title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 2.jūnijā.#Georg Dörr pret Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten un Ibrahim Ünal pret Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Personu brīva pārvietošanās - Sabiedriskā kārtība - Direktīva 64/221/EEK - 8. un 9. pants - Uzturēšanās aizliegums un izraidīšanas rīkojums sakarā ar noziedzīgiem nodarījumiem - Apelācija, kas attiecas tikai uz lēmuma, ar kuru izbeigta prasītāja uzturēšanās, tiesiskumu - Apelācijas sūdzība, kas neaptur nolēmuma izpildi - Attiecīgās personas tiesības iesniegt apsvērumus attiecībā uz pamatotību iestādei, kurai jāsniedz atzinums - EEK un Turcijas Asociācijas līgums - Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - Asociācijas Padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts un 14. panta 1. punkts.#Lieta C-136/03.

text:
      Lieta C‑136/03
      Georg Dörr
      pret
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
      un
      Ibrahim Ünal
      pret
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      (Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās – Sabiedriskā kārtība – Direktīva 64/221/EEK – 8. un 9. pants – Uzturēšanās aizliegums un lēmums par izraidīšanu noziedzīgu nodarījumu dēļ – Pārsūdzība, kas attiecas tikai uz pasākuma, ar kuru attiecīgajai personai aizliedz turpināt uzturēties, tiesiskumu – Pārsūdzība bez apturošas iedarbības – Attiecīgās personas tiesības iesniegt apsvērumus par pamatotību iestādei, kurai jāsniedz atzinums – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts un 14. panta 1. punkts
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2004. gada 21. oktobrī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 2. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Personu brīva pārvietošanās — Atkāpes — Lēmumi ārvalstnieku politikas jomā — Lēmums par izraidīšanu — Tiesiskās aizsardzības
            garantijas — Pārsūdzība, kas attiecas tikai uz pasākuma tiesiskumu un kam nav apturošas iedarbības — Nepieļaujamība, ja nav
            izveidota kompetenta iestāde, kas ir cita iestāde nekā tā, kas ir pilnvarota pieņemt lēmumu
      (Padomes Direktīvas 64/221 9. panta 1. punkts)
      2.     Personu brīva pārvietošanās — Atkāpes — Lēmumi ārvalstnieku politikas jomā — Tiesiskās aizsardzības garantijas — Piemērojamība
            personām — Turcijas darba ņēmēji un viņu ģimenes locekļi, kas minēti EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. un
            7. pantā — Iekļaušana
      (Padomes Direktīvas 64/221 8. un 9. pants; EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. un 7. pants )
      1.     9. panta 1. punkts Direktīvā 64/221 par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu
         [uzturēšanos], kas ir attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību, gadījumā, ja nav tiesību
         celt prasību tiesā pret lēmumu par izraidīšanu no teritorijas vai ja prasību var celt tikai attiecībā uz lēmuma tiesiskumu,
         vai ja prasība nevar būt suspensīva, – izņemot steidzamus gadījumus – paredz kompetentas iestādes, kas ir cita iestāde nekā
         tā, kas ir pilnvarota pieņemt lēmumu, iesaistīšanos.

      Minētais noteikums līdz ar to ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar
         kuru lēmuma par izraidīšanu no šīs dalībvalsts, kas pieņemts attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoni, pārsūdzēšana tiesā neaptur
         lēmuma izpildi un, izskatot celto prasību pret šo lēmumu, lēmumu par izraidīšanu var izvērtēt tikai attiecībā uz tā tiesiskumu,
         vispusīgi nepārbaudot pasākuma pamatotību, jo nav izveidota kompetenta iestāde minētā noteikuma izpratnē.

      (sal. ar 42., 47., 51., 57. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.     Direktīvas 64/221 par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un uzturēšanos, kas ir attaisnojami
         ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību, 8. un 9. pantā paredzētās procesuālās garantijas, kas dalībvalstu
         pilsoņiem pieejamas attiecībā pret lēmumu, ar kuru atteikta uzturēšanas atļaujas pagarināšana, vai pret lēmumu par izraidīšanu
         no teritorijas, ir piemērojamas Turcijas pilsoņiem, uz kuriem attiecas EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80
         6. vai 7. punkts.

      Lai Turcijas darba ņēmējiem nodrošinātu efektīvu no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izrietošo individuālo tiesību nodarbinātības
         un uzturēšanās jomā tiesisko aizsardzību, šiem darba ņēmējiem, ja tie atbilst attiecīgajiem nosacījumiem, jāpiešķir tādas
         pašas procesuālās garantijas kā tās, ko Kopienu tiesības piešķir dalībvalstu pilsoņiem. Šī interpretācija ir piemērojama arī
         šo darba ņēmēju ģimenes locekļiem, uz kuriem attiecas Lēmuma Nr. 1/80 7. pants.

      (sal. ar. 66.–69. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 2. jūnijā (*)

      Personu brīva pārvietošanās – Sabiedriskā kārtība – Direktīva 64/221/EEK – 8. un 9. pants – Uzturēšanās aizliegums un lēmums par izraidīšanu noziedzīgu nodarījumu dēļ – Pārsūdzība, kas attiecas tikai uz pasākuma, ar kuru attiecīgajai personai aizliedz turpināt uzturēties, tiesiskumu – Pārsūdzība bez apturošas iedarbības – Attiecīgās personas tiesības iesniegt apsvērumus par pamatotību iestādei, kurai jāsniedz atzinums – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts un 14. panta 1. punkts
      Lieta C‑136/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Verwaltungsgerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 18. martā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 26. martā, tiesvedībās

      Georg Dörr
      pret
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
      un
      Ibrahim Ünal
      pret
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas] (referents), tiesneši E. Borgs-Bartets [A. Borg Barthet], S. fon Bārs [S. von Bahr], J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Muhika Arsamendi [M. Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 8. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       G. Dora [G. Dörr] un I. Ūnala [I. Ünal] vārdā – V. Vē [W. Weh], Rechtsanwalt, un M. Alge [M. Alge],

      –       Austrijas valdības vārdā – H. Dosi [H. Dossi] un M. Burgštālers [M. Burgstaller], pārstāvji,

      –       Vācijas valdības vārdā – A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Kondu‑Dirande [M. Condou‑Durande], kā arī D. Martins [D. Martin] un H. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 21. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 8. un 9. pantu Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvā 64/221/EEK
         par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu [uzturēšanos], kas ir attaisnojami ar
         sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību (OV 1964, 56, 850. lpp.), kā arī 6. un 7. pantu Asociācijas padomes
         1980. gada 19. septembra Lēmumā Nr. 1/80 par asociācijas izveidi (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”). Asociācijas padome
         tika nodibināta ar nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un kuru 1963. gada 12. septembrī
         Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā
         noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp; turpmāk
         tekstā – “Asociācijas līgums”).

      2       Šis prejudiciālais lūgums tika iesniegts saistībā ar divām tiesvedībām, vienu – starp Vācijas pilsoni Doru un Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten [Karintijas federālās zemes drošības direkcija] un otru – starp Ūnalu un Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg [Forarlbergas federālās zemes drošības direkcija], jo minētās valsts iestādes nolēma neatļaut abiem prasītājiem turpmāk uzturēties
         Austrijas teritorijā sakarā ar to izdarītajiem noziedzīgajiem nodarījumiem šajā dalībvalstī.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Direktīva 64/221
      3       Direktīva 64/221 atbilstoši tās 1. panta 1. punktam attiecas uz jebkuru dalībvalsts pilsoni, kas uzturas vai iebrauc citā
         Kopienas dalībvalstī, lai veiktu darbības kā darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, vai kā pakalpojumu saņēmējs.

      4       Minētā direktīva atbilstoši tās 2. panta 1. punktam attiecas uz pasākumiem saistībā ar uzturēšanās atļaujas izsniegšanu vai
         pagarināšanu, vai izraidīšanu no dalībvalstu teritorijas, ko tās veic, pamatojoties uz sabiedrisko kārtību, valsts drošību
         vai veselības aizsardzību.

      5       Minētās direktīvas 8. pants ir izteikts šādi:
      “Attiecīgajai personai ir tie paši tiesiskās aizsardzības līdzekļi attiecībā uz jebkuru lēmumu, kas attiecas uz iebraukšanu,
         uzturēšanās atļaujas izsniegšanas vai pagarināšanas atteikumu, vai izraidīšanas pieprasījumu [lēmumu par izraidīšanu], kas
         ir pieejami attiecīgās valsts pilsoņiem attiecībā uz pārvaldes iestāžu aktiem.”

      6       Atbilstoši Direktīvas 64/221 9. panta 1. punktam:
      “Ja nav tiesību iesniegt apelāciju [celt prasību] tiesā vai ja apelāciju var iesniegt [prasību var celt] tikai attiecībā uz
         lēmuma tiesisko spēkā esamību [tiesiskumu], vai ja apelācija [prasība] nevar būt suspensīva, lēmumu atteikt uzturēšanās atļaujas
         pagarināšanu vai pieprasīt uzturēšanās atļaujas turētāja izraidīšanu no teritorijas nepieņem pārvaldes iestāde, izņemot steidzamus
         gadījumus, līdz brīdim, kad tiek saņemts uzņēmējas [uzņemošās] valsts kompetentās iestādes atzinums, līdz kuram attiecīgā
         persona bauda tādas aizsardzības un palīdzības vai pārstāvēšanas tiesības, kādas paredz šīs valsts likumi.

      Šī iestāde nav tā pati iestāde, kas ir pilnvarota pieņemt lēmumu par uzturēšanās atļaujas pagarināšanas atteikumu vai izraidīšanas
         pieprasījumu [lēmumu par izraidīšanu].”

       Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas Republikas Asociācijas līgums
      7       Saskaņā ar Asociācijas līguma 2. panta 1. punktu tā mērķis ir veicināt ilgstošu un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomisko
         attiecību stiprināšanu starp Līgumslēdzējām pusēm. Atbilstoši minētā līguma 12. pantam šāds mērķis ir sasniedzams, tostarp
         pakāpeniski nodrošinot brīvu darbaspēka pārvietošanos. Atbilstoši preambulas ceturtajam apsvērumam un Līguma 28. pantam šī
         līguma mērķis ir panākt Turcijas iedzīvotāju dzīves līmeņa uzlabošanos un vēlāk atvieglot Turcijas Republikas pievienošanos
         Kopienai.

      8       Papildprotokola, kas parakstīts 1970. gada 23. novembrī Briselē un kas Kopienas vārdā noslēgts un apstiprināts ar Padomes
         1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293, 1. lpp; turpmāk tekstā – “papildprotokols”), 1. pantā ir paredzēti
         nosacījumi, noteikumi, un grafiki, saskaņā ar ko īstenojams pārejas periods, kas paredzēts Asociācijas līguma 4. pantā. Saskaņā
         ar tā 62. pantu minētais protokols ir šī līguma neatņemama sastāvdaļa.

      9       Papildprotokols ietver II sadaļu ar nosaukumu “Personu un pakalpojumu kustība”, kuras I nodaļa ir veltīta darba ņēmējiem.
      10     Papildprotokola 36. pantā, kas ietverts I nodaļā, ir paredzēts:
      “Darba ņēmēju brīvu pārvietošanos starp Kopienas dalībvalstīm un Turciju nodrošina pakāpeniski saskaņā ar Asociācijas līguma
         12. pantā izklāstītajiem principiem laika posmā starp divpadsmitā un divdesmit otrā gada beigām pēc minētā līguma stāšanās
         spēkā.

      Asociācijas padome lemj par šajā nolūkā vajadzīgajiem noteikumiem.”
      11     Lēmuma Nr. 1/80 mērķis saskaņā ar tā preambulas trešo apsvērumu ir uzlabot sistēmu sociālajā jomā, kas piemērojama darba ņēmējiem
         un to ģimenes locekļiem.

      12     Lēmuma Nr. 1/80 6., 7. un 14. pants ir ietverti tā II nodaļas ar nosaukumu “Sociālo tiesību normas” I iedaļā, kas attiecas
         uz “Jautājumiem saistībā ar darba ņēmēju nodarbinātību un brīvu pārvietošanos”.

      13     6. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
      “Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, Turcijas darba ņēmējam, kas ir iesaistīts dalībvalsts
         legālajā darba tirgū:

      –       pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja ir brīva
         darba vieta;

      –       pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas darba ņēmējiem, ir tiesības šajā dalībvalstī
         pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos
         un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;

      –       pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles”.
      14     7. pants attiecas uz Turcijas darba ņēmēja ģimenes locekļu, kuri ir saņēmuši atļauju viņam pievienoties, brīvu pieeju darba
         tirgum.

      15     14. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības un
         veselības aizsardzības apsvērumiem.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      16     Federālā likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos un apmešanos uz dzīvi (Fremdengesetz, turpmāk tekstā – “Likums par ārvalstniekiem”) 10. panta 2. punkta 3. daļā, redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvas faktu
         rašanās laikā, ir paredzēts, ka uzturēšanās atļauja tostarp ir atsakāma, ja ārvalstnieka uzturēšanās var apdraudēt sabiedrisko
         mieru, kārtību un drošību.

      17     Atbilstoši minētā likuma 34. panta 1. punkta 2. daļai ārvalstnieki, kas federālajā teritorijā uzturas saskaņā ar uzturēšanās
         atļauju vai tur dzīvo jaunas uzturēšanās atļaujas izsniegšanas procedūras laikā, var tikt izraidīti, ja pastāv iemesls atteikt
         uzturēšanās atļaujas pagarināšanu.

      18     Likuma par ārvalstniekiem 36. panta 1. punkta 1. un 2. daļā ir noteikts, ka ārvalstnieka uzturēšanos var aizliegt, ja noteikti
         apstākļi ļauj uzskatīt, ka tā uzturēšanās apdraud sabiedrisko drošību un kārtību vai ir pretrunā ar citām sabiedrības interesēm,
         kas minētas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. panta 2. punktā, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī
         Romā. Atbilstoši šā panta 2. punkta 1. daļai par īpašiem apstākļiem 36. panta 1. punkta izpratnē ir uzskatāmi gadījumi, kad
         valsts tiesa ar spēkā stājušos tiesas spriedumu ir notiesājusi ārvalsts pilsoni ar brīvības atņemšanu uz trīs mēnešiem, ar
         brīvības atņemšanas sodu, kas daļēji piemērojams nosacīti, ar nosacīti piemērojamu brīvības atņemšanas sodu uz vairāk nekā
         sešiem mēnešiem vai atkārtoti ir notiesājusi šo personu par noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar tiem pašiem nodarījumiem.

      19     Likuma par ārvalstniekiem 48. panta 1. punktā ir paredzēts, ka uzturēšanās aizliegums attiecībā uz Eiropas Ekonomiskās zonas
         vai privileģētas trešās valsts pilsoni var tikt pieņemts tikai tad, ja attiecīgās personas uzvedība apdraud sabiedrisko kārtību
         vai drošību. 48. panta 3. punktā noteikts, ka gadījumā, kad lēmums par izraidīšanu vai uzturēšanās aizliegums attiecas uz
         šādu personu, lēmuma izpilde automātiski atliekama uz vienu mēnesi, ja vien sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumi
         neprasa, lai šī persona tiktu izraidīta nekavējoties.

      20     Atbilstoši minētā likuma 88. pantam lēmumu par uzturēšanās aizliegumu pieņem apgabala pārvaldes iestādes (Bezirksverwaltungsbehörde), ja vien nav noteikts citādi.

      21     Administratīvā procesa kodeksa (Allgemeine Verwaltungsverfahrensgesetz) 66. pantā, redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvas faktu rašanās laikā, ir noteikts:

      “1)      Iestādei, kura izskata pārsūdzēto lēmumu, ir jāpilnvaro zemākstāvošā iestāde veikt papildu pārbaudi vai jāveic tā pašai.
      2)      Gadījumā, ja iestādes, kura izskata pārsūdzēto lēmumu, rīcībā esošie fakti ir tik nepietiekami, ka šķiet nenovēršami noturēt
         sēdi vai rīkot atkārtotu sēdi, tā var atcelt apstrīdēto lēmumu un nosūtīt lietu atkārtotai izskatīšanai zemākstāvošajai iestādei
         jauna lēmuma pieņemšanai.

      3)      Tomēr iestāde, kura izskata pārsūdzēto lēmumu, var arī pati noturēt sēdi un tieši uzklausīt liecības, ja tādējādi tiek ietaupīts
         laiks un izdevumi.

      4)      Citos gadījumos nekā 2. punktā paredzētie, tiktāl, ciktāl sūdzība nav noraidāma kā nepieņemama vai nokavēta, iestāde, kura
         izskata pārsūdzēto lēmumu, vienmēr var pati izskatīt lietu. Tā ir tiesīga aizstāt zemākstāvošās iestādes nolēmumu un motivāciju
         ar savējo un līdz ar to jebkādā veidā grozīt apstrīdēto lēmumu.”

      22     Atbilstoši Federālā Konstitucionālā likuma (Bundes-Verfassungsgesetz) 144. pantam Konstitūcijā paredzēto tiesību ievērošanu uzrauga Verfassungsgerichtshof [Konstitucionālā tiesa].

      23     Konstitucionālās tiesas likuma (Verfassungsgerichtshofgesetz) 85. pantā, redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvas faktu rašanās laikā, ir paredzēts:

      “1)      Prasības celšana neaptur lēmuma izpildi.
      2)      Pēc prasītāja lūguma Verfassungsgerichtshof  ir jāaptur lēmuma izpilde tiktāl, ciktāl to pieļauj vispārējas sabiedriskās intereses un ciktāl pēc visu attiecīgo interešu
         izvērtēšanas, gadījumā, ja trešā persona īstenotu vai realizētu ar lēmumu piešķirtās tiesības, prasītājam tiktu radīts nesamērīgs
         kaitējums. Gadījumā, ja lēmumam par prasības apturošo iedarbību piemērojamie nosacījumi ir būtiski mainījušies, pēc prasītāja,
         iestādes (83. panta 1. punkts) vai pārējo lietas dalībnieku lūguma ir jāpieņem jauns lēmums.

      3)      Par lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar 2. punktu, ir jāinformē prasītājs, iestāde [..] un pārējie lietas dalībnieki. Gadījumā,
         kad tiek atzīts, ka prasība aptur lēmuma izpildi, iestādei ir jāaptur apstrīdētā administratīvā akta izpilde un jāveic šim
         nolūkam vajadzīgie pasākumi; persona, kurai ir labvēlīgs apstrīdētais lēmums, nevar realizēt savas tiesības.

      4)      Ja Verfassungsgerichtshof  nenotur tiesas sēdi, lēmumi 2. punkta izpratnē ir jāpieņem pēc Verfassungsgerichtshof  priekšsēdētāja palīga lūguma.”

      24     Atbilstoši minētā likuma 87. panta 1. punktam Verfassungsgerichtshof  ir jāizlemj, vai ir pārkāptas Konstitūcijā paredzētās tiesības vai prasītāja tiesības sakarā ar to, ka ir piemērots prettiesisks
         noteikums, Konstitūcijai neatbilstošs likums vai prettiesisks līgums, un vajadzības gadījumā jāatceļ apstrīdētais administratīvais
         akts.

      25     Likuma par Verwaltungsgerichtshof [Augstākā administratīvā tiesa] (Verwaltungsgerichtshofgesetz) [Likums par Augstāko administratīvo tiesu] 30. pantā, redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvas faktu rašanās laikā, ir noteikts:

      “1)      Prasības celšana saskaņā ar likumu neaptur lēmuma izpildi [..].
      2)      Tomēr pēc prasītāja lūguma Verwaltungsgerichtshof ir jāaptur lēmuma izpilde tiktāl, ciktāl to pieļauj vispārējas sabiedriskās intereses un ciktāl pēc visu attiecīgo interešu
         izvērtēšanas, gadījumā, ja trešā persona īstenotu vai realizētu ar lēmumu piešķirtās tiesības, prasītājam tiktu radīts nesamērīgs
         kaitējums. [..]

      3)      Par lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar 2. punktu, ir jāinformē visi lietas dalībnieki. Gadījumā, kad tiek atzīts, ka prasība
         aptur lēmuma izpildi, iestādei ir jāaptur apstrīdētā administratīvā akta izpilde un jāveic šim nolūkam vajadzīgie pasākumi;
         persona, kurai ir labvēlīgs apstrīdētais lēmums, nevar realizēt savas tiesības.”

      26     Minētā likuma 41. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Verwaltungsgerichtshof ir jāpārbauda apstrīdētais lēmums, pamatojoties uz lietā esošajiem faktiem, kurus atzinusi pārvaldes iestāde.

      27     Minētā likuma 42. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Verwaltungsgerichtshof jāizskata visas lietas, pieņemot nolēmumu. Ar šo nolēmumu principā ir vai nu jānoraida prasība kā nepamatota, vai jāatceļ
         apstrīdētais lēmums.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      28     Dors ir Vācijas pilsonis, kurš ir precējies. Kopš 1992. gada Dors dzīvo Austrijā, 1995. gadā viņam pievienojās viņa ģimene;
         Austrijā Dors veic profesionālu darbību. Cita starpā par krāpšanu lielos apmēros viņam tika piespriesta brīvības atņemšana
         uz astoņpadsmit mēnešiem, no kuriem divpadsmit mēneši – nosacīti.

      29     Ar 1998. gada 1. oktobra Bezirkshauptmannschaft Klagenfurt (Klāgenfurtes Pirmās instances pārvaldes iestāde) lēmumu saskaņā ar Likuma par ārvalstniekiem 48. panta 1. un 3. punktu,
         kā arī 36. panta 1. punkta 1. daļu attiecībā uz Doru tika noteikts uzturēšanās aizliegums uz desmit gadiem.

      30     Tā kā Dora prasība Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten ar 1998. gada 4. decembra lēmumu tika noraidīta, Dors atbilstoši Administratīvā procesa kodeksa 66. panta 4. punktam iesniedza
         apelācijas sūdzību Bundesland Kärnten Verwaltungsgerichtshof [Karintijas federālās zemes Augstākajai administratīvajai tiesai].

      31     Ūnals ir Turcijas pilsonis. Viņš jau vairākus gadus likumīgi uzturas Austrijā un ir tur nodarbināts. Viņš ir trīsreiz tiesāts,
         divreiz par kautiņiem un vienreiz par Likuma par autovadītāju apliecībām (Führerscheingesetz) pārkāpšanu.

      32     Ar 2001. gada 23. marta lēmumu Bezirkshauptmannschaft Dornbirn (Dornbirnas Pirmās instances pārvaldes iestāde) lika izraidīt Ūnalu saskaņā ar Likuma par ārvalstniekiem 34. panta 1. punkta
         2. daļu un 10. panta 2. punkta 3. daļu.

      33     Tā kā Ūnala prasība Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg ar 2001. gada 3. oktobra lēmumu tika noraidīta, arī viņš atbilstoši Administratīvā procesa kodeksa 66. panta 4. punktam iesniedza
         apelācijas sūdzību Verwaltungsgerichtshof.

      34     Šī tiesa apvienoja abas tiesvedības, lai izskatītu tās kopīgi un pieņemtu tajās kopīgu spriedumu. Tā jautā, pirmkārt, vai
         Austrijas tiesību sistēmā paredzētā tiesiskā aizsardzība ir saderīga ar Direktīvas 64/221 prasībām un, otrkārt, vai šīs prasības
         ir piemērojamas Turcijas darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas Lēmums Nr. 1/80.

      35     Šajos apstākļos Verwaltungsgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas 64/221 [..] 8. un 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pārvaldes iestādes – neatkarīgi no tā, vai iestādē
         pastāv iekšējas pārsūdzības iespējas – nevar pieņemt lēmumu par izraidīšanu no teritorijas, nesaņemot kompetentas iestādes
         atzinumu atbilstoši Direktīvas 9. panta 1. punktam (kas Austrijas tiesību sistēmā nav paredzēts) – izņemot steidzamus gadījumus
         – ja tās pieņemtos lēmumus var pārsūdzēt tikai tiesās, kas izskata ar publiskajām tiesībām saistītus jautājumus, ievērojot
         šādus ierobežojumus: šī pārsūdzēšana neaptur lēmuma izpildi, tiesas nevar lemt par pieņemto pasākumu pamatotību un var tikai
         atcelt apstrīdēto lēmumu; turklāt tikai viena tiesa (Verwaltungsgerichtshof – Augstākā administratīvā tiesa) var pārbaudīt pamatotību saistībā ar faktiem, un cita tiesa (Verfassungsgerichtshof – Konstitucionālā tiesa) var pārbaudīt Konstitūcijā paredzēto tiesību pārkāpumu?

      2)      Vai Direktīvas [64/221] [..] 8. un 9. pantā paredzētās procesuālās garantijas [..] ir piemērojamas Turcijas pilsoņiem, uz
         kuriem attiecas Lēmuma Nr. 1/80 [..] 6. vai 7. pants?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      36     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 64/221 8. un 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj
         tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, lēmumu par izraidīšanu no šīs dalībvalsts teritorijas, kas
         pieņemts attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoni, var prasības pret šo lēmumu izskatīšanas laikā izvērtēt tikai attiecībā uz
         tā tiesiskumu un, otrkārt, prasības celšana neaptur lēmuma izpildi.

      37     Šis jautājums attiecas uz Dora situāciju. Tāpat tas attiecas arī uz Ūnala situāciju, ja uz otro jautājumu tiek sniegta apstiprinoša
         atbilde.

      38     Austrijas un Vācijas valdības uzskata, ka Austrijas tiesību sistēmā paredzētā tiesiskā aizsardzība atbilst Direktīvas 64/221
         prasībām. Pēc to domām, kompetentajām tiesām ir jāpārbauda ne tikai apstrīdētā akta tiesiskums, bet arī pārvaldes iestāžu
         veiktās pierādījumu izvērtēšanas pamatotība. Tādējādi noteiktā apjomā tāpat tiek veikta pārbaude attiecībā uz faktiem. Turklāt
         pēc prasītāja lūguma prasības celšana var apturēt lēmuma izpildi. Šādos apstākļos kompetentas iestādes Direktīvas 64/221 9. panta
         1. punkta izpratnē iesaistīšanās nebūtu nepieciešama.

      39     Prasītājiem pamata tiesvedībā ir pretējs viedoklis. Prasītāji uzskata, ka kompetentajām tiesām nav tiesību izlemt lietu pēc
         būtības, tām ir tikai tiesības izskatīt lietu kasācijas kārtībā. Tās nevar izvērtēt faktus, tām ir saistošs pārvaldes iestāžu
         veiktais faktu izvērtējums. Tām ir aizliegts ņemt vērā jaunus faktus. Tiesas lēmums var attiekties tikai uz to faktisko un
         tiesisko situāciju, kāda pastāvēja apstrīdētā akta pieņemšanas laikā. Šādos apstākļos attiecīgajai personai Direktīvas 64/221
         9. panta 1. punktā paredzētajā iestādē ir jāatsaucas uz steidzamības apsvērumiem.

      40     Pēc Komisijas domām, nevar izslēgt, ka Austrijā spēkā esošās administratīvā procesa tiesības pilnībā neatbilst Direktīvas
         64/221 8. un 9. panta noteikumiem, jo nav izveidota kompetentā iestāde 9. panta izpratnē.

      41     Šajā sakarā vispirms jāatgādina – no Direktīvas 64/221 8. panta izriet, ka visām tajā paredzētajām personām ir tādi paši tiesiskās
         aizsardzības līdzekļi attiecībā uz jebkuru lēmumu, kas tostarp attiecas uz uzturēšanās atļaujas pagarināšanas atteikumu vai
         lēmumu par izraidīšanu, kādi ir pieejami attiecīgās valsts pilsoņiem attiecībā uz pārvaldes iestāžu aktiem (skat. 1980. gada
         5. marta spriedumu lietā 98/79 Pecastaing, Recueil, 691. lpp., 9. un 10. punkts, kā arī 1990. gada 18. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑297/88 un C‑197/89 Dzodzi, Recueil, I‑3763. lpp., 57. un 58. punkts).

      42     Direktīvas 64/221 9. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt minimālās procesuālās garantijas tiem dalībvalstu pilsoņiem, attiecībā
         uz kuriem ir pieņemts lēmums par uzturēšanās atļaujas pagarināšanas atteikumu vai lēmums par izraidīšanu. Šis noteikums, kas
         ir piemērojams trīs gadījumos, proti – ja nav tiesību celt prasību tiesā vai ja prasību var celt tikai attiecībā uz lēmuma
         tiesiskumu, vai ja prasība nevar būt suspensīva – paredz kompetentas iestādes, kas ir cita iestāde nekā tā, kas ir pilnvarota
         pieņemt lēmumu, iesaistīšanos. Izņemot steidzamus gadījumus, pārvaldes iestāde var pieņemt lēmumu tikai pēc citas kompetentas
         iestādes sniegtā atzinuma saņemšanas. Attiecīgajai personai ir jābūt tiesībām aizstāvēties kompetentajā iestādē un tādām aizsardzības
         un palīdzības vai pārstāvēšanas tiesībām, kādas paredz šīs valsts likumi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Dzodzi, 62. punkts, kā arī 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑482/01 un C‑493/01 Orfanopoulos  un Oliveri, Recueil, I‑5257. lpp., 105. punkts).

      43     Turpmāk ir jāizskata jautājums par to, vai tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir spēkā Austrijā, citu dalībvalstu pilsoņiem,
         uz kuriem attiecas lēmumi par to uzturēšanās izbeigšanu, var nodrošināt Direktīvā 64/221 paredzētās minimālās procesuālās
         garantijas, un it īpaši, vai tādos apstākļos, kādi ir pamata tiesvedībā starp Doru un Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten, pastāv vismaz viens no Direktīvas 9. panta 1. punktā paredzētajiem gadījumiem.

      44     Pirmkārt, attiecībā uz tiesas kontroli ir vispārzināms, ka lēmumus par citu dalībvalstu pilsoņu uzturēšanās izbeigšanu Austrijā
         var pārsūdzēt, no vienas puses, Verwaltungsgerichtshof un, no otras puses, gadījumā, kad tiek pārkāptas Konstitūcijā garantētās tiesības – Verfassungsgerichtshof.

      45     Otrkārt, attiecībā uz šīs pārbaudes apjomu iesniedzējtiesas lēmums pamatojas uz pieņēmumu, ka minētās tiesas nevar lemt par
         apstrīdēto administratīvo aktu pamatotību. Austrijas un Vācijas valdības tomēr pilnībā nepiekrīt šajā lēmumā sniegtajam valsts
         atbilstošo tiesību normu aprakstam.

      46     Šajā sakarā pietiek atgādināt, ka Tiesai lūguma par prejudiciālā nolēmuma sniegšanu ietvaros nepiekrīt lemt par valsts noteikumu
         interpretāciju, ne arī izlemt, vai iesniedzējtiesas veiktā šo noteikumu interpretācija ir pareiza (šajā sakarā skat. 2000. gada
         3. oktobra spriedumu lietā C‑58/98 Corsten, Recueil, I‑7919. lpp., 24. punkts). Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu starp Kopienu tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā
         faktiskais un tiesiskais konteksts, kādā ir pieņemti iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi (skat. 2001. gada 25. oktobra
         spriedumu lietā C‑475/99 Ambulanz Glöckner, Recueil, I‑8089. lpp., 10. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Orfanopoulos  un Oliveri, 42. punkts).

      47     Tādējādi, pārbaudot jautājumu par tiesas kontroles apjomu tādā tiesiskajā kontekstā kādā to norādījusi iesniedzējtiesa, ir
         jāsecina, ka valsts tiesību akti citu dalībvalstu pilsoņiem, attiecībā uz kuriem ir pieņemts lēmums par to uzturēšanās Austrijas
         teritorijā izbeigšanu, nenodrošina, ka paredzētā pasākuma pamatotība tiks vispusīgi pārbaudīta, un tādējādi tie neatbilst
         pietiekami efektīvas aizsardzības prasībām (šajā sakarā skat. 1986. gada 15. maija spriedumu lietā 222/84 Johnston, Recueil, 1651. lpp., 17. punkts; 1987. gada 15. oktobra spriedumu lietā 222/86 Heylens u.c., Recueil, 4097. lpp., 14. un 15. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Orfanopoulos  un Oliveri, 110. punkts).

      48     Treškārt, attiecībā uz pārsūdzēšanas kompetentās iestādēs sekām jautājuma formulējums ļauj noprast, ka pārsūdzība neaptur
         lēmuma izpildi. Tomēr no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šādai pārsūdzībai pēc prasītāja lūguma un ar noteiktiem nosacījumiem
         var būt šādas sekas. Austrijas valdība apgalvo, ka minētās tiesas faktiski var apturēt lēmuma par izraidīšanu izpildi.

      49     Šajā sakarā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgai judikatūrai dalībvalstīm ir jāpieņem noteikumi, lai visiem citas dalībvalsts
         pilsoņiem, attiecībā uz kuriem ir pieņemts lēmums par izraidīšanu, nodrošinātu iespēju realizēt Direktīvā 64/221 paredzētās
         pārsūdzības tiesības. Šī garantija tomēr būtu iluzora, ja dalībvalstis, tūlītēji izpildot šādu lēmumu, varētu liegt attiecīgajai
         personai iespēju gūt labumu no tā, ka tās prasībā izvirzītie prasības pamati tiek apmierināti (šajā sakarā skat. 1976. gada
         8. aprīļa spriedumu lietā 48/75 Royer, Recueil, 497. lpp., 55. un 56. punkts).

      50     Nav apstrīdams, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas neparedz, ka prasības par lēmumiem, ar kuriem citu dalībvalstu
         pilsoņiem aizliedz turpmāk uzturēties, celšana aptur lēmuma izpildi, neatbilst Direktīvas 64/221 prasībām vismaz tiktāl, ciktāl
         nav izveidota kompetenta iestāde Direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē.

      51     Lai varētu uzskatīt, ka prasībai, kuru ir tiesīgas iesniegt Direktīvā 64/221 minētās personas, ir apturoša iedarbība, tai
         jānotiek automātiski. Ar to vien, ka kompetentā tiesa pēc attiecīgās personas lūguma un noteiktos apstākļos var lemt par lēmuma,
         ar kuru aizliedz turpmāk uzturēties, izpildes apturēšanu, nav pietiekami. Austrijas valdības apgalvojums, ka Austrijas tiesas
         faktiski var apturēt lēmuma par izraidīšanu izpildi, nevar apstrīdēt šo secinājumu.

      52     Tiesiskās drošības prasība paredz – no valsts tiesiskā regulējuma izrietošajai tiesiskajai situācijai jābūt pietiekami precīzai
         un skaidrai, lai attiecīgās personas varētu pārzināt savu tiesību un pienākumu apjomu. Attiecībā uz valsts tiesu praksi, ko
         apraksta Austrijas valdība, ir jāuzsver, ka šādu praksi, ko atbilstoši tās raksturam ir iespējams grozīt un kurai nav atbilstošas
         atpazīstamības, nevar uzskatīt par tādu, kas atbilst no Direktīvas 64/221 izrietošajām prasībām.

      53     Jāsecina, ka tādos apstākļos, kādi bija pamatā prāvai starp Doru un Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten, runa ir par Direktīvas 64/221 9. panta 1. punktā paredzēto otro un trešo gadījumu. Tāds valsts tiesiskais regulējums kā
         Austrijā spēkā esošais tādējādi atbilst šīs direktīvas prasībām tikai tad, ja ir izpildīts nosacījums attiecībā uz neatkarīgas
         iestādes Direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē iesaistīšanos pirms pārvaldes iestāžu galīgā lēmuma pieņemšanas.

      54     Visbeidzot, ir jāpārbauda, vai Austrijas tiesību sistēmā ir izveidota kompetenta iestāde Direktīvas 64/221 9. panta 1. punkta
         izpratnē.

      55     Jāatgādina, ka minētās iestādes iesaistīšanai ir jānodrošina vispusīga visu faktu un apstākļu pārbaude, ieskaitot paredzētā
         pasākuma pamatotību, pirms tiek pieņemts galīgais lēmums (1980. gada 22. maija spriedums lietā 131/79 Santillo, Recueil, 1585. lpp., 12. punkts, ka arī 1982. gada 18. maija spriedums apvienotajās lietās 115/81 un 116/81 Adoui  un Cornuaille, Recueil, 1665. lpp., 15. punkts). Tāpat Tiesa ir norādījusi, ka, izņemot steidzamus gadījumus, pārvaldes iestāde lēmumu var pieņemt
         tikai pēc tam, kad ir saņemts kompetentās iestādes atzinums (iepriekš minētie spriedumi lietā Pecastaing, 17. punkts; lietā Dzodzi, 62. punkts, kā arī lietā Orfanopoulos  un Oliveri, 106. punkts).

      56     Iesniedzējtiesas lēmums, ar kuru izteikts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir pamatots ar pieņēmumu, ka kompetentā iestāde
         nav izveidota. Jāpiebilst, ka lietas materiāli, ko Tiesai iesniegusi iesniedzējtiesa, neļauj konstatēt ne to, ka šāda iestāde
         bijusi iesaistīta, ne to, ka apstākļos, kādi bija pamatā prāvai starp Doru un Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten, pastāvēja steidzamības situācija.

      57     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 64/221 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru lēmuma par izraidīšanu no šīs dalībvalsts,
         kas pieņemts attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoni, pārsūdzēšana tiesā neaptur lēmuma izpildi un, izskatot prasību pret šo
         lēmumu, lēmumu par izraidīšanu var izvērtēt tikai attiecībā uz tā tiesiskumu, jo nav izveidota kompetenta iestāde minētā noteikuma
         izpratnē.

       Par otro jautājumu
      58     Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 64/221 8. un 9. pantā paredzētās procesuālās garantijas ir attiecināmas
         uz Turcijas pilsoņiem, uz kuriem attiecas Lēmuma Nr. 1/80 6. vai 7. pants.

      59     Austrijas un Vācijas valdības uzskata, ka uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši. Lai gan ir tiesa, ka Direktīvas 64/221 8. un
         9. pants precizē EEK 48. panta 3. punktā (vēlāk – EKL 48. panta 3. punkts, savukārt jaunajā redakcijā – EKL 39. panta 3. punkts)
         paredzētā izņēmuma saistībā ar sabiedrisko kārtību piemērošanas kārtību, šie noteikumi tieši no tā neizriet. Lai 8. un 9. pantu
         varētu piemērot Turcijas darba ņēmējiem, būtu nepieciešams papildu tiesību akts. Turklāt Austrijas un Vācijas valdības uzskata,
         ka Tiesas 2000. gada 10. februāra spriedumā lietā C‑340/97 Nazli u.c. (Recueil, I‑957. lpp.) minētā argumentācija galvenokārt attiecas uz Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktā paredzēto sabiedriskās kārtības
         jēdziena interpretāciju, nevis uz procesuālajiem aspektiem saistībā ar Direktīvu 64/221. Šādos apstākļos Direktīvas 64/221
         8. un 9. panta piemērošana pēc analoģijas Turcijas darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem nekādā gadījumā nav neatbilstoša.

      60     Prasītāji pamata prāvā, tāpat kā Komisija ir pretējās domās. Pēc to domām, Tiesa ir tieši apstiprinājusi, ka, cik vien tas
         iespējams, EKL 48. pantā iedibinātie principi ir jāattiecina arī uz Turcijas darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas Lēmumā Nr. 1/80
         paredzētās tiesības. Tādējādi minimālā tiesiskā aizsardzība, kas izriet no Direktīvā 64/221 paredzētajām procesuālajām garantijām,
         ir jāattiecina arī uz situācijām saistībā ar Lēmumu Nr. 1/80.

      61     Jāatgādina, ka atbilstoši Asociācijas līguma 12. pantam, “lai pakāpeniski nodrošinātu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, Līgumslēdzējas
         puses vienojas rīkoties saskaņā ar Kopienas dibināšanas līguma 48. un 49. pantu [jaunajā redakcijā – EKL 39. un 40. pants],
         un 50. pantu [jaunajā redakcijā – EKL 41. pants]”. Papildprotokols tā 36. pantā nosaka darba ņēmēju brīvas pārvietošanās starp
         Kopienas dalībvalstīm un Turcijas Republiku pakāpeniskas īstenošanas termiņus un paredz, ka “Asociācijas padome lems par šajā
         nolūkā vajadzīgajiem noteikumiem”. Lēmuma Nr. 1/80 mērķis atbilstoši tā preambulas trešajam apsvērumam ir uzlabot sistēmu
         sociālajā jomā, kas piemērojama darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem.

      62     No šo noteikumu redakcijas Tiesa ir secinājusi, ka 48. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 39. pants) ietvertie principi tiktāl,
         ciktāl iespējams, ir jāattiecina uz Turcijas darba ņēmējiem, kam ir Lēmumā Nr. 1/80 paredzētās tiesības (šajā sakarā skat.
         2004. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑275/02 Ayaz, Krājums, I‑8765. lpp., 44. punkts, un 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑467/02 Cetinkaya, Krājums, I‑10895. lpp., 42. punkts).

      63     Attiecībā uz sabiedriskās kārtības izņēmuma apjoma atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktam noteikšanu Tiesa tāpat
         ir atzinusi, ka tas ir interpretējams tāpat, kā šis jēdziens tiek interpretēts jautājumos par tādu darba ņēmēju pārvietošanās
         brīvību, kas ir Kopienas dalībvalsts pilsoņi (iepriekš minētais spriedums lietā Nazli, 56. punkts). Šādas interpretācijas nepieciešamību nostiprina tas, ka šī norma formulēta gandrīz identiski Līguma 48. panta
         3. punktam (jaunajā redakcijā – EKL 39. panta 3. punkts) (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Nazli, 56. punkts, un lietā Cetinkaya, 43. punkts).

      64     Pamatojoties uz šiem apstākļiem, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Cetinkaya 46. un 47. punktā ir atzinusi, ka Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punkts kompetentajām valsts iestādēm nosaka zināmus ierobežojumus,
         kuri līdzinās ierobežojumiem, kas attiecas uz izraidīšanas pasākumu veikšanu attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoni, un ka
         Direktīvas 64/221 3. pantā ietvertie principi ir attiecināmi uz Turcijas darba ņēmējiem, kuriem ir Lēmumā Nr. 1/80 paredzētās
         tiesības. Tādējādi valsts tiesām, pārbaudot šāda Turcijas darba ņēmēja izraidīšanas tiesiskumu, ir jāņem vērā šie principi.

      65     No šiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 64/221 8. un 9. pantā ietvertie principi ir jāuzskata par tādiem, ko var attiecināt
         uz Turcijas darba ņēmējiem, kam ir Lēmumā Nr. 1/80 paredzētās tiesības.

      66     Šādu interpretāciju pamato mērķis pakāpeniski īstenot Turcijas darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kas paredzēta Asociācijas
         līguma 12. pantā. Lēmumā Nr. 1/80 iekļautās sociālo tiesību normas ir papildu posms šīs brīvības īstenošanai (skat. it īpaši
         1998. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑1/97 Birden, Recueil, I‑7747. lpp., 52. punkts, un 2002. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑188/00 Kurz, Recueil, I‑10691. lpp., 40. punkts). It īpaši Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā ir paredzētas Turcijas viesstrādnieku, kas atbilst
         nosacījumiem, tiesības nodarbinātības jomā (skat. 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑317/01 un C‑369/01
         Abatay u.c., Recueil, I‑12301. lpp., 78. punkts). Kā izriet no pastāvīgās judikatūras, šis pēdējais minētais noteikums, kuram ir tieša iedarbība,
         rada individuālas tiesības nodarbinātības jomā un atbilstošas uzturēšanās tiesības (skat. 1990. gada 20. septembra spriedumu
         lietā C‑192/89 Sevince, Recueil, I‑3461. lpp., 29. un 31. punkts; 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑237/91 Kus, Recueil, I‑6781. lpp., 33. punkts; 1997. gada 23. janvāra spriedumu lietā C‑171/95 Tetik, Recueil, I‑329. lpp., 26., 30. un 31. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Kurz, 26. un 27. punkts).

      67     Lai šīs individuālās tiesības būtu efektīvas, Turcijas darba ņēmējiem ir jāvar atsaukties uz tām valsts tiesās. Lai nodrošinātu
         šīs tiesiskās aizsardzības efektivitāti, šiem darba ņēmējiem ir jāpiešķir tādas pašas procesuālās garantijas kā tās, ko Kopienu
         tiesības piešķir dalībvalstu pilsoņiem, un tādējādi jāatļauj šiem darba ņēmējiem atsaukties uz Direktīvas 64/221 8. un 9. pantā
         paredzētajām garantijām. Faktiski, kā to savu secinājumu 59. punktā atzīst arī ģenerāladvokāts, šādas garantijas nav atdalāmas
         no tiesībām, ar kurām tās saistītas.

      68     Šī interpretācija ir attiecināma ne tikai uz tiem Turcijas pilsoņiem, uz kuriem attiecas Lēmuma Nr. 1/80 6. pants, bet arī
         uz viņu ģimenes locekļiem, uz kuriem attiecas minētā lēmuma 7. pants. Nekas nevar attaisnot to, ka minētajiem pilsoņiem, kas
         likumīgi uzturas kādas dalībvalsts teritorijā, attiecībā uz to Lēmumā Nr. 1/80 paredzētajām tiesībām tiek piešķirts autonoms
         aizsardzības līmenis, kas ir zemāks par Direktīvas 8. un 9. pantā paredzēto. Faktiski, ja minētā lēmuma 14. panta 1. punkts
         neparedzētu kompetentajām valsts iestādēm procesuālus ierobežojumus, kas ir analogi tiem, kādi piemērojami izraidīšanas pasākumiem
         attiecībā uz kādas dalībvalsts pilsoni, kā Tiesa jau ir atzinusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Cetinkaya, dalībvalstīm būtu visas iespējas padarīt neiespējamu to tiesību īstenošanu, uz kurām var atsaukties tie Turcijas pilsoņi,
         kam ir Lēmumā Nr. 1/80 paredzētās tiesības.

      69     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 64/221 8. un 9. pantā paredzētās procesuālās
         garantijas ir attiecināmas uz Turcijas pilsoņiem, uz kuriem attiecas Lēmuma Nr. 1/80 6. vai 7. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      70     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvas 64/221/EEK par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos
            un uzturēšanos, kas ir attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību, 9. panta 1. punkts ir
            jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru lēmuma par izraidīšanu no šīs
            dalībvalsts, kas pieņemts attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoni, pārsūdzēšana tiesā neaptur lēmuma izpildi un, izskatot prasību
            pret šo lēmumu, lēmumu par izraidīšanu var izvērtēt tikai attiecībā uz tā tiesiskumu, jo nav izveidota kompetenta iestāde
            minētā noteikuma izpratnē;
      2)      Direktīvas 64/221 8. un 9. pantā paredzētās procesuālās garantijas ir attiecināmas uz Turcijas pilsoņiem, uz kuriem attiecas
            Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi 6. vai 7. punkts.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 17. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-52/96.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 16.jūlijā. # Gut Springenheide GmbH un Rudolf Tusky pret Oberkreisdirektor des Kreises Steinfurt - Amt für Lebensmittelüberwachung. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija. # Lieta C-210/96.