title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 5.maijā.#Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-201/10) un Vion Trading GmbH (C-202/10) pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija.#Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 - Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība - 3. pants - Eksporta kompensācijas atgūšana - 30 gadu noilguma termiņš - Tāds noteikums par noilgumu, kas ietilpst dalībvalsts civiltiesību vispārīgajā daļā - Piemērošana pēc analoģijas - Tiesiskās drošības princips - Tiesiskās paļāvības princips - Samērīguma princips.#Apvienotās lietas C-201/10 un C-202/10.

text:
      Apvienotās lietas C‑201/10 un C‑202/10
      Ze Fu Fleischhandel GmbH
      un
      Vion Trading GmbH
      pret
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      (Finanzgericht Hamburg lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – 3. pants – Eksporta kompensācijas atgūšana – 30 gadu noilguma termiņš – Tāds noteikums par noilgumu, kas ietilpst dalībvalsts civiltiesību vispārīgajā daļā – Piemērošana pēc analoģijas – Tiesiskās drošības princips – Tiesiskās paļāvības princips – Samērīguma princips
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Savienības pašu resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš
            – Garāku valsts noilguma termiņu piemērojamība
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkts)
      2.        Eiropas Savienības pašu resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš
            – Garāku valsts noilguma termiņu piemērojamība
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmā un trešā daļa)
      3.        Eiropas Savienības pašu resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš
            – Garāku valsts noilguma termiņu piemērojamība
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmā un trešā daļa)
      1.        Ar tiesiskās drošības principu tiek pieļauts principā, ka Regulā Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību
         definēto Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzības kontekstā un, piemērojot šīs regulas 3. panta 3. punktu, strīdos
         par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu valsts iestādes un tiesas pēc analoģijas piemēro valsts vispārējās
         tiesībās noteiktu noilguma termiņu, bet katrā ziņā ar nosacījumu, ka šāda piemērošana, kas izriet no tiesu prakses, ir bijusi
         pietiekami paredzama, ko, savukārt, vērtēt ir iesniedzējtiesas ziņā.

      (sal. ar 35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Ar samērīguma principu netiek pieļauts, ka dalībvalstīm, īstenojot Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu
         aizsardzību 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu tiek piemērots
         30 gadu noilguma termiņš.

      Ņemot vērā Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķi, par kuru Savienības likumdevējs uzskatīja, ka noilguma termiņš
         četri gadi, pat trīs gadi, jau ir pietiekams, lai valsts iestādēm ļautu izmeklēt pret šīm finanšu interesēm vērsto pārkāpumu
         un tās varētu veikt tādu pasākumu kā nepamatoti izmaksātas eksporta kompensācijas atgūšana, minētajām iestādēm paredzēt 30 gadus
         pārsniedz to, kas vajadzīgs rūpīgai iestādei.

      (sal. ar 43. un 47. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Situācijā, kurai piemēro Regulu Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību, ar tiesiskās drošības principu
         netiek pieļauts, ka “garāks” noilguma termiņš šīs regulas 3. panta 3. punkta izpratnē varētu izrietēt no vispārīgās tiesībās
         noteikta noilguma termiņa, kas saīsināts tiesas judikatūras ceļā, lai tādējādi tā piemērošanā atbilstu samērīgu principa prasībām,
         jo katrā ziņā šādos apstākļos ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā minētais četru gadu noilguma
         termiņš.

      (sal. ar 50. un 54. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 5. maijā (*)

      Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – 3. pants – Eksporta kompensācijas atgūšana – 30 gadu noilguma termiņš – Tāds noteikums par noilgumu, kas ietilpst dalībvalsts civiltiesību vispārīgajā daļā – Piemērošana pēc analoģijas – Tiesiskās drošības princips – Tiesiskās paļāvības princips – Samērīguma princips
      Apvienotās lietas C‑201/10 un C‑202/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 234. pantam, ko Finanzgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 12. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 26. aprīlī, tiesvedībā

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑201/10),

      Vion Trading GmbH (C‑202/10),

      pret
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] (referente) un A. Prehala [A. Prechal],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 16. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Ze Fu Fleischhandel GmbH vārdā – D. Ēle [D. Ehle], Rechtsanwalt,

      –        Vion Trading GmbH vārdā – K. Landrijs [K. Landry] un G. Švendingers [G. Schwendinger], Rechtsanwälte,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – G. fon Rintelens [G. von Rintelen] un M. Folkommere [M. Vollkommer], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu
         finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. panta 1. un 3. punkta, kā arī samērīguma principa un tiesiskās drošības
         principa interpretāciju.

      2        Šie lūgumi radās prāvā starp Ze Fu Fleischhandel GmbH un Vion Trading GmbH (turpmāk tekstā – “prasītājas pamata prāvā”) un Hauptzollamt Hamburg-Jonas (turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) saistībā ar eksporta kompensāciju atgūšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 trešo apsvērumu “[..] visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.

      4        Šīs regulas piektajā apsvērumā ir paredzēts:

      “[..] tā kā šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi
         un sodi”.

      5        Tās pašas regulas 1. pantā ir noteikts:

      “1.      Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
         pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.

      2.      “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas
         kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši
         izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

      6        Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:

      “1.      Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var
         paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.

      Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. [..]
      Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām
         personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.

      [..]
      3.      Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par attiecīgi 1. [..] punktā paredzētajiem.”
      7        Šīs regulas 4. panta 1. un 4. punktā ir minēts:

      “1.      Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
      –        uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
      [..]
      4.      Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
       Valsts tiesības
      8        Atbilstoši Finanzgericht Hamburg norādītajam faktu norises laikā Vācijā nebija spēkā nevienas īpašas tiesību normas par noilguma termiņiem, kas piemērojami
         administratīva rakstura strīdos par nepienācīgi piešķirtām priekšrocībām. Tomēr gan Vācijas valsts pārvalde, gan tiesas “pēc
         analoģijas” piemēroja vispārējās tiesībās paredzēto 30 gadu noilgumu, kā tas ir paredzēts Vācijas Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “BGB”) 195. pantā. Kopš 2002. gada šis vispārējās tiesībās paredzētais noilguma termiņš ir samazināts līdz trīs gadiem.

       Pamata tiesvedības un tiesvedības par prejudiciāla jautājuma uzdošanu apvienotajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07
      9        1993. gadā prasītājas pamata lietās ir muitojušas liellopu gaļu, lai to eksportētu uz Jordāniju, un, pamatojoties uz to pieteikumiem,
         šajā ziņā saņēmušas eksporta kompensācijas avansa maksājumus. Pēc 1998. gada sākumā veiktajām pārbaudēm tika atklāts, ka patiesībā
         attiecīgās kravas tranzīta vai reeksporta procedūru ietvaros tikušas nosūtītas uz Irāku.

      10      Šādos apstākļos Hauptzollamt ar 1999. gada 13. oktobra lēmumu pieprasīja attiecīgo eksporta kompensāciju atgūšanu.

      11      Tāpēc atbildētājas pamata lietās, kā arī Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb GmbH & Co šos lēmumus pārsūdzēja Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesā]. Savā 2005. gada 21. aprīļa spriedumā tā šīs prasības apmierināja ar pamatojumu, ka Regulas Nr. 2988/95
         3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma noteikums nepieļauj attiecīgo atgūšanu, jo tā tika pieprasīta vēlāk nekā
         četrus gadus pēc strīdīgajiem eksporta darījumiem.

      12      Hauptzollamt par šiem Finanzgericht lēmumiem iesniedza Bundesfinanzhof kasācijas sūdzību “Revision”.

      13      Konstatējusi, ka pārmestie pārkāpumi attiecas uz periodu pirms Regulas Nr. 2988/95 pieņemšanas, Bundesfinanzhof [Federālā finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas vienādi formulēti visās
         trijās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07:

      “1)      Vai [..] Regulas Nr. 2988/95 [..] 3. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā reglamentētais noilguma termiņš ir piemērojams
         arī gadījumos, ja pārkāpums ir izdarīts vai beidzies, pirms stājusies spēkā minētā regula?

      2)      Vai minētajā punktā reglamentētais noilguma termiņš vispār ir piemērojams tādiem administratīviem pasākumiem kā, pamatojoties
         uz pārkāpumu, piešķirtas eksporta kompensācijas atgūšana?

      Gadījumā, ja uz šiem diviem jautājumiem tiktu atbildēts apstiprinoši:
      3)      Vai ilgāku termiņu, ko saskaņā ar Regulas [..] Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu dalībvalsts var noteikt, drīkst piemērot arī
         gadījumos, ja šāds ilgāks termiņš bijis noteikts dalībvalsts tiesībās, pirms vēl tika pieņemta minētā regula? Vai šādu ilgāku
         termiņu var piemērot arī gadījumos, ja tas nebija paredzēts specifiskā tiesiskajā regulējumā par eksporta kompensācijas atgūšanu
         vai par administratīvajiem pasākumiem vispārīgi, bet gan izrietēja no attiecīgās dalībvalsts vispārējā tiesiskā regulējuma
         (pamatnoteikumiem), kas ietver visus noilguma gadījumus, kuri nav specifiski reglamentēti?”

      14      Šie lūgumi par prejudiciāla nolēmuma sniegšanu bija Tiesas 2009. gada 29. janvāra spriedumā apvienotajās lietās no C‑278/07
         līdz C‑280/07 Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb (Krājums, I‑457. lpp.), kurā Tiesa nolēma šādi:

      “1)      [..] Regulas Nr. 2988/95 [..] 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams tādiem administratīviem
         pasākumiem kā eksporta kompensācijas, ko eksportētājs ir nepamatoti saņēmis paša pieļauta pārkāpuma dēļ, atgūšana.

      2)      tādos apstākļos kā pamata lietās Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš:
      –        ir piemērojams pārkāpumiem, kas izdarīti pirms šīs regulas stāšanās spēkā;
      –        to sāk skaitīt no attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas dienas.
      3)      ilgāki noilguma termiņi, kurus dalībvalstis saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu var turpināt piemērot, var izrietēt
         no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikumiem, kas jau bijuši spēkā pirms šīs regulas pieņemšanas.”

       Tālāka attīstība pamata lietās un prejudiciālie jautājumi šajās lietās
      15      Ar 2009. gada 7. jūlija spriedumu Bundesfinanzhof atcēla Finanzgericht Hamburg 2005. gada 21. aprīļa spriedumu un nodeva tai lietas atpakaļ otrreizējai izskatīšanai, uzskatot, ka tiesības uz atgūšanu neesot
         bijušas spēkā, jo BGB 195. pantu varēja piemērot un tas pēc analoģijas esot bijis jāpiemēro līdz 2001. gada beigām. Šī tiesa noraidīja prasītāju
         argumentus, saskaņā ar kuriem, ja noilguma termiņu esot bijis jāpiemēro pēc analoģijas, tad nodokļu jomā tam esot bijis jābūt
         10 gadiem, nevis BGB minētiem 30 gadiem.

      16      Attiecībā uz šo Bundesfinanzhof spriedumu Finanzgericht Hamburg norāda šādi:

      “Bundesfinanzhof nosprieda, ka BGB 195. pants tā redakcijā līdz 2001. gada beigām (turpmāk tekstā – “BGB vecās redakcijas 195. pants”) esot jāpiemēro pēc analoģijas. Tā neaplūkoja jautājumu, vai tiesiskās drošības princips netiktu
         ievērots, atgūstot eksporta kompensāciju gandrīz 30 gadus pēc tās izmaksas. Ja tas tā būtu, tā varot saskaņā ar konstitucionālajām
         vai Kopienu tiesībām, īstenojot tiesas ārkārtas kompetenci, samērīgi saīsināt valsts tiesībās paredzētu nesamērīgi ilgu termiņu.
         Tai noslēgumā nav jāpārbauda un jāizlemj, vai, īstenojot šādu tiesas ārkārtas kompetenci, BGB vecajā redakcijā 195. pantā paredzētais termiņš ir jāsamazina vai vismaz, atbilstoši piemērojot šo tiesību normu, jānosaka
         īsāks termiņš atgūšanas prasības sakarā ar nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju noilgumam, lai nodrošinātu tiesisko
         drošību un mieru. Katrā ziņā šāds termiņš nevar tikt tik ļoti saīsināts, ka nodokļu dienestu celtā prasība būtu bijusi noilgusi
         pārsūdzētā nolēmuma taisīšanas laikā.”

      17      Iesniedzējtiesa, pievienodamās ģenerāladvokātes Šarpstones viedoklim, kas pausts secinājumos iepriekš minētajā lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb, uzskata, ka, pirmkārt, ar tiesiskās drošības principu nav saderīgi prasījumiem atmaksāt eksporta kompensācijas piemērot
         pēc analoģijas BGB noilguma termiņu un, otrkārt, ka šāda 30 gadu noilguma termiņa piemērošana esot pretrunā samērīguma principam, jo šāds termiņš
         neesot saprātīgs.

      18      It īpaši šī tiesa nepiekrīt Bundesfinanzhof veiktajai iepriekš minētā sprieduma lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb interpretācijai, ko Tiesa veica pēc pirmās minētās lūguma. Faktiski Bundesfinanzhof esot no šī sprieduma secinājusi, ka Tiesa, klusējot saistībā ar jautājumu par to, vai civiltiesību normas piemērošana strīdos
         par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu iekļaujas Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta piemērošanas jomā,
         principā esot akceptējusi šādu interpretāciju un tai turklāt tiesiskās drošības principa un samērīguma principa kontekstā
         neesot bijuši iebildumi par to, ka šis noteikums par 30 gadu noilgumu šādā veidā tiek piemērots. Taču Finanzgericht no savas puses uzskata, ka Tiesai neesot bijis nekāda pamata prejudiciālā nolēmumā vērtēt, pirmkārt, šos aspektus, ciktāl
         Bundesfinanzhof šajā ziņā neesot uzdevusi nevienu skaidri formulētu jautājumu.

      19      Iesniedzējtiesa arī uzskata šādi:

      “Tās jau minētajā 2009. gada 7. jūlija spriedumā [Bundesfinanzhof] ir atzinusi savu ārkārtas kompetenci, kas tai piešķirot tiesības līdzīgi kā likumdevējam, izmantojot tiesību tālākveidošanu,
         samazināt 30 gadu noilguma termiņu līdz samērīgam termiņam. Šobrīd nav zināms, kāds tieši ir Vācijā spēkā esošais pēc analoģijas
         piemērotā BGB vecajā redakcijā 195. pantā paredzētais noilguma termiņš, jo nav iespējams uzzināt un paredzēt, vai un vajadzības gadījumā
         kādā apmērā Bundesfinanzhof izmantos šādu ārkārtas kompetenci nākotnē. Saskaņā ar šo judikatūru ir skaidrs tikai tas, ka noilguma termiņš saskaņā ar
         pēc analoģijas piemēroto BGB vecajā redakcijā 195. pantu ir vismaz seši un ārkārtas gadījumā 30 gadi. Šajā 24 gadu laikposmā atbilstoši judikatūrai atrodas
         Vācijā spēkā esošais noilguma termiņš saskaņā ar pēc analoģijas piemēroto un vajadzības gadījumā tiesību tālākveidošanas ceļā
         grozīto BGB vecajā redakcijā 195. pantu.”

      20      Ar šādiem nosacījumiem Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai BGB redakcijā, kas bija spēkā līdz 2001. gada beigām, 195. panta normas par noilgumu piemērošana pēc analoģijas prasījumiem atmaksāt
         nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju ir pretrunā Kopienu tiesībās nostiprinātajam tiesiskās drošības principam?

      2)      Vai BGB 195. pantā paredzētā 30 gadu noilguma termiņa piemērošana nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanai ir pretrunā
         Kopienu tiesībās iedibinātajam samērīguma principam?

      3)      Ja atbilde uz 2. jautājumu ir apstiprinoša: vai ilgāka valsts noilguma termiņa, kas ir noteikts tiesnešu tālākveidotajās tiesībās,
         pamatojoties uz pieņemtu ārkārtas kompetenci konkrētā gadījumā, piemērošana [..] Regulas Nr. 2988/95 [..] 3. panta 3. punkta
         izpratnē ir pretrunā Kopienu tiesībās iedibinātajam tiesiskās drošības principam?”

       Prejudiciālie jautājumi
       Par pirmo jautājumu
      21      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar tiesiskās drošības principu netiek pieļauts tas, ka Regulā Nr. 2988/95
         definēto Savienības finanšu interešu aizsardzības kontekstā valsts noteikta noilguma termiņa piemērošana pēc analoģijas nepamatoti
         izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanai varētu izraisīt valsts tiesībās noteiktu “garāku” noilguma termiņu šīs regulas 3. panta
         3. punkta izpratnē.

      22      Vispirms ir jākonstatē – kā to arī norāda iesniedzējtiesa –, ka Tiesa trešajā prejudiciālajā jautājumā, kas uzdots iepriekš
         minētajās apvienotajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07, būtībā saskārās ar jautājumu par to, vai valsts noteiktais “garākais”
         termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē var izrietēt no vispārīgās tiesībās atrodamas vispārīgas tiesību normas
         pirms šīs regulas pieņemšanas. Tomēr Tiesai skaidri netika uzdots jautājums, kas ir šī prejudiciālā jautājuma būtība, kurš
         attiecas uz šādas tiesību normas īpašiem piemērošanas noteikumiem, šajā gadījumā – vispārējo tiesību normas pēc analoģijas
         piemērošana strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu, ko nolēmis nevis likumdevējs, bet gan kas izdarīts
         judikatūras ceļā.

      23      Tādos apstākļos kā pamata lietās, kur saimnieciskās darbības subjektiem pārmestie pārkāpumi tikuši izdarīti 1993. gadā 30 gadu
         noilguma valsts normas ietvaros, valsts iestāžu rīcībai ar mērķi atgūt šādu pārkāpumu dēļ nepamatoti saņemtos maksājumus,
         ja vien nav apturoša akta, noilgums iestājās 1997. gadā, piemērojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto
         noteikumu par četru gadu noilguma termiņu, ar nosacījumu, ka dalībvalsts, kurā pārkāpumi tika izdarīti, nav izmantojusi šīs
         regulas 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., 36. un 38. punkts).

      24      Protams, pieņemot Regulu Nr. 2988/95 un it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Kopienu likumdevējs tomēr ir paredzējis
         ieviest vispārēju noilguma normu, kas ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, no vienas puses, noteikt minimālu
         visās dalībvalstīs piemērotu termiņu un, no otras puses, liegt iespēju piedzīt nepamatoti saņemtus Kopienu budžeta maksājumus,
         ja ir pagājis četru gadu termiņš pēc to pārkāpumu izdarīšanas, kas ir saistīti ar strīdīgo maksājumu. (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., 27. punkts).

      25      Tajā pašā laikā, tā kā Savienības likumdevējs skaidri ir paredzējis, ka dalībvalstis var piemērot garākus noilguma termiņus
         nekā minimālo četru gadu termiņu, ir jāatzīst, ka minētā likumdevēja nodoms nav bijis vienādot piemērojamos termiņus attiecīgajā
         jomā un tādējādi Regulas Nr. 2988/95 spēkā stāšanās dēļ dalībvalstis tāpēc, ka nav Savienības tiesību normu, nav bijušas spiestas
         saskaņā ar līdz šim attiecīgajā jomā piemērotajām tiesību normām noteikto noilguma termiņu saīsināt līdz četriem gadiem.

      26      Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā paredzētās iespējas ietvaros dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība ilgāku noilguma
         termiņu noteikšanā, kurus tās vēlas piemērot tādu pārkāpumu gadījumā, ar kuriem ir nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm
         (2010. gada 22. decembra spriedums lietā C‑131/10 Corman, Krājums, I‑0000. lpp., 54. punkts).

      27      Faktiski Regulā Nr. 2988/95 nav noteikts informēšanas vai paziņošanas mehānisms par dalībvalstu izmantoto iespēju paredzēt
         ilgākus termiņus saskaņā ar šīs regulas 3. panta 3. punktu. Līdz ar to Savienības līmenī nav paredzēts nekāds kontroles veids
         ne attiecībā uz izņēmuma noilguma termiņiem, ko dalībvalstis piemēro saskaņā ar šo noteikumu, ne attiecībā uz nozarēm, kurās
         tās šādus termiņus ir nolēmušas piemērot (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., 45. punkts, kā arī spriedums lietā Corman, 55. punkts.).

      28      Pamata lietās – kā to norāda pati iesniedzējtiesa – pēc šīs regulas stāšanās spēkā BGB 195. pantā noteikto 30 gadu noilguma termiņu Vācijas tiesas ir turpinājušas piemērot darbībām, kas ir vērstas uz saimnieciskās
         darbības subjektu nepamatoti saņemtu kompensāciju atgūšanu.

      29      Šajā ziņā, atbildot uz Bundesfinanzhof uzdoto prejudiciālo jautājumu iepriekš minētajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07, ka ilgāki noilguma termiņi, kurus dalībvalstis
         saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu var turpināt piemērot, var izrietēt no vispārējā tiesiskā regulējuma noteikumiem,
         kas jau bijuši spēkā pirms šīs regulas pieņemšanas, Tiesa netieši, bet noteikti šai tiesai apstiprināja, ka minētās valstis
         šādus garākus termiņus drīkst piemērot tādas prakses ceļā, ko Vācijas tiesas definē kā piemērošanu pēc analoģijas, kur judikatūras
         ceļā tiek nolemts lietās par nepamatoti izmaksātu kompensāciju atgūšanu piemērot vispārīgu tiesību normu par noilguma termiņu,
         kas garāks nekā četri gadi.

      30      Šāda prakse principā ir pieņemama no Savienības tiesību viedokļa un it īpaši Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta viedokļa
         (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., 47. punkts). Tomēr vēl vajadzīgs, lai šāda prakse būtu saderīga ar vispārīgajiem šo tiesību principiem, tostarp tiesiskās
         drošības principu (šajā ziņā skat. 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑367/09 SGS Belgium u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 40. punkts).

      31      Saistībā ar šo prasītājas pamata lietā norāda, ka pēc vispārējās tiesību normas par noilgumu spēkā stāšanās Vācijas tiesiskajā
         kārtībā un Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas tiešās iedarbības rezultātā, ar kuru tika pielikts punkts īpaša
         noteikuma neesamībai šīs tiesiskās kārtības jomā, valsts iestādēm un tiesām vairs nebija iemesla valsts tiesību normas trūkuma
         dēļ – kādēļ tās būtu bijušas spiestas šādi rīkoties – pēc analoģijas piemērot vispārējo BGB noteikumu par noilgumu izmeklēšanā šīs regulas izpratnē, un tās arī to vairs nedrīkstēja darīt.

      32      Šajā ziņā jānorāda, ka pārkāpuma saistībā ar Savienības finanšu interesēm izmeklēšanas kontekstā, noskaidrojot tādu administratīvu
         pasākumu kā saimnieciskās darbības subjekta pienākumu atmaksāt nepamatoti izmaksātās kompensācijas, tiesiskās drošības princips
         prasa, lai šī saimnieciskās darbības subjekta stāvoklis attiecībā uz tā tiesībām un pienākumiem pret valsts iestādi nevarētu
         tikt bezgalīgi apšaubīts (skat. pēc analoģijas 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑472/08 Alstom Power Hydro, Krājums, I‑623. lpp., 16. punkts), un ka tādējādi noilguma termiņš būtu jāpiemēro, izmeklējot šādu pārkāpumu, un, lai nodrošinātu
         tiesisko drošību, šis termiņš ir jānosaka iepriekš (skat. 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija, Recueil, 661. lpp., 19. punkts, kā arī 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑62/00 Marks & Spencer, Recueil, I‑6325. lpp., 39. punkts). Tādēļ jebkurai noilguma termiņa piemērošanai pēc analoģijas ir jābūt paredzamai, lai to varētu
         pamatot (skat. pēc analoģijas 2009. gada 24. marta spriedumu lietā C‑445/06 Danske Slagterier, Krājums, I‑2119. lpp., 34. punkts).

      33      Protams, šādam saimnieciskās darbības subjektam ir vienkāršāk noteikt noilguma termiņu, ko piemēro tā izdarītā pārkāpuma izmeklēšanā,
         ja šādu termiņu un tā piemērošanu jomā, uz kuru attiecas pārkāpums, attiecīgajai jomai īpaši piemērojamā tiesību normā ir
         definējis valsts likumdevējs. Tajā pašā laikā, ja – un tā tas izskatās esam pamata lietās – valsts likumdevējs nav pieņēmis
         īpašu tiesību normu, kas piemērojama tādā jomā kā nepamatoti no Savienības budžeta saņemtu eksporta kompensāciju atgūšana,
         ar tiesiskās drošības principu tiek pieļauts, ka administratīvās iestādes un tiesas saskaņā ar to iepriekšējo tiesu praksi,
         kas šādam saimnieciskās darbības subjektam ir zināma, turpina pēc analoģijas piemērot vispārēju noilguma termiņu, kas paredzēts
         civiltiesību normā un kas izrādās esam garāks par Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto četru gadu
         termiņu.

      34      Katrā ziņā šāda piemērošana ir saderīga ar tiesiskās drošības principu tikai tad, ja tā izriet no tiesas prakses, kas bijusi
         pietiekami paredzama. Šajā ziņā pietiek vien atgādināt, ka Tiesai šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā nav jākonstatē, vai
         šāda tiesas prakse pastāv vai nepastāv.

      35      No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās drošības
         principu tiek pieļauts principā, ka Regulā Nr. 2988/95 definēto Savienības finanšu interešu aizsardzības kontekstā un piemērojot
         šīs regulas 3. panta 3. punktu strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu valsts iestādes un tiesas pēc
         analoģijas piemēro valsts vispārējās tiesībās noteiktu noilguma termiņu, bet katrā ziņā ar nosacījumu, ka šāda piemērošana,
         kas izriet no tiesu prakses, ir bijusi pietiekami paredzama, ko, savukārt, vērtēt ir iesniedzējtiesas ziņā.

       Par otro jautājumu
      36      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar samērīguma principu netiek pieļauts, ka, dalībvalstīm īstenojot
         Regulu Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu tiek
         piemērots 30 gadu noilguma termiņš.

      37      Tā – kā tas arī izriet no šī sprieduma 26. un 30. punkta –, ja Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā paredzētajā iespējā
         dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība ilgāku noilguma termiņu noteikšanā, kurus tās vēlas piemērot tādu pārkāpumu gadījumā,
         ar kuriem ir nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm, šīm valstīm katrā ziņā ir jāievēro Savienības tiesību vispārējie
         principi, tostarp samērīguma princips.

      38      Tā attiecībā uz valsts tiesību normā noteiktu “garāku” noilguma termiņu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē tas
         acīmredzami nedrīkst pārsniegt vajadzīgo Savienības finanšu resursu aizsardzības mērķa sasniegšanai (šajā ziņā skat. 2011. gada
         17. marta spriedumu lietā C‑221/09 AJD Tuna, Krājums, I‑0000. lpp., 79. punkts un minētā judikatūra).

      39      Šajā ziņā jānorāda, ka garāki noilguma termiņi, ko dalībvalstis tādējādi piemēro, pamatojoties uz Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         3. punktu, atšķiras atkarībā no dalībvalsts; tas lielā mērā atkarīgs no šo valstu juridiskajām tradīcijām, kā arī no tā, kas
         to tiesiskajās kārtībās tiek atzīts par laika posmu, kurš vajadzīgs un pietiekams, lai izmeklētu pret valsts iestādēm un valstu
         budžetiem vērstos pārkāpumus.

      40      Turklāt fakts, ka šajā tiesību normā paredzētajā iespējā dalībvalsts nosaka īsākus noilguma termiņus nekā citas valsts noteiktie,
         nenozīmē, ka pēdējie minētie ir nesamērīgi (skat. pēc analoģijas 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑141/07 Komisija/Vācija,
         Krājums, I‑6935. lpp., 51. punkts, kā arī 2010. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑562/08 Müller Fleisch, Krājums, I‑1391. lpp., 45. punkts).

      41      Ir arī jānorāda, ka nav noliegts, ka šāds civiltiesībās paredzēts noteikums par 30 gadu noilguma termiņu varētu būt vajadzīgs
         un samērīgs, tostarp strīdos starp privātpersonām, minētā noteikuma sasniedzamā un valsts likumdevēja definētā mērķa saistībā.

      42      Šāda noilguma vērtējums samērīguma principa kontekstā katrā ziņā atšķiras, ja šo noteikumu pēc analoģijas piemēro, lai sasniegtu
         citu mērķi, nevis to, kāds bijis brīdī, kad valsts likumdevējs to pieņēmis, šajā gadījumā pamata lietā – Savienības likumdevēja
         definēts mērķis.

      43      Šajā aspektā, ņemot vērā Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķi, kuram Savienības likumdevējs uzskatīja, ka noilguma
         termiņš četri gadi, pat trīs gadi, jau ir pietiekams, lai valsts iestādēm ļautu izmeklēt pret šīm finanšu interesēm vērsto
         pārkāpumu un tās varētu pieņemt pasākumu kā nepamatoti izmaksātas eksporta kompensācijas atgūšana, izskatās, ka minētajām
         iestādēm paredzēt 30 gadus pārsniedz to, kas vajadzīgs rūpīgai iestādei.

      44      Faktiski jānorāda, ka šādai iestādei ir vispārīgs rūpības pienākums, pārbaudot pašas veikto maksājumu likumību no Savienības
         budžeta, jo dalībvalstīm ir jāievēro LES 4. panta 3. punktā minētais vispārīgas rūpības pienākums, kas nozīmē, ka tām ir jāveic
         pasākumi, lai veikli novērstu nelikumības (skat. pēc analoģijas 2001. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑277/98 Francija/Komisija,
         Recueil, I‑8453. lpp., 40. punkts).

      45      Šādos apstākļos, atzīstot dalībvalstu iespēju attiecīgajai iestādei piešķirt tik ilgu rīcības laiku, kā noteikumā par 30 gadu
         noilguma termiņu paredzētais, zināmā veidā tiktu iekustināts valsts iestāžu kūtrums izmeklēt “pārkāpumus” Regulas Nr. 2988/95
         1. panta izpratnē un vienlaicīgi uz ilgu laiku tiktu izslēgta tiesiskā nedrošība saimnieciskās darbības subjektiem, no vienas
         puses, un risks, no otras puses, pēc šāda perioda beigām vairs nespēt pierādīt, ka attiecīgās darbības bijušas likumīgas.

      46      Katrā ziņā jāuzsver, ka, ja tāds kā Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais noilguma termiņš no valsts
         iestāžu viedokļa izrādītos esam pārāk īss, lai izmeklētu pārkāpumus ar noteiktu sarežģītības pakāpi, valsts likumdevējs minētās
         regulas 3. pantā paredzētās iespējas ietvaros vienmēr brīvi var pieņemt garāku, šāda veida pārkāpumiem pieskaņotu noilguma
         termiņu.

      47      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tādos kā pamata lietā minētajos apstākļos ar samērīguma
         principu netiek pieļauts, ka, dalībvalstīm īstenojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, strīdos par
         nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu tiek piemērots 30 gadu noilguma termiņš.

       Par trešo jautājumu
      48      Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pieņemot, ka 30 gadu noilguma termiņa piemērošana “pārkāpuma” izmeklēšanā
         Regulas Nr. 2988/95 1. panta izpratnē izrādās esam nesamērīga Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķa sakarā, ar tiesiskās
         drošības principu netiek pieļauts, ka valsts tiesa tā vietā, lai piemērotu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto
         četru gadu noilguma termiņu, var nolemt samazināt šāda 30 gadu noilguma termiņa piemērojamību līdz 10 gadiem.

      49      Nav izslēgts, ka tādā situācijā, kurā valsts tiesu rīcībā nav nevienas citas piemērojamas normas par noilgumu, tās sliecas
         interpretēt 30 gadu noilguma termiņa normu tā saīsināšanas izpratnē, lai izpildītu Savienības tiesībās noteiktās prasības.

      50      Tajā pašā laikā tādā situācijā kā pamata lietās, uz kuru attiecas Regula Nr. 2988/95, ir jākonstatē, ka, ja nav likumīgi piemērojama
         tiesiskā regulējuma, kurā paredzēts garāks noilguma termiņš, tad Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā ir paredzēts četru
         gadu noilguma termiņš un tas dalībvalstīs ir tieši piemērojams arī lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju jomā (skat.
         2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑278/02 Handlbauer, Krājums, I‑6171. lpp., 35. punkts).

      51      Tā apstākļos, kuros vispārīgās tiesībās noteikta noilguma termiņa piemērošana strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju
         atgūšanu pirms Regulas Nr. 2988/95 spēkā stāšanās ir izrādījusies esam nesamērīga Savienības finanšu interešu aizsardzības
         mērķa sakarā, to nevar piemērot un ir jāpiemēro vispārīgais Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas noilguma termiņš
         – kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c. 34. punkta, jo tas attiecas arī uz pirms šīs regulas spēkā stāšanās izdarītajiem pārkāpumiem un sākas kopš brīža, kad
         attiecīgais pārkāpums ticis izdarīts.

      52      Faktiski, ja valsts tiesa šādā situācijā Regulas Nr. 2988/95 kontekstā drīkstētu samazināt līdz šim piemēroto noteikto noilguma
         termiņu, lai to padarītu atbilstošu samērīguma principam, lai arī tās rīcībā ir tās tiesiskajā kārtībā tieši piemērojama Savienības
         tiesību norma par noilgumu, tas tāpat būtu nesaderīgi ar principiem, saskaņā ar kuriem un lai nodrošinātu tiesisko drošību
         noilguma termiņš ir jānosaka iepriekš (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ACF Chemiefarma/Komisija, 19. punkts, kā arī spriedumu lietā Marks & Spencer, 39. punkts), un, otrkārt, jebkādai noilguma termiņa piemērošanai pēc analoģijas ir jābūt paredzamai, lai to varētu pamatot
         (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Danske Slagterier, 34. punkts).

      53      Tajā pašā laikā šādā situācijā – kā tas tika atgādināts šī sprieduma 46. punktā – valsts likumdevējs Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         3. punktā paredzētās iespējas ietvaros vienmēr brīvi var pieņemt noteikumu par garāku noilguma termiņu.

      54      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās
         drošības principu netiek pieļauts, ka “garāks” noilguma termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē varētu izrietēt
         no vispārīga noilguma termiņa, kas samazināts tiesas judikatūras ceļā, lai tādējādi atbilstu samērīguma principa prasībām,
         jo katrā ziņā šādos apstākļos ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas četru gadu noilguma termiņš.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās drošības principu tiek pieļauts, ka ar Padomes 1995. gada 18. decembra
            Regulu (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību definēto Eiropas Savienības finanšu interešu
            aizsardzības kontekstā un piemērojot šīs regulas 3. panta 3. punktu strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju
            atgūšanu iestādes un tiesas pēc analoģijas piemēro valsts vispārējās tiesībās noteiktu noilguma termiņu, bet katrā ziņā ar
            nosacījumu, ka šāda piemērošana izriet no tiesu prakses, kas bijusi pietiekami paredzama, ko, savukārt, vērtēt ir iesniedzējtiesas
            ziņā;
      2)      tādos kā pamata lietā minētajos apstākļos ar samērīguma principu netiek pieļauts, ka dalībvalstīm, īstenojot Regulas Nr. 2988/95
            3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju, strīdos par nepamatoti izmaksātu eksporta kompensāciju atgūšanu tiek piemērots 30 gadu
            noilguma termiņš;
      3)      tādos apstākļos kā pamata lietās minētie ar tiesiskās drošības principu netiek pieļauts, ka “garāks” noilguma termiņš Regulas
            Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē varētu izrietēt no vispārīgās tiesībās noteikta noilguma termiņa, kas saīsināts tiesas
            judikatūras ceļā, lai tādējādi atbilstu samērīgu principa prasībām, jo katrā ziņā šādos apstākļos ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95
            3. panta 1. punkta pirmajā daļā minētais četru gadu noilguma termiņš.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1981. gada 12. novembrī. # Amministrazione delle finanze dello Stato pret Srl Meridionale Industria Salumi un citiem ; Ditta Italo Orlandi & Figlio un Ditta Vincenzo Divella pret Amministrazione delle finanze dello Stato. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di Cassazione - Itālija. # Apvienotās lietas 212 līdz 217/80.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 10.septembrī.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra - Datortehnoloģiju pakalpojumu sniegšana un ar tiem saistīto piegāžu nodrošināšana saistībā ar Zivsaimniecības ģenerāldirektorāta informācijas sistēmu - Pretendenta piedāvājuma noraidīšana - Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T-465/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 10. septembra spriedums – Evropaïki Dynamiki/Komisija
      (lieta T‑465/04)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Datortehnoloģiju pakalpojumu sniegšana un ar tiem saistīto piegāžu nodrošināšana saistībā ar Zivsaimniecības ģenerāldirektorāta
         informācijas sistēmu – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Pienākums norādīt pamatojumu

      1.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Kopienu tiesas kompetence – Prasījumi nolūkā panākt iestādei adresēta rīkojuma izdošanu – Nepieņemamība
            (EKL 230. un 233. pants) (sal. ar 35. punktu)
      2.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Iestāžu rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Ierobežojumi (sal. ar 45. punktu)
      3.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Lēmums pakalpojumu publiskā iepirkuma līguma noslēgšanas procedūras
            ietvaros nepieņemt piedāvājumu (EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 1605/2002 100. panta 2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002
            149. pants) (sal. ar 47.–50., 54., 55., 59. un 76.–80. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2004. gada 15. septembra lēmumu, ar kuru noraidīts prasītāja piedāvājums, kas iesniegts saskaņā ar
                  izsludināto uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu par datortehnoloģiju pakalpojumu sniegšanu un ar tiem saistīto piegāžu nodrošināšanu
                  saistībā ar Zivsaimniecības ģenerāldirektorāta informācijas sistēmu, un piešķirt tiesības noslēgt līgumu apstiprinātajam pretendentam

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas lēmumu noraidīt Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE
                     iesniegto piedāvājumu un piešķirt līgumu “FISH/2004/02” uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūrā apstiprinātajam pretendentam;

                  2)

                  	Komisija atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1986. gada 28. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Lieta 270/83.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 2.decembrī. # José Martí Peix SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Zivsaimniecība - Kopienas finanšu atbalsts - Atbalsta samazinājums - Padomes Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 - 1. un 3. pants - Noilgums. # Lieta C-226/03 P.

text:
      Lieta C‑226/03 P
      José Martí Peix SA
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Zivsaimniecība – Kopienas finanšu atbalsts – Atbalsta samazinājums – Padomes Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – 1. un 3. pants – Noilgums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Regula par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību – Nepārtraukts pārkāpums – Noilguma
            termiņš – Pārtraukšana
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkts, 3. panta 1. punkta otrā un trešā daļa)
      2.        Apelācija – Pamati – Sprieduma, kas ir pieņemts, pārkāpjot Kopienu tiesības, pamatojums – Rezolutīvā daļa, kas balstīta uz
            citiem tiesību pamatiem – Noraidīšana
      1.        Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 1. panta 2. punktu pārkāpums paredz Kopienu
         tiesību pārkāpumu, kas radies saimnieciskās darbības subjekta “rīcības vai nolaidības” rezultātā.

      Ja Kopienu tiesību normas pārkāpuma pamatā esošā nolaidība turpinās, saskaņā ar šīs pašas regulas 3. panta 1. punkta otro
         daļu pārkāpums ir “nepārtraukts”. Attiecīgais noilguma termiņš sākas tikai dienā, kad pārkāpums beidzies.

      Šo termiņu pārtrauca Komisijas vēstule, kas it īpaši paredzēja pārkāpuma izmeklēšanu un finanšu atbalsta samazināšanu, jo
         šī vēstule bija lēmums par izmeklēšanu minētā 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.

      (sal. ar 16.–18. un 30. punktu)
      2.        Ja Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums norāda uz Kopienu tiesību pārkāpumu, bet tā rezolutīvā daļa ir balstīta uz
         citiem tiesiskiem pamatiem, apelācijas sūdzība ir noraidāma.

      (sal. ar 29. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 2. decembrī (*)

      Apelācija – Zivsaimniecība – Kopienas finanšu atbalsts – Atbalsta samazinājums – Padomes Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – 1. un 3. pants – Noilgums
      Lieta C‑226/03 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2003. gada 22. maijā iesniedza
      José Martí Peix SA, dibināta Velvā [Huelva] (Spānija), ko pārstāv H. R. Garsija-Gallardo Žils-Furnjē [J.‑R. García-Gallardo Gil-Fournier] un D. Domingess Peress [D. Domínguez Pérez], advokāti,

      prasītāja,
      otrs lietas dalībnieks –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv S. Pardo Kvintijana [S. Pardo Quintillán] un H. Gerra Fernandess [J. Guerra Fernández], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] un N. Kolnerika [N. Colneric] (referente),

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre Muhika Arsamendi [Múgica Azarmendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 10. jūnijā,
      ņemot vērā lietas dalībnieku sniegtos apsvērumus,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 7. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar apelācijas sūdzību sabiedrība José Martí Peix SA (turpmāk tekstā – “prasītāja”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 13. marta spriedumu lietā T‑125/01
         José Martí Peix/Komisija (Recueil, II‑865. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais spriedums”), ar kuru ir noraidīta tās prasība atcelt Komisijas 2001. gada 19. marta
         lēmumu, ar ko samazina prasītājai 1991. gadā piešķirto atbalstu projektam Spānijas–Angolas zivsaimniecības kopuzņēmuma izveidošanai
         un noteic, ka prasītājai jāatlīdzina Komisijai EUR 639 520 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1986. gada 18. decembra Regulas (EEK) Nr. 4028/86 par Kopienas pasākumiem, lai uzlabotu un pielāgotu zivsaimniecības
         un akvakultūras nozares struktūras (OV L 376, 7. lpp.), 44. panta 1. punkts nosaka:

      “Visā laikposmā, uz kuru Komisija ir piešķīrusi atbalstu, attiecīgās dalībvalsts šim nolūkam ieceltā iestāde vai institūcija
         pēc pieprasījuma nosūta Komisijai visus atbalstošos dokumentus un visus dokumentus, kas parāda, ka ir izpildīti katram projektam
         uzliktie finanšu vai citi nosacījumi. Komisija var nolemt pārtraukt, samazināt vai izbeigt atbalstu saskaņā ar 47. pantā noteikto
         procedūru:

      –        ja projekts netiek veikts kā paredzēts vai
      –        ja nav izpildīti atsevišķi uzliktie nosacījumi, vai
      –        ja atbalsta saņēmējs pretēji tam, kā norādīts tā pieteikumā, un tam, kas minēts lēmumā, ar kuru piešķir atbalstu, viena gada
         laikā no lēmuma paziņošanas nav uzsācis darbu vai nav pirms šī termiņa izbeigšanās sniedzis projekta izpildei pietiekamas
         garantijas, vai

      –        ja atbalsta saņēmējs nepabeidz darbu divu gadu laikā no projekta sākuma, izņemot force majeure gadījumus.

      Lēmumu paziņo attiecīgajai dalībvalstij un atbalsta saņēmējam.
      Komisija veic pasākumus, lai atgūtu nepamatoti izmaksātās summas.”
      3        Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 1. un 3. pants nosaka:

      “1. pants
      1. Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
         pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.

      2. “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība,
         kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā
         tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.

      [..]
      3. pants
      1. Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr
         var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.

      Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. Vairākgadu programmās
         noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.

      Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām
         personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.

      Tomēr noilgums iestājas ne vēlāk kā dienā, kad pagājis laiks, kas divreiz ilgāks par noilguma termiņu un kurā kompetentās
         iestādes nav uzlikušas sodus, izņemot gadījumus, kad administratīvā lieta pārtraukta saskaņā ar 6. panta 1. punktu.

      [..]”
       Prāvas rašanās fakti
      4        Fakti, kas ir pamatā prasībai Pirmās instances tiesā, ir izklāstīti apstrīdētā sprieduma 11.–34. punktā:

      “11       1991. gada oktobrī [prasītāja] ar Spānijas iestāžu starpniecību iesniedza Komisijai pieteikumu Kopienas finanšu atbalsta saņemšanai,
         pamatojoties uz Regulu Nr. 4028/86, spāņu – angoliešu zivsaimniecības kopuzņēmuma izveidošanai. Šis projekts paredzēja trīs
         kuģu, Pondal, Periloja un Sonia Rosal, pāreju zivsaimniecības vajadzībām prasītājas izveidotajam kopuzņēmumam no Portugāles sabiedrības Iberspeca – Sociedades de Pesca Ltda un no Angolas partnera Empromar N`Gunza.

      12       Ar 1991. gada 16. decembra lēmumu (turpmāk tekstā – “lēmums par piešķiršanu”) Komisija iepriekšējā punktā minētajam projektam
         (projekts SM/ESP/17/91, turpmāk tekstā – “projekts”) piešķīra Kopienas atbalstu par maksimālo summu ECU 1 349 550. Lēmums
         noteica, ka Spānijas Karaliste papildinās Kopienas atbalstu ECU 269 910 apmērā.

      13       1992. gada novembrī Luandā, Angolā, tika izveidots un reģistrēts kopuzņēmums Ibermar Empresa de Pesca Ltda. 1992. gada decembrī Luandas ostā tika reģistrēti trīs kopuzņēmuma kuģi.

      14       Ar 1993. gada 12. maija lēmumu Komisija pēc prasītājas lūguma pieņēma lēmumu par lēmuma par piešķiršanu grozīšanu. Grozījums
         sastāvēja no trešās valsts partnera Empromar N`Gunza aizstāšanas ar sabiedrībām Marang, Pesca  un Industries Pesca Ltda.

      15       1993. gada 18. maijā Komisija ar Spānijas iestāžu starpniecību saņēma lūgumu samaksāt pirmo finanšu atbalsta daļu, kas bija
         datēts ar 1993. gada 10. maiju. Šim lūgumam bija pievienoti vairāki dokumenti un sertifikāti par kopuzņēmuma izveidošanu,
         kuģu reģistrāciju Luandas ostā, to svītrošanu no Kopienu reģistra un nepieciešamo zvejas licenču iegūšanu.

      16       1993. gada 24. jūnijā Komisija izmaksāja 80 % no finanšu atbalsta.
      17       1994. gada 20. maijā prasītāja iesniedza Spānijas iestādēm lūgumu samaksāt atlikušo atbalsta summu. Šim lūgumam bija pievienots
         pirmais periodiskais darbības ziņojums, kas aptvēra laikposmu no 1993. gada 20. aprīļa līdz 1994. gada 20. aprīlim. Šajā ziņojumā
         tika īpaši norādīts:

      “Mūsu ilgtermiņa mērķi bija jāmaina sakarā ar Pondal bojāeju 1993. gada 20. jūlijā. Esam nekavējoties pieprasījuši par zveju atbildīgajām Angolas iestādēm tā aizstāšanu ar citu
         mūsu flotes kuģi, tomēr šī ziņojuma rakstīšanas brīdī vēl neesam saņēmuši atļauju veikt šo aizstāšanu”.

      18       1994. gada 7. septembrī Komisija saņēma iepriekšējā punktā minēto lūgumu un 1994. gada 14. septembrī veica finanšu atbalsta
         atlikušās summas samaksu.

      19       1995. gada 6. novembrī Komisija saņēma otro periodisko darbības ziņojumu, datētu ar 1995. gada 19. jūniju, kas aptvēra darbības
         laikposmu no 1994. gada 20. maija līdz 1995. gada 20. maijam. Šis ziņojums piemin Pondal bojāeju 1993. gada 20. jūlijā un norāda uz sastaptajām grūtībām aizstāt šo kuģi sakarā ar Angolas iestāžu klusēšanu.

      20       Ar 1996. gada 20. decembra vēstuli Komisija, nesaņēmusi trešo periodisko darbības ziņojumu, lūdza informāciju par šo lietu
         Spānijas iestādēm, kuras tai ar 1997. gada 22. janvāra vēstuli atbildēja, ka ziņojums tiek izstrādāts.

      21       1997. gada 20. februārī Spānijas iestādes saņēma prasītājas 1997. gada 31. janvāra vēstuli, kurā bija norādīts uz kopuzņēmuma
         pieredzētajām administrēšanas grūtībām, kas saistītas ar Angolas partnera prasībām, un sakarā ar šīm grūtībām tika lūgts mainīt
         kuģu Periloja un Sonia Rosal trešo valsti. Šajā vēstulē prasītāja paziņoja par šo divu kuģu pārcelšanu uz kopuzņēmumu Peix Camerún SARL un lūdza atļauju iesniegt trešo periodisko darbības ziņojumu saistībā ar šo pēdējo sabiedrību.

      22       Ar 1997. gada 4. februāra vēstuli, ko Komisija saņēma 1997. gada 5. martā, Spānijas iestādes tai pārsūtīja prasītājas izteiktos
         lūgumus kopā ar atbilstošiem dokumentiem, izsakot savu atbalstu šiem lūgumiem.

      23       1997. gada 4. aprīlī Komisija atbildēja Spānijas iestādēm, ka trešais periodiskais darbības ziņojums bija jāiesniedz 1996. gada
         septembrī un ka līdz ar to šis ziņojums bija jāiesniedz kā iepriekšējo ziņojumu turpinājums, nevis jaunā aspektā, kā to ierosināja
         prasītāja.

      24       Ar 1997. gada 18. jūnija vēstuli Komisija lūdza Spānijas iestādēm nosūtīt trešo periodisko darbības ziņojumu, cik vien drīz
         iespējams.

      25       1997. gada septembrī Komisija saņēma trešo periodisko darbības ziņojumu, kas aptvēra laikposmu no 1995. gada 20. maija līdz
         1996. gada 20. maijam. Tajā bija norādīts uz Angolas partnera rīcību, kas kavēja normālu zvejas darbību turpināšanu. Bija
         minēts, ka pēdējā Angolas izcelsmes zivju izkraušana turpinājās līdz 1995. gada martam un ka, ņemot vērā grūtības, kas saistītās
         ar minēto rīcību, Kopienas partneri bija izlēmuši pārdot savas kopuzņēmuma daļas Angolas partnerim un atpirkt projektam piešķirtos
         kuģus. Ziņojumā bija norādīts, ka pēc atpirkšanas prasītāja kuģus ir pārcēlusi uz kādu Nigērijas ostu, kur līdz 1996. gadam
         tie atradās remontā.

      26       Ar 1998. gada 6. marta vēstuli prasītāja, atbildot uz Spānijas iestāžu 1998. gada 26. februārī iesniegto lūgumu, sniedza tām
         paskaidrojumus par projekta īstenošanu. Iepriekšminētajā vēstulē bija norādīts, ka kopuzņēmuma kuģi ir pametuši Angolas ūdeņus
         1995. gada pirmajā ceturksnī. No šai vēstulei pievienotajiem dokumentiem izrietēja, ka Kopienas kuģu īpašnieku kopuzņēmuma
         daļu pāreja Angolas partnerim ir notikusi 1995. gada 3. februārī.

      27       Ar 1998. gada 26. jūnija vēstuli Komisija lūdza Spānijas iestādēm informāciju par projekta gaitu. Atbildot uz šo vēstuli,
         [Spānijas] iestādes 1998. gada 2. jūlijā nosūtīja Komisijai prasītājas 1998. gada 6. marta vēstuli.

      Pirmstiesas procedūra
      28       1999. gada 26. jūlija vēstulē, kas adresēta prasītājai un Spānijas iestādēm, Komisijas Zivsaimniecības ģenerāldirektorāta
         (DG XIV) ģenerāldirektors Kavako [Cavaco] paziņoja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 4028/86 44. panta 1. punktu Komisija ir nolēmusi samazināt projektam sākotnēji piešķirto
         atbalstu, pamatojoties uz to, ka pretēji minētās regulas un Regulas Nr. 1956/91 noteikumiem kopuzņēmums nav trīs gadus izmantojis
         trešo valstu zivsaimniecības resursus, kā ir norādīts lēmumā, ar kuru piešķir atbalstu. Saistībā ar kuģi Pondal šajā vēstulē bija norādīts, ka saskaņā ar Komisijas saņemtajiem dokumentiem varēja secināt, ka kuģis ir veicis savu darbību
         no 1993. gada 20. aprīļa līdz 20. jūlijam, t.i., trīs mēnešus, līdz tā bojāejai, kas pamatoja atbalsta samazināšanu par ECU 160 417.
         Tomēr tika piebilsts, ka Komisijas aprēķini ir atkarīgi no informācijas, kas pierādītu, ka kuģa bojāeja bija force majeure gadījums. Saistībā ar kuģiem Periloja un Sonia Rosal tika norādīts, ka saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju ir redzams, ka šie divi kuģi ir veikuši savas darbības Angolas
         ūdeņos kopuzņēmuma vārdā laikā no 1993. gada 20. aprīļa līdz 1994. gada 20. aprīlim, kā arī laikā no 1994. gada 20. maija
         līdz 1995. gada 3. februārim, datumam, kad prasītāja pārdeva savas minētā kopuzņēmuma daļas, t.i., pavisam 21 mēneša laikposmā,
         kas pamatoja atbalsta samazināšanu par ECU 114 520. Kopā paredzētā samazināšana tādējādi pieauga līdz ECU 274 937, summai,
         ko Komisija paredzēja prasītājai, kurai pirms tam bija izmaksāta visa atbalsta summa, prasīt atmaksāt. Vēstulē bija norādīts,
         ka, ja prasītāja neizteiks formālu piekrišanu ierosinātajam risinājumam 30 dienu laikā, Komisija turpinās atbalsta samazināšanas
         procedūru.

      29       1999. gada 5. oktobrī prasītāja nosūtīja Komisijai savus komentārus par Komisijas 1999. gada 26. jūlija vēstuli. Būtībā tā
         sniedza pierādījumus, kuru mērķis bija parādīt, ka kuģa Pondal bojāeja bija force majeure gadījums, un norādīja, ka ir centusies šo kuģi aizstāt ar citu savas flotes kuģi, bet Angolas iestāžu attieksmes dēļ tas
         nav bijis iespējams. Saistībā ar kuģiem Periloja un Sonia Rosal tā paskaidroja, ka Angolas partnera radītās grūtības lika tai pārcelt šo kuģu darbību uz Kamerūnas ūdeņiem. Tā precizēja,
         ka 1997. gada janvārī šīs izmaiņas tika darītas zināmas Spānijas iestādēm. Prasītāja uzsvēra, ka ir veiktas pieprasītās formalitātes
         kopuzņēmuma izveidošanai un darbībai un ka tā darbības mērķis ir prioritāri apgādāt Kopienas tirgu.

      30       1999. gada 9. novembrī notika Komisijas un prasītājas tikšanās.
      31       Pēc šīs tikšanās 2000. gada 18. februārī prasītāja nosūtīja Komisijai rakstiskos apsvērumus, kuros tā aizbildinājās ar Komisijas
         pārmetumu noilgumu un norādīja, ka Komisija ir pārkāpusi rūpības principu un labas pārvaldības principu.

      32       Ar 2000. gada 25. maija vēstuli, kas adresēta prasītājai un Spānijas iestādēm, Komisijas Zivsaimniecības ĢD ģenerāldirektors
         Šmits [Smidt] paziņoja, ka, lasot prasītājas 1999. gada 5. oktobrī iesniegtos dokumentus, tika konstatēts, ka kuģa Pondal bojāeja notika 1993. gada 13. janvārī, nevis 1993. gada 20. jūlijā, kā prasītāja līdz tam bija norādījusi Komisijai, un ka
         šajos apstākļos šī kuģa bojāejas nenorādīšana pieprasījumā par atbalsta pirmās daļas samaksu, ko prasītāja iesniedza 1993. gada
         maijā, un paziņojums par 1993. gada 20. jūliju kā šīs bojāejas datumu pirmajā un otrajā kopuzņēmuma periodiskajā darbības
         ziņojumā rada tāda veida pārkāpumu, kas pamato daļas no attiecīgajam kuģim piešķirtā atbalsta atcelšanu. Šī atbalsta daļa
         veidoja ECU 525 000, un Komisija apstiprināja savu 1999. gada 26. jūlijā izteikto viedokli attiecībā uz pārējiem diviem kopuzņēmuma
         kuģiem, paredzot šajā vēstulē palielināt atbalsta samazinājumu līdz ECU 639 520. Vēstulē tika pausti arī Komisijas iebildumi
         attiecībā uz prasītājas apsvērumiem par samazināšanas noteikumu noilgumu un paredzēto atgūšanu. Tā norādīja, ka, nesaņemot
         30 dienu laikā prasītājas piekrišanu par ieteikto risinājumu vai informāciju, kas varētu mainīt Komisijas nostāju, Komisija
         turpinās samazināšanas un atgūšanas procedūras.

      33       2000. gada 10. jūlijā prasītāja nosūtīja Komisijai savus apsvērumus par Komisijas 2000. gada 25. maija vēstuli. Būtībā tā
         izklāstīja, ka kuģis Pondal gāja bojā 1993. gada 13. janvārī, bet tā svītrošana no Angolas reģistra notika tikai 1993. gada 20. jūlijā, tādējādi izskaidrojot
         kuģa bojāejas nepieminēšanu pieprasījumā par atbalsta pirmās daļas samaksu un atsaukšanos uz pēdējo minēto datumu pirmajā
         periodiskajā darbības ziņojumā. Saistībā ar pārējiem diviem kuģiem prasītāja norādīja, ka ir konstatēts, ka 1997. gada janvārī
         tā ir paziņojusi Spānijas iestādēm par trešās valsts nomaiņu. Tā arī norādīja, ka šajā gadījumā ir rīkojusies labā ticībā.

      34       2001. gada 19. martā Komisija pieņēma lēmumu par projektam piešķirtā atbalsta samazināšanu līdz EUR 710 030 un pieprasīja
         prasītājai atmaksāt tai EUR 639 520 [..].”

       Apstrīdētais spriedums
      5        2001. gada 8. jūnijā prasītāja Pirmās instances tiesas kancelejā ir cēlusi prasību pret Komisiju par apstrīdētā lēmuma atcelšanu
         saskaņā ar EKL 230. pantu.

      6        Ar apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa ir noraidījusi prasību kā nepamatotu.

      7        Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 81.–95. punktā ir izskatījusi prasītājas pamatus, kas balstīti uz Regulas Nr. 2988/95
         3. panta 1. punktu un noilgumu attiecībā uz faktiem:

      “81      Attiecībā, pirmkārt, uz faktiem par kuģa Pondal bojāeju ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā konstatētais pārkāpums tiešām ir tajā faktā, ka prasītāja, pirmkārt, slēpa
         šo kuģa bojāeju un, otrkārt, paziņoja nepareizu tās datumu. Prasītājai pārmestā rīcība saistībā ar kuģa Pondal bojāeju ir jāaplūko kā nepārtraukts pārkāpums Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, jo tā ir būtībā
         identiska, t.i., prasītāja neinformēja par šo bojāeju un nerīkojās labā ticībā. Tātad ir uzskatāms, ka saskaņā ar šo pašu
         noteikumu, kas attiecas uz pārkāpumu saistībā ar kuģi Pondal, noilgums sākās “dienā, kad pārkāpums beidzās”.

      82       Šajā sakarā, ja arī prasītāja paziņoja par kuģa Pondal bojāeju pirmajā periodiskajā kopuzņēmuma darbības ziņojumā, kas ir nosūtīts Spānijas iestādēm 1994. gada 20. maijā, tomēr,
         kā prasītāja to arī atzina tiesas sēdē, tikai tās 1999. gada 5. oktobra procesuālajā rakstā par Komisijas 1999. gada 26. jūlija
         vēstuli tā pirmo reizi ir norādījusi Komisijai precīzu bojāejas datumu, t.i., 1993. gada 13. janvāri, nevis 1993. gada 20. jūliju,
         kā tā bija norādījusi līdz tam. Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka pārkāpums saistībā ar prasītājas pienākuma informēt un rīkoties
         labā ticībā neievērošanu attiecībā uz kuģa Pondal bojāeju beidzās 1999. gada 5. oktobrī. Šajos apstākļos prasītāja nevar aizbildināties ar noilgumu saistībā ar faktiem, kas
         par šo kuģi ir norādīti apstrīdētajā lēmumā.

      [..]
      91       [..] [P]ārmestie fakti saistībā ar kuģiem Periloja un Sonia Rosal ir jāaplūko kā tādi, kas veido nepārtrauktu pārkāpumu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kas ir
         turpinājies līdz 1996. gada 20. maijam, datumam, kas saskaņā ar trešo periodisko kopuzņēmuma darbības ziņojumu atbilst minētā
         uzņēmuma darbības obligātā trīs gadu laikposma beigām un kurā pārkāpums ir noticis formā, kas norādīta apstrīdētajā lēmumā,
         t.i., minēto divu kuģu bezdarbība Angolas ūdeņos 15 mēnešus no 36 iepriekšminēto laikposmu veidojošajiem mēnešiem. Šajos apstākļos
         ir jāuzskata, ka četru gadu ierobežojums saskaņā ar to pašu Regulas Nr. 2988/95 noteikumu ir sācies “dienā, kad pārkāpums
         beidzies”, t.i., šajā gadījumā – 1996. gada 20. maijā.

      92       Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešo daļu noilguma termiņu pārtrauc jebkādi kompetentu iestāžu lēmumi,
         kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi.

      93       Šajā lietā Komisija 1999. gada 26. jūlijā nosūtīja prasītājai vēstuli, informējot par samazināšanas procedūras uzsākšanu sakarā
         ar pārkāpumiem, īpaši saistībā ar kuģu Periloja un Sonia Rosal darbību. No Regulas Nr. 4028/86 [..] 44. panta 1. punkta izriet, ka Komisija bija kompetentā iestāde iepriekšējā punktā minētā
         noteikuma izpratnē, lai samazinātu piešķirto atbalstu, pamatojoties uz minēto regulu. Turklāt 1999. gada 26. jūlija vēstule,
         kā to norāda arī pati prasītāja [..], ir jāuzskata par tādu, kas atsaucas uz iepriekšminēto pārkāpumu izmeklēšanu. Šajos apstākļos
         tas ir uzlūkojams kā noilguma pārtraukums Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.

      94       Līdz ar to, pat uzskatot, ka, pamatojoties uz Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas tiešu iztulkošanu, četru
         gadu noilguma termiņš attiecībā uz nepārtrauktu pārkāpumu iesākas dienā, kad minētais pārkāpums beidzas, pat ja attiecīgā
         iestāde, kā šajā lietā, par to tiek informēta tikai vēlāk, ir jānorāda, ka 1999. gada 26. jūlija vēstules nosūtīšana, kas
         notika pirms četru gadu laikposma, kurš sākās 1996. gada 20. maijā, izbeigšanās, pārtrauca šo termiņu un 1999. gada 26. jūlijā
         iesāka jaunu četru gadu termiņu. No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā fakti, kas veido pārkāpumu attiecībā
         uz kuģiem Periloja un Sonia Rosal, nebija noilguši.

      95       Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, pamats par noilgumu ir noraidāms.”
       Lietas dalībnieku prasījumi un atcelšanas pamati
      8        Prasītāja lūdz Eiropas Kopienu Tiesu:

      –        atzīt šo apelācijas sūdzību par pieņemamu;
      –        atcelt apstrīdēto spriedumu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus gan Eiropas Kopienas Tiesas procesā, gan Pirmās instances tiesas
         procesā.

      9        Komisija lūdz Eiropas Kopienu Tiesu:

      –        daļēji noraidīt prasību kā acīmredzami nepieņemamu vai pakārtoti – kā nepamatotu;
      –        pārējā daļā noraidīt apelācijas sūdzību kā nepamatotu;
      –        pakārtoti, ja prasītājas apelācijas sūdzībā norādītie pamati tiktu pieņemti, atzīt par pamatotiem apgalvojumus, kas norādīti
         Komisijas procesuālā raksta piektajā daļā (Regulas Nr. 2988/95 3. panta nepiemērojamība attiecībā uz pārkāpumiem šajā lietā)
         un noraidīt prasību par atcelšanu kā nepamatotu;

      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
      10      Pamatojot savu apelācijas sūdzību, prasītāja izvirza vienu pamatu par kļūdainu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrajā
         daļā ietvertā jēdziena “nepārtraukts pārkāpums” interpretāciju.

       Par apelācijas sūdzību
      11      Pirmās instances tiesas procesā prasītāja apgalvoja, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, jo tā pieņemšanas laikā bija iestājies
         noilgums attiecībā uz faktiem, kas pamatoja atbalsta samazinājumu.

      12      Savā apelācijas sūdzībā tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 81. un 91. punktā ir noraidījusi šo pamatu,
         uzskatot, ka tai pārmestā rīcība ir jāuzlūko kā nepārtraukts pārkāpums Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas
         izpratnē.

      13      Šis vienīgais pamats ir sadalīts divās daļās: pirmā ir saistīta ar kuģi Pondal, un otrā – ar kuģiem Sonia Rosal un Periloja.

      14      Vispirms būtu jāanalizē otrā daļa.

       Par vienīgā pamata otro daļu – kuģi “Sonia Rosal” un “Periloja”
      15      Vienīgā pamata otrās daļas ietvaros prasītāja norāda, ka ar kuģu Sonia Rosal un Periloja došanos prom no Angolas izdarītais pārkāpums nav nepārtraukts [pārkāpums] Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrajā daļā
         paredzētā “nepārtrauktā pārkāpuma” izpratnē, bet gan konkrētā brīdī noticis [pārkāpums] un ka noilgums sācies 1995. gada februārī,
         laikā, kad šie kuģi atstāja Angolas ūdeņus.

      16      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktu pārkāpums paredz Kopienu tiesību pārkāpumu,
         kas radies saimnieciskās darbības subjekta “rīcības vai nolaidības” rezultātā.

      17      Ja Kopienu tiesību normas pārkāpuma pamatā esošā nolaidība turpinās, saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otro
         daļu pārkāpums ir “nepārtraukts”.

      18      Pirmās instances tiesa apstrīdētā sprieduma 91. punktā ir pareizi nospriedusi, ka, pirmkārt, fakti, kas tika apgalvoti saistībā
         ar kuģiem Periloja un Sonia Rosal, ir jāuzlūko kā tādi, kas veido nepārtrauktu pārkāpumu minētās normas izpratnē, un, otrkārt, četru gadu noilgums ir sācies
         “dienā, kad pārkāpums beidzies”, t.i., šajā gadījumā – 1996. gada 20. maijā.

      19      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Komisijas 1991. gada 21. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1956/91 par Regulas Nr. 4028/86 īstenošanas
         kārtību (OV L 181, 1. lpp.) I pielikuma B daļā Kopienas finanšu atbalsta pieprasītāja uzmanība tiek pievērsta tam, ka šāda
         atbalsta piešķiršana cita starpā ir atkarīga no fakta, ka kopuzņēmums ir paredzējis izmantot zivsaimniecības resursus, kas
         atrodas attiecīgās trešās valsts ūdeņos.

      20      No apstrīdētā sprieduma izriet, ka prasītāja saskaņā ar lēmuma par piešķiršanu prasību, ņemot vērā piemērojamo regulu, apņēmās
         trīs gadu ilgā laikposmā, t.i., līdz 1996. gada 20. maijam, izmantot Angolas ūdeņu resursus ar kuģiem Periloja un Sonia Rosal.

      21      Līdz ar to prasītāja nevar apgalvot, ka pārkāpums notika tikai 1995. gada februārī. Ja tas arī sākās tajā laikā, kad attiecīgie
         kuģi atstāja Angolu, pārkāpums tomēr turpinājās līdz minētā trīs gadu laikposma beigām.

      22      No iepriekšminētajiem apsvērumiem izriet, ka vienīgā pamata otrā daļa ir noraidāma.

       Par vienīgā pamata pirmo daļu: kuģis “Pondal”
      23      Pirmās daļas ietvaros prasītāja norāda uz diviem iebildumiem.

      24      Tā uzskata, pirmkārt, ka informācija, kas ir finanšu atbalsta samazināšanas pamatā, ir iegūta nesekmīgas izmeklēšanas rezultātā,
         kas uzsākta vairāk nekā četrus gadus pēc pārkāpuma, t.i., kuģa bojāejas, un, otrkārt, ka noilgums par nepatiesas informācijas
         paziņošanu ir beidzies.

       Par otro iebildumu
      25      Ar otro iebildumu, kas būtu jāapskata vispirms, prasītāja norāda, ka kļūdainas informācijas paziņošana ir uzskatāma par vienu
         pārkāpumu, kas izdarīts dienā, kad informācija ir paziņota. Līdz ar to dies a quo nav tā diena, kad Komisija ir konstatējusi šo kļūdu.

      26      Šis pēdējais apgalvojums ir pareizs. Apstrīdētais lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 4028/86 44. panta 1. punktu.
         Kā izriet no apstrīdētā lēmuma, aplūkojot to kopā ar 1999. gada 26. jūlija vēstuli, uz ko tajā izdarīta atsauce, Komisija
         samazināja prasītājas projektam sākotnēji piešķirto atbalstu tā iemesla dēļ, ka prasītāja, trīs gadu ilgā laikposmā neizmantojot
         Angolas zivsaimniecības resursus, nebija ievērojusi lēmuma par piešķiršanu nosacījumus un piemērojamos Kopienu tiesību aktus.
         Tas ir tikai blakusapstāklis, ka minētajā lēmumā Komisija ir konstatējusi, ka fakta par kuģa Pondal bojāeju 1993. gada 13. janvārī nepaziņošana laikā, kad tika pieprasīta atbalsta pirmās daļas samaksa, proti, 1993. gada 10. maijā,
         ir nopietns pārkāpums.

      27      Tāpat kā saistībā ar kuģiem Sonia Rosal un Periloja pārkāpums saistībā ar trešo projektā līdzdalīgo kuģi ir turpinājies līdz trīs gadu laikposma beigām, t.i., 1996. gada 20. maijam,
         datumam, kas tātad ir dies aquo.

      28      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, apstrīdētā sprieduma 81. un 82. punktā uzskatot, ka
         attiecībā uz kuģi Pondal noilgums sācies 1999. gada 5. oktobrī.

      29      Tomēr, ja Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums norāda uz Kopienu tiesību pārkāpumu, bet tā rezolutīvā daļa ir balstīta
         uz citiem tiesiskiem pamatiem, apelācijas sūdzība ir noraidāma (1992. gada 9. jūnija spriedums lietā C‑30/91 P Lestelle/Komisija, Recueil, I‑3755. lpp., 28. punkts; 2000. gada 13. jūlija spriedums lietā C‑210/98 P Salzgitter/Komisija, Recueil, I‑5843. lpp., 58. punkts, un 2002. gada 10. decembra spriedums lietā C‑312/00 P Komisija/Camar un Tico, Recueil, I‑11355. lpp., 57. punkts).

      30      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Komisijas 1999. gada 26. jūlija vēstule bija lēmums par izmeklēšanu, kā to atzīst arī prasītāja
         apelācijas sūdzības 47. punktā. Šī vēstule cita starpā paredzēja pārkāpuma izmeklēšanu un atbalsta samazināšanu atkarībā no
         sīkākas informācijas par kuģa Pondal bojāeju. Tā pārtrauca noilgumu, no kā izriet, ka noilgums neliedza veikt izmeklēšanu.

      31      Nevar piekrist prasītājas uzskatiem, ka kļūdaina informācija ir pārkāpums un ka līdz ar to dies a quo ir 1994. gada 20. maijs, datums, kurā prasītāja informēja Spānijas iestādes par kuģa Pondal bojāeju. Kā izriet no šī sprieduma 26. punkta, šī informēšana nav svarīga, lai noteiktu pārkāpumu, kas pamato apstrīdēto
         lēmumu.

      32      Nevar arī piekrist, ka pietiek ar to, ka atbalsta saņēmēja iesniegtie pierādījumi pastāv un ir pārbaudāmi. Pat ja pieņem,
         ka šajā lietā Komisija ir pārkāpusi rūpības pienākumu, no tā neizriet, ka noilgums sācies pirms datuma, kad beidzās prasītājas
         pienākums izmantot Angolas zivsaimniecības resursus.

      33      Tādējādi otrais iebildums nav pieņemams.

       Par pirmo iebildumu
      34      Attiecībā uz pirmo iebildumu pietiek tikai noteikt, ka tas ir pamatots ar kļūdainu pieņēmumu. Faktiski, kā ir teikts šī sprieduma
         26. punktā, attiecīgais pārkāpums ir zivsaimniecības darbības neveikšana Angolas ūdeņos trīs gadu ilgā laikposmā ar kuģi Pondal vai aizstājējkuģi, nevis šī kuģa bojāeja, kas notika pat pirms projekta sākuma.

      35      Šajos apstākļos nav jālemj par šī iebilduma pieņemamību, ko apstrīdēja Komisija.

      36      Tātad vienīgā pamata pirmā daļa ir noraidāma.

      37      No iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      38      Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši
         Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam,
         kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
         ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest José Martí Peix SA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež prasītājai atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      José Martí Peix SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1979. gada 31. maijā. # Frederick H. Newth pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 156/78.