spēkā esošajā redakcijā 16. pantu, ja apstākļi,
         kādos bērns vai pusaudzis aug, apdraud vai nenodrošina viņa veselību vai attīstību, par sociālajiem jautājumiem atbildīgajai
         pašvaldības iestādei nekavējoties ir jāveic palīdzības pasākumi.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      2001. gada decembrī bērni C, D un E pārcēlās dzīvot uz Zviedriju līdz ar savu māti A, kā arī bērnu patēvu F. Iepriekš D un E jau bija nodoti valsts aprūpē X pilsētā Somijā. Šī nodošana aprūpē bija pamatota ar patēva vardarbību un vēlāk tika pārtraukta. 2005. gada vasarā ģimene atstāja
         Zviedriju, lai pavadītu brīvdienas Somijā. Ģimene palika Somijas teritorijā, dzīvojot dzīvojamās piekabēs dažādos kempingos,
         turklāt bērni neapmeklēja skolu. 2005. gada 30. oktobrī Y pilsētas sociālajiem dienestiem (Somija) minētā ģimene iesniedza lūgumu piešķirt dzīvokli.

      15      Ar Nodrošināšanas komitejas 2005. gada 16. novembra atbilstoši Likumam 683/1983 pieņemtajiem lēmumiem, pamatojoties uz to,
         ka bērni bija pamesti, C, D un E tika nekavējoties nodoti aprūpē un ievietoti audžuģimenē.

      16      A un F lūdza atcelt lēmumus par minēto tūlītējo nodošanu aprūpē.

      17      Ar 2005. gada 15. decembra lēmumiem Nodrošināšanas komiteja iesniegto lūgumu par atcelšanu noraidīja un saskaņā ar Likuma 683/1983
         16. pantu bērnus C, D un E nodeva aprūpē un izdeva rīkojumu par to ievietošanu profesionālā aprūpes iestādē.

      18      A iesniedza apelācijas sūdzību Kuopion hallinto-oikeus, lūdzot atcelt šos lēmumus un atkal uzticēt viņai viņas bērnu audzināšanu. A precizēja, ka, viņai 2005. gada novembra vidū dodoties uz Zviedriju kopā ar F, viņas bērni palika Somijā pie viņu patēva māsas. Ar 2006. gada 25. oktobra spriedumu šī tiesa apelācijas sūdzību noraidīja
         un apstrīdētos lēmumus apstiprināja. Savu spriedumu tā pamatoja, uzsverot, ka, ņemot vērā Likuma 710/1982 15. panta 1. punktu,
         Nodrošināšanas komiteja esot veikusi darbības savas kompetences robežās. Minētā tiesa piebilda, ka attiecīgo bērnu dzīves
         apstākļi nopietni apdraudēja viņu psihisko stāvokli, viņu veselību un attīstību. Šo bērnu nodošana aprūpē un ievietošana [aprūpes
         iestādē] viņiem esot ļāvusi saņemt viņiem nepieciešamo psihiatrisko aprūpi un devusi iespēju apmeklēt skolu, kā arī nodrošinājusi
         drošu un stabilu vidi.

      19      A šo spriedumu pārsūdzēja Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa), apgalvojot, ka Somijas iestādēm nebija piekritības. Šajā sakarā A norādīja, ka kopš 2007. gada 2. aprīļa bērni C, D un E esot uzskatāmi par Zviedrijas pilsoņiem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta kopš ilga laika esot Zviedrijā. Tādējādi lieta esot piekritīga
         Zviedrijas tiesām.

      20      Uzskatot, ka, lai izlemtu tās izskatāmo lietu, ir vajadzīga Regulas interpretācija, Korkein hallinto-oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      a)     Vai Regula [..] ir piemērojama visu tāda lēmuma daļu izpildei, kāds pieņemts šajā lietā un atbilstoši kuram bērns tiek nekavējoties
         nodots aprūpē un ievietots [aprūpes iestādē] ārpus ģimenes, ja šis lēmums ir ietverts vienā aktā, kas pieņemts, pamatojoties
         uz publisko tiesību normām par bērnu tiesību aizsardzību?

               b)     Vai arī Regula, ņemot vērā tās 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu, ir piemērojama tikai lēmuma daļai, kas attiecas uz bērna
         nodošanu aprūpē ārpus ģimenes?

      2)      Kā Kopienu tiesību izpratnē ir jāinterpretē Regulas 8. panta 1. punktā un ar to saistītajā 13. panta 1. punktā lietotais jēdziens
         “pastāvīgā dzīvesvieta,” it īpaši ņemot vērā situāciju, kad bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir vienā dalībvalstī, bet viņš atrodas
         citā dalībvalstī, kur viņam nav noteiktas dzīvesvietas?

      3)      a)     Pieņemot, ka bērna pastāvīgā dzīvesvieta nav minētajā citā dalībvalstī, ar kādiem nosacījumiem steidzamus aizsardzības pasākumus
         (nodošanu aprūpē) saskaņā ar Regulas 20. panta 1. punktu tomēr var veikt minētajā dalībvalstī?

               b)     Vai Regulas 20. panta 1. punktā paredzētie aizsardzības pasākumi ir tikai tādi pasākumi, kurus var noteikt saskaņā ar valsts
         tiesību aktiem, un vai valsts tiesību normas, kurās regulēti minētie pasākumi, ir saistošas attiecīgā panta piemērošanā?

               c)     Vai pēc aizsardzības pasākuma noteikšanas lieta pēc tiesas iniciatīvas ir jānodod kompetentās dalībvalsts tiesai?
      4)      Ja dalībvalsts tiesai vispār nav jurisdikcijas, vai tai lieta ir jāatzīst par nepieņemamu vai arī tā jānodod otras dalībvalsts
         tiesai?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      21      Šis jautājums būtībā ir vērsts uz to, lai noteiktu, vai Regulas 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt,
         tas ir attiecināms uz vienu vienotu lēmumu, ar ko tiek uzdota tūlītēja bērna nodošana aprūpē un ievietošana [aprūpes iestādē]
         ārpus savas ģimenes, un, otrkārt, uz šo lēmumu ir attiecināms jēdziens “civillietas” šīs tiesību normas izpratnē, ja šis lēmums
         ir pieņemts saskaņā ar publiskajām tiesībām par bērnu aizsardzību.

      22      Šo jautājumu ir uzdevusi tā pati iesniedzējtiesa, tas ir balstīts uz to pašu pamatojumu un ir izteikts tādā paša redakcijā
         kā jautājums, saistībā ar kuru tika pieņemts 2007. gada 27. novembra spriedums lietā C‑435/06 C (Krājums, I‑10141. lpp.). Šajos apstākļos uz šo jautājumu ir sniedzama tāda pati atbilde kā tā, kas tika sniegta uz pirmo
         jautājumu minētajā spriedumā lietā C.

      23      Saskaņā ar Regulas 2. panta 7. punktu ar “vecāku atbildību” saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu
         vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar tiesas nolēmumu, likumu vai spēkā esošu nolīgumu.

      24      Saskaņā ar Regulas 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu bērna nodošana audžuģimenē vai ievietošana aprūpes iestādē ir viens no
         jautājumiem, uz kuriem attiecas vecāku atbildība.

      25      Turklāt no Regulas preambulas piektā apsvēruma izriet, ka, lai nodrošinātu vienlīdzību attiecībā uz visiem bērniem, šī regula
         attiecas uz visiem lēmumiem par vecāku atbildību, tostarp uz bērnu aizsardzības pasākumiem.

      26      Tāds lēmums par bērna nodošanu aprūpē kā pamata lietā pēc savas dabas ir pieņemts tādas valsts iestāžu rīcības ietvaros, kuras
         mērķis ir izpildīt nepilngadīgo bērnu aizsardzības un palīdzības vajadzības.

      27      Līdz ar to jēdziens “civillietas” ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to vienlīdz var saprast pasākumus, kuri saskaņā ar dalībvalsts
         tiesībām attiecas uz publiskajām tiesībām.

      28      Šo interpretāciju apstiprina Regulas desmitais apsvērums, saskaņā ar kuru šo regulu nav paredzēts piemērot “vispārīgiem valsts
         pasākumiem izglītības vai veselības aizsardzības jomā”. Šī izslēgšana norāda, ka Kopienas likumdevējs nav vēlējies no minētās
         regulas piemērošanas jomas izslēgt visus pasākumus, uz kuriem ir attiecināmas publiskās tiesības.

      29      Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “civillietas”
         šīs tiesību normas izpratnē ir attiecināms uz lēmumu, ar ko tiek uzdota bērna tūlītēja nodošana aprūpē un ievietošana [aprūpes
         iestādē] ārpus savas ģimenes, ja šis lēmums ir pieņemts saistībā ar publiskajām tiesībām par bērnu aizsardzību.

       Par otro jautājumu
      30      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā ir jāinterpretē jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” Regulas 8. panta 1. punkta
         izpratnē, it īpaši ņemot vērā situāciju, kad bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir vienā dalībvalstī, bet viņš atrodas citā dalībvalstī,
         kur viņam nav noteiktas dzīvesvietas.

      31      Regulas 8. panta 1. punktā ir paredzēts princips, saskaņā ar kuru dalībvalstu tiesu piekritība lietās par vecāku atbildību
         tiek noteikta atkarībā no vietas, kur bērna pastāvīgā dzīvesvieta atrodas brīdī, kad tiesā tiek iesniegta prasība, tomēr šī
         jēdziena saturs nav definēts.

      32      Regulas 13. panta 1. punktā ir noteikts, ka, ja nevar noskaidrot bērna pastāvīgo dzīvesvietu, piekritība ir tās dalībvalsts
         tiesām, kurā atrodas bērns.

      33      Tātad bērna vienkāršā fiziskā klātbūtne dalībvalstī, kas attiecībā pret Regulas 8. pantā noteikto piekritības noteikumu ir
         pakārtots piekritības noteikums, nav pietiekama, lai konstatētu bērna pastāvīgo dzīvesvietu.

      34      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet prasība,
         ka Kopienu tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu
         tiesībām, parasti visā Eiropas Kopienā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā
         tiesiskā regulējuma mērķi (skat. it īpaši 1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro, Recueil, 107. lpp., 11. punkts, un 2008. gada 6. marta spriedumu lietā C‑98/07 Nordania Finans un BG Factoring, Krājums, I‑1281. lpp., 17. punkts).

      35      Tā kā Regulas 8. panta 1. punktā nav paredzēta neviena tieša norāde uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu “pastāvīgās dzīvesvietas”
         jēdziena saturu un piemērošanas jomu,, šī noteikšana ir jāveic, ņemot vērā normas kontekstu un Regulas mērķi, it īpaši to,
         kas izriet no tās divpadsmitā apsvēruma, saskaņā ar kuru tajā paredzētie piekritības noteikumi ir izveidoti, ņemot vērā bērna
         intereses un it īpaši tuvuma kritēriju.

      36      Tiesas judikatūru attiecībā uz pastāvīgās dzīvesvietas jēdzienu citās Eiropas Savienības tiesību jomās (skat. it īpaši 1994. gada
         15. septembra spriedumu lietā C‑452/93 P Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, I‑4295. lpp., 22. punkts; 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑372/02 Adanez-Vega, Krājums, I‑10761. lpp., 37. punkts, un 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑66/08 Kozlowski, Krājums, I‑6041. lpp.), izvērtējot bērnu pastāvīgo dzīvesvietu Regulas 8. panta 1. punkta ietvaros, nevar piemērot tieši.

      37      Bērna pastāvīgā dzīvesvieta Regulas 8. panta 1. punkta izpratnē ir nosakāma, pamatojoties uz visiem katrā konkrētā gadījumā
         pastāvošajiem faktiskajiem apstākļiem.

      38      Līdztekus bērna fiziskajai klātbūtnei dalībvalstī vērā ir jāņem citi faktori, kas var liecināt, ka šai klātbūtnei nav pagaidu
         vai gadījuma raksturs un ka bērna dzīvesvietu raksturo zināma integrācija sociālā un ģimenes vidē.

      39      It īpaši vērā ir jāņem ilgums, regularitāte, apstākļi un uzturēšanās dalībvalsts teritorijā un ģimenes pārcelšanās šajā valstī
         iemesli, bērna pilsonība, bērna izglītošanas vieta un apstākļi, valodu zināšanas un bērna ģimenes un sociālie sakari minētajā
         valstī.

      40      Kā ģenerāladvokāte atzīmējusi savu secinājumu 44. punktā, uz pastāvīgās dzīvesvietas maiņu var norādīt vecāku nodoms kopā
         ar bērnu apmesties dzīvot citā valstī, kas izpaužas tādos noteiktos ārējos apstākļos kā mājokļa mērķa valstī iegāde vai noīrēšana.
         Vēl viena norāde var būt lūguma attiecīgajām minētās valsts iestādēm iesniegšana sociālā dzīvokļa saņemšanai.

      41      Turpretim apstāklis, ka bērni īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kur viņiem nav noteiktas dzīvesvietas, var būt norāde, ka šo
         bērnu pastāvīgā dzīvesvieta šajā dalībvalstī neatrodas.

      42      Valsts tiesai bērnu pastāvīgā dzīvesvieta ir jānosaka, ņemot vērā šī sprieduma 38.–41. punktā noteiktos kritērijus un veicot
         visaptverošu vērtējumu.

      43      Tomēr nav izslēgts, ka noteikt dalībvalsti, kurā atrodas bērna pastāvīgā dzīvesvieta, šī vērtējuma rezultātā izrādīsies neiespējami.
         Šajā izņēmuma gadījumā un ja Regulas 12. pants, kas attiecas uz valsts tiesu piekritību jautājumos par vecāku atbildību, ja
         šie jautājumi ir saistīti ar pieteikumu par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, nav piemērojams,
         dalībvalsts, kurā atrodas bērns, tiesām atbilstoši Regulas 13. panta 1. punktam ir piekritība izskatīt lietu pēc būtības.

      44      No tā izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens Regulas 8. panta 1. punkta izpratnē
         ir jāinterpretē tādējādi, ka šī dzīvesvieta atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes vidē.
         Šajā sakarā vērā it īpaši ir jāņem ilgums, regularitāte, apstākļi, uzturēšanās dalībvalsts teritorijā, kā arī ģimenes pārcelšanās
         uz šo valstī iemesli, bērna pilsonība, izglītošanas vieta un apstākļi, valodu zināšanas, kā arī bērna ģimenes un sociālie
         sakari minētajā valstī. Bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos
         faktiskos apstākļus.

       Par trešo jautājumu
      45      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, ar kādiem nosacījumiem var veikt aizsardzības pasākumus, tādus
         kā nodošana aprūpē, saskaņā ar Regulas 20. panta 1. punktu. Otrkārt, tā vēlas uzzināt, vai šādus pasākumus var noteikt saskaņā
         ar valsts tiesību aktiem un vai šo tiesību aktu normas, kas attiecas uz minētajiem pasākumiem, ir saistošas. Treškārt, tā
         jautā, vai pēc minēto aizsardzības pasākumu noteikšanas lieta ir jānodod kompetentai citas dalībvalsts tiesai.

      46      Saskaņā ar Regulas 20. panta 1. punktu steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz dalībvalsts tiesām noteikt tādus
         pagaidu pasākumus, ieskaitot aizsardzības pasākumus, attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, kuri attiecīgajā
         dalībvalstī paredzēti likumā, arī tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai.

      47      Jau no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka pasākumu vecāku atbildības jomā noteikšana no to dalībvalstu tiesu puses,
         kuras nav kompetentas izskatīt lietu pēc būtības, ir pakļauta triju kumulatīvu nosacījumu ievērošanai, t.i.:

      –        attiecīgie pasākumi ir steidzami,
      –        tie ir nosakāmi attiecībā uz personām vai lietām dalībvalstī, kur atrodas lietu izskatošā tiesa, un
      –        tiem jābūt pagaidu rakstura pasākumiem.
      48      Šie pasākumi ir piemērojami bērniem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir vienā dalībvalstī un kuri uz laiku vai neparedzēti uzturas
         citā valstī un atrodas situācijā, kura varētu būtiski kaitēt viņu labklājībai, ieskaitot viņu veselību vai attīstību, kas
         tādējādi attaisno aizsardzības pasākumu tūlītēju noteikšanu. Šo pasākumu pagaidu raksturs izriet no tā, ka saskaņā ar Regulas
         20. panta 2. punktu tie zaudē spēku brīdī, kad dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība izskatīt lietu pēc būtības, ir veikusi
         pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem.

      49      Materiālas normas attiecībā uz nosakāmo steidzamo pasākumu veidu Regulā nav iekļautas.

      50      Regulas 20. panta 1. punktā ir noteikts, ka pagaidu pasākumi vai aizsardzības pasākumi, kas dalībvalsts tiesām steidzamos
         gadījumos ir jānosaka, ir tie, kurus “attiecīgajā dalībvalstī paredz likums”.

      51      Šajā kontekstā valsts likumdevējam ir jāizstrādā pasākumi, ko valsts iestādes nosaka, lai nodrošinātu bērna intereses, un
         jāparedz to īstenošanas procesuālā kārtība.

      52      Tā kā šādu pasākumu noteikšana notiek, pamatojoties uz valsts tiesību normām, to saistošajam raksturam ir jāizriet no attiecīgajām
         valsts tiesībām.

      53      Atliek izskatīt, vai, īstenojot aizsardzības pasākumu, lieta pēc tiesas iniciatīvas ir jānodod kompetentai citas dalībvalsts
         tiesai.

      54      Saskaņā ar Regulas 15. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalsts tiesas, kurām ir piekritība pēc būtības, ja tās uzskata,
         ka cita tās dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ir labākā atrašanās vietā tiesas spriešanai, var lūgt šīs pēdējās
         dalībvalsts tiesu īstenot piekritību.

      55      Aplūkojot ar piekritības vecāku atbildības jomā noteikumiem saistītās tiesību normas, minētais 15. pants ir vienīgais, kurā
         ir paredzēta lūguma citas dalībvalsts tiesai īstenot savu piekritību izteikšana.

      56      Valsts tiesām, kas nosaka pagaidu vai aizsardzības pasākumus, ar Regulu nav uzlikts pienākums pēc šo pasākumu izpildes nodot
         lietu citas dalībvalsts tiesai.

      57      Cits jautājums ir, vai valsts tiesām, kuras ir īstenojušas pagaidu vai aizsardzības pasākumus, citas dalībvalsts kompetentās
         tiesas par to ir jāinformē.

      58      Kā ir norādīts šī sprieduma 48. punktā, saskaņā ar Regulas 20. panta 2. punktu pagaidu vai aizsardzības pasākumi zaudē spēku
         brīdī, kad dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība izskatīt lietu pēc būtības, ir veikusi pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem.

      59      Tā kā pagaidu vai aizsardzības pasākumiem ir pārejošs raksturs, ar bērna fizisko, psiholoģisko un intelektuālo attīstību saistīto
         apstākļu dēļ var būt nepieciešama kompetentās tiesas iepriekšēja iejaukšanās, lai noteiktu galīgos pasākumus.

      60      Galīgo pasākumu nepieciešamība un steidzamība ir jānovērtē, ņemot vērā bērna situāciju, tā paredzamo attīstību un noteikto
         pagaidu vai aizsardzības pasākumu efektivitāti.

      61      Šajā kontekstā bērna interešu aizsardzības dēļ var būt nepieciešams, lai valsts tiesa, kura ir noteikusi pagaidu vai aizsardzības
         pasākumus, tieši vai ar atbilstoši Regulas 53. pantam izraudzītās centrālās iestādes starpniecību par to informētu citas dalībvalsts
         tiesu, kurai ir piekritība.

      62      Sadarbība gadījumos, kas īpaši skar vecāku atbildību, ir paredzēta Regulas 55. pantā, un tā it īpaši ietver informācijas savākšanu
         un apmaiņu par situāciju, kādā ir bērns, par notiekošajiem procesiem un visiem attiecībā uz bērnu pieņemtajiem lēmumiem.

      63      Regulas 55. panta c) punktā ir paredzēta informācijas starp dalībvalstu tiesām apmaiņa šīs regulas piemērošanas nolūkā.

      64      No minētā izriet, ka tiktāl, ciktāl to prasa bērna interešu aizsardzība, valsts tiesai, kura ir noteikusi pagaidu vai aizsardzības
         pasākumus, tieši vai ar atbilstoši Regulas 53. pantam izraudzītās centrālās iestādes starpniecību par to jāinformē citas dalībvalsts
         tiesa, kurai ir piekritība.

      65      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka aizsardzības pasākumu, tādu kā bērnu nodošana aprūpē,
         valsts tiesa atbilstoši Regulas 20. pantam var noteikt tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

      –        šim pasākumam ir jābūt steidzamam;
      –        tam jābūt noteiktam attiecībā uz konkrētajā dalībvalstī esošajām personām, un
      –        tam jābūt pagaidu rakstura pasākumam.
      Minētā pasākuma īstenošana, kā arī tā saistošais raksturs tiek noteikts atbilstoši valsts tiesību aktiem. Pēc aizsardzības
         pasākuma noteikšanas valsts tiesai nav pienākuma nodot lietu citas dalībvalsts tiesai, kurai ir piekritība. Tomēr tiktāl,
         ciktāl to prasa bērna interešu aizsardzība, valsts tiesai, kura ir noteikusi pagaidu vai aizsardzības pasākumus, tieši vai
         ar atbilstoši Regulas 53. pantam izraudzītās centrālās iestādes starpniecību par to jāinformē citas dalībvalsts tiesa, kurai
         ir piekritība.

       Par ceturto jautājumu
      66      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, ja dalībvalsts tiesai vispār nav jurisdikcijas, tai lieta ir jāatzīst
         par nepieņemamu vai arī tā jānodod citas dalībvalsts tiesai.

      67      Atbilstoši Regulas 17. pantam, “ja kād[ā] dalībvalsts tiesā ir iesniegta prasība, kura saskaņā ar šo regulu nav tai piekritīga,
         bet kura saskaņā ar šo regulu ir piekritīga citas dalībvalsts tiesai, tā pēc savas iniciatīvas paziņo, ka tai nav piekritības”.

      68      Kā ir konstatēts šī sprieduma 55. punktā, aplūkojot ar piekritības vecāku atbildības jomā noteikumiem saistītās tiesību normas,
         Regulas 15. pants ir vienīgais, kurā ir paredzēta lūguma citas dalībvalsts tiesai īstenot savu piekritību izteikšana.

      69      Gadījumā, ja dalībvalsts tiesa pēc savas iniciatīvas atzīst, ka tai nav piekritības, Regulā nav paredzēts, ka lieta būtu jānodod
         citas dalībvalsts tiesai.

      70      Tomēr to pašu iemeslu dēļ kā tie, kas ir norādīti šī sprieduma 59.–63. punktā, un tiktāl, ciktāl to prasa bērna interešu aizsardzība,
         valsts tiesai, kas pēc savas iniciatīvas atzinusi, ka tai nav piekritības, tieši vai ar atbilstoši Regulas 53. pantam izraudzītās
         centrālās iestādes starpniecību par to ir jāinformē citas dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība.

      71      Tādējādi uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalsts tiesai, ja tai vispār nav jurisdikcijas, pēc savas iniciatīvas jāatzīst,
         ka tai nav piekritības, bet tai nav pienākuma nodot lietu citai tiesai. Tomēr tiktāl, ciktāl to prasa bērna interešu aizsardzība,
         valsts tiesai, kas pēc savas iniciatīvas atzinusi, ka tai nav piekritības, tieši vai ar atbilstoši Regulas 53. pantam izraudzītās
         centrālās iestādes starpniecību par to ir jāinformē citas dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās
            un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka
            jēdziens “civillietas” šīs tiesību normas izpratnē ir attiecināms uz lēmumu, ar ko tiek uzdota bērna tūlītēja nodošana aprūpē
            un ievietošana [aprūpes iestādē] ārpus savas ģimenes, ja šis lēmums ir pieņemts saistībā ar publiskajām tiesībām par bērnu
            aizsardzību;
      2)      “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka šī dzīvesvieta
            atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes vidē. Šajā sakarā vērā it īpaši ir jāņem ilgums,
            regularitāte, apstākļi, uzturēšanās dalībvalsts teritorijā, kā arī ģimenes pārcelšanās uz šo valstī iemesli, bērna pilsonība,
            izglītošanas vieta un apstākļi, valodu zināšanas, kā arī bērna ģimenes un sociālie sakari minētajā valstī. Bērna pastāvīgā
            dzīvesvieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus;
      3)      aizsardzības pasākumu, tādu kā bērnu nodošana aprūpē, valsts tiesa atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 20. pantam var noteikt
            tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
      –        šim pasākumam ir jābūt steidzamam;
      –        tam jābūt noteiktam attiecībā uz konkrētajā dalībvalstī esošajām personām, un
      –        tam jābūt pagaidu rakstura pasākumam.
      Minētā pasākuma īstenošana, kā arī tā saistošais raksturs tiek noteikts atbilstoši valsts tiesību aktiem. Pēc aizsardzības
            pasākuma noteikšanas valsts tiesai nav pienākuma nodot lietu citas dalībvalsts tiesai, kurai ir piekritība. Tomēr tiktāl,
            ciktāl to prasa bērna interešu aizsardzība, valsts tiesai, kura ir noteikusi pagaidu vai aizsardzības pasākumus, tieši vai
            ar atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 53. pantam izraudzītās centrālās iestādes starpniecību par to jāinformē citas dalībvalsts
            tiesa, kurai ir piekritība;
      4)      dalībvalsts tiesai, ja tai vispār nav jurisdikcijas, pēc savas iniciatīvas jāatzīst, ka tai nav piekritības, bet tai nav pienākuma
            nodot lietu citai tiesai. Tomēr tiktāl, ciktāl to prasa bērna interešu aizsardzība, valsts tiesai, kas pēc savas iniciatīvas
            atzinusi, ka tai nav piekritības, tieši vai ar atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 53. pantam izraudzītās centrālās iestādes
            starpniecību par to ir jāinformē citas dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1994. gada 15. decembrī. # Società Finanziaria Siderurgica Finsider SpA (in liquidazione) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # EOTK apelācija. # Lieta C-320/92 P.


title: Tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 26. septembra spriedums.#Polyelectrolyte Producers Group un SNF SAS pret Eiropas Ķimikāliju aģentūru.#Apelācija – Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA) – Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana un licencēšana – Regula (EK) Nr. 1907/2006 (REACH regula) – 57. un 59. pants – Vielas, uz ko attiecas licencēšana – Akrilamīda noteikšana par vielu, kas rada ļoti lielas bažas – Iekļaušana kandidātvielu sarakstā – Saraksta publicēšana ECHA interneta vietnē – Pirms šīs publicēšanas celta prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība.#Lieta C‑626/11 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 26. septembrī (
            *1
         )
      “Apelācija — Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA) — Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana un licencēšana — Regula (EK) Nr. 1907/2006 (REACH regula) — 57. un 59. pants — Vielas, uz ko attiecas licencēšana — Akrilamīda noteikšana par vielu, kas rada ļoti lielas bažas — Iekļaušana kandidātvielu sarakstā — Saraksta publicēšana ECHA interneta vietnē — Pirms šīs publicēšanas celta prasība atcelt tiesību aktu — Pieņemamība”
      Lieta C‑626/11 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2011. gada 30. novembrī iesniedza

            Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), Brisele (Beļģija),

            SNF SAS
         , Andrezjē-Buteona [Andrézieux-Bouthéon] (Francija),
      ko pārstāv R. Cana un K. Van Maldegem, avocats,
      prasītājas,
      pārējās lietas dalībnieces –

         Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA), ko pārstāv M. Heikkilä un W. Broere, pārstāvji, kuriem palīdz J. Stuyck, advocaat,
      atbildētāja pirmajā instancē,

         Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv C. Wissels un B. Koopman, pārstāves,

         Eiropas Komisija, ko pārstāv P. Oliver un E. Manhaeve, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 14. novembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 21. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar apelācijas sūdzību Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (turpmāk tekstā – “PPG”) un SNF SAS (turpmāk tekstā – “SNF”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 21. septembra rīkojumu lietā T-1/10 PPG un SNF/ECHA (Krājums, II-6573. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru tā kā nepieņemamu ir noraidījusi to prasību atcelt Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) lēmumu, ar kuru akrilamīds (EK Nr. 201‑173‑7) ir apzināts kā viela, kura atbilst Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp., un labojums – OV 2007, L 136, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “REACH regula”), 57. pantā noteiktajiem kritērijiem atbilstoši šīs regulas 59. pantam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

         Atbilstošās tiesību normas

      REACH regula

               2

                  REACH regulas 57. pantā ir uzskaitītas vielas, kuras var tikt iekļautas tās XIV pielikumā ar nosaukumu “To vielu saraksts, uz ko attiecas licencēšana”. Šīs regulas 57. panta a) un b) punktā ir minētas vielas, kuras atbilst kritērijiem, lai tās varētu tikt klasificētas kā noteiktās kategorijās ietilpstošas kancerogēnas un mutagēnas vielas.

               3

               Saskaņā ar šīs regulas 59. pantu ar nosaukumu “Regulas 57. pantā minēto vielu apzināšana”:
               “1.   Šā panta 2. līdz 10. punktā izklāstīto procedūru piemēro, lai apzinātu vielas, kas atbilst 57. pantā minētajiem kritērijiem, un sastādītu sarakstu vielām, ko ar laiku iekļaut XIV pielikumā [turpmāk tekstā – “kandidātvielu saraksts”]. [..]
               [..]
               3.   Ikviena dalībvalsts var sagatavot dokumentāciju saskaņā ar XV pielikumu par vielām, kas pēc dalībvalsts atzinuma atbilst 57. pantā paredzētajiem kritērijiem, un nosūtīt to [ECHA]. [..] [ECHA] dara dokumentāciju pieejamu citām dalībvalstīm 30 dienās pēc saņemšanas.
               4.   [ECHA] savā interneta vietnē publicē paziņojumu, ka kādai vielai ir sagatavota XV pielikumā minētā dokumentācija. [ECHA] aicina visas ieinteresētās puses iesniegt piebildes [ECHA] noliktā termiņā.
               5.   60 dienās pēc dokumentācijas laišanas apritē pārējās dalībvalstis vai [ECHA] var izteikt [ECHA] komentārus par vielas apzināšanu dokumentācijā attiecībā uz 57. pantā ietvertajiem kritērijiem.
               6.   Ja [ECHA] nesaņem vai nesniedz nekādus komentārus, tā iekļauj vielu 1. punktā minētajā sarakstā. [..]
               7.   Pēc komentāru sniegšanas vai saņemšanas [ECHA] nodod dokumentāciju Dalībvalstu komitejai 15 dienās pēc 5. punktā minētā 60 dienu termiņa beigām.
               8.   Ja 30 dienās pēc nodošanas Dalībvalstu komiteja panāk vienprātību par apzināšanu, [ECHA] iekļauj vielu 1. punktā minētajā sarakstā. [..]
               [..]
               10.   [ECHA] publicē un atjaunina 1. punktā minēto sarakstu savā interneta vietnē, līdzko ir pieņemts lēmums par vielas iekļaušanu.”

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               4

                  PPG ir Eiropas Ekonomisko interešu grupa, kas pārstāv polielektrolītu, poliakrilamīdu un/vai citu polimēru, kuru sastāvā ir akrilamīds, ražotāju un/vai importētāju sabiedrību intereses. SNF ir tās dalībniece.

               5

               2009. gada 25. augustā Nīderlandes Karaliste iesniedza ECHA dokumentāciju, kuru tā bija izstrādājusi saistībā ar akrilamīda atzīšanu par vielu, kas atbilst REACH regulas 57. panta a) un b) punktā paredzētajiem kritērijiem.

               6

               2009. gada 31. augustāECHA savā interneta vietnē publicēja atzinumu, aicinot ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus par dokumentāciju, kas sagatavota par akrilamīdu. ECHA uzaicināja arī citu dalībvalstu kompetentās iestādes iesniegt savus apsvērumus šajā jautājumā.

               7

               Pēc tam, kad tika saņemti apsvērumi par šo dokumentāciju, it īpaši no PPG, un Nīderlandes Karalistes atbildes uz šiem apsvērumiem, ECHA minēto dokumentāciju nosūtīja Dalībvalstu komitejai, kura 2009. gada 27. novembrī panāca vienprātīgu vienošanos par akrilamīda atzīšanu par vielu, kas rada ļoti lielas bažas, jo šī viela atbilda REACH regulas 57. panta a) un b) punktā paredzētajiem kritērijiem.

               8

               2009. gada 7. decembrīECHA publicēja paziņojumu presei, paziņojot, pirmkārt, ka Dalībvalstu komiteja ir panākusi vienprātīgu vienošanos par akrilamīda un vēl 14 vielu atzīšanu par vielām, kas rada ļoti lielas bažas, tādēļ, ka šīs vielas atbilst REACH regulas 57. pantā paredzētajiem kritērijiem, un, otrkārt, ka kandidātvielu saraksts oficiāli tiks atjaunots 2010. gada janvārī.

               9

               2009. gada 22. decembrīECHA izpilddirektors pieņēma Lēmumu ED/68/2009, kuram bija jāstājas spēkā 2010. gada 13. janvārī, par minēto 15 vielu iekļaušanu kandidātvielu sarakstā šajā datumā.

               10

               2010. gada 30. martā šis saraksts, kurā bija ietverts arī akrilamīds, tika publicēts ECHA interneta vietnē.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums

               11

               No pārsūdzētā rīkojuma izriet, ka ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 4. janvārī, PPG un SNF cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

               12

               Ar atsevišķu aktu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 17. martā, ECHA izvirzīja iebildumu par šīs prasības nepieņemamību. Tā izvirzīja trīs iebildes par nepieņemamību, kas attiecās uz apstrīdētā lēmuma raksturu, apstākli, ka tas tieši neietekmē prasītājas, kā arī to, ka šis lēmums, kas nav reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, uz prasītājām neattiecās individuāli.

               13

               Saistībā ar iebildi par nepieņemamību, kas attiecās uz apstrīdētā lēmuma raksturu, ECHA būtībā norādīja, ka prasītājas, atsaucoties uz ECHA Dalībvalstu komitejas vienprātīgo vienošanos, kas tika panākta 2009. gada 27. novembrī, ir apstrīdējušas sagatavojošu tiesību aktu, kura mērķis nebija radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām LESD 263. panta pirmās daļas otrā teikuma izpratnē.

               14

               Nīderlandes Karaliste, kurai tika atļauts iestāties lietā ECHA prasījumu atbalstam, atbalstīja tās izvirzītās iebildes par nepieņemamību.

               15

               Eiropas Komisija, kurai arī tika atļauts iestāties lietā, atbalstīja ECHA argumentāciju attiecībā uz apstrīdētā lēmuma raksturu un to, ka prasītājas nebija tieši skartas. Tā turklāt norādīja, ka prasības pieteikums neatbilda Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajām prasībām.

               16

               Vispārējā tiesa, pirmkārt, izvērtēja šo pēdējo minēto iebildi par nepieņemamību. Vispirms atgādinādama, ka personai, kas iestājusies lietā, nav tiesību izvirzīt iebildi par nepieņemamību, kuru nav izvirzījis lietas dalībnieks, ko tā atbalsta, Vispārējā tiesa norādīja, ka nosacījumi par prasības un tajā izklāstīto iebildumu pieņemamību ir imperatīvi un tādēļ tā var tos izvērtēt pati pēc savas ierosmes.

               17

               Vispārējā tiesa noraidīja minēto iebildi par nepieņemamību, pārsūdzētā rīkojuma 34. punktā secinot, ka no prasības pieteikuma juridiski pietiekami izriet, ka tiesvedības priekšmets ir īstenojot REACH regulas 59. pantā paredzēto procedūru pieņemts ECHA akts, kurā akrilamīds ir apzināts kā viela, kas atbilst minētās regulas 57. pantā noteiktajiem kritērijiem, kura saturu noteica Dalībvalstu komitejas 2009. gada 27. novembrī panāktā vienprātīgā vienošanās un kurš bija jāizpilda, akrilamīdu iekļaujot kandidātvielu sarakstā, kas bija jāpublicē ECHA interneta vietnē 2010. gada 13. janvārī, bet kas faktiski tika publicēts 2010. gada 30. martā.

               18

               Otrkārt, saistībā ar ECHA izvirzīto iebildi par nepieņemamību, kas attiecās uz apstrīdētā lēmuma raksturu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā secināja, ka nav jālemj par argumentāciju saistībā ar minētās vienprātīgās vienošanās iespējamo sagatavojošo raksturu, jo brīdī, kurā ir jāvērtē šīs prasības pieņemamība, proti, prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī, apstrīdētā lēmuma mērķis nebija radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām.

               19

               Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā konstatēja, ka prasības pieteikums tika iesniegts pēc tam, kad Dalībvalstu komiteja bija vienprātīgi vienojusies par akrilamīda atzīšanu par īpaši kaitīgu vielu, un pēc tam, kad ECHA izpilddirektors bija pieņēmis lēmumu par šīs vielas iekļaušanu kandidātvielu sarakstā, taču pirms 2010. gada 13. janvāra, kas bija plānotais šī lēmuma, kā arī akrilamīda iekļaušanas minētajā sarakstā spēkā stāšanās datums.

               20

               Pārsūdzētā rīkojuma 49. punktā Vispārējā tiesa atzina, pirmkārt, ka akta, ar kuru viela ir apzināta kā īpaši kaitīga, mērķis nav radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām pirms attiecīgās vielas iekļaušanas kandidātvielu sarakstā un ka juridiskās saistības, kas izriet no šī akta, var attiekties uz ieinteresētajām personām vienīgi pēc tam, kad atbilstoši REACH regulas 59. panta 10. punktam ECHA interneta vietnē ir publicēts un atjaunots šis saraksts, kurā ir ietverta šī viela. Otrkārt, Vispārējā tiesa nosprieda, ka termiņš, kurā var celt prasību par minēto aktu, saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu var sākties vienīgi dienā, kad ir veikta šī publicēšana.

               21

               Līdz ar to Vispārējā tiesa noraidīja tajā celto prasību kā nepieņemamu, neizvērtējot pārējās ECHA izvirzītās iebildes par nepieņemamību.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               22

               Prasītājas lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, kā arī apstrīdēto lēmumu, vai pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai nolēmuma par to celto prasību pieņemšanai un piespiest ECHA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

               23

                  ECHA, kā arī Nīderlandes Karaliste un Komisija, kuras atbalstīja ECHA pirmajā instancē, lūdz Tiesu atzīt apelācijas sūdzību par nepamatotu un piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

         Lietas dalībnieku argumenti

               24

               Prasītājas ir izvirzījušas vienu vienīgu pamatu, kurš attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, interpretējot un piemērojot REACH regulu, ciktāl tā ir nospriedusi, ka kādas vielas atzīšana par īpaši bīstamu atbilstoši šīs regulas 59. panta 8. punktam, ko ir veikusi ECHA Dalībvalstu komiteja, nav lēmums, kura mērķis būtu radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām pirms kandidātvielu saraksta, kurā ir ietverta šī viela, publicēšanas.

               25

               Prasītājas norāda, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 47. punktā, no dažādajām atsaucēm uz “apzināšanu [jeb atzīšanu]” un “iekļaušanu”, kas ir ietvertas REACH regulas noteikumos, kuros ir precizēti informēšanas pienākumi, izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies radīt šādus pienākumus, kas rodas saistībā ar kādas vielas apzināšanu pirms tās iekļaušanas kandidātvielu sarakstā.

               26

                  ECHA, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste, atgādina, ka tādu tiesību aktu gadījumā, kas ir pieņemti no vairākiem posmiem sastāvošā procedūrā, par apstrīdamiem aktiem ir atzīstami tikai tie pasākumi, ar kuriem šīs procedūras noslēgumā ir galīgi pausta attiecīgās iestādes vai struktūras nostāja. Tā norāda, ka šajā lietā akrilamīda iekļaušana kandidātvielu sarakstā, kas tika publicēts 2010. gada 30. martā, ir akts, kas var radīt tiesiskas sekas, savukārt Dalībvalstu komitejas vienošanās ir sagatavojošs akts, kurš pats par sevi nerada nekādas juridiskas saistības.

               27

               Komisija uzskata – tas, ka Dalībvalstu komitejas vienprātīgā vienošanās nepieļauj nekādu rīcības brīvību saistībā ar kādas vielas iekļaušanu kandidātvielu sarakstā, nenozīmē, ka šī vienošanās ir galīgs akts, kurš var tikt pārsūdzēts, vai ka ar to var tikt aizstāts atbilstoši REACH regulas 59. panta 8. punktam pieņemts ECHA lēmums.

               28

               Komisija apgalvo, ka neviens no šīs regulas noteikumiem neliecina par to, ka starp kādas vielas apzināšanu un tās iekļaušanu kandidātvielu sarakstā pastāvētu kāda atšķirība. Tieši pretēji – no minētās regulas 59. panta izrietot, ka vielas tiek apzinātas kā īpaši bīstamas ar vienīgo mērķi iekļaut tās šajā sarakstā.

         Tiesas vērtējums

               29

               Vispirms ir jānorāda, ka nav ticis apstrīdēts, ka PPG un SNF celtās prasības priekšmets ir ECHA akts, kuru Vispārējā tiesa ir aprakstījusi pārsūdzētā rīkojuma 34. punktā, proti, akts, kurš ir pieņemts, īstenojot REACH regulas 59. pantā paredzēto procedūru, un ar kuru akrilamīds ir apzināts kā viela, kas atbilst šīs regulas 57. pantā noteiktajiem kritērijiem.

               30

               Kā šajā rīkojumā ir norādījusi Vispārējā tiesa, šāds akts var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets atbilstoši LESD 263. panta pirmās daļas otrajam teikumam tiktāl, ciktāl to ir pieņēmusi kāda Eiropas Savienības struktūra, šajā gadījumā – ECHA, un ciktāl tā mērķis ir radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām. Būtībā vairākos REACH regulas noteikumos, kā, piemēram, tostarp pārsūdzētā rīkojuma 42. punktā minētajos noteikumos, ir paredzēti informēšanas pienākumi, kas rodas saistībā ar aktu par kādas vielas atzīšanu, kurš ir ticis pieņemts saskaņā ar šīs regulas 59. pantā paredzēto procedūru.

               31

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 49. punktā tāpat ir pamatoti nospriedusi, ka juridiskās saistības, kas izriet no akta par kādas vielas atzīšanu par īpaši kaitīgu, kurš ir ticis pieņemts saskaņā ar minētās regulas 59. pantā paredzēto procedūru, var būt attiecināmas uz ieinteresētajām personām tikai pēc tam, kad ir publicēts kandidātvielu saraksts, kurā ir iekļauta šī viela, ciktāl šāda publicēšana ir paredzēta šā panta 10. punktā.

               32

               Būtībā, ja tiesību akta publicēšana ir paredzēta Savienības tiesiskajā regulējumā, tad tikai, sākot no šīs publicēšanas brīža, attiecīgās personas var precīzi zināt savas tiesības un pienākumus un spēt atbilstoši rīkoties (šajā ziņā skat. 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C-345/06 Heinrich, Krājums, I-1659. lpp., 44. lpp.).

               33

               Līdz ar to, lai dotu attiecīgajām personām pietiekamu laiku publicēta Savienības tiesību akta apstrīdēšanai, pilnībā pārzinot visus faktus, termiņš prasības par šādu tiesību aktu celšanai atbilstoši LESD 263. panta sestajai daļai sākas tikai pēc tā publicēšanas.

               34

               Tomēr pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir atzinusi pārsūdzētajā rīkojumā, no tā neizriet, ka prasītājs nav tiesīgs apstrīdēt Savienības pieņemtu tiesību aktu pirms tā publicēšanas.

               35

               Šajā ziņā Tiesa 1985. gada 19. septembra sprieduma apvienotajās lietās 172/83 un 226/83 Hoogovens Groep/Komisija (Recueil, 2831. lpp.) 8. punktā jau ir nospriedusi, ka EOTK līguma 33. panta trešās daļas noteikumi, kuros ir precizētas formalitātes – paziņošana vai publicēšana – atbilstoši kurām sāk ritēt prasības atcelt tiesību aktu celšanas termiņš, neliedz prasītājam iesniegt savu prasības pieteikumu Tiesā, sākot jau no apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīža, negaidot tā paziņošanu vai publicēšanu, kā dēļ viena no prasībām, kas bija minētā sprieduma pamatā, nevarēja tikt atzīta par nepieņemamu tā iemesla dēļ, ka tā bija iesniegta Tiesas kancelejā pirms šā lēmuma publicēšanas.

               36

               Nekas LESD 263. panta sestās daļas noteikumos, kas atbilst EOTK līguma 33. panta trešās daļas noteikumiem, neliedz piemērot šo judikatūru arī šobrīd izskatāmajā lietā.

               37

               Tieši pretēji – kā savu secinājumu 55. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts –, kaut arī no pastāvīgās judikatūras izriet, ka akti vai lēmumi, kas var būt prasības par tiesību akta atcelšanu priekšmets LESD 263. panta izpratnē, ir pasākumi, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kuras var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli (skat. 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C-131/03 P Reynolds Tobacco u.c./Komisija, Krājums, I-7795. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra), šajā pantā nav precizēts, ka šo pasākumu publicēšana vai paziņošana ir šādas prasības celšanas priekšnosacījums.

               38

               Turklāt prasības par Savienības tiesību aktu celšana pirms tā publicēšanas un sākot no šā tiesību akta pieņemšanas brīža, nekādā ziņā nelabvēlīgi neietekmē prasības celšanas termiņa mērķi, kas atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir tiesiskās noteiktības nodrošināšana, novēršot bezgalīgu Savienības tiesību aktu, kas rada tiesiskas sekas, apstrīdēšanu (skat. 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā C-241/01 National Farmers’ Union, Recueil, I-9079. lpp., 34. punkts, kā arī 2013. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P Gbagbo u.c./Padome, 62. punkts).

               39

               Līdz ar to, kā savu secinājumu 56. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, kaut arī ar akta publicēšanu tiek uzsākta prasības celšanas termiņu ritēšana, kuriem beidzoties minētais akts kļūst galīgs, tā nav tiesību celt prasību par šo aktu rašanās nosacījums.

               40

               Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā ir konstatējusi, ka pieteikums par lietas ierosināšanu tika iesniegts pēc tam, kad Dalībvalstu komiteja bija vienprātīgi vienojusies par attiecīgo apzināšanu, un pēc ECHA izpilddirektora iesaistīšanās 2009. gada 22. decembrī, kas ir atzīstama par lēmumu. No tā izriet, ka šī prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī, proti, 2010. gada 4. janvārī, apstrīdētais lēmums bija galīgi pieņemts.

               41

               Līdz ar to Vispārējā tiesa kļūdaini atzina šo prasības pieteikumu par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka tas bija iesniegts pirms apstrīdētā lēmuma publicēšanas ECHA interneta vietnē, iekļaujot akrilamīdu kandidātvielu sarakstā, un kas sākotnēji bija paredzēta 2010. gada 13. janvārī, bet faktiski notika 2010. gada 30. martā.

               42

               Līdz ar to prasītāju izvirzītais vienīgais pamats un tādējādi arī to apelācijas sūdzība ir apmierināma un pārsūdzētais rīkojums ir atceļams.

               43

               Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

               44

               Šajā gadījumā, tā kā tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu lietā, lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana ir jāatliek.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 21. septembra rīkojumu lietā T‑1/10 PPG un SNF/ECHA;

                           2)

                           nodot šo lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;

                           3)

                           lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 30.septembrī. # Isabelle Adine-Blanc pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-43/97.