title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 14. oktobrī. # Sergio Sandini pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Ierēdņi - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-389/02.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2004. gada 14. oktobrī
      Lieta T‑389/02
      Sergio Sandini
      pret
      Eiropas Kopienu Tiesu
      Ierēdņi – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Pieņemamība – Pakļaušana azbesta iedarbībai – Arodslimība – Kaitējums
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasības priekšmets ir atlīdzība par prasītājam nodarītajiem fiziskiem, morāliem, profesionāliem kaitējumiem un finansiāliem
         zaudējumiem.

      Nolēmums:         Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi ─ Prasība ─ Iepriekšēja administratīva sūdzība ─ Netiešs lēmums noraidīt prasību, kas netika apstrīdēta noteiktā termiņā
            ‑Vēlāks tiešs lēmums ─ Apstiprinošs akts ─ Noilgums
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.     Ierēdņi ─ Prasība ─ Prasība par zaudējumu atlīdzību ─ Lūgums atcelt pirmstiesas lēmumu noraidīt prasību par zaudējumu atlīdzību
            ─ Lūgums, kas nav atsevišķs attiecībā uz prasījumiem par kompensāciju
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      3.     Ierēdņi ─ Iestāžu ārpuslīgumiskā atbildība ─ Nosacījumi ─ Administrācijas izdarīts pārkāpums ─ Kaitējums ─ Cēloņsakarība ─
            Kumulatīvi nosacījumi
      4.     Ierēdņi ─ Iestāžu ārpuslīgumiskā atbildība ─ Pamatatlīdzības kompensācija saskaņā ar Civildienesta noteikumiem ─ Prasība par
            papildu kompensāciju saskaņā ar Kopienu tiesībām ─ Pieļaujamība ─ Nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu 73. pants)
      5.     Ierēdņi ─ Sociālais nodrošinājums ─ Nelaimes gadījumu un arodslimību apdrošināsana ─ Invaliditāte ─ Jēdziens ─ Nespēja turpināt
            saglabāt normālu aktīvu dzīvesveidu ─ Nespēja emocionālajā sfērā ─ Iekļaušana
      (Civildienesta noteikumu 73. pants)
      6.     Tiesvedība ─ Pieteikums par lietas ierosināšanu ─ Formas prasības ─ Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkts)
      7.     Ierēdņi ─ Prasība ─ Pamati ─ Pilnvaru nepareiza izmantošana ─ Jēdziens
      1.     Lēmums par tiešu sūdzības noraidījumu, kas iesniegts pēc termiņa iestāšanās prasībai pret netiešo noraidījumu var būt prasības celšanai nelabvēlīgs akts tikai gadījumā,
         ja tas ietver prasītāja stāvokļa pārskatīšanu atkarībā no jauniem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem. Lēmums par tiešu sūdzības
         noraidījumu neietver nekādu jaunu pierādījumu salīdzinājumā ar tiesisko vai faktisko stāvokli netiešā noraidījuma laikā; tas
         gluži vienkārši ir apstiprinošs akts, nav nelabvēlīgs un tādēļ nevar izraisīt civildienesta prasību termiņu atjaunošanu.

      (skat. 49. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1999. gada 7. decembris, T‑108/99 Reggimenti/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑243. un II‑1205. lpp., 35. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 12. decembris, T‑338/00 un T‑376/00 Morello/Komisija, Recueil FP, I‑A‑301. un II‑1457. lpp., 34. un 35. punkts.

      2.     Iestādes lēmums noraidīt prasību par zaudējumu atlīdzību veido neatņemamu sastāvdaļu administratīvajā procesā pirms Pirmās
         instances tiesā iesniegtās prasības par atbildības noteikšanu un, tātad pret to vērstie prasījumi to atcelt nevar tikt izvērtēti
         atsevišķi salīdzinājumā ar prasījumiem par kompensāciju. Vienīgās sekas aktam, kurā ir minēta iestādes nostāja pirmstiesas
         stadijā, ir ļaut [tai] pusei, kurai nodarīts kaitējums, iesniegt prasību par zaudējumu atlīdzību Pirmās instances tiesā.

      (skat. 56. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1997. gada 18. decembris, T‑90/95 Gill/Komisija, Recueil FP, I‑A‑471. un II‑1231. lpp., 45. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 6. marts, T‑77/99 Ojha/Komisija, Recueil FP, I‑A‑61. un II‑293. lpp., 68. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 5. decembris, T‑209/99 Hoyer/Komisija, Recueil FP, I‑A‑243. un II‑1211. lpp., 32. punkts.

      3.     Ierēdņa celtās prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros Kopienas atbildības iestāšanās ir atkarīga no nosacījumu kopuma par
         iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu, zaudējuma esamību un cēloņskarības pastāvēšanu starp [attiecīgo] rīcību un minēto
         zaudējumu; pierādījums par šo nosacījumu kopuma pastāvēšanu ir saistošs prasītājam. Iepriekš minētie trīs Kopienas atbildības
         iestāšanās nosacījumi ir kumulatīvi, kas nozīmē to, ka, ja [kaut] viens no tiem nav izpildīts, nevar iestāties Kopienas atbildība.

      (skat. 58. un 59. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1994. gada 1. jūnijs, C‑136/92 P Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., Recueil, I‑1981. lpp., 42. punkts; Tiesa, 1999. gada 9. septembris, C‑257/98 P Lucaccioni/Komisija, Recueil, I‑5251. lpp., 14. punkts; Pirmās instances tiesa, 1998. gada 26. maijs, T‑205/96 Bieber/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑231. un II‑723. lpp., 48. punkts; Pirmās instances tiesa, 1998. gada 14. maijs, T‑165/95 Lucaccioni/Komisija, Recueil FP, I‑A‑203. un II‑627. lpp., 57. punkts.

      4.     Ierēdņi ir tiesīgi pieprasīt kompensāciju papildu saņemtajiem pabalstiem saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, ja
         iestāde ir atbildīga par nelaimes gadījumu vai arodslimību atbilstoši Kopienu tiesībām un Civildienesta noteikumos noteiktie
         pabalsti nav pietiekami, lai pilnībā nodrošinātu atlīdzību par nodarīto kaitējumu. Savukārt, pamatatlīdzība nevar novest pie
         dubultas atlīdzības par nodarīto kaitējumu. Šajā nozīmē abas atlīdzības sistēmas nav neatkarīgas.

      (skat. 62. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1986. gada 8. oktobris, 169/83 un 136/84 Leussink u.c./Komisija, Recueil, 2801. lpp., 10.–14. punkts; Tiesa, 1999. gada 9. septembris, Lucaccioni/Komisija, minēts iepriekš, 19.–22. punkts.

      5.     Civildienesta noteikumu 73. pantā minētais invaliditātes jēdziens aptver nespēju turpināt saglabāt normālu aktīvu dzīvesveidu,
         tai skaitā emocionālajā sfērā. No tā izriet, ka nekas neattur iestādes nozīmēto mediķi vai medicīnas komisiju procedūras,
         kuras mērķis ir arodslimības konstatēšana, ietvaros ņemt vērā morālo kaitējumu, kas ierēdnim nodarīts profesionālās darbības
         veikšanas gadījumā, ja šī kaitējuma rezultātā tas ir kļuvis par nepiemērotu normālam aktīvam dzīvesveidam.

      (skat. 92. punktu)
      6.     Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktu pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jābūt ietvertam izvirzīto
         pamatu kopsavilkumam. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību
         un, lai, vajadzības gadījumā, Pirmās instances tiesa varētu lemt par prasību, nepastāvot citai informācijai tās atbalstam.
         Prasības pieteikumā jāizskaidro no kā sastāv pamats, uz kuru ir balstīta prasība, jo tikai tā abstrakts formulējums neatbilst
         Reglamenta prasībām.

      (skat. 120. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1995. gada 12. janvāris, T‑102/92 Viho/Komisija, Recueil, II‑17. lpp., 68. punkts; Pirmās instances tiesa, 1998. gada 14. maijs, T‑352/94 Mooch Domsjö/Komisija, Recueil, II‑1989. lpp., 333. punkts.

      7.     Jēdzienam pilnvaru nepareiza izmantošana ir precīzs saturs un tas atsaucas uz faktu, ka administratīva iestāde ir izmantojusi
         savas pilnvaras citam, nevis tam mērķim, dēļ kura tai tās piešķīra. Lēmums ir pieņemts nepareizi izmantojot pilnvaras, ja
         tajā, pamatojoties uz objektīvām, atbilstīgām un saskanīgām pazīmēm, izrādās, ka tas ir pieņemts, lai sasniegtu citus mērķus,
         nevis tos, uz kuriem iepriekš norādīts.

      (skat. 123. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 2003. gada 5. jūnijs, C‑121/01 P O’Hannrachain/Parlaments, Recueil, I‑5553. lpp., 46. punkts; Pirmās instances tiesa, 1997. gada 12. jūnijs, T‑104/96 Krämer/Komisija, Recueil FP, I‑A‑151. un II‑463. lpp., 67. punkts.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 21. jūnija spriedums.#Mahagében Kft pret Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (C‑80/11) un Péter Dávid pret Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Észak‑alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (C‑142/11).#Baranya Megyei Bíróság un Jász‑Nagykun‑Szolnok Megyei Bíróság lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Nodokļi – PVN – Sestā Direktīva – Direktīva 2006/112/EK – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Izmantošanas nosacījumi – 273. pants – Valsts pasākumi krāpšanas apkarošanai – Valsts nodokļu iestāžu prakse – Tiesību uz atskaitīšanu atteikums, ja rēķina, kas attiecas uz precēm vai pakalpojumiem, saistībā ar kuriem tiek lūgts izmantot šīs tiesības, izsniedzējs rīkojas prettiesiski – Pierādīšanas pienākums – Nodokļa maksātāja pienākums pārliecināties par šī rēķina izsniedzēja tiesisku rīcību un to pierādīt.#Apvienotās lietas C–80/11 un C–142/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 21. jūnijā (
            *1
         )
      “Nodokļi — PVN — Sestā Direktīva — Direktīva 2006/112/EK — Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu — Izmantošanas nosacījumi — 273. pants — Valsts pasākumi krāpšanas apkarošanai — Valsts nodokļu iestāžu prakse — Tiesību uz atskaitīšanu atteikums, ja rēķina, kas attiecas uz precēm vai pakalpojumiem, saistībā ar kuriem tiek lūgts īstenot šīs tiesības, izsniedzējs rīkojas prettiesiski — Pierādīšanas pienākums — Nodokļa maksātāja pienākums nodrošināt šī rēķina izsniedzēja tiesisku rīcību un to pierādīt”
      Apvienotās lietas C-80/11 un C-142/11
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, ko iesniegusi Baranya Megyei Bíróság (Ungārija) un Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (Ungārija) ar 2011. gada 9. februāra un 9. marta lēmumiem, kas Tiesā reģistrēti 2011. gada 22. februārī un 23. martā, tiesvedībās

            Mahagében kft

      pret

            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága
          (C-80/11),
      un

            Péter Dávid

      pret

            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága
          (C-142/11).
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] un T. fon Danvics [T von Danwitz] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P Mengozzi],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 15. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Fehér, kā arī K. Szíjjártó un K. Veres, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – S. Centeno Huerta, pārstāve,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – P. Moser, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – V. Bottka un A. Sipos, kā arī – C. Soulay, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sesto direktīvu 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2001. gada 20. decembra Direktīvu 2001/115/EK (OV 2002, L 15, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), un Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).

               2

               Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībās starp, pirmkārt, Mahagében kft (turpmāk tekstā – “Mahagében”) un Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (Dienvidaizdonavas reģionālā nodokļu direkcija) un, otrkārt, P. Dávid un Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (Ziemeļalfeldas reģionālā nodokļu direkcija) par nodokļu administrācijas atteikumu atzīt tiesības uz pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”), kas samaksāts kā priekšnodoklis par darījumiem, kuri tiek uzskatīti par aizdomīgiem, atskaitījumu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Ar Direktīvu 2006/112 – saskaņā ar tās 411. un 413. pantu – kopš 2007. gada 1. janvāra ir atcelti un aizstāti Savienības tiesību akti pievienotās vērtības nodokļa jomā, tostarp Sestā direktīva. Atbilstoši Direktīvas 2006/112 preambulas 1. un 3. apsvērumam Sestā direktīva bija jāpārstrādā, lai noteikumi par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu PVN jomā būtu izklāstīti skaidri un racionāli pārstrādātā struktūrā un redakcijā, tomēr neveicot būtiskas izmaiņas tiesību aktos. Direktīvas 2006/112 noteikumi būtībā ir identiski attiecīgajiem Sestās direktīvas noteikumiem.

               4

               Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu, kura formulējums būtībā ir identisks Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam, PVN uzliek preču piegādei, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds.

               5

               Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 167. pantu, kas izteikts tādā pašā redakcijā kā Sestās direktīvas 17. panta 1. punkts, “atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams”.

               6

               Direktīvas 2006/112 168. panta a) punktā, kura formulējums pēc būtības ir identisks Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktam, tā redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.f panta 1. punkta, ir paredzēts:
               “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:

                        a)

                        PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks cits nodokļa maksātājs.”

               7

               Direktīvas 2006/112 178. pantā, kurš ir iekļauts šīs direktīvas X sadaļas 4. nodaļā ar virsrakstu “Noteikumi par atskaitīšanas tiesību īstenošanu”, ir paredzēts:
               “Lai izmantotu atskaitīšanas tiesības, nodokļa maksātājam jāizpilda šādi nosacījumi:

                        a)

                        168. panta a) punktā paredzētajai atskaitīšanai attiecībā uz preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu – jāsaglabā rēķins, kas sagatavots saskaņā ar 220. līdz 236. pantu un 238., 239. un 240. pantu;

                  [..].”

               8

               Šis noteikums atbilst Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktam tā redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.f panta 2. punkta, kurā ir atsauce uz šīs direktīvas 22. panta 3. punkta prasībām, tā redakcijā, kas izriet no tās 28.h panta.

               9

               Direktīvas 2006/112 220. panta 1. punktā, kurā pēc būtības ir pārņemts Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta a) apakšpunkta formulējums, tā redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.h panta, ir paredzēts, ka ikviens nodokļa maksātājs nodrošina, ka – vai nu viņš pats, pircējs vai pakalpojumu saņēmējs, vai arī trešā persona viņa vārdā un interesēs – izsniedz rēķinu par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko viņš veicis citam nodokļa maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļa maksātāja.

               10

               Direktīvas 2006/112 226. pantā, kurā pēc būtības ir pārņemts Sestās direktīvas 22. panta 3. punkta b) apakšpunkts, tā redakcijā, kas izriet no Sestās direktīvas 28.h panta, ir uzskaitītas ziņas, kurām, neskarot Direktīvā 2006/112 paredzētos īpašos noteikumus, PVN vajadzībām ir obligāti jābūt saskaņā ar 220. un 221. pantu izsniegtos rēķinos.

               11

               Direktīvas 2006/112 273. pantā, kurš ir izteikts redakcijā, kas būtībā ir identiska Sestās direktīvas 22. panta 8. punkta formulējumam, tā redakcijā, kas izriet no šīs direktīvas 28.h panta, ir noteikts:
               “Dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, saskaņā ar prasību par vienādu režīmu iekšzemes darījumiem un darījumiem starp dalībvalstīm, ko veic nodokļa maksātāji, ar noteikumu, ka šādi pienākumi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas.
               Pirmajā daļā paredzēto izvēles iespēju nevar izmantot tam, lai noteiktu citus ar rēķinu sagatavošanu saistītus pienākumus papildus tiem, kas noteikti 3. nodaļā.”

         Ungārijas tiesības

               12

               1992. gada Likuma LXXIV par pievienotās vērtības nodokli (az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény, Magyar Közlöny 1992/128 (XII.19.), turpmāk tekstā – “PVN likums”) 32. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt no nodokļa summas, kas viņam jāmaksā, nodokļa summu, kuru cits nodokļa maksātājs ir nodevis viņam saistībā ar preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu.

               13

               Saskaņā ar šī likuma 34. panta 1. punktu “tiesības uz nodokļa atskaitīšanu var īstenot tikai tāds nodokļa maksātājs, kuram jāmaksā nodoklis, kura grāmatvedība saskaņā ar grāmatvedības normām ir daļēji vienkāršā ieraksta vai daļēji divkāršā ieraksta grāmatvedība”.

               14

               Saskaņā ar šī likuma 35. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ja vien nav pretēja Nodokļu likuma noteikuma, tiesības uz atskaitīšanu var īstenot ar nosacījumu, ka ir dokumenti, kuri pierāda priekšnodoklī iegrāmatoto nodokļa summu patiesumu. Par šādiem rēķiniem uzskata vienkāršotus rēķinus un dokumentus, kuri aizstāj rēķinus un ir izsniegti nodokļa maksātāja vārdā.

               15

               PVN likuma 44. panta 5. punktā ir noteikts:
               “Rēķina vai vienkāršota rēķina izsniedzējs atbild par tajā esošās informācijas autentiskumu. Nodokļa maksātāja, kurš rēķinā norādīts kā pircējs, tiesības saistībā ar nodokļa aplikšanu nevar tikt apšaubītas, ja viņš attiecībā uz apliekamo darbību ir ievērojis visu vajadzīgo piesardzību, ņemot vērā preču piegādes vai pakalpojumu sniegšanas apstākļus”.

         Pamattiesvedības un prejudiciālie jautājumi

         Lieta C-80/11

               16

               2007. gada 1. jūnijāMahagében noslēdza līgumu ar Rómahegy-Kert kft (turpmāk tekstā – “RK”) par neapstrādātu akāciju stumbru piegādi laikā no 2007. gada 1. jūnija līdz 31. decembrim. Šajā laikposmā RK izrakstīja 16 rēķinus uz Mahagében vārda par dažāda daudzuma stumbru piegādi. Sešos no šiem rēķiniem bija norādīts pielikumā esošās piegādes pavadzīmes numurs. RK norādīja visus rēķinus savā nodokļu deklarācijā, apliecinot, ka piegāde ir veikta, un pēc piegādes samaksāja PVN. Arī Mahagében iekļāva šos rēķinus savā nodokļu deklarācijā un izmantoja savas tiesības uz atskaitīšanu. No RK nopirktais akāciju stumbru skaits parādījās Mahagében uzkrājumos un tā tos pārdeva dažādiem uzņēmumiem.

               17

               Veicot RK veikto iepirkumu un piegāžu pārbaudi, nodokļu administrācija secināja, ka RK nebija akāciju stumbru krājumu un ka 2007. gada laikā iegādāto akāciju stumbru skaits nebija pietiekams, lai veiktu piegādes, par kurām tika izrakstīti rēķini Mahagében. Lai gan abas līgumslēdzējas puses pārbaudē apgalvoja, ka nav saglabājušas piegādes pavadzīmes, vēlāk Mahagében nosūtīja nodokļu administrācijai 22 piegādes pavadzīmju kopijas, lai pierādītu attiecīgo darījuma patiesumu.

               18

               Ar 2010. gada 1. jūnija lēmumu nodokļu administrācija konstatēja, ka Mahagében ir nodokļu parāds, un turklāt uzlika tai naudas sodu un kavējuma naudu, uzskatot, ka Mahagében nebija tiesību uz atskaitīšanu atbilstoši šiem RK rēķiniem. Ņemot vērā tajā veiktās pārbaudes rezultātu, šie rēķini nevar tikt uzskatīti par oriģinālam līdzvērtīgu dokumentu.

               19

                  Mahagében sūdzību par 2010. gada 1. jūnija lēmumu atbildētāja pamata lietā noraidīja. Šis noraidījums tika īpaši pamatots ar konstatējumu, ka RK kā attiecīgo rēķinu izsniedzēja nebija spējusi iesniegt nevienu attaisnojošu atbilstošo darījumu dokumentu, piemēram, piegādes pavadzīmi, ka tai nevarēja būt šajos rēķinos norādītās preces un ka tai nebija ne pienācīga kravas auto šo preču piegādei, ne attaisnojošu dokumentu par cenu, kas samaksāta par transportu. Turklāt Mahagében neesot veikusi visus vajadzīgos piesardzības pasākumus PVN likuma 44. panta 5. punkta izpratnē, ciktāl tā nebija pārliecinājusies, vai RK bija tiešām nodokļa maksātāja un vai tai bija preces, kuras Mahagében vēlējās iegādāties.

               20

                  Mahagében cēla prasību Baranya Megyei Bíróság (Baraņas apgabaltiesa), lai tiktu atcelts attiecībā uz to konstatētais nodokļa parāds, kā arī naudas sods un kavējuma nauda. Tā tostarp norāda, ka ir veikusi visu vajadzīgo piesardzību, noslēdzot bijušo līgumu ar RK. Tās iedarbība uz darījumu esot aprobežojusies ar pārliecināšanos, ka pakalpojuma sniedzēja sabiedrība ir reģistrēta, ka tai bija nodokļu maksātāja registrācijas numurs un ka tā spēja veikt attiecīgo darījumu. Turklāt tā esot pārliecinājusies par preču kvalitāti un daudzumu to saņemšanas brīdī tās telpās, kas saskaņā ar šo līgumu bija piegādes izpildes vieta.

               21

                  Baranya Megyei Bíróság šaubās par to, ka tiesības uz atskaitīšanu var tikt atteiktas, pamatojoties tikai ar to, ka rēķina izsniedzējs nav atspoguļojis savā grāmatvedībā attiecīgo preču iegādi un ka bez kravas auto tam nebija iespējams tās piegādāt, lai gan tas pats ir atzinis šo piegāžu veikšanu un ir izpildījis savu nodokļa deklarēšanas un samaksas pienākumu.

               22

               Uzskatot, ka pamata lietas iznākums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, Baranya Megyei Bíróság nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīva 2006/112 ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu maksātājam, kas atbilst visiem būtiskajiem PVN atskaitīšanas nosacījumiem, kuri paredzēti šajā direktīvā, var tikt liegtas atskaitīšanas tiesības tiesiskajā regulējumā vai valsts praksē, ar kuru aizliedz atskaitīt PVN, kas samaksāts, iegādājoties preces, kad vienīgais pierādījums tam, ka preces tika faktiski piegādātas, ir rēķins, kas ir līdzvērtīgs oriģinālajam dokumentam, bet nodokļu maksātājam nav dokumenta no rēķina izsniedzēja, lai pierādītu, ka pēdējam minētajam bija attiecīgās preces, ka viņš varēja tās piegādāt un ka viņš ir izpildījis savus deklarēšanas pienākumus? Vai saskaņā ar šīs direktīvas 273. pantu dalībvalsts var prasīt, lai nodrošinātu PVN precīzu iekasēšanu un izvairītos no krāpšanas, ka rēķina saņēmējam ir citi dokumenti, lai pierādītu, ka rēķina izsniedzējam bija attiecīgās preces un ka šīs preces tam tika piegādātas vai nogādātas?

                        2)

                        Vai [..] PVN likuma 44. panta 5. punktā paredzētais jēdziens “vajadzīgā piesardzība” ir saderīgs ar [..] Tiesas vairakkārt atzītajiem neitralitātes un samērīguma principiem attiecībā uz Direktīvas [2006/112] piemērošanu, ciktāl tas paredz, kā uzskata nodokļu iestāde un atbilstoši iedibinātajai judikatūrai, ka rēķina saņēmējs pārliecinās, ka rēķina izsniedzējs ir nodokļu maksātājs, ka viņš ir iegrāmatojis attiecīgās preces, ka viņam ir pirkuma rēķins par šīm precēm un ka viņš izpilda savus PVN deklarēšanas un maksāšanas pienākumus?

                        3)

                        Vai Direktīvas 2006/112 [..] 167. un 168. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tiesisko regulējumu vai valsts praksi, kura iespēju izmantot atskaitīšanas tiesības pakārto rēķina saņēmēja sniegtam pierādījumam, ka sabiedrība, rēķina izsniedzēja, rīkojas likumīgi?”

         Lieta C-142/11

               23

               Strīds, par ko ir pamatlieta, lietā C-142/11 ir par diviem atsevišķiem darījumiem.

               24

               Pirmkārt, P. Dávid saskaņā ar uzņēmuma līgumu bija apņēmies veikt dažādus būvniecības darbus. Pēc šī līguma izpildes 2006. gada maijā pasūtītāja pilnvarotā persona izsniedza aktu par darbu pabeigšanu, kurā bija norādītas 1992 stundas, pamatojoties uz klātbūtnes veidlapām, kurās tostarp bija norādītas strādnieku darba stundas un vieta, vārdi, dzimšanas datums un paraksts, kā arī P. Dávid vārds un zīmogs.

               25

               Veicot nodokļu pārbaudi attiecībā uz šo darījumu, P. Dávid paziņoja, ka viņam nav darbinieku un ka darbu viņš lika izdarīt savam apakšuzņēmējam Máté. Viņš nespēja neko norādīt attiecībā uz šī apakšuzņēmēja nodarbināto strādnieku identitāti. Cena, par kuru līgumā bija vienojušies P. Dávid un Máté, tika samaksāta, pamatojoties uz darbu pabeigšanas aktu.

               26

               Nodokļu pārbaudes atklāja, ka Máté nebija ne strādnieku, ne materiālu, kas nepieciešami, lai paveiktu rēķinā norādītos darbus, un ka viņš tikai pārkopēja cita apakšuzņēmēja rēķinus. Pēdējais minētais bija Máté sievastēvs, kurš attiecīgajā laikposmā nenodarbināja norādītos strādniekus un nebija iesniedzis nodokļu deklarāciju par attiecīgo finanšu gadu.

               27

               Atbilstoši visiem šiem faktiem nodokļu administrācija konstatēja, ka pēdējā apakšuzņēmēja sagatavotie rēķini nevarēja tiesiski pietiekami pierādīt tajos atspoguļoto saimniecisko darbību patiesumu un ka Máté nav veicis reālu apakšuzņēmēja darbību. Pat ja veiktās pārbaudes negrozīja faktu, ka darbi tika izpildīti, ne arī to, ka tos bija veikuši klātbūtnes veidlapās norādītie strādnieki, nebija iespējams tiesiski pietiekami zināt, ka uzņēmējs tika veicis darbus un kurš uzņēmējs tika nodarbinājis šos strādniekus. Šādos apstākļos P. Dávid saņemtie rēķini neatspoguļoja reālu saimniecisku darījumu un tādējādi ir fiktīvi. Turklāt P. Dávid nebija veicis vajadzīgo piesardzību PVN likuma 44. panta 5. punkta izpratnē.

               28

               Otrkārt, 2006. gadā P. Dávid bija uzņēmies saistības attiecībā uz kādu sabiedrību noteiktu darbu veikšanai, kurus tas veica, izmantojot citu apakšuzņēmēju. Tomēr nodokļu pārbaudes laikā šis pēdējais minētais jau bija likvidācijas procesā. Nebija iespējams sazināties ar tā agrāko pārstāvi, un tas nebija iesniedzis nevienu dokumentu likvidatoram. Kā uzskata nodokļu iestāde, nekas nepierāda, ka šī apakšuzņēmēja izsniegtajā rēķinā norādītā cena un puses atbilda patiesībai. Turklāt P. Dávid nebija rīkojies ar vajadzīgo piesardzību, kas ir prasīta šajā likumā, nepārliecinoties, vai šim apakšuzņēmējam ir vajadzīgie līdzekļi, lai īstenotu attiecīgos darbus.

               29

               Šajos apstākļos nodokļu iestāde atteica tiesības uz atskaitīšanu, kas izriet no attiecīgajiem abiem darījumiem, konstatēja, ka P. Dávid ir nodokļa parāds attiecībā uz PVN un uzlika tam naudas sodu, kā arī kavējuma naudu.

               30

                  P. Dávid cēla prasību Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (Jāsas–Naģkunas-Solnokas apgabaltiesa) par nodokļu iestādes pieņemto lēmumu, apgalvojot tostarp, ka viņš ir rīkojies ar vajadzīgo piesardzību. Viņš esot pārliecinājies par to, ka saimnieciskais darījums tika tiešām veikts, un viņš esot pārliecinājies, ka rēķina izsniedzējs ir nodokļa maksātājs. Viņam nevarot likt atbildēt par apakšuzņēmēja nodokļu maksāšanas pienākumu neizpildi.

               31

                  Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság jautā, vai nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt priekšnodoklī samaksātu PVN, neveicot papildu pārbaudes gadījumā, ja nodokļu iestāde nepierāda nolaidīgu rīcību vai apzinātu rīcību ar mērķi pēc tam izvairīties no nodokļiem, kas piedēvējama rēķina izsniedzējam vai citu viņa saņemto rēķinu izsniedzējiem; rīcību, par kuru rēķina adresāts, proti, nodokļa maksātājs, nezināja vai kuru viņš netika veicinājis.

               32

               Šī tiesa uzskata, ka, ņemot vērā Sestās direktīvas noteikumus, nodokļa maksātājam, kas izmanto tiesības uz PVN atskaitīšanu, nav objektīvas atbildības attiecībā uz rēķiniem, kuru adresāts viņš ir, un pienākumu neizpildes gadījumā, kas piedēvējama šo rēķinu izsniedzējam, viņam nav pierādīšanas pienākuma attiecībā uz saskaņā ar PVN likuma 44. panta 5. punktu sagaidāmo rīcību.

               33

               Šādos apstākļos Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai tiesiskais regulējums par [PVN] atskaitīšanu, kas noteikts [..] Sestajā direktīvā vai [..] Direktīvā [2006/112] [..], kas bija piemērojama 2007. gadā, var tikt interpretēts tādējādi, ka nodokļu administrācija, pamatojoties uz objektīvo atbildību, drīkst ierobežot vai liegt tiesības uz atskaitīšanu nodokļu maksātājam, kurš vēlas tās izmantot, gadījumā, ja rēķina izsniedzējs nespēj pierādīt, ka pārējo apakšuzņēmēju iesaistīšana bijusi likumīga?

                        2)

                        Vai nodokļu administrācija gadījumā, ja tā neapstrīd, ka rēķinā atspoguļotais saimnieciskais darījums ir noticis un turklāt atbilst likumā noteiktajām formas prasībām, drīkst likumīgi atteikt PVN atmaksāšanu gadījumos, kad nav iespējams identificēt pārējos rēķina izsniedzēja norādītos apakšuzņēmējus vai apakšuzņēmēji ir izsnieguši rēķinus prettiesiski?

                        3)

                        Vai nodokļu administrācijai, kura [otrajā jautājumā izklāstītajos apstākļos] atsaka tiesības uz PVN atskaitīšanu, ir pienākums nodokļu administratīvajā procesā pierādīt, ka nodokļa maksātājs, kurš izmanto tiesības uz atskaitīšanu, ir zinājis, ka tā apakšuzņēmēju tīklā esošie uzņēmumi ir rīkojušies prettiesiski, iespējams, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas, vai ka minētais nodokļa maksātājs ir bijis to līdzdalībnieks?”

               34

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 15. jūnija rīkojumu lietas C-80/11 un C-142/11 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               35

               Vispirms ir jākonstatē, ka, ņemot vērā pamata lietu apstākļu dažādo laiku, uzdotie jautājumi attiecas gan uz Sesto direktīvu, gan uz Direktīvu 2006/112. Kā tika norādīts šī sprieduma 3. punktā, pēdējā minētā direktīva principā nav veikusi būtiskus grozījumus attiecībā uz Sesto direktīvu. Konkrētāk, šo abu direktīvu noteikumi, kas ir būtiski pamata lietās, būtībā ir identiski. Šādos apstākļos pietiek, ka uzdotie jautājumi tiek pārbaudīti attiecībā uz Direktīvas 2006/112 noteikumiem (šajā ziņā skat. 2011. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-180/10 un C-181/10 Słaby u.c., Krājums, I-8461., 28. un 49.–51. punkts).

         Par lietā C-142/11 uzdotajiem jautājumiem

               36

               Ar šiem jautājumiem, kas pārbaudāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts, 220. panta 1. punkts un 226. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta valsts prakse, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde atsaka nodokļa maksātājam tiesības atskaitīt no tā maksājamā PVN nodokļa summu, kas maksājama vai samaksāta par viņam sniegtajiem pakalpojumiem, pamatojot ar to, ka ar šiem pakalpojumiem saistītā rēķina izsniedzējs vai viens no viņa pakalpojumu sniedzējiem ir veikuši prettiesiskas darbības, šai iestādei nepierādot, ka attiecīgais nodokļa maksātājs zināja par šo prettiesisko rīcību vai ka viņš ir bijis līdzdalībnieks tajā.

               37

               Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jāatgādina, pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izrietošais – nodokļa maksātāju tiesības no maksājamā PVN atskaitīt PVN, kas ir jāmaksā vai kas jau iepriekš kā priekšnodoklis ir samaksāts par iegādātajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem, ir ar Savienības tiesību aktiem izveidotās kopējās PVN sistēmas pamatprincips (it īpaši skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C-78/00 Komisija/Itālija, Recueil, I-8195. lpp., 28. punkts; 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-25/07 Sosnowska, Krājums, I-5129. lpp., 14. punkts, un 2011. gada 28. jūlija spriedumu lietā C-274/10 Komisija/Ungārija, Krājums, I-7289. lpp., 42. lpp.).

               38

               Kā Tiesa ir vairākkārt uzsvērusi, Direktīvas 2006/112 167. un turpmākajos pantos paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir PVN mehānisma neatņemama sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas. Konkrētāk, tās ir izlietojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš (it īpaši skat. 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C-110/98 līdz C-147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I-1577. lpp., 43. punkts; 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-439/04 un C-440/04 Kittel un Recolta Recycling, Krājums, I-6161. lpp., 47. punkts; 2010. gada 30. septembra spriedumu lietā C-392/09 Uszodaépítő, Krājums, I-8791. lpp., 34. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Ungārija, 43. punkts).

               39

               Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam jāmaksā vai ko tas samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no to mērķa vai rezultātiem, ar noteikumu, ka šīm darbībām principā ir piemērojams PVN (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa u.c., 44. punkts; 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C-255/02 Halifax u.c., Krājums, I-1609. lpp., 78. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 48. punkts, kā arī 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-438/09 Dankowski, Krājums, I-14009. lpp., 24. punkts).

               40

               Jautājums par to, vai PVN, kas maksājams par agrākajiem vai vēlākajiem pārdošanas darījumiem saistībā ar konkrētajām precēm, tika vai netika pārskaitīts Valsts kasei, neietekmē nodokļa maksātāja tiesības atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN. PVN ir maksājams par katru ražošanas vai izplatīšanas darbību, atskaitot nodokli, kas tieši ietekmē dažādos cenu veidojošos elementus (skat. 2004. gada 3. marta rīkojumu lietā C-395/02 Transport Service, Recueil, I-1991. lpp., 26. punkts; 2006. gada 12. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-354/03, C-355/03 un C-484/03 Optigen u.c., Krājums, I-483. lpp., 54. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 49. punkts).

               41

               Otrkārt, ir jāatgādina, ka cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā, nodokļu apiešanu un iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu ir mērķis, ko atzīst un kura sasniegšanu sekmē Direktīva 2006/112 (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 71. punkts; 2010. gada 7. decembra spriedumu lietā C-285/09 R, Krājums, I-12605. lpp., 36. punkts, kā arī 2011. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-504/10 Tanoarch, Krājums, I-10853. lpp., 50. punkts). Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka indivīdi uz Savienības tiesību normām nevar balstīties krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā (it īpaši skat. 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C-32/03 Fini H, Krājums, I-1599. lpp., 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 68. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 54. punkts).

               42

               Tādējādi valsts iestādēm un tiesām ir jāliedz izmantot tiesības uz atskaitīšanu, ja ir pierādīts, ņemot vērā objektīvus pierādījumus, ka atsaukšanās uz šīm tiesībām ir bijusi krāpnieciska vai ļaunprātīga (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Fini H, 33. un 34. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 55. punkts, kā arī 2012. gada 29. marta spriedumu lietā C-414/10 Véleclair, 32. punkts).

               43

               Kas attiecas uz pamata lietu, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka nav strīda par to, ka prasītājs pamata lietā, kas vēlas īstenot tiesības uz atskaitīšanu, ir nodokļa maksātājs Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punkta izpratnē un ka sniegtos pakalpojumus, ar kuriem pamatotas šīs tiesības, šis prasītājs izmantoja pirms tam saviem ar nodokli apliekamajiem darījumiem.

               44

               Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka uzdotie jautājumi balstās uz pieņēmumiem, ka, pirmkārt, darījums, kas norādīts, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, tika veikts, kā tas izriet no atbilstošā rēķina, un, otrkārt, šajā rēķinā ir visa Direktīvas 2006/112 prasītā informācija, tādēļ šajā direktīvā paredzētie materiālie un formas nosacījumi, lai rastos un varētu īstenot tiesības uz atskaitīšanu, ir izpildīti. Konkrētāk ir jānorāda, ka iesniedzējtiesas lēmumā nav norādīts, ka prasītājs pamata lietā būtu pats iesaistīts tādās manipulācijās kā nepatiesas deklarācijas vai nelikumīgu rēķinu sagatavošana.

               45

               Šajos apstākļos tiesību uz atskaitīšanu izmantošana būtu atsakāma nodokļa maksātājam tikai uz judikatūras pamata, kas izriet no sprieduma apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling 56.–61. punktā, saskaņā ar kuriem, ņemot vērā objektīvus pierādījumus, ir jāpierāda, ka nodokļa maksātājs, kuram tika piegādātas preces vai pakalpojami, kas ir par pamatu, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, zināja vai viņam bija jāzina, ka šis darījums tika paredzēts piegādātāja vai cita augšupējās ķēdes tirgus dalībnieka izdarītas krāpšanas nolūkā.

               46

               Nodokļa maksātājs, kurš zināja vai kuram bija jāzina, ka, izdarīdams pirkumu, tas piedalās ar krāpšanos saistītā PVN darbībā, saskaņā ar Direktīvas 2006/112 mērķiem ir jāuzskata par šīs krāpšanās dalībnieku neatkarīgi no tā, vai viņš gūst labumu no preču tālākpārdošanas vai pakalpojumu izmantošanas vai nē viņa lejupējos ar nodokli apliekamos darījumos (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 56. punkts).

               47

               Savukārt ar šajā direktīvā paredzēto tiesību uz atskaitīšanu sistēmu, kas ir atgādināta šī sprieduma 37.–40. punktā, nav saderīgs tas, ja ar šo tiesību atteikumu tiek sodīts nodokļa maksātājs, kurš nezināja vai nevarēja zināt, ka attiecīgo darījumu piegādātājs bija iecerējis kā krāpšanu vai ka cits darījums, kas ietilpst piegādes ķēdē pirms vai pēc nodokļa maksātāja veiktā darījuma, ir saistīts ar PVN izkrāpšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Optigen u.c., 52. un 55. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 45., 46. un 60. punkts).

               48

               Sistēmas, kurā atbildība iestājas bez vainas, izveidošana pārsniegtu to, kas ir nepieciešams Valsts kases tiesību aizsardzībai (šajā ziņā skat. 2006. gada 11. maija spriedumu lietā C-384/04 Federation of Technological Industries u.c., Krājums, I-4191. lpp., 32. punkts, kā arī 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C-271/06 Netto Supermarkt, Krājums, I-771. lpp., 23. punkts).

               49

               Ņemot vērā to, ka tiesību uz atskaitīšanu atteikums saskaņā ar šī sprieduma 45. punktu ir izņēmums pamatprincipa, ko veido šīs tiesības, piemērošanā, nodokļu iestādei ir tiesiski pietiekami jākonstatē objektīvi pierādījumi, kas ļauj secināt, ka nodokļa maksātājs zināja vai viņam vajadzēja zināt, ka darījums, kas norādīts tiesību uz atskaitīšanu pamatošanai, bija saistīts ar piegādātāja vai cita piegādes ķēdē augšupēja tirgus dalībnieka veiktu krāpšanu.

               50

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz lietā C-142/11 uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts, 220. panta 1. punkts un 226. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde liedz nodokļa maksātājam tiesības atskaitīt no PVN summas, kas viņam jāmaksā, nodokļa summu, kas ir maksājama vai ir samaksāta par viņam sniegtiem pakalpojumiem, pamatojot ar to, ka šiem pakalpojumiem atbilstošā rēķina izsniedzējs vai viens no viņa piegādātājiem ir veicis prettiesiskas darbības, šai iestādei nepierādot, ņemot vērā objektīvus pierādījums, ka attiecīgais nodokļa maksātājs zināja vai viņam bija jāzina, ka darījums, kas norādīts, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, bija saistīts ar šī rēķina izsniedzēja izdarītu krāpšanu vai kāda cita tirgus dalībnieka piegādes augšupējā ķēdē izdarītu krāpšanu.

         Par lietā C-80/11 uzdotajiem jautājumiem

               51

               Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts un 273. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde atsaka tiesības uz atskaitīšanu, pamatojot ar to, ka nodokļa maksātājs pats nav pārliecinājies, ka rēķina, kas saistīts ar precēm, attiecībā uz kurām tiek lūgts izmantot tiesības uz atskaitīšanu, izsniedzējs ir nodokļa maksātājs, ka viņam ir attiecīgās preces un ka viņš spēj tās piegādāt, un ka viņš ir izpildījis savus PVN deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, vai, pamatojot ar to, ka šim nodokļa maksātājam papildus šim rēķinam nav citu dokumentu, lai pierādītu, ka šie nosacījumi ir izpildīti.

               52

               Šajā ziņā no iesniedzējtiesas lēmuma un tostarp no pirmā jautājuma izriet, ka lietā C-80/11 uzdotie jautājumi tāpat kā lietā C-142/11 uzdotie ir pamatoti ar pieņēmumu, ka ir izpildīti tiesību uz atskaitīšanu materiālie un formas nosacījumi, kas paredzēti Direktīvā 2006/112, it īpaši tie, kas prasa, lai nodokļa maksātājam būtu rēķins, kas apliecina preču piegādes patiesumu un kas atbilst šīs direktīvas prasībām. Tādējādi, ņemot vērā šī sprieduma 50. punktā sniegto atbildi, kas attiecas arī uz preču piegādi, tiesības uz atskatīšanu var liegt tikai tad, ja ar objektīviem pierādījumiem ir pierādīts, ka attiecīgais nodokļa maksātājs zināja vai viņam bija jāzina, ka darījums, kas norādīts, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, bija saistīts ar piegādātāja izdarītu krāpšanu vai kāda cita tirgus dalībnieka piegādes augšupējā ķēdē izdarītu krāpšanu.

               53

               Saskaņā ar Tiesas judikatūru uzņēmējiem, kas dara visu, ko no tiem saprātīgi varētu pieprasīt, lai nodrošinātu, ka to darījumi neveido daļu no PVN vai kādas citas krāpšanas, ir jāpaļaujas uz šo darījumu likumību, neriskējot zaudēt savas tiesības atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 51. punkts).

               54

               Turpretī prasība, lai tirgus dalībnieks veiktu visus pasākumus, ko no tā saprātīgi var pieprasīt, lai pārliecinātos, ka tā veiktās darbības nav saistītas ar dalību krāpšanā nodokļu jomā, nav pretrunā Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. 2007. gada 27. septembra spriedumu lietā C-409/04 Teleos u.c., Krājums, I-7797. lpp., 65. un 68. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Netto Supermarkt, 24. punkts, kā arī 2011. gada 21. decembra spriedumu lietā C-499/10 Vlaamse Oliemaatschappij, Krājums, I-14191. lpp., 25. punkts).

               55

               Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2006/112 273. panta pirmo daļu dalībvalstis var noteikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu.

               56

               Tomēr, pat ja ar šo noteikumu tiek piešķirta rīcības brīvība dalībvalstīm (skat. 2012. gada 26. janvāra spriedumu lietā C-588/10 Kraft Foods Polska, 23. punkts), atbilstoši šī panta otrajai daļai šīs pilnvaras nevar tikt izmantotas, lai noteiktu pienākumus saistībā ar rēķinu izrakstīšanu papildus šīs direktīvas XI sadaļas ar nosaukumu “Nodokļa maksātāju un dažu to personu pienākumi, kas nav nodokļa maksātājas” 3. nodaļā ar nosaukumu “Rēķinu piesūtīšana” noteiktajiem pienākumiem un it īpaši tās 226. pantā noteiktajiem pienākumiem.

               57

               Turklāt pasākumi, ko dalībvalstis var noteikt saskaņā ar Direktīvas 2006/112 273. pantu, lai nodrošinātu nodokļu pareizu iekasēšanu un novērstu krāpšanu, nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai. Tos nevar izmantot tādējādi, lai sistemātiski apšaubītu tiesības uz PVN atskaitīšanu tādējādi – PVN neitralitāti, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa u.c., 52. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 92. punkts; 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-385/09 Nidera Handelscompagnie, Krājums, I-10385. lpp., 49. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Dankowski, 37. punkts).

               58

               Kas attiecas uz valsts pasākumiem, par kuriem ir pamata lieta, ir jānorāda, ka PVN likums nenosaka konkrētus pienākumus, bet aprobežojas ar to, ka 44. panta 5. punktā paredz, ka nodokļa maksātāja, kurš rēķinā norādīts kā pircējs, ar aplikšanu ar nodokļiem saistītās tiesības nevar tikt apšaubītas, ja viņš attiecībā uz nodokļa iekasējamību ir ievērojis visu vajadzīgo piesardzību, ņemot vērā preču piegādes vai pakalpojumu sniegšanas apstākļus.

               59

               Šajos apstākļos no šī sprieduma 53. un 54. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka pasākumu, kuri konkrētā gadījumā var tikt saprātīgi prasīti no nodokļa maksātāja, kurš vēlas izmantot tiesības uz PVN atskaitīšanu, lai pārliecinātos, ka viņa darījumi neietilpst kāda augšupejās ķēdes tirgus dalībnieka izdarītā krāpšanā, noteikšana ir atkarīga galvenokārt no šī konkrētā gadījuma apstākļiem.

               60

               Ir skaidrs, ka, ja ir norādes, kas pieļauj aizdomas par nelikumību vai krāpšanas esamību, informētam tirgus dalībniekam varētu atbilstoši lietas apstākļiem tikt noteikts pienākums noskaidrot informāciju par citu tirgus dalībnieku, no kura viņš ir iecerējis pirkt preces vai pakalpojumus, lai pārliecinātos par viņa uzticamību.

               61

               Tomēr nodokļu administrācija nevar vispārīgi prasīt no nodokļa maksātāja, kurš vēlas izmantot tiesības atskaitīt PVN, pirmkārt, pārbaudīt, ka ar precēm vai pakalpojumiem, saistībā ar kuriem tiek lūgts izmantot šis tiesības, saistītā rēķina izsniedzējs ir nodokļa maksātājs, ka viņam ir attiecīgās preces un ka viņš spēja tās piegādāt, un ka viņš pilda savus PVN deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, lai pārliecinātos, ka augšupējo darījumu līmenī nav nelikumības vai krāpšana, vai, otrkārt, ka viņam šajā ziņā ir dokumenti.

               62

               Principā nodokļu iestādēm ir jāveic nepieciešamās pārbaudes pie nodokļu maksātājiem, lai konstatētu PVN nelikumības un krāpšanu, kā arī jāuzliek sodi nodokļa maksātājiem, kas ir izdarījuši šīs nelikumības vai šo krāpšanu.

               63

               Saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalstīm ir jāpārbauda nodokļa maksātāju deklarācijas, to pārskati un citi attiecīgie dokumenti (skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā Komisija/Itālija C-132/06, Krājums, I-5457. lpp., 37. punkts, un 2010. gada 29. jūlija spriedumu lietā C-188/09 Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, Krājums, I-7639. lpp., 21. punkts).

               64

               Šādā nolūkā Direktīva 2006/112 nosaka, konkrētāk, tās 242. pantā, pienākumu ikvienam nodokļa maksātājam veikt pietiekami precīzu uzskaiti, lai nodokļu iestādes varētu piemērot PVN un pārbaudīt tā piemērošanu. Lai veicinātu šī uzdevuma īstenošanu, šīs direktīvas 245. un 249. pants paredz kompetento iestāžu tiesības piekļūt rēķiniem, kurus nodokļa maksātājam ir pienākums glabāt saskaņā ar šīs direktīvas 244. pantu.

               65

               No tā izriet, ka sakarā ar tiesību uz atskaitīšanu atteikuma risku, nosakot nodokļa maksātājam šī sprieduma 61. punktā uzskaitītos pienākumus, pretēji šiem noteikumiem nodokļu administrācija pārliek savus pašas pārbaudes uzdevumus uz nodokļa maksātāju.

               66

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz lietā C-80/11 uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts un 273. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde atsaka tiesības uz atskaitīšanu, pamatojot ar to, ka nodokļa maksātājs nav pārliecinājies, ka ar precēm, attiecībā uz kurām tiek lūgts īstenot tiesības uz atskaitīšanu, saistītā rēķina izsniedzējs ir nodokļa maksātājs, ka viņam ir attiecīgās preces un ka viņš var tās piegādāt, un ka viņš ir izpildījis savus PVN deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, vai, pamatojot ar to, ka šim nodokļa maksātājam papildus šim rēķinam nav citu dokumentu, kas pierādītu, ka šie nosacījumi ir izpildīti, lai gan ir izpildīti Direktīvā 2006/112 paredzētie materiālie un formas nosacījumi tiesību uz atskaitīšanu īstenošanai un nodokļa maksātājam nav norādes, kas pamatotu aizdomas par nelikumību vai krāpšanas esamību attiecībā uz šo rēķina izsniedzēju.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               67

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts, 220. panta 1. punkts un 226. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde liedz nodokļa maksātājam tiesības atskaitīt no PVN summas, kas viņam jāmaksā, nodokļa summu, kas ir maksājama vai ir samaksāta par viņam sniegtiem pakalpojumiem, pamatojot ar to, ka šiem pakalpojumiem atbilstošā rēķina izsniedzējs vai viens no viņa piegādātājiem ir veicis prettiesiskas darbības, šai iestādei nepierādot, ņemot vērā objektīvus pierādījums, ka attiecīgais nodokļa maksātājs zināja vai viņam bija jāzina, ka darījums, kas norādīts, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, bija saistīts ar šī rēķina izrakstītāja izdarītu krāpšanu vai kāda cita tirgus dalībnieka pakalpojumu augšupējā ķēdē izdarītu krāpšanu;

                           2)

                           Direktīvas 2006/112 167. pants, 168. panta a) punkts, 178. panta a) punkts un 273. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts praksi, saskaņā ar kuru nodokļu iestāde atsaka tiesības uz atskaitīšanu, pamatojot ar to, ka nodokļa maksātājs nav pārliecinājies, ka ar precēm, attiecībā uz kurām tiek lūgts īstenot tiesības uz atskaitīšanu, saistītā rēķina izsniedzējs ir nodokļa maksātājs, ka viņam ir attiecīgās preces un ka viņš var tās piegādāt, un ka viņš ir izpildījis savus PVN deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, vai, pamatojot ar to, ka šim nodokļa maksātājam papildus šim rēķinam nav citu dokumentu, kas pierādītu, ka šie nosacījumi ir izpildīti, lai gan ir izpildīti Direktīvā 2006/112 paredzētie materiālie un formas nosacījumi tiesību uz atskaitīšanu īstenošanai un nodokļa maksātājam nav norādes, kas pamatotu aizdomas par nelikumību vai krāpšanas esamību attiecībā uz šo rēķina izsniedzēju.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums 1977. gada 25. oktobrī. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 26-76.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 4.jūnijā.#Finanzamt Düsseldorf-Süd pret SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#Sestā PVN direktīva - 4. panta 5. punkta otrā un ceturtā daļa - Dalībvalstu tiesības uzskatīt publisko tiesību subjektu darbības, kas atbrīvotas atbilstoši Sestās direktīvas 13. un 28. pantam, par darbībām, kurās tie iesaistās kā valsts iestādes - Īstenošanas noteikumi - Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu - Nozīmīgi konkurences traucējumi.#Lieta C-102/08.

text:
      Lieta C‑102/08
      Finanzamt Düsseldorf‑Süd
      pret
      SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 4. panta 5. punkta otrā un ceturtā daļa – Dalībvalstu tiesības uzskatīt publisko tiesību subjektu darbības, kas atbrīvotas atbilstoši Sestās direktīvas 13. un 28. pantam,
         par darbībām, kurās tie iesaistās kā valsts iestādes – Īstenošanas noteikumi – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Nozīmīgi konkurences traucējumi

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            maksātāji – Publisko tiesību subjekti – Tādu darbību neaplikšana ar nodokli, kas veiktas valsts iestādes statusā
      (Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta ceturtā daļa)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            maksātāji – Publisko tiesību subjekti – Tādu darbību neaplikšana ar nodokli, kas veiktas valsts iestādes statusā
      (Padomes Direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta otrā daļa)
      1.        Lai varētu atsaukties uz Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
         – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā paredzētajām tiesībām
         uzskatīt publisko tiesību subjektu darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa saskaņā ar šīs direktīvas 13. vai 28. pantu, par
         darbībām, kurās tās iesaistās kā valsts iestādes, dalībvalstīm ir jāparedz tieši izteikta tiesību norma.

      Šajā sakarā dalībvalstīm ir tiesības izvēlēties normatīvos instrumentus, kas tām šķiet vispiemērotākie. Tādējādi tās var,
         piemēram, vai nu valsts tiesiskajā regulējumā pārņemt Sestajā direktīvā izmantoto formulējumu vai tam līdzvērtīgu izteicienu,
         vai arī apstiprināt publisko tiesību subjektu darbību, kas ir atbrīvotas atbilstoši Sestās direktīvas 13. vai 28. pantam un
         kas tiek uzskatītas par darbībām, kurās tie iesaistās kā valsts iestādes, sarakstu. Likuma normā var tikt atļauts izpildu
         iestādei precizēt publisko tiesību subjektu darbības, kas atbrīvotas no nodokļiem saskaņā ar Sestās direktīvas 13. vai 28. pantu
         un kas uzskatāmas par darbībām, kurās tās iesaistās kā valsts iestādes, ar nosacījumu, ka šiem lēmumiem par piemērošanu piemīt
         neapstrīdams saistošs spēks, kas atbilst precizitātes, noteiktības, kā arī skaidrības prasībām, kas ir noteiktas, lai garantētu
         juridisko situāciju noteiktību un tās varētu tikt pārbaudītas valsts tiesās.

      (sal. ar 56.–58. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 4. panta 5. punkta otrā
         daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka publisko tiesību subjekti ir jāuzskata par nodokļu maksātājiem attiecībā uz darbībām vai
         darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes, ne tikai tad, ja to uzskatīšana par nodokļu nemaksātāju atbilstoši minētās
         tiesību normas pirmajai vai ceturtajai daļai radītu nozīmīgus konkurences traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi privātiem konkurentiem,
         bet arī tad, ja tas radītu šādus traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi pašam publisko tiesību subjektam.

      (sal. ar 76. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 4. jūnijā (*)

      Sestā PVN direktīva – 4. panta 5. punkta otrā un ceturtā daļa – Dalībvalstu tiesības uzskatīt publisko tiesību subjektu darbības, kas atbrīvotas atbilstoši Sestās direktīvas 13. un 28. pantam,
         par darbībām, kurās tie iesaistās kā valsts iestādes – Īstenošanas noteikumi – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Nozīmīgi konkurences traucējumi

      Lieta C‑102/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 20. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 5. martā, tiesvedībā

      Finanzamt Düsseldorf‑Süd
      pret
      SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], J. Klučka [J. Klučka] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 21. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG vārdā – U. Princs [U. Prinz], Wirtschaftsprüfer/Steuerberater, un A. Kordeveners [A. Cordewener], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan] un M. Makgrats [M. MacGrath], pārstāvji, kā arī N. Traverss [N. Travers], BL,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EKK par to, kā saskaņojami
         dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV
         L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 4. panta 5. punkta otrās un ceturtās daļas interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Finanzamt Düsseldorf‑Süd (Diseldorfas Dienvidu Finanšu pārvaldi, turpmāk tekstā – “Finanzamt”) un SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co Objekt Offenbach KG (turpmāk tekstā – “Salix”) par tiesībām atskaitīt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kas ir samaksāta priekšnodoklī, būvējot ēku,
         kas pēc tam ir iznomāta publiskai iestādei, kura savukārt tās daļu nodeva apakšīrē uz ilgu termiņu trešām personām, kas ir
         maksātāji.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Sestās direktīvas 2. pantam PVN ir jāmaksā “par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās
         valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

      4        Sestās direktīvas 4. panta 5. punktā ir noteikts:

      “Valstis, reģionālās un vietējās pārvaldes iestādes, kā arī citus publisko tiesību subjektus neuzskata par nodokļa maksātājiem
         attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tās iesaistās kā valsts iestādes, pat ja tās šo darbību vai darījumu sakarā ievāc
         nodokļus, iemaksas, ziedojumus vai maksājumus.

      Tomēr, iesaistoties šādās darbībās vai darījumos, tās uzskata par nodokļa maksātājiem attiecībā uz minētajām darbībām vai
         darījumiem, ja to uzlūkošana par personām, kas nav nodokļu maksātāji, radītu nozīmīgus konkurences traucējumus.

      Katrā ziņā šīs iestādes uzskata par nodokļa maksātājiem attiecībā uz D pielikumā uzskaitītajām darbībām, ja tās neveic tik
         niecīgā apjomā, ka ir nenozīmīgas.

      Dalībvalstis var uzskatīt tās šo organizāciju darbības, kuras atbrīvotas no nodokļiem saskaņā ar 13. vai 28. pantu, par darbībām,
         kurās tās iesaistās kā valsts.”

      5        Atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunkta pirmajai daļai dalībvalstis atbrīvo no nodokļa “nekustamā īpašuma
         iznomāšanu vai izīrēšanu, izņemot: [..] telpu un zemes gabalu izīrēšanu transportlīdzekļu novietošanai”.

      6        Atbilstoši šīs direktīvas 13. panta C daļai dalībvalstis var dot nodokļa maksātājiem tiesības izvēlēties nodokli par nekustamā
         īpašuma izīrēšanas vai iznomāšanas darījumiem, izvēlēties uzlikt nodokli un gan ierobežot izvēles tiesību apjomu, gan noteikt
         to īstenošanas noteikumus.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        1993. gada apgrozījuma nodokļa likuma (Umsatzsteuergesetz 1993, BGBl. 1993 I, 565. lpp.), ar grozījumiem, kas ir stājušies spēkā 1995. gadā (turpmāk tekstā – “UStG”), 2. panta 1. un 3. punkts bija izteikti šādi:

      “1.      Persona, kas patstāvīgi veic uzņēmējdarbību vai profesionālu darbību, ir uzņēmējs. Uzņēmums aptver visu uzņēmēja uzņēmējdarbību
         vai profesionālo darbību. Ar uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību tiek saprasta jebkura pastāvīga darbība, kas tiek veikta,
         lai gūtu ienākumus, pat tad, ja nav nodoma iegūt peļņu vai ja personu grupa savu darbību veic tikai attiecībā uz tās dalībniekiem.

      [..]
      3.      Publisko tiesību juridiskās personas veic uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību tikai to komercuzņēmumu (Körperschaftsteuergesetz [Likums par sabiedrību nodokli] 1. panta 1. punkta 6) apakšpunkts un 4. pants) un to lauksaimniecības vai mežsaimniecības
         uzņēmumu ietvaros [..].”

      8        UStG 4. panta 12. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka UStG 1. panta 1. punkta 1)–3) apakšpunktā norādīto darījumu vidū no nodokļa ir atbrīvota “to nekustamo īpašumu izīrēšana un iznomāšana,
         kuriem tiek piemērotas civiltiesību normas par nekustamo īpašumu, un tiesības, kas attiecas uz valsts priekšrocībām nekustamo
         īpašumu un zemju lietošanā”.

      9        Saskaņā ar UStG 9. panta 1. punktu “uzņēmējs var uzskatīt darbību, kas ir atbrīvota no nodokļa atbilstoši 4. panta [..] 12. punktam [..],
         par apliekamu ar nodokli tiktāl, ciktāl minētā darbība ir veikta cita uzņēmēja labā un tā uzņēmuma vajadzībām”.

      10      Atbilstoši UStG 9. panta 2. punktam ir atļauts atteikties no atbrīvojuma “tikai tad, ja pakalpojuma saņēmējs minēto nekustamo īpašumu lieto
         vai ir paredzējis lietot vienīgi tādu darbību veikšanai, kas neizslēdz priekšnodoklī samaksātā nodokļa atskaitīšanu. Uzņēmējam
         ir jāpierāda, ka šie nosacījumi ir ievēroti”.

      11      Likuma par sabiedrību nodokli (Körperschaftsteuergesetz, BGBl. 1991 I, 637. lpp.), ar grozījumiem, kas stājās spēkā 1995. gadā, (turpmāk tekstā – “KStG”) 1. panta 1. punkta 6) apakšpunktā ir paredzēts, ka publisko juridisko personu, kuru vadība vai sēdeklis atrodas valsts
         teritorijā, “komercuzņēmumi” maksā sabiedrību nodokli pilnā apmērā.

      12      KStG 4. pantā bija noteikts:

      “1.      Ievērojot 5. punkta noteikumus, publisko tiesību juridisko personu komercuzņēmumi 1. panta 1. punkta 6) apakšpunkta izpratnē
         ir visi nodibinājumi, kas tiek izmantoti ilgstošai saimnieciskai darbībai ienākumu gūšanai, izņemot lauksaimniecību un mežsaimniecību,
         un kas no saimnieciskā viedokļa atšķiras no kopējās juridiskās personas darbības. Nodoms gūt peļņu un piedalīšanās vispārējā
         ekonomikas apritē nav obligāta.

      2.      Valsts uzņēmums maksā nodokļus pilnā apmērā arī tad, ja tas pats ir publisko tiesību juridiska persona.
      [..]
      4.      Šāda uzņēmuma iznomāšana ir uzskatāma par uzņēmējdarbību.
      5.      Iestādes, kas galvenokārt paredzētas publiskas varas īstenošanai (administratīvas iestādes), nav uzskatāmas par komercuzņēmumiem.
         Lai pieņemtu, ka pastāv administratīva iestāde, nepietiek ar piespiedu varas vai monopola esamību.”

      13      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saistībā ar nodokļu uzlikšanu sabiedrībām to īpašuma iznomāšana uz ilgu laiku ir uzskatāma
         par “uzņēmējdarbību”. Šis vērtējums noteikti izriet no KStG 4. panta 4. punkta un – atbilstoši citam viedoklim – no 1977. gada Nodokļu noteikumu (Abgabenordnung 1977), ar grozījumiem, kas stājās spēkā 1995. gadā, 14. panta (turpmāk tekstā – “AO”).

      14      AO 14. pantā ir noteikts, ka “saimnieciska izmantošana ir neatkarīga pastāvīga darbība, kas ļauj gūt peļņu vai citas ekonomiskas
         priekšrocības un kas pārsniedz īpašuma pārvaldīšanu. Nodoms gūt peļņu nav prasīts. Principā īpašuma pārvaldīšana ir tad, ja
         īpašums ir veiksmīgi izmantots, piemēram, ja kapitālīpašums ir ieguldīts un rada procentus vai nekustamais īpašums ir iznomāts
         vai nodots rentē”.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      15      1995. gada 20. martā Salix, nekustamo īpašumu izīrēšanas sabiedrība, noslēdza “nekustamā īpašuma nomas līgumu” ar Industrie- und Handelskammer Offenbach (Ofenbahas Rūpniecības un tirdzniecības palāta, turpmāk tekstā – “IHK”), publisko tiesību iestādi. Ar šo līgumu tā apņēmās iznomāt IHK uz 27 gadiem būvējamu administratīvu ēku, aprīkotu ar apakšzemes autostāvvietu.

      16      Tajā pašā gadā Salix pabeidza minēto ēku un nodeva to IHK rīcībā. Tā pārņēma daļu biroju savā lietošanā un atlikušos birojus nodeva ilgtermiņa apakšnomā trešām personām, ka ir apgrozījuma
         nodokļa maksātājas. Arī daļu no apakšzemes autostāvvietas stāvvietām IHK rezervēja pašas lietošanai, tās daļu nodeva ilgtermiņa apakšnomā biroju nomniekiem un atlikušās stāvvietas īstermiņā un par
         atlīdzību nodeva to personu rīcībā, kas nav saistītas ar šo ēku.

      17      Lai varētu atskaitīt PVN, kas samaksāts priekšnodoklī, būvējot ēku, un kas attiecas uz IHK apakšnomā nodoto ēkas daļu, Salix atteicās, piemērojot UStG 9. panta 1. punktu, no UStG 4. panta 12. punkta a) apakšpunktā paredzētā nomas darījumu atbrīvojuma. Tā apgalvoja, ka šis atteikums tai rada tiesības
         uz minēto atskaitīšanu, jo tā iznomā ēku cita uzņēmēja, proti, IHK, uzņēmuma vajadzībām, kas, savukārt, to lieto daļēji tādām darbībām, kas rada tiesības atskaitīt priekšnodoklī samaksāto
         nodokli.

      18      Tomēr, veicot Salix nodokļu pārbaudi, nodokļu inspektors tai atteica atskaitījumu par ēkas daļu, kas ir nodota apakšnomā, tādēļ, ka, veicot šo
         apakšnomu, IHK nerīkojās kā “uzņēmējs” UStG 9. panta 1. punkta izpratnē.

      19      Šajā sakarā nodokļu inspektors atgādināja, ka no UStG 2. panta 3. punkta pirmā teikuma izriet, ka publiskas juridiskas personas var darboties kā uzņēmēji tikai “valsts uzņēmuma”
         ietvaros, kas ir definēts KStG 1. panta 1. punkta 6) apakšpunktā un 4. pantā.

      20      Nodokļu inspektors uzskata, ka tikai īstermiņa normu var uzskatīt par darbību, kas notikusi “valsts uzņēmuma” ietvaros minēto
         tiesību normu izpratnē, ilgtermiņa noma neattiecas uz šo uzņēmējdarbību, jo tā ir vienkārša “īpašuma pārvaldīšana”.

      21      Tā rezultātā Finanzamt 2001. gada 20. aprīlī izdeva labotu paziņojumu par PVN apmēru 1995. gadam, liedzot Salix PVN, kas samaksāts priekšnodoklī, būvējot ēku, un kas attiecas uz IHK ilgtermiņa apakšnomā nodoto ēkas daļu, atskaitīšanu.

      22      Tomēr par nodokļu uzlikšanu IHK atbildīgajām nodokļu iestādēm bija cits viedoklis. Tās apstiprināja gan IHK uzņēmēja raksturu attiecībā uz visām apakšnomas darbībām, gan tās atteikuma no šo darbību atbrīvojuma spēkā esamību.

      23      Pēc sūdzības, ko tā iesniedza par laboto paziņojumu par nodokli, noraidīšanas, Salix vērsās Finanzgericht Düsseldorf (Diseldorfas Finanšu tiesa).

      24      Finanzgericht Düsseldorf apmierināja Salix iesniegto prasību. Uzskatot, ka IHK nav veikusi šos ilgtermiņa apakšnomas darījumus kā uzņēmējs Vācijas nodokļu tiesību izpratnē, Finanzgericht Düsseldorf secināja, ka tomēr ir jāuzskata, ka IHK šajā sakarā ir darbojusies kā nodokļu maksātājs un tātad kā “uzņēmējs” atbilstoši valsts tiesību normu interpretācijai saskaņā
         ar Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro un ceturto daļu.

      25      Finanzgericht Düsseldorf uzskatīja, ka, atņemot IHK iespēju maksāt nodokli un līdz ar to atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN, atteikums atzīt to par uzņēmēju nostāda to nelabvēlīgākā
         situācijā salīdzinājumā ar tās privātajiem konkurentiem attiecīgajos tirgos. Tas varētu radīt “nozīmīgus konkurences traucējumus”,
         kurus novērst bija Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otro daļas uzdevums.

      26      Apelācijas sūdzībā Bundesfinanzhof [Federālā Finanšu tiesa] Finanzamt lūdza atcelt Finanzgericht Düsseldorf spriedumu un Salix prasību noraidījumu. Savu apelāciju Finanzamt pamato ar to, ka no Tiesas judikatūras izrietot, ka minētais jēdziens “nozīmīgi konkurences traucējumi” ir vērsts tikai uz
         ekonomikas privātā sektora, tas ir, privātu nodokļu maksātāju uzņēmumu, aizsardzību pret publisko tiesību subjektiem, kas
         nav nodokļu maksātāji. Tādējādi šīs tiesību normas piemērošana arī publisko tiesību subjektu interesēs būtu pretrunā šīs tiesību
         normas mērķim.

      27      Pirmkārt, Bundesfinanzhof sliecas uzskatīt, ka dalībvalstis var atsaukties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā paredzētajām tiesībām
         par publiskas iestādes darbību uzskatīt to publisko tiesību subjekta darbību, kas ir atbrīvota no nodokļa atbilstoši šīs direktīvas
         13. vai 28. pantam, tikai tad, ja par šo jautājumu ir pieņemts skaidri izteikts tiesiskais regulējums.

      28      Šajā sakarā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Vācijā nav pieņemts skaidri izteikts tiesiskais regulējums par publisko
         tiesību subjektu, kas nodarbojas ar ēku izīrēšanu un iznomāšanu, aplikšanu ar nodokļiem. Pamata lietā minēto subjektu aplikšana
         ar nodokļiem, ja tie veic šādas darbības, ir atkarīga vienīgi no jēdziena “īpašuma pārvalde” interpretācijas. Šis jēdziens
         nav minēts atbilstošajos likumdošanas aktos, proti, ne UStG 2. panta 3. punktā, ne KStG 1. panta 1. punkta 6) apakšpunktā, ne KStG 4. pantā, ne arī deleģētajās pilnvarās, kuras šajās normās ir uzticētas administrācijai.

      29      Otrkārt, Bundesfinanzhof šaubās par to, vai Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtās daļas piemērošana pamata lietā nav pieļaujama tādēļ, ka
         drīzāk pati IHK, kā viens no tās privātajiem konkurentiem, varētu ciest no nozīmīgiem konkurences traucējumiem minētās tiesību normas otrās
         daļas izpratnē, ja šī ilgtermiņa apakšnoma tiktu uzskatīta par neapliekamu ar nodokli.

      30      Bundesfinanzhof uzskata, ka, ja Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas galvenais mērķis ir aizsargāt ekonomikas privāto sektoru
         pret publisko tiesību subjektu, kas nav apliekami ar nodokli, darbību, kas tomēr neizslēdz, ka šie subjekti var arī gūt labumu
         no šajā normā garantētās konkurences. Šajā sakarā tā norādīja, ka minētās otrās daļas tekstā nav minēts neviens šīs konkurences
         garantijas ierobežojums, kas attiektos uz nozīmīgu konkurences traucējumu rašanos, neatkarīgi no tā, kas būtu to upuris. Tomēr
         Bundesfinanzhof apgalvo, ka ikvienai no abām pretējām interpretācijām varētu atrast pamatojumu Tiesas judikatūrā.

      31      Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai dalībvalstis, piemērojot Sestās direktīvas [..] 4. panta 5. punktu, valsts, federālo zemju, vietējo pašvaldību un citu
         publisko tiesību subjektu darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu, var “uzskatīt” par darbībām,
         kurās tās iesaistās kā valsts iestādes, ja dalībvalstis ir pieņēmušas šādu skaidri izteiktu tiesisko regulējumu?

      2)      Vai jēdziens “nozīmīgi konkurences traucējumi” Sestās direktīvas [..] 4. panta 5. punkta ceturtās daļas nozīmē, aplūkojot
         to kopā ar šī panta otro daļu, nepārprotami nozīmē, ka publisko tiesību subjekta uzskatīšana par nodokļu nemaksātāju radītu
         nozīmīgus konkurences traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi konkurējošiem privātiem nodokļu maksātājiem, vai arī tas attiecas
         arī uz iespēju, ka publisko tiesību subjekta uzskatīšana par nodokļu nemaksātāju radītu nozīmīgus konkurences traucējumus,
         kas būtu nelabvēlīgi pašam publisko tiesību subjektam?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      32      Ar šo pirmo jautājumu Bundesfinanzhof jautā, vai dalībvalstis var atsaukties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā paredzētajām tiesībām uzskatīt
         publisko tiesību subjektu darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa saskaņā ar šīs direktīvas 13. vai 28. pantu, par darbībām,
         kurās tās iesaistās kā valsts iestādes, tikai tad, ja dalībvalstis ir pieņēmušas šādu skaidri izteiktu tiesisko regulējumu.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      33      Salix apgalvo, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai varētu atsaukties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā
         paredzētajām tiesībām, dalībvalstīm ir jāpieņem tiesiskais regulējums, kurā šī iespēja ir skaidri paredzēta. Dalībvalstīm,
         transponējot Kopienu direktīvas, ir jāizvēlas saistoši dalībvalsts normatīvie instrumenti, kas radītu precīzus likumiskus
         ietvarus, kuri būtu nepārprotami un skaidri saprotami visiem tirgus dalībniekiem. Tā piebilst, ka šie akti varētu tomēr ietvert
         pakārtotu izpildes pilnvaru deleģēšanu administrācijai.

      34      Vācijas valdība uzskata, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtās daļas transpozīcija prasa pieņemt tiesisku regulējumu,
         bet tam nav obligāti jābūt skaidri izteiktam. Minētajā tiesību normā paredzētās iespējas transpozīcijai pietiekot ar to, ka
         likumdevēja nodomu var skaidri secināt no piemērojamā tiesiskā regulējuma, izmantojot atzītas juridiskās interpretācijas metodes.
         Pretēji iesniedzējtiesas norādēm ir pieņemts tiesiskais regulējums minētās tiesību normas transpozīcijai.

      35      Īrija apgalvo, ka no pastāvīgās Tiesas judikatūras izriet, ka dalībvalstīm, to valsts tiesiskajā iekārtā transponējot direktīvu,
         ir jāsasniedz šajā direktīvā paredzētie mērķi, paturot iespēju brīvi izvēlēties piemērotu formu un līdzekļus rezultāta sasniegšanai.
         Pamata lietā šī valdība apgalvo, ka Vācijas valdība, skaidri nošķirot īpašuma pārvaldīšanu un uzņēmējdarbību, ir radījusi
         drošu juridisku pamatu Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtās daļas piemērošanai, tādējādi nav nozīmes tam, ka nav
         skaidri izteiktu tiesību normu.

      36      Eiropas Kopienu Komisijas viedoklis ir, ka saskaņā ar Kopienu tiesību vispārējiem principiem Kopienu direktīvu transpozīcijai
         ir jānotiek, pieņemot skaidras, noteiktas tiesību normas, kam ir tieša iedarbība uz pilsoņiem, kas ir oficiāli izsludinātas
         un nevar tikt grozītas pēc administrācijas vēlmes. Līdz ar to dalībvalstīm ir jāparedz likumdošanas vai reglamentējošas tiesību
         normas. Pamata lietā skaidras un precīzi noteiktas tiesību normas izrādās daudz nepieciešamākas nekā atbrīvojuma no visu personu,
         kas pastāvīgi veic vienu no Sestās direktīvas 4. panta 2. punktā minētajām saimnieciskajām darbībām, principa piemērošanas
         jomas noteikšana.

       Tiesas vērtējums
      37      Vispirms ir jāatgādina, ka no Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunkta pirmās daļas izriet, ka stāvvietu iznomāšana
         transportlīdzekļu novietošanai nav darbība, kas atbrīvota no nodokļa. Līdz ar to šāda darbība atbilstoši Sestās direktīvas
         4. panta 5. punkta ceturtajai daļai nevar tikt pielīdzināta darbībai, kurā iestāde iesaistās kā valsts iestāde, šīs normas
         pirmās daļas izpratnē gadījumā, ja tā pati neatbilst šim nosacījumam (skat. šajā sakarā 2000. gada 14. decembra spriedumu
         lietā C‑446/98 Fazenda Pública, Recueil, I‑11435. lpp., 44. punkts).

      38      Tomēr ir jāprecizē, ka jēdziens “nekustamo īpašumu iznomāšana”, kas ir atbrīvota no nodokļa saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta
         B daļas b) apakšpunktu, obligāti ietver ne tikai lietu iznomāšanu, kas ir galvenais šīs nomas priekšmets, bet arī visas tās
         blakus lietas, kas to papildina. Tādējādi no paredzētā atbrīvojuma nevar izslēgt stāvvietu iznomāšanu transportlīdzekļu novietošanai,
         ja šī iznomāšana ir cieši saistīta ar nekustamā īpašuma, kas paredzēts citai lietošanai, iznomāšanu, tādā nozīmē, ka šīs divas
         nomas veido vienotu saimniecisku darījumu (1989. gada 13. jūlija spriedumu lietā 173/88 Henriksen, Recueil, 2763. lpp., 14. un 15. punkts).

      39      Pamata lietā iesniedzējtiesai vajadzības gadījumā ir jāpārbauda, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, vai tas, ka IHK nodeva daļu no stāvvietām, kas paredzētas, lai pazemē novietotu transportlīdzekļus, ilgtermiņa apakšnomā šajā pašā ēkā esošo
         biroju ilgtermiņa nomniekiem, ir vienota saimnieciska darījuma iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē daļa. Ja tas
         tā nebūtu, stāvvietu nodošana apakšnomā, ko veic IHK, katrā ziņā atbilstoši Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajai daļai nevarētu tikt pielīdzināta darbībai, kurā iestāde
         iesaistās kā valsts iestāde, šīs tiesību normas pirmās daļas izpratnē.

      40      Attiecībā uz jautājumu, vai dalībvalstis var atsaukties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā paredzētajām
         tiesībām, ja tās ir pieņēmušas tieši izteiktas likumdošanas normas šajā sakarā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo
         judikatūru, direktīvu transponējot valsts tiesībās, tieši izteiktā un specifiskā tiesību normā formāli un saturiski nav obligāti
         jāpārņem šie noteikumi, bet var iztikt ar vispārīgu tiesisku formulējumu, ja tas efektīvi nodrošina direktīvas pilnīgu un
         pietiekami skaidru un precīzu piemērošanu (1991. gada 28. februāra spriedums lietā C‑131/88 Komisija/Vācija, Recueil, I‑825. lpp., 6. punkts; 2001. gada 15. novembra spriedums lietā C‑49/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑8575. lpp., 21. punkts, kā arī 2005. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑410/03 Komisija/Itālija (Krājums, I‑3507. lpp.,
         60. punkts).

      41      Lai tiktu izpildītas tiesiskās drošības prasības, ir īpaši svarīgi, lai tad, ja šī direktīva rada tiesības indivīdiem, personas,
         kam ir piešķirtas šīs tiesības, būtu informētas par visām savām tiesībām un vajadzības gadījumā varētu uz tām atsaukties valsts
         tiesā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 6. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija,
         21. un 22. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 60. punkts).

      42      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru katrai dalībvalstij ir pienākums direktīvu izpildīt tādā veidā, kas pilnībā atbilst Kopienu
         likumdevēja noteiktajām prasībām par tiesisko situāciju skaidrību un noteiktību, ņemot vērā attiecīgo dalībvalstīs esošo personu
         intereses. Šajā nolūkā direktīvas noteikumi ir jāīsteno tā, lai to saistošais spēks būtu neapstrīdams, kā arī nodrošinot vajadzīgo
         īpašo raksturu, precizitāti un skaidrību (2001. gada 18. oktobra spriedums lietā C‑354/99 Komisija/Īrija, Recueil, I‑7657. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      43      Īpaši vienkārša administratīvā prakse, ko var grozīt administrācija un kas nav atbilstoši publicēta, nevar tikt uzskatīta
         par EK līgumā noteikto pienākumu derīgu izpildi (skat. 1996. gada 7. marta spriedumu lietā C‑334/94 Komisija/Francija, Recueil, I‑1307. lpp., 30. punkts; 1997. gada 13. marta spriedumu lietā C‑197/96 Komisija/Francija, Recueil, I‑1489. lpp., 14. punkts).

      44      Iesniedzējtiesai ir gan jānovērtē, vai pamata lietā ir izpildīti transpozīcijas nosacījumi, kas izklāstīti šī sprieduma 40.–43. punktā,
         tomēr Tiesa var, lai sniegtu šai tiesai lietderīgu atbildi, tai sniegt norādes, ko tā uzskata par nepieciešamām (skat. it
         īpaši 2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑49/07 MOTOE, Krājums, I‑4863. lpp., 30. punkts, un 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑414/07 Magoora, Krājums, I‑0000. lpp., 33. punkts).

      45      Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka atbilstoši Vācijas nodokļu tiesībām tas, vai IHK var izvēlēties maksāt vai nemaksāt nodokļus, ir atkarīgs tikai no tā, vai tas, ka publisko tiesību subjekti iznomā ēkas,
         ir jāuzskata par uzņēmējdarbību, kuru tas veic kā valsts uzņēmums, vai arī tā ir vienkārša īpašuma pārvaldīšana.

      46      Šajā sakarā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet arī, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 28. punktā, ka piemērojamos likumdošanas
         aktos, tas ir, ne UStG, ne KStG, ne šajās normās likumdevēja administrācijai deleģētajās tiesībās, nav minēts galīgais īpašuma pārvaldes jēdziens.

      47      Tā kā Vācijas valdība uzskata, ka AO 14. pantā ir paredzēts īpašuma pārvaldes jēdziens un tas tiek nošķirts no uzņēmējdarbības, tomēr ir jānorāda, ka no iesniedzējtiesas
         lēmuma izriet, ka pamata lietā aplūkotās situācijas tieši neietilpst šī 14. panta piemērošanas jomā.

      48      Iesniedzējtiesa, pirmkārt, precizēja, ka piemērojamos likumdošanas aktos nav nošķirta īpašuma pārvaldīšana un uzņēmējdarbība.
         Otrkārt, tā ir tieši norādījusi, ka, ciktāl šī nošķiršana tomēr tiek uzskatīta par piemērojamu sabiedrību nodokļa jomā, šis
         vērtējums attiecībā uz dažiem gadījumiem ir neapšaubāmi balstīts uz AO 14. pantu, bet pārējos gadījumos – uz KStG 4. panta 4. punktu.

      49      Visbeidzot, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka – pretēji Finanzamt apgalvotajam – nodokļu administrācija, kas ir kompetenta lemt par IHK lūgumu atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN, uzskatīja, ka ilgtermiņa noma arī ir uzņēmējdarbība, kas galā rada atskaitīšanas
         tiesības. Tātad ir jākonstatē, ka pastāv dažāda administratīvā prakse.

      50      Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka attiecībā uz publisko tiesību subjektu, kas izīrē un iznomā ēkas, aplikšanu
         ar nodokļiem Vācijā nav pieņemts nekāds tieši izteikts tiesisks regulējums.

      51      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir tiesības
         un nevis pienākums uzskatīt publisko tiesību subjektu darbības, kuras atbrīvotas no nodokļiem saskaņā ar Sestās direktīvas
         13. vai 28. pantu, par darbībām, kurās tās iesaistās kā valsts. Līdz ar to šī tiesību norma nav obligāti jātransponē valsts
         tiesībās.

      52      No minētā izriet, ka, lai varētu izmantot šajā tiesību normā paredzētās tiesības, dalībvalstīm ir jāizvēlas atsaukties uz
         tām.

      53      Ir arī jānorāda, ka minētās tiesības atļauj dalībvalstīm atsaukties attiecībā uz šīm darbībām uz Sestās direktīvas 4. panta
         5. punkta pirmajā daļā paredzēto atbrīvojumu no vispārīgā noteikuma, kas noteikts šīs direktīvas 2. panta 1. punktā un 4. panta
         1. un 2. punktā, saskaņā ar kuru principā par jebkuru saimniecisku darbību ir jāmaksā PVN.

      54      Tā kā Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā ir paredzēts izņēmums no viena no šajā direktīvā noteiktajiem vispārīgajiem
         noteikumiem, šī tiesību norma ir jāinterpretē sašaurināti.

      55      Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka dalībvalstis var atsaukties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta ceturtajā daļā paredzētajām
         tiesībām, ja tās šajā sakarā ir izdarījušas īpašu izvēli. Tādējādi tām ir jāparedz, ka noteiktas publisko tiesību subjektu
         darbības, kas ir atbrīvotas atbilstoši Sestās direktīvas 13. vai 28. pantam, tiek uzskatītas par darbībām, kurās tās iesaistās
         kā valsts iestādes.

      56      Šajā sakarā ir jāprecizē, ka dalībvalstīm ir tiesības izvēlēties normatīvos instrumentus, kas tām šķiet vispiemērotākie. Tādējādi
         tās var, piemēram, vai nu valsts tiesiskajā regulējumā pārņemt Sestajā direktīvā izmantoto formulējumu vai tam līdzvērtīgu
         izteicienu, vai arī apstiprināt publisko tiesību subjektu darbību, kas ir atbrīvotas atbilstoši Sestās direktīvas 13. vai
         28. pantam un kas tiek uzskatītas par darbībām, kurās tie iesaistās kā valsts iestādes, sarakstu (skat. šajā sakarā 1989. gada
         17. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 231/87 un 129/88 Comune di Carpaneto Piacentino u.c., Recueil, 3233. lpp., 18. punkts).

      57      Likuma normā var tikt atļauts izpildu iestādei precizēt publisko tiesību subjektu darbības, kas atbrīvotas no nodokļiem saskaņā
         ar Sestās direktīvas 13. vai 28. pantu un kas uzskatāmas par darbībām, kurās tās iesaistās kā valsts iestādes, ar nosacījumu,
         ka šiem lēmumiem par piemērošanu piemīt neapstrīdams saistošs spēks, kas atbilst precizitātes, noteiktības, kā arī skaidrības
         prasībām, kas ir noteiktas, lai garantētu juridisko situāciju noteiktību un tās varētu tikt pārbaudītas valsts tiesās (skat.
         pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Fazenda Pública, 35. punkts).

      58      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka, lai varētu atsaukties uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta
         ceturtajā daļā paredzētajām tiesībām uzskatīt publisko tiesību subjektu darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa saskaņā ar
         šīs direktīvas 13. vai 28. pantu, par darbībām, kurās tās iesaistās kā valsts iestādes, dalībvalstīm ir jāparedz tieši izteikta
         tiesību norma.

       Par otro jautājumu
      59      Ar otro jautājumu Bundesfinanzhof būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka publisko tiesību subjekti ir
         jāuzskata par nodokļu maksātājiem attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes, ne tikai tad,
         ja to uzskatīšana par nodokļu nemaksātāju atbilstoši minētās tiesību normas pirmajai vai ceturtajai daļai radītu nozīmīgus
         konkurences traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi privātiem konkurentiem, bet arī tad, ja tas radītu šādus traucējumus, kas būtu
         nelabvēlīgi pašam publisko tiesību subjektam.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      60      Salix, Vācijas valdība un Komisija apgalvo, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas teksts attiecas uz visiem “nozīmīgajiem
         konkurences traucējumiem” bez izšķirības, neatkarīgi no tā, kas ir upuris. Šo subjektu neaplikšana ar nodokli, tiem liedzot
         tiesības atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN, varētu radīt arī konkurences traucējumus, kas ir nelabvēlīgi nodokļu nemaksātājam.
         Ja konkurence ir izkropļota, vai nu publisko tiesību subjektu interesēs vai to privāto konkurentu interesēs ir jāuzskata,
         ka ir pārkāpts nodokļu neitralitātes princips, kas PVN jomā ir vienlīdzīgas attieksmes principa izpausme. Šāda interpretācija
         kā tāda iekļaujas konkurences aizsardzības sistēmā, neņemot vērā konkrētā individuālā uzņēmēja subjektīvās īpašības.

      61      Turpretim Īrija uzskata, ka, lai gan Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrajā daļā nav tuvāk precizēts “nozīmīgu konkurences
         traucējumu” jēdziens, minētais 4. panta 5. punkts ir paredzēts, lai izslēgtu publisko tiesību subjektus no Sestās direktīvas
         piemērošanas jomas. Kopienu likumdevēja nodoms nekad nav bijis ļaut publisko tiesību subjektiem pašiem atsaukties uz šo izņēmumu,
         lai iegūtu ar nodokļiem apliekamu uzņēmēju statusu attiecībā uz to darbību. Turklāt šāda interpretācija iztukšotu rīcības
         brīvības, kas dalībvalstīm ir piešķirta minētās normas ceturtajā daļā, saturu, un turklāt būtu pretrunā šīs pašas normas otrajā
         daļā norādītajam mērķim, kas saskaņā ar Tiesas judikatūru ir aizsargāt privātos konkurentus no publisko tiesību subjektu darbības.

       Tiesas vērtējums
      62      Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmajai daļai publisko tiesību subjekti netiek
         uzskatīti par PVN maksātājiem par saimnieciska rakstura darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes, un
         ka atbilstoši šīs tiesību normas ceturtajai daļai dalībvalstis var uzskatīt šo subjektu darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa
         atbilstoši minētās direktīvas 13. vai 28. pantam, par darbībām, kurās tie iesaistās kā valsts iestādes.

      63      Tomēr pat tad, ja šie subjekti iesaistās šādās darbībās kā valsts iestādes, tie ir jāuzskata par nodokļu maksātājiem saskaņā
         ar 4. panta 5. punkta otro daļu, ja to neaplikšanas ar nodokli gadījumā rodas nozīmīgi konkurences traucējumi.

      64      Tādējādi iesniedzējtiesai vispirms ir jānosaka, vai IHK izdarītā iznomāšana ir darbība, ko veic publisko tiesību subjekts, kas tajā iesaistās kā valsts iestāde Sestās direktīvas
         4. panta 5. punkta pirmās vai ceturtās daļas izpratnē. Tas tā ir tikai tad, ja ir piemērojama 4. panta 5. punkta otrā daļa
         (skat. šajā nozīmē iepriekš minēto spriedumu lietā FazendaPública, 43. punkts, un 2008. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑288/07 Isle of Wight Council u.c., Krājums, I‑7203. lpp., 30.–32. punkts).

      65      Pirmkārt, ir jāatgādina, ka atbilstoši Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrajai daļai publisko tiesību subjekti ir jāuzskata
         par nodokļa maksātājiem attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes, “ja to uzlūkošana par
         personām, kas nav nodokļu maksātāji, radītu nozīmīgus konkurences traucējumus”.

      66      Tātad Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas tekstā nav precizētas personas, kuru aizsardzībai pret nozīmīgiem konkurences
         traucējumiem, ko radījusi publisko tiesību subjektu neaplikšana ar nodokli, tas ir paredzēts.

      67      Otrkārt, ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā daļa, paredzot izņēmumu no publisko tiesību subjektu
         neaplikšanas ar nodokli par darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes, ir vērsta uz vispārīgā noteikuma
         atjaunošanu, kas noteikts šīs direktīvas 2. panta 1. punktā un 4. panta 1. un 2. punktā, saskaņā ar kuru principā par jebkuru
         saimniecisku darbību ir jāmaksā PVN (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Isle of Wight Council u.c., 38. punkts).

      68      Līdz ar to Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā daļa nav jāinterpretē šauri (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Isle of Wight Council u.c., 60. punkts).

      69      Treškārt, attiecībā uz Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrās daļas mērķiem, uz kuriem atsaucas īpaši Īrija, nekas nenorāda,
         ka šī tiesību norma būtu vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka nozīmīgi konkurences traucējumi, ko varētu radīt publisko tiesību
         subjektu neaplikšana ar nodokli atbilstoši minētās tiesību normas pirmajai vai ceturtajai daļai, radītu tiem nelabvēlīgas
         sekas.

      70      Ceturtkārt, ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 17. un turpmākajos pantos paredzētās atskaitīšanas tiesības ir PVN mehānisma
         neatņemama sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas. Tās ir izlietojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem
         saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš (tostarp skat. 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑62/93 BP Soupergaz, Recueil, I‑1883. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 43. punkts, kā arī 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑439/04 un C‑440/04 Kittel un Recolta Recycling, Krājums, I‑6161. lpp., 47. punkts).

      71      Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam jāmaksā vai ko tas samaksājis saistībā ar visu
         savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām
         darbībām neatkarīgi no to mērķa vai rezultātiem, ar noteikumu, ka šīm darbībām principā ir piemērojams PVN (tostarp skat.
         2001. gada 22. februāra spriedumu lietā C‑408/98 Abbey National, Recueil, I‑1361. lpp., 24. punkts; 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑25/03 HE, Krājums, I‑3123. lpp., 70. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 48. punkts).

      72      No tā izriet, ka atskaitīšanas tiesības principā ir piemērojamas visā preču un pakalpojumu piegādes ķēdē, ko veic nodokļu
         maksātāji, kas kā tādi darbojas citu nodokļu maksātāju saimnieciskās darbības vajadzībām (skat. šajā nozīmē 2006. gada 12. janvāra
         spriedumu apvienotajās lietās C‑354/03, C‑355/03 un C‑484/03 Optigen u.c., Krājums, I‑483. lpp., 52. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un RecoltaRecycling, 45. punkts).

      73      Nevar tikt izslēgts, ka publisko tiesību subjekta, ka veic noteiktas darbības vai darījumus, kas ir šķērslis minētajām tiesībām
         atskaitīt PVN, neaplikšana ar nodokli var izraisīt sekas preču un pakalpojumu piegādes ķēdē, kaitējot nodokļu maksātājiem,
         kas darbojas privātā sfērā.

      74      Pamata lietā, kā tas ir norādīts šī sprieduma 17.–21. punktā, nodokļu neuzlikšana IHK traucēja Salix, privāto tiesību juridiskai personai, iegūt tiesības atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN.

      75      No visa iepriekš minētā izriet, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā daļa attiecas arī uz konkurences traucējumiem,
         kas ir nelabvēlīgi publisko tiesību subjektiem.

      76      Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi,
         ka publisko tiesību subjekti ir jāuzskata par nodokļu maksātājiem attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās
         kā valsts iestādes, ne tikai tad, ja to uzskatīšana par nodokļu nemaksātāju atbilstoši minētās tiesību normas pirmajai vai
         ceturtajai daļai radītu nozīmīgus konkurences traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi privātiem konkurentiem, bet arī tad, ja tas
         radītu šādus traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi pašam publisko tiesību subjektam.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      77      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      lai varētu atsaukties uz Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību
            akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 4. panta 5. punkta ceturtajā
            daļā paredzētajām tiesībām uzskatīt publisko tiesību subjektu darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa saskaņā ar šīs direktīvas
            13. vai 28. pantu, par darbībām, kurās tās iesaistās kā valsts iestādes, dalībvalstīm ir jāparedz tieši izteikta tiesību norma;
      2)      Sestās direktīvas 77/388 4. panta 5. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka publisko tiesību subjekti ir jāuzskata
            par nodokļu maksātājiem attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes, ne tikai tad, ja to
            uzskatīšana par nodokļu nemaksātāju atbilstoši minētās tiesību normas pirmajai vai ceturtajai daļai radītu nozīmīgus konkurences
            traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi privātiem konkurentiem, bet arī tad, ja tas radītu šādus traucējumus, kas būtu nelabvēlīgi
            pašam publisko tiesību subjektam.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 9.jūlijā. # Petros Efthymiou pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-22/01.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2001. gada 18.oktobrī. # X pret Eiropas Centrālo banku. # Ierēdņi - Atlaišana. # Lieta T-333/99.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2012. gada 22.maijā. # Nordmilch AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "MILRAM" reģistrācijas pieteikums - Agrākas valsts vārdiskas un grafiska preču zīme "RAM" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Preču un apzīmējumu līdzība - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-546/10.

text:
      Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 22. maija spriedums – Nordmilch/ITSB – Lactimilk (“MILRAM”)
      (lieta T‑546/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “MILRAM” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts vārdiskas un grafiska preču zīmes “RAM” – Relatīvs atteikuma pamats – Preču un apzīmējumu līdzība – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 24., 27.,
         28., 43., 51., 52., 71., 78. un 83. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2010. gada 15. septembra lēmumu apvienotajās lietās R 1041/2009‑4 un R 1053/2009‑4
                  attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Lactimilk SA
               un
               Nordmilch AG
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Nordmilch AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 4.martā. # Cofinoga Mérignac SA pret Sylvain Sachithanathan. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'instance de Vienne - Francija. # Direktīvas 87/102/EEK un 90/88/EEK. # Lieta C-264/02.