title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 29.janvārī.#Consiglio Nazionale degli Ingegneri pret Ministero della Giustizia un Marco Cavallera.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Consiglio di Stato - Itālija.#Diplomu atzīšana - Direktīva 89/48/EEK - Kvalifikācijas pielīdzināšana - Inženieris.#Lieta C-311/06.

text:
      Lieta C‑311/06
      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      pret
      Ministero della Giustizia
      un
      Marco Cavallera
      (Consiglio di Stato lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Diplomu atzīšana – Direktīva 89/48/EEK – Kvalifikācijas pielīdzināšana – Inženieris
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Darba ņēmēji – Tādu augstākās izglītības diplomu atzīšana, ko
            piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību – Direktīva 89/48
      (Padomes Direktīvas 89/48 1. panta a) punkts)
      Kvalifikācijas, kuru ir piešķīrusi citas dalībvalsts iestāde, ar kuru netiek apliecināta izglītība šīs dalībvalsts izglītības
         sistēmas ietvaros, un kas nav atkarīga ne no eksāmena, ne no profesionālās pieredzes, kas būtu iegūta šajā valstī, ieguvējs
         nevar atsaukties uz Direktīvas 89/48 par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz
         trīs gadu profesionālo izglītību, tiesību normām, lai veiktu reglamentētu profesiju uzņemošajā dalībvalstī.

      Direktīvas 89/48 mērķis ir likvidēt šķēršļus profesijas veikšanai citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā persona ir ieguvusi attiecīgo
         profesionālo kvalifikāciju apliecinošu diplomu. No minētās direktīvas pirmā, trešā un piektā apsvēruma izriet, ka profesionālo
         kvalifikāciju apliecinošs grāds nav līdzvērtīgs “diplomam” šīs pašas direktīvas izpratnē, ja kvalifikācija pilnībā vai daļēji
         nav iegūta tās dalībvalsts izglītības sistēmā, kas piešķir attiecīgo diplomu. Turklāt kvalifikācija atvieglo piekļuvi profesijai
         vai tās veikšanu tiktāl, ciktāl ar to tiek pierādīta papildu kvalifikācijas iegūšana.

      Tomēr, ja gadījumā, kad citā dalībvalstī veikta pielīdzināšana neapliecina, ka būtu iegūta kāda papildu kvalifikācija, un
         ja nedz šī pielīdzināšana, nedz uzņemšana šīs citas dalībvalsts profesionālajā apvienībā nav pamatota ar prasītāja iegūtās
         kvalifikācijas vai profesionālās pieredzes pārbaudi, tiktu akceptēts, ka uz Direktīvu 89/48 var atsaukties, lai varētu piekļūt
         reglamentētai profesijai izcelsmes dalībvalstī, tas nozīmētu, ka personai, kura ir ieguvusi vienīgi tādu izcelsmes dalībvalsts
         piešķirtu kvalifikāciju, kas pati par sevi neļauj strādāt minētajā reglamentētajā profesijā, tomēr tiktu atļauts tajā strādāt,
         lai gan kvalifikācija, kas tikusi iegūta citā dalībvalstī veiktas pielīdzināšanas rezultātā, tomēr nepierāda, ka būtu iegūta
         papildu kvalifikācija vai profesionālā pieredze. Šāds rezultāts būtu pretrunā Direktīvā 89/48 ietvertajam mērķim, kurš ir
         izklāstīts šīs direktīvas piektajā apsvērumā, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir tiesības noteikt obligāto līmeni, kāds nepieciešams,
         lai garantētu to teritorijā sniegto pakalpojumu kvalitāti.

      (sal. ar 55.–57., 59. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 29. janvārī (*)

      Diplomu atzīšana – Direktīva 89/48/EEK – Kvalifikācijas pielīdzināšana – Inženieris
      Lieta C‑311/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Consiglio di Stato (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 28. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 17. jūlijā, tiesvedībā

      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      pret
      Ministero della Giustizia,

      Marco Cavallera.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 13. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Consiglio Nazionale degli Ingegneri vārdā – A. Romeiji [A. Romei], avvocato,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz S. Fjorentino [S. Fiorentino], avvocato dello Stato,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāve,

      –        Čehijas valdības vārdā – sākotnēji T. Bočeks [T. Boček], pēc tam M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – E. Skandalu [E. Skandalou], pārstāve,

      –        Kipras valdības vārdā – K. Likurgs [C. Lycourgos] un I. Neofitu [I. Neofitou], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – A. Falka [A. Falk] un A. Kruse [A. Kruse], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk] un E. Montaguti [E. Montaguti], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 28. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju
         sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV 1989, L 19,
         16. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedības starp Consiglio Nazionale degli Ingegneri (Valsts Inženieru padome) un Ministero della Giustizia (Tieslietu ministrija) ietvaros par to, ka Tieslietu ministrija Itālijas pilsonim Kavaleram [Cavallera] ir atzinusi Spānijas inženiera kvalifikāciju, kura ir iegūta, pielīdzinot to Itālijas kvalifikācijai, lai ieinteresētā persona
         tiktu uzņemta Itālijas Inženieru apvienībā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 89/48 pirmajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā saskaņā ar Līguma 3. panta c) apakšpunktu viens no Kopienas mērķiem ir tādu šķēršļu likvidēšana starp dalībvalstīm,
         kas ierobežo personu pārvietošanās un pakalpojumu aprites brīvību; tā kā dalībvalstu pilsoņiem tas jo īpaši nozīmē iespēju
         veikt kvalificētu darbu pašnodarbinātas personas vai darbinieka statusā dalībvalstī ārpus tās dalībvalsts, kurā tie ir ieguvuši
         profesionālo kvalifikāciju.”

      4        Šīs direktīvas trešajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā nolūkā operatīvi reaģēt uz to, ko sagaida Kopienas valstu pilsoņi, kuriem ir augstākās izglītības diplomi, kas ir izsniegti
         par profesionālo izglītību dalībvalstī ārpus tās, kurā viņi vēlas darboties savā profesijā, būtu arī jāievieš cita šādu diplomu
         atzīšanas metode, lai ļautu attiecīgajām personām strādāt profesijās, kurās uzņemošajā dalībvalstī ir nepieciešama pēcvidusskolas
         izglītība, ar noteikumu, ka tām ir tāds diploms, kas ļauj darboties attiecīgā profesijā un kas ir izsniegts par vismaz trīs
         gadu studiju programmu citā dalībvalstī.”

      5        Minētās direktīvas piektajā apsvērumā ir norādīts:

      “tā kā tām profesijām, kurām Kopiena nav noteikusi nepieciešamās kvalifikācijas obligāto līmeni, dalībvalstis patur tiesības
         noteikt šādu līmeni nolūkā garantēt to teritorijā sniegto pakalpojumu kvalitāti; tā kā tās tomēr, nepārkāpjot savas saistības,
         kas izklāstītas Līguma 5. pantā, nevar prasīt, lai dalībvalsts pilsonis iegūtu to kvalifikāciju, ko parasti nosaka tikai attiecībā
         uz diplomiem, kas ir izsniegti pašu valstu izglītības sistēmā, ja attiecīgā persona jau ir pilnībā vai daļēji ieguvusi minēto
         kvalifikāciju citā dalībvalstī; tā kā rezultātā jebkurai dalībvalstij, kurā reglamentē kādu profesiju, tiek prasīts ņemt vērā
         citā dalībvalstī iegūtu kvalifikāciju un noteikt, vai attiecīgā kvalifikācija atbilst tai, ko pieprasa attiecīgā [uzņemošā]
         dalībvalsts.”

      6        Direktīvas 89/48 1. panta a) un b) punktā ir norādīts:

      “Šajā direktīvā izmanto šādas definīcijas:
      a)      diploms: jebkāds diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, vai jebkāds šādu diplomu, sertifikātu
         vai citu apliecinājumu komplekts:

      –        ko ir piešķīrusi kompetenta iestāde dalībvalstī, kura ir nozīmēta saskaņā ar valsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem,
      –        kas apliecina, ka tā īpašnieks ir sekmīgi pabeidzis vismaz trīs gadu vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika pēcvidusskolas programmu
         universitātē vai augstskolā, vai kādā citā līdzīga līmeņa mācību iestādē un, ja vajadzīgs, ka tas ir sekmīgi pabeidzis profesionālās
         mācības, kas ir nepieciešamas papildus pēcvidusskolas programmai, un

      –        kas apliecina, ka tā īpašniekam ir vajadzīgā profesionālā kvalifikācija, lai uzņemtos vai veiktu reglamentētu kvalificētu
         darbu attiecīgajā [uzņemošajā] dalībvalstī,

               ar noteikumu, ka izglītība, ko apliecina diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, ir iegūta galvenokārt
         Kopienā, vai arī tā īpašniekam ir triju gadu tās dalībvalsts, kas ir atzinusi trešās valsts diplomu, sertifikātu vai citu
         kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, sertificēta profesionālā pieredze.

               Šādus dokumentus pielīdzina diplomam, kas minēts pirmajā daļā: jebkādu diplomu, sertifikātu vai citu kvalifikāciju apliecinošu
         dokumentu, vai jebkādu šādu diplomu, sertifikātu vai citu apliecinājumu komplektu, ko ir piešķīrusi kompetenta iestāde dalībvalstī,
         ja tas ir piešķirts, sekmīgi pabeidzot Kopienā iegūtu izglītību, un kompetentā iestāde tajā dalībvalstī to atzīst par līdzvērtīgu,
         un ja tas piešķir tādas pašas tiesības attiecībā uz reglamentēta kvalificēta darba sākšanu un veikšanu attiecīgajā [uzņemošajā]
         dalībvalstī;

      b)      attiecīgā [uzņemošā] dalībvalsts: dalībvalsts, kurā kādas dalībvalsts pilsonis iesniedz pieteikumu nolūkā veikt reglamentētu
         kvalificētu darbu šajā dalībvalstī, kas nav tā pati, kurā tas ir ieguvis diplomu vai veicis atbilstīgo kvalificēto darbu.”

      7        Vienīgi itāļu un ungāru valodu versijās Direktīvas 89/48 1. panta b) punkts attiecas uz “citas dalībvalsts” pilsoni (“di un
         altro Stato membro”/“egy másik tagállam”), nevis uz “dalībvalsts” pilsoni.

      8        Direktīvas 89/48 2. panta pirmajā daļā ir norādīts:

      “Šī direktīva attiecas uz jebkuru dalībvalsts pilsoni, kurš vēlas veikt reglamentētu kvalificētu darbu attiecīgajā [uzņemošajā]
         dalībvalstī kā pašnodarbināta persona vai darbinieks.”

      9        Vienīgi vācu un ungāru valodu versijās šīs direktīvas 2. panta pirmā daļa attiecas uz reglamentētas profesijas veikšanu “citā
         dalībvalstī” (“in einem anderen Mitgliedstaat”/“egy másik tagállamban”), nevis uz reglamentētas profesijas veikšanu “attiecīgajā
         [uzņemošajā] dalībvalstī”.

      10      Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas a) punktā ir paredzēts:

      “Ja attiecīgajā [uzņemošajā] dalībvalstī, lai sāktu vai veiktu reglamentētu kvalificētu darbu, ir vajadzīgs diploms, kompetentā
         iestāde nedrīkst, pamatojoties uz nepietiekamu kvalifikāciju, atteikt dalībvalsts pilsonim atļauju sākt vai veikt attiecīgo
         kvalificēto darbu ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz tās pilsoņiem:

      a)      ja kandidātam ir tāds diploms, kas tiek prasīts citā dalībvalstī, lai uzņemtos vai veiktu attiecīgo kvalificēto darbu tās
         teritorijā, un ja šāds diploms ir ticis piešķirts dalībvalstī [..].”

      11      Vienīgi itāļu, spāņu un slovēņu valodu versijās šīs direktīvas 3. panta pirmajā daļā ir paredzēts atteikums “citas dalībvalsts”
         pilsonim (“di un altro Stato membro”/“de otro Estado miembro”/“druge države članice”), nevis atteikums “dalībvalsts” pilsonim.

      12      Turklāt vienīgi itāļu un slovēņu valodu versijās minētās direktīvas 3. panta pirmās daļas a) punkts attiecas uz diplomu, kurš
         ir iegūts “citā dalībvalstī” (“in un altro Stato membro”/“drugi državi članici”), nevis diplomu, kurš ir iegūts “dalībvalstī”.

      13      Neraugoties uz Direktīvas 89/48 3. pantu, tās 4. pants ar zināmiem nosacījumiem atļauj attiecīgajai dalībvalstij pieprasīt,
         lai kandidāts sniegtu apliecinājumu par noteikta laikposma profesionālo pieredzi, pabeigtu adaptācijas laikposmu, kas nepārsniedz
         trīs gadus, vai veiktu kvalifikācijas atbilstības pārbaudi. Šajā pašā pantā ir noteikti vairāki noteikumi un nosacījumi kompensējošiem
         pasākumiem, kurus var veikt, lai likvidētu trūkumus minētā kandidāta kvalifikācijā.

       Valsts tiesiskais regulējums
       Inženiera profesijas regulējums Spānijā un Itālijā
      14      Inženiera profesija kā Spānijā, tā arī Itālijā ir reglamentētā profesija.

      –       Izglītības sistēmas un nosacījumi inženiera profesionālās darbības veikšanai
      15      Itālijas un Spānijas izglītības sistēmas inženierzinību kvalifikācijas jomās ir radniecīgas. Abās šajās valstīs šo kvalifikāciju
         var iegūt, pabeidzot trīs vai piecu gadu ilgas pēcvidusskolas studijas.

      16      Itālijā ar universitātes diplomiem, kuri ir iegūti pēc trīs gadu ilgām studijām (“laurea triennale”), tiek atzīta jaunāko
         inženieru izglītība (“ingegnere junior”).

      17      Lai varētu strādāt jaunākā inženiera profesijā, ir nepieciešams universitātes diploms, kā arī ir jānokārto valsts eksāmens
         (“esame di Stato”) attiecīgajā profesijā (Karaļa 1925. gada 23. oktobra dekrēta Nr. 2537 4. pants (1926. gada 15. februāra
         Gazzetta ufficiale Nr. 37)). Saskaņā ar Republikas prezidenta 2001. gada 5. jūnija Dekrēta Nr. 328 47. un 48. pantu (2001. gada 17. augusta
         GURI Nr. 190 parastais pielikums) šajā eksāmenā ietilpst vismaz divi rakstveida pārbaudījumi, mutvārdu pārbaudījums un praktiskais
         pārbaudījums. Valsts eksāmenu sekmīgi nokārtojušie kandidāti saņem atļauju strādāt inženiera profesijā (“abilitazione all’esercizio
         della professione di ingegnere”).

      18      Spānijā ar universitātes diplomiem, kurus iegūst pēc trīs gadu ilgām studijām, tiek piešķirta tehniskā inženiera kvalifikācija
         (“ingeniero técnico”).

      19      Spānijas tiesiskajā regulējumā attiecībā uz universitātes diplomiem tiek nošķirti divu veidu diplomi, proti, “oficiālie diplomi”,
         kuri ir atzīti visā valsts teritorijā un ar kuriem ir atļauts strādāt visās reglamentētajās profesijās, un “iekšējie diplomi”,
         kurus var izsniegt dažādas universitātes, bet ar kuriem nav atļauts strādāt reglamentētajās profesijās. Šī joma ir regulēta
         2001. gada 21. decembra Vispārējā likumā 6/2001 par universitātēm (2001. gada 24. decembra BOE Nr. 307, 49400. lpp.).

      20      Spānijā, lai varētu strādāt tehniskā inženiera vai inženiera profesijā, ir nepieciešams attiecīgai profesijai atbilstošs oficiāls
         universitātes diploms Vispārīgā likuma 6/2001 izpratnē.

      21      Kā Spānijā, tā arī Itālijā, lai varētu strādāt inženiera profesijā, ir jātiek uzņemtam profesionālajā apvienībā. Itālijā par
         inženieru reģistru atbild katras provinces Consiglio dell’Ordine degli Ingegneri (Inženieru apvienības padome). Šī apvienība tiek dalīta divās nodaļās, un B nodaļa ir paredzēta jaunākajiem inženieriem.
         Spānijā ir dažādas “colegios de ingenieros” (inženieru apvienības) atkarībā no specializācijas un reģioniem. Abās dalībvalstīs
         uzņemšana apvienībā ir vienkārša administratīva procedūra, kura pati par sevi neapliecina attiecīgo personu profesionālo kvalifikāciju,
         bet gan ir paredzēta, lai profesijā tiktu ievērotas zināmas profesionālās ētikas normas.

      –       Mehānikas inženiera profesija Itālijā
      22      Personām, kuras vēlas strādāt mehānikas inženiera profesijā Itālijā, parasti ir nepieciešams mehānikas inženiera universitātes
         diploms (“laurea in ingegneria meccanica”), kurš apliecina trīs gadu studijas, kā arī atļauja strādāt inženiera profesijā,
         kas tiek izsniegta pēc valsts eksāmena nokārtošanas. Turklāt šīm personām ir jābūt uzņemtām kādas provinces inženieru apvienības
         reģistra B nodaļas rūpniecības sektorā.

      –       Rūpniecības tehniskā inženiera ar specializāciju mehānikā profesija Spānijā
      23      Spānijā personām, kuras vēlas strādāt rūpniecības tehniskā inženiera ar specializāciju mehānikā (“ingeniero técnico industrial,
         especialidad mecánica”) profesijā, parasti ir jāiegūst oficiāls rūpniecības tehniskā inženiera ar specializāciju mehānikā
         universitātes diploms Vispārējā likuma 6/2001 izpratnē. Šādu tehniskā inženiera diplomu iegūst pēc trīs gadu ilgām studijām.
         Turklāt šīm personām ir jābūt uzņemtām “Colegio de ingenieros técnicos industriales” (Rūpniecības tehnisko inženieru profesionālā
         apvienība).

       Atzīšanas procedūra Itālijā
      24      Itālijā 1992. gada 27. janvāra Dekrētlikums Nr. 115 (1992. gada 18. februāra GURI Nr. 40; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 115/1992”) tika paredzēts, lai Direktīvu 89/48 transponētu valsts tiesībās.

      25      Dekrētlikuma Nr. 115/1992 1. pantā ar nosaukumu “Eiropas Kopienā iegūtu izglītības dokumentu atzīšana” ir noteikts:

      “1.      Atbilstoši Dekrētā paredzētiem nosacījumiem Itālijā tiek atzīti par līdzvērtīgiem diplomi, ko ir izsniegusi kāda no Eiropas
         Kopienu dalībvalstīm un kuri apliecina tādas profesionālās izglītības iegūšanu, kas uzņemošās valsts tiesību aktos piešķir
         tiesības veikt attiecīgo darbību.

      2.      Diplomi tiek atzīti Kopienu pilsoņiem, kuri Itālijā vēlas kā pašnodarbinātas personas vai darbinieki veikt profesionālu darbību,
         kas līdzvērtīga tai darbībai, kuru tiem ir tiesības veikt valstī, kas izsniegusi iepriekšējā punktā minētos diplomus.

      3.      Diplomus var atzīt, ja kandidāts apliecina, ka ir sekmīgi pabeidzis vismaz trīs gadu vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika
         augstskolas programmu universitātē vai augstskolā, vai kādā citā līdzīga līmeņa mācību iestādē.”

      26      Iesniedzējtiesa norāda, ka Dekrētlikums Nr. 115/1992 neļauj atzīt citā dalībvalstī izsniegtu diplomu, pamatojoties uz Itālijas
         izglītības kvalifikāciju. Šī tiesa norāda, ka saskaņā ar šī Dekrētlikuma 1. panta 3. punktu ārvalsts diplomam ir jāapliecina,
         ka kandidāts ir pabeidzis mācību programmu, kas nozīmē, ka ir jāpastāv tiešai saiknei starp kvalifikāciju un mācību programmu,
         un šai programmai ir jābūt tieši apliecinātai ar diplomu. Turklāt šo tiesību normu nevar piemērot citas dalībvalsts diplomam,
         ar kuru patiesībā tiek apliecināta Itālijas izglītības kvalifikācija.

       Pielīdzināšanas procedūra Spānijā
      27      Spānijas tiesībās universitātes diplomu pielīdzināšanas procedūra ir jānošķir no Karaļa 1991. gada 25. oktobra dekrētā Nr. 1665/1991,
         kas regulē vispārējo atzīšanas sistēmu Eiropas Savienības dalībvalstīs piešķirtajiem augstākās izglītības diplomiem, kurus
         piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (1991. gada 22. novembra BOE Nr. 208, 37916. lpp.), ar kuru Direktīva 89/48 tika pārņemta Spānijas tiesību sistēmā, paredzētās profesionālās kvalifikācijas
         atzīšanas procedūras. Pielīdzināšanas mērķis ir kontrolēt diploma iegūšanai pabeigto studiju akadēmisko saturu no zināšanu
         aspekta.

      28      Līdz 2004. gada 4. septembrim ārvalstu universitāšu diplomu pielīdzināšanas procedūra Spānijā tika noteikta ar Karaļa 1987. gada
         16. janvāra dekrētu Nr. 86/1987 (1987. gada 23. janvāra BOE Nr. 20), kā arī ar tiesību aktiem, kuri tika pieņemti Karaļa dekrēta piemērošanai.

      29      Pielīdzināšanas jēdziens ir definēts Karaļa dekrēta Nr. 86/1987 1. pantā. Saskaņā ar šo tiesību normu pielīdzināšana nozīmē,
         ka Spānijā akadēmiskiem mērķiem tiek oficiāli atzīti ārvalstīs iegūti augstākās izglītības diplomi.

      30      No šī Karaļa dekrēta 2. panta izriet, ka, kaut arī ārvalstu diplomu pielīdzināšanai nav vienmēr jākārto papildu eksāmeni,
         ja izglītība, kura ir apliecināta ar ārvalsts diplomu, neatbilst izglītībai, kuru apliecina attiecīgs Spānijā iegūts diploms,
         pielīdzināšanai var būt jākārto pārbaudījumi par zināšanām, kādas tiek pieprasītas Spānijā diploma iegūšanai.

      31      Saskaņā ar Karaļa dekrēta Nr. 86/1987 3. pantu pielīdzināšanas procedūra attiecas vienīgi uz oficiāli atzītu izglītību. Cita
         veida izglītība, kuru piedāvā universitātes un kura nav oficiāli atzīta, neietilpst šī Karaļa dekrēta piemērošanas jomā.

      32      Pielīdzināšanas rezultātā ārvalsts diplomam, sākot no brīža, kad tika atzīta pielīdzināšana, ir tādas pašas sekas kā līdzvērtīgam
         Spānijas diplomam vai universitātes grādam.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      33      Itālijas pilsonis Kavalera 1999. gada 9. martā Turīnas Universitātē (Itālija) ieguva kvalifikāciju, kas apliecina trīsgadīgu
         mehānikas inženiera studiju pabeigšanu.

      34      Kavalera lūdza Spānijas Izglītības un zinātnes ministrijai pielīdzināt viņa Itālijā iegūto kvalifikāciju, lai tā būtu līdzvērtīga
         atbilstošai Spānijas universitātes kvalifikācijai, piemērojot Karaļa dekrēta Nr. 86/1987 noteikumus. 2001. gada 17. oktobrī
         minētā ministrija pielīdzināja Kavaleras Itālijā iegūto kvalifikāciju, lai tā būtu līdzvērtīga oficiālai Spānijas rūpniecības
         tehniskā inženiera ar specializāciju mehānikā kvalifikācijai.

      35      Līdz ar to Kavalera varēja strādāt rūpniecības tehniskā inženiera ar specializāciju mehānikā profesijā Spānijā. Pamatojoties
         uz sertifikātu, ar kuru tika apliecināta viņa Itālijā iegūtās kvalifikācijas pielīdzināšana, Kavalera tika uzņemts vienā no
         Katalonijas “colegios de ingenieros técnicos industriales” (Rūpniecības tehnisko inženieru koledža).

      36      Tomēr nav strīda par to, ka Kavalera neveica profesionālo darbību ārpus Itālijas teritorijas, nedz arī ieguva izglītību vai
         kārtoja eksāmenus Spānijas izglītības sistēmas ietvaros. Tāpat nav strīda par to, ka viņš nav nokārtojis Itālijas tiesību
         aktos paredzēto valsts eksāmenu, lai varētu veikt inženiera profesionālo darbību.

      37      Ar 2002. gada 6. marta lūgumu Kavalera lūdza Itālijas Ministero della Giustizia [Tieslietu ministrija], piemērojot Dekrētlikumu Nr. 115/1992, atzīt Spānijā iegūto kvalifikāciju, lai viņš šajā dalībvalstī
         varētu tikt uzņemts inženieru apvienībā.

      38      Atbilstoši Itālijas tiesību normām šo lūgumu izskatīja Akadēmiskā padome, kura ar vairākumu nobalsoja par labu atzīšanai,
         tomēr pret šādu lēmumu balsoja Consiglio Nazionale degli Ingegneri pārstāvis, kas ietilpst šīs padomes sastāvā.

      39      Ar 2002. gada 23. oktobra dekrētu Ministero della Giustizia atzina, ka Kavaleras Spānijas kvalifikācija ir derīga, lai viņš varētu tikt uzņemts inženieru apvienībā (B nodaļā, Rūpniecības
         sektorā). Pamatojoties uz šo dekrētu, Kavalera tika uzņemts Aleksandrijas (Itālija) Inženieru apvienībā.

      40      Consiglio Nazionale degli Ingegneri apstrīdēja minēto ministra dekrētu Tribunaleamministrativo regionale per il Lazio [Lacio Reģiona administratīvā tiesa] (Itālija), uzskatot, ka atbilstoši Direktīvai 89/48, kā arī atbilstoši attiecīgajām
         valsts tiesību normām Itālijas iestādes nevarēja atzīt Kavaleras Spānijā iegūto kvalifikāciju, jo šīs atzīšanas rezultātā
         viņš varētu tikt atbrīvots no Itālijas valsts tiesību normās paredzētā valsts eksāmena.

      41      Ar 2004. gada 5. oktobra spriedumu šī tiesa noraidīja Consiglio Nazionale degli Ingegneri iesniegto prasību, uzskatot, ka Ministero della Giustizia ir rīkojusies likumīgi. Līdz ar to Consiglio Nazionale degli Ingegneri apelācijas kārtībā pārsūdzēja šo spriedumu Consiglio di Stato [Valsts padome] (Itālija).

      42      Consiglio di Stato uzskata, ka Direktīva 89/48 nav piemērojama Kavaleras situācijā, jo viņš nav ieguvis nekādu “diplomu” Spānijā Direktīvas 89/48
         1. panta a) punkta izpratnē un viņa prasība tiek pamatota vienīgi ar Itālijā iegūtu kvalifikāciju. Consiglio di Stato tomēr pauž šaubas šajā sakarā.

      43      Šādos apstākļos Consiglio di Stato nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai Direktīva 89/48/EEK ir attiecināma uz Itālijas pilsoni, kurš:
      –        Itālijā ir ieguvis inženiera diplomu, kas apliecina trīsgadīgas studijas;
      –        panācis, ka šī Itālijā iegūtā kvalifikācija tiek atzīta par līdzvērtīgu atbilstošai Spānijas kvalifikācijai;
      –        ir uzņemts Spānijas Inženieru apvienībā, tomēr nekad nav darbojies šajā profesijā Spānijā, [un]
      –        lūdz to uzņemt Itālijas Inženieru apvienībā, pamatojoties uz diploma, kuru tas saņēmis Spānijā, pielīdzināšanu?
      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai valsts tiesību norma (Dekrētlikuma [Nr. 115/1992] 1. pants), atbilstoši
         kurai Itālijā netiek atzīta citas dalībvalsts piešķirta kvalifikācija, kura pilnībā radusies iepriekš Itālijā iegūtas kvalifikācijas
         atzīšanas rezultātā, ir saderīga ar Direktīvu 89/48/EEK?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      44      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai kvalifikācijas, kuru ir piešķīrusi citas dalībvalsts iestāde, ar
         kuru netiek apliecināta izglītība šīs dalībvalsts izglītības sistēmas ietvaros, un kas nav atkarīga ne no eksāmena, ne no
         profesionālās pieredzes, kas būtu iegūta šajā valstī, ieguvējs var atsaukties uz Direktīvas 89/48 tiesību normām, lai veiktu
         reglamentētu profesiju uzņemošajā dalībvalstī.

      45      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāpārbauda, vai šādas kvalifikācijas atzīšana, kāda apskatīta pamata lietā, ietilpst Direktīvas 89/48
         piemērošanas jomā.

      46      Neietekmējot Direktīvas 89/48 4. panta noteikumus, šīs direktīvas 3. panta pirmās daļas a) punktā visiem kandidātiem, kuriem
         ir piešķirts “diploms” šīs direktīvas izpratnē, kas tiem ļauj strādāt reglamentētajā profesijā dalībvalstī, piešķir tiesības
         strādāt šajā pašā profesijā jebkurā citā dalībvalstī. Līdz ar to jēdziens “diploms”, kas ir definēts Direktīvas 89/48 1. panta
         a) punktā, ir atslēga šajā direktīvā paredzētajai augstākās izglītības diplomu atzīšanas vispārīgajai sistēmai.

      47      Attiecībā uz kvalifikāciju, uz kuru atsaucas Kavalera, vispirms ir jānorāda, ka “diploms” Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta
         izpratnē var nozīmēt arī kvalifikāciju apliecinošu dokumentu komplektu.

      48      Attiecībā uz kvalifikāciju, uz kuru atsaucas Kavalera, ir izpildīts Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta pirmajā ievilkumā
         paredzētais nosacījums, jo katru no šīm kvalifikācijām ir piešķīrusi attiecīgi Itālijas un Spānijas kompetenta iestāde, kura
         ir noteikta saskaņā ar valsts normatīvajiem aktiem.

      49      Attiecībā uz Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta otrajā ievilkumā paredzēto apstākli no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem
         izriet, ka Kavalera acīmredzot atbilst nosacījumam, ka īpašniekam ir sekmīgi jāpabeidz vismaz trīs gadu pēcvidusskolas programma
         universitātē. Šo faktu skaidri apliecina kvalifikācija, kuru ieinteresētajai personai piešķīrusi Turīnas Universitāte.

      50      Turklāt attiecībā uz Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta trešajā ievilkumā paredzēto apstākli no Izglītības un zinātnes ministrijas
         izsniegtā pielīdzināšanas sertifikāta izriet, ka Kavaleram ir profesionālā kvalifikācija, kas nepieciešama, lai veiktu reglamentētu
         profesiju Spānijā. Pat ja tiktu uzskatīts, ka šis apstāklis no minētā sertifikāta skaidri neizriet, tas noteikti izriet no
         tā, ka Kavalera tika uzņemts kompetentā Spānijas profesionālajā apvienībā.

      51      Vēl jānosaka, vai, ņemot vērā, ka pielīdzināšanas sertifikāts, uz kuru norāda Kavalera, neapstiprina izglītību, kas būtu iegūta
         Spānijas izglītības sistēmas ietvaros, un nav atkarīgs ne no eksāmena, ne no profesionālās pieredzes, kas būtu iegūta Spānijā,
         visi diplomi, kas ir viņa rīcībā, tomēr var tikt uzskatīti par “diplomiem” Direktīvas 89/48 izpratnē vai ir līdzvērtīgi šādam
         diplomam saskaņā ar Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta otro daļu.

      52      Šādā kontekstā nevar tikt atbalstīti Consiglio Nazionale degli Ingegneri, kā arī Itālijas valdības un Austrijas valdības izvirzītie argumenti, kuri tiek pamatoti ar dažādām Direktīvas 89/48 valodu
         redakcijām, kuras, kā tas izriet no šī sprieduma 7., 9., 11. un 12. punkta, vietām atšķiras no citu valodu versijām, kurās
         ir minēts jēdziens “cita dalībvalsts”, lai gan lielākajā valodu versiju daļā ir ietverta vienīgi norāde uz vārdu salikumiem
         “dalībvalsts” vai “uzņemošā dalībvalsts”.

      53      Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesību normu vienveidīgas piemērošanas un līdz ar to vienveidīgas interpretācijas
         nepieciešamība izslēdz iespēju šaubu gadījumā aplūkot tiesību normas tekstu izolēti tikai vienā no tās versijām, bet gluži
         pretēji – prasa, lai tas tiktu interpretēts un piemērots, ievērojot tekstus citās oficiālajās valodās (1969. gada 12. novembra
         spriedums lietā 29/69 Stauder, Recueil, 419. lpp., 3. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑296/95 EMU Tabac u.c., Recueil, I‑1605. lpp., 36. punkts, un 2006. gada 9. marta spriedums lietā C‑174/05 Zuid‑Hollandse Milieufederatie un Natuur en Milieu, Krājums, I‑2443. lpp., 20. punkts).

      54      Turklāt, kaut arī Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvā 89/48 nav ietverti nekādi ierobežojumi attiecībā uz to, kurā dalībvalstī
         kandidātam būtu jāiegūst profesionālā kvalifikācija (2008. gada 23. oktobra spriedumi lietā C‑274/05 Komisija/Grieķija, Krājums,
         I‑0000. lpp., 28. punkts, un lietā C‑286/06 Komisija/Spānija, Krājums, I‑0000. lpp., 62. punkts), tomēr šajā judikatūrā tiek
         nošķirta ģeogrāfiskā vieta, kurā ir iegūta izglītība, no izglītības sistēmas, kuras ietvaros tā tikusi iegūta. Šajos spriedumos
         ieinteresētās personas bija ieguvušas izglītību citas dalībvalsts izglītības sistēmas ietvaros, nevis tajā dalībvalstī, kurā
         tās vēlējās atsaukties uz savu profesionālo kvalifikāciju.

      55      Direktīvas 89/48 mērķis ir likvidēt šķēršļus profesijas veikšanai citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā persona ir ieguvusi attiecīgo
         profesionālo kvalifikāciju apliecinošu diplomu. No minētās direktīvas pirmā, trešā un piektā apsvēruma izriet, ka profesionālo
         kvalifikāciju apliecinošs grāds nav līdzvērtīgs “diplomam” šīs pašas direktīvas izpratnē, ja kvalifikācija pilnībā vai daļēji
         nav iegūta tās dalībvalsts izglītības sistēmā, kas piešķir attiecīgo diplomu. Turklāt Tiesa jau ir norādījusi, ka kvalifikācija
         atvieglo piekļuvi profesijai vai tās veikšanu tiktāl, ciktāl ar to tiek pierādīta papildu kvalifikācijas iegūšana (šajā sakarā
         skat. 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus, Recueil, I‑1663. lpp., 18.–23. punkts, un 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑285/01 Burbaud, Recueil, I‑8219. lpp., 47.–53. punkts).

      56      Tomēr Spānijā veiktā pielīdzināšana neapliecina, ka būtu iegūta kāda papildu kvalifikācija. Šajā sakarā nedz pielīdzināšana,
         nedz uzņemšana vienā no Katalonijas “colegios de ingenieros técnicos industriales” nav pamatota ar Kavaleras iegūtās kvalifikācijas
         vai profesionālās pieredzes pārbaudi.

      57      Ja šādos apstākļos tiktu apstiprināts, ka uz Direktīvu 89/48 var atsaukties, lai varētu izmantot pamata lietā minēto reglamentēto
         profesiju Itālijā, tas nozīmētu, ka personai, kura ir ieguvusi vienīgi tādu šīs dalībvalsts kvalifikāciju, kas pati par sevi
         neļauj strādāt minētajā reglamentētajā profesijā, tomēr tiktu atļauts tajā strādāt, lai gan kvalifikācija, kas tikusi iegūta
         Spānijā veiktas pielīdzināšanas rezultātā, tomēr nepierāda, ka būtu iegūta papildu kvalifikācija vai profesionālā pieredze.
         Šāds rezultāts būtu pretrunā Direktīvā 89/48 ietvertajam mērķim, kurš ir izklāstīts šīs direktīvas piektajā apsvērumā, saskaņā
         ar kuru dalībvalstīm ir tiesības noteikt obligāto līmeni, kāds nepieciešams, lai garantētu to teritorijā sniegto pakalpojumu
         kvalitāti.

      58      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 89/48 1. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā
         paredzētajā “diploma” jēdzienā neietilpst dalībvalsts kvalifikācija, kas neapliecina izglītību, kas būtu iegūta šīs dalībvalsts
         izglītības sistēmas ietvaros, un nav atkarīga ne no eksāmena, ne no minētajā valstī iegūtas profesionālās pieredzes.

      59      Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka kvalifikācijas, kuru ir piešķīrusi citas dalībvalsts iestāde, ar kuru netiek
         apliecināta izglītība šīs dalībvalsts izglītības sistēmas ietvaros, un kas nav atkarīga ne no eksāmena, ne no profesionālās
         pieredzes, kas būtu iegūta šajā valstī, ieguvējs nevar atsaukties uz Direktīvas 89/48 tiesību normām, lai veiktu reglamentētu
         profesiju minētajā dalībvalstī.

      60      Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      61      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      kvalifikācijas, kuru ir piešķīrusi citas dalībvalsts iestāde, ar kuru netiek apliecināta izglītība šīs dalībvalsts izglītības
            sistēmas ietvaros, un kura nav atkarīga ne no eksāmena, ne no profesionālās pieredzes, kas būtu iegūta šajā valstī, ieguvējs
            nevar atsaukties uz Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvas 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu
            atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, tiesību normām, lai veiktu reglamentētu profesiju minētajā
            dalībvalstī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 18. maijs.#Fondul Proprietatea SA pret Complexul Energetic Oltenia SA.#Curtea de Apel Craiova lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valsts atbalsts – Sabiedrības, kurā kapitāla vairākums pieder Rumānijas valstij, prasījums pret sabiedrību, kurā šī dalībvalsts ir vienīgais akcionārs – Datio in solutum – Jēdziens “valsts atbalsts” – Pienākums paziņot Eiropas Komisijai.#Lieta C-150/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2017. gada 18. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Valsts atbalsts — Sabiedrības, kurā kapitāla vairākums pieder Rumānijas valstij, prasījums pret sabiedrību, kurā šī dalībvalsts ir vienīgais akcionārs — Datio in solutum — Jēdziens “valsts atbalsts” — Pienākums paziņot Eiropas Komisijai”
      Lieta C‑150/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Curtea de Apel Craiova (Krajovas apelācijas tiesa, Rumānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 3. martā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 14. martā, tiesvedībā

            Fondul Proprietatea SA

      pret

            Complexul Energetic Oltenia SA.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça] (referents), tiesneši M. Bergere [M. Berger], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un F. Biltšens [F. Biltgen],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Fondul Proprietatea SA vārdā – C. Dontu, D. Petrache un A. Dăscălescu, avocați,

               —

               Rumānijas valdības vārdā – R. H. Radu, kā arī R. Mangu un M. Bejenar, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Nicolae un P. Němečková, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 107. panta un 108. panta 3. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Fondul Proprietatea SA (turpmāk tekstā – “Fondul”) un Complexul Energetic Oltenia SA (turpmāk tekstā – “CE Oltenia”) par prasību atcelt CE Oltenia dalībnieku kopsapulces lēmumu pieņemt datio in solutum par prasījumu, kas tai ir pret Electrocentrale Grup SA (turpmāk tekstā – “Electrocentrale”).

         Rumānijas tiesības

               3

               Atbilstoši Civilkodeksa 1469. panta 2. punktam “samaksa izpaužas kā naudas summas atdošana vai jebkura cita pakalpojuma sniegšana, kas veido pašas saistības priekšmetu”.

               4

               Minētā kodeksa 1609. pantā ir noteikts:

                        “1)

                        Pārjaunojums rodas tad, kad parādnieks uzņemas pret savu kreditoru jaunas saistības, kas aizstāj iepriekšējās, kas ir beigušās.

                        2)

                        Pārjaunojums rodas arī tad, kad jauns parādnieks aizstāj iepriekšējo, kuru kreditors atbrīvo [no prasījuma izpildes]; iepriekšējās saistības arī tādējādi izbeidzas. Šādā gadījumā pārjaunojums rodas bez iepriekšējā parādnieka piekrišanas.

                        3)

                        Pārjaunojums rodas arī tad, kad jauna līguma rezultātā jauns kreditors aizstāj iepriekšējo kreditoru, attiecībā uz kuru parādnieks tiek atbrīvots no saistībām; iepriekšējās saistības tādējādi beidzas.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               5

                  CE Oltenia, kuras pamatkapitāls 77,17 % apmērā pieder Rumānijas valstij un 21,53 % apmērā – Fondul, bija Electrocentrale, kuras vienīgā akcionāre ir Rumānijas valsts, kreditore 28709475,13 Rumānijas leju (RON) apmērā (aptuveni EUR 6,4 miljoni).

               6

               2013. gada 27. septembrīCE Oltenia dalībnieku kopsapulce apstiprināja, ka tai pāriet īpašuma tiesības uz Kiškaņas [Chișcani] (Rumānija) termoelektrocentrāli, kas pieder Electrocentrale, kā datio in solutum (turpmāk tekstā – “lēmums, par ko ir pamatlieta”).

               7

               Tā kā Kiškaņas termoelektrocentrāle tika novērtēta RON 36810200 (aptuveni EUR 8,2 miljoni) apmērā, CE Oltenia nomaksāja starpību starp šo summu un Electrocentrale līgumisko parādu, pārskaitot tai RON 8100724,87 (aptuveni EUR 1,8 miljoni). Jāpiebilst, ka CE Oltenia pārņēma 280 Electrocentrale darbiniekus, kas strādāja Kiškaņas termoelektrocentrālē, un tai tika nodotas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotas.

               8

                  Fondul2013. gada 24. decembrī pirmās instances tiesā uzsāka tiesvedību par pamatlietā aplūkotā lēmuma spēkā neesamību. Tā kā tās prasība par lēmuma atcelšanu tika noraidīta, Fondul vērsās Curtea de Apel Craiova (Krajovas apelācijas tiesa, Rumānija).

               9

               Minētajā tiesā Fondul norādīja, ka, tā kā Kiškaņas termoelektrocentrāle ir nerentabla, datio in solutum, kas aplūkota pamatlietā, nedodot nekādu labumu CE Oltenia un no tā labumu gūstot vienīgi Electrocentrale, kura, atbrīvota no apgrūtinājuma, ko rada šī centrāle, varēja palikt elektroenerģijas piegādes tirgū.

               10

               Šajos apstākļos Curtea de Apel Craiova (Krajovas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai CE Oltenia akcionāru kopsapulces lēmums, kas tika pieņemts, balsojot Rumānijas valstij, kuru pārstāv Ekonomikas ministrijas Enerģētikas departaments, kā akcionāram, kam pieder 77,17 % no CE Oltenia pamatkapitāla, un ar ko tika atbalstīta, pirmkārt, Electrocentrale parāda dzēšana RON 28709475,13 apmērā attiecībā pret CE Oltenia, veicot datio in solutum [ar īpašuma tiesību pāreju] attiecībā uz aktīvu, ko veido īpašumi, kas ar numuru 70301 ierakstīti Brăila [Breilas] departamenta Chișcani [Kiškaņas] pašvaldības zemesgrāmatā, un, otrkārt, ar kuru vienlaikus tika noteikts samaksāt Electrocentrale starpību starp aktīva tirgus vērtību un CE Oltenia prasījuma vērtību, ir valsts atbalsts Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta izpratnē, un, proti, vai tas ir pasākums, i) ko piešķir valsts vai no valsts līdzekļiem, ii) kam ir selektīvs raksturs un iii) kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai uz šādu valsts atbalstu attiecas LESD 108. panta 3. punktā minētais paziņošanas pienākums?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               11

               Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, sabiedrības, kurā vairākums daļu pieder valstij, lēmums pieņemt aktīva, kas ir citas sabiedrības, kurā šī dalībvalsts ir vienīgā akcionāre, īpašums, datio in solutum, lai izbeigtu prasījumu, un samaksāt summu, kas ir starpība starp šī aktīva paredzamo vērtību un šī prasījuma summu, var būt valsts atbalsts LESD 107. panta izpratnē.

               12

               Iesākumā ir jānorāda, ka Eiropas Komisijas kompetence vērtēt atbalsta saderību ar iekšējo tirgu nav šķērslis, kas liegtu dalībvalsts tiesai vērsties ar prejudiciālu jautājumu Tiesā par valsts atbalsta jēdziena interpretāciju. Tādējādi Tiesa var iesniedzējtiesai sniegt Savienības tiesību interpretācijas norādes, lai tā varētu noteikt, vai valsts pasākums var tikt kvalificēts kā “valsts atbalsts” šo tiesību izpratnē (spriedums, 2015. gada 19. marts, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               13

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pasākuma kvalificēšanai par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tiek prasīta visu šajā noteikumā paredzēto nosacījumu izpilde. Pirmkārt, tam ir jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai ir jāizmanto valsts līdzekļi. Otrkārt, šādi iejaucoties, ir jāiespaido tirdzniecība starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to ir jāpiešķir selektīvas priekšrocības tā saņēmējam. Ceturtkārt, tam jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojums (it īpaši skat. spriedumus, 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 15. punkts; 2015. gada 22. oktobris, EasyPay un Finance Engineering, C‑185/14, EU:C:2015:716, 35. punkts, kā arī 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group SA u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 53. punkts).

         Par nosacījumu – šādu pasākumu piešķir valsts vai no valsts līdzekļiem

               14

               Uzreiz jāprecizē, ka, lai priekšrocības varētu tikt kvalificētas kā valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tām jābūt, pirmkārt, tieši vai netieši piešķirtām no valsts līdzekļiem un, otrkārt, tām jābūt attiecināmām uz valsti (spriedumi, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, 24. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 16. punkts).

               15

               Attiecībā, pirmkārt, uz nosacījumu par to, ka priekšrocība tiek piešķirta tieši vai netieši no valsts līdzekļiem, no iedibinātās judikatūras izriet, ka atbalsta jēdziens ir vispārīgāks nekā subsīdijas jēdziens, jo tas ietver ne tikai pozitīvu palīdzību, kas ir subsīdijas pašas par sevi, bet arī valsts pasākumus, kas dažādos veidos atvieglo izmaksas, kuras parasti ir jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kas, kaut gan tie nav subsīdijas šī vārda šaurākajā nozīmē, ir tām identiski pēc rakstura un rada tādas pašas sekas (it īpaši skat. spriedumus, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 131. punkts, kā arī 2015. gada 19. marts, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, 40. punkts).

               16

               Šajā ziņā Tiesa ir jau nospriedusi, ka LESD 107. panta 1. punkts iever visus finanšu līdzekļus, kurus valsts pārvalde var faktiski izmantot uzņēmumu atbalstam, nepiešķirot nozīmi tam, vai šie līdzekļi pastāvīgi ir valsts īpašumā. Tādēļ, pat ja summas, kas atbilst attiecīgajam pasākumam, pastāvīgi nav Valsts kases rīcībā, ar to, ka tās pastāvīgi ir valsts kontrolē un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā, ir pietiekami, lai tās tiktu kvalificētas par valsts līdzekļiem (spriedums, 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c., C‑262/12, EU:C:2013:851, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               17

               Konkrētāk, attiecībā uz tādiem valsts uzņēmumiem kā CE Oltenia Tiesa ir arī nospriedusi, ka valsts, īstenojot savu izšķirošo ietekmi uz šādiem uzņēmumiem, var novirzīt savu līdzekļu izmantošanu, lai vajadzības gadījumā finansētu dažu uzņēmumu īpašās priekšrocības (spriedums, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, 38. punkts).

               18

               Otrkārt, attiecībā uz nosacījumu par valsts saistību ar atbalsta pasākumu, kuru ir īstenojis valsts uzņēmums, tā var tikt secināta no netiešu pierādījumu kopuma, kurš izriet no attiecīgās lietas apstākļiem un konteksta, kādā šis pasākums ir norisinājies (spriedums, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, 55. punkts).

               19

               Šajā ziņā Tiesa ir tostarp ņēmusi vērā faktu, ka attiecīgā iestāde nevarēja pieņemt apstrīdēto lēmumu, neņemot vērā valsts varas iestāžu prasības, vai ka papildus dabiskajiem apstākļiem, kuri saista valsts uzņēmumus ar valsti, tiem, izmantojot starpnieku, ar kura palīdzību tika piešķirts atbalsts, bija jāņem vērā valsts organizāciju sniegtie norādījumi. Attiecīgā gadījumā tādām citām norādēm varētu būt nozīme, lai izsecinātu valsts uzņēmuma veikta valsts pasākuma saistību ar valsti, piemēram:

                        —

                        tā integrācija valsts administrācijas struktūrās;

                        —

                        uzņēmuma darbības raksturs un darbība tirgū parastos konkurences ar citiem privātajiem uzņēmējiem apstākļos;

                        —

                        uzņēmuma juridiskais statuss (publiskās tiesības vai vispārējās komerctiesības);

                        —

                        kādā mērā valsts iestādes uzrauga uzņēmuma pārvaldību

                        —

                        vai jebkura cita norāde, kas konkrētā gadījumā norāda valsts varas iesaistīšanos vai neiespējamību, ka tā varētu nebūt iesaistīta pasākuma noteikšanā, ņemot vērā arī tā apmēru, tā saturu vai tā nosacījumus (spriedums, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, 55. un 56. punkts).

               20

               Ar apstākli, ka valsts uzņēmums ir izveidots kā vispārējo tiesību akciju sabiedrība, nepietiek, lai, ņemot vērā autonomiju, kādu šī juridiskā forma tam var sniegt, izslēgtu, ka šādas sabiedrības īstenotam atbalsta pasākumam ir saistība ar valsti. Proti, situācija, kurā pastāv kontrole un praksē pastāvošas reālas iespējas īstenot dominējošu ietekmi, jau uzreiz liedz izslēgt jebkādu šādas sabiedrības īstenota pasākuma saistību ar valsti un līdz ar to risku, ka ir pārkāpti Līguma noteikumi attiecībā uz valsts atbalstu, neraugoties uz valsts uzņēmuma juridiskās formas atbilstību kā vienu no norādēm, kura konkrētā gadījumā ļauj noteikt, vai ir iesaistīta dalībvalsts (spriedums, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, 57. punkts).

               21

               Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais lēmums, pirmkārt, ir priekšrocība, kas tieši vai netieši piešķirta no valsts līdzekļiem, un, otrkārt, attiecībā uz šā sprieduma 19. un 20. punktā norādītajām norādēm – vai tas ir piedēvējams attiecīgajai dalībvalstij.

         Par nosacījumu – selektīvas priekšrocības esamība

               22

               Viens no valsts atbalstu veidojošiem elementiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ir uzņēmumam piešķirta selektīva priekšrocība.

               23

                  Fondul uzskata, ka pamatlietā aplūkotais datio in solutum ir valsts atbalsts, kas piešķirts Electrocentrale, jo Kiškaņas termoelektrocentrāle, kuras īpašumtiesības tika nodotas CE Oltenia, nebija rentabla. Tādējādi Rumānijas valsts neesot rīkojusies vispārējās interesēs vai CE Oltenia interesēs, bet vienīgi lai piešķirtu mantisku priekšrocību Electrocentrale tās paturēšanai elektroenerģijas tirgū.

               24

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka datio in solutum, kam piekritusi sabiedrība, kurā valsts ir vairākuma akcionāre, ne vienmēr ir valsts atbalsts.

               25

               Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījumi, kuriem jābūt izpildītiem, lai uzskatītu, ka konkrētais pasākums ir atbalsts LESD 107. panta izpratnē, nav izpildīti, ja uzņēmums saņēmējs apstākļos, kas atbilst parastajiem tirgus apstākļiem, būtu varējis iegūt tādu pašu priekšrocību, kādu tam piešķīra no valsts līdzekļiem. Šādu vērtējumu var izdarīt, kad kreditors, kas ir publisko tiesību subjekts, piešķir parāda, kurš attiecībā pret to ir uzņēmumam, atmaksas atvieglojumus, principā piemērojot privātā kreditora kritēriju (it īpaši skat. spriedumus, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, 70. un 71. punkts, kā arī 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:186, 31. un 32. punkts).

               26

               Šādi maksājuma atvieglojumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ja, ņemot vērā tādējādi piešķirtās ekonomiskās priekšrocības nozīmi, uzņēmums, kurš saņem labumu, acīmredzami nebūtu saņēmis salīdzināmus atvieglojumus no privātā kreditora, kas atrodas vistuvākā iespējamā situācijā tāda kreditora situācijai, kurš ir publisko tiesību subjekts, un kas cenšas panākt, lai tiktu samaksātas summas, kuras tam ir parādā debitors, kas nonācis finanšu grūtībās (spriedums, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, EU:C:2013:32, 72. punkts).

               27

               Iesniedzējtiesai ir jāveic vispārējs vērtējums, ņemot vērā visus atbilstošās pamatlietas elementus, proti, tostarp aktīva, attiecībā uz kuru ir veikts datio in solutum, vērtību un CE Oltenia samaksāto starpību, lai noteiktu, vai Electrocentrale nav saņēmusi atvieglojumus, kas pielīdzināmi parādnieka, kurš regulē privāttiesības, atvieglojumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, 73. punkts).

         Par nosacījumiem – iespaids uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences kropļošana

               28

               Ar EKL 107. panta 1. punktu ir aizliegts valsts atbalsts, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus.

               29

               Lai valsts pasākumu kvalificētu par valsts atbalstu, nav jākonstatē attiecīgā atbalsta reālā ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un faktiska konkurences izkropļošana, bet gan tikai jāpārbauda, vai atbalsts varētu iespaidot šo tirdzniecību un izkropļot konkurenci (spriedumi, 2009. gada 30. aprīlis, Komisija/Itālija un Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, 50. punkts, kā arī 2016. gada 26. oktobris, Orange/Komisija, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, 64. punkts).

               30

               Tomēr tirdzniecība starp dalībvalstīm nevar tikt iespaidota tikai pilnībā hipotētiski vai iedomāti. Ir jānosaka iemesls, kura dēļ aplūkotais pasākums izkropļo vai draud izkropļot konkurenci un ar savu paredzamo ietekmi var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 30. aprīlis, Komisija/Itālija un Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, 64. punkts).

               31

               Konkrētāk, ja dalībvalsts piešķirtais atbalsts stiprina kāda uzņēmuma stāvokli salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri konkurē tirdzniecībā Kopienas iekšējā tirgū, ir jāuzskata, ka atbalsts iespaido šo tirdzniecību (spriedums, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 141. punkts).

               32

               Šajā ziņā nav nepieciešams, lai uzņēmumi, kas saņem atbalstu, paši piedalītos Kopienas iekšējā tirdzniecībā. Proti, kad dalībvalsts piešķir atbalstu kādam uzņēmumam, tā darbība valsts iekšienē var saglabāties vai pieaugt, tādējādi samazinot citās dalībvalstīs reģistrēto uzņēmumu iespējas iekļūt šīs dalībvalsts tirgū (spriedums, 2015. gada 14. janvāris, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 67. punkts).

               33

               Jautājumā par konkurences kropļošanas nosacījumu ir jānorāda, ka atbalsts, ar ko ir paredzēts uzņēmumu atbrīvot no izmaksām, kuras tam parasti būtu jāsedz saistībā ar ikdienas pārvaldību vai parastu darbību, principā izkropļo konkurences apstākļus (spriedums, 2009. gada 30. aprīlis, Komisija/Itālija un Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, 54. punkts).

               34

               Varētu piebilst, ka apstāklis, ka tāda tautsaimniecības nozare kā enerģētika tiek liberalizēta Savienības līmenī, parāda atbalsta faktisku vai iespējamu ietekmi uz konkurenci, kā arī tā iespaidu uz tirdzniecību starp dalībvalstīm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c., C‑222/04, EU:C:2006:8, 142. punkts, kā arī 2015. gada 5. marts, Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, 51. punkts).

               35

               Taču, kā to ir norādījusi Komisija rakstveida apsvērumos, tā kā elektroenerģija ir pārrobežu tirdzniecības priekšmets, atbalsta piešķiršana ar pamatlietā aplūkoto lēmumu varot iespaidot tirdzniecību. Šāds atbalsts varot arī kropļot konkurenci elektroenerģijas tirgū.

               36

               Tas, vai divi iepriekš pārbaudītie nosacījumi ir izpildīti, pamatlietā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, iepriekš minēto interpretācijas elementu gaismā.

               37

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, sabiedrības, kurā vairākums daļu pieder valstij, lēmums pieņemt aktīva, kas ir citas sabiedrības, kurā šī dalībvalsts ir vienīgā akcionāre, īpašums, datio in solutum, lai dzēstu prasījumu, un samaksāt summu, kas ir starpība starp šī aktīva paredzamo vērtību un šī prasījuma summu, var būt valsts atbalsts LESD 107. panta izpratnē, ja:

                        —

                        šis lēmums ir priekšrocība, kas tieši vai netieši piešķirta no valsts līdzekļiem, un ir piedēvējama valstij,

                        —

                        uzņēmums saņēmējs nebūtu guvis salīdzināmus atvieglojumus no privāta kreditora un

                        —

                        šis lēmums var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un radīt konkurences izkropļojumus.

               38

               Valsts tiesu uzdevums ir izvērtēt, vai šie nosacījumi ir izpildīti.

         Par otro jautājumu

               39

               Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu iesniedzējtiesa ar otro jautājumu jautā, vai uz pamatlietā aplūkoto valsts atbalstu attiecas LESD 108. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums.

               40

               LESD 108. panta 3. punktā ir ieviesta preventīva jauno atbalsta projektu kontrole. Šādi noteiktas prevencijas mērķis ir tāds, ka tiek īstenots tikai saderīgs atbalsts. Lai sasniegtu šo mērķi, atbalsta projekta īstenošana tiek atlikta līdz brīdim, kad šaubas par tā saderību tiek kliedētas ar galīgu Komisijas lēmumu (spriedums, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 25. un 26. punkts).

               41

               Šīs valsts atbalsta kontroles sistēmas ieviešana ir, pirmkārt, Komisijas un, otrkārt, valsts tiesu ziņā, jo to attiecīgās lomas ir viena otru papildinošas, bet atšķirīgas (spriedums, 2014. gada 13. februāris, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, 19. punkts).

               42

               Atbalsta pasākumu saderības ar iekšējo tirgu izvērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē, un tās darbību kontrolē Savienības tiesas, savukārt valstu tiesas rūpējas par to, lai līdz Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanai tiktu nodrošināta indivīdu tiesību aizsardzība gadījumos, kad valsts iestādes, iespējams, nav ievērojušas LESD 108. panta 3. punktā paredzēto aizliegumu (spriedums, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 28. punkts).

               43

               No tā izriet, ka, ja pamatlietā aplūkotais lēmums ir valsts atbalsts Electrocentrale labā, valsts iestādēm ir jāpaziņo šis atbalsts Komisijai pirms tā īstenošanas atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam.

               44

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka tad, ja valsts tiesa kvalificē par valsts atbalstu sabiedrības, kurā vairākums daļu pieder valstij, lēmumu pieņemt aktīva, kas ir citas sabiedrības, kurā šī dalībvalsts ir vienīgā akcionāre, īpašums, datio in solutum, lai izbeigtu prasījumu, un samaksāt summu, kas ir starpība starp šī aktīva paredzamo vērtību un šī prasījuma summu, šīs dalībvalsts iestādēm ir jāpaziņo šis atbalsts Komisijai pirms tā īstenošanas atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               45

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                        1)

                           tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, sabiedrības, kurā vairākums daļu pieder valstij, lēmums pieņemt aktīva, kas ir citas sabiedrības, kurā šī dalībvalsts ir vienīgā akcionāre, īpašums, datio in solutum, lai izbeigtu prasījumu, un samaksāt summu, kas ir starpība starp šī aktīva paredzamo vērtību un šī prasījuma summu, var būt valsts atbalsts LESD 107. panta izpratnē, ja:

                                 —

                                    šis lēmums ir priekšrocība, kas tieši vai netieši piešķirta no valsts līdzekļiem un ir piedēvējama valstij,

                                 —

                                    uzņēmums saņēmējs nebūtu guvis salīdzināmus atvieglojumus no privāta kreditora un

                                 —

                                    šis lēmums varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un radīt konkurences izkropļojumus.

                           Valsts tiesu uzdevums ir izvērtēt, vai šie nosacījumi ir izpildīti;

                        2)

                           ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka tad, ja valsts tiesa kvalificē par valsts atbalstu sabiedrības, kurā vairākums daļu pieder valstij, lēmumu pieņemt aktīva, kas ir citas sabiedrības, kurā šī dalībvalsts ir vienīgā akcionāre, īpašums, datio in solutum, lai izbeigtu prasījumu, un samaksāt summu, kas ir starpība starp šī aktīva paredzamo vērtību un šī prasījuma summu, šīs dalībvalsts iestādēm ir jāpaziņo šis atbalsts Komisijai pirms tā īstenošanas atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – rumāņu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1988. gada 19. aprīlī. # SPRL Louis Erauw-Jacquery pret Société coopérative La Hesbignonne. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de Liège - Beļģija. # Lieta 27/87.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2017. gada 13. septembris.#Kriminālprocess pret Giorgio Fidenato u.c.#Tribunale di Udine lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lauksaimniecība – Ģenētiski modificēti pārtikas produkti un dzīvnieku barība – Ārkārtas pasākumi – Valsts pasākums ar mērķi aizliegt ģenētiski modificētās kukurūzas MON 810 kultivēšanu – Pasākuma turpmāka piemērošana vai pagarināšana – Regula (EK) Nr. 1829/2003 – 34. pants – Regula (EK) Nr. 178/2002 – 53. un 54. pants – Piemērošanas nosacījumi – Piesardzības princips.#Lieta C-111/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2017. gada 13. septembrī (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lauksaimniecība – Ģenētiski modificēti pārtikas produkti un dzīvnieku barība – Ārkārtas pasākumi – Valsts pasākums ar mērķi aizliegt ģenētiski modificētās kukurūzas MON 810 kultivēšanu – Pasākuma turpmāka piemērošana vai pagarināšana – Regula (EK) Nr. 1829/2003 – 34. pants – Regula (EK) Nr. 178/2002 – 53. un 54. pants – Piemērošanas nosacījumi – Piesardzības princips
      Lieta C‑111/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale di Udine (Udīnes rajona tiesa, Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 10. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 24. februārī, kriminālprocesā pret

            Giorgio Fidenato,

            Leandro Taboga,

            Luciano Taboga.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), tiesneši M. Vilars [M. Vilaras], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek],
      sekretārs R. Skjāno [R. Schiano], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2017. gada 9. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               –

                  G. Fidenato, kā arī Leandro un Luciano Taboga vārdā – F. Longo, avvocato,

               –

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,

               –

               Grieķijas valdības vārdā – G. Kanellopoulos un D. Ntourntoureka, pārstāvji,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – C. Zadra, kā arī K. Herbout-Borczak un C. Valero, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 30. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 22. septembra Regulas (EK) Nr. 1829/2003 par ģenētiski modificētu pārtiku un barību (OV 2003, L 268, 1. lpp.) 34. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV 2002, L 31, 1. lpp.), 53. un 54. pantu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts pret Giorgio Fidenato, kā arī Leandro un Luciano Taboga uzsāktajā kriminālprocesā, kurā viņiem tiek pārmesta ģenētiski modificētās kukurūzas šķirnes MON 810 kultivēšana, pārkāpjot valsts tiesisko regulējumu, ar ko šī kultivēšana ir aizliegta.

         Atbilstošās tiesību normas
      Regula Nr. 1829/2003

               3

               Regulas Nr. 1829/2003 preambulas 1.–3. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:

                        “(1)

                        Nekaitīgas un veselīgas pārtikas un barības brīva aprite ir būtisks iekšējā tirgus aspekts, kas ievērojami uzlabo iedzīvotāju veselību un labklājību, un viņu sociālās un ekonomiskās intereses.

                        (2)

                        Īstenojot Kopienas politiku, jānodrošina augsts cilvēku dzīvības un veselības aizsardzības līmenis.

                        (3)

                        Lai aizsargātu cilvēku un dzīvnieku veselību, pārtikai un barībai, kas sastāv no ģenētiski modificētiem organismiem, satur tos vai ražotas no tiem [..], pirms laišanas Kopienas tirgū jāveic drošības novērtēšana, izmantojot Kopienas procedūras.”

               4

               Saskaņā ar šīs regulas 1. panta a) un b) punktu tās mērķis ir saskaņā ar Regulā Nr. 178/2002 noteiktajiem vispārējiem principiem sniegt pamatu, lai varētu nodrošināt cilvēka dzīvības un veselības, dzīvnieku veselības un labturības, vides un patērētāju interešu augsta līmeņa aizsardzību saistībā ar ģenētiski modificētu pārtiku un barību, tajā pašā laikā nodrošinot iekšējā tirgus efektīvu darbību, kā arī noteikt Kopienas procedūras atļauju izsniegšanai un uzraudzībai attiecībā uz ģenētiski modificētu pārtiku un barību.

               5

               Minētās regulas 34. pantā “Ārkārtas pasākumi” ir noteikts:
               “Ja ir skaidrs, ka produkti, kas apstiprināti ar šo regulu vai saskaņā ar to, var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi, [..] veic pasākumus saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas Regulas [..] Nr. 178/2002 53. un 54. pantā.”

         Regula Nr. 178/2002

               6

               Regulas Nr. 178/2002 preambulas 20. un 21. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:

                        “(20)

                        Lai nodrošinātu veselības aizsardzību Kopienā, tiek īstenots piesardzības princips, tādējādi radot šķēršļus pārtikas vai barības brīvai apritei. Tāpēc jāpieņem vienots pamats minētā principa īstenošanai visā Kopienā.

                        (21)

                        Minētajos īpašajos apstākļos, kad pastāv risks dzīvībai vai veselībai, tomēr nav zinātniski pamatotas pārliecības, piesardzības princips nodrošina mehānismu, ar ko noteikt riska pārvaldības pasākumus vai citas darbības, ar kurām nodrošina augsto veselības aizsardzības līmeni, kas paredzēts Kopienā.”

               7

               Saskaņā ar šīs regulas 6. pantu:
               “1.   Lai sasniegtu vispārīgo mērķi, proti, cilvēku veselības un dzīvības augsta līmeņa aizsardzību, pārtikas aprites tiesību aktu pamatā ir riska analīze, izņemot gadījumus, kad tas neatbilst apstākļiem vai konkrētā pasākuma iedabai.
               2.   Riska novērtēšanu pamato ar pieejamiem zinātniskiem pierādījumiem un veic neatkarīgi, objektīvi un pārredzami.
               3.   Lai sasniegtu pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgos mērķus, kas noteikti 5. pantā, veicot riska pārvaldību, ņem vērā riska novērtēšanas rezultātus, un jo īpaši [Eiropas Pārtikas nekaitīguma] iestādes atzinumus, citus faktorus, kas attiecas uz konkrēto jautājumu, un 7. panta 1. punktā noteiktajos apstākļos – piesardzības principu.”

               8

               Minētās regulas 7. pantā “Piesardzības princips” ir noteikts:
               “1.   Īpašos apstākļos, kad, novērtējot pieejamo informāciju, identificēta iespējama kaitīga ietekme uz veselību, bet nav zinātniskas pārliecības, var pieņemt riska pārvaldības pagaidu pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienas izraudzīto augsto veselības aizsardzības līmeni, līdz saņem turpmāku zinātnisko informāciju par pilnīgāku riska novērtējumu.
               2.   Pasākumi, kas pieņemti, pamatojoties uz 1. punktu, ir proporcionāli un ierobežo tirdzniecību ne vairāk, kā vajadzīgs, lai sasniegtu Kopienas izraudzīto augsto veselības aizsardzības līmeni, ņemot vērā tehnisko un ekonomisko iespējamību un citus faktorus, ko uzskata par atbilstīgiem attiecīgajā jautājumā. Minētos pasākumus pārskata saprātīgā laikā, kas atkarīgs no tā, kāda ir identificētā riska dzīvībai vai veselībai iedaba, un tās zinātniskās informācijas veida, kura vajadzīga, lai gūtu lielāku zinātnisku pārliecību un veiktu pilnīgāku riska novērtējumu.”

               9

               Regulas Nr. 178/2002 53. pants “Ārkārtas pasākumi attiecībā uz pārtiku un barību, kuras izcelsme ir Kopienā vai kura importēta no kādas trešās valsts” ir formulēts šādi:
               “1.   Ja ir acīmredzams, ka pārtika vai barība, kuras izcelsme ir Kopienā vai kura importēta no kādas trešās valsts, var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi un ka šo risku nevar apmierinoši novērst ar attiecīgās dalībvalsts vai dalībvalstu veiktajiem pasākumiem, tad Komisija saskaņā ar 58. panta 2. punktā noteikto procedūru pēc savas ierosmes vai pēc kādas dalībvalsts pieprasījuma atkarībā no situācijas nopietnības tūlīt pieņem vienu vai vairākus šādus pasākumus:

                        a)

                        attiecībā uz Kopienas izcelsmes pārtiku vai barību:

                                 i)

                                 aptur attiecīgās pārtikas laišanu tirgū vai lietošanu;

                                 ii)

                                 aptur attiecīgās barības laišanu tirgū vai izmantošanu;

                                 iii)

                                 izstrādā īpašus nosacījumus attiecībā uz konkrēto pārtiku vai barību;

                                 iv)

                                 pieņem jebkurus citus atbilstīgus pagaidu pasākumus;

                        b)

                        attiecībā uz pārtiku vai barību, kas importēta no kādas trešās valsts:

                                 i)

                                 aptur konkrētās pārtikas vai barības importu no visas attiecīgās trešās valsts vai no tās daļas un attiecīgā gadījumā no tranzīta trešās valsts;

                                 ii)

                                 izstrādā īpašus nosacījumus attiecībā uz konkrēto pārtiku vai barību no visas attiecīgās trešās valsts vai no tās daļas;

                                 iii)

                                 pieņem jebkurus citus atbilstīgus pagaidu pasākumus.

                  2.   Tomēr ārkārtas gadījumos Komisija, apspriedusies ar attiecīgo(‑ām) dalībvalsti(‑īm) un informējusi pārējās dalībvalstis, var uz laiku pieņemt 1. punktā minētos pasākumus.
               [..].”

               10

               Šīs regulas 54. pantā “Citi ārkārtas pasākumi” ir paredzēts:
               “1.   Ja dalībvalsts oficiāli informē Komisiju par vajadzību veikt ārkārtas pasākumus, bet Komisija nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar 53. pantu, tad minētā dalībvalsts var pieņemt pagaidu aizsargpasākumus. Tādā gadījumā tā tūlīt informē pārējās dalībvalstis un Komisiju.
               2.   Komisija 10 darba dienu laikā iesniedz jautājumu izskatīšanai [Pārtikas aprites un dzīvnieku veselības pastāvīgajai komitejai] [..], lai pagarinātu, grozītu vai atceltu valsts pagaidu aizsardzības pasākumus.
               3.   Dalībvalsts piemēro valsts pagaidu aizsardzības pasākumus, līdz tiek pieņemti Kopienas pasākumi.”

               11

               Saskaņā ar minētās regulas 58. panta 1. punktu:
               “Komisijai palīdz Pastāvīgā Pārtikas aprites un dzīvnieku veselības komiteja [..], kurā ir dalībvalstu pārstāvji un kuru vada Komisijas pārstāvis. [Šo] komiteju organizē nodaļās, kas risina visus būtiskos jautājumus.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

               Ar 1998. gada 22. aprīļa lēmumu par ģenētiski modificētas kukurūzas (Zea mays L. līnija MON 810) laišanu tirgū saskaņā ar Padomes Direktīvu 90/220/EEK (OV 1998, L 131, 32. lpp.) Komisija atļāva kukurūzas MON 810 laišanu tirgū.

               13

               2013. gada 11. aprīlī Itālijas valdība lūdza Komisiju saskaņā ar Regulas Nr. 178/2002 53. pantā noteikto procedūru veikt Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētos ārkārtas pasākumus, lai aizliegtu šīs kukurūzas kultivēšanu. Savas prasības pamatošanai šī valdība iesniedza Consiglio per la ricerca e la sperimentazione in agricoltura (Lauksaimniecības pētījumu un eksperimentu padome, Itālija) (CRA) un Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (Augstākais vides aizsardzības un pētniecības institūts, Itālija) (ISPRA) sagatavotus zinātniskus pētījumus.

               14

               Ar 2013. gada 17. maiju datētajā atbildē Komisija norādīja, ka pēc tai iesniegto faktu iepriekšējas izvērtēšanas tā uzskata, ka steidzama vajadzība veikt pasākumus atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 53. un 54. pantam nav konstatēta.

               15

               Tomēr, lai veiktu šīs dalībvalsts norādīto zinātnisko faktu dziļāku analīzi, Komisija 2013. gada 29. maijā lūdza Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi novērtēt šos pierādījumus līdz 2013. gada septembra beigām.

               16

               Itālijas valdība ar 2013. gada 12. jūlijadecreto
                  Adozione delle misure d’urgenza ai sensi dell’art. 54 del regolamento (CE) no 178/2002, concernente la coltivazione di varietà di mais geneticamente modificato MON 810 (Dekrēts par ārkārtas pasākumu Regulas (EK) Nr. 178/2002 54. panta izpratnē noteikšanu attiecībā uz ģenētiski modificētās kukurūzas šķirnes MON 810 kultivēšanu; 2013. gada 10. augustaGURI Nr. 187) ģenētiski modificētās kukurūzas šķirnes MON 810 kultivēšanu aizliedza.

               17

               2013. gada 24. septembrī Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestāde sniedza Atzinumu Nr. 3371, kurā izklāstīts, ka darba grupa ģenētiski modificēto organismu (turpmāk tekstā – “ĢMO”) jautājumos Itālijas valdības iesniegtajos dokumentos ārkārtas pasākumu attiecībā uz kukurūzu MON 810 pamatošanai nav konstatējusi jaunus zinātniskus pierādījumus, kas attaisnotu pieprasītos ārkārtas pasākumus. Līdz ar to šī grupa uzskatīja, ka tās iepriekšējie secinājumi par riska novērtējumu attiecībā uz kukurūzu MON 810 joprojām ir piemērojami.

               18

               No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, kā arī no Komisijas tiesas sēdē sniegtajiem precizējumiem izriet, ka pēdējā minētā informēja Pārtikas aprites un dzīvnieku veselības pastāvīgo komiteju par to, ka Itālijas valdība ir paziņojusi par pagaidu aizsardzības pasākumiem, ko tā veikusi, tomēr nav Komisijai iesniegusi lēmuma projektu valsts pagaidu aizsardzības pasākumu pagarināšanai, grozīšanai vai atcelšanai atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 54. panta 2. punktam.

               19

               Šādā kontekstā pret G. Fidenato, kā arī Leandro un Luciano Taboga tika uzsākts kriminālprocess Tribunale di Udine (Udīnes rajona tiesa, Itālija) par ģenētiski modificētas kukurūzas šķirnes, proti, šķirnes MON 810, kultivēšanu konkrēti nenoteiktā datumā, pārkāpjot valsts tiesisko regulējumu, ar kuru tā ir aizliegta.

                  20

                  Tribunale di Udine (Udīnes rajona tiesa) pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis precīzi nenoteiktā datumā attiecībā uz konkrētajām personām izdeva notiesājošu rīkojumu.

               21

               Pēdējie minētie šo rīkojumu pārsūdzēja, atsaucoties uz valsts tiesiskā regulējuma, pamatojoties uz kuru tas tika izdots, prettiesiskumu, jo ar šo tiesisko regulējumu esot pārkāpts Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, kā arī Regulas Nr. 178/2002 53. un 54. pants.

               22

               Šajos apstākļos Tribunale di Udine (Udīnes rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai saskaņā ar [Regulas] Nr. 178/2002 54. [panta] 1. punktu Komisijai ir pienākums, ja kāda dalībvalsts to pieprasa, veikt ārkārtas pasākumus saskaņā ar [Regulas] Nr. 178/2002 53. [pantu], pat ja Komisija vērtē, ka attiecībā uz noteiktiem pārtikas produktiem vai lopbarību nav iemeslu aizdomām par smagu un acīmredzamu risku cilvēku un dzīvnieku veselībai vai videi?

                        2)

                        Vai tad, ja Komisija paziņo prasītājai dalībvalstij savu vērtējumu, kas ir pretējs šīs dalībvalsts prasībai, – vērtējumu, kurā konceptuāli nav atbalstīta vajadzība veikt ārkārtas pasākumus, – un šāda iemesla dēļ tā neveic šīs dalībvalsts prasītos ārkārtas pasākumus saskaņā ar [Regulas] Nr. 1829/2003 34. [pantu], prasītājai dalībvalstij ir atļauts saskaņā ar [Regulas] Nr. 178/2002 [53. pantu] veikt provizoriskus ārkārtas pasākumus?

                        3)

                        Vai ar piesardzības principu saistītie apsvērumi, kas pārsniedz smaga un acīmredzama riska cilvēku vai dzīvnieku veselībai vai videi kāda pārtikas produkta vai lopbarības izmantošanā parametrus, var pamatot, ka kāda dalībvalsts veic provizoriskus ārkārtas pasākumus saskaņā ar [Regulas] Nr. 1829/2003 34. [pantu]?

                        4)

                        Ja ir skaidrs un acīmredzams, ka Eiropas Komisija ir vērtējusi, ka nav būtisku nosacījumu ārkārtas pasākumu veikšanai attiecībā uz kādu pārtikas produktu vai lopbarību, un šo vērtējumu pēc tam ir apstiprinājis Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādes zinātniskais atzinums, un minētie vērtējumi ir rakstveidā nosūtīti prasītājai dalībvalstij, vai dalībvalsts var turpināt uzturēt spēkā savus provizoriskos ārkārtas pasākumus un/vai atjaunot tādu provizorisko ārkārtas pasākumu spēkā esamību, ja ir beidzies pagaidu periods, uz kuru tie tika noteikti?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem
      Par pirmo jautājumu

               23

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 178/2002 53. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Komisijai ir pienākums noteikt ārkārtas pasākumus pēdējā minētā panta izpratnē, ja dalībvalsts atbilstoši pēdējās minētās regulas 54. panta 1. punktam to oficiāli informē par vajadzību veikt šādus pasākumus, lai gan nav acīmredzams, ka produkts, kas ir apstiprināts ar Regulu Nr. 1829/2003 vai saskaņā ar to, var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi.

               24

               Abu regulu – Nr. 1829/2003 un Nr. 178/2002 – mērķis ir it īpaši attiecībā uz pārtiku nodrošināt augstu cilvēku veselības un patērētāju interešu aizsardzības līmeni, vienlaikus rūpējoties par iekšējā tirgus efektīvu darbību.

               25

               Tādējādi, kā izriet no Regulas Nr. 1829/2003 preambulas 1. apsvēruma, lai gan nekaitīgas un veselīgas pārtikas un barības brīva aprite ir būtisks iekšējā tirgus aspekts, dalībvalsts Savienības tiesībās tieši paredzētos gadījumos var noteikt saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003 apstiprinātu un, piemērojot Padomes 2002. gada 13. jūnija Direktīvu 2002/53/EK par lauksaimniecības augu sugu šķirņu kopējo katalogu (OV 2002, L 193, 1. lpp.), kopējā katalogā iekļautu ĢMO aizliegumu vai kultivēšanas ierobežojumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. septembris, Pioneer Hi Bred Italia, C‑36/11, EU:C:2012:534, 63. un 70. punkts).

               26

               Šo izņēmumu virknē ir ietverti it īpaši pasākumi, kas tiek veikti, piemērojot Regulas Nr. 1829/2003 34. pantu.

               27

               Kā izriet no Regulas Nr. 1829/2003 34. panta formulējuma, ja ir skaidrs, ka produkti, kas apstiprināti ar šo regulu vai saskaņā ar to, var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi, tiek veikti pasākumi saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas Regulas Nr. 178/2002 53. un 54. pantā. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 178/2002 53. pants attiecas uz ārkārtas pasākumiem, ko var veikt Komisija, bet, ja šos pasākumus nosaka dalībvalstis, uz to attiecas šīs regulas 54. pants.

               28

               Līdz ar to, ja nav konstatēts, ka produkts, kas apstiprināts ar Regulu Nr. 1829/2003 vai saskaņā ar to, pavisam acīmredzami var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi, Komisijai, piemērojot šīs regulas 34. pantu, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 178/2002 53. pantu, nav pienākuma veikt ārkārtas pasākumus šo pantu izpratnē.

               29

               Apstāklis, ka šādu pasākumu noteikšanu ir pieprasījusi dalībvalsts, nekādi neietekmē novērtējuma brīvību, kas šajā ziņā ir Komisijai.

               30

               No visu iepriekš minēto apsvērumu viedokļa uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 178/2002 53. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Komisijai nav pienākuma noteikt ārkārtas pasākumus pēdējā minētā panta izpratnē, kad dalībvalsts atbilstoši pēdējās minētās regulas 54. panta 1. punktam to oficiāli informē par vajadzību veikt šādus pasākumus, ja nav acīmredzams, ka produkts, kas ir apstiprināts ar Regulu Nr. 1829/2003 vai saskaņā ar to, var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi.

         Par otro un ceturto prejudiciālo jautājumu

               31

               Ar otro un ceturto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 178/2002 54. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pēc tam, kad tā ir Komisiju oficiāli informējusi par vajadzību veikt ārkārtas pasākumus, un ja Komisija nav veikusi nekādus pasākumus atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 53. pantam, var, pirmkārt, veikt šādus pasākumus valsts līmenī un, otrkārt, turpināt tos piemērot vai pagarināt, līdz Komisija nav atbilstoši šīs pēdējās minētās regulas 54. panta 2. punktam pieņēmusi lēmumu, nosakot pienākumu tos pagarināt, grozīt vai atcelt.

               32

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar Regulas Nr. 1829/2003 34. pantu dalībvalstij ir atļauts noteikt ārkārtas pasākumus saskaņā ar šo pantu ar nosacījumu, ka papildus minētajā pantā aprakstītajiem materiāltiesiskajiem nosacījumiem tiek ievēroti Regulas Nr. 178/2002 54. pantā aprakstītie procesuālie nosacījumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Monsanto u.c., no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553, 66.–69. punkts).

               33

               Saskaņā ar šīs regulas 54. panta 1. punktu, ja dalībvalsts oficiāli informē Komisiju par vajadzību veikt ārkārtas pasākumus, bet Komisija nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar minētās regulas 53. pantu, minētā dalībvalsts var veikt pagaidu aizsardzības pasākumus.

               34

               Procesuālie nosacījumi ir precizēti šī 54. panta 1. punktā, kurā dalībvalstīm tiek noteikts pienākums, pirmkārt, “oficiāli” informēt Komisiju par nepieciešamību veikt ārkārtas pasākumus un, otrkārt, ja Komisija nav veikusi nekādus pasākumus atbilstoši [Regulas Nr. 178/2002] 53. pantam, “tūlīt” informēt Komisiju un pārējās dalībvalstis par veiktajiem valsts pagaidu aizsardzības pasākumiem. Tādējādi, ievērojot attiecīgās dalībvalsts rīcības ārkārtas raksturu un Regulā Nr. 1829/2003 izvirzīto mērķi aizsargāt sabiedrības veselību, Regulas Nr. 178/2002 54. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir noteikts pienākums tajā paredzēto Komisijas informēšanu ārkārtas gadījumos veikt vēlākais vienlaikus ar attiecīgās dalībvalsts īstenoto ārkārtas pasākumu noteikšanu (spriedums, 2011. gada 8. septembris, Monsanto u.c., no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553, 73. punkts).

               35

               Regulas Nr. 178/2002 54. panta 3. punktā turklāt ir paredzēts, ka dalībvalstu noteikto ārkārtas pasākumu piemērošana var tikt turpināta, līdz tiek noteikti Eiropas Savienības pasākumi.

               36

               Šajā pantā ietvertā norāde uz pasākumu piemērošanas turpināšanu ir jāsaprot tā, ka tā attiecas arī uz minēto pasākumu pagarināšanu, ja tie ir noteikti uz laiku. Pirmkārt, no šīs regulas neizriet, ka Savienības likumdevēja nodoms būtu bijis ierobežot līdzekļus, ar kuriem attiecīgajai dalībvalstij ir atļauts paturēt spēkā noteiktos pasākumus, un, otrkārt, pretēja interpretācija varētu traucēt kontrolēt to risku cilvēku un dzīvnieku veselībai vai videi, ko var radīt pārtika vai barība, kuras izcelsme ir Kopienā vai kura ir importēta no kādas trešās valsts.

               37

               Tomēr, kā Tiesa ir uzsvērusi 2011. gada 8. septembra sprieduma Monsanto u.c. (no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553) 78. punktā, ievērojot Regulā Nr. 1829/2003 ietvertās sistēmas uzbūvi un tās mērķi novērst mākslīgas atšķirības attiecībā uz nopietna riska uzņemšanos, nopietna un acīmredzama riska novērtēšana un pārvaldība galu galā ir vienīgi Komisijas un Eiropas Savienības Padomes kompetencē, un to pārbauda Savienības tiesa.

               38

               No minētā izriet, ka Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā minēto ārkārtas pasākumu noteikšanas un īstenošanas dalībvalstīs stadijā, kamēr šajā ziņā nav pieņemts nekāds lēmums Savienības līmenī, valsts tiesu, kurām ir lūgts pārbaudīt šādu valsts pasākumu likumību, kompetencē ir veikt šo pasākumu likumības novērtējumu no materiāltiesisko nosacījumu, kas paredzēti šajā pantā, un procesuālo nosacījumu, kas izriet no Regulas Nr. 178/2002 54. panta, viedokļa, turklāt Savienības tiesību vienveidību var nodrošināt Tiesa prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, jo, ja valsts tiesa šaubās par Savienības tiesību normas interpretāciju, tā saskaņā ar LESD 267. panta otro un trešo daļu var vai tai ir pienākums uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu (spriedums, 2011. gada 8. septembris, Monsanto u.c., no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553, 79. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               39

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka no rakstveida apsvērumiem, ko Tiesai ir iesniegusi Komisija, izriet, ka pretēji Regulas Nr. 178/2002 54. panta 2. punktā izvirzītajām prasībām nav pieņemts nekāds lēmums Savienības līmenī, lai minēto valsts pagaidu aizsardzības pasākumu pagarinātu, grozītu vai atceltu.

               40

               Tomēr no šīs tiesību normas izriet, ka Komisija 10 darba dienu laikā iesniedz jautājumu izskatīšanai ar šīs regulas 58. panta 1. punktu izveidotajai Pārtikas aprites un dzīvnieku veselības pastāvīgajai komitejai atbilstoši minētās regulas 58. panta 2. punktā paredzētajai procedūrai, lai pagarinātu, grozītu vai atceltu valsts pagaidu aizsardzības pasākumus.

               41

               Savukārt, ja Komisija ir iesniegsi jautājumu izskatīšanai Pārtikas aprites un dzīvnieku veselības pastāvīgajai komitejai un Savienības līmenī ir ticis pieņemts lēmums, šādā lēmumā ietvertais faktiskais un tiesiskais vērtējums attiecībā uz šo gadījumu atbilstoši LESD 288. pantam ir saistošs visām dalībvalsts, kas ir šāda lēmuma adresāte, iestādēm, tostarp tās tiesām, kam ir jāvērtē valsts līmenī noteikto pasākumu likumība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Monsanto u.c., no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553, 80. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               42

               No visu iepriekš minēto apsvērumu viedokļa uz otro un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 178/2002 54. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pēc tam, kad tā ir Komisiju oficiāli informējusi par vajadzību veikt ārkārtas pasākumus, un ja Komisija nav veikusi nevienu pasākumu atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 53. pantam, var, pirmkārt, veikt šādus pasākumus valsts līmenī un, otrkārt, turpināt tos piemērot vai pagarināt, līdz Komisija nav atbilstoši šīs pēdējās minētās regulas 54. panta 2. punktam pieņēmusi lēmumu, nosakot pienākumu tos pagarināt, grozīt vai atcelt.

         Par trešo jautājumu

               43

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar piesardzības principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm tiek piešķirtas tiesības atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 54. pantam noteikt pagaidu ārkārtas pasākumus, pamatojoties vienīgi uz šo principu, lai gan nav izpildīti Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētie nosacījumi.

               44

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar Regulas Nr. 178/2002 7. pantā ir definēts piesardzības princips pārtikas aprites tiesību aktu jomā. Šī panta 1. punktā ir paredzēts, ka īpašos apstākļos, kad, novērtējot pieejamo informāciju, ir identificēta iespējama kaitīga ietekme uz veselību, bet nav zinātniskas pārliecības, var pieņemt riska pārvaldības pagaidu pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Savienības izraudzīto augsto veselības aizsardzības līmeni, līdz tiek saņemta turpmāka zinātniskā informācija par pilnīgāku riska novērtējumu.

               45

               Savukārt Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā, kā tika atgādināts šī sprieduma 27. punktā, ir aprakstīti nosacījumi, atbilstoši kuriem attiecībā uz produktiem, kas ir apstiprināti ar šo regulu vai saskaņā ar to, var tikt veikti ārkārtas pasākumi, tādējādi precīzi definējot šo pasākumu noteikšanai izvirzīto prasību līmeni.

               46

               Lai gan, kā ir norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 78. punktā, piesardzības princips, kā tas ir aprakstīts Regulas Nr. 178/2002 7. pantā, ir pārtikas aprites tiesību vispārīgs princips, Savienības likumdevējs Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā ir paredzējis konkrētu noteikumu ārkārtas pasākumu noteikšanai atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 53. un 54. pantā minētajām procedūrām.

               47

               Ir taisnība, kā Tiesa ir norādījusi 2011. gada 8. septembra sprieduma Monsanto u.c. (no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553) 71. punktā, ka Regulas Nr. 178/2002 54. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, kuriem ir pakārtota ārkārtas pasākumu noteikšana, ir jāinterpretē, ievērojot it īpaši piesardzības principu, lai nodrošinātu augstu cilvēku dzīvības un veselības aizsardzības līmeni, vienlaikus rūpējoties par to, lai tiktu nodrošināta nekaitīgas un veselīgas pārtikas un barības brīva aprite, kas ir būtisks iekšējā tirgus aspekts.

               48

               Tomēr šis princips nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas ļautu neievērot vai grozīt Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētās tiesību normas, it īpaši padarot tās mazāk stingras.

               49

               Šajā ziņā ir jāuzsver, kā tika atgādināts šī sprieduma 38. punktā, ka valsts tiesu, kurām ir lūgts pārbaudīt šīs regulas 34. pantā minēto pasākumu likumību, kompetencē ir veikt šo pasākumu likumības novērtējumu no šajā pantā paredzēto materiāltiesisko nosacījumu un Regulas Nr. 178/2002 54. pantā izvirzīto procesuālo nosacījumu viedokļa.

               50

               Turklāt ir jākonstatē, kā būtībā ir norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 68. punktā, ka uz riska pārvaldības pagaidu pasākumiem, kas var tikt noteikti, pamatojoties uz piesardzības principu, un ārkārtas pasākumiem, kas tiek veikti, piemērojot Regulas Nr. 1829/2003 34. pantu, neattiecas viens un tas pats režīms. No Regulas Nr. 178/2002 7. panta izriet, ka šo pagaidu pasākumu noteikšana ir pakārtota nosacījumam, ka, novērtējot pieejamo informāciju, ir konstatēta iespējama kaitīga ietekme uz veselību, bet nav zinātniskas pārliecības. Turpretim Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā ārkārtas pasākumu veikšana tiek pieļauta, ja “ir skaidrs”, ka produkts, kas ir apstiprināts ar šo regulu, var radīt “nopietnu” risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi.

               51

               Šajā ziņā Tiesa 2011. gada 8. septembra sprieduma Monsanto u.c. (no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553) 76. un 77. punktā atzina, ka formulējumi “ir skaidrs” un “nopietnu risku” Regulas Nr. 1829/2003 34. panta izpratnē ir jāsaprot tā, ka tie norāda uz nozīmīgu risku, kas acīmredzami rada draudus cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi. Šis risks ir jākonstatē, pamatojoties uz jauniem elementiem, kas ir balstīti uz ticamiem zinātniskiem datiem. Saskaņā ar šo 34. pantu veiktos aizsardzības pasākumus nevar pārliecinoši pamatot ar tīri hipotētisku riska tuvošanos, balstoties uz vēl nepārbaudītiem vienkāršiem zinātniskiem pieņēmumiem. Tieši otrādi – šādi aizsardzības pasākumi, neņemot vērā to pagaidu raksturu un pat ja tie ir preventīvi, var tikt veikti tikai tad, ja tie ir pamatoti ar risku novērtējumu, kas ir pēc iespējas pilnīgs, ievērojot atsevišķā gadījuma konkrētos apstākļus, kuri norāda uz nepieciešamību šos pasākumus veikt.

               52

               Turklāt, kā ir norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 74.–76. punktā, ir jāpiemin, ka, lai izprastu atšķirību starp Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā, no vienas puses, un Regulas Nr. 178/2002 7. pantā, no otras puses, prasīto riska līmeni, ir jāņem vērā šo tiesību normu procesuālā īstenošana, proti, tas, ka Regulas Nr. 1829/2003 34. pants tiek piemērots attiecībā uz produktiem, kas ir apstiprināti ar šo regulu, bet Regulas Nr. 178/2002 7. pants – attiecībā uz visu pārtikas aprites tiesību aktu jomu, tostarp attiecībā uz produktiem, kuriem atļauju izsniegšanas procedūra nekad nav tikusi piemērota.

               53

               Tādējādi, lai novērstu, ka ar Regulas Nr. 178/2002 7. pantu tiek pazemināts Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā ietvertajā noteikumā prasītais pārliecības līmenis ārkārtas pasākumu noteikšanai, šāda autonoma piesardzības principa piemērošana, kā tā ir aprakstīta Regulas Nr. 178/2002 7. pantā, lai gan nav izpildīti Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētie materiāltiesiskie nosacījumi šajā pēdējā minētajā pantā paredzēto ārkārtas pasākumu noteikšanai, nevar tikt pieļauta.

               54

               No visu iepriekš minēto apsvērumu viedokļa uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar piesardzības principu, kā tas ir aprakstīts Regulas Nr. 178/2002 7. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm netiek piešķirtas tiesības atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 54. pantam noteikt pagaidu ārkārtas pasākumus, pamatojoties vienīgi uz šo principu, lai gan nav izpildīti Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētie materiāltiesiskie nosacījumi.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               55

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                              1)

                              Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 22. septembra Regulas (EK) Nr. 1829/2003 par ģenētiski modificētu pārtiku un barību 34. pants, skatot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu, 53. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Komisijai nav pienākuma noteikt ārkārtas pasākumus pēdējā minētā panta izpratnē, kad dalībvalsts atbilstoši pēdējās minētās regulas 54. panta 1. punktam to oficiāli informē par vajadzību veikt šādus pasākumus, ja nav acīmredzams, ka produkts, kas ir apstiprināts ar Regulu Nr. 1829/2003 vai saskaņā ar to, var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi;

                              2)

                              Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 178/2002 54. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pēc tam, kad tā ir Eiropas Komisiju oficiāli informējusi par vajadzību veikt ārkārtas pasākumus, un ja Komisija nav veikusi nekādus pasākumus atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 53. pantam, var, pirmkārt, veikt šādus pasākumus valsts līmenī un, otrkārt, turpināt tos piemērot vai pagarināt, līdz Komisija nav atbilstoši šīs pēdējās minētās regulas 54. panta 2. punktam pieņēmusi lēmumu, nosakot pienākumu tos pagarināt, grozīt vai atcelt;

                              3)

                              Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar piesardzības principu, kā tas ir aprakstīts Regulas Nr. 178/2002 7. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm netiek piešķirtas tiesības atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 54. pantam noteikt pagaidu ārkārtas pasākumus, pamatojoties vienīgi uz šo principu, lai gan nav izpildīti Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētie materiāltiesiskie nosacījumi.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.