title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 24.martā.#Danske Slagterier pret Bundesrepublik Deutschland.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija.#Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Dzīvnieku veselība - Kopienas iekšējā tirdzniecība - Svaiga gaļa - Veterinārās pārbaudes - Dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība - Noilguma termiņš - Zaudējumu noteikšana.#Lieta C-445/06.

text:
      Lieta C‑445/06
      Danske Slagterier
      pret
      Bundesrepublik Deutschland
      (Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Dzīvnieku veselība – Kopienas iekšējā tirdzniecība – Svaiga gaļa – Veterinārās pārbaudes – Dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība – Noilguma termiņš – Zaudējumu noteikšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Lauksaimniecība – Tiesību aktu tuvināšana dzīvnieku veselības jomā – Kopienas iekšējā tirdzniecība ar svaigu gaļu – Veterinārās
            pārbaudes – Direktīvas 64/433 un 89/662 – Nepareiza transponēšana un piemērošana – Dalībvalsts pienākums atlīdzināt indivīdiem
            radīto kaitējumu
      (EKL 28. pants; Padomes Direktīva 64/433, kas grozīta ar Direktīvu 91/497, un Direktīva 89/662)
      2.        Kopienu tiesības – Personām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt indivīdiem radīto
            kaitējumu
      3.        Kopienu tiesības – Personām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt indivīdiem radīto
            kaitējumu
      (EKL 226. pants)
      4.        Kopienu tiesības – Personām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts pienākuma transponēt direktīvu neizpilde – Pienākums atlīdzināt
            indivīdiem radīto kaitējumu
      5.        Kopienu tiesības – Personām piešķirtās tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt indivīdiem radīto
            kaitējumu
      (EKL 226. un 234. pants)
      1.        EK līguma sistēmā ir paredzēts valsts atbildības princips attiecībā uz indivīdiem radīto kaitējumu, kas radies saistībā ar
         tās izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu. Kaitējumu cietušajiem indivīdiem ir tiesības uz atlīdzinājumu, ja ir izpildīti trīs
         nosacījumi, proti, ja pārkāptās Kopienu tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības indivīdiem, ja šīs normas pārkāpums ir
         pietiekami būtisks un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un indivīdiem nodarīto kaitējumu.

      Šajā sakarā, runājot par pirmo nosacījumu, neapšaubāmi EKL 28. pantam ir tieša iedarbība tādā nozīmē, ka tas indivīdiem piešķir
         tiesības, uz kurām tie var tieši pamatoties valsts tiesā, un ka šī noteikuma pārkāpums var būt pamats zaudējumu atlīdzināšanai.

      EKL 28. pantā paredzētās tiesības ir precizētas un konkretizētas Direktīvā 64/433 par veselības nosacījumiem svaigas gaļas
         ražošanai un tirdzniecībai, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 91/497, un Direktīvā 89/662 par veterinārajām pārbaudēm Kopienas
         iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu. Preču brīva aprite ir viens no šo direktīvu mērķiem, ar kurām, novēršot
         starp dalībvalstīm esošās atšķirības svaigas gaļas veselības prasību jomā, tiek veicināta Kopienas iekšējā tirdzniecība. Aizliegums
         dalībvalstīm kavēt svaigas gaļas importu, izņemot, ja preces neatbilst Kopienu direktīvās noteiktajiem nosacījumiem vai ļoti
         īpašos apstākļos, piemēram, epidēmiju laikā, sniedz privātpersonām tiesības pārdot svaigu gaļu, kas atbilst Kopienu prasībām
         citā dalībvalstī.

      No tā izriet, ka privātpersonas, kas ir cietušas no Direktīvas 64/433 un Direktīvas 89/662 nepareizas transponēšanas un piemērošanas,
         var pamatoties uz tiesībām par preču brīvu apriti, lai ierosinātu valsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu.

      (sal. ar 19., 20., 22.–24. un 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Kopienu tiesiskā regulējuma trūkuma gadījumā katras atsevišķās dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās
         tiesas un jāreglamentē tiesvedības procesuālā kārtība, lai nodrošinātu pilnīgu aizsardzību tiesībām, kuras indivīdi gūst no
         Kopienu tiesībām. Tādēļ valstij ir pienākums atlīdzināt indivīdiem radīto kaitējumu sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumu ar
         noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par kaitējuma atlīdzināšanu, it īpaši attiecībā uz termiņiem, atbilst
         līdzvērtības un efektivitātes principiem.

      Runājot par šo pēdējo principu, Tiesa par saderīgu ar Kopienu tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu noteikšanu prasības celšanai,
         kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs. Šādi termiņi nepadara praktiski
         neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas. Šajā sakarā valsts tiesībās
         paredzēts trīs gadu noilguma termiņš šķiet saprātīgs.

      Tomēr noilguma termiņam, lai tas izpildītu tiesiskās drošības garantēšanas uzdevumu, ir jābūt noteiktam iepriekš. Stāvoklis,
         ko raksturo būtiska juridiska neskaidrība, var būt efektivitātes principa pārkāpums, jo tāda privātpersonām nodarīta kaitējuma
         atlīdzināšana, kas izriet no Kopienu tiesību pārkāpumiem, par ko ir atbildīga dalībvalsts, varētu praktiski tikt padarīta
         pārāk grūta, ja šīs personas pietiekami droši nevarētu noteikt piemērojamo noilguma termiņu. Valsts tiesai, ņemot vērā visus
         juridisko un faktisko stāvokli raksturojošos apstākļus lietas rašanās laikā un ievērojot efektivitātes principu, ir jāpārbauda,
         vai attiecīgajai personai bija pietiekami paredzama valsts tiesību aktos paredzētā termiņa piemērošana pēc analoģijas prasībām
         atlīdzināt zaudējumus, kas ir radīti attiecīgās dalībvalsts Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ.

      Runājot par šāda termiņa piemērošanas pēc analoģijas saderību ar līdzvērtības principu, valsts tiesai ir jāpārbauda arī tas,
         vai šādas piemērošanas dēļ tādu zaudējumu atlīdzināšanas nosacījumi, kas privātpersonām radīti šīs dalībvalsts Kopienu tiesību
         pārkāpuma rezultātā, nav mazāk labvēlīgi nekā nosacījumi, kas ir piemērojami iekšēja rakstura līdzīgu zaudējumu atlīdzināšanai.

      (sal. ar 31.–35. punktu)
      3.        Kopienu tiesībās nav prasīts, lai valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais noilgums tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts
         atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu tiktu pārtraukts vai apturēts uz tiesvedības laiku, ja Eiropas Kopienu Komisija ir
         ierosinājusi šādu tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam.

      Tā kā prasības celšana sakarā ar valsts pienākumu neizpildi nepārtrauc vai neaptur noilguma termiņu, attiecīgajai personai
         nav neiespējama vai pārāk grūta to tiesību īstenošana, kas izriet no Kopienu tiesībām, ņemot vērā, ka privātpersona prasību
         par zaudējumu atlīdzību var celt saskaņā ar šim nolūkam paredzēto valsts tiesisko kārtību, negaidot, kamēr tiek pasludināts
         spriedums, ar ko konstatē dalībvalsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu.

      Turklāt, ņemot vērā EKL 226. pantā paredzētās tiesvedības īpatnības salīdzinājumā ar valsts procesuālajām tiesībām, līdzvērtības
         princips ir ievērots valsts tiesiskajā regulējumā, kas neparedz noilguma pārtraukšanu vai apturēšanu, ja Komisija ir ierosinājusi
         šādu tiesvedību.

      (sal. ar 39., 42., 45. un 46. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      4.        Kopienu tiesībām nav pretrunā, ka noilguma termiņš prasībai sakarā ar valsts atbildību par direktīvas nepareizu transponēšanu
         sākas datumā, kad ir radušies šādas nepareizas transpozīcijas pirmie zaudējumi un kad ir paredzami arī turpmāki zaudējumi,
         pat ja šis datums ir pirms minētās direktīvas pareizas transpozīcijas.

      Tas, ka valsts tiesībās paredzētais noilguma termiņš sākas šajā datumā, nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu
         to tiesību īstenošanu, ko piešķir Kopienu tiesības.

      (sal. ar 49. un 56. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      5.        Kopienu tiesībām nav pretrunā tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana, kurā ir noteikts, ka privātpersona nevar panākt
         tādu zaudējumu atlīdzību, kuru rašanos tā tīši vai aiz neuzmanības nav novērsusi, izmantojot tiesiskās aizsardzības līdzekļus,
         ar nosacījumu, ka cietušajai personai var saprātīgi prasīt, lai tā izmantotu šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli, bet tas
         ir jāvērtē valsts tiesai, ņemot vērā visus pamata lietas apstākļus.

      Varbūtība, ka valsts tiesa varētu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu, vai tas, ka Tiesā
         tiek izskatīta prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, pats par sevi vien nav pietiekams iemesls, lai secinātu, ka nav
         saprātīgi izmantot kādu tiesiskās aizsardzības līdzekli.

      Pirmkārt, valsts tiesas saņemtie skaidrojumi pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu atvieglo tai Kopienu tiesību piemērošanu
         tādējādi, ka šāda Tiesas un valsts tiesu sadarbības instrumenta izmantošana nekādā veidā indivīdiem nepadara pārāk grūtu to
         tiesību izmantošanu, ko viņiem piešķir Kopienu tiesības. Tādēļ nebūtu saprātīgi neizmantot tiesiskās aizsardzības līdzekli
         tikai tāpēc vien, ka tas varētu būt pamats lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.

      Otrkārt, EKL 226. pantā paredzētā tiesvedība katrā ziņā ir neatkarīga no valsts procesiem un tos neaizstāj. Prasība sakarā
         ar valsts pienākumu neizpildi patiesībā ir objektīva likumības pārbaude vispārīgajās interesēs. Lai gan šādas prasības iznākums
         varētu būt indivīda interesēs, tomēr ir saprātīgi, ka tas zaudējumu rašanos novērš, izmantojot visus savā rīcībā esošos līdzekļus,
         proti, izmantojot pieejamos tiesiskās aizsardzības līdzekļus.

      (sal. ar 65., 67. un 69. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 24. martā (*)

      Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Dzīvnieku veselība – Kopienas iekšējā tirdzniecība – Svaiga gaļa – Veterinārās pārbaudes – Dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība – Noilguma termiņš – Zaudējumu noteikšana
      Lieta C‑445/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 12. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 6. novembrī, tiesvedībā

      Danske Slagterier
      pret
      Bundesrepublik Deutschland.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], M. Ilešičs [M. Ilešič] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský], J. Klučka [J. Klučka], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un E. Levits,

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 21. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Danske Slagterier vārdā – R. Karpenšteins [R. Karpenstein], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji, kuriem palīdz L. Gīsbertss [L. Giesberts], Rechtsanwalt,

      –        Čehijas valdības vārdā – T. Bočeks [T. Boček], pārstāvis,

      –        Grieķijas valdības vārdā – V. Kondolaims [V. Kontolaimos], S. Haritaki [S. Charitaki] un S. Papajoanu [S. Papaioannou], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. L. Dirēna [A.‑L. During], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz V. Ferrante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Polijas valdības vārdā – E. Osņecka‑Tamecka [E. Ośniecka‑Tamecka] un P. Kuharskis [P. Kucharski], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Lī [S. Lee], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Erlbahers [F. Erlbacher] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 4. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1964. gada 26. jūnija Direktīvas 64/433/EEK par veselības
         nosacījumiem svaigas gaļas ražošanai un tirdzniecībai (OV 1964, 121, 2012. lpp.), kas grozīta par Padomes 1991. gada 29. jūlija
         Direktīvu 91/497/EEK (OV L 268, 69. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 64/433”), 5. panta 1. punkta o) apakšpunktu un 6. panta
         1. punkta b) apakšpunkta iii) daļu, Padomes 1989. gada 11. decembra Direktīvas 89/662/EEK par veterinārajām pārbaudēm Kopienas
         iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu (OV L 395, 13. lpp.), 5. panta 1. punktu, 7. un 8. pantu, kā arī EKL 28. pantu.

      2        Šis lūgums tika izteikts prāvā starp Danske Slagterier un Vācijas Federatīvo Republiku saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 64/433 5. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nodrošina, ka valsts pilnvarots veterinārārsts atzīst par nederīgu lietošanai pārtikā:
      [..]
      o)      gaļu ar izteiktu dzimumam raksturīgu smaku.”
      4        Minētās direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nodrošina, ka:
      [..]
      b)      gaļu, kas iegūta [no]:
               [..]
      iii)      neierobežojot 5. panta 1. punkta o) apakšpunktā minētos gadījumus, nekastrētas vīrišķā dzimuma cūkas ar liemeņa svaru, kas
         pārsniedz 80 kg, izņemot, ja uzņēmums spēj garantēt, izmantojot metodi, kas ir atzīta saskaņā ar 16. pantu vai arī, ja šādas
         metodes nav, metodi, ko ir atzinusi attiecīgā atbildīgā amatpersona, ka atlasīs liemeņus ar izteiktu kuiļa smaku;

      tā ir marķēta saskaņā ar [Komisijas 1984. gada 3. jūlija] Lēmumu 84/371/EEK, [ar ko nosaka Direktīvas 64/433/EEK 5.a pantā
         minētā īpašā marķējuma svaigai gaļai raksturlielumus (OV L 196, 46. lpp.)], un apstrādāta ar vienu no [Padomes 1976. gada
         21. decembra] Direktīvā 77/99/EEK [par veselības problēmām, kas ietekmē Kopienas iekšējo tirdzniecību ar gaļas produktiem
         (OV 1977, L 26, 85. lpp.)], noteiktajām metodēm;

      [..]
      g)      iepriekšējos punktos noteikto apstrādi veic izcelsmes uzņēmumos vai jebkurā citā valsts pilnvarota veterinārārsta noteiktā
         uzņēmumā;

      [..].”
      5        Direktīvas 64/433 noteikumi valsts tiesībās bija jātransponē līdz 1993. gada 1. janvārim.

      6        Direktīvas 89/662 5. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Galamērķa dalībvalstis ievieš šādus pasākumus:
      a)      kompetentā iestāde preču galamērķa vietā ar nediskriminējošām veterinārajām pārbaudēm uz vietas drīkst pārbaudīt, vai ievērotas
         3. panta prasības; tā vienlaikus drīkst ņemt paraugus.

      Turklāt, ja tranzīta dalībvalsts vai galamērķa dalībvalsts kompetentajai iestādei ir informācija, kas rada aizdomas par pārkāpumu,
         tad pārbaudes drīkst veikt arī, kamēr preces pārved pa tās teritoriju, to skaitā pārbaudes attiecībā uz transporta līdzekļa
         atbilstību;

      [..].”
      7        Šīs direktīvas 7. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja, veicot pārbaudi sūtījuma galamērķa vietā vai tā pārvadāšanas laikā, kādas dalībvalsts kompetentās iestādes atklāj:
      [..]
      b)      ka preces neatbilst nosacījumiem, kas noteikti Kopienas direktīvās, vai, ja nav lēmumu par Kopienas standartiem, kas paredzēti
         attiecīgās direktīvās, nosacījumiem, kas noteikti valsts standartos, tad ar noteikumu, ka veselības un dzīvnieku veselības
         apsvērumi to pieļauj, tās var ļaut partijas nosūtītājam vai viņa pārstāvim izvēlēties

      –        vai nu iznīcināt preces,
      vai
      –        izmantot preces citiem mērķiem, to skaitā nosūtīt tās atpakaļ ar izcelsmes uzņēmuma valsts kompetentās iestādes atļauju;
      [..].”
      8        Visbeidzot, šīs direktīvas 8. pantā ir noteikts:

      “1.      Gadījumos, kas noteikti 7. pantā, galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde bez kavēšanās sazinās ar nosūtītājas dalībvalsts
         kompetentajām iestādēm. Nosūtītājas dalībvalsts kompetentās iestādes veic visus vajadzīgos pasākumus un informē pirmās dalībvalsts
         kompetento iestādi par veikto pārbaužu raksturu, pieņemtajiem lēmumiem un šādu lēmumu pamatojumu.

      [..]
      2.      [..]
      Lēmumus, ko pieņēmusi galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde, un šādu lēmumu pamatojumu paziņo partijas nosūtītājam vai
         viņa pārstāvim un nosūtītājas dalībvalsts kompetentajai iestādei.

      Ja partijas nosūtītājs vai viņa pārstāvis lūdz, tad minētos lēmumus un pamatojumu viņam nosūta rakstiski, sniedzot tādas ziņas
         par tiesībām pārsūdzēt, kuras viņam ir pieejamas saskaņā ar likumu, kas ir spēkā galamērķa dalībvalstī, kā arī piemērojamo
         kārtību un termiņus.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Vācijas Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch) 839. pantā redakcijā, kas bija spēkā līdz 2001. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “BGB”), ir noteikts:

      “1)      Ierēdnim, kurš tīši vai aiz neuzmanības pārkāpj savus amata pienākumus attiecībā pret trešām personām, ir attiecīgi jāatlīdzina
         trešām personām radītie zaudējumi. Ja ierēdnis savus amata pienākumus pārkāpj tikai neuzmanības dēļ, tad attiecīgie zaudējumi
         ir jāatlīdzina tikai tad, ja cietušajai personai nav iespējams saņemt kompensāciju citā veidā.

      2)      Ierēdnim, kurš, pieņemot spriedumu tiesvedības ietvaros, pārkāpj savus amata pienākumus, ir jāatbild par nodarītajiem zaudējumiem
         tikai gadījumā, ja par šo pārkāpumu iestājas kriminālatbildība. Šī norma nav piemērojama nelikumīga atteikuma vai vilcināšanās
         īstenot amata pienākumus gadījumā.

      3)      Nav pienākuma atlīdzināt zaudējumus, ja cietusī puse tīši vai aiz neuzmanības nav novērsusi zaudējumus, izmantojot tiesiskās
         aizsardzības līdzekļus.”

      10      BGB 852. pantā bija noteikts:

      “1)      Noilgums tiesībām saņemt zaudējumu atlīdzību par neatļautu rīcību iestājas trīs gadus no brīža, kad cietusī puse uzzina par
         zaudējumiem un personu, kurai ir pienākums zaudējumus atlīdzināt, bet neatkarīgi no šīs zināšanas trīsdesmit gadus no rīcības
         brīža.

      2)      Ja starp atlīdzinātāju un cietušo notiek pārrunas par sniedzamo atlīdzību, tad noilguma gaita tiek apturēta, līdz kāda no
         pusēm izstājas no pārrunām.

      3)      Ja atlīdzinātājs neatļautas rīcības rezultātā uz cietušās puses rēķina ir guvis labumu, tam arī pēc noilguma termiņa beigām
         saskaņā ar noteikumiem par nepamatotu iedzīvošanos ir pienākums atdot gūtos labumus.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      Danske Slagterier, Dānijas lopkautuvju un cūku audzētāju kooperatīvo sabiedrību apvienība, rīkojoties saskaņā ar biedru deleģētajām tiesībām,
         pieprasa Vācijas Federatīvajai Republikai to zaudējumu atlīdzību, kas esot radušies Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ. Vācijai
         tiek pārmests, ka tā, pārkāpjot Kopienu tiesības, no 1993. līdz 1999. gadam ir noteikusi aizliegumu ievest nekastrētu kuiļu
         gaļu. Kā norāda prasītāja, šāds aizliegums cūku audzētājiem un lopkautuvēm attiecīgajā periodā ir radījis zaudējumus vismaz
         DEM 280 miljonu apmērā.

      12      Deviņdesmito gadu sākumā Dānijā tika uzsākts projekts ar nosaukumu “Male‑Pig‑Projekt”, kura mērķis bija nekastrētu kuiļu audzēšana.
         Šāda veida audzēšana, kas ir saistoša no ekonomiskā viedokļa, ietver risku, ka gaļai pēc termiskas apstrādes rodas izteikta
         dzimumam raksturīga smaka. Kā norāda Dānijas pētnieki, šo spēcīgo smaku var konstatēt jau kaušanas laikā, mērot skatola saturu.
         Tādēļ Dānijā visas kautuves ir aprīkotas ar skatola mērierīcēm, lai varētu identificēt un izņemt no aprites gaļu, kurai ir
         attiecīga smaka. Tajā laikā Vācijas Federatīvā Republika tomēr uzskatīja, ka šīs spēcīgās smakas cēlonis bija androstenona
         hormons, kura veidošanos var novērst ar kastrāciju agrākā stadijā, un ka skatola saturu, skatot to atsevišķi, pašu par sevi
         nevarēja uzskatīt par uzticamu medoti, lai konstatētu dzimumam raksturīgo smaku.

      13      1993. gada janvārī Vācijas Federatīvā Republika informēja dalībvalstu augstākās veterinārās iestādes, ka Direktīvas 64/433
         6. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais noteikums valsts tiesībās ir transponēts tādējādi, ka neatkarīgi no svara ierobežojuma
         pieļaujamais androstenona daudzums tiek noteikts 0,5 µg/g. Pārsniedzot šo daudzumu, gaļai esot izteikta dzimumam raksturīga
         smaka un tādēļ tā neesot piemērota lietošanai pārtikā. To darot, Vācija apgalvoja, ka profesora Klausa [Claus] izstrādātais modificētā imūnenzīma tests ir atzīts par vienīgo specifisko metodi androstenona noteikšanai un ka nekastrētu
         kuiļu gaļu, kas pārsniedz šo robežvērtību, kā svaigu gaļu Vācijā ievest nevar.

      14      Līdz ar to Vācijas iestādes pārbaudīja daudzas Dānijas izcelsmes cūkgaļas partijas un nepieņēma tās androstenona robežvērtības
         pārsniegšanas dēļ. Turklāt cūku audzētājiem un lopkautuvēm, kas teju bija pārtraukuši kastrētu kuiļu audzēšanu, tā bija jāatsāk,
         lai neapdraudētu eksportu uz Vāciju. Danske Slagterier apgalvo – ja eksportētās cūkgaļas izcelsme būtu bijusi nekastrēti kuiļi, kā to paredzēja “Male‑Pig‑Projekt”, izmaksu ziņā
         būtu bijis iespējams ietaupīt vismaz DEM 280 miljonus.

      15      Bonnas Landgericht [Apgabaltiesa], kurā Danske Slagterier 1999. gada 6. decembrī ierosināja lietu par Vācijas Federatīvās Republikas atbildību, nosprieda, ka šī prasība bija pamatota
         attiecībā uz periodu no 1996. gada 7. decembra, bet noraidīja to kā noilgušu tiktāl, ciktāl prasība attiecās uz tādu zaudējumu
         atlīdzību, kas bija radušies pirms šī datuma. Ķelnes Oberlandesgericht [Federālās zemes augstākā tiesa], kas lietu izskatīja apelācijas kārtībā, atzina prasību kopumā par pamatotu pēc būtības.
         Vācijas Federatīvā Republika, iesniedzot Bundesgerichtshof [Federālajā Augstākajā tiesā] kasācijas sūdzību (“Revision”), centās panākt prasības pilnīgu noraidīšanu.

      16      Turklāt 1998. gada 12. novembra spriedumā lietā C‑102/96 Komisija/Vācija (Recueil, I‑6871. lpp.) Tiesa konstatēja, ka Vācijas Federatīvā Republika nebija izpildījusi Direktīvas 64/433 5. panta 1. punkta
         o) apakšpunktā un 6. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kā arī Direktīvas 89/662 5. panta 1. punktā, 7. un 8. pantā paredzētos
         pienākumus, jo, pirmkārt, tā bija noteikusi pienākumu marķēt un termiski apstrādāt nekastrētu kuiļu liemeņus, ja neatkarīgi
         no dzīvnieka svara gaļas androstenona īpatsvars pārsniedza 0,5 µg/g, kas atklāts ar profesora Klausa izstrādāto modificētā
         imūnenzīma testu, un, otrkārt, tā uzskatīja, ka 0,5 µg/g robežvērtības pārsniegšanas gadījumā gaļai bija izteikta dzimumam
         raksturīga smaka, kuras rezultātā gaļa nebija piemērota lietošanai pārtikā.

      17      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai ar Direktīvas [64/433] [..] 5. panta 1. punkta o) apakšpunktu un 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) daļu [..], kā
         arī Direktīvas [89/622] [..] 5. panta 1. punktu, 7. pantu un 8. pantu kļūdainas transponēšanas vai piemērošanas gadījumā cūkgaļas
         ražotājiem un pārdevējiem tiek radīts tāds juridiskais stāvoklis, kas tiem ļauj īstenot tiesības uz atlīdzinājumu sakarā ar
         valsts atbildību Kopienu tiesību ietvaros?

      2)      Vai cūkgaļas ražotāji un pārdevēji neatkarīgi no atbildes uz pirmo jautājumu, lai pamatotu savas tiesības uz atlīdzinājumu
         sakarā ar valsts atbildību Kopienu tiesību ietvaros, var pamatoties uz EK līguma 30. panta (jaunajā redakcijā – EKL 28. pants)
         pārkāpumu, ja minēto direktīvu transponēšana un piemērošana ir notikusi pretrunā Kopienu tiesībām?

      3)      Vai Kopienu tiesībās ir prasīts, lai tiesību uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts atbildību Kopienu tiesību ietvaros noilguma
         termiņš tiktu pārtraukts, ņemot vērā tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu, vai lai noilguma
         gaita vismaz līdz minētās tiesvedības beigām katrā ziņā tiktu apturēta, ja nav efektīva valsts tiesību aizsardzības līdzekļa,
         lai dalībvalsti piespiestu transponēt direktīvu?

      4)      Vai noilgums tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts atbildību Kopienu tiesību ietvaros, kas ir balstītas uz kļūdainu direktīvas
         transponēšanu un ar to saistīto (faktisko) importa aizliegumu, neatkarīgi no piemērojamajām valsts tiesībām sākas tikai ar
         tās pilnīgu transponēšanu vai arī noilgums saskaņā ar valsts tiesībām var sākties jau tad, kad ir radīti pirmie zaudējumi
         un ir paredzami arī citi zaudējumi? Ja noilgumu ietekmētu pilnīga transponēšana, vai tad tas vispārīgi attiektos uz visiem
         gadījumiem vai arī tikai tad, ja ar direktīvu indivīdiem tiek piešķirtas tiesības?

      5)      Vai, ņemot vērā, ka dalībvalstis zaudējumu atlīdzināšanas tiesiskos nosacījumus attiecībā uz tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā
         ar valsts atbildību Kopienu tiesību ietvaros nedrīkst noteikt neizdevīgākus salīdzinājumā ar līdzīgām prasībām, kas attiecas
         tikai uz valsts tiesībām, un ka nevar aizliegt vai būtiski apgrūtināt zaudējumu atlīdzības saņemšanu, ir principiāli iebildumi
         pret valsts regulējumu, saskaņā ar kuru nav pienākuma atlīdzināt zaudējumus, ja cietušais tīši vai aiz neuzmanības nav novērsis
         zaudējumus, izmantojot tiesiskās aizsardzības līdzekļus? Vai iebildumi pret šo “primāro tiesību aizsardzības prioritāti” ir
         arī tad, ja tai ir piemērojams nosacījums, ka ieinteresētajai personai ir jābūt saprātīgai iespējai to izmantot? Vai Kopienu
         tiesību izpratnē tā nav saprātīga, ja lietu izskatošā tiesa attiecīgos Kopienu tiesību jautājumus nevarētu atrisināt, neiesniedzot
         Eiropas Kopienu Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, vai arī ja ir ierosināta tiesvedība par valsts pienākumu neizpildi
         saskaņā ar EKL 226. pantu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un otro jautājumu
      18      Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai kopējie Direktīvas 64/433 5. panta
         1. punkta o) apakšpunkta un 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii) daļas, kā arī Direktīvas 89/662 5. panta 1. punkta, 7. un
         8. panta noteikumi šo direktīvu nepareizas transponēšanas vai piemērošanas gadījumā cūkgaļas ražotājiem un pārdevējiem rada
         tādu juridisko stāvokli, kas tiem ļauj īstenot tiesības uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu,
         un vai šādos apstākļos tie var atsaukties uz EKL 28. panta pārkāpumu, lai pamatotu savas tiesības uz atlīdzinājumu sakarā
         ar šādu valsts atbildību.

      19      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EK līguma sistēmā ir paredzēts valsts atbildības princips
         attiecībā uz indivīdiem radīto kaitējumu, kas radies saistībā ar tās izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu (1991. gada 19. novembra
         spriedums apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90 Francovich u.c., Recueil, I‑5357. lpp., 35. punkts; 1996. gada 5. marta spriedums apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame, Recueil, I‑1029. lpp., 31. punkts; 1996. gada 23. maija spriedums lietā C‑5/94 Hedley Lomas, Recueil, I‑2553. lpp., 24. punkts, kā arī 1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑178/94, C‑179/94 un no C‑188/94 līdz
         C‑190/94 Dillenkofer u.c., Recueil, I‑4845. lpp., 20. punkts).

      20      Tiesa ir nospriedusi, ka zaudējumus cietušajiem indivīdiem ir tiesības uz atlīdzinājumu, ja ir izpildīti trīs nosacījumi,
         proti, ja pārkāptās Kopienu tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības indivīdiem, ja šīs normas pārkāpums ir pietiekami būtisks
         un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un indivīdiem nodarīto kaitējumu (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās
         lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 51. punkts; lietā Hedley Lomas, 25. punkts, un apvienotajās lietās Dillenkofer u.c., 21. punkts).

      21      Runājot par pirmo nosacījumu, Tiesai ir bijusi iespēja vērtēt dalībvalstu atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu tādu direktīvu
         netransponēšanas gadījumā, kuru mērķis ir izveidot iekšējo tirgu (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus apvienotajās
         lietās Francovich u.c., kā arī apvienotajās lietās Dillenkofer u.c.). Tomēr atšķirībā no lietām, kurās taisīti abi iepriekš minētie spriedumi un kurās vienīgi atvasinātās tiesības bija
         radījušas tiesisko ietvaru, kas piešķir tiesības indivīdiem, pamata lieta attiecas uz gadījumu, kurā viens no pamata lietas
         dalībniekiem, t.i., Danske Slagterier, apgalvo, ka EKL 28. pants tam jau piešķir tiesības, uz kurām tas pamatojas.

      22      Šajā sakarā ir jāatgādina – neapšaubāmi EKL 28. pantam ir tieša iedarbība tādā nozīmē, ka tas indivīdiem piešķir tiesības,
         uz kurām tie var tieši pamatoties valsts tiesā, un ka šī noteikuma pārkāpums var būt pamats zaudējumu atlīdzināšanai (iepriekš
         minētais spriedums apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 23. punkts).

      23      Danske Slagterier pamatojas arī uz Direktīvas 64/433 un Direktīvas 89/662 normām. Kā jau izriet no Direktīvas 89/662 virsraksta un preambulas
         pirmā apsvēruma, tā ir tikusi pieņemta, lai izveidotu iekšējo tirgu, tāpat kā Direktīva 91/497, ar ko groza Direktīvu 64/433,
         par ko liecina tās preambulas trešais apsvērums. Tādēļ preču brīva aprite ir viens no šo direktīvu mērķiem, ar kurām, novēršot
         starp dalībvalstīm esošās atšķirības svaigas gaļas veselības prasību jomā, tiek veicināta Kopienas iekšējā tirdzniecība. Līdz
         ar to EKL 28. pantā paredzētās tiesības ir precizētas un konkretizētas šajās direktīvās.

      24      Runājot par Direktīvas 64/433 un Direktīvas 89/662 saturu, jānorāda, ka ar tām tiek it īpaši reglamentētas vienā dalībvalstī
         ražotas un citā dalībvalstī piegādātas svaigas gaļas sanitārās pārbaudes un sertifikācija. Īpaši no Direktīvas 89/662 7. panta
         1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka dalībvalstis svaigas gaļas importu var aizliegt tikai tad, ja preces neatbilst Kopienu
         direktīvās noteiktajiem nosacījumiem vai ļoti īpašos apstākļos, piemēram, epidēmiju laikā. Aizliegums dalībvalstīm kavēt importu
         sniedz privātpersonām tiesības pārdot svaigu gaļu, kas atbilst Kopienu prasībām citā dalībvalstī.

      25      Turklāt no kopējiem Direktīvas 64/433 un Direktīvas 89/662 noteikumiem izriet, ka pasākumi nekastrētu kuiļu izteiktas dzimumam
         raksturīgas smakas atklāšanai ir saskaņoti Kopienu līmenī (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Vācija, 29. punkts).
         Tā kā šāda saskaņošana ir veikta, dalībvalstīm izsmeļoši saskaņotajā jomā ir aizliegts preču brīva aprites šķēršļus pamatot
         ar citiem iemesliem, kas nav paredzēti Direktīvā 64/433 un Direktīvā 89/662.

      26      Tādēļ uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka privātpersonas, kas ir cietušas no Direktīvas 64/433 un Direktīvas 89/662
         nepareizas transponēšanas un piemērošanas, var pamatoties uz tiesībām par preču brīvu apriti, lai ierosinātu valsts atbildību
         par Kopienu tiesību pārkāpumu.

       Par trešo jautājumu
      27      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, kad Eiropas Kopienu Komisija ir ierosinājusi tiesvedību par
         valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, Kopienu tiesības noteic, ka valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts
         noilgums tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu tiek pārtraukts vai apturēts uz
         šīs tiesvedības laiku, tādēļ ka šajā valstī nav efektīva tiesību aizsardzības līdzekļa, lai valsti piespiestu transponēt direktīvu.

      28      Atbildi uz šo jautājumu ļauj noskaidrot pamata lietas faktisko apstākļu hronoloģija. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu
         izriet, ka tiesvedība par valsts pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo Republiku, kurā tika taisīts iepriekš minētais
         spriedums lietā Komisija/Vācija, tika ierosināta 1996. gada 27. martā. Cietušajām personām pirmie zaudējumi radās jau 1993. gadā,
         bet tās tikai 1999. gada decembrī cēla prasību par valsts atbildību. Ja, kā to paredz iesniedzējtiesa, tiek piemērots BGB 852. panta 1. punktā paredzētais trīs gadu noilgums, šī noilguma termiņš sāktos 1996. gada vidū, t.i., datumā, kurā pēc iesniedzējtiesas
         uzskata cietušās personas uzzināja par zaudējumiem un personu, kas par tiem ir atbildīga. Līdz ar to pamata lietā prasība
         par valsts atbildību varētu būt noilgusi. Tāpēc, lai atrisinātu pamata prāvu, ir jānoskaidro, vai Komisijas celtajai prasībai
         sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir bijusi kāda ietekme uz minētā noilguma termiņu.

      29      Taču, lai iesniedzējtiesai varētu sniegt lietderīgu atbildi, vispirms ir jāvērtē tās netieši uzdotais jautājums – vai Kopienu
         tiesības liedz pamata lietā piemērot pēc analoģijas BGB 852. panta 1. punktā paredzēto trīs gadu noilguma termiņu.

      30      Runājot par BGB 852. panta 1. punkta piemērošanu, Danske Slagterier būtībā ir kritizējusi juridiskā stāvokļa skaidrības trūkumu Vācijā attiecībā uz noilguma valsts tiesību normu, kas ir piemērojama
         tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu, tāpēc ka šis jautājums vēl nav ticis skatīts
         nedz kādā likumdošanas aktā, nedz augstākās instances tiesas nolēmumā, turklāt doktrīnā domas par šo tēmu dalās, jo ir iedomājami
         vairāki juridiski pamati. Piemērojot pirmo reizi un pēc analoģijas BGB 852. pantā paredzēto noilguma termiņu prasībām sakarā ar valsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu, tiktu pārkāpts tiesiskās
         drošības un juridiskās skaidrības princips, kā arī efektivitātes un līdzvērtības princips.

      31      Šajā sakarā ir jāuzsver pastāvīgajā judikatūrā teiktais – Kopienu tiesiskā regulējuma trūkuma gadījumā katras atsevišķās dalībvalsts
         iekšējā tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un jāreglamentē tiesvedības procesuālā kārtība, lai nodrošinātu pilnīgu
         aizsardzību tiesībām, kuras indivīdi gūst no Kopienu tiesībām. Tādēļ valstij ir pienākums atlīdzināt radīto kaitējumu saskaņā
         ar valsts tiesībās paredzēto atbildību ar noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par kaitējuma atlīdzināšanu,
         it īpaši attiecībā uz termiņiem, nav nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības
         princips), un to piemērošana praksē nedrīkst būt tāda, kas atlīdzības saņemšanu padara par neiespējamu vai pārmērīgi grūtu
         (efektivitātes princips) (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Francovich u.c., 42. un 43. punkts, kā arī 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑261/95 Palmisani, Recueil, I‑4025. lpp., 27. punkts).

      32      Runājot par šo pēdējo principu, Tiesa par saderīgu ar Kopienu tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu noteikšanu prasības celšanai,
         kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, kas vienlaicīgi aizsargā
         nodokļu maksātāju un attiecīgo administrāciju (skat. 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑228/96 Aprile, Recueil, I‑7141. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to
         tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas. Šajā sakarā valsts tiesībās paredzēts trīs gadu noilguma termiņš
         šķiet saprātīgs (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Aprile, 19. punkts, kā arī 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑62/00 Marks & Spencer, Recueil, I‑6325. lpp., 35. punkts).

      33      Taču no iepriekš minētā sprieduma lietā Marks & Spencer 39. punkta arī izriet, ka noilguma termiņam, lai tas izpildītu tiesiskās drošības garantēšanas uzdevumu, ir jābūt noteiktam
         iepriekš. Stāvoklis, ko raksturo būtiska juridiska neskaidrība, var būt efektivitātes principa pārkāpums, jo tāda privātpersonām
         nodarīta kaitējuma atlīdzināšana, kas izriet no Kopienu tiesību pārkāpumiem, par ko ir atbildīga dalībvalsts, varētu praktiski
         tikt padarīta pārāk grūta, ja šīs personas pietiekami droši nevarētu noteikt piemērojamo noilguma termiņu.

      34      Valsts tiesai, ņemot vērā visus juridisko un faktisko stāvokli raksturojošos apstākļus pamata lietas rašanās laikā un ievērojot
         efektivitātes principu, ir jāpārbauda, vai attiecīgajai personai bija pietiekami paredzama BGB 852. panta 1. punktā paredzētā termiņa piemērošana pēc analoģijas prasībām atlīdzināt zaudējumus, kas ir radīti attiecīgās
         dalībvalsts Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ.

      35      Turklāt, runājot par minētā termiņa piemērošanas pēc analoģijas saderību ar līdzvērtības principu, valsts tiesai ir jāpārbauda
         arī tas, vai šādas piemērošanas dēļ tādu zaudējumu atlīdzināšanas nosacījumi, kas privātpersonām radīti šīs dalībvalsts Kopienu
         tiesību pārkāpuma rezultātā, nav mazāk labvēlīgi nekā nosacījumi, kas ir piemērojami iekšēja rakstura līdzīgu zaudējumu atlīdzināšanai.

      36      Attiecībā uz noilguma termiņa pārtraukšanu vai apturēšanu prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi celšanas laikā no
         iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka dalībvalstīm šāda veida procesuālie noteikumi ir jāreglamentē tā, lai tiktu ievērots
         līdzvērtības un efektivitātes princips.

      37      Šajā sakarā jānorāda, ka zaudējumu atlīdzināšanai kā nosacījumu nevar izvirzīt prasību, ka Tiesai iepriekš ir jākonstatē valsts
         izdarīts Kopienu tiesību pārkāpums (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 94.–96. punkts, kā arī apvienotajās lietās Dillenkofer u.c., 28. punkts).

      38      Pienākumu neizpildes konstatējums, protams, ir svarīgs apstāklis, tomēr tas nav nepieciešams, lai pārliecinātos par nosacījuma,
         ka Kopienu tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, izpildi. Turklāt privātpersonu tiesības nevar būt atkarīgas ne no Komisijas
         vērtējuma par to, vai prasības celšana pret dalībvalsti saskaņā ar EKL 226. pantu ir lietderīga, ne arī no iespējama pienākumu
         neizpildi konstatējoša Tiesas sprieduma pasludināšanas (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 93. un 95. punkts).

      39      Tādēļ privātpersona prasību par zaudējumu atlīdzību var celt saskaņā ar šim nolūkam paredzēto valsts tiesisko kārtību, negaidot,
         kamēr tiek pasludināts spriedums, ar ko konstatē dalībvalsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu. Tāpēc tas, ka prasības celšana
         sakarā ar valsts pienākumu neizpildi nepārtrauc vai neaptur noilguma termiņu, attiecīgajai personai nav neiespējama vai pārāk
         grūta to tiesību īstenošana, kas izriet no Kopienu tiesībām.

      40      Turklāt Danske Slagterier apgalvo, ka ir pārkāpts līdzvērtības princips, jo Vācijas tiesībās ir paredzēta noilguma termiņa pārtraukšana uz laiku, kamēr
         paralēli tiek izmantots valsts tiesību aizsardzības līdzeklis saskaņā ar BGB 839. pantu, un prasība saskaņā ar EKL 226. pantu būtu jāpielīdzina šādam tiesību aizsardzības līdzeklim.

      41      Šajā sakarā ir jānorāda, ka, lai lemtu par procesuālo noteikumu līdzvērtību, objektīvi un abstrakti jāpārbauda attiecīgo noteikumu
         līdzība, ņemot vērā to vietu visā procesā, procesa norise un noteikumu īpatnības (šajā sakarā skat. 2000. gada 16. maija spriedumu
         lietā C‑78/98 Preston u.c., Recueil, I‑3201. lpp., 63. punkts).

      42      Vērtējot attiecīgo noteikumu līdzību, jāņem vērā EKL 226. pantā paredzētās tiesvedības īpatnības.

      43      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka to kompetenču ietvaros, kas Komisijai izriet no EKL 226. panta, tai nav jāpierāda interese celt
         prasību (skat. 1974. gada 4. aprīļa spriedumu lietā 167/73 Komisija/Francija, Recueil, 359. lpp., 15. punkts, kā arī 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3609. lpp., 29. punkts). Komisijas uzdevums ir pēc savas ierosmes un vispārīgajās interesēs rūpēties par to, lai dalībvalstis
         piemērotu Kopienu tiesības, un atklāt iespējamu no tām izrietošu pienākumu neizpildi, lai to izbeigtu (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Francija, 15. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Vācija, 29. punkts).

      44      Tādējādi EKL 226. panta mērķis nav aizsargāt šīs iestādes tiesības. Šī iestāde ir vienīgā, kas var lemt par nepieciešamību
         uzsākt procedūru valsts pienākumu neizpildes konstatēšanai un vajadzības gadījumā par iemesliem, kuru dēļ šī procedūra ir
         vai nav jāuzsāk (2005. gada 2. jūnija spriedums lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑4713. lpp., 16. punkts un tajā
         minētā judikatūra). Līdz ar to Komisijai ir diskrecionāra rīcības brīvība, šajā sakarā neietverot privātpersonu tiesības prasīt
         šai iestādei, lai tā kādā noteiktā veidā paustu savu nostāju (skat. 1989. gada 14. februāra spriedumu lietā 247/87 Star Fruit/Komisija, Recueil, 291. lpp., 11. punkts).

      45      Tādēļ jākonstatē, ka līdzvērtības princips ir ievērots valsts tiesiskajā regulējumā, kas neparedz noilguma pārtraukšanu vai
         apturēšanu tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu, ja Komisija ir ierosinājusi
         tiesvedību saskaņā ar EKL 226. pantu.

      46      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Kopienu tiesībās nav prasīts, lai valsts
         tiesiskajā regulējumā paredzētais noilgums tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu
         tiktu pārtraukts vai apturēts uz tiesvedības laiku, ja Komisija ir ierosinājusi šādu tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi
         atbilstoši EKL 226. pantam.

       Par ceturto jautājumu
      47      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai noilguma termiņš prasībai sakarā ar valsts atbildību par direktīvas nepareizu
         transponēšanu neatkarīgi no piemērojamajām valsts tiesībām sākas tikai ar šīs direktīvas pilnīgu transpozīciju vai arī šāds
         termiņš saskaņā ar valsts tiesībām sākas datumā, kad ir radušies šādas nepareizas transpozīcijas pirmie zaudējumi un ir paredzami
         arī turpmāki zaudējumi. Gadījumā, ja pilnīgai transpozīcijai ir ietekme uz šāda noilguma termiņa ritējumu, iesniedzējtiesa
         jautā, vai runa ir par vispārēju noteikumu vai arī tas attiecas tikai uz gadījumiem, kad ar direktīvu privātpersonai tiek
         piešķirtas tiesības.

      48      Šajā sakarā jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 31. un 32. punkta, ka Kopienu tiesiskā regulējuma trūkuma gadījumā dalībvalstīm
         ir jāreglamentē tiesvedības procesuālā kārtība, tostarp noilguma normas, lai nodrošinātu pilnīgu aizsardzību tiesībām, kuras
         indivīdi gūst no Kopienu tiesībām, turklāt šai kārtībai ir jāatbilst līdzvērtības un efektivitātes principam. Jāatgādina arī
         tas, ka saprātīgu termiņu prasību celšanai noteikšana, kuru neievērošanas gadījumā prasības tiesības zūd, atbilst šiem principiem,
         un nevar uzskatīt, ka tas padarītu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, ko piešķir Kopienu tiesības.

      49      Tas, ka valsts tiesībās paredzētais noilguma termiņš sākas brīdī, kad ir iestājušās pirmās zaudējumu sekas un vēl ir paredzamas
         turpmākas šāda veida sekas, arī nav tāds, kas padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, ko piešķir
         Kopienu tiesības.

      50      Šādu secinājumu negroza 2006. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās no C‑295/04 līdz C‑298/04 Manfredi u.c. (Krājums, I‑6619. lpp.), uz kuru atsaucas Danske Slagterier.

      51      Minētā sprieduma 78. un 79. punktā Tiesa ir uzskatījusi, ka nav izslēgts, ka prasības par zaudējumu atlīdzību īsais noilguma
         termiņš, kas sākas dienā, kad ir īstenota aizliegtā vienošanās vai saskaņotā darbība, varētu padarīt praktiski neiespējamu
         tiesību prasīt tādu zaudējumu atlīdzību īstenošanu, kas radušies šīs aizliegtās vienošanās vai saskaņotas darbības rezultātā.
         Turpinātu vai atkārtotu pārkāpumu gadījumā nav neiespējams, ka noilguma termiņš beigtos pirms pārkāpuma izbeigšanas, un šādā
         gadījumā nevienai personai, kura ir cietusi zaudējumus pēc noilguma termiņa beigām, nebūtu iespējams celt prasību.

      52      Taču pamata lietā tas tā nav. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šajā lietā izskatāmais noilguma termiņš nevar
         sākties, iekams cietusī persona nav uzzinājusi par zaudējumiem un noskaidrojusi par atlīdzību atbildīgo personu. Tādēļ šādos
         apstākļos nav iespējams, ka zaudējumus cietusī persona atrodas tādā stāvoklī, kad noilguma termiņš sākas vai attiecīgi jau
         ir beidzies, pirms tā uzzina par pašas ciestajiem zaudējumiem, kā tas varēja notikt iepriekš minētā sprieduma apvienotajās
         lietās Manfredi u.c. apstākļos, kur noilguma termiņš sākās no aizliegtās vienošanās vai saskaņotās darbības īstenošanas brīža, par kuru attiecīgās
         personas uzzināja tikai daudz vēlāk.

      53      Attiecībā uz iespēju noilguma termiņa sākumu noteikt pirms attiecīgās direktīvas pilnīgas transpozīcijas jāatzīst, kā Tiesa
         ir spriedusi 1991. gada 25. jūlija spriedumā lietā C‑208/90 Emmott (Recueil, I‑4269. lpp.) 23. punktā, ka līdz direktīvas pareizas transpozīcijas brīdim vainīgā dalībvalsts nevar aizbildināties ar
         nokavējums prasībai, ko pret šo valsti ir cēlusi privātpersona, lai aizsargātu ar direktīvas noteikumiem piešķirtās tiesības,
         un ka valsts tiesību termiņš prasības celšanai var sākties tikai no šī brīža.

      54      Taču, kā apstiprina 1994. gada 6. decembra spriedums lietā C‑410/92 Johnson (Recueil, I‑5483. lpp., 26. punkts), no 1993. gada 27. oktobra sprieduma lietā C‑338/91 Steenhorst-Neerings (Recueil, I‑5475. lpp.) izriet, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Emmott rasto risinājumu pamatoja pašas lietas apstākļi, kur noilgums prasītājai pamata lietā pilnībā liedza iespēju aizsargāt savas
         tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saskaņā ar direktīvu (skat. arī 1997. gada 17. jūlija spriedumus lietā C‑90/94 Haahr Petroleum, Recueil, I‑4085. lpp., 52. punkts, un apvienotajās lietās C‑114/95 un C‑115/95 Texaco un Olieselskabet Danmark, Recueil, I‑4263. lpp., 48. punkts, kā arī 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑279/96 līdz C‑281/96 Ansaldo Energia u.c., Recueil, I‑5025. lpp., 20. punkts).

      55      Pamata lietā ne no lietas materiāliem, ne no debatēm, kuras notika mutvārdu procesā, neizriet, ka strīdīgā termiņa rezultātā
         tāpat kā iepriekš minētajā spriedumā lietā Emmott cietušajām personām tiktu pilnībā liegta iespēja savas tiesības aizsargāt valsts tiesās.

      56      Tādēļ uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Kopienu tiesībām nav pretrunā, ka noilguma termiņš prasībai sakarā ar valsts atbildību
         par direktīvas nepareizu transponēšanu sākas datumā, kad ir radušies šādas nepareizas transpozīcijas pirmie zaudējumi un ir
         paredzami arī turpmāki zaudējumi, pat ja šis datums ir pirms minētās direktīvas pareizas transpozīcijas.

      57      Ņemot vērā atbildi uz ceturtā jautājuma pirmo daļu, uz otro daļu nav jāatbild.

       Par piekto jautājumu
      58      Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Kopienu tiesībām ir pretrunā tāds noteikums kā BGB 839. panta 3. punkts, kurā ir paredzēts, ka privātpersona nevar panākt tādu zaudējumu atlīdzību, kuru rašanos tā tīši vai
         aiz neuzmanības nav novērsusi, izmantojot tiesiskās aizsardzības līdzekļus. Iesniedzējtiesa precizē savu jautājumu, jautājot,
         vai šāds valsts tiesiskais regulējums būtu pretrunā Kopienu tiesībām, ja tas tiktu piemērots ar nosacījumu, ka šāda līdzekļa
         izmantošanai ir jābūt saprātīgi pieejamai ieinteresētajai personai. Visbeidzot, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tiesiskās
         aizsardzības līdzekļa izmantošanas iespēju var kvalificēt kā saprātīgu, ja ir iespējams, ka lietu izskatošā tiesa iesniegs
         lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu vai arī ir ierosināta tiesvedība par valsts pienākumu neizpildi
         saskaņā ar EKL 226. pantu.

      59      Kā jau ir atgādināts atbildēs uz diviem iepriekšējiem jautājumiem, Kopienu tiesiskā regulējuma trūkuma gadījumā dalībvalstīm
         ir jāreglamentē tiesvedības procesuālā kārtība, lai nodrošinātu pilnīgu aizsardzību tiesībām, kuras indivīdi gūst no Kopienu
         tiesībām, turklāt šai kārtībai ir jāatbilst līdzvērtības un efektivitātes principam.

      60      Runājot par pieejamo tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanu, Tiesa iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame 84. punktā attiecībā uz dalībvalsts atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu ir noteikusi, ka valsts tiesas var pārbaudīt,
         vai cietusī persona ir pierādījusi pienācīgu rūpību, lai novērstu kaitējumu vai ierobežotu tā apjomu, un vai it īpaši tā ir
         savlaicīgi izmantojusi visus tās rīcībā esošos tiesiskās aizsardzības līdzekļus.

      61      Saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām kopējiem vispārējiem tiesību principiem cietušajai personai, ja tā nevēlas riskēt
         ar to, ka zaudējums būs jāuzņemas pašai, jāapliecina pienācīga rūpība, lai ierobežotu kaitējuma apmēru (1992. gada 19. maija
         spriedums apvienotajās lietās C‑104/89 un C‑37/90 Mulder u.c./Padome un Komisija, Recueil, I‑3061. lpp., 33. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 85. punkts).

      62      Tomēr pretēji efektivitātes principam būtu prasīt, lai cietušās personas sistemātiski izmantotu visus tām pieejamos tiesiskās
         aizsardzības līdzekļus, kaut arī tas radītu pārmērīgas grūtības vai to nevarētu tām saprātīgi pieprasīt.

      63      2001. gada 8. marta spriedumā apvienotajās lietās C‑397/98 un C‑410/98 Metallgesellschaft u.c. (Recueil, I‑1727. lpp., 106. punkts) Tiesa patiesībā ir nospriedusi, ka Kopienu tiesību tieši piemērojamo normu personām piešķirto
         tiesību izmantošana tiktu padarīta neiespējama vai pārlieku sarežģīta, ja to zaudējumu atlīdzības prasības, kas pamatotas
         uz Kopienu tiesību pārkāpumiem, tiktu noraidītas vai samazinātas tikai tāpēc, ka šīs personas nav prasījušas priekšrocības,
         kas izriet no tiesībām, ko tām piešķir Kopienu noteikumi, bet ko tām liedza valsts likums, lai pārsūdzētu nodokļu administrācijas
         atteikumu, izmantojot šim nolūkam paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus, pamatojoties uz Kopienu tiesību pārākumu un tiešo
         iedarbību. Šādā gadījumā nebūtu saprātīgi prasīt cietušajām personām, lai tās izmantotu tām pieejamos tiesiskās aizsardzības
         līdzekļus, jo tām jebkurā gadījumā būtu iepriekš jāsamaksā attiecīgie maksājumi, un, pat ja valsts tiesa šādu avansa maksājumu
         atzītu par nesaderīgu ar Kopienu tiesībām, šīs personas nevarētu iegūt par šo summu maksājamos procentus un tām draudētu iespējama
         soda uzlikšana (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Metallgesellschaft u.c., 104. punkts).

      64      Līdz ar to jāsecina, ka Kopienu tiesības neiebilst tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanai kā BGB 839. panta 3. punkts ar nosacījumu, ka cietušajai personai var saprātīgi prasīt, lai tā izmanto attiecīgu tiesiskās aizsardzības
         līdzekli. Iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai, ņemot vērā visus pamata lietas apstākļus, šoreiz ir tāds gadījums.

      65      Runājot par iespēju, ka šādi izmantots tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir pamats lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, un
         sekām, kādas tam ir attiecībā uz šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa saprātīgo raksturu, jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras
         izriet, ka ar EKL 234. pantu izveidotais process ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, kura ietvaros pirmā sniedz
         otrajām tādas Kopienu tiesību interpretācijas norādes, kas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās prāvas (skat. 1992. gada
         16. jūlija spriedumu lietā C‑83/91 Meilicke, Recueil, I‑4871. lpp., 22. punkts, un 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑380/01 Schneider, Recueil, I‑1389. lpp., 20. punkts). Līdz ar to valsts tiesas saņemtie skaidrojumi atvieglo tai Kopienu tiesību piemērošanu tādējādi,
         ka šāda sadarbības instrumenta izmantošana nekādā veidā indivīdiem nepadara pārāk grūtu to tiesību izmantošanu, ko viņiem
         piešķir Kopienu tiesības. Tādēļ nebūtu saprātīgi neizmantot tiesiskās aizsardzības līdzekli tikai tāpēc vien, ka tas varētu
         būt pamats lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.

      66      No tā izriet, ka liela varbūtība, ka tiesiskās aizsardzības līdzeklis varētu būt pamats lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu,
         vien nav iemesls secinājumam, ka šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošana nav saprātīga.

      67      Runājot par pienākuma izmantot pieejamos tiesiskās aizsardzības līdzekļus saprātīgo raksturu, kamēr Tiesā tiek izskatīta prasība
         sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, pietiek konstatēt, ka EKL 226. pantā paredzētā tiesvedība katrā ziņā ir neatkarīga no
         valsts procesiem un tos neaizstāj. Kā jau tika norādīts atbildē uz trešo jautājumu, prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi
         patiesībā ir objektīva likumības pārbaude vispārīgajās interesēs. Lai gan šādas prasības iznākums varētu būt indivīda interesēs,
         tomēr ir saprātīgi, ka tas zaudējumu rašanos novērš, izmantojot visus savā rīcībā esošos līdzekļus, proti, izmantojot pieejamos
         tiesiskās aizsardzības līdzekļus.

      68      No tā izriet – ja Tiesā tiek izskatīta prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi vai ir iespēja, ka valsts tiesa vērsīsies
         Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, šādi apstākļi paši par sevi nav pietiekams iemesls, lai secinātu, ka nav saprātīgi
         izmantot kādu tiesiskās aizsardzības līdzekli.

      69      Tādēļ uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Kopienu tiesībām nav pretrunā tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana, kurā
         ir noteikts, ka privātpersona nevar panākt tādu zaudējumu atlīdzību, kuru rašanos tā tīši vai aiz neuzmanības nav novērsusi,
         izmantojot tiesiskās aizsardzības līdzekļus, ar nosacījumu, ka cietušajai personai var saprātīgi prasīt, lai tā izmantotu
         šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli, bet tas ir jāvērtē valsts tiesai, ņemot vērā visus pamata lietas apstākļus. Varbūtība,
         ka valsts tiesa varētu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu, vai tas, ka Tiesā tiek izskatīta
         prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, vien nav pietiekams iemesls, lai secinātu, ka nav saprātīgi izmantot kādu tiesiskās
         aizsardzības līdzekli.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      70      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      privātpersonas, kas ir cietušas no Padomes 1964. gada 26. jūnija Direktīvas 64/433/EEK par veselības nosacījumiem svaigas
            gaļas ražošanai un tirdzniecībai, kas grozīta ar Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvu 91/497/EEK, un Padomes 1989. gada
            11. decembra Direktīvas 89/662/EEK par veterinārajām pārbaudēm Kopienas iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu,
            nepareizas transponēšanas un piemērošanas, var pamatoties uz tiesībām par preču brīvu apriti, lai ierosinātu valsts atbildību
            par Kopienu tiesību pārkāpumu;
      2)      Kopienu tiesībās nav prasīts, lai valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais noilgums tiesībām uz atlīdzinājumu sakarā ar valsts
            atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu tiktu pārtraukts vai apturēts uz tiesvedības laiku, ja Komisija ir ierosinājusi šādu
            tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam;
      3)      Kopienu tiesībām nav pretrunā, ka noilguma termiņš prasībai sakarā ar valsts atbildību par direktīvas nepareizu transponēšanu
            sākas datumā, kad ir radušies šādas nepareizas transpozīcijas pirmie zaudējumi un ir paredzami arī turpmāki zaudējumi, pat
            ja šis datums ir pirms minētās direktīvas pareizas transpozīcijas;
      4)      Kopienu tiesībām nav pretrunā tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana, kurā ir noteikts, ka privātpersona nevar panākt
            zaudējumu atlīdzību, kuru rašanos tā tīši vai aiz neuzmanības nav novērsusi, izmantojot tiesiskās aizsardzības līdzekļus,
            ar nosacījumu, ka cietušajai personai var saprātīgi prasīt, lai tā izmantotu šādu tiesiskās aizsardzības līdzekli, bet tas
            ir jāvērtē valsts tiesai, ņemot vērā visus pamata lietas apstākļus. Varbūtība, ka valsts tiesa varētu iesniegt lūgumu sniegt
            prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu, vai tas, ka Tiesā tiek izskatīta prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi,
            vien nav pietiekams iemesls, lai secinātu, ka nav saprātīgi izmantot kādu tiesiskās aizsardzības līdzekli.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 11.janvārī. # Vonk Dairy Products BV pret Productschap Zuivel. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nīderlande. # Lauksaimniecība - Tirgu kopīgā organizācija - Siers - Regulas (EEK) Nr. 3665/87 16.-18. pants - Diferencētas eksporta kompensācijas - Reeksports, kas no importētājvalsts veikts praktiski nekavējoties - Ļaunprātīgas rīcības pierādījums - Nepamatotu maksājumu atgūšana - Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa - Turpināts vai vairākkārtējs pārkāpums. # Lieta C-279/05.

text:
      Lieta C‑279/05
      Vonk Dairy Products BV
      pret
      Productschap Zuivel
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Siers – Regulas (EEK) Nr. 3665/87 16.–18. pants – Diferencētas eksporta kompensācijas – Reeksports, kas no importētājvalsts veikts gandrīz nekavējoties – Ļaunprātīgas rīcības pierādījums – Nepamatotu maksājumu atgūšana – Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa – Turpināts vai atkārtots pārkāpums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eksporta kompensācijas – Diferencēta kompensācija
      (Komisijas Regula Nr. 3665/87)
      2.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Regula par Kopienas finanšu interešu aizsardzību
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa)
      1.        Atceļot un atgūstot diferencētas eksporta kompensācijas, kas atbilstoši Regulai Nr. 3665/87, ar kuru paredz kopīgus, sīki
         izstrādātus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu lauksaimniecības produktiem, ir izmaksātas
         galīgi, minēto kompensāciju nepamatotā rakstura konstatējums ir jāpamato ar pierādījumu par eksportētāja ļaunprātīgu rīcību,
         kurš iesniegts atbilstoši valsts tiesību normām.

      Minēto pierādījumu veido, pirmkārt, objektīvu apstākļu kopums, no kura izriet, ka, neskatoties uz formālu Kopienu regulējumā
         paredzēto nosacījumu ievērošanu, šī regulējuma mērķis nav sasniegts, un, otrkārt, subjektīvs elements, ko veido vēlēšanās
         gūt Kopienu regulējumā paredzēto labumu, mākslīgi radot tā saņemšanai nepieciešamos priekšnosacījumus. Šī subjektīvā elementa
         esamību var konstatēt, it īpaši pierādot vienošanos starp eksportētāju – kompensācijas saņēmēju un produkta importētāju uz
         trešo valsti, kas nav importētājvalsts.

      Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai atbilstoši valsts tiesību noteikumiem par pierādījumiem – ciktāl tie neietekmē Kopienu
         tiesību efektīvu iedarbību – pamata lietā ir izpildīti ļaunprātīgo rīcību veidojošie elementi.

      (sal. ar 33., 34. un 38. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.        Pārkāpums ir turpināts vai vairākkārtējs [atkārtots] Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību
         3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu
         līdzīgu darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Kopienu tiesību normu. Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka pārkāpums attiecas
         uz noteiktā laikposmā veiktu kopējo darījumu salīdzinoši nelielu daļu un ka darījumi, attiecībā uz kuriem pārkāpums ir konstatēts,
         vienmēr ir saistīti ar dažādām [produktu] partijām.

      (sal. ar 41., 42. un 44. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 11. janvārī (*)

      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Siers – Regulas (EEK) Nr. 3665/87 16.–18. pants – Diferencētas eksporta kompensācijas – Reeksports, kas no importētājvalsts veikts gandrīz nekavējoties – Ļaunprātīgas rīcības pierādījums – Nepamatotu maksājumu atgūšana – Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa – Turpināts vai atkārtots pārkāpums
      Lieta C‑279/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 30. jūnijā un Tiesā reģistrēts 2005. gada 11. jūlijā, tiesvedībā

      Vonk Dairy Products BV
      pret
      Productschap Zuivel.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un pēc tiesas sēdes 2006. gada 29. martā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Vonk Dairy Products BV vārdā – J. H. Pēks [J. H. Peek], advocaat,

      –        Nīderlandes Karalistes vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un M. de Mola [M. de Mol], pārstāves,

      –        Grieķijas Republikas vārdā – I. Halkiass [I. Chalkias] un S. Papajoanu [S. Papaioannou], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Katabriga [C. Cattabriga] un M. van Hēzika [M. van Heezik], pārstāves,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 7. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3665/87,
         ar kuru paredz kopīgus, sīki izstrādātus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu lauksaimniecības
         produktiem (OV L 351, 1. lpp.), 16.–18. pantu un Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. panta 1. punkta otro daļu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību, ko Vonk Dairy Products BV uzsāka pret Productschap Zuivel (profesionāla piena nozares apvienība) par prasītājas pamata lietā saņemtās diferencētas eksporta kompensācijas atcelšanu
         un atgūšanu, palielinot šo kompensāciju par 15 %.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Regula Nr. 3665/87
      3        Regulas Nr. 3665/87 1. pants paredz:

      “Neietekmējot atkāpes, kas paredzētas Kopienas noteikumos īpašiem produktiem, šajā regulā ir sīki izstrādāti vispārīgie noteikumi,
         kas jāievēro, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu, turpmāk tekstā – “kompensācijas”, kas paredzētas:

      [..]
      –        Regulas (EEK) Nr. 804/68 17. pantā (piens un piena produkti),
      [..].” [Neoficiāls tulkojums]
      4        Šīs pašas regulas 4.–6. pants paredz:

      “4. pants
      1.      Neietekmējot 5. un 16. pantu, kompensācijas maksājums ir atkarīgs no tā, vai tiek iesniegts pierādījums, ka produkti, uz ko
         attiecas pieņemtā eksporta deklarācija, ir izvesti no Kopienas muitas teritorijas nemainītā stāvoklī 60 dienu laikā pēc tādas
         pieņemšanas.

      [..]
      5. pants
      1.      Papildus nosacījumam, ka produkts ir atstājis Kopienas muitas teritoriju, diferencētas vai nediferencētas kompensācijas samaksa
         ir atkarīga no tā, vai produkts [..] divpadsmit mēnešu laikā pēc eksporta deklarācijas pieņemšanas ir importēts uz trešo valsti
         vai attiecīgajā gadījumā uz noteiktu trešo valsti:

      a) ja pastāv nopietnas šaubas par produkta patieso galamērķi [..]
      [..]
      Pirmajā punktā minētajos gadījumos ir piemērojami 17. panta 3. punkta un 18. panta noteikumi.
      Tāpat kompetenti dalībvalstu dienesti var pieprasīt iesniegt papildu pierādījumus, lai pierādītu, ka attiecīgais produktus
         nemainītā stāvoklī tik tiešām ir nokļuvis importētājvalsts tirgū.

      [..]
      Ja pastāv nopietnas šaubas attiecībā uz produkta patieso galamērķi, Komisija var lūgt dalībvalstīm piemērot 1. punkta noteikumus.
      [..]
      6. pants
      Ja produkts, uz ko attiecas pieņemtā eksporta deklarācija, pirms to izved no Kopienas, šķērso tādu Kopienas dalībvalstu teritoriju,
         kas nav tās dalībvalsts teritorija, kurā šī deklarācija tika pieņemta, tad ar likumīgi apstiprinātu T 5 kontrolkopijas oriģinālu,
         kas ir minēts Regulas (EEK) Nr. 2823/87 1. pantā, ir jāiesniedz pierādījums, ka produkts ir izvests no Kopienas muitas teritorijas.

      [..]” [Neoficiāls tulkojums]
      5        Regulas Nr. 3665/87 16. un 17. punkts nosaka:

      “16. pants
      1.      Ja kompensācijas likme ir diferencēta atkarībā no galamērķa, kompensāciju maksā atbilstoši papildu nosacījumiem, kas noteikti
         17. un 18. pantā.

      [..]
      17. pants
      1.      Produkts divpadsmit mēnešu laikā pēc eksporta deklarācijas pieņemšanas ir nemainītā stāvoklī jāimportē uz trešo valsti vai
         vienu no trešajām valstīm, kur ir paredzēta kompensācija;

      [..].
      3.      Produkts ir uzskatāms par importētu, ja veiktas visas muitas formalitātes, lai produktu nodotu patēriņam trešajā valstī.”
         [Neoficiāls tulkojums]

      6        Šīs pašas regulas 18. pantā sniegts izsmeļošs uzskaitījums visiem dokumentārajiem pierādījumiem, kas eksportētājiem ir jāiesniedz,
         lai pierādītu, ka attiecībā uz produktu ir veiktas visas ar tā nodošanu patēriņam saistītās muitas formalitātes. Starp šajā
         normā norādītajiem pierādījumiem minēta transportēšanas dokumenta kopija.

      7        Laikā, kad norisinājās pamata lietas fakti, minētais 18. pants tika vairākas reizes grozīts, taču šie grozījumi pamata lietas
         izspriešanu neietekmē.

      8        Regulas Nr. 3665/87 23. pants nosaka:

      “1.      Ja avansā samaksātā summa ir lielāka nekā tā, kas faktiski maksājama par attiecīgo eksporta darījumu vai par līdzvērtīgu eksporta
         darījumu, eksportētājs atlīdzina starpību starp šīm divām summām, kas tiek palielināta par 15 %.

      [..]” [Neoficiāls tulkojums]
       Regula Nr. 2988/95
      9        Regulas Nr. 2988/95 1. pants paredz:

      “1.      Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
         pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienu tiesību pārkāpumiem.

      2.      “Pārkāpums” nozīmē Kopienu tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas
         kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem, mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši
         izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

      10      Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts nosaka:

      “Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var
         paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.

      Ja pārkāpums ir nepārtraukts [turpināts] vai vairākkārtējs [atkārtots], noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies.
         Vairākgadu programmās noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      11      1962. gada 5. jūlija Likuma, kas nosaka regulējumu preču importa un eksporta jomā (Wet houdende een regeling op het gebied van de invoer en de uitvoer van goederen, Stb. 1962, Nr. 295), kas grozīts ar 1992. gada 4. jūnija likumu (Stb. 1992, Nr. 422), 9. pants nosaka:

      “1.      Kompetentais ministrs var atcelt ikvienu atļauju, kompensāciju, subsīdiju vai atbrīvojumu, ja tiek atklāts, ka tā iegūšanai
         sniegtā informācija ir neprecīza vai nepilnīga tādā mērā, ka gadījumā, ja pieteikuma izvērtēšanas brīdī būtu bijuši zināmi
         patiesie apstākļi, par pieteikumu pieņemtais lēmums būtu bijis atšķirīgs.

      2.      Līdzīgi var atcelt ikvienu subsīdiju vai atbrīvojumu, kas ir piešķirts, izpildot Eiropas Kopienu institūcijas pieņemtos noteikumus,
         ja no šādas institūcijas pieņemtas piemērojamas tiesību normas izriet, ka saņēmējam uz to nav bijis tiesību.”

      12      Atbilstoši 1981. gada 9. marta Noteikumu par lauksaimniecības produktu importu un eksportu (Regeling in- en uitvoer landbouwgoederen, Stcrt. 1981, Nr. 50) 1., 85. un 118. pantam, kā arī I pielikumam, normām, kas ir pieņemtas saskaņā ar šī sprieduma iepriekšējā
         punktā minētā likuma 11. pantu, Productschap Zuivel ir tiesīga piešķirt un atcelt kompensācijas, ko piemēro attiecībā uz sieru.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      13      No 1988. līdz 1994. gadam prasītāja pamata lietā uz Amerikas Savienotajām Valstīm katru gadu eksportēja 300 itāļu siera “pecorino”
         partijas, kas kopumā veidoja 2100 partijas.

      14      Attiecībā uz šo eksportu prasītāja pamata lietā no atbildētājas pamata lietā saņēma diferencētas kompensācijas, kas tika piešķirtas,
         pamatojoties uz Regulu Nr. 3665/87, un kas kļuva galīgas pēc garantiju atcelšanas, kas tika veikta, atbildētājai pamata lietā
         saņemot dokumentus, kuri pierāda, ka minētās partijas tika laistas brīvā apgrozībā Amerikas Savienotajās Valstīs.

      15      Minēto kompensāciju norādītajam sieram summa eksportam uz Amerikas Savienotajām Valstīm bija lielāka nekā eksportam uz Kanādu.

      16      No Tiesas rīcībā nodotajiem dokumentiem izriet, ka pirmo izmeklēšanu saistībā ar pamata lietā izskatāmā siera eksportu veica Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (Lauksaimniecības, dabas un zvejniecības ministrija) Algemene Inspectiedienst (Vispārējais inspekciju dienests, turpmāk tekstā – “AID”).

      17      Tā kā šī izmeklēšana parādīja prasītājas pamata lietā izdarītos pārkāpumus, AID lūdza Ņujorkas US Customs (Amerikas Savienoto Valstu Muitas dienests) par minēto eksportu laikposmā no 1988. līdz 1994. gadam uzsākt administratīvu
         izmeklēšanu.

      18      Šī otrā izmeklēšana parādīja, ka minētajā laikposmā 75 siera partijas (kas atbilst aptuveni 1,47 miljoniem kilogramu) gandrīz
         nekavējoties tika reeksportētas uz Kanādu, ko veica Orlando Food Corporation, prasītājas pamata lietā starpniece Amerikas Savienotajās Valstīs, saņēmējai vairākumā gadījumu esot National Cheese & Food Company – Ontario dibinātam uzņēmumam. Tāpat šī izmeklēšana parādīja, ka prasītājas loma neaprobežojās ar attiecīgā siera partiju
         eksportu uz Amerikas Savienotajām Valstīm, jo tā bija informēta par pārsūtīšanu uz Kanādu un bija arī iesaistīta minēto partiju
         pārdošanā šajā valstī. Turklāt starp prasītāju pamata lietā un (uzņēmumu) National Cheese & Food Company šajā sakarā tika veikta sarakste.

      19      Šīs otrās izmeklēšanas rezultātā Rūrmondas [Roermond] (Nīderlande) Officier van Justitie (prokurors) pret prasītāju pamata lietā un tās pārstāvjiem uzsāka izmeklēšanu par nelikumībām dokumentos, pieņemot, ka pieteikumi
         diferencēto kompensāciju saņemšanai ietver nelikumības, jo kā galamērķis patēriņam tajos ir minētas Amerikas Savienotās Valstis,
         lai gan dažas siera partijas tika nosūtītas uz Kanādu un šajā valstī pārdotas. Pirmās izmeklēšanas rezultātus AID ierakstīja 1997. gada 5. marta protokolā.

      20      Ar 1997. gada 18. septembra vēstuli atbildētāja pamata lietā prasītājai pamata lietā paziņoja, ka tā [atbildētāja] ir saņēmusi
         šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto protokolu, kura kopija bija pievienota šai vēstulei.

      21      Ar 2001. gada 18. aprīļa lēmumu atbildētāja pamata lietā atcēla savus lēmumus piešķirt kompensāciju attiecībā uz 75 strīdīgajām
         preču partijām un pieprasīja atlīdzināt naudas summu NLG 2 795 841,72 apmērā, kura atbilst starpībai starp Amerikas Savienotajām
         Valstīm, no vienas puses, un Kanādai, no otras puses, piemērojamām diferencētajām kompensācijām un ir palielināta par 15 %.

      22      Tā kā atbildētāja pamata lietā sūdzību, ko prasītāja pamata lietā iesniedza par šo lēmumu, noraidīja kā nepamatotu, prasītāja
         pamata lietā cēla prasību iesniedzējtiesā. Lai pamatotu savu prasītu, tā norāda, ka ir izpildījusi visus nosacījumus, ko diferencētu
         kompensāciju saņemšanai saistībā ar attiecīgajām siera partijām izvirza Regulas Nr. 3665/87 4. pants, 17. panta 3. punkts
         un 18. pants, un ka turpmākais dažu no šīm partijām reeksports uz Kanādu šo kompensāciju piešķiršanu nekādā vaidā neietekmē.
         Šajā sakarā tā atsaucas uz 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑110/99 Emsland-Stärke(Recueil, I‑11569. lpp.) un uzskata, ka atbildētāja pamata lietā nav pierādījusi prasītājas pamata lietā ļaunprātīgu rīcību minētā
         sprieduma izpratnē. Tādējādi prasītāja pamata lietā uzskata, ka pamata lietā apskatāmās kompensācijas tai netika izmaksātas
         nepamatoti un pēc tam, kad tā bija iesniegusi importēšanas un nodošanas patēriņam Amerikas Savienotajās Valstīs pierādījumus,
         tās kļuva galīgas.

      23      Prasītāja pamata lietā arī norāda, ka pārkāpums, kas tai tiek pārmests, nav nedz turpināts, nedz atkārtots, jo vairākums uz
         Amerikas Savienotajām Valstīm eksportēto partiju netika reeksportētas, un no tā secina, ka noilguma termiņš netika pārtraukts.
         Izmeklēšana attiecoties uz nelikumībām dokumentos un nevis uz kompensāciju atcelšanu vai atmaksas pieprasījumu. Turklāt minēto
         izmeklēšanu esot veikusi nevis atbildētāja pamata lietā, bet gan citas iestādes, no kā izrietot, ka to nevar uzskatīt par
         noilgumu pārtraucošu aktu. Prasītāja pamata lietā piebilst, ka nedz 1997. gada 5. marta protokolā, nedz arī atbildētājas pamata
         lietā 1997. gada 18. septembra vēstulē darbības, uz kurām attiecas aizdomas, nav precizētas.

      24      Visbeidzot, prasītāja pamata lietā uzskata, ka savu lēmumu palielināt atmaksājamo summu par 15 % atbildētāja pamata lietā
         nevarēja pamatot ar Regulu Nr. 3665/87, jo diferencēta kompensācija tika noteikta vienīgi politisku iemeslu dēļ.

      25      Atbildētāja pamata lietā prasību uzskata par nepamatotu. Tā norāda, ka diferencētu kompensāciju samaksai ir būtiski, lai attiecīgie
         produkti faktiski nonāktu to galamērķa tirgū. Atbildētāja pamata lietā no tā secina, ka tas, ka noteikts attiecīgā siera daudzums
         tika reeksportēts uz Kanādu, ir pamats pamata lietā izskatāmo diferencēto kompensāciju atmaksai. Pamatojoties uz 1993. gada
         31. marta spriedumu lietā C‑27/92 Möllmann-Fleisch(Recueil, I‑1701. lpp.), tā uzskata, ka attiecībā uz diferencētu kompensāciju piešķiršanu Regulas Nr. 3665/87 izpratnē importa dokumenti
         ir tikai pierādījumi, kurus ir iespējams atspēkot. Tādējādi tā uzskata, ka minētās kompensācijas tikušas izmaksātas nepamatoti.

      26      Attiecībā uz noilgumu atbildētāja pamata lietā norāda, ka 2001. gada 18. aprīļa lēmums, ar ko tā pieprasīja atmaksu, Regulā
         Nr. 2988/95 paredzēto termiņu ir pārtraucis. Faktiski minētā termiņa gaita pirms pēdējā eksporta darījuma, kas atbilstoši
         eksporta deklarācijai noticis 1994. gada 28. septembrī, neesot bijusi sākusies. Turpmāk noilguma termiņš esot ticis pārtraukts
         1997. gada jūlijā šajā laikā izmeklēšanas ietvaros veiktās kratīšanas dēļ, kā arī 1997. gada 18. septembrī, prasītājai pamata
         lietā nosūtot 1997. gada 5. marta protokolu.

      27      Šajā kontekstā College van Beroep voor het bedrijfsleven [Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus
         jautājumus:

      “1)      Vai Regulas (EEK) Nr. 3665/87 16.–18. pants, tādi, kādi tie bija piemērojami lietas apstākļu iestāšanās laikā, ir jāinterpretē
         tā, ka, ja pēc importa dokumentu pieņemšanas ir galīgi izmaksātas diferencētas kompensācijas, sakarā ar vēlāk atklātu produktu
         reeksportu šo kompensāciju izmaksu par nepamatotu var uzskatīt tikai tad, ja ir konstatēta eksportētāja ļaunprātīga rīcība?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, kādi kritēriji ir jāpiemēro, lai noteiktu, kādos apstākļos produktu reeksports
         padara izmaksātas diferencētas kompensācijas par nepamatotām?

      3)      Kādi kritēriji ļauj noteikt, vai ir noticis turpināts vai atkārtots pārkāpums Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē? Precīzāk, [..] vai pārkāpums ir turpināts vai atkārtots, ja tas attiecas
         uz visai nelielu kopējo darījumu, [kas ir veikti] noteiktā laikposmā, daļu un darījumi, kuros ir atklāts pārkāpums, vienmēr
         ir attiekušies uz dažādām [produktu] partijām?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      28      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, atceļot un atgūstot diferencētas kompensācijas, kas, pamatojoties uz
         Regulu Nr. 3665/87, tikušas izmaksātas galīgi, lai varētu konstatēt, ka minētās kompensācijas nav pamatotas, ir jāiesniedz
         pierādījums par eksportētāja ļaunprātīgu rīcību.

      29      Vispirms ir jāatzīmē, ka diferencētu kompensāciju piešķiršana ir pakļauta Regulā Nr. 3665/87 paredzēto nosacījumu kopumam,
         kuri ir noteikti tās 4.–6. pantā, no vienas puses, un 16.–18. pantā, no otras puses. No Tiesas rīcībā esošajiem dokumentiem
         izriet, ka prasītāja pamata lietā formāli atbilda visiem minētajā regulā paredzētajiem nosacījumiem, no kā izriet, ka attiecīgās
         kompensācijas tai tika izmaksātas galīgi. No iesniedzējtiesas lēmuma īpaši izriet, ka atbildētāja pamata lietā nav izmantojusi
         Regulas Nr. 3665/87 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta ceturtajā daļā un 18. panta 2. punktā paredzēto iespēju pirms tam, kad
         attiecīgās kompensācijas kļūst galīgas, lūgt iesniegt papildu pierādījumus, lai pierādītu, ka attiecīgie produkti nemainītā
         stāvoklī tiešām ir nokļuvuši importētājvalsts tirgū.

      30      Ir svarīgi atzīmēt, ka no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka lēmums pieprasīt minēto kompensāciju atmaksu pamatots nevis ar
         prasītājas pamata lietā nodoto importa dokumentu nepilnīgu raksturu, bet ar apstākli, ka gandrīz nekavējoties pēc to importēšanas
         uz Amerikas Savienotajām Valstīm dažas siera partijas tika reeksportētas uz citu trešo valsti.

      31      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Kopienas regulu piemērošana uz tirgus dalībnieku ļaunprātīgu rīcību neattiecas (1977. gada 11. oktobra
         spriedums lietā 125/76 Cremer, Recueil, 1593. lpp., 21. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Emsland-Stärke, 51. punkts).

      32      Regulas Nr. 3665/87 izpratnē galīgi izmaksāto diferencēto kompensāciju nepamatotā rakstura konstatēšana tādējādi gadījumā,
         ja visu attiecīgo produktu daļa gandrīz nekavējoties tikusi reeksportēta uz citu trešo valsti, prasa pierādījumu eksportētāja
         ļaunprātīgai rīcībai.

      33      Minēto pierādījumu veido, pirmkārt, objektīvu apstākļu kopums, no kura izriet, ka, neskatoties uz formālu Kopienu regulējumā
         paredzēto nosacījumu ievērošanu, šī regulējuma mērķis nav sasniegts, un, otrkārt, subjektīvs elements, ko veido vēlēšanās
         gūt Kopienu regulējumā paredzēto labumu, mākslīgi radot tā saņemšanai nepieciešamos priekšnosacījumus (2005. gada 21. jūlija
         spriedums lietā C‑515/03 Eichsfelder Schlachtbetrieb, Krājums, I‑7355. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī subjektīvā elementa esamību var konstatēt, it īpaši, pierādot
         vienošanos starp eksportētāju – kompensācijas saņēmēju un produkta importētāju uz trešo valsti, kas nav importētājvalsts.

      34      Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai atbilstoši valsts tiesību noteikumiem par pierādījumiem – ciktāl tie neietekmē Kopienu
         tiesību efektīvu iedarbību – pamata lietā ir izpildīti ļaunprātīgo rīcību veidojošie elementi (iepriekš minētais spriedums
         lietā Emsland-Stärke, 54. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš minētais spriedums lietā Eichsfelder Schlachtbetrieb, 40. punkts).

      35      Nīderlandes valdība šajā sakarā norāda, ka eksportētāja ļaunprātīgas rīcības pierādījums iepriekš minētā sprieduma lietā Emsland-Stärke izpratnē ir jāsniedz tikai gadījumā, ja ir izpildīti visi formālie kompensācijas piešķiršanas nosacījumi, kas neatbilst situācijai
         pamata lietā, jo, tā kā uz Kanādu reeksportētā siera partijas netika nodotas patēriņam Amerikas Savienoto Valstu tirgū, nosacījums
         par nodošanu patēriņam trešajā valstī Regulas Nr. 3665/87 17. panta 3. punkta izpratnē nav izpildīts.

      36      Šim argumentam nevar piekrist. No vienas puses, no šī sprieduma 28. punkta izriet, ka formāli prasītāja pamata lietā ir izpildījusi
         visus nosacījumus, ko Regula Nr. 3665/87 paredz pamata lietā izskatāmo diferencēto kompensāciju piešķiršanai, ieskaitot nosacījumus,
         ko paredz minētās regulas 17. panta 3. punkts, no kā izriet, ka šīs kompensācijas tai tika izmaksātas galīgi un attiecīgās
         dalībvalsts atbildīgie dienesti neuzskatīja par vajadzīgu atbilstoši šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta ceturtajai
         daļai iepriekš pieprasīt papildu pierādījumus, ka produkts faktiski un nemainītā stāvoklī nokļuvis importētājvalsts tirgū.
         No otras puses, kā ir precizēts šī sprieduma 32. punktā, attiecīgā dalībvalsts var pamatoti prasīt atlīdzināt galīgi samaksātas
         kompensācijas tikai tad, ja ir konstatēta eksportētāja ļaunprātīga rīcība.

      37      Grieķijas valdība līdzīgi Nīderlandes valdībai norāda, ka apstāklis, ka pamata lietā nav izpildīts nosacījums par nodošanu
         patēriņam importētājvalsts tirgū, ir pamats tam, ka nepamatoti samaksāto diferencēto kompensāciju atmaksu var prasīt, pamatojoties
         uz Regulas Nr. 2988/95 noteikumiem un nepastāvot prasībai pierādīt eksportētāja ļaunprātīgu rīcību. Šim argumentam nevar piekrist,
         jo, kā ir atzīmēts šī sprieduma 32. punktā, nepamatoti samaksāto diferencēto kompensāciju par darījumiem, kas tiek izskatīti
         pamata lietā un attiecas uz laikposmu no 1988. līdz 1994. gadam, atmaksai ir nepieciešams pierādījums par eksportētāju ļaunprātīgu
         rīcību. Attiecīgi pārkāpuma jēdziens Regulas Nr. 2988/95 1. panta izpratnē šajā sakarā nav jāņem vērā.

      38      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, atceļot un atgūstot diferencētas kompensācijas,
         kas atbilstoši Regulai Nr. 3665/87 ir izmaksātas galīgi, minēto kompensāciju nepamatotā rakstura konstatējums ir jāpamato
         ar pierādījumu par eksportētāja ļaunprātīgu rīcību, kurš iesniegts atbilstoši valsts tiesību normām.

       Par otro jautājumu
      39      Ņemot vērā, ka uz pirmo jautājumu ir sniegta apstiprinoša atbilde, uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par trešo jautājumu
      40      Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz norādīt kritērijus, kas ļauj noteikt, vai pārkāpums ir turpināts vai atkārtots
         Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē. Šis iesniedzējtiesas jautājums īpaši attiecas uz situāciju, kad
         pārkāpums attiecas uz visai nelielu noteiktā laikposmā veiktu kopējo darījumu daļu un vienmēr ir saistīts ar dažādām [produktu]
         partijām.

      41      Kā būtībā norāda ģenerāladvokāte savu secinājumu 82. punktā, pārkāpums ir turpināts vai atkārtots Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         1. punkta otrās daļas izpratnē tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu
         darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Kopienu tiesību normu.

      42      Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka pārkāpums, kā tas ir šajā lietā, attiecas uz visai nelielu kopējo darījumu, kas veikti noteiktā
         laikposmā, daļu un ka darījumi, attiecībā uz kuriem pārkāpums ir konstatēts, vienmēr ir saistīti ar dažādām [produktu] partijām.
         Faktiski, lai konstatētu turpināta vai atkārtota pārkāpuma esamību, minētie apstākļi nav noteicoši, jo citādi tas varētu pamudināt
         tirgus dalībniekus mēģināt izvairīties no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanas, savus darījumus
         mākslīgi sadalot.

      43      Iesniedzējtiesai saskaņā ar valsts tiesību noteikumiem par pierādījumiem – ciktāl tie neietekmē Kopienu tiesību iedarbību
         – ir jāpārbauda, vai turpinātu vai atkārtotu pārkāpumu veidojošie elementi pamata lietā ir izpildīti.

      44      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz trešo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka pārkāpums ir turpināts vai atkārtots Regulas Nr. 2988/95
         3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu
         līdzīgu darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Kopienu tiesību normu. Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka pārkāpums attiecas
         uz noteiktā laikposmā veiktu kopējo darījumu salīdzinoši nelielu daļu un ka darījumi, attiecībā uz kuriem pārkāpums ir konstatēts,
         vienmēr ir saistīti ar dažādām [produktu] partijām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      45      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      atceļot un atgūstot diferencētas kompensācijas, kas atbilstoši Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulai (EEK) Nr. 3665/87,
            ar kuru paredz kopīgus, sīki izstrādātus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot eksporta kompensāciju sistēmu lauksaimniecības
            produktiem, ir izmaksātas galīgi, minēto kompensāciju nepamatotā rakstura konstatējums ir jāpamato ar pierādījumu par eksportētāja
            ļaunprātīgu rīcību, kurš iesniegts atbilstoši valsts tiesību normām;
      2)      pārkāpums ir turpināts vai atkārtots Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē tad, ja to ir izdarījis
            tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Kopienu
            tiesību normu. Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka pārkāpums attiecas uz noteiktā laikposmā veiktu kopējo darījumu salīdzinoši
            nelielu daļu un ka darījumi, attiecībā uz kuriem pārkāpums ir konstatēts, vienmēr ir saistīti ar dažādām [produktu] partijām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1998. gada 2.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Chambre syndicale nationale des entreprises de transport de fonds et valeurs (Sytraval) un Brink's France SARL. # Apelācija - Valsts atbalsts. # Lieta C-367/95 P.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 2. februāris.#International Management Group pret Eiropas Komisiju.#Sadarbība attīstības jomā – Gada rīcības programma Mjanmas/Birmas labā, kas finansējama no Eiropas Savienības vispārējā budžeta – Lēmums par budžeta izpildi – Grozījums – Prasība atcelt tiesību aktu – Apstrīdams tiesību akts – Pieņemamība – Pienākums norādīt pamatojumu – Pareizas finanšu pārvaldības princips – Labas pārvaldības princips – Pārskatāmība – Tiesību aizsardzības līdzeklis – Tiesiskā paļāvība.#Lieta T-29/15.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 17. oktobrī. # Konservenfabrik Lubella Friedrich Büker GmbH & Co. KG pret Hauptzollamt Cottbus. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Vācija. # Aizsargpasākumi. # Lieta C-64/95.


Tiesas spriedums 1979. gada 21. jūnijā. # Atalanta Amsterdam BV pret Produktschap voor Vee en Vlees. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # Lieta 240/78.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 16.jūlijā. # Fédération belge des chambres syndicales de médecins ASBL pret Gouvernement flamand, Gouvernement de la Communauté française un Conseil des ministres. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'arbitrage - Beļģija. # Direktīva 93/16/EEK - 31. pants. # Lieta C-93/97.


Tiesas spriedums 1982. gada 27. oktobrī. # Elestina Esselina Christina Morson pret Staat der Nederlanden un Hoofd van de Plaatselijke Politie in de zin van de Vreemdelingenwet ; Sewradjie Jhanjan pret Staat der Nederlanden. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Apvienotās lietas 35 un 36/82.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 1997. gada 10. jūlijā. # AssiDomän Kraft Products AB, AB Iggesunds Bruk, Korsnäs AB, MoDo Paper AB, Södra Cell AB, Stora Kopparbergs Bergslags AB un Svenska Cellulosa AB pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-227/95.