title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 10.janvārī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi - Neizpilde - Finansiālā sankcija.#Lieta C-70/06.

text:
      Lieta C‑70/06
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Portugāles Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi – Neizpilde – Finansiāla sankcija
      Ģenerāladvokāta Jana Mazaka [Ján Mazák] secinājumi, sniegti 2007. gada 9. oktobrī

      Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 10. janvāra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi – Pienākuma izpildīt spriedumu
            neizpilde – Finansiālas sankcijas
      (EKL 228. panta 2. punkts)
      2.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi – Pienākuma izpildīt spriedumu
            neizpilde – Finansiālas sankcijas – Kavējuma nauda
      (EKL 228. panta 2. punkts)
      1.     EKL 228. panta 2. punktā paredzētās tiesvedības ietvaros Tiesai, ņemot vērā lietas apstākļus, katrā lietā ir jāizvērtē uzliekamās
         finansiālās sankcijas. Šajā sakarā Komisijas ieteikumi nevar saistīt Tiesu, un tie ir izmantojami tikai kā noderīgas atsauces
         pamats. Tāpat pamatnostādnes, kas ir ietvertas Komisijas paziņojumos, nav saistošas Tiesai, bet palīdz nodrošināt šīs iestādes
         veiktās rīcības pārskatāmību, paredzamību un tiesisko drošību. Kavējuma naudas un/vai naudas soda samaksas noteikšanas mērķis
         ir izdarīt uz dalībvalsti, kas nav izpildījusi spriedumu par pienākumu neizpildi, ekonomisku spiedienu, kas to mudinātu izbeigt
         konstatēto pienākumu neizpildi. Tādējādi uzliekamās finansiālās sankcijas ir jānosaka atkarībā no pārliecināšanas pakāpes,
         kas nepieciešama, lai attiecīgā dalībvalsts mainītu savu rīcību.

      (sal. ar 31., 34. un 35. punktu)
      2.     Ja dalībvalstij tiek noteikta kavējuma nauda, lai sodītu par to, ka nav izpildīts spriedums par pienākumu neizpildi, Tiesai,
         īstenojot savu rīcības brīvību, šī kavējuma nauda ir jānosaka tā, lai tā būtu, pirmkārt, piemērota apstākļiem un, otrkārt,
         samērīga ar konstatēto pienākuma neizpildi un attiecīgās dalībvalsts maksātspēju. Šādā aspektā pamata kritēriji, kas jāņem
         vērā, lai nodrošinātu kavējuma naudas piespiedu iedarbību nolūkā panākt vienotu un efektīvu Kopienu tiesību piemērošanu, principā
         ir pārkāpuma ilgums, tā smagums un attiecīgās dalībvalsts maksātspēja. Piemērojot šos kritērijus, īpaši ir jāņem vērā tas,
         kā pienākumu neizpilde ietekmē privātās un sabiedrības intereses, kā arī tas, cik steidzami ir mudināt attiecīgo dalībvalsti
         izpildīt tās pienākumus.

      (sal. ar 38. un 39. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 10. janvārī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Tiesas spriedums, ar ko konstatē pienākumu neizpildi – Neizpilde – Finansiāla sankcija
      Lieta C‑70/06
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 228. pantam,
      ko 2006. gada 7. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Lūiss [X. Lewis], A. Kaeiross [A. Caeiros] un P. Andrade [P. Andrade], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Portugāles Republiku, ko pārstāv L. Fernandišs [L. Fernandes], P. Fragozo Martinsa [P. Fragoso Martins] un Ž. de Oliveira [J. de Oliveira], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāju.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 5. jūlija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 9. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu:
      –       atzīt, ka Portugāles Republika, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu 2004. gada 14. oktobra sprieduma izpildi
         lietā C‑275/03 Komisija/Portugāle (Krājumā nav publicēts), nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 228. panta
         1. punktu;

      –       piespriest Portugāles Republikai samaksāt tai kontā “Eiropas Kopienas pašu resursi” kavējuma naudu EUR 21 450 apmērā par katru
         nokavēto dienu, izpildot iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz
         minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle izpildei, kā arī

      –       piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Atbilstošās tiesību normas
      2       Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas
         uz izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegādes un
         būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības] (OV L 395, 33. lpp.), trešajā, ceturtajā un sestajā apsvērumā noteikts:

      “tā kā Kopienas mēroga konkurence valsts pasūtījumu [publisko iepirkumu] jomā rada vajadzību būtiski palielināt pārskatāmības
         un vienlīdzības garantijas; tā kā, lai to reāli panāktu, ir jābūt pieejamiem efektīviem un operatīviem tiesiskās aizsardzības
         līdzekļiem, ja ir pārkāpti Kopienas tiesību akti valsts pasūtījuma [publisko iepirkumu] jomā vai valstu noteikumi, kas īsteno
         šos tiesību aktus;

      tā kā dažās dalībvalstīs efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekļu trūkums vai esošo līdzekļu neatbilstība attur Kopienas uzņēmumus
         iesniegt pieteikumus dalībvalstī, kurā ir izveidota līgumslēdzēja iestāde; tā kā tādēļ attiecīgām dalībvalstīm šis stāvoklis
         ir jālabo;

      tā kā ir jānodrošina, lai visās dalībvalstīs būtu atbilstošas procedūras, kas ļautu atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus un
         atlīdzināt personām pārkāpuma dēļ nodarīto kaitējumu.”

      3       Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktā noteikts:
      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumu [publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību]
         piešķiršanas procedūrām, uz ko attiecas Direktīvas 71/305/EEK un 77/62/EEK, līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un,
         jo īpaši, iespējami ātri izskatīt [pārsūdzēt] [..], pamatojoties uz to, ka šādos lēmumos ir pārkāpti Kopienas tiesību akti
         valsts pasūtījuma [publisko iepirkumu] jomā vai valstu noteikumi, kas īsteno šos tiesību aktus.”

      4       Saskaņā ar Direktīvas 89/665 2. panta 1. punktu:
      “Dalībvalstis nodrošina to, lai tiesību aktos, kas pieņemti sakarā ar 1. pantā noteikto izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru,
         būtu paredzēts pilnvarojums:

      [..]
      c)      atlīdzināt zaudējumus personām, kam pārkāpuma dēļ nodarīts kaitējums.”
       Prāvas priekšvēsture
       Spriedums lietā Komisija/Portugāle
      5       Iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle rezolutīvās daļas 1. punktā Tiesa atzina:
      “Neatceļot 1967. gada 21. novembra Dekrētu–likumu Nr. 48 051, saskaņā ar kuru ir jāiesniedz pierādījums par vainu vai tīšu
         nevērību, lai atlīdzinātu zaudējumus personām, kam Kopienu tiesību publisko iepirkumu jomā vai valsts noteikumu, kas tās īsteno,
         pārkāpuma dēļ nodarīts kaitējums, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Direktīvas 89/665
         [..] 1. panta 1. punktu un 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu.”

       Pirmstiesas procedūra
      6       Ar 2004. gada 4. novembra vēstuli Komisija lūdza Portugāles Republikai paziņot tai pasākumus, ko tā ir veikusi vai kurus tā
         bija iecerējusi veikt, lai grozītu valsts tiesības un tādējādi izpildītu iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle.

      7       Savā 2004. gada 19. novembra atbildē Portugāles Republika būtībā norādīja, ka nesenās valdības nomaiņas rezultātā bija kavēta
         tādu pasākumu veikšana, kuri bija paredzēti iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle izpildei. Šī dalībvalsts Komisijai
         arī nosūtīja likumprojektu, ar ko atceļ Dekrētu–likumu Nr. 48 051 un paredz jaunu Portugāles valsts un citu attiecīgo publisko
         tiesību subjektu ārpuslīgumiskās civiltiesiskās atbildības tiesisko regulējumu, lūdzot tai norādīt, vai šajā projektā iestrādātie
         risinājumi ir saderīgi ar Direktīvas 89/665 pareizas un pilnīgas transpozīcijas prasībām.

      8       2005. gada 21. martā Komisija Portugāles valsts iestādēm nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja, pirmkārt, ka notikusī
         valdības nomaiņa nevar saskaņā ar Tiesas judikatūru pamatot Direktīvā 89/665 noteikto pienākumu un termiņu neievērošanu. Otrkārt,
         Komisija šajā vēstulē norādīja, ka iepriekš minētais likumprojekts, kuru turklāt Assembleia da República (parlaments) vēl nebija apstiprinājis, katrā ziņā neatbilst Direktīvai 89/665.

      9       Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Portugāles Republikas 2005. gada 25. maijā sniegto atbildi, tā 2005. gada 13. jūlijā
         Portugāles Republikai nosūtīja argumentēto atzinumu, kurā tā apstrīdēja, ka šī dalībvalsts, vēl joprojām neveicot vajadzīgos
         pasākumus, lai izpildītu iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā
         ar EKL 228. panta 1. punktu. Komisija uzaicināja minēto dalībvalsti izpildīt šo argumentēto atzinumu divu mēnešu termiņā no
         tā saņemšanas brīža.

      10     Savā 2005. gada 12. decembra atbildē uz argumentēto atzinumu Portugāles Republika paskaidroja, ka 2005. gada 7. decembra Likumprojekts
         Nr. 56/X par valsts vai citu publisko tiesību subjektu ārpuslīgumisko civiltiesisko atbildību (turpmāk tekstā – “Likumprojekts
         Nr. 56/X”), ar ko atceļ Dekrētu–likumu Nr. 48 051, jau bija iesniegts parlamentā galīgās apstiprināšanas saņemšanai un bija
         lūgts to iekļaut šī parlamenta dienas kārtībā kā prioritāru un izskatāmu steidzamā kārtā.

      11     Uzskatot, ka Portugāles Republika vēl joprojām nebija izpildījusi iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, Komisija
         2006. gada 7. februārī cēla šo prasību.

       Par pārmesto pienākumu neizpildi
       Lietas dalībnieku argumenti
      12     Komisija uzskata, ka, tā kā Portugāles Republika nebija atcēlusi Dekrētu–likumu Nr. 48 051, tā nebija veikusi vajadzīgos pasākumus,
         lai nodrošinātu iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle izpildi. Lai izpildītu minēto spriedumu, Portugāles valdībai
         būtu bijis tikai jāpieņem Likumprojekts Nr. 56/X. Taču to vēl nebija apstiprinājis parlaments, un tā saturs katrā ziņā neatbilda
         Direktīvas 89/665 pareizas un pilnīgas transpozīcijas prasībām.

      13     Portugāles Republika savukārt uzskata, ka prasība nav pamatota, jo Likumprojektā Nr. 56/X iekļautais regulējums – lai arī
         parlaments to vēl nav galīgi apstiprinājis – ir atbilstoša Direktīvas 89/665 noteikumu transpozīcija un nodrošina no iepriekš
         minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle izrietošo pienākumu pilnīgu izpildi.

      14     Šī dalībvalsts turklāt uzskata, ka vienmēr ir bijusi “liela vēlēšanās” ieviest ar Direktīvas 89/665 prasībām atbilstošu publisko
         tiesību subjektu civiltiesiskās atbildības regulējumu, bet konstitucionāla rakstura sarežģījumi, kuru raksturs un nozīmīgums
         vismaz radītu to atbildības samazināšanos, kavēja šai dalībvalstij sasniegt šo rezultātu.

      15     Visbeidzot, Portugāles Republika uzskata, ka ar tās Konstitūcijas 22. un 271. pantu, kā arī ar jauno administratīvo tiesu
         reglamentu pietiekami tiek nodrošināta iepriekš minētā sprieduma izpilde lietā Komisija/Portugāle, jo tajā jau ir paredzēta
         valsts atbildība par zaudējumiem, kurus radījusi tās ierēdņu vai darbinieku rīcība.

       Tiesas vērtējums
      16     Iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle rezolutīvās daļas 1. punktā Tiesa nolēma, ka, neatceļot Dekrētu–likumu
         Nr. 48 051, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktu un 2. panta
         1. punkta c) apakšpunktu.

      17     Lai noteiktu, vai Portugāles Republika ir veikusi pasākumus, kas vajadzīgi minētā sprieduma izpildei, šajā prasībā par pienākumu
         neizpildi ir jānosaka, vai Dekrēts–likums Nr. 48 051 ir atcelts.

      18     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru datums, kas jāņem vērā, novērtējot pienākumu neizpildi, pamatojoties
         uz EKL 228. pantu, ir saskaņā ar minēto normu izstrādātajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigas (2005. gada 12. jūlija
         spriedums lietā C‑304/02 Komisija/Francija, Krājums, I‑6263. lpp., 30. punkts; 2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑119/04
         Komisija/Itālija, Krājums, I‑6885. lpp., 27. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑503/04 Komisija/Vācija, Krājums,
         I‑6153. lpp., 19. punkts).

      19     Šajā lietā nav šaubu, ka datumā, kad izbeidzās Portugāles Republikai 2005. gada 13. jūlijā nosūtītajā argumentētajā atzinumā
         noteiktais termiņš, Portugāles Republika vēl nebija atcēlusi Dekrētu–likumu Nr. 48 051.

      20     Ievērojot iepriekš minēto, ir jāsecina, ka, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi iepriekš minētā sprieduma izpildei lietā Komisija/Portugāle,
         Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 228. panta 1. punktu.

      21     Šo secinājumu šajā lietā nevar atspēkot ar argumentu, kuru min Portugāles Republika un saskaņā ar kuru konstitucionāla rakstura
         problēmas to ir kavējušas galīgi apstiprināt dokumentu, ar ko tiek atcelts Dekrēts–likums Nr. 48 051, un līdz ar to izpildīt
         iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle.

      22     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai dalībvalsts, lai pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību neievērošanu, nevar aizbildināties
         ar iekšējās tiesību sistēmas normām, praksi vai situāciju (skat. iepriekš minēto 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā Komisija/Vācija,
         38. punkts un tajā minētā judikatūra).

      23     Tāpat nevar tikt pieņemts Portugāles Republikas arguments par to, ka valsts atbildība par zaudējumiem, kurus radījusi to ierēdņu
         vai darbinieku rīcība, jau ir paredzēta citās šīs valsts tiesību normās. Kā Tiesa to nolēmusi iepriekš minētā sprieduma Komisija/Portugāle
         33. punktā, šis apstāklis nav būtisks jautājumā par pienākumu neizpildi saistībā ar to, ka valsts tiesiskajā regulējumā bija
         atstāts spēkā Dekrēts–likums Nr. 48 051. Līdz ar to šādu noteikumu esamība nevar nodrošināt minētā sprieduma izpildi.

      24     Tādējādi ir jāatzīst, ka, neatceļot Dekrētu–likumu Nr. 48 051, saskaņā ar kuru ir jāpierāda vaina vai tīša nevērība, lai atlīdzinātu
         zaudējumus personām, kam Kopienu tiesību publisko iepirkumu jomā vai valsts noteikumu, kas tās īsteno, pārkāpuma dēļ nodarīts
         kaitējums, Portugāles Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus iepriekš minētā sprieduma izpildei lietā Komisija/Portugāle
         un šī iemesla dēļ tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 228. panta 1. punktu.

       Par finansiālo sankciju
       Lietas dalībnieku argumenti
      25     Pamatojoties uz aprēķināšanas metodi, kas ir noteikta Komisijas 1996. gada 21. augusta paziņojumā 96/C 242/07 par Līguma [228]. panta
         īstenošanu (OV C 242, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums”) un 1997. gada 28. februāra paziņojumā 97/C 63/02
         par EK līguma [228]. pantā paredzētās kavējuma naudas aprēķināšanas metodi (OV C 63, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “1997. gada
         paziņojums”), Komisija iesaka Tiesai, lai tā noteiktu Portugāles Republikai kavējuma naudu EUR 21 450 apmērā par katru nokavēto
         dienu, izpildot iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, sākot no sprieduma pasludināšanas šajā lietā līdz dienai,
         kad tiks izbeigta konstatētā pienākumu neizpilde.

      26     Komisija uzskata, ka kavējuma naudas samaksas noteikšana ir visatbilstošākā sankcija, lai, cik vien ātri iespējams, izbeigtu
         konstatēto pārkāpumu. Šīs kavējuma naudas apmēru nosaka, reizinot pamata summu EUR 500 apmērā ar koeficientu 11 (skalā no
         1 līdz 20) par pārkāpuma smagumu, koeficientu 1 (skalā no 1 līdz 3) par pārkāpuma ilgumu, kā arī koeficientu 3,9 par minētās
         dalībvalsts maksātspēju, kuru aprēķina, pamatojoties uz Portugāles Republikas iekšējo kopproduktu un balsu skaitu, kas ir
         šai dalībvalstij Eiropas Savienības Padomē.

      27     Portugāles Republika norāda, ka Komisijas ieteiktais kavējuma naudas apmērs ir acīmredzami nesamērīgs, ņemot vērā šīs lietas
         apstākļus, un neatbilst iedibinātai Tiesas judikatūrai šajā jomā.

      28     Šīs dalībvalsts izteiktie iebildumi it īpaši attiecas uz diviem kavējuma naudas aprēķināšanas kārtības aspektiem. Pirmkārt,
         Komisijas piemērotais koeficients ar ciparu 11 par pārkāpuma smagumu ir pārmērīgs, lai sodītu par iespējamu dalībvalsts daļēju
         pienākumu neizpildi publisko iepirkumu jomā, ņemot vērā, ka prasībās par pienākumu neizpildi daudz sensitīvākās jomās nekā
         šī joma, piemēram, sabiedrības veselības jomā (2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑387/97 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑5047. lpp.) vai vides jomā (2003. gada 25. novembra spriedums lietā C‑278/01 Komisija/Spānija, Recueil, I‑14141. lpp.), Komisija par pārkāpuma smagumu bija ieteikusi attiecīgi koeficientu 6 un 4. Līdz ar to Tiesai šajā lietā
         būtu jānosaka kavējuma nauda, pamatojoties uz tādu koeficientu par pārkāpuma smagumu, kas nepārsniedz 4. Otrkārt, saskaņā
         ar Komisijas paziņojuma par EK līguma 228. panta īstenošanu [SEC(2005) 1658, turpmāk tekstā – “2005. gada paziņojums”) 13.3. punktu
         atsauces periods, kas ir jāņem vērā šajā lietā, lai izvērtētu attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Direktīvu 89/665,
         ir kavējuma naudas noteikšana par gadu, nevis, kā to lūdz Komisija, par katru dienu.

      29     Portugāles Republika turklāt uzskata, ka neatkarīgi no tā, vai tiks samazināts minētās kavējuma naudas apmērs un vai atsauces
         periods tiks noteikts par gadu, Tiesai būtu jāuzdod apturēt šī soda piemērošanu līdz Likumprojekta Nr. 56/X spēkā stāšanās
         brīdim. Šāda iespēja ir paredzēta 2005. gada paziņojuma 13.4. punktā, kuru ņemot vērā, Tiesa izņēmuma gadījumos var apturēt
         kavējuma naudas piemērošanu, ja dalībvalsts jau ir veikusi vajadzīgos pasākumus sprieduma, kurā konstatēta pienākumu neizpilde,
         izpildei, bet, ja ir jāpaiet kādam laikam, lai būtu sasniegts prasītais rezultāts.

       Tiesas vērtējums
      30     Atzīstot, ka Portugāles Republika nav izpildījusi iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, Tiesa saskaņā ar EKL
         228. panta 2. punkta trešo daļu var šai dalībvalstij uzlikt naudas sodu vai kavējuma naudu.

      31     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesai, ņemot vērā lietas apstākļus, katrā lietā ir jāizvērtē uzliekamās finansiālās sankcijas
         (iepriekš minētais 2005. gada 12. jūlija spriedums lietā Komisija/Francija, 86. punkts, un 2006. gada 14. marta spriedums
         lietā C‑177/04 Komisija/Francija, Krājums, I‑2461. lpp., 58. punkts).

      32     Šajā lietā, kā tas ir norādīts šī sprieduma 25. punktā, Komisija iesaka Tiesai noteikt Portugāles Republikai kavējuma naudu.
      33     Šī priekšlikuma pamatā ir aprēķināšanas metode, kuru Komisija noteica savā 1996. gada paziņojumā un 1997. gada paziņojumā.
         Turklāt ir jāprecizē, ka abus šos paziņojumus aizstāja 2005. gada paziņojums, kas saskaņā ar tā 25. punktu ir piemērojams
         tiem lēmumiem vērsties Tiesā saskaņā ar EKL 228. pantu, kurus Komisija ir pieņēmusi no 2006. gada 1. janvāra.

      34     Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka Komisijas ieteikumi nevar saistīt Tiesu un tie ir izmantojami tikai kā noderīgas atsauces
         pamats (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Grieķija, 80. punkts, un lietā Komisija/Spānija, 41. punkts). Tāpat
         pamatnostādnes, kas ir ietvertas Komisijas paziņojumos, nav saistošas Tiesai, bet palīdz nodrošināt šīs iestādes veiktās rīcības
         pārskatāmību, paredzamību un tiesisko drošību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija,
         85. punkts, un iepriekš minēto 2006. gada 14. marta spriedumu lietā Komisija/Francija, 70. punkts).

      35     Tiesa arī ir precizējusi, ka kavējuma naudas un/vai naudas soda samaksas noteikšanas mērķis ir izdarīt uz dalībvalsti, kas
         nav izpildījusi spriedumu par pienākumu neizpildi, ekonomisku spiedienu, kas to mudinātu izbeigt konstatēto pienākumu neizpildi.
         Tādējādi uzliekamās finansiālās sankcijas ir jānosaka atkarībā no pārliecināšanas pakāpes, kas nepieciešama, lai attiecīgā
         dalībvalsts mainītu savu rīcību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija,
         91. punkts, kā arī iepriekš minēto 2006. gada 14. marta spriedumu lietā Komisija/Francija, 59. un 60. punkts).

      36     Taču šajā lietā ir jākonstatē, ka 2007. gada 5. jūlija tiesas sēdē Portugāles Republikas pārstāvis apstiprināja, ka Dekrēts–likums
         Nr. 48 051 šajā datumā bija vēl spēkā.

      37     Ievērojot, ka ir jāuzskata, ka attiecīgā pienākumu neizpilde turpinājās dienā, kad Tiesa izvērtēja faktus, ir jāatzīst – kā
         to iesaka Komisija –, ka kavējuma naudas samaksas noteikšana Portugāles Republikai ir atbilstošs līdzeklis, lai mudinātu šo
         dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle izpildes nodrošināšanai (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija, 31. punkts; iepriekš minēto 2006. gada 14. marta
         spriedumu lietā Komisija/Francija, 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 33. punkts).

      38     Turpinājumā attiecībā uz šādas kavējuma naudas aprēķināšanas kārtību Tiesai, īstenojot savu rīcības brīvību, šī kavējuma nauda
         ir jānosaka tā, lai tā būtu, pirmkārt, piemērota apstākļiem un, otrkārt, samērīga ar konstatēto pienākuma neizpildi un attiecīgās
         dalībvalsts maksātspēju (tostarp skat. iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija, 103. punkts,
         un iepriekš minēto 2006. gada 14. marta spriedumu lietā Komisija/Francija, 61. punkts).

      39     Šādā aspektā pamata kritēriji, kas jāņem vērā, lai nodrošinātu kavējuma naudas piespiedu iedarbību nolūkā panākt vienotu un
         efektīvu Kopienu tiesību piemērošanu, principā ir pārkāpuma ilgums, tā smagums un attiecīgās dalībvalsts maksātspēja. Piemērojot
         šos kritērijus, īpaši ir jāņem vērā tas, kā pienākumu neizpilde ietekmē privātās un sabiedrības intereses, kā arī tas, cik
         steidzami ir mudināt attiecīgo dalībvalsti izpildīt tās pienākumus (tostarp skat. iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu
         lietā Komisija/Francija, 104. punkts, un iepriekš minēto 2006. gada 14. marta spriedumu lietā Komisija/Francija, 62. punkts).

      40     Pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma smagumu un it īpaši to, kā iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle neizpilde ietekmē
         privātās un sabiedrības intereses, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 89/665 preambulas trešo apsvērumu Kopienas mēroga
         konkurence publisko iepirkumu jomā rada vajadzību būtiski palielināt pārskatāmības un vienlīdzības garantijas. Taču, lai to
         reāli panāktu, ir jābūt pieejamiem efektīviem un operatīviem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, ja ir pārkāpti Kopienu tiesību
         akti publisko iepirkumu jomā vai valstu noteikumi, kas īsteno šos tiesību aktus.

      41     Ievērojot šo mērķi, minētās direktīvas 1. panta 1. punkts uzliek pienākumu dalībvalstīm nodrošināt, ka līgumslēdzēju iestāžu
         prettiesiskos lēmumus var efektīvi un arī cik vien ātri iespējams pārsūdzēt, savukārt tās 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā
         ir uzsvērts, ka ir jāparedz valsts procedūras, kas tiesības uz zaudējumu atlīdzību piešķir personām, kurām šāda pārkāpuma
         dēļ ir nodarīts kaitējums.

      42     Taču tas, ka Portugāles Republika nav atcēlusi Dekrētu–likumu Nr. 48 051, saskaņā ar kuru ir jāiesniedz pierādījums par Portugāles
         valsts vai attiecīgo publisko tiesību subjektu vainu vai tīšu nevērību, lai atlīdzinātu zaudējumus personām, ir uzskatāms
         par nopietnu, jo, lai arī tā rezultātā nav liegts personām celt prasību tiesā, tomēr, kā to savu secinājumu 51. punktā norādījis
         arī ģenerāladvokāts, šādas prasības celšana ir sarežģītāka un dārgāka, tādējādi liekot šķēršļus Kopienas politikas publisko
         iepirkumu jomā pilnīgai iedarbībai.

      43     Tomēr ir jāatzīst, ka Komisijas ieteiktais koeficients 11 (skalā no 1 līdz 20) šajā lietā šķiet pārāk bargs, savukārt koeficients 4
         atbilstošāk atspoguļotu attiecīgā pārkāpuma smagumu.

      44     Otrkārt, attiecībā uz koeficientu par pārkāpuma ilgumu Komisijas priekšlikums par to, ka tas ir jānosaka ar ciparu 1, nevar
         tikt pieņemts. No lietas materiāliem izriet, ka šis koeficients tika aprēķināts, pamatojoties uz laiku, kas bija pagājis no
         iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Portugāle pasludināšanas dienas līdz šīs prasības celšanas dienai.

      45     Taču ir jāatgādina, ka pārkāpuma ilgumu ir jāizvērtē, ņemot vērā brīdi, kurā Tiesa izvērtē faktus, nevis brīdi, kad Komisija
         vēršas Tiesā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2006. gada 14. marta spriedumu lietā Komisija/Francija, 71. punkts).

      46     Šajā lietā tas, ka Portugāles Republika neveic savu pienākumu izpildīt iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         ilgst vairāk nekā trīs gadus, ievērojot ilgo laika posmu, kas ir pagājis no 2004. gada 14. oktobra – minētā sprieduma pasludināšanas
         datuma.

      47     Šādos apstākļos koeficients 2 (skalā no 1 līdz 3) šķistu piemērotāks, lai attaisnotu pārkāpuma ilgumu.
      48     Treškārt, attiecībā uz Komisijas priekšlikumu reizināt pamata summu ar koeficientu, kas pamatojas uz attiecīgās dalībvalsts
         iekšējo kopproduktu un tai esošo balsu skaitu Padomē, šis priekšlikums principā ir piemērots risinājums, lai atspoguļotu šīs
         dalībvalsts maksātspēju, tajā pat laikā saglabājot saprātīgu atšķirību starp dažādām dalībvalstīm (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Komisija/Grieķija, 88. punkts; lietā Komisija/Spānija, 59. punkts, un iepriekš minēto 2005. gada
         12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija, 109. punkts).

      49     Tomēr šajā lietā Komisijas piedāvātais koeficients 3,9 nav risinājums, kas piemēroti atspoguļo tādu faktoru attīstību, kas
         ir Portugāles Republikas maksātspējas palielināšanās pamatā, it īpaši attiecībā uz tās iekšējā kopprodukta pieaugumu. Līdz
         ar to, kā tas turklāt izriet no 2005. gada paziņojuma 18.1. punkta, šim koeficientam būtu jābūt no 3,9 līdz 4,04.

      50     Tāpat pamata summa, kurai ir piemērojami reizināmie koeficienti, ir jānosaka EUR 600 apmērā saskaņā ar Komisijas šī paša paziņojuma
         15. punktā veikto EUR 500 apmēra indeksāciju, lai ievērotu inflācijas pieaugumu kopš 1997. gada paziņojuma publicēšanas.

      51     Ievērojot visu iepriekš minēto – pamata summas EUR 600 apmērā reizināšanu ar koeficientu 4 par pārkāpuma smagumu, koeficientu 2
         par tā ilgumu un koeficientu 4,04 par attiecīgās dalībvalsts maksātspēju –, rezultāts šajā lietā ir vienāds ar EUR 19 392
         par katru nokavēto dienu. Šī summa ir jāuzskata par piemērotu, ievērojot kavējuma naudas mērķus, kas ir minēti šī sprieduma
         35. punktā.

      52     Par kavējuma naudas periodiskumu šajā lietā, kura attiecas uz Tiesas sprieduma izpildi, kas liek pieņemt tiesību normu, izdarot
         grozījumus, ir jāizvēlas kavējuma nauda, kas ir nosakāma par dienām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2006. gada 14. marta
         spriedumu lietā Komisija/Francija, 77. punkts).

      53     Visbeidzot, Portugāles Republikas argumenti par to, ka Tiesai šajā lietā ir iespējams apturēt kavējuma naudas piemērošanu
         2005. gada paziņojuma 13.4. punkta nozīmē, nevar tikt pieņemti. Neatkarīgi no tā, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 34. punktā,
         ka šis paziņojums nav saistošs Tiesai, pietiek norādīt, ka katrā ziņā – pretēji tam, kas ir prasīts minētajā 13.4. punktā,
         lai nolemtu piemērot šādu apturēšanu, – pasākumi, kas ir jāveic iepriekš minētā sprieduma izpildei lietā Komisija/Portugāle,
         nav veikti.

      54     Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāpiespriež Portugāles Republikai samaksāt Komisijai kontā “Eiropas Kopienas
         pašu resursi” kavējuma naudu EUR 19 392 apmērā par katru nokavēto dienu, īstenojot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu iepriekš
         minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētā sprieduma izpildei lietā
         Komisija/Portugāle.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      neatceldama 1967. gada 21. novembra Dekrētu–likumu Nr. 48 051, saskaņā ar kuru ir jāpierāda vaina vai tīša nevērība, lai atlīdzinātu
            zaudējumus personām, kam Kopienu tiesību publisko iepirkumu jomā vai valsts noteikumu, kas tās īsteno, pārkāpuma dēļ nodarīts
            kaitējums, Portugāles Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus 2004. gada 14. oktobra sprieduma izpildei lietā C‑275/03
            Komisija/Portugāle, un šī iemesla dēļ tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 228. panta 1. punktu;
      2)      piespriest Portugāles Republikai samaksāt Eiropas Kopienu Komisijai kontā “Eiropas Kopienas pašu resursi” kavējuma naudu EUR 19 392
            apmērā par katru nokavēto dienu, īstenojot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu iepriekš minēto 2004. gada 14. oktobra spriedumu
            lietā Komisija/Portugāle, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētā 2004. gada 14. oktobra sprieduma izpildei;
      3)      Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 26.oktobrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - EKL 28. un 30. pants - Preču brīva aprite - EKL 43. pants - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - EKL 49. pants - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Aizliegums uzstādīt un izmantot elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, paredzot kriminālas vai administratīvas sankcijas - Direktīva 98/34/EK - Tehniskie standarti un noteikumi - Valsts tiesiskais regulējums, kas piemērojams elektriskajām, elektromehāniskajām un elektroniskajām spēlēm.#Lieta C-65/05.

text:
      Lieta C‑65/05
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Grieķijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. un 30. pants – Preču brīva aprite – EKL 43. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – EKL 49. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Aizliegums uzstādīt un izmantot elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, paredzot kriminālus vai administratīvus
         sodus – Direktīva 98/34/EK – Tehniskie standarti un noteikumi – Valsts tiesiskais regulējums, kas piemērojams elektriskajām, elektromehāniskajām un elektroniskajām spēlēm

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību
      (EKL 28. pants)
      2.        Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi
      (EKL 43. un 49. pants)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Informācijas sniegšanas kārtība tehnisko standartu un noteikumu un informācijas sabiedrības pakalpojumu
            noteikumu jomā – Direktīva 98/34
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/34 1. panta 11. punkts, 8. panta 1. punkts un 9. panta 7. punkta pirmais ievilkums)
      1.        Dalībvalsts noteikts aizliegums visās sabiedriskās vai privātās telpās, izņemot kazino, uzstādīt jebkādas elektriskās, elektromehāniskās
         un elektroniskās spēles, tostarp visas datorspēles, ir pasākums ar [importa kvantitatīvajam ierobežojumam] līdzvērtīgu iedarbību
         EKL 28. panta izpratnē, un tāds tas ir pat tad, ja šis likums neaizliedz attiecīgo preču importu vai to laišanu tirgū.

      Šādu valsts pasākumu var attaisnot ar kādu no vispārējo interešu apsvērumiem, tādiem kā morāles, sabiedriskās kārtības un
         valsts drošības aizsardzība, ja tas ir samērīgs ar izvirzītajiem mērķiem. Šāds pasākums nav attaisnots, ja valsts iestādes
         būtu varējušas ne vien izmantot piemērotākus un preču brīvu apriti mazāk ierobežojošus pasākumus, bet arī nodrošināt to pareizu
         un efektīvu piemērošanu un/vai izpildi, lai sasniegtu izvirzīto mērķi.

      (sal. ar 28., 38., 40. un 41. punktu)
      2.        Dalībvalsts noteikts aizliegums visās sabiedriskās vai privātās telpās, izņemot kazino, un attiecībā uz datoriem, kuri atrodas
         uzņēmumos, kas sniedz interneta pakalpojumus, izmantot elektriskas, elektromehāniskas un elektroniskas spēles, ir šķērslis
         pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kā arī brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

      Šo ierobežojumu nevar attaisnot ar vispārējo interešu apsvērumiem, tādiem kā morāles, sabiedriskās kārtības un valsts drošības
         aizsardzība, ja valsts pasākums nav samērīgs ar izvirzītajiem mērķiem.

      (sal. ar 50., 52., 53. un 55. punktu)
      3.        Valsts tiesību normas, ar ko aizliedz visās sabiedriskajās un privātajās telpās, izņemot kazino, uzstādīt jebkādas elektriskās,
         elektromehāniskās un elektroniskās spēles, tostarp visas datorspēles, kā arī aizliedz spēļu izmantošanu uzņēmumos, kuri sniedz
         interneta pakalpojumus, un noteic, ka šādu uzņēmumu darbībai ir jāsaņem īpaša licence, ir uzskatāmas par tehniskiem noteikumiem
         Direktīvas 98/34, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu un tiesību normām attiecībā uz
         Informācijas sabiedrības pakalpojumiem, ar grozījumiem, kas paredzēti Direktīvā 98/48, 1. panta 11. punkta izpratnē.

      Tādējādi šādas normas ir jāpaziņo Komisijai atbilstoši Direktīvas 98/34 8. panta 1. punktam.
      Šo paziņošanas pienākumu šīs pašas direktīvas 9. panta 7. punkta pirmā ievilkuma izpratnē neatceļ nepieciešamība valsts tiesību
         aktu pieņemt saskaņā ar steidzamības procedūru, lai nekavējoties un efektīvi risinātu sociālu problēmu, kas radusies elektrisko,
         elektromehānisko, kā arī elektronisko spēļu izmantošanas dēļ, kā arī lai nodrošinātu sabiedrisko kārtību, ja ir zināms, ka
         attiecīgajā dalībvalstī nepastāv neviens no minētā 9. panta 7. punktā paredzētajiem gadījumiem.

      (sal. ar 61., 62., 64. un 65. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 26. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. un 30. pants – Preču brīva aprite – EKL 43. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – EKL 49. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Aizliegums uzstādīt un izmantot elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, paredzot kriminālus vai administratīvus
         sodus – Direktīva 98/34/EK – Tehniskie standarti un noteikumi – Valsts tiesiskais regulējums, kas piemērojams elektriskajām, elektromehāniskajām un elektroniskajām spēlēm

      Lieta C‑65/05
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2005. gada 10. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Patakja [M. Patakia], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Grieķijas Republiku, ko pārstāv A. Samoni-Randu [A. Samoni‑Rantou] un N. Dafniu [N. Dafniou], pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], P. Kūris [P. Kūris] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, likuma Nr. 3037/2002 (FEK A’ 174/30.07.2002.) 2. panta 1. punktā, 2. panta 3. punkta otrajā daļā, 4. un 5. pantā paredzot aizliegumu visās sabiedriskās vai
         privātās telpās, izņemot kazino, uzstādīt un izmantot jebkādas elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, tostarp
         iemaņu spēles izklaidei un visas datorspēles, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28., 43. un
         49. pants un 8. pants Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvā 98/34/EK, kas nosaka informācijas sniegšanas
         kārtību tehnisko standartu un noteikumu un tiesību normām attiecībā uz Informācijas sabiedrības pakalpojumiem (OV L 204, 37. lpp.),
         ar grozījumiem, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvā 98/48/EK (OV L 217, 18. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Direktīva 98/34”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      2        Direktīvas 98/34 1. panta 11. punktā noteikts:

      “Šajā direktīvā piemēro šādus terminus:
      [..]
      11)      “tehniskie noteikumi”: tehniski parametri un citas prasības vai noteikumi par pakalpojumiem, ietverot attiecīgus administratīvus
         noteikumus, kuru ievērošana ir obligāta, de jure vai de facto, tirdzniecības, pakalpojumu sniegšanas, pakalpojumu sniedzēja izveidošanas vai izmantošanas gadījumā kādā dalībvalstī vai
         lielā tās daļā, kā arī dalībvalstu normatīvie un administratīvie akti, izņemot 10. pantā minētos, kas aizliedz preces ražošanu,
         ievešanu, tirdzniecību vai izmantošanu vai kas aizliedz pakalpojumu sniegšanu vai izmantošanu, vai uzņēmumu kā pakalpojumu
         sniedzēju.

      [..]”
      3        Direktīvas 98/34 8. panta 1. punkta pirmā daļa ir formulēta šādi:

      “Saskaņā ar 10. pantu dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu jebkuru tehnisko noteikumu projektu, izņemot gadījumus,
         ja tas pārņem visu starptautiskā vai Eiropas standarta tekstu. Šajā gadījumā pietiek ar informāciju par attiecīgo standartu;
         tās paziņo Komisijai pamatojumu šādu tehnisku noteikumu pieņemšanas vajadzībai, ja tas jau nav paskaidrots projektā.”

      4        Atbilstoši Direktīvas 98/34 9. panta 1.–5. punktam dalībvalstis atliek tehnisko noteikumu projekta pieņemšanu uz trīs mēnešiem
         no brīža, kad Komisija saņēmusi tās pašas direktīvas 8. panta 1. punktā minēto paziņojumu, ja Komisija vai cita dalībvalsts
         sniedz sīki izstrādātu atzinumu trīs mēnešu laikā no šī brīža par to, ka plānotie pasākumi var radīt šķēršļus preču brīvai
         apritei, ierobežojumus pakalpojumu brīvai kustībai un pakalpojumu sniedzēju tiesībām veikt uzņēmējdarbību iekšējā tirgū. To
         var atlikt uz ilgāku laika periodu dažos citos gadījumos, kas tieši noteikti šajās normās.

      5        Direktīvas 98/34 9. panta 7. punktā paredzēts:

      “1. līdz 5. punktu nepiemēro, ja
      –        neatliekamu iemeslu dēļ, ko radījuši nozīmīgi un neparedzami apstākļi attiecībā uz sabiedrības veselības vai drošības aizsardzību,
         dzīvnieku un augu aizsardzību un noteikumiem par pakalpojumiem arī attiecībā uz sabiedrisko kārtību, jo īpaši, nepilngadīgo
         aizsardzību, dalībvalstij jāsagatavo tehniskie noteikumi ļoti īsā laika posmā, lai pieņemtu un ieviestu tos nekavējoties bez
         konsultēšanās iespējām,

      [..].
      Dalībvalsts 8. pantā minētajā paziņojumā informē par iemesliem, kas rada pasākumu steidzamību. Komisija cik ātri iespējams
         sniedz atzinumu par paziņojumu. Tā veic nepieciešamos pasākumus gadījumos, kad šī kārtība izmantota nepareizi. Komisija informē
         Eiropas Parlamentu.”

       Valsts tiesību akti
      6        Likuma Nr. 3037/2002 1. pants ar virsrakstu “Spēļu kategorijas” ir formulēts šādi:

      “Šajā likumā izmantoti šādi termini:
      a)      “mehāniska spēle”: spēle, kuras darbībai spēlētājam jāizmanto fizisks spēks;
      b)      “elektriska spēle”: spēle, kuras darbībai nepieciešami elektriski atbalsta mehānismi;
      c)      “elektromehāniska spēle”: spēle, kuras darbībai nepieciešami gan elektriski atbalsta mehānismi, gan arī spēlētāja fiziskā
         spēka izmantošana;

      d)      “elektroniska spēle”: spēle, kuras darbībai bez elektriskiem, elektroniskiem un citiem atbalsta mehānismiem nepieciešama arī
         programmatūras (datorprogrammas) esamība un izpilde;

      e)      “iemaņu spēle izklaidei”: spēle, kuras iznākums ir atkarīgs vienīgi no spēlētāja prasmēm un gara spējām un kas tiek spēlēta
         vienīgi izklaides nolūkā.

      Saskaņā ar [konsolidētā] Karaliskā dekrēta Nr. 29/1971 normām kāršu spēles tiek uzskatītas par “iemaņu spēlēm” un arī ietilpst
         kategorijā “iemaņu spēle izklaidei”.”

      7        Minētā likuma 2. panta 1. punktā ar virsrakstu “Spēļu izmantošanas vai uzstādīšanas aizliegums” paredzēts:

      “1. panta b), c) un d) apakšpunktā minēto spēļu, tostarp datoru, izmantošana ir vispārēji aizliegta sabiedriskās telpās, tādās
         kā viesnīcas, kafejnīcas, visu veidu sanāksmju telpās, kas atzītas par tādām, kas tiek izmantotas publiski, un ikvienā citā
         sabiedriskā vai privātā telpā. Tāpat ir aizliegta šo spēļu uzstādīšana.”

      8        Šī paša likuma 3. pantā ar virsrakstu “Uzņēmumi, kas sniedz interneta pakalpojumus”, noteikts:

      “Datoru uzstādīšana un ekspluatācija uzņēmumos, kur tiek sniegti interneta pakalpojumi, nav pakļauta 2. pantā paredzētajam
         aizliegumam. Tomēr spēļu izmantošana neatkarīgi no paņēmiena uz šiem datoriem ir aizliegta.

      Interneta pakalpojumus sniedzoša uzņēmuma darbībai ir jāsaņem īpaša licence no pašvaldības, kurā uzņēmums atrodas, un, ja
         tas darbojas uz kuģa, – no izbraukšanas ostas pārvaldes. Šo pasākumu piemērojot pirmo reizi, uzņēmumam šāda atļauja jāiegūst
         trīs mēnešu laikā no šī likuma stāšanās spēkā datuma.”

      9        Saskaņā ar likuma Nr. 3037/2002 4. pantu ar virsrakstu “Kriminālās sankcijas”:

      “Par centru vai citu 2. panta 1. punktā minēto vietu, kurās tiek izmantotas vai ir uzstādītas spēles, kas aizliegtas saskaņā
         ar iepriekšējo pantu normām, izmantošanu vai vadīšanu soda ar brīvības atņemšanu vismaz uz trim mēnešiem un naudas sodu vismaz
         EUR 5000 apmērā. Atkārtotas pārkāpuma izdarīšanas gadījumā soda ar brīvības atņemšanu vismaz uz vienu gadu un naudas sodu
         no EUR 25 000 līdz EUR 75 000. Tiesa tāpat uzdod konfiscēt spēļu automātus.

      2.      Kodificētā Karaliskā dekrēta Nr. 29/1971 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts vai 7. panta 3. un 4. punkts ir piemērojami mutatis mutandis.”

      10      Minētā likuma 5. pantā ar virsrakstu “Administratīvās sankcijas” noteikts:

      “1.      Papildus kriminālajām sankcijām, kas paredzētas par saskaņā ar iepriekšējo pantu normām aizliegtas spēles izmantošanu vai
         uzstādīšanu, nosaka naudas sodu EUR 10 000 apmērā par spēli un saskaņā ar 7. panta noteikumiem atņem uzņēmuma licenci tās
         izmantošanai bez iespējas to izdot no jauna.

      2.      Soda naudu uzliek ar 6. panta 1. punktā norādītās kompetentās iestādes atbildīgās personas lēmumu, kura konstatē pārkāpumu.
         Minētajā lēmumā ir jāapraksta pārkāpums, jānorāda uzliktais naudas sods un piemērotā norma. Pārkāpuma izdarītājam bez lēmuma
         nosūta arī attiecīgās kontroles ziņojuma norakstu.”

      11      Visbeidzot, likuma Nr. 3037/2002 9. panta 1. punktā precizēts, ka “šī likuma normas neskar likuma Nr. 2206/1994 normas vai
         citas normas, kas attiecas uz kazino”.

       Pirmstiesas procedūra
      12      Pēc sūdzību saņemšanas par valsts līmenī Grieķijā aizliegtu elektrisku, elektromehānisku un elektronisku spēļu, tostarp iemaņu
         spēļu izklaidei un visu datorspēļu, uzstādīšanu un izmantošanu visās sabiedriskās vai privātās telpās, izņemot kazino, Komisija
         izvērtēja likumu Nr. 3037/2002, kas bija stājies spēkā 2002. gada 30. jūlijā. Tā secināja, ka šis likums nav saderīgs ar Kopienu
         tiesību prasībām.

      13      Pēc 2002. gada 18. oktobra un 2003. gada 11. jūlija vēstulēs izteikta formāla uzaicinājuma Grieķijas Republikai sniegt savus
         apsvērumus Komisija 2004. gada 30. martā pieņēma argumentētu atzinumu.

      14      Tā kā Komisiju Grieķijas valdības atbilde uz minēto argumentēto atzinumu neapmierināja, tā, uzskatot, ka pārkāpums turpinās,
         nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
      15      Savas prasības pamatojumā Komisija izvirza trīs iebildumus. Pirmkārt, tā uzskata, ka vispārējs elektrisko, elektromehānisko
         un elektronisko spēļu aizliegums, kas ieviests ar likumu Nr. 3037/2002, nav saderīgs ar EKL 28. un 30. panta normām. Otrkārt,
         tā apgalvo, ka šis likums nav saderīgs ar Grieķijas Republikas pienākumiem, ko tai uzliek EKL 43. un 49. pants. Treškārt,
         Komisija izvirza iebildumu, ka šī dalībvalsts nav ievērojusi Direktīvas 98/34 8. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto informācijas
         sniegšanas procedūru.

       Par pirmo iebildumu – EKL 28. un 30. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      16      Komisija apgalvo, ka likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punktā paredzētais aizliegums visās sabiedriskās vai privātās telpās,
         izņemot kazino, uzstādīt un izmantot jebkādas elektriskas, elektromehāniskas un elektroniskas spēles, tostarp iemaņu spēles
         izklaidei un visas datorspēles, ir pretrunā ar EKL 28. pantu. Saskaņā ar tās viedokli šis likums, ievērojot EKL 30. panta
         normas un Tiesas atzītās vispārējo interešu obligātās prasības, ir neattaisnojams pasākums un tas tāpat ir nesamērīgs attiecībā
         uz vispārējo interešu aizsardzības mērķi.

      17      Tā apgalvo, ka Grieķijas iestādes nav skaidri parādījušas saistību starp aizliegumu un problēmu, ko tās vēlas atrisināt, jo
         to vērtējums ir koncentrēts tikai uz nekontrolētas laimes spēļu automātu izmantošanas nelabvēlīgajām sekām. Šajā sakarā Komisija
         norāda, ka ir iespējams īstenot cita veida kontroli, kā, piemēram, īpašu aizsardzības sistēmu ieviešanu izklaides spēļu vai
         iemaņu spēļu automātos, tā, lai tos nevarētu pārveidot par laimes spēlēm.

      18      Grieķijas Republika atzīst, ka likums Nr. 3037/2002 var radīt šķēršļus elektrisko, elektromehānisko un elektronisko spēļu
         tirdzniecībai Kopienā un līdz ar to pārkāpt EKL 28. pantā paredzēto preču brīvas aprites principu.

      19      Tomēr tā apgalvo, ka – sākot ar pirmstiesas procesu – tā ir norādījusi, ka šāds vispārējs aizliegums, kas bez izšķiršanas
         ir piemērojams kā attiecībā uz Grieķijas, tā ārvalstu tirgus dalībniekiem, likuma Nr. 3037/2002 pieņemšanas un izsludināšanas
         brīdī tika uzskatīts par nepieciešamu un attaisnojamu, pirmkārt, EKL 30. pantā paredzētās sabiedrības morāles un sabiedriskās
         kārtības aizsardzības dēļ un, otrkārt, patērētāju aizsardzības un sociāla rakstura apsvērumu dēļ, kas ir vispārējo interešu
         obligātās prasības, kas atzītas Tiesas judikatūrā.

      20      Grieķijas Republika it īpaši apgalvo, ka, ievērojot tehnoloģiju attīstību, spēles, uz kurām attiecas likums Nr. 3037/2002,
         ir viegli pārveidojamas par laimes spēlēm, kas Grieķijā ārpus kazino vēl arvien ir aizliegtas, un ka situācija ir kļuvusi
         nekontrolējama, radot nopietnas sociālas problēmas, tādas kā tostarp spēlētāju atkarība, nozīmīgu ekonomisko līdzekļu izšķērdēšana,
         elektronisko spēļu izmantošanā, uzstādīšanā un tirdzniecībā iesaistīto personu viegla un prettiesiska iedzīvošanās, lielu
         naudas summu zaudēšana no spēlētāju puses, kā arī ievērojamu nodokļu ieņēmumu zaudēšana.

      21      Savā atbildes rakstā dalībvalsts apgalvo, ka specifiskie mazāk ierobežojošie pasākumi, kas, kā tā norāda, tika īstenoti laika
         periodā no 1996. līdz 2000. gadam, t.i., pirms vispārējas elektrisko, elektromehānisko un elektronisko spēļu aizliegšanas
         ar likumu Nr. 3037/2002, tika atzīti par nepietiekamiem, lai efektīvi vērstos pret šo spēļu izraisītajām problēmām, kuras
         izriet no cilvēku aizraušanās ar laimes spēlēm.

       Tiesas vērtējums
      22      Vispirms jākonstatē, ka, lasot kopsakarā likuma Nr. 3037/2002 1. panta un 2. panta 1. punkta normas, no tām izriet, ka iemaņu
         spēles izklaidei, uz ko norādīts 1. panta e) punktā, neaptver ar šo likumu ieviestais aizliegums. Tā rezultātā tās ir izslēdzamas
         no šīs prasības priekšmeta.

      23      Attiecībā uz Komisijas pirmo iebildumu ir jāatgādina, ka “preces” ir definējamas kā izstrādājumi, kas ir novērtējami naudā
         un kas kā tādi var būt tirdzniecības darījuma priekšmets (1968. gada 10. decembra spriedums lietā 7/68 Komisija/Itālija, Recueil, 617. lpp., 626. lpp., un 1999. gada 21. oktobra spriedums lietā C‑97/98 Jägerskiöld, Recueil, I‑7319. lpp., 30. punkts).

      24      Šajā sakarā elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, tostarp iemaņu spēles izklaidei un visas datorspēles,
         ciktāl tām piemīt komerciāla vērtība un tās var būt tirdzniecības darījuma priekšmets, var tikt importētas vai eksportētas
         un piedāvātas patērētājiem par samaksu, atbilst šiem kritērijiem un ir preces EK līguma izpratnē.

      25      Tāpat ir svarīgi atgādināt, ka preču brīva aprite ir viens no Līguma pamatprincipiem (1997. gada 9. decembra spriedums lietā
         C‑265/95 Komisija/Francija, Recueil, I‑6959. lpp., 24. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedums lietā C‑112/00 Schmidberger, Recueil, I‑5659. lpp., 51. punkts), kas izpaužas EKL 28. pantā noteiktajā importa kvantitatīvo ierobežojumu, kā arī jebkuru pasākumu
         ar tiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegumā starp dalībvalstīm.

      26      Spēļu jomā nepastāvot harmonizācijai Kopienu līmenī, to brīvu apriti garantē EKL 28. un 30. pants.

      27      Saskaņā ar Tiesas judikatūru katrs dalībvalstu tirdzniecības regulējums, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami varētu
         ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir uzskatāms par pasākumu ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību un
         kā tāds ar šo pantu ir aizliegts (skat. 2004. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑41/02 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑11375. lpp.,
         39. punkts un tajā minētā judikatūra).

      28      Izskatāmajā lietā ir jākonstatē, ka tādi valsts tiesību akti kā likums Nr. 3037/2002 ir pasākums ar [importa kvantitatīvajam
         ierobežojumam] līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē un tāds tas ir pat tad, ja šis likums neaizliedz attiecīgo preču
         importu vai to laišanu tirgū.

      29      Faktiski, pirmkārt, minētā likuma 2. panta 1. punktā aizliegums visās sabiedriskās vai privātās telpās, izņemot kazino, uzstādīt
         jebkādas elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, tostarp visas datorspēles, šī likuma 4. un 5. pantā paredzot
         [attiecīgi] kriminālas vai administratīvas sankcijas, kopš 2002. gada 30. jūlija – datuma, kad šis likums stājās spēkā – var
         izraisīt šādu spēļu importa apjoma no citām dalībvalstīm samazināšanos.

      30      Otrkārt, no lietas materiāliem izriet, ka faktiski tādu spēļu automātu kā iepriekšējā punktā norādītie imports ar mērķi tos
         uzstādīt sabiedriskās vai privātās telpās Grieķijā, izņemot kazino, ir apstājies kopš minētā aizlieguma noteikšanas, lai gan
         šie automāti tiek likumīgi ražoti un ir pieejami patērētājiem citās dalībvalstīs.

      31      Tomēr [praksē] Tiesa ir atkārtoti spriedusi, ka valsts tiesiskais regulējums, kas kavē preču brīvu apriti, nav katrā ziņā
         [uzskatāms par] pretrunā ar Kopienu tiesībām esošu, ja to var pamatot ar kādu no vispārējo interešu apsvērumiem, kas minēti
         EKL 30. pantā, vai ar kādu no Tiesas judikatūrā nostiprinātām imperatīvām prasībām (skat. 2005. gada 24. novembra spriedumu
         lietā C‑366/04 Schwarz, Krājums, I‑10139. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Grieķijas Republika norāda, ka likuma Nr. 3037/2002 pamatojumā izklāstīto iemeslu dēļ visu elektrisko,
         elektromehānisko un elektronisko spēļu uzstādīšanas vispārējs aizliegums bija nepieciešams, lai aizsargātu sabiedrības morāli,
         sabiedrisko kārtību un valsts drošību. Tā it īpaši apgalvo, ka tehnoloģiju attīstības dēļ šīs spēles ir viegli pārveidojamas
         par laimes spēlēm, un uzsver, ka situācija bija kļuvusi nekontrolējama, izraisot nopietnas sociālas problēmas, tādas kā šī
         sprieduma 20. punktā uzskaitītās.

      33      Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka šādi apsvērumi, kas apskatāmi kopsakarā, attiecas uz
         pakalpojuma saņēmēju aizsardzību un vispārīgākā veidā – uz patērētāju aizsardzību, kā arī sabiedriskās kārtības aizsardzību
         – mērķiem, kurus var uzskatīt par vispārējo interešu obligātām prasībām (šajā sakarā skat. 1994. gada 24. marta spriedumu
         lietā C‑275/92 Schindler, Recueil, I‑1039. lpp., 58. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑124/97 Läärä u.c., Recueil, I‑6067. lpp., 33. punkts).

      34      Tiesa tāpat ir nospriedusi, ka šie pamati ir tādi, kas, ievērojot EKL 28. pantu un sociālās un kultūras īpatnības, attaisno
         ierobežojumus, kas var ietvert pat loteriju un citu azartspēļu aizliegšanu dalībvalsts teritorijā (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Schindler, 59. punkts).

      35      Protams, iepriekš minētajā spriedumā Schindler, kā arī spriedumā Läärä u.c. Tiesa ir uzsvērusi, ka morāles, reliģijas vai kultūras apsvērumi, kas ir saistīti ar loterijām un citām naudas spēlēm
         visās dalībvalstīs, var pieļaut, ka valsts tiesību akti ierobežo vai pat aizliedz azartspēles, un tādējādi novērst, ka tās
         ir privātas peļņas avots. Tiesa tāpat ir nospriedusi, ka, ievērojot potenciāli augstās likmes, kuras tās ļauj iekasēt, un
         lielos laimestus, kurus tās var sniegt spēlētājiem, it īpaši, ja tās tiek īstenotas plašā apjomā, loterijas ietver palielinātu
         noziegumu vai krāpšanas risku. Turklāt tās ir pamudinājums izdot naudu, kam var būt kaitīgas individuālas un sociālas sekas
         (iepriekš minētie spriedumi lietā Schindler, 60. punkts, kā arī lietā Läärä u.c., 13. punkts).

      36      Tomēr šī prāva ir nošķirama no abām lietām, kurās pieņemti iepriekš minētie spriedumi Schindler un Läärä u.c., ciktāl ir skaidrs, ka izskatāmā lieta attiecas uz elektriskām, elektromehāniskām un elektroniskām spēlēm, kurām nepiemīt
         iezīmes, kas ir salīdzināmas ar minētajās lietās apskatīto spēļu iezīmēm. Faktiski spēles, kas ir likuma Nr. 3037/2002 2. panta
         1. punktā ietvertā aizlieguma priekšmets, pēc sava rakstura nav azartspēles, jo tās netiek spēlētas ar mērķi laimēt naudas
         summu (skat. a contrario iepriekš minēto spriedumu lietā Läärä u.c., 17. punkts).

      37      No tā izriet – tā kā elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles nevar uzskatīt par azartspēlēm, pretēji Grieķijas
         Republikas norādītajam nevar piekrist, ka Tiesas iepriekš minētajos spriedumos Schindler un Läärä u.c. par azartspēlēm izvirzītos apsvērumus var piemērot attiecībā uz elektriskām, elektromehāniskām un elektroniskām spēlēm.

      38      Pat ja šī judikatūra nav piemērojama attiecībā uz izskatāmo lietu, vispārējo interešu obligātās prasības, uz kurām atsaucas
         Grieķijas Republika, var attaisnot šķērsli preču brīvai apritei. Tomēr attiecīgajam valsts pasākumam tāpat ir jābūt samērīgam
         ar šādi sasniedzamajiem mērķiem.

      39      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Grieķijas Republika nav pierādījusi, ka tā ir īstenojusi visus tehniskos un organizatoriskos
         pasākumus, lai sasniegtu attiecīgo šīs dalībvalsts izvirzīto mērķi, izmantojot pasākumus, kas mazāk ierobežo tirdzniecību
         Kopienas ietvaros.

      40      Faktiski Grieķijas valsts iestādes būtu varējušas ne vien izmantot piemērotākus un preču brīvu apriti mazāk ierobežojošus
         pasākumus, kā ierosināja Komisija pirmstiesas procesa laikā, bet arī nodrošināt to pareizu un efektīvu piemērošanu un/vai
         izpildi, lai sasniegtu izvirzīto mērķi.

      41      No tā izriet, ka likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punktā paredzētais aizliegums Grieķijā uzstādīt jebkādas elektriskās, elektromehāniskās
         un elektroniskās spēles, tostarp datorspēles, visās sabiedriskajās un privātajās telpās, izņemot kazino, ievērojot sasniedzamos
         mērķus, ir nesamērīgs pasākums.

      42      Tā rezultātā likums Nr. 3037/2002 nav saderīgs ar EKL 28. pantu.

      43      Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, Komisijas prasības pamatojumam izvirzītais iebildums ir uzskatāms par pamatotu.

       Par otro iebildumu – EKL 43. un 49. panta pārkāpumu
      Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      44      Komisija apgalvo, ka likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punktā un 3. pantā aizliegts citās dalībvalstīs reģistrētiem tirgus
         dalībniekiem sniegt savus pakalpojumus, lai piedāvātu vai piegādātu spēļu automātus Grieķijas tirgū, neatkarīgi no tā, vai
         tie vēlas pārcelties uz Grieķiju vai tikai sniegt savus pakalpojumus Grieķijas tirgū no valsts, kurā šie tirgus dalībnieki
         reģistrēti. Tā kā šīs valsts tiesību normas neesot pietiekami pamatotas no to nepieciešamības un samērīguma viedokļa, tās
         esot pretrunā ar EKL 43. un 49. pantu.

      45      Šajā sakarā Komisija apgalvo, ka Grieķijas valsts iestādēm būtu bijis jādod priekšroka noteiktiem pasākumiem, kas būtu konkrētāki
         un novērstu vai būtu vērsti uz to, lai novērstu izklaides spēļu pārveidošanu par azartspēlēm. Komisija uzskata, ka šādi pasākumi
         būtu varējuši izpausties kā, piemēram, mērķtiecīgāki aizliegumi, stingrāka un precīzāka kontrole un/vai bargākas un efektīvākas
         sankcijas. Tā piebilst, ka šādiem pasākumiem nav noteikti jāizpaužas kā vispārējam aizliegumam ar nelabvēlīgu iespaidu uz
         citām saimnieciskajām darbībām, kas nav saistītas ar azartspēlēm.

      46      Grieķijas Republika apgalvo, ka šādi ierosinātie pasākumi ir nepietiekami, un norāda, ka radikālākie pasākumi, kas tikuši
         piemēroti, atbilst vispārējo interešu obligātajām prasībām, lai nodrošinātu izvirzīto mērķu sasniegšanu, un ka tie ir vienīgais
         efektīgais līdzeklis, lai vērstos pret radušos nopietno sociālo problēmu. Lai atspēkotu šo otro iebildumu, tā būtībā izvirza
         argumentus, kas būtībā ir identiski argumentiem, uz kuriem tā balstās, lai apstrīdētu Komisijas iebildumu attiecībā uz preču
         brīvu apriti.

       Tiesas vērtējums
      47      Vispirms ir jāatgādina, ka, spēļu jomā nepastāvot harmonizācijai Kopienas līmenī, dalībvalstis principā ir kompetentas noteikt
         nosacījumus darbību veikšanai šajā nozarē. Tomēr tām sava kompetence ir jārealizē, ievērojot Līgumā garantētās pamatbrīvības
         (šajā sakarā skat. 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑58/98 Corsten, Recueil, I‑7919. lpp., 31. punkts, un 2006. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑514/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑963. lpp., 23. punkts).

      48      Saskaņā ar Tiesas judikatūru EKL 43. un 49. pants prasa novērst ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
         sniegšanas brīvībai un par šādiem ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu
         šīs brīvības izmantošanu (skat. 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑305. lpp., 22. punkts, un 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I‑2941. lpp., 31. punkts).

      49      Tiesa tāpat ir nospriedusi, ka valsts pasākumi, kas kavē vai padara mazāk pievilcīgu Līgumā garantēto brīvību īstenošanu,
         var tikt attaisnoti tikai tad, ja tie atbilst četriem nosacījumiem: tie ir piemērojami nediskriminējošā veidā, tie atbilst
         vispārējo interešu obligātām prasībām, ir piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas nepieciešams mērķa
         sasniegšanai (2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑424/97Haim, Recueil, I‑5123. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

      50      Šajā sakarā no likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punkta izriet, ka Grieķijā, šī paša likuma 4. un 5. pantā par to paredzot
         kriminālas un administratīvas sankcijas, ir aizliegts visās sabiedriskās vai privātās telpās, izņemot kazino, izmantot elektriskas,
         elektromehāniskas un elektroniskas spēles. Attiecībā uz datoriem, kuri atrodas uzņēmumos, kas sniedz interneta pakalpojumus,
         likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punkta normas nav piemērojamas, un saskaņā ar šī likuma 3. pantu ir aizliegta spēļu izmantošana
         šajos datoros.

      51      Saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību šāds valsts tiesiskais regulējums var apgrūtināt vai pat pavisam liegt citu dalībvalstu
         komersantiem izmantot tiesības veikt uzņēmējdarbību Grieķijā, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus.

      52      Šajos apstākļos šāds aizliegums ir šķērslis brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

      53      Kas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, laimes spēļu automātu izmantošana
         neatkarīgi no tā, vai tā ir nošķirama no darbībām, kas saistītas ar šādu automātu ražošanu, importu un izplatīšanu, ir jāuzskata
         par “pakalpojumu” Līguma izpratnē, un, otrkārt, valsts tiesību akti, kas spēļu izmantošanu un spēlēšanu atļauj tikai kazino
         telpās, ir šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai (šajā sakarā skat. 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑6/01 Anomar u.c., Recueil, I‑8621. lpp., 56. un 75. punkts).

      54      Tiesa tāpat īpaši attiecībā uz Informācijas sabiedrības pakalpojumiem ir nospriedusi, ka EKL 49. pants attiecas uz pakalpojumiem,
         kurus to sniedzējs, kas nodarbojas ar uzņēmējdarbību dalībvalstī, sniedz, izmantojot internetu un tādējādi – nepārceļoties
         pie tā saņēmējiem citā dalībvalstī, kā rezultātā ikviens šo darbību ierobežojums ir ierobežojums pakalpojumu sniegšanas brīvībai
         (2003. gada 6. novembra spriedums lietā C‑243/01 Gambelli u.c., Recueil, I‑13031. lpp., 54. punkts).

      55      Tādu pašu apsvērumu kā šī sprieduma 36.–41. punktā norādītie dēļ nevar piekrist argumentiem, kurus Grieķijas Republika izvirzījusi,
         lai attaisnotu šķērsli uzņēmējdarbības veikšanas brīvībai un pakalpojumu sniegšanas brīvībai.

      56      No tā izriet, ka likums Nr. 3037/2002 ir pretrunā arī ar EKL 43. un 49. pantu.

      57      Šajos apstākļos otrais iebildums, ko izvirzījusi Komisija, lai pamatotu savu prasību, ir uzskatāms par pamatotu.

       Par trešo iebildumu – Direktīvas 98/34 pārkāpumu
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      58      Komisija pārmet Grieķijas Republikai, ka tā Komisijai izstrādes laikā nav paziņojusi par likumu Nr. 3037/2002, kura 2. panta
         1. punktā un 3. pantā ir ietverti tehniskie noteikumi par precēm Direktīvas 98/34 1. panta 11. punkta izpratnē un kas ir pretrunā
         ar tās 8. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētajām prasībām saistībā ar informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu
         un noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā.

      59      Šī dalībvalsts savā atbildes rakstā atzīst, ka Grieķijas Republikas iestādes, šķiet, nav ievērojušas informācijas sniegšanas
         kārtību likuma Nr. 3037/2002 projekta izstrādes laikā, un norāda, ka šo pienākumu neizpilde notikusi kļūdas dēļ, nevis ar
         nodomu. Saskaņā ar Grieķijas Republikas viedokli šis pārkāpums noticis tāpēc, ka pastāvējusi steidzama vajadzība efektīvi
         un nekavējoties risināt sociālu problēmu un tādējādi nodrošināt sabiedrisko kārtību.

       Tiesas vērtējums
      60      Jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tādas normas kā Direktīvas 98/34 8. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu
         nekavējoties Komisijai paziņot par visiem tehnisko noteikumu projektiem (2005. gada 8. septembra spriedums lietā C‑500/03
         Komisija/Portugāle, Krājumā nav publicēts, 39. punkts, kā arī attiecībā uz šīs direktīvas normām analoģiskām normām – 1993. gada
         2. augusta spriedums lietā C‑139/92 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4707. lpp., 3. punkts, un 1996. gada 11. janvāra spriedums lietā C‑273/94 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑31. lpp., 15. punkts).

      61      Tādi pasākumi kā likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punktā un 3. pantā paredzētie, ciktāl ar tiem Grieķijā aizliegts visās sabiedriskajās
         un privātajās telpās, izņemot kazino, uzstādīt jebkādas elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, tostarp visas
         datorspēles, kā arī aizliegta spēļu izmantošana uzņēmumos, kuri sniedz interneta pakalpojumus, un noteikts, ka šādu uzņēmumu
         darbībai ir jāsaņem īpaša licence, ir uzskatāmi par tehniskiem noteikumiem Direktīvas 98/34 1. panta 11. punkta izpratnē (šajā
         sakarā skat. 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑267/03 Lindberg, Krājums, I‑3247. lpp.).

      62      Šajos apstākļos Grieķijas Republikai atbilstoši Direktīvas 98/34 8. panta 1. punkta pirmajai daļai bija jāpaziņo par šādu
         tehnisko noteikumu projektu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 40. punkts).

      63      Izskatāmajā lietā ir skaidrs, ka šāds paziņojums nav sniegts.

      64      Šo pienākumu neatspēko vajadzība likumu Nr. 3037/2002 pieņemt saskaņā ar steidzamības procedūru, lai nekavējoties un efektīvi
         risinātu sociālu problēmu, kas radusies elektrisko, elektromehānisko, kā arī elektronisko spēļu izmantošanas dēļ, kā arī lai
         nodrošinātu sabiedrisko kārtību.

      65      Faktiski Grieķijas Republika nevar atsaukties uz Direktīvas 98/34 9. panta 7. punkta pirmajā ievilkumā paredzēto izņēmumu,
         jo ir skaidrs, ka minētā likuma pieņemšanas brīdī Grieķijā nepastāvēja neviena no šajā normā aprakstītajām situācijām.

      66      Tā rezultātā ir jākonstatē, ka, pieņemot likumu Nr. 3037/2002, izstrādes laikā par to nepaziņojot Komisijai, Grieķijas Republika
         nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 98/34 8. panta 1. punkta pirmā daļa.

      67      Tādējādi pamatots ir arī trešais iebildums, kuru izvirzījusi Komisija savas prasības pamatojumam.

      68      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka, likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punktā un 3. pantā aizliedzot visās sabiedriskajās
         un privātajās telpās, izņemot kazino, uzstādīt un izmantot jebkādas elektriskās, elektromehāniskā un elektroniskās spēles,
         tostarp visas datorspēles, un šī paša likuma 4. un 5. pantā paredzot par to [attiecīgi] kriminālas vai administratīvas sankcijas,
         Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28., 43. un 49. pants, kā arī Direktīvas 98/34 8. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      69      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Grieķijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      likuma Nr. 3037/2002 2. panta 1. punktā un 3. pantā aizliedzot visās sabiedriskajās un privātajās telpās, izņemot kazino,
            uzstādīt un izmantot jebkādas elektriskās, elektromehāniskās un elektroniskās spēles, tostarp visas datorspēles, un šī paša
            likuma 4. un 5. pantā paredzot par to [attiecīgi] kriminālas vai administratīvas sankcijas, Grieķijas Republika nav izpildījusi
            pienākumus, ko tai uzliek EKL 28., 43. un 49. pants, kā arī 8. pants Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvā 98/34/EK,
            kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu un tiesību normām attiecībā uz Informācijas sabiedrības
            pakalpojumiem, ar grozījumiem, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvā 98/48/EK;
      2)      Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums 1978. gada 25. maijā. # A. Racke pret Hauptzollamt Mainz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Vācija. # Kompensācijas summa. # Lieta 136/77.


Tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 23. novembris.#Eiropas Komisija pret Francijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 91/271/EEK – Komunālo notekūdeņu attīrīšana – 4. panta 1. un 3. punkts – Atkārtota vai līdzvērtīga attīrīšana.#Lieta C-314/15.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 27. aprīlis.#Niagara Bottling LLC pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Vārdiska preču zīme “NIAGARA” – Absolūti atteikuma pamati – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts.#Lieta T-89/15.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2009. gada 10.septembrī. # Joachim Behmer pret Eiropas Parlamentu. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta F-124/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 10. septembrī
      Lieta F‑124/07
      Joachim Behmer
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Civildienests – Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – 2006. gada paaugstināšana amatā – Paaugstināšanas amatā procesu regulējošo norādījumu tiesiskums – Apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju – Nopelnu punktu piešķiršanas process Parlamentā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Darbinieku pārstāvju diskriminācija
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru J. Behmer lūdz atcelt Parlamenta lēmumu viņam par 2005. gadu piešķirt divus nopelnu punktus un atcelt lēmumu nepaaugstināt viņu AD 13 pakāpē
         2006. gada paaugstināšanā amatā

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Novērtējums – Novērtējuma ziņojums – Pieņemšana – Ierēdņi, kas pilda personāla pārstāvības pienākumus
      (Civildienesta noteikumu 43. pants un II pielikuma 1. panta sestā daļa)
      2.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Lēmums par nopelnu punktu piešķiršanu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      3.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Tikai darbavietas ģenerāldirektorāta veikta nopelnu punktu
            piešķiršana
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      4.      Ierēdņi – Civildienesta noteikumi – Vispārīgi īstenošanas noteikumi – Pienākums pieņemt tādas tiesību normas
      (Civildienesta noteikumu 45. pants un 110. panta 1. punkts)
      5.      Iebilde par prettiesiskumu – Piemērojamība – Tiesību akti, uz kuru prettiesiskumu var atsaukties – Faktisko apstākļu norises
            laikā atceltie noteikumi – Izslēgšana
      (EKL 241. pants)
      6.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Kritēriji – Nopelni – Darba stāža ņemšana vērā – Pakārtots raksturs
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      7.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Process
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      8.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Kārtība – Pienākums veikt visu amatā paaugstināmo ierēdņu
            salīdzinošu izvērtējumu – Prombūtne
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      1.      Lai gan Civildienesta statūtu II pielikuma 1. panta sestās daļas pirmajā teikumā ir noteikts, ka darbinieku pārstāvības pienākumi
         ir jāņem vērā kā daļa no dienesta, kas ierēdnim ir jānodrošina, šādu funkciju izpilde pati par sevi tomēr nepamato papildu
         nopelnu punktu piešķiršanu ierēdnim. Turklāt darbinieku pārstāvības pienākumu neņemšana vērā pati par sevi neliecina par diskrimināciju
         vai neļauj prezumēt tās pastāvēšanu.

      (skat. 50., 51. un 165. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2007. gada 13. decembris, F‑108/06 Diomede Basili/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 37. punkts.

      2.      Tikai pieņemot, ka Ziņojumu komitejas atzinumā tiek norādīti īpaši apstākļi, lai liktu apšaubīt nopelnu punktu piešķiršanas
         spēkā esamību un pamatotību tādējādi, ka nopelnu punktu piešķiršanas lēmums, kurš atšķiras no Ziņojuma komitejas atzinuma,
         nenorādot iemeslus, ir jānoraida.

      (skat. 60. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2006. gada 16. maijs, T‑73/05 Magone/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑107. un II‑A‑2‑485. lpp., 54. punkts.

      3.      Eiropas Parlamenta ieviestās nopelnu punktu piešķiršanas sistēmā salīdzinošu ierēdņa nopelnu izvērtējumu nopelnu punktu piešķiršanas
         nolūkā drīkst veikt tikai tas ģenerāldirektorāts, kurā ierēdnis strādā, un tātad katrs kāda direktorāta vai dienesta ierēdnis,
         kurš var tikt paaugstināts amatā, konkurē ar visiem citiem sava direktorāta vai dienesta ierēdņiem par ierobežota skaita nopelnu
         punktiem visu direktorātā vai dienestā ietilpstošo pakāpju un pienākumu grupu starpā.

      (skat. 64. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2008. gada 8. oktobris, F‑44/07 Barbin/Parlaments, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 43. un 44. punkts.

      4.      Kopienu iestādei ir pienākums pieņemt īstenošanas noteikumus, kuri atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. panta 1. punktam
         būtu jāsaskaņo ar Civildienesta noteikumu komiteju un arī Personāla komiteju tikai imperatīvo normu gadījumā vai gadījumā,
         ja Civildienesta noteikumi nav pietiekami skaidri un precīzi tādējādi, ka tos nevar piemērot citādi kā vien patvaļīgi.

      Saistībā ar norādījumu par paaugstināšanu amatā pieņemšanu ir jāatzīst, ka Civildienesta 45. pantā nav ietverta prasība pieņemt
         Vispārīgos īstenošanas noteikumus Civildienesta noteikumu 110. panta 1. punkta izpratnē un tajā nav paredzēts, ka šis 45. pants
         nebūtu pietiekami skaidrs un precīzs un būtu nepieciešama Vispārīgo īstenošanas noteikumu pieņemšana, lai novērstu tā patvaļīgu
         piemērošanu.

      (skat. 91. un 92. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1965. gada 31. marts, 16/64 Rauch/Komisija, Recueil, 179., 193. lpp.; 1965. gada 31. marts, 23/64 Vandevyvere/Parlaments, Recueil, 205., 215. lpp.; 1965. gada 8. jūlijs, 19/63 un 65/63 Prakash/Komisija, Recueil, 677., 695. lpp.

      Pirmās instances tiesa: 1997. gada 9. jūlijs, T‑156/95 Echauz Brigaldi u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑171. un II‑509. lpp., 53. punkts.

      5.      Iebilde par prettiesiskumu ir jāattiecina tikai uz to, kas ir vajadzīgs strīda atrisināšanai, tādējādi, ka, pirmkārt, vispārējam
         aktam, par kuru celta iebilde par prettiesiskumu, ir jābūt tieši vai netieši piemērojamam lietā, par kuru celta prasība, un,
         otrkārt, starp pārsūdzēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārējo aktu ir jāpastāv tiešai juridiskai saiknei.

      Prasītājs nevar gūt labumu no noteikumu, kuri vairs nav piemērojami lietas faktisko apstākļu norises laikā, atcelšanas. Tādējādi
         prettiesiskuma iebilde, kas vērsta pret īstenošanas noteikumiem, kuri atcelti pirms prasības celšanas, ir jānoraida kā nepieņemama.

      (skat. 95. un 96. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 26. oktobris, T‑6/92 un T‑52/92 Reinarz/Komisija, Recueil, II‑1047. lpp., 57. punkts; 1998. gada 15. septembris, T‑23/96 De Persio/Komisija, Recueil FP, I‑A‑483. un II‑1413. lpp., 54. punkts.

      6.      Civildienesta noteikumu 45. pantā starp paaugstināšanu amatā ietekmējošiem kritērijiem nav minēts darba stāžs, jo šis kritērijs
         tiek piemērots tikai pakārtoti. Turklāt Eiropas Parlamenta iekšējie tiesību akti, saskaņā ar kuriem nopelnu salīdzinošs novērtējums
         ietver ierēdņu nopelnu pastāvības analīzi laikā kopš to pēdējās paaugstināšanas amatā, ir jāinterpretē Civildienesta noteikumu
         45. pantā un citos spēkā esošos Parlamenta iekšējos tiesību aktos noteiktajās robežās. Tādējādi darba stāžs nav galvenais
         kritērijs paaugstināšanai amatā un iestāde tikai pakārtoti var izvēlēties ņemt to vērā, izvēloties kandidātu. Tomēr to ņem
         vērā kontekstā ar citiem īstenošanas noteikumos, kuri nenosaka pienākumu iestādei ņemt vērā visas ierēdņa profesionālās gaitas,
         paredzētajiem elementiem.

      (skat. 106., 110.,141. un 142. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2003. gada 9. aprīlis, T‑134/02 Tejada Fernández/Komisija, Recueil FP, I‑A‑125. un II‑609. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra.

      7.      Tādā paaugstināšanas sistēmā, kuru izveidojusi iecēlējinstitūcija, padomdevējas komitejas viedoklis ir tikai viens no paaugstināšanas
         amatā posmiem un tas nav saistošs iestādei. Turklāt attiecībā uz paaugstināšanu amatā, kura beidzas ar lēmumu ierēdni nepaaugstināt,
         apstāklis, ka šī viedokļa sagatavošanas brīdī komitejas rīcībā nebija galīgs lēmums par minētā ierēdņa nopelnu punktu piešķiršanu,
         nav saistošs, ja minētā lēmuma par paaugstināšanu amatā pieņemšanas brīdī tā zināja par šo galīgo lēmumu.

      (skat. 132. un 133. punktu)
      8.      Ne Civildienesta noteikumu 45. pants, ne Eiropas Parlamenta pieņemtie iekšējie noteikumi nepieprasa no padomdevējas komitejas,
         lai tā veiktu salīdzinošu nopelnu novērtējumu attiecībā uz visiem amatā paaugstināmiem ierēdņiem. Tādējādi minētajai komitejai
         nav jāizvērtē visu ierēdņu novērtējuma ziņojumi un kopsavilkumi, bet gan tai jānodrošina, lai tās rīcībā būtu minētie dokumenti
         gadījumā, ja tā uzskata par lietderīgu uz tiem atsaukties.

      Turklāt, ja nav amatā paaugstināšanas komitejas pienākuma veikt visu ierēdņu salīdzinošu novērtējumu, tā var balstīties tikai
         uz ģenerāldirektorātu izveidotiem ierēdņu ieteikuma sarakstiem. Tā tas ir vēl jo vairāk, kad salīdzinošu nopelnu novērtējumu
         veikuši ģenerāldirektorāti, lai izteiktu savus ieteikumus, līdz ar to komiteja var uz tiem balstīties, lai tā rastu priekšstatu
         par ierēdņu salīdzinošajiem nopelniem.

      (skat. 140. un 146. punktu)