title: Pirmās instances tiesas spriedums (sestā palāta) 2009. gada 20.maijā.#VIP Car Solutions SARL pret Eiropas Parlamentu.#Pakalpojumu publiskais iepirkums - Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra - Eiropas Parlamenta locekļu pārvadāšana ar automašīnu un mikroautobusu ar šoferi Strasbūras sesiju laikā - Pretendenta piedāvājuma noraidīšana - Pienākums norādīt pamatojumu - Atteikums paziņot cenu, ko piedāvājis izvēlētais pretendents - Prasība par zaudējumu atlīdzību.#Lieta T-89/07.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2009. gada 20. maijā (
            *1
         )
      “Pakalpojumu publiskais iepirkums — Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra — Eiropas Parlamenta locekļu pārvadāšana ar automašīnu un mikroautobusu ar šoferi Strasbūras sesiju laikā — Pretendenta piedāvājuma noraidīšana — Pienākums norādīt pamatojumu — Atteikums paziņot cenu, ko piedāvājis izvēlētais pretendents — Prasība par zaudējumu atlīdzību”
      Lieta T-89/07

            VIP Car Solutions SARL
         , Oneima [Hoenheim] (Francija), ko pārstāv G. Velcers [G. Welzer] un S. Levrī [S. Leuvrey], avocats,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Parlamentu, ko pārstāv D. Petersheims [D. Petersheim] un M. Ekere [M. Ecker], pārstāvji,
      atbildētājs,
      par, pirmkārt, prasību atcelt lēmumu PE/2006/06/UTD/1, ar kuru Parlaments atteicis prasītājai piešķirt tiesības noslēgt publiskā iepirkuma līgumu, kas ir priekšmets uzaicinājumam iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā saistībā ar Parlamenta locekļu pārvadāšanu ar automašīnu un mikroautobusu ar šoferi Strasbūras sesiju laikā, un, otrkārt, prasību atlīdzināt zaudējumus.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij], tiesneši V. Vadapals [V. Vadapalas] (referents) un E. Moavero Milanezi [E. Moavero Milanesi],
      sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 9. decembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Atbilstošās tiesību normas

               1

               Eiropas Parlamenta pakalpojumu iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru reglamentē pirmās daļas V sadaļa Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Finanšu regula”), kā arī Komisijas Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Finanšu regulai (OV L 357, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Īstenošanas kārtība”). Šīs normas ir iedvesmojušās no Kopienas direktīvām šajā nozarē, galvenokārt attiecībā uz pakalpojumu publisko iepirkumu, no Padomes Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.) ar grozījumiem, kas it īpaši izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/52/EK (OV L 328, 1. lpp.), kas vēlāk atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.).

               2

               Saskaņā ar Finanšu regulas 100. panta 2. punktu:
               “Līgumslēdzēja iestāde visiem kandidātiem vai pretendentiem, kuru pieteikumi vai piedāvājumi ir noraidīti, paziņo šāda lēmuma pamatojumu un visiem pretendentiem, kuru piedāvājumi bijuši pieņemami, pēc to iesniegta rakstiska pieprasījuma paziņo veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumus un salīdzinošo izdevīgumu, kā arī tā pretendenta nosaukumu, kuram līgums piešķirts.
               Tomēr konkrēta informācija nav jāatklāj, ja šādas informācijas atklāšana kavētu likuma piemērošanu, būtu pretrunā sabiedrības interesēm vai kaitētu valsts vai privāta uzņēmuma likumīgām uzņēmējdarbības interesēm, vai arī varētu deformēt godīgu konkurenci starp šiem uzņēmumiem.”

               3

               Īstenošanas kārtības 149. panta 3. punkts tā redakcijā, kas ir piemērojama izskatāmās lietas apstākļiem, nosaka:
               “Attiecībā uz līgumiem, kurus Kopienas iestādes piešķir uz sava rēķina, līgumslēdzējas iestādes saskaņā ar Finanšu regulas 105. pantu paziņo katram neveiksmīgajam pretendentam vai kandidātam cik ātri iespējams un, vēlākais, nākamajā nedēļā pēc piešķiršanas lēmuma pieņemšanas, vienlaicīgi un individuāli ar vēstuli vai pa faksu, vai elektroniski par to, ka viņu piedāvājums vai kandidatūra nav pieņemta, precizējot ikvienā gadījumā pieteikuma vai kandidatūras atteikuma iemeslus.
               Līgumslēdzējas iestādes vienlaicīgi ar atteikuma paziņojumiem neveiksmīgajiem kandidātiem vai pretendentiem paziņo piešķiršanas lēmumu veiksmīgajam pretendentam, precizējot, ka paziņotais lēmums nenozīmē nekādas saistības no attiecīgās līgumslēdzējas iestādes.
               Neveiksmīgie pretendenti un kandidāti var saņemt papildu informāciju par atteikuma iemesliem, nosūtot rakstisku pieprasījumu pa pastu, pa faksu vai pa elektronisko pastu, un visiem pretendentiem, kuru piedāvājumi bijuši pieņemami, paziņo veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumus un salīdzinošo izdevīgumu, kā arī tā pretendenta nosaukumu, kuram līgums piešķirts, neskarot Finanšu regulas 100. panta 2. punkta otrās daļas noteikumus. Līgumslēdzējas iestādes atbild, vēlākais, piecpadsmit kalendāro dienu laikā no pieprasījuma saņemšanas dienas. [..]”

         Prāvas rašanās fakti

               4

               Prasītāja, VIP Car Solutions SARL, ir liela automašīnu nomas sabiedrība, kas piedāvā automašīnas ar šoferiem.

               5

               Ar paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, kas publicēts 2006. gada 16. septembraEiropas Savienības Oficiālā Vēstneša pielikumā (OV S 177), Parlaments izteica uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā PE/2006/06/UTD/1 saistībā ar Eiropas Parlamenta locekļu pārvadāšanu ar automašīnu un mikroautobusu ar šoferi Strasbūras sesiju laikā (turpmāk tekstā — “uzaicinājums iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā”).

               6

               Saskaņā ar uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā IV.2.1. punktu, tiesības slēgt līgumu bija jāpiešķir saimnieciski visizdevīgākajam piedāvājumam, izvērtējot to, pamatojoties uz šādiem izsvērtiem kritērijiem: cena (55 %), rīcībā nodotais automobiļu parks (kvantitatīvi un kvalitatīvi) (30 %), pasākumi, kas tiek piemēroti vai ir raksturīgi transporta līdzekļiem, lai izpildītu vides prasības (7 %), sociālā politika, kas tiek piemērota attiecībā uz personālu (6 %), un piedāvājuma noformējums (2 %).

               7

               Kā termiņš piedāvājumu vai dalības pieteikumu saņemšanai tika noteikts 2006. gada 27. oktobris. Noteiktajā termiņā tika iesniegti trīs piedāvājumi, tostarp prasītājas piedāvājums. piedāvājumu atvēršanas komisija visus trīs piedāvājums atzina par atbilstošiem uzaicinājumam iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā.

               8

               2006. gada 30. novembrī piedāvājumu vērtēšanas komiteja (turpmāk tekstā — “vērtēšanas komiteja”) ierosināja tiesības slēgt līgumu piešķir citam pretendentam, nevis prasītājai, kurš bija saņēmis kopumā 566 punktus, kas bija sadalīti šādi: 290 punkti par cenu, 180 punkti par automobiļu parku, 42 punkti par vides pasākumiem, 36 punkti par sociālo politiku un 18 punkti par piedāvājuma noformējumu.

               9

               Prasītāja tika klasificēta otrajā pozīcijā ar kopumā 504 punktiem, kas bija sadalīti šādi: 343,5 punkti par cenu, 135 punkti par automobiļu parku, 0 punktu par vides pasākumiem, 18 punkti par sociālo politiku un 8 punkti par piedāvājuma noformējumu.

               10

               2007. gada 3. janvārī Parlaments tiesības slēgt līgumu piešķīra vērtēšanas komitejas ierosinātajam pretendentam (turpmāk tekstā — “veiksmīgais pretendents”).

               11

               2007. gada 9. janvārī Parlaments prasītājai nosūtīja elektroniskā pasta vēstuli, kas bija formulēta šādi:
               “Pielikumā pievienota vēstule attiecībā uz jūsu piedāvājumu. Šīs vēstules oriģināls jums tiks nosūtīts ar ierakstītu vēstuli. Vai jūs, lūdzu, varētu apliecināt šīs [elektroniskā pasta vēstules] saņemšanu?”

               12

               Ar šo elektroniskā pasta vēstulei pievienoto vēstuli, kas nebija nedz parakstīta, nedz datēta, Parlaments prasītāju informēja par lēmumu nepieņemt tās piedāvājumu, kas iesniegts saistībā ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).

               13

               Apstrīdētajā lēmumā īpaši noteikts:
               “Iemesli, kas pamatoja jūsu piedāvājuma noraidīšanu, ir šādi: piedāvājums nav saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums, ņemot vērā piešķiršanas kritērijus.
               Informējam, ka, nekādi neiespaidojot iespējamo vēršanos tiesu iestādēs, jūs varat iegūt papildu informāciju par jūsu piedāvājuma noraidīšanas iemesliem.
               Ja jūs to rakstveidā pieprasīsit, jūs varat saņemt veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumus un salīdzinošo izdevīgumu, kā arī tā pretendenta nosaukumu, kuram piešķirtas tiesības slēgt līgumu.
               Tomēr konkrēta informācija netiks atklāta, ja šādas informācijas atklāšana kavētu likuma piemērošanu, būtu pretrunā sabiedrības interesēm vai kaitētu valsts vai privāta uzņēmuma likumīgām uzņēmējdarbības interesēm, vai arī varētu deformēt godīgu konkurenci starp šiem uzņēmumiem. [..]”

               14

               Ar 2007. gada 10. janvāra elektroniskā pasta vēstuli prasītāja sniedza šādu atbildi:
               “Apliecinām jūsu [elektroniskā pasta vēstules] par mūsu piedāvājuma noraidīšanu saņemšanu. Tomēr, kā jūs to ierosināt, mēs vēlētos saņemt informāciju par veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumiem un salīdzinošo izdevīgumu, kā arī [tā pretendenta] nosaukumu, kam piešķirtas tiesības slēgt līgumu. Tā kā mūsu piedāvājums nebija saimnieciski visizdevīgākais, vai jūs varētu mums norādīt cenu par stundu, kādu bija piedāvājusi sabiedrība, kam tika piešķirtas tiesības slēgt līgumu[?]”

               15

               Ar 2007. gada 15. janvāra vēstuli prasītāja no jauna lūdza Parlamentu tai paziņot veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumus un salīdzinošo izdevīgumu, tā pretendenta nosaukumu, kuram piešķirtas tiesības slēgt līgumu, kā arī veiksmīgā pretendenta piedāvāto cenu. Tā uzsver, ka līdz šai dienai tā vēl arvien nebija saņēmusi ierakstītās vēstules oriģinālu, kas apliecinātu, ka tās piedāvājums noraidīts.

               16

               Ar 2007. gada 23. janvāra vēstuli Parlaments, atbildot uz prasītājas elektroniskā pasta vēstuli un atsaucoties uz Finanšu regulas 100. panta 2. punktu, atgādināja piešķiršanas izsvērtos kritērijus, kas noteikti uzaicinājumā iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā, turpinājumā norādot:
               “Veiksmīgais piedāvājums visos iepriekš minētajos kritērijos kopumā saņēma visaugstāko novērtējumu [..] (566), kas to ievietoja pirmajā vietā.
               Informējam, ka, neskatoties uz nedaudz zemāko cenu, jūsu piedāvājums saņēma 504 punktus, kas to ievietoja otrajā vietā.”

               17

               Ar šo vēstuli Parlaments tāpat prasītājai paziņoja tā uzņēmuma nosaukumu, kam bija piešķirtas tiesības slēgt līgumu.

               18

               2007. gada 24. janvārī Parlaments prasītājai adresēja oriģinālu vēstulei, ar kuru tā tika informēta par lēmumu noraidīt tās piedāvājumu.

               19

               Ar 2007. gada 31. janvāra elektroniskā pasta vēstuli Parlaments jautāja prasītājai, vai tā bija saņēmusi šo vēstuli. Tajā pašā dienā prasītāja ar elektroniskā pasta vēstuli sniedza noliedzošu atbildi.

               20

               Ar 2007. gada 1. marta vēstuli prasītāja ar sava advokāta starpniecību uzsvēra, ka tā uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūras ietvaros bija piedāvājusi īpašu cenu, un lūdza tai nosūtīt piedāvājumu, ko bija iesniedzis veiksmīgais pretendents, lai uzzinātu tā piedāvāto cenu.

               21

               Ar 2007. gada 20. marta vēstuli, kas adresēta prasītājas padomdevējam, Parlaments, atsaucoties uz Finanšu regulas 100. panta 2. punkta otro daļu, šo lūgumu noraidīja, piemetinot:
               “Norādām, ka 48 dienu laikā no līguma parakstīšanas par uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tiek publicēts informatīvs paziņojums [avis de postinformation], kurā tiek atkārtoti būtiskie elementi, tādi kā samaksātā cena.
               Pieņemam zināšanai, ka jūsu “klienti zina, ka tie ir piedāvājuši īpašu cenu”.
               Katrā ziņā mums jums jāatgādina, ka cena nebija vienīgais tiesību slēgt līgumu piešķiršanas kritērijs. Kvalitatīvajiem un funkcionālajiem kritērijiem ir ļoti īpaša nozīme tādai iestādei kā mūsējā, un tie var attaisnot augstāku cenu.
               Mūsu vērtējums, ka, “neskatoties uz nedaudz zemāko cenu” norādīja tieši uz šo uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā aspektu; it īpaši norādām — pat ja jūsu klientu piedāvājums bija saņēmis augstāko novērtējumu attiecībā uz cenu, vērtējumu summa, kā to izveidojusi vērtēšanas komiteja, kas ņēma vērā visus kritērijus, kas uzskaitīti specifikācijā, neļāva tiem iegūt tiesības slēgt līgumu. Faktiski kā tie jau ir tikuši informēti, to piedāvājums kopumā tika novērtēts ar 504 punktiem salīdzinājumā ar 566 punktiem, ko saņēma piedāvājums, ko bija iesniedzis pretendents, kas ieguva tiesības slēgt līgumu.”

               22

               Ar 2007. gada 23. marta vēstuli prasītāja norādīja, ka, ja cenas kritērijs veidoja 55 % piedāvājumu vērtējuma, nebija iespējams tiesības slēgt līgumu piešķirt citam pretendentam, nevis prasītājai un ka atteikums paziņot cenu, ko bija piedāvājis veiksmīgais pretendents, liedza pārbaudīt tiesību slēgt līgumu piešķiršanas apstākļus, pirms beidzies termiņš, kas noteikts, lai vērstos Pirmās instances tiesā.

               23

               2007. gada 7. aprīlī paziņojums par tiesību slēgt līgumu piešķiršanu tika publicēts Oficiālajā Vēstnesī (OV S 69). Tajā norādīts, ka veiksmīgā pretendenta piedāvātā cena bija 26 euro par stundu ārpus grafika un 37,50 euro par stundu atbilstoši grafikam.

         Process un lietas dalībnieku prasījumi

               24

               Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 23. martā, prasītāja cēla šo prasību.

               25

               Tā kā viens palātas loceklis nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Pirmās instances tiesas Reglamenta 32. panta 3. punktu, iecēla citu tiesnesi palātas nokomplektēšanai.

               26

               Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (sestā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un saistībā ar Reglamenta 64. pantā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem lūdza lietas dalībniekus iesniegt dokumentus. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

               27

               Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2008. gada 9. decembra tiesas sēdē.

               28

               Prasītājas prasības pieteikumā norādītie prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atzīt prasību par pieņemamu;

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        atcelt visus tam sekojošos aktus;

                        —

                        piespriest Parlamentam samaksāt summu EUR 500000 kā zaudējumu atlīdzību;

                        —

                        piespriest Parlamentam atlīdzināt vienreizējus izdevumus, kas saistīti ar konkurenci, EUR 5000 apmērā;

                        —

                        piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               29

               Prasītāja savā replikā turklāt lūdz Pirmās instances tiesu:

                        —

                        dot Parlamentam rīkojumu sarīkot likumīgu uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procesā.

               30

               Iebildumu rakstā Parlamenta prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību atcelt tiesību aktu;

                        —

                        noraidīt prasību par zaudējumu atlīdzību;

                        —

                        noraidīt lūgumu piespriest Parlamentam atlīdzināt vienreizējus izdevumus, kas saistīti ar konkurenci, EUR 5000 apmērā;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               31

               Atbildē uz repliku Parlamenta prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt lūgumu izdot tam rīkojumu sarīkot likumīgu uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procesā.

               32

               Tiesas sēdē, atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdotu jautājumu, prasītāja atsauca prasījumu sadaļu, ar kuru tā bija lūgusi uzdot Parlamentam samaksāt vienreizējus izdevumus, kas saistīti ar konkurenci, EUR 5000 apmērā, par ko izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā.

         Juridiskais pamatojums

         Par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu

               33

               Prasītāja būtībā izvirza divus pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu un, otrkārt, ar to, ka atteikums paziņot veiksmīgā pretendenta piedāvāto cenu nav tiesisks.

         Par pirmo pamatu, kas saistīts ar pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
      — Lietas dalībnieku argumenti

               34

               Prasības pieteikumā prasītāja apgalvo, ka saistībā ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā cenas kritērija īpatsvars bija 55 %, tas ir, vairāk nekā puse no visiem tiesību slēgt līgumu piešķiršanas kritērijiem kopumā. Tā uzsver, ka tā piedāvāja viszemāko cenu, proti, EUR 31,70 par stundu. Novērtējumā tā esot saņēmusi vienīgi 504 punktus salīdzinājumā ar 566 punktiem, ko saņēmis veiksmīgais pretendents. Prasītāja norāda, ka tā nesaprot šo atšķirību punktos, lai gan tā esot piedāvājusi labāko piedāvājumu no cenas viedokļa. Prasītāja uzskata, ka matemātiski tiesības slēgt līgumu nevarēja tikt piešķirtas citam pretendentam.

               35

               Replikā prasītāja uzsver, ka Parlaments ir atzinis, ka ir pieļāvis kļūdu, aprēķinot tās punktu kopsummu, kas ir pierādījums vērtēšanas komitejas parādītajam nopietnības trūkumam.

               36

               Attiecībā uz automobiļu parka kritēriju prasītāja norāda, ka Parlaments patvaļīgā veidā ir piešķīris divas trešdaļas vērtējuma kvantitatīvajam aspektam un tikai vienu trešdaļu — kvalitatīvajam aspektam. Tā neesot tikusi informēta par šo sadalījumu, ko tā uzskata par nepamatotu, jo īpašumtiesības uz transportlīdzekļiem nav nozīmīgāks kritērijs kā to kvalitāte. Tā kā visi pretendenti ir saņēmuši vienādu novērtējumu attiecībā uz kvalitātes kritēriju, atšķirībai starp prasītājas un veiksmīgā pretendenta iegūtajiem punktiem esot bijis jābūt mazākai.

               37

               Attiecībā uz vides pasākumu kritēriju prasītāja uzskata par neiespējamu, ka tā saņēmusi novērtējumu “nulle”. Faktiski tāpat kā veiksmīgais pretendents arī prasītāja ir pakļauta Francijas tiesiskajam regulējumam lielām transportsabiedrībām, kas prasa, lai transportlīdzekļi būtu lieliskā tehniskā stāvoklī un lai tiktu veiktas ikgadējas kontroles. Tāpēc visi tās transportlīdzekļi bija jauni un aprīkoti ar sīku piesārņojuma daļiņu filtriem. Tādējādi 42 punktu atšķirību nevarot attaisnot vienīgi ar to, ka pretendents bija parakstījis Parīzes mērijas pretpiesārņojuma hartu.

               38

               Attiecībā uz sociālās politikas kritēriju veiksmīgajam pretendentam viens no diviem pastāvīgajiem līgumiem patiesībā esot līgums uz noteiktu laiku attiecībā uz pārējām aktivitātēm vai pat pagaidu līgums. Faktiski minētā līguma virsraksts esot “Pagaidu darba līgums uz nenoteiktu laiku”, lai gan abi šie jēdzieni esot pretrunīgi. Citiem vārdiem sakot, prasītājas un veiksmīgā pretendenta darba līgumi izrietot no lielo uzņēmumu valsts arodbiedrības. Tādējādi abiem pretendentiem piešķirto punktu atšķirība neesot objektīvi pamatota.

               39

               Visbeidzot, piedāvājuma noformējuma kritērijs attiecās uz piedāvājuma formu un nevis uz tā saturu. Tātad veiksmīgā pretendenta piedāvājums nevarēja būt “neapstrīdami pārāks”, ievērojot šo kritēriju. Turklāt prasītāja esot bijusi vienīgā, kas savu piedāvājumu iesniegusi DVD formā papildus pareizajai un atbilstošajai formai. Tomēr tā esot saņēmusi zemāku vērtējumu nekā veiksmīgais pretendents.

               40

               Savā iebildumu rakstā Parlaments uzsver, ka citiem tiesību slēgt līguma piešķiršanas kritērijiem bez cenas bija 45 % īpatsvars un līdz ar to tie varēja iespaidot dažādu piedāvājumu vērtējuma rezultātu. Tas apstiprina, ka piedāvājumus ir izvērtējis objektīvi.

               41

               Šajā sakarā Parlaments izklāsta, ka vērtēšanas komiteja katru kritēriju novērtēja ar atzīmi no 0 līdz 10, iegūto vērtējumu pēc tam palielinot par kritērijam piešķirto procentu. Attiecībā uz diviem galvenajiem kritērijiem, proti, cenu un automobiļu parka kvantitatīvo aspektu, vērtēšanas komiteja ar mērķi būt objektīvai bija izlēmusi vērtēt pastāvošā līguma atzīmi neitrāli attiecībā uz piešķiramajām tiesībām slēgt līgumu un palielināt šo pirmo objektīvo atzīmi atbilstoši saiknei starp iepriekšējā līgumslēdzēja [sniegtajiem pakalpojumiem] un tiem, ko piedāvājis katrs no pretendentiem.

               42

               Attiecībā uz atzīmi par cenu vērtēšanas komiteja tādējādi esot uzskatījusi, ka esošā līguma cena, proti, 33 euro, ir uzskatāma par saprātīgu, un piešķīrusi tai atzīmi 6. Prasītājas un veiksmīgā pretendenta piedāvātā cena bija attiecīgi 31,70 euro un 37,50 euro par stundu, un līdz ar to tika sasniegti šādi rezultāti:

                        —

                        prasītājai: 33 : 31,70 x 6 x 55 = 343,5 punkti;

                        —

                        veiksmīgajam pretendentam: 33 : 37,5 x 6 x 55 = 290,4 punkti.

               43

               Attiecībā uz automobiļu parka kritēriju vērtēšanas komiteja esot uzskatījusi, ka galvenais bija kvantitatīvais aspekts, un tam piešķīra divas trešdaļas atzīmes, proti, 20 punktus. Atzīme 6 tiktu piešķirta parkam ar 60 transportlīdzekļiem, kādu piedāvāja iepriekšējais līgumslēdzējs. Prasītājai vērtēšanas komiteja esot fiksējusi 70 transportlīdzekļu parku (60 automašīnas un 10 mikroautobusi) un veiksmīgajam pretendentam — 60 transportlīdzekļu parku. Tā tāpat esot ņēmusi vērā, lai padarītu piedāvājumus salīdzināmus, transportlīdzekļu tiešo pieejamību. Šajā sakarā prasītājas automobiļu parkam tika piemērots koeficients 0,5, jo 67 no 70 transportlīdzekļiem bija jānomā no kādas citas sabiedrības. Šis vērtējums tādējādi esot licis nonākt pie šādiem rezultātiem:

                        —

                        prasītājai: 70 : 60 x 6 x 0,5 x 20 = 70 punkti;

                        —

                        veiksmīgajam pretendentam: 60 : 60 x 6 x 1 x 20 = 120 punkti.

               44

               Attiecībā uz automobiļu parka kvalitatīvo kritēriju gan prasītāja, gan veiksmīgais pretendents esot saņēmuši atzīmi 10, līdz ar to, ņemot vērā šim kritērijam piešķirto vērtību, tika piešķirti šādi punkti:

                        —

                        prasītājai: 6 x 10 = 60 punkti;

                        —

                        veiksmīgajam pretendentam: 6 x 10 = 60 punkti.

               45

               Parlaments atzina, ka vērtēšanas komiteja ir pieļāvusi kļūdu, nosakot prasītājai 135 punktus attiecībā uz automobiļu parka kritēriju. Faktiski summa esot bijusi 130 punkti, kas nozīmē, ka prasītāja esot kopumā saņēmusi 499 punktus, nevis 504 punktus.

               46

               Attiecībā uz vides pasākumiem vienīgi veiksmīgais kandidāts esot iesniedzis pierādījumus, ka tas ievēroja Parīzes mērijas pretpiesārņojuma hartu un ka tā jaunākie transportlīdzekļi bija aprīkoti ar sīku piesārņojuma daļiņu filtriem, tādēļ esot piešķirti šādi punkti:

                        —

                        prasītājai: 0 x 7 = 0 punktu;

                        —

                        veiksmīgajam pretendentam: 6 x 7 = 42 punktu.

               47

               Attiecībā uz sociālās politikas kritēriju veiksmīgais pretendents esot piedāvājis divu veida darba līgumus uz nenoteiktu laiku, no kuriem viens esot bijis līgumdarbiniekiem, kamēr prasītājas autovadītājiem bija darba līgumi uz noteiktu laiku. Parlaments no tā secināja, ka, ievērojot šim kritērijam piešķirto vērtību, atšķirība starp šiem diviem piedāvājumiem izpaudās šādi piešķirtā punktu skaitā:

                        —

                        prasītājai: 3 x 6 = 18 punkti;

                        —

                        veiksmīgajam pretendentam: 6 x 6 = 36 punkti.

               48

               Visbeidzot, attiecībā uz piedāvājuma noformējumu veiksmīgā pretendenta piedāvājums esot bijis neapšaubāmi pārāks, tādēļ, ievērojot šim kritērijam piešķirto vērtību, esot piešķirti šādi punkti:

                        —

                        prasītājai: 4 x 2 = 8 punkti;

                        —

                        veiksmīgajam pretendentam: 9 x 2 = 18 punkti.

               49

               Tādējādi katram piedāvājumam piešķirto punktu kopskaits esot izveidojies šāds:

                        —

                        prasītājai: 343 + 70 + 60 + 0 + 18 + 8 = 499 punkti;

                        —

                        veiksmīgajam pretendentam: 290 + 120 + 60 + 42 + 36 + 18 = 566 punkti.

               50

               Parlaments precizē, ka pēc pārbaudes kompetentais organizators saprata, ka veiksmīgā pretendenta automobiļu parks sasniedza 70 transportlīdzekļus, kādēļ tam kopā tika piešķirti 586 punkti.

               51

               Parlaments no tā secina, ka veiksmīgā pretendenta piedāvājums ietvēra skaidras kvalitatīvas priekšrocības salīdzinājumā ar prasītājas piedāvājumu, kurš bija labāks vienīgi attiecībā uz cenas kritēriju. Šajā sakarā Parlaments atgādina, ka tiesības slēgt līgumu bija jāpiešķir pretendentam, kas iesniedzis saimnieciski visizdevīgāko piedāvājumu. Tā kā tā nebija izsole, kurā pretendenti būtu sakārtoti atbilstoši tikai cenas kritērijam, tiesības slēgt līgumu nevarēja uzreiz piešķirt piedāvājumam, kas finansiāli bija vislētākais.

               52

               Parlaments atbildē uz repliku piebilst, ka, šķiet, prasītāja jauc objektivitātes neesamību ar līgumslēdzējas iestādes rīcības brīvību, attiecībā uz kuru Pirmās instances tiesai jāaprobežojas ar pārbaudi, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.

               53

               Attiecībā uz automobiļu parka kritēriju Parlaments, atsaucoties uz Tiesas judikatūru, uzsver, ka vērtēšanas komiteja var piešķirt īpašu nozīmi iepriekš noteikta piešķiršanas kritērija apakšelementiem, starp tiem sadalot punktus, ko līgumslēdzēja iestāde, izstrādājot līguma dokumentus vai paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, ir paredzējusi piešķirt atbilstoši šim kritērijam, ar nosacījumu, ka šāds lēmums, pirmkārt, negroza līguma dokumentos vai paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu noteiktos līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijus, otrkārt, neietver elementus, kas būtu varējuši ietekmēt piedāvājuma sagatavošanu, ja tie būtu bijuši zināmi piedāvājuma sagatavošanas laikā, un, treškārt, nav pieņemts, ņemot vērā elementus, kas varētu diskriminējoši ietekmēt kādu no piedāvājumu iesniedzējiem. Prasītāja neesot pierādījusi, ka šie nosacījumi nebūtu izpildīti izskatāmajā lietā.

               54

               Attiecībā uz vides pasākumu kritēriju Parlaments atzīmē, ka prasītājas piedāvājumā nebija minēts, kādā veidā tā to izpildīja, kas izskaidro to, ka šajā sakarā tās iegūtais vērtējums ir nulle.

               55

               Visbeidzot, attiecībā uz pēdējo tiesību slēgt līgumu piešķiršanas kritēriju Parlaments uzskata, ka noformējums DVD veidā pats par sevi nepamato to, ka prasītājas piedāvājums būtu uzskatāms par labāk noformētu nekā veiksmīgā pretendenta piedāvājums. Izšķirošais elements esot piedāvājuma pievilcīgais un pārliecinošais raksturs un nevis datu nesēja tips.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               56

               Ievadam ir jāatgādina, ka Parlamentam tāpat kā citām iestādēm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz elementiem, kas ir jāņem vērā, lai pieņemtu lēmumu par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu konkursā. Tiesas pārbaude, kas piemērojama attiecībā uz šīs rīcības brīvības izmantošanu, tādējādi aprobežojas tikai ar pārbaudi par procedūras noteikumu ievērošanu un pamatojumu, kā arī faktu materiālo precizitāti, acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamību un pilnvaru nepareizu izmantošanu (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. septembra spriedumu lietā T-211/02 Tideland Signal/Komisija, Recueil, II-3781. lpp., 33. punkts, un spriedumu lietā T-465/04 Evropaïki Dynamiki/Komisija, Krājumā nav publicēts, 45. punkts).

               57

               Saskaņā ar uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā administratīvo noteikumu specifikācijas 1. punktu attiecīgā līguma piešķiršana bija pakļauta Finanšu regulai un tās Īstenošanas kārtībai.

               58

               Līdz ar to attiecībā uz pamatojumu apstrīdētajam lēmumam, ar kuru Parlaments noraidīja prasītājas piedāvājumu, Parlamentam izskatāmajā lietā bija jāpiemēro Finanšu regulas 100. panta 2. punkts un Īstenošanas kārtības 149. panta 3. punkts.

               59

               No šiem pantiem, kā arī no Pirmās instances tiesas judikatūras izriet, ka Parlaments ir izpildījis pienākumu sniegt pamatojumu, ja tas vispirms aprobežojas ar to, ka nekavējoties visiem neveiksmīgajiem pretendentiem paziņo to piedāvājuma noraidīšanas motīvus, un vēlāk pretendentiem, kas ir iesnieguši pieņemamu piedāvājumu un kuri ir to tieši lūguši, sniedz informāciju par veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumiem un salīdzinošo izdevīgumu, kā arī tā pretendenta nosaukumu, kuram piešķirtas tiesības slēgt līgumu, noteiktajā termiņā, kas ir piecpadsmit kalendārās dienas no dienas, kad saņemts rakstisks pieprasījums (šajā sakarā un pēc analoģijas skat. iepriekš 56. punktā minēto 2008. gada 10. septembra spriedumu lietā T-465/04 Evropaïki Dynamiki/Komisija, 47. punkts).

               60

               Šāda rīcība atbilst EKL 253. pantā paredzētajam pienākuma sniegt pamatojumu mērķim, saskaņā ar kuru ir skaidri un nepārprotami jāparāda akta autora argumentācija tā, lai, pirmkārt, ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā lēmuma pamatojumu, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības, un, otrkārt, ļautu Kopienu tiesai veikt lēmuma tiesiskuma pārbaudi (iepriekš 56. punktā minētais spriedumus lietā T-465/04 Evropaïki Dynamiki/Komisija, 48. punkts).

               61

               Turklāt ir jāuzsver — ja, kā izskatāmajā lietā, Kopienu iestādei ir piešķirta plaša rīcības brīvība, vēl jo lielāka nozīme ir garantiju ievērošanai administratīvajā procesā, ko sniedz Kopienu tiesību sistēma. Šajās garantijās it īpaši ietilpst kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus attiecīgajā lietā nozīmīgos apstākļus un pietiekami pamatot savus lēmumus. Tikai tā Kopienu tiesa var pārbaudīt, vai ir iestājušies faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīga rīcības brīvības izmantošana (Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedums lietā C-269/90 Technische Universität München, Recueil, I-5469. lpp., 14. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-241/00 Le Canne/Komisija, Recueil, II-1251. lpp., 53. un 54. punkts, un iepriekš 56. punktā minētais spriedums lietā T-465/04 Evropaïki Dynamiki/Komisija, 54. punkts).

               62

               Tāpat ir svarīgi atgādināt, ka prasība sniegt pamatojumu ir jānovērtē, pamatojoties uz izskatāmās lietas apstākļiem, proti, akta saturu, izvirzīto pamatu raksturu un interesi, kas varētu būt akta adresātiem vai citām personām, ko akts skar tieši un individuāli, saņemt paskaidrojumus (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C-367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I-1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

               63

               Visbeidzot, pienākums sniegt pamatojumu ir nozīmīga formalitāte, kas ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz strīdīgā tiesību akta likumību (Tiesas 2001. gada 22. marta spriedums lietā C-17/99 Francija/Komisija, Recueil, I-2481. lpp., 35. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-406/06 Evropaïki Dynamiki/Komisija, Krājumā nav publicēts, 47. punkts).

               64

               Šajā sakarā ir jāuzskata, ka savā prasības pieteikumā prasītāja būtībā izvirza pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu, jo tā neesot varējusi saprast kādā veidā, piedāvājot zemāko cenu un šim kritērijam esot vērtam 55 % piedāvājumu vērtējuma, tā nav ieguvusi tiesības slēgt līgumu. Tāpat ir jānorāda, ka Parlaments iebildumu rakstā ir prasītājas argumentāciju sapratis tādējādi, ka tam tiek pārmesta apstrīdētā lēmuma, ar kuru tas ir atteicis prasītājai piešķirt tiesības slēgt līgumu, pamatojuma neesamība.

               65

               Katrā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, uz kā balstīts nelabvēlīgs lēmums, ir jābūt tādam, lai Kopienu tiesas varētu pārbaudīt tā tiesiskumu un sniegtu ieinteresētajai personai norādes, kas nepieciešamas, lai zinātu, vai lēmums ir labi pamatots. Līdz ar to pamatojuma neesamība vai nepietiekamība, kas kavē šo tiesas pārbaudi, ir absolūts pamats, ko Kopienu tiesas var un kas tām ir jāizvirza pēc savas iniciatīvas (Tiesas 1997. gada 20. februāra spriedums lietā C-166/95 P Komisija/Daffix, Recueil, I-983. lpp., 23. un 24. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-272/06 Evropaïki Dynamiki/Tiesa, Krājumā nav publicēts, 27. un 28. punkts un tajos minētā judikatūra).

               66

               Tā kā izskatāmajā lietā prasītāja bija iesniegusi pieņemamu piedāvājumu Īstenošanas kārtības 149. panta 3. punkta izpratnē, ir jāanalizē ne vien apstrīdētais lēmums, bet arī 2007. gada 23. janvāra vēstule, kas prasītājai tika nosūtīta, atbildot uz tās tiešu lūgumu ar mērķi saņemt papildu informāciju par attiecīgo lēmumu par tiesību slēgt līgumu piešķiršanu, lai izlemtu, vai Parlaments ir izpildījis prasību sniegt pamatojumu, kas noteikts ar Finanšu regulu un Īstenošanas kārtību.

               67

               Vispirms ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Parlaments ir aprobežojies ar to, ka atbilstoši Finanšu regulas 100. panta 2. punkta pirmajai daļai ir izklāstījis iemeslus, kas attaisno prasītājas piedāvājuma noraidīšanu. Faktiski tas norādīja, ka prasītājas iedāvājums “[nebija] saimnieciski visizdevīgākais, ievērojot piešķiršanas kritērijus”.

               68

               Turpinājumā 2007. gada 23. janvāra vēstulē Parlaments vienīgi norādīja:
               “Veiksmīgais piedāvājums visos iepriekš minētajos kritērijos kopumā saņēma visaugstāko novērtējumu [..] (566), kas to ievietoja pirmajā vietā.
               Informējam, ka, neskatoties uz nedaudz zemāko cenu, jūsu piedāvājums saņēma 504 punktus, kas to ievietoja otrajā vietā.”

               69

               Līdz ar to Parlaments, lai gan tas ir atbildējis termiņā, kas noteikts Īstenošanas kārtības 149. panta 3. punktā, nav sniedzis prasītājai jebkādu informāciju par veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumiem un salīdzinošo izdevīgumu, izņemot to, ka tās piedāvātā cena bija nedaudz zemāka, lai gan tam bija pienākums sniegt šo informāciju saskaņā ar Finanšu regulas un Īstenošanas kārtības noteikumiem.

               70

               Šāda atbilde skaidri un nepārprotami neparāda Parlamenta argumentāciju tā, lai, pirmkārt, ļautu prasītājai noskaidrot pieņemtā lēmuma pamatojumu, lai tā varētu aizstāvēt savas tiesības, un, otrkārt, ļautu Kopienu tiesai veikt pārbaudi.

               71

               Turklāt izskatāmās lietas apstākļos šī informācija bija vēl jo nepieciešamāka, jo prasītājas piedāvātā cena bija zemāka nekā veiksmīgā pretendenta piedāvātā un cenas kritērijam bija 55 % īpatsvars, novērtējot piedāvājumus kopumā. Tādējādi prasītājas rīcībā nebija nekādu elementu, kas tai ļautu saprast, kādēļ tās piedāvājums netika pieņemts uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā ietvaros.

               72

               Jāpiebilst, ka Parlaments, atbildot uz prasītājas 2007. gada 1. marta vēstuli, nosūtīja tai jaunu vēstuli .

               73

               Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka, ja attiecīgā iestāde nosūta vēstuli pēc prasītāja tieši izteikta lūguma sniegt papildu paskaidrojumus par lēmumu pirms prasības celšanas, taču pēc datuma, kas noteikts Īstenošanas kārtības 149. panta 3. punktā, šo vēstuli arī var ņemt vērā, lai izvērtētu, vai pamatojums attiecīgajā lietā ir bijis pietiekams. Faktiski pienākums sniegt pamatojumu ir jāizvērtē, balstoties uz informāciju, kas bija prasītājas rīcībā prasības celšanas brīdī, tomēr ievērojot, ka iestāde nevar sākotnējo pamatojumu aizstāt ar pilnīgi jaunu pamatojumu (šajā sakarā un pēc analoģijas skat. iepriekš 56. punktā minēto 2008. gada 10. septembra spriedumu lietā T-465/04 Evropaïki Dynamiki/Komisija, 59. punkts).

               74

               Tomēr ir jākonstatē, ka 2007. gada 20. marta vēstule neietver informāciju par veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumiem un salīdzinošo izdevīgumu. Faktiski Parlaments vienīgi atkārto to, ko tas prasītājai jau bija norādījis vēstulē.

               75

               Visbeidzot, ir jānorāda, ka Parlaments ir iesniedzis pierādījumus par apstrīdētā lēmuma pamatojumu saistībā ar prasību tiesā. Tādējādi savā iebildumu rakstā tas detalizēti izklāsta prasītājai un veiksmīgajam pretendentam piešķirtos punktus attiecībā uz katru no piešķiršanas kritērijiem, kā arī iemeslus, kuri saskaņā ar Parlamenta viedokli attaisno šādu vērtējumu.

               76

               Tomēr apstāklis, ka Parlaments tiesvedības laikā ir sniedzis šī lēmuma pamatojumu, nekompensē apstrīdētā lēmuma nepietiekamu sākotnējo pamatojumu. Faktiski saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumu nevar pirmo reizi un a posteriori izskaidrot tiesā, izņemot izņēmuma rakstura apstākļus, kas, nepastāvot nekādai steidzamībai, nav izskatāmajā lietā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 2. jūlija spriedumu lietā T-61/89 Dansk Pelsdyravlerforening/Komisija, Recueil, II-1931. lpp., 131. punkts, un spriedumu lietā T-264/06 DC-Hadler Networks/Komisija, Krājumā nav publicēts, 34. punkts).

               77

               No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka lēmumam, ar kuru Parlaments ir atteicis piešķirt prasītājai tiesības slēgt līgumu, piemīt trūkums, kas izpaužas kā pamatojuma neesamība, ievērojot Finanšu regulas 100. panta 2. punktu un Īstenošanas kārtības 149. panta 3. punktu.

               78

               Līdz ar to pirmais pamats ir jāpieņem.

         Par otro pamatu, kas saistīts ar to, ka atteikums paziņot veiksmīgā pretendenta piedāvāto cenu nav tiesisks
      — Lietas dalībnieku argumenti

               79

               Prasītāja uzskata, ka atteikums tai paziņot veiksmīgā pretendenta nosaukumu ir prettiesisks. Vispirms minētā pretendenta piedāvātā cena neietilpstot Finanšu regulas 100. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanas jomā. Faktiski tās izpaušana nenodarītu kaitējumu veiksmīgajam pretendentam. Turpinot, pārskatāmības kontekstā būtu normāli zināt konkrētus piedāvājuma saistībā ar šādas nozīmes līgumu noraidīšanas iemeslus.

               80

               Prasītāja turklāt uzsver, ka veiksmīgā pretendenta piedāvātā cena bija jāpublicē Oficiālā Vēstneša pielikumā 48 dienu laikā pēc līguma parakstīšanas. Tādējādi šīs cenas paziņošana nevarēja nodarīt kaitējumu veiksmīgā pretendenta likumīgām uzņēmējdarbības interesēm vai kaitēt godīgai konkurencei.

               81

               Tāpat Parlamenta atteikuma izpildīt prasītājas lūgumu dēļ tiek saīsināts termiņš, lai celtu prasību Pirmās instances tiesā.

               82

               Parlaments iebilst, ka Finanšu regulas 100. panta 2. punkts nenozīmē obligātu pienākumu paziņot veiksmīgā kandidāta piedāvāto cenu. Faktiski “veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumi un salīdzinošais izdevīgums” drīzāk veidojot salīdzinošu piedāvājumu aprakstu. Tādejādi līgumslēdzēja iestāde saglabājot rīcības brīvību attiecībā uz elementiem, kas tai jāpaziņo neveiksmīgajam pretendentam.

               83

               Citiem vārdiem sakot, būtu bijis leģitīmi uzskatīt, ka cena bija viens no elementiem, kuru paziņošana nodarītu kaitējumu uzņēmēja likumīgām uzņēmējdarbības interesēm Finanšu regulas 100. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē. Tādējādi minētā paziņošana varēja notikt vienīgi kā pēdējais iespējamais solis. Parlaments tomēr atzīst, ka veiksmīgā pretendenta piedāvātā cena bija ietverta paziņojumā par tiesību slēgt līgumu piešķiršanu, kas tika publicēts Oficiālā Vēstneša pielikumā.

               84

               Citiem vārdiem sakot, atteikums paziņot veiksmīgā pretendenta piedāvāto cenu neesot kavējis prasītāju noteiktajā termiņā celt prasību Pirmās instances tiesā.

               85

               Pēc Pirmās instances tiesas uzdota jautājuma tiesas sēdē Parlaments attīstīja savu argumentāciju, precizējot, ka līdz paziņojuma par tiesību slēgt līgumu publicēšanai līgums varēja tikt atcelts pēc apstrīdēšanas, kas iesniegta pirms līguma parakstīšanas. Šādā gadījumā cenas nepaziņošana ļautu izvairīties no tā, ka citiem pretendentiem nav zināms šis veiksmīgā pretendenta piedāvājuma elements un minētais pretendents var no jauna iesniegt savu piedāvājumu ar tiem pašiem nosacījumiem.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               86

               Ievadam ir jāatgādina, ka Parlaments pēc prasītājas 2007. gada 10. janvāra lūguma ar mērķi iegūt papildu informāciju vienīgi norādīja, ka veiksmīgā pretendenta piedāvāta cena bija nedaudz augstāka par [prasītājas piedāvāto cenu]. Šī cena, proti, 26 euro par stundu ārpus grafika un 37,50 euro atbilstoši grafikam, tika publiskota paziņojumā par tiesību slēgt līgumu piešķiršanu.

               87

               Tomēr saskaņā ar Finanšu regulas 100. panta 2. punkta pirmo daļu Parlamentam bija pēc rakstiska pieprasījuma neveiksmīgajam pretendentam jāpaziņo veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumi un salīdzinošais izdevīgums.

               88

               Tādējādi Parlamentam pēc prasītājas rakstiska lūguma bija pienākums tai paziņot veiksmīgā pretendenta piedāvāto cenu, kas ir viens no veiksmīgā piedāvājuma raksturlielumiem un salīdzinošais izdevīgums, vēl jo vairāk tāpēc, ka izskatāmajā lietā šim kritērijam bija 55 % īpatsvars piedāvājumu novērtējumā.

               89

               Neviens no Parlamenta izvirzītajiem argumentiem pēc sava rakstura nav tāds, kas liktu apšaubīt šo konstatējumu.

               90

               Pirmkārt, arguments, ka līgumslēdzēja iestāde saglabā rīcības brīvību, neattaisno to, ka tā atsaka neveiksmīgajam pretendentam, kurš to pieprasījis rakstveidā, paziņot veiksmīgā pretendenta piedāvāto cenu. Šajā sakarā Parlaments nevarēja aprobežoties ar to, ka tas apgalvoja, ka cena nebija daļa no tiesību slēgt līgumu ieguvēja piedāvājuma raksturlielumiem un salīdzinošā izdevīguma, jo, kā norādīts iepriekš, šim kritērijam bija 55 % īpatsvars piedāvājumu novērtējumā.

               91

               Otrkārt, saskaņā ar Finanšu regulas 100. panta 2. punkta otro daļu konkrēta informācija nav jāatklāj, ja šādas informācijas atklāšana kavētu likuma piemērošanu, būtu pretrunā sabiedrības interesēm vai kaitētu valsts vai privāta uzņēmuma likumīgām uzņēmējdarbības interesēm, vai arī varētu deformēt godīgu konkurenci starp šiem uzņēmumiem. Tomēr savā iebildumu rakstā Parlaments neizskaidro, kādā veidā izskatāmajā lietā veiksmīgā pretendenta piedāvātās cenas paziņošana kaitētu tā uzņēmējdarbības interesēm, un turklāt uzsver, ka šī cena ir minēta paziņojumā par tiesību slēgt līgumu piešķiršanu.

               92

               Treškārt, arguments, ka līgumslēdzēja iestāde var izlemt, kā to faktiski atļauj Finanšu regulas 101. pants, atteikties no publiska iepirkuma vai atcelt publiskā iepirkuma piešķiršanas procedūru pirms līguma parakstīšanas, nevar izskatāmās lietas apstākļos atbrīvot Parlamentu no veiksmīgā pretendenta piedāvātās cenas paziņošanas prasītājai. Faktiski piekrišana šādam argumentam izraisītu to, ka tiktu atņemta būtība pienākumam sniegt pamatojumu, kas noteikts Finanšu regulas 100. panta 2. punkta otrajā daļā un Īstenošanas kārtības 149. panta 3. punktā.

               93

               Šajos apstākļos otrais pamats ir jāpieņem.

               94

               No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.

         Par prasību atcelt apstrīdētajam lēmumam sekojošos aktus

               95

               Ar savu iebildumu trešo daļu prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu atcelt visus apstrīdētajam lēmumam sekojošos aktus.

               96

               Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 21. panta pirmo daļu, kas piemērojama tiesvedībai Pirmās instances tiesā saskaņā ar šo pašu statūtu 53. panta pirmo daļu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu, katrā prasības pieteikumā ir jābūt norādītam strīda priekšmetam un kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesa varētu veikt pārbaudi. Ar mērķi nodrošināt tiesisko drošību un pareizu tiesvedību, lai prasības pieteikums būtu pieņemams, galvenajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem balstās prasība, jāizriet, vismaz īsumā, bet loģiski un saprotami, no paša prasības pieteikuma teksta (Pirmās instances tiesas 1993. gada 28. aprīļa rīkojums lietā T-85/92 De Hoe/Komisija, Recueil, II-523. lpp., 20. punkts, un rīkojums lietā T-294/04 Internationaler Hilfsfonds/Komisija, Krājums, II-2719. lpp., 23. punkts).

               97

               Izskatāmajā lietā prasītāja neprecizē, uz kuriem tiesību aktiem attiecas tās iebildumu trešā daļa, un neizvirza nekādu argumentāciju sava prasījuma pamatojumam.

               98

               Līdz ar to iebildumu trešā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.

         Par prasību par zaudējumu atlīdzību

      Lietas dalībnieku argumenti

               99

               Prasības pieteikumā prasītāja lūdz piespriest Parlamentam samaksāt summu EUR 500000 kā zaudējumu atlīdzību.

               100

               Replikā prasītāja apgalvo, ka tā atbilda visiem kritērijiem, lai tai būtu piešķirtas līguma slēgšanas tiesības. Līdz ar to Parlaments esot pārkāpis visas tiesību normas, kas reglamentē līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu un prasītājas prasība par zaudējumu atlīdzību esot pieņemama.

               101

               Attiecībā uz ciesto kaitējumu prasītāja apgalvo, ka tā ir cietusi no saimnieciskā viedokļa, jo tai nav piešķirtas tiesības slēgt līgumu. Tā neesot guvusi labumu, ko tā likumīgi esot varējusi sagaidīt.

               102

               Parlaments uzskata, ka prasītājas prasība par zaudējumu atlīdzību ir nepieņemama.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               103

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības pieteikumā par Kopienas iestādes radīto zaudējumu atlīdzināšanu ir jāietver informācija, kas ļauj identificēt rīcību, kuru prasītājs pārmet iestādei, iemeslus, kuru dēļ tas uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un kaitējumu, kuru, kā uzskata prasītājs, tas ir cietis, kā arī šī kaitējuma raksturu un apjomu (Pirmās instances tiesas 1997. gada 10. jūlija spriedums lietā T-38/96 Guérin automobiles/Komisija, Recueil, II-1223. lpp., 42. punkts, un spriedums lietā T-19/01 Chiquita Brands u.c./Komisija, Krājums, II-315. lpp., 65. punkts).

               104

               Izskatāmajā lietā ir jākonstatē, ka prasībai par zaudējumu atlīdzību, kas ietverta prasības pieteikumā un kas ir priekšmets tikai vienai iebildumu sadaļai, trūkst viselementārākās precizitātes.

               105

               Faktiski pat pieņemot, ka prasības pieteikums ietver elementus, kas ļauj noskaidrot rīcību, kas tiek pārmesta Parlamentam, tajā nav minēts nekas ne attiecībā uz apgalvotā pārkāpuma dabu un raksturu, ne iemesliem, kādēļ prasītāja uzskata, ka pastāv cēloniska sakarība starp šo rīcību un šo kaitējumu.

               106

               Turklāt un pat pieņemot, ka prasītāja varēja tā darīt, tā faktiski nav mēģinājusi novērst šos trūkumus savā replikā.

               107

               No tā izriet, ka, ciktāl tas attiecas uz prasību par zaudējumu atlīdzību, prasības pieteikums neatbilst nosacījumiem, kas izvirzīti Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā.

               108

               Šajos apstākļos prasība par zaudējumu atlīdzību ir jāatzīst par nepieņemamu.

         Par prasību uzdot Parlamentam sarīkot likumīgu uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru

               109

               Replikas stadijā prasītāja lūdza, lai Pirmās instances tiesa uzdod Parlamentam sarīkot likumīgu uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru.

               110

               Saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasītājam pieteikumā par lietas ierosināšanu ir pienākums norādīt strīda priekšmetu un minēt izvirzītos prasījumus. Lai gan šī paša reglamenta 48. panta 2. punkts noteiktos apstākļos ļauj tiesvedībā izvirzīt jaunus pamatus, šo normu nekādā gadījumā nevar interpretēt kā tādu, kas ļauj prasītājam Pirmās instances tiesā iesniegt jaunus prasījumus un mainīt strīda priekšmetu (Pirmās instances tiesas 1992. gada 18. septembra spriedums lietā T-28/90 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil, II-2285. lpp., 43. punkts, un spriedums lietā T-2/99 T. Port/Padome, Recueil, II-2093. lpp., 34. punkts; tāpat skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā 232/78 Komisija/Francija, Recueil, 2729. lpp., 3. punkts).

               111

               No tā izriet, ka ir jānoraida kā nepieņemama prasījumu sadaļa, ar kuru tiek lūgts, lai Pirmās instances tiesa Parlamentam uzdotu organizēt uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā.

               112

               Jautājuma pilnīgas izskatīšanas labad ir jāatgādina, ka saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu, kas balstīta uz EKL 230. pantu, Kopienu tiesas kompetencē ir vienīgi pārbaudīt apstrīdētā tiesību akta tiesiskumu un ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Pirmās instances tiesa, īstenojot savas pilnvaras, nevar izdot rīkojumu Kopienu iestādēm (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C-5/93 P DSM/Komisija, Recueil, I-4695. lpp., 36. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-145/98 ADT Projekt/Komisija, Recueil, II-387. lpp., 83. punkts). Apstrīdētā akta atcelšanas gadījumā attiecīgajai iestādei atbilstoši EKL 233. pantam ir jāveic pasākumi, lai izpildītu spriedumu par tiesību akta atcelšanu (Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-67/94 Ladbroke Racing/Komisija, Recueil, II-1. lpp., 200. punkts, un iepriekš 56. punktā minētais spriedums lietā T-465/04 Evropaïki Dynamiki/Komisija, 35. punkts).

         Par tiesāšanās izdevumiem

               113

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlamentam spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (sestā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           atcelt lēmumu, ar kuru Parlaments atteicies VIP Car Solutions SARL piešķirt tiesības slēgt līgumu, kas ir priekšmets uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūrai PE/2006/06/UTD/1;

                           2)

                           prasību pārējā daļā noraidīt;

                           3)

                           Parlaments atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Meij
                     Vadapalas
                     Moavero Milanesi
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 20. maijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	 Tiesvedības valoda — franču.


Tiesas spriedums 2003. gada 30.septembrī. # Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española pret Administración del Estado. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Supremo - Spānija. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Lieta C-405/01.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1993. gada 13. jūlijā. # Adrianus Thijssen pret Controledienst voor de verzekeringen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van State - Beļģija. # Brīvība veikt uzņēmējdarbību. # Lieta C-42/92.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2015. gada 8. septembrī.#Kriminālprocess pret Ivo Taricco u.c.#Tribunale di Cuneo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kriminālprocess attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem pievienotās vērtības nodokļa (PVN) jomā – LESD 325. pants – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēti absolūti noilguma termiņi, kuri var izraisīt nesodāmību par noziedzīgiem nodarījumiem – Iespējamais Eiropas Savienības finanšu interešu apdraudējums – Valsts tiesas pienākums nepiemērot nevienu valsts tiesību normu, kas var apdraudēt Savienības tiesībās paredzētos dalībvalstu pienākumus.#Lieta C-105/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑105/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale di Cuneo  (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 17. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 5. martā, kriminālprocesā pret
            Ivo Taricco ,
            Ezio Filippi ,
            Isabella Leonetti ,
            Nicola Spagnolo ,
            Davide Salvoni ,
            Flavio Spaccavento ,
            Goranco Anakiev .
            TIESA (virspalāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] un Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ], tiesneši A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ], M. Safjans [ M. Safjan ], D. Švābi [ D. Šváby ], M. Bergere [ M. Berger ] (referente), A. Prehala [ A. Prechal ], E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ] un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretāre L. Karasko Marko [ L. Carrasco Marco ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 3. marta tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – G. Anakiev  vārdā – L. Sani , avvocato ,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz M. Salvatorelli  un L. Ventrella , avvocati dello Stato ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Kemper , pārstāvji,
            – Polijas valdības vārdā – B. Majczyna , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – P. Rossi  un R. Lyal , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 30. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 101., 107. un 119. pantu, kā arī Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 158. pantu.
            2. Šis lūgums ir ticis iesniegts kriminālprocesā, kurš ierosināts pret I. Taricco , E. Filippi , I. Leonetti , N. Spagnolo , D. Salvoni , F. Spaccavento un G. Anakiev  (turpmāk tekstā kopā – “apsūdzētie”) par grupas izveidi un organizēšanu, lai izdarītu dažādus noziedzīgus nodarījumus pievienotās vērtības nodokļa (PVN) jomā.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. LESD 325. pantā ir noteikts:
            “1. Savienība un dalībvalstis apkaro krāpšanu un citu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses, saskaņā ar šo pantu veicot pasākumus, kuriem jāattur no šādas rīcības, kā arī jānodrošina efektīva aizsardzība dalībvalstīs, kā arī Savienības iestādēs un struktūrās.
            2. Lai novērstu krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, dalībvalstis veic tādus pašus pasākumus, kādus tās veic, lai novērstu krāpšanu, kas apdraud viņu pašu finanšu intereses.
            [..]”
            Konvencija par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību
            4. Saskaņā ar Konvencijas par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību, kura sagatavota, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K.3. pantu, un kura parakstīta Luksemburgā 1995. gada 26. jūlijā (OV C 316, 48. lpp.; turpmāk tekstā – “ PIF  konvencija”), preambulu šīs konvencijas līgumslēdzējas puses, Eiropas Savienības dalībvalstis, ir vienojušās, “ka Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība prasa kriminālās tiesvedības piemērošanu par krāpnieciskajām darbībām, kas aizskar tās intereses”, un “nepieciešamību paredzēt šādu darbību par sodāmu ar efektīviem, proporcionāliem un no šādām darbībām atturošiem kriminālsodiem, neierobežojot iespēju attiecīgos gadījumos piemērot citus sodus, un par nepieciešamību vismaz liela apmēra krāpšanas gadījumos paredzēt šādu darbību par sodāmu ar brīvības atņemšanu”.
            5. PIF  konvencijas 1. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Krāpšanai, kas ietekmē Eiropas Kopienu finanšu intereses, šīs Konvencijas nozīmē ir jāsatur šādas pazīmes:
            [..]
            b) attiecībā uz izdevumiem jebkura apzināta darbība vai bezdarbība attiecībā uz:
            – viltotu, nepareizu vai nepilnīgu apgalvojumu vai dokumentu lietošanu vai uzrādīšanu, kā rezultātā ir notikusi nelikumīga piesavināšanās vai pretlikumīga līdzekļu paturēšana no Eiropas Kopienu Kopbudžeta fondiem vai budžetiem, kurus administrē Eiropas Kopienas vai kurus administrē Eiropas Kopienu vārdā,
            – [..].”
            6. Šīs konvencijas 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Katra Dalībvalsts veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 1. pantā minētā darbība un 1. panta pirmajā daļā minētā līdzdalība, uzkūdīšana vai nodarījuma mēģinājums ir sodāmi ar efektīviem, proporcionāliem un no šādām darbībām atturošiem kriminālsodiem, ietverot vismaz liela apmēra krāpšanu gadījumos sodus, kas saistīti ar brīvības atņemšanu, kam par pamatu var būt izdošana, tādējādi saprotot, ka par liela apmēra krāpšanu atzīstama krāpšana, kuras priekšmets ir tā minimālā summa, ko noteikusi katra Dalībvalsts. Šī minimālā summa nevar pārsniegt [EUR] 50 000.”
            Direktīva 2006/112
            7. Direktīvas 2006/112 131. pantā ir noteikts:
            “[Direktīvas 2006/112 IX sadaļas] 2. līdz 9. nodaļā paredzētos atbrīvojumus, neskarot citus Kopienas noteikumus, piemēro saskaņā ar noteikumiem, ko dalībvalstis pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu iespējamu krāpšanu, izvairīšanos un ļaunprātīgu izmantošanu.”
            8. Šīs direktīvas 138. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Dalībvalsts atbrīvo no nodokļa tādu preču piegādi, kuras pārdevējs vai pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai transportē uz galamērķi ārpus to attiecīgās teritorijas, bet Kopienā, ja piegādi veic citam nodokļu maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļu maksātāja un kas kā tāda rīkojas dalībvalstī, kas nav nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts.”
            9. Minētās direktīvas 158. pantā ir paredzēts:
            “1. [..] dalībvalstis var paredzēt noliktavas, kas nav muitas noliktavas, šādos gadījumos:
            a) ja preces ir paredzētas beznodokļu veikaliem [..];
            [..]
            2. Ja dalībvalstis izmanto 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto izvēles iespēju piemērot atbrīvojumu no nodokļa, tās veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu šā atbrīvojuma pareizu un vienkāršu piemērošanu un lai novērstu jebkāda veida iespējamu krāpšanu, izvairīšanos vai ļaunprātīgu izmantošanu.
            [..]”
            Lēmums 2007/436/EK
            10. Padomes 2007. gada 7. jūnija Lēmuma 2007/436/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 163, 17. lpp.) 2. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
            “Pašu resursus, ko iekļauj Eiropas Savienības vispārējā budžetā, veido šādi ieņēmumi:
            [..]
            b) [..] piemērot visām dalībvalstīm vienotu likmi saskaņotajai PVN aprēķina bāzei, kas noteikta saskaņā ar Kopienas noteikumiem. [..]”
            Itālijas tiesības
            11. Kriminālkodeksa, kurā grozījumi izdarīti ar 2005. gada 5. decembra Likumu Nr. 251 (2005. gada 7. decembra GURI Nr. 285; turpmāk tekstā – “Kriminālkodekss”), 157. pantā, kurš attiecas uz noilgumu krimināllietā, ir paredzēts:
            “Noziedzīga nodarījuma noilgums iestājas termiņā, kas vienāds ar maksimālo soda ilgumu, ko attiecīgā tiesību norma paredz par šādu noziegumu, neskarot iepriekš minēto, noilguma termiņš nevar būt īsāks par sešiem gadiem par noziegumiem un četriem gadiem par pārkāpumiem arī tajos gadījumos, ja par tiem iespējams piemērot tikai naudas sodu.
            [..]”
            12. Šī kodeksa 158. pantā noilguma termiņa sākums ir noteikts šādi:
            “Attiecībā uz pabeigtu noziedzīgu nodarījumu noilguma termiņš sākas dienā, kad tas tika izdarīts; attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu izdarīšanas mēģinājumiem – dienā, kad tika izbeigta vainīgās personas darbība; attiecībā uz pastāvīgiem noziedzīgiem nodarījumiem – dienā, kad beidzās noziedzīga nodarījuma pastāvīgais raksturs.
            [..]”
            13. Saskaņā ar minētā kodeksa 159. pantu attiecībā uz noteikumiem par noilguma apturēšanu:
            “Noilgumu aptur visos gadījumos, kad īpašā normā ir paredzēts apturēt tiesvedību, kriminālprocesu vai apcietināšanas termiņu, kā arī šādos gadījumos:
            1) atļaujot procesuālu darbību veikšanu;
            2) nododot lietu citai tiesai;
            3) apturot tiesvedību vai kriminālprocesu lietas dalībnieku vai advokātu prombūtnes dēļ vai pēc apsūdzētā vai viņa advokāta lūguma. [..]
            [..]
            Noilgums atsākas no dienas, kad ir beidzies apturēšanas iemesls.”
            14. Šī paša kodeksa 160. pantā, kurā reglamentēta noilguma pārtraukšana, ir noteikts:
            “Noziedzīga nodarījuma noilgumu pārtrauc notiesājošs spriedums vai rīkojums.
            Lēmums, ar kuru tiek piemēroti pagaidu pasākumi personai, [un] [..] lēmums par pirmstiesas sēdes norīkošanu [..] arī pārtrauc noilgumu.
            Ja noilguma termiņu pārtrauc, tas atsākas ar to dienu, kad tas ir ticis pārtraukts. Ja notikušas vairākas darbības, kuras pārtrauc noziedzīga nodarījuma noilgumu, noilguma termiņš atsākas ar pēdējo no tām; tomēr 157. pantā minētie termiņi nekādā gadījumā nevar pārsniegt 161. panta otrajā daļā minētos termiņus, izņemot attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kuri paredzēti Kriminālprocesa kodeksa 51. panta 3.a un 3.c punktā.”
            15. Atbilstoši Kriminālkodeksa 161. pantam, kurš attiecas uz apturēšanas un pārtraukšanas sekām:
            “Noilguma apturēšana un pārtraukšana attiecas uz visiem noziedzīgā nodarījuma veicējiem.
            Izņemot attiecībā uz saukšanu pie kriminālatbildības par Kriminālprocesa kodeksa 51. panta 3.a un 3.c punktā paredzētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, ar noilguma pārtraukumu noilguma termiņš nedrīkst tikt pagarināts par vairāk nekā ceturtdaļu no tā maksimāli paredzētā ilguma [..].”
            16. Kriminālkodeksa 416. pantā ir paredzēts brīvības atņemšanas sods uz laiku līdz septiņiem gadiem attiecībā uz personām, kas ir izveidojušas grupu, kuras mērķis ir vērsts uz noziedzīgu nodarījumu veikšanu. Tos, kas šādā grupā piedalās tikai kā dalībnieki, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem.
            17. Saskaņā ar 2000. gada 10. marta Leģislatīvā dekrēta Nr. 74 par jauno tiesisko regulējumu attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem ienākuma nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa jomā ( decreto legislativo n. 74, nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto ; 2000. gada 31. marta GURI  Nr. 76; turpmāk tekstā – “LD Nr. 74/2000”) 2. pantu par krāpnieciskas PVN deklarācijas, kurā iekļauti fiktīvi faktūrrēķini vai citi dokumenti, iesniegšanu soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no pusotra līdz sešiem gadiem. Atbilstoši LD Nr. 74/200 8. pantam tāds pats soda mērs tiek piemērots tām personām, kas izsniedz fiktīvus faktūrrēķinus, lai trešajām personām būtu iespējams izvairīties no PVN nomaksas.
            Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
            18. Apsūdzētie tiek saukti pie kriminālatbildības Tribunale di Cuneo par to, ka viņi 2005.–2009. taksācijas gadā ir izveidojuši un organizējuši noziedzīgu grupu, lai izdarītu dažādus noziedzīgus nodarījumus PVN jomā. Viņiem tiek pārmesta “PVN karuseļveida” krāpnieciskas juridiskas shēmas izstrāde, tostarp izveidojot fiktīvas sabiedrības un izdodot fiktīvus dokumentus, ar kuriem viņi iegādājās preces, proti, šampanieša pudeles, par tām nesamaksājot PVN. Ar šo darījumu Planet Srl  (turpmāk tekstā – “ Planet ”) ir varējusi iegūt preces par zemāku cenu nekā tirgus cena, kuras tā varēja tālāk pārdot saviem klientiem, tādējādi izkropļojot šo tirgu.
            19. Planet bija saņēmusi šo fiktīvo sabiedrību izrakstītos faktūrrēķinus par neesošiem darījumiem. Šīs sabiedrības tomēr nebija iesniegušas ikgadējo PVN deklarāciju vai, ja tās to bija iesniegušas, tās katrā ziņā nebija veikušas attiecīgos maksājumus. Savukārt Planet šo fiktīvo sabiedrību izrakstītos rēķinus bija iegrāmatojusi savā grāmatvedībā, nelikumīgi atskaitot tajos minēto PVN, un līdz ar to tā bija iesniegusi krāpnieciskas ikgadējās PVN deklarācijas.
            20. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa, vispirms tajā iesniegtajā lietā izskatot vairākus procesa jautājumus un noraidot daudzas apsūdzēto izvirzītās iebildes notikušajā pirmstiesas sēdē, pirmkārt, ir taisījusi spriedumu par tiesvedības izbeigšanu attiecībā uz vienu no apsūdzētajiem, G. Anakiev , jo attiecībā uz viņu konkrētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem bija iestājies noilgums. Otrkārt, tai būs jāpieņem lēmums par pārējo apsūdzēto nodošanu tiesai, norīkojot tiesas sēdi lietas izskatīšanai saskaņā ar sacīkstes principu.
            21. Iesniedzējtiesa precizē, ka saskaņā ar LD Nr. 74/2000 2. un 8. pantu par apsūdzētajiem inkriminētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz sešiem gadiem. Savukārt Kriminālkodeksa 416. pantā paredzētais noziedzīgas grupas noziegums, par kuru apsūdzētie arī var tikt atzīti par vainīgiem, esot sodāms ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz septiņiem gadiem attiecībā uz grupas izveidotājiem un līdz pieciem gadiem – vienkāršiem dalībniekiem. No tā izriet, ka attiecībā uz noziedzīgas grupas izveidotājiem noilguma termiņš ir septiņi gadi, bet attiecībā uz pārējiem – seši gadi. Pēdējā noilgumu pārtraucošā darbība esot bijis rīkojums par pirmstiesas sēdes norīkošanu.
            22. Taču, lai gan bija noilguma pārtraukšana, tā termiņš saskaņā ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, to lasot kopā ar šī kodeksa 161. pantu (turpmāk tekstā – “attiecīgās valsts tiesību normas”), nevarot tikt pagarināts uz laiku, kas ir ilgāks par septiņiem gadiem un sešiem mēnešiem, vai attiecībā uz noziedzīgas grupas izveidotājiem – astoņiem gadiem un deviņiem mēnešiem no noziedzīgu darbību izdarīšanas brīža. Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir nepārprotami, ka visi noziedzīgie nodarījumi, ciktāl attiecībā uz tiem vēl nav iestājies noilgums, noilgs vēlākais 2018. gada 8. februārī, proti, pirms attiecībā pret apsūdzētajiem varētu tikt taisīts galīgais spriedums. Tā sekas būtu tādas, ka apsūdzētie, par kuriem tiek apgalvots, ka viņi ir veikuši PVN krāpšanu vairāku miljonu euro apmērā, varētu palikt faktiski nesodīti noilguma termiņa iestāšanās dēļ.
            23. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šīs sekas tomēr bija paredzamas Kriminālkodeksa 160. panta pēdējā daļā, to lasot kopā ar tā 161. panta otro daļu, ietvertās normas esamības dēļ, kura, pēc noilguma pārtraukšanas atļaujot pagarināt noilguma termiņu tikai par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, faktiski nozīmē noilguma nepārtraukšanu vairumā krimināllietu.
            24. Krimināllietās par tādu krāpšanu nodokļu jomā kā tā, par kuru apsūdzētie varētu tikt atzīti par vainīgiem, parasti tiek veikta sarežģīta izmeklēšana, kas nozīmē, ka process paņemot jau daudz laika sākotnējās izmeklēšanas posmā. Procesa ilgums kopā visās instancēs esot tāds, ka šāda veida lietās faktiska nesodāmība Itālijā esot nevis izņēmuma gadījums, bet norma. Turklāt parasti Itālijas finanšu iestādei nebūtu iespējams atgūt nodokļu summu, uz kuru attiecas konkrētais noziedzīgais nodarījums.
            25. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata, ka attiecīgās valsts tiesību normas netieši atļauj konkrētiem Itālijā dibinātajiem komersantiem īstenot negodīgu konkurenci salīdzinājumā ar citās dalībvalstīs dibinātajiem uzņēmumiem, tādējādi pārkāpjot LESD 101. pantu. Turklāt ar šīm normām varot tikt dota priekšroka konkrētiem uzņēmumiem, tādējādi pārkāpjot LESD 107. pantu. Papildus ar minētajām normām faktiski tiekot radīts atbrīvojums no nodokļa, kurš nav paredzēts Direktīvas 2006/112 158. panta 2. punktā. Visbeidzot nesodāmība, kuru faktiski iegūtu krāpnieki, pārkāpjot LESD 119. pantā minēto vadošo principu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jānodrošina to finanšu stabilitāte.
            26. Iesniedzējtiesa tomēr uzskata, ka, ja tā varētu nepiemērot attiecīgās valsts tiesību normas, Itālijā varētu tikt nodrošināta efektīva Savienības tiesību īstenošana.
            27. Šādos apstākļos Tribunale di Cuneo nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi ļaujot iestāties noziedzīgā nodarījuma noilgumam ar no tā izrietošu nesodāmību, lai gan ir laicīgi sākta kriminālvajāšana, ir pārkāpta LESD 101. pantā ietvertā norma par konkurences aizsardzību?
            2) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk kā par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi nepiemērojot kriminālsodu par noziedzīgiem nodarījumiem, ko izdarījuši uzņēmēji bez sirdsapziņas pārmetumiem, Itālijas Republika ir ieviesusi atbalsta veidu, kas aizliegts ar LESD 107. pantu?
            3) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk kā par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi pieļaujot nesodāmību tiem, kuri savās interesēs izmanto Direktīvu 2006/112, Itālijas Republika ir nelikumīgi pievienojusi atbrīvojumu no nodokļa papildus tiem, kas ierobežoti paredzēti šīs direktīvas 158. pantā?
            4) Vai ar Kriminālkodeksa 160. panta pēdējo daļu, ciktāl tajā ir paredzēts pēc pārtraukuma pagarināt noilguma termiņu ne vairāk kā par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, tādējādi atsakoties sodīt rīcību, kas atņem valstij tostarp pienākumu pret Eiropas Savienību izpildei vajadzīgos resursus, ir pārkāpts LESD 119. pantā noteiktais finanšu stabilitātes princips?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par jautājumu pieņemamību
            28. G. Anakiev , kā arī Itālijas un Vācijas valdības uzskata, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir nepieņemami. Šajā ziņā G. Anakiev  norāda, ka valsts tiesību normas, kurās ir paredzēti noilguma noteikumi attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem nodokļu jomā, nesen ir tikušas grozītas un tādējādi iesniedzējtiesas apsvērumi nav pamatoti. Itālijas un Vācijas valdības būtībā uzskata, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi par interpretāciju ir pilnībā abstrakti vai hipotētiski un tiem nav nekādas saistības ar pamatlietas tiesvedības faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu.
            29. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi gadījumā, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (it īpaši skat. spriedumu Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português , C‑667/13, EU:C:2015:151, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
            30. No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības prezumpcija. Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (it īpaši skat. spriedumu Halaf , C‑528/11, EU:C:2013:342, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
            31. Tomēr, kā savu secinājumu 45. un nākamajos punktos būtībā ir norādījusi ģenerāladvokāte, nosacījumi, kuru dēļ Tiesa varētu atteikties lemt par uzdotajiem jautājumiem, šajā gadījumā acīmredzami nav izpildīti. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertā informācija ļauj Tiesai sniegt iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi. Turklāt šī informācija ļauj Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētajām ieinteresētajām personām sniegt pamatotu viedokli.
            32. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepārprotami izriet, ka Tiesai uzdotie jautājumi nekādā ziņā nav hipotētiski un ka ir konstatēta saistība ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, jo šie jautājumi attiecas uz vairāku tādu Savienības tiesību normu interpretāciju, kuras iesniedzējtiesa uzskata par noteicošām nākamā lēmuma pieņemšanai, kas tai būs jāveic pamatlietā, it īpaši attiecībā uz apsūdzēto nodošanu tiesai.
            33. Šādos apstākļos lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par pieņemamu.
            Par trešo jautājumu
            34. Uzdodot trešo jautājumu, kurš ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, vai tāds valsts tiesiskais regulējums noziedzīgu nodarījumu noilguma jomā kā attiecīgajās valsts tiesību normās paredzētais, kurā pamatlietas faktu norises laikā bija noteikts, ka ar kriminālprocesā par noziedzīgiem nodarījumiem PVN jomā notikušu pārtraucošu darbību noilguma termiņš tika pagarināts tikai par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, kas nozīmē, ka pie kriminālatbildības saucamās personas varēja palikt faktiski nesodītas, ir jāsaprot kā tāds, ar kuru tiek ieviests Direktīvas 2006/112 158. pantā neparedzēts atbrīvojuma no PVN gadījums. Otrkārt, apstiprinošas atbildes uz šo jautājumu gadījumā iesniedzējtiesa jautā, vai tā šīs normas var nepiemērot.
            Par tāda valsts tiesiskā regulējuma kā attiecīgajās valsts tiesību normās paredzētais saderību ar Savienības tiesībām
            35. Vispirms ir jānorāda, ka, lai arī trešajā jautājumā ir izdarīta atsauce uz Direktīvas 2006/112 158. pantu, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu motīvu daļas nepārprotami izriet, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā attiecīgajās tiesību normās paredzētais netraucē efektīvu krāpšanas PVN jomā apkarošanu attiecīgajā dalībvalstī, kas ir nesaderīgi ar Direktīvu 2006/112, kā arī vispārīgi ar Savienības tiesībām.
            36. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka PVN jomā no Direktīvas 2006/112, to lasot kopā ar LES 4. panta 3. punktu, izriet, ka dalībvalstīm ne tikai ir jāveic visi atbilstošie normatīvie un administratīvie pasākumi, lai nodrošinātu PVN iekasēšanu pilnā apjomā tās teritorijā, bet tām arī ir jācīnās pret krāpšanu (šajā ziņā skat. spriedumu Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
            37. Turklāt LESD 325. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums apkarot nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses ar atturošiem un efektīviem pasākumiem, un it īpaši tām ir noteikts pienākums pieņemt tādus pašus pasākumus, lai apkarotu krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, kādus tās veic, lai novērstu krāpšanu, kas apdraud viņu pašu finanšu intereses (skat. spriedumu Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
            38. Tiesa šajā ziņā ir uzsvērusi, ka, tā kā saskaņā ar Lēmuma 2007/436 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu Savienības pašas resursos tostarp ietilpst ieņēmumi, ko gūst, piemērojot vienotu likmi PVN bāzei, kas noteikta saskaņā ar Savienības tiesībām, tādējādi pastāv tieša saikne starp ieņēmumiem no PVN atbilstoši piemērojamajām Savienības tiesībām un atbilstošo PVN resursu nodošanu Savienības budžetam, jo jebkādi trūkumi pirmo minēto iekasēšanā iespējami izpaužas kā otrā minētā samazinājuma cēlonis (skat. spriedumu Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 26. punkts).
            39. Lai arī dalībvalstīm nepārprotami ir brīvība izvēlēties piemērojamos sodus, kuri var būt administratīvie sodi, kriminālsodi vai abu kombinācija, lai nodrošinātu pilnīgu ieņēmumu no PVN gūšanu un šādi aizsargātu Savienības finanšu intereses saskaņā ar Direktīvas 2006/112 normām un LESD 325. pantu (šajā ziņā skat. spriedumu Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 34. punkts un tajā minētā judikatūra), kriminālsodi tomēr var būt obligāti, lai efektīvi un atturoši apkarotu dažus liela apmēra PVN krāpšanas gadījumus.
            40. Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar PIF  konvencijas 2. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai krāpnieciskās darbības, kuras apdraud Savienības finanšu intereses, tiktu sodītas ar efektīviem, proporcionāliem un no šādām darbībām atturošiem kriminālsodiem, ietverot vismaz liela apmēra krāpšanu gadījumos sodus, kas saistīti ar brīvības atņemšanu.
            41. Jēdziens “krāpšana” PIF  konvencijas 1. pantā ir definēts kā “viltotu, nepareizu vai nepilnīgu apgalvojumu vai dokumentu lietošana vai uzrādīšana, kā rezultātā ir notikusi nelikumīga piesavināšanās vai pretlikumīga līdzekļu paturēšana no [Savienības] Kopbudžeta fondiem vai budžetiem, kurus administrē [Savienība] vai kurus administrē [Savienības] vārdā”. Tādējādi ar šo jēdzienu ir aptverti ieņēmumi, kuri iegūti, piemērojot vienotu likmi saskaņotajai PVN aprēķina bāzei, kas noteikta saskaņā ar Savienības noteikumiem. Šo secinājumu neatspēko tas, ka PVN tieši netiek iekasēts Savienības vārdā, jo PIF  konvencijas 1. pantā nav tieši paredzēts šāds nosacījums, kas būtu pretrunā šīs konvencijas mērķim visstingrāk apkarot krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses.
            42. Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēti kriminālsodi par noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem pamatlietā notiek kriminālvajāšana, proti, noziedzīgas grupas izveide nolūkā izdarīt noziedzīgus nodarījumus PVN jomā, kā arī krāpšana šajā pašā jomā vairāku miljonu euro apmērā. Jākonstatē, ka šādi noziedzīgi nodarījumi ir liela apmēra krāpšanas gadījumi, kas apdraud Savienības finanšu intereses.
            43. No visiem iepriekš šī sprieduma 37. un 39.–41. punktā minētajiem apsvērumiem izriet, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka šādi liela apmēra krāpšanas gadījumi tiek sodīti ar kriminālsodiem, kuri it īpaši ir efektīvi un ar atturošu iedarbību. Turklāt šajā ziņā veiktajiem pasākumiem ir jābūt tādiem pašiem kā tiem, kurus dalībvalstis veic, lai apkarotu tāda paša apmēra krāpšanas gadījumus, kuri apdraud to pašu finanšu intereses.
            44. Tādējādi valsts tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos tiesiskos un faktiskos apstākļus, ir jāpārbauda, vai ar piemērojamajām valsts tiesību normām var efektīvi un ar atturošu iedarbību sodīt liela apmēra krāpšanas gadījumus, kuri apdraud Savienības finanšu intereses.
            45. Šajā ziņā ir jāprecizē, ka ne iesniedzējtiesa, ne ieinteresētās personas, kuras Tiesai ir iesniegušas apsvērumus, nav apšaubījušas ne minētās tiesas norādīto kriminālsodu atturošo iedarbību pašu par sevi, proti, brīvības atņemšanu uz laiku līdz septiņiem gadiem, ne arī fakta, ka Itālijas krimināltiesībās ir paredzēts noilguma termiņš attiecībā uz krāpnieciskām darbībām, kuras apdraud Savienības finanšu intereses, saderību ar Savienības tiesībām.
            46. Tomēr, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ar attiecīgajām valsts tiesību normām, ar kurām noilguma pārtraukšanas kāda no Kriminālkodeksa 160. pantā minēto iemeslu dēļ gadījumā ir paredzēta norma, saskaņā ar kuru noilguma termiņš nekādā gadījumā nevar tikt pagarināts uz laiku, kas ir ilgāks par ceturtdaļu no tā sākotnējā termiņa, tiek neitralizēta noilguma pārtraukšanas iemesla iedarbība laikā, ņemot vērā kriminālprocesu, kuru noslēgumā tiek taisīts galīgs spriedums, sarežģītību un ilgumu.
            47. Ja valsts tiesa secinātu, ka ar valsts tiesību normu noilguma pārtraukšanas jomā piemērošanu liela apmēra krāpnieciskās darbības ļoti daudzos gadījumos netiek krimināli sodītas, jo attiecībā uz šīm darbībām iestāsies noilgums, pirms ar galīgo tiesas spriedumu varētu tikt piespriests likumā paredzētais kriminālsods, ir jākonstatē, ka valsts tiesībās paredzētie pasākumi krāpšanas un citādas nelikumīgas rīcības, kas apdraud Savienības finanšu intereses, apkarošanai nevar tikt uzskatīti par efektīviem un atturošiem no šādas rīcības, un tas būtu pretrunā LESD 325. panta 1. punktam, PIF  konvencijas 2. panta 1. punktam, kā arī Direktīvai 2006/112, to lasot kopā ar LES 4. panta 3. punktu.
            48. Turklāt valsts tiesai ir jāpārbauda, vai attiecīgās valsts tiesību normas ir piemērojamas krāpšanai PVN jomā tādā pašā veidā kā krāpšanai, kas apdraud pašas Itālijas Republikas finanšu intereses, kā tas ir prasīts LESD 325. panta 2. punktā. Tas tā nebūtu it īpaši gadījumā, ja Kriminālkodeksa 161. panta otrajā daļā būtu paredzēti ilgāki noilguma termiņi attiecībā uz salīdzināma veida un apmēra nodarījumiem, kuri apdraud Itālijas Republikas finanšu intereses. Kā Tiesā notiekošajā tiesas sēdē ir norādījusi Eiropas Komisija, neskarot valsts tiesas pārbaudi, Itālijas tiesībās tostarp nav paredzēts nekāds absolūts noilguma termiņš attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu – grupas izveidi noziedzīgu nodarījumu izdarīšanai tabakas izstrādājumiem piemērojamā akcīzes nodokļa jomā.
            Par iespējamās attiecīgo valsts tiesību normu nesaderības ar Savienības tiesībām sekām un valsts tiesas nozīmi
            49. Ja valsts tiesa secinātu, ka ar attiecīgajām valsts tiesību normām netiek izpildīta Savienības tiesībās paredzētā prasība par PVN krāpšanas apkarošanas pasākumu efektivitāti un atturošo iedarbību, šai tiesai būtu jānodrošina pilnīga Savienības tiesību efektivitāte, vajadzības gadījumā nepiemērojot minētās tiesību normas un tādējādi neitralizējot šī sprieduma 46. punktā minētās sekas, bez pienākuma lūgt vai sagaidīt, kad tās tiks atceltas tiesiskajā regulējumā vai izmantojot kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi (šajā ziņā skat. spriedumus Berlusconi  u.c., C‑387/02, C‑391/02 un C‑403/02, EU:C:2005:270, 72. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Kücükdeveci , C‑555/07, EU:C:2010:21, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
            50. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka dalībvalstu pienākums apkarot nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses, ar atturošiem un efektīviem pasākumiem, kā arī to pienākums veikt tādus pašus pasākumus, lai apkarotu krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, kādus tās veic, lai novērstu krāpšanu, kas apdraud viņu pašu finanšu intereses, ir tostarp Savienības primārajās tiesībās, proti, LESD 325. panta 1. un 2. punktā, paredzēti pienākumi.
            51. Ar šīm Savienības primāro tiesību normām dalībvalstīm ir noteikts pienākums sasniegt precīzu rezultātu, un iepriekšējā punktā atgādinātās normas, kurā ir paredzēti šie noteikumi, piemērošana nav pakļauta nekādiem nosacījumiem.
            52. Tādējādi ar LESD 325. panta 1. un 2. punkta normām saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu attiecībās starp šīm normām un dalībvalstu tiesību normām pat ar to, ka tās ir spēkā esošas, pilnībā tiek liegta jebkādu pretrunīgu spēkā esošu valsts tiesību normu piemērošana (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu ANAFE , C‑606/10, EU:C:2012:348, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
            53. Jāpiebilst, ka, ja valsts tiesa nolemtu nepiemērot attiecīgās valsts tiesību normas, tai arī būtu jānodrošina, ka tiek ievērotas attiecīgo personu pamattiesības. Tādējādi šīm personām varētu tikt piespriesti sodi, no kuriem visticamāk viņas būtu izvairījušās, ja būtu piemērotas šīs valsts tiesību normas.
            54. Šajā ziņā vairākas ieinteresētās personas, kuras ir iesniegušas apsvērumus Tiesā, atsaucās uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. pantu, kurš veltīts noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principiem, saskaņā ar kuriem tostarp nevienu nevar atzīt par vainīgu nodarījumā, kas ir darbība vai bezdarbība un ko tā izdarīšanas brīdī saskaņā ar valsts tiesībām vai starptautiskajām tiesībām neuzskata par noziedzīgu nodarījumu.
            55. Tomēr, neskarot valsts tiesas pārbaudi, ar attiecīgo valsts tiesību normu nepiemērošanu vienīgi netiktu saīsināts vispārīgais noilguma termiņš uzsāktā kriminālprocesā, tiktu veikta efektīva saukšana pie kriminālatbildības par inkriminētajiem nodarījumiem, kā arī attiecīgā gadījumā tiktu nodrošināta sodu, kuru mērķis attiecīgi ir aizsargāt Savienības finanšu intereses un Itālijas Republikas finanšu intereses, vienlīdzīgumu. Ar šādu valsts tiesību nepiemērošanu netiktu pārkāptas Hartas 49. pantā garantētās apsūdzēto tiesības.
            56. No tā nekādi neizrietētu ne apsūdzēto atzīšana par vainīgiem nodarījumā, kas ir darbība vai bezdarbība un ko tā izdarīšanas brīdī saskaņā ar valsts tiesībām neuzskata par krimināli sodāmu noziedzīgu nodarījumu (pēc analoģijas skat. spriedumu Niselli , C‑457/02, EU:C:2004:707, 30. punkts), ne arī piespriest sodu, kurš tajā pašā brīdī nebija paredzēts šajās tiesībās. Tieši pretēji, apsūdzētajiem pamatlietā pārmestie nodarījumi to izdarīšanas brīdī bija tāds pats noziedzīgs nodarījums kā šobrīd paredzētais un tie bija sodāmi ar tādiem pašiem kriminālsodiem kā šobrīd noteiktie.
            57. Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra attiecībā uz Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantu, kurš ir veltīts tiesībām, kuras atbilst Hartas 49. pantā garantētajām tiesībām, apstiprina šo secinājumu. Saskaņā ar šo judikatūru noilguma termiņa pagarināšana un tā tūlītēja piemērošana neapdraud minētās konvencijas 7. pantā garantētās tiesības, jo šo tiesību normu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to netiek pieļauta noilguma termiņu pagarināšana, ja attiecībā uz apsūdzētajiem nodarījumiem nekad nav iestājies noilgums (šajā ziņā skat. ECT, Coëme  u.c. pret Beļģiju, Nr. 32492/96, Nr. 32547/96, Nr. 32548/96, Nr. 33209/96 un Nr. 33210/96, 149. punkts, CEDH  2000‑VII; Scoppola  pret Itāliju (Nr. 2), Nr. 10249/03, 110. punkts un tajā minētā judikatūra, 2009. gada 17. septembris, un OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos  pret Krieviju, Nr. 14902/04, 563., 564. un 570. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, 2011. gada 20. septembris).
            58. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tāds valsts tiesiskais regulējums noziedzīgu nodarījumu noilguma jomā kā attiecīgajās valsts tiesību normās paredzētais, kurā pamatlietas faktu norises laikā bija noteikts, ka ar kriminālprocesā par liela apmēra krāpšanu PVN jomā notikušu pārtraucošu darbību noilguma termiņš tiek pagarināts tikai par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, var pārkāpt dalībvalstīm LESD 325. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus, ja ar šo valsts tiesisko regulējumu tiek likti šķēršļi efektīvu un atturošu sodu piespriešanai ļoti daudzos liela apmēra krāpšanas gadījumos, kuri apdraud Savienības finanšu intereses, vai tiek paredzēti ilgāki noilguma termiņi krāpšanas gadījumiem, kuri apdraud attiecīgās dalībvalsts finanšu intereses, nekā tiem krāpšanas gadījumiem, kuri apdraud Savienības finanšu intereses, kas ir jāpārbauda valsts tiesai. Valsts tiesai ir tieši jāpiemēro LESD 325. panta 1. un 2. punkts, vajadzības gadījumā nepiemērojot valsts tiesību normas, kuras attiecīgajai dalībvalstij liedz ievērot tai LESD 325. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus.
            Par pirmo, otro un ceturto jautājumu
            59. Uzdodot pirmo, otro un ceturto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tāds noilguma tiesiskais regulējums, kurš ir piemērojams PVN jomā izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem un kurš paredzēts attiecīgajās valsts tiesību normās to pamatlietas faktu norises laikā spēkā esošajā redakcijā, varētu tikt izvērtēts saistībā ar LESD 101., 107. un 119. pantu.
            60. Pirmkārt, ar LESD 101. pantu ir aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū. Kā savu secinājumu 60. punktā būtībā ir norādījusi ģenerāladvokāte, iespējami nepilnīga valsts krimināltiesību normu PVN jomā piemērošana tomēr neatstāj tādu ietekmi, kas ir vajadzīga attiecībā uz iespējamām koluzīvām darbībām uzņēmumu starpā, kuras ir pretrunā LESD 101. pantam, to lasot kopā ar LES 4. panta 3. punktu.
            61. Otrkārt, attiecībā uz LESD 107. pantā paredzēto valsts atbalsta aizliegumu ir jāatgādina, ka pasākums, ar kuru valsts iestādes atsevišķiem uzņēmumiem piešķir nodokļu atbrīvojumu, kas, kaut arī nav valsts līdzekļu piešķiršana, rada saņēmējiem finansiāli izdevīgāku stāvokli nekā pārējiem nodokļu maksātājiem, ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (it īpaši skat. spriedumu P , C‑6/12, EU:C:2013:525, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
            62. Lai arī PVN jomā paredzēto sodu neefektivitāte un/vai atturošas iedarbības trūkums eventuāli var radīt finansiālu priekšrocību attiecīgajiem uzņēmumiem, tomēr šajā lietā nevar būt runa par LESD 107. panta piemērošanu, jo PVN tiesiskais regulējums ir piemērojams visiem darījumiem un visi PVN jomā izdarīti noziedzīgi nodarījumi tiek krimināli sodīti, izņemot īpašus gadījumus, kuros ar noilguma tiesisko regulējumu par atsevišķiem noziedzīgiem nodarījumiem netiktu piespriests kriminālsods.
            63. Treškārt, LESD 119. panta 3. punktā kā viens no vadošajiem principiem, kuriem ir jāregulē dalībvalsts darbība ekonomikas un monetārās politikas izstrādē, ir minēts princips, saskaņā ar kuru dalībvalstis nodrošina savu publisko finanšu stabilitāti.
            64. Tomēr ir jānorāda, ka jautājums par to, vai attiecīgās valsts tiesību normas, ar kurām dažu noziedzīgu nodarījumu PVN jomā izdarīšana var palikt nesodīta, ir saderīgas ar minēto publisko finanšu stabilitātes principu, neietilpst LESD 119. panta piemērošanas jomā, ciktāl šis jautājums ir ļoti netieši saistīts ar šo dalībvalstīm paredzēto pienākumu.
            65. Šajos apstākļos uz uzdoto pirmo, otro un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka tāds noilguma tiesiskais regulējums, kurš ir piemērojams PVN jomā izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem un kurš paredzēts attiecīgajās valsts tiesību normās to pamatlietas faktu norises laikā spēkā esošajā redakcijā, nevar tikt izvērtēts saistībā ar LESD 101., 107. un 119. pantu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            66. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
            1) tāds valsts tiesiskais regulējums noziedzīgu nodarījumu noilguma jomā kā Kriminālkodeksa, kurā grozījumi izdarīti ar 2005. gada 5. decembra Likumu Nr. 251, 160. panta pēdējā daļā, to lasot kopā ar šī kodeksa 161. pantu, paredzētais, kurā pamatlietas faktu norises laikā bija noteikts, ka ar kriminālprocesā par liela apmēra krāpšanu pievienotās vērtības nodokļa jomā notikušu pārtraucošu darbību noilguma termiņš tiek pagarināts tikai par ceturtdaļu no tā sākotnējā ilguma, var pārkāpt dalībvalstīm LESD 325. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus, ja ar šo valsts tiesisko regulējumu tiek likti šķēršļi efektīvu un atturošu sodu piespriešanai ļoti daudzos liela apmēra krāpšanas gadījumos, kuri apdraud Eiropas Savienības finanšu intereses, vai tiek paredzēti ilgāki noilguma termiņi krāpšanas gadījumiem, kuri apdraud attiecīgās dalībvalsts finanšu intereses, nekā tiem krāpšanas gadījumiem, kuri apdraud Eiropas Savienības finanšu intereses, kas ir jāpārbauda valsts tiesai. Valsts tiesai ir tieši jāpiemēro LESD 325. panta 1. un 2. punkts, vajadzības gadījumā nepiemērojot valsts tiesību normas, kuras attiecīgajai dalībvalstij liedz ievērot tai LESD 325. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus;
            2) tāds noilguma tiesiskais regulējums, kurš ir piemērojams pievienotās vērtības nodokļa jomā izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem un kurš paredzēts Kriminālkodeksa, kurā grozījumi izdarīti ar 2005. gada 5. decembra Likumu Nr. 251, 160. panta pēdējā daļā, to lasot kopā ar šī kodeksa 161. pantu, nevar tikt izvērtēts saistībā ar LESD 101., 107. un 119. pantu.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1995. gada 30. maijā. # Monique Saby pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-556/93.