title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2010. gada 28.oktobrī. # Farmeco AE Dermokallyntika pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "BOTUMAX" reģistrācijas pieteikums - Agrākas Kopienas vārdiska un grafiska preču zīmes "BOTOX" - Relatīvi atteikuma pamatojumi - Sajaukšanas iespēja - Kaitējums reputācijai - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts). # Lieta T-131/09.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2010. gada 28. oktobra spriedums – Farmeco/ITSB – Allergan (“BOTUMAX”)
      (lieta T‑131/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “BOTUMAX” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Kopienas preču zīmes, vārdiska un grafiska, “BOTOX” – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Sajaukšanas iespēja – Kaitējums reputācijai – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts
      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 46. un 65.–67. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas identiskas vai
            līdzīgas preču zīmes, kam ir reputācija, īpašnieka iebildumi – Agrākas preču zīmes ar reputāciju paplašināta aizsardzība attiecībā
            uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts) (sal. ar 82.–86. un 92.–101. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 2. februāra lēmumu lietā R 60/2008‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Allergan Inc.
                un
               Farmeco AE Dermokallyntika
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Farmeco AE Dermokallyntika

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “BOTUMAX” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 5. un 16. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 3218237

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Allergan Inc.

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               dažādas Kopienas un valsts vārdiskās preču zīmes vai apzīmējuma “BOTOX” reģistrācijas attiecībā uz precēm un pakalpojumiem,
                  kas attiecīgi ietilpst 5., 16. un 42. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apstrīdēto lēmumu atcelt un attiecīgās Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu daļēji noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Farmeco AE Dermokallyntika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1992. gada 16. jūlijā. # Sonia Jackson un Patricia Cresswell pret Chief Adjudication Officer. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England) - Apvienotā Karaliste. # Sociālais nodrošinājums. # Apvienotās lietas C-63/91 un C-64/91.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2000. gada 9.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 93/104/EK - Netransponēšana. # Lieta C-386/98.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 7.decembrī. # Julia Schnorbus pret Land Hessen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta C-79/99.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 16.novembrī.#Kendrion NV pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Rūpniecisko plastmasas maisu nozare - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Ekonomiska vienība - Solidāra atbildība - Samērīgums - Vienlīdzīga attieksme - Naudas sodi - Maksimālā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma - Reālā maksātspēja.#Lieta T-54/06.

text:
      Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2011. gada 16. novembra spriedums – Kendrion/Komisija
      (lieta T‑54/06)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Rūpniecisko plastmasas maisu nozare – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Ekonomiska vienība – Solidāra atbildība – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme – Naudas sodi – Maksimālā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma – Reālā maksātspēja
      1.                     Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska
            vienība – Vērtēšanas kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām
            – Sabiedrības, kura vēlas atspēkot šo prezumpciju, pienākumi iesniegt pierādījumus (EKL 81. panta 1. punkts) (sal. ar 49.–52. un
            65.–67. punktu)
      2.                     Konkurence – Naudas sodi – Izvērtēšana pēc uzņēmuma individuālās rīcības – Soda neesamības sekas attiecībā pret citu saimnieciskās
            darbības subjektu – Neesamība (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts) (sal. ar 77. un 78. punktu)
      3.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs – Aprēķināšana – Apgrozījums, kas jāņem vērā – Visu sabiedrību,
            kas veido ekonomisko vienību, kura rīkojas kā uzņēmums, kopējais apgrozījums – Robežas (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas
            Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts) (sal. ar 91. un 92. punktu)
      4.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Atšķirības starp uzņēmumiem, kas rodas
            no maksimālā apmēra piemērošanas – Pieļaujamība – Aizliegums uzlikt augstāku naudas sodu maziem vai vidējiem uzņēmumiem –
            Neesamība (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03) (sal.
            ar 106., 107., 110., 111. un 149. punktu)
      5.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Spriedums, ar kuru tiek atcelts tiesību akts – Sekas – Komisijas lēmuma, ar kuru konstatēts
            konkurences noteikumu pārkāpums, atcelšana – Sekas attiecībā uz adresātiem, kuri nav cēluši prasības – Neesamība (EKL 81.,
            230. un 249. pants) (sal. ar 119. punktu)
      6.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem – Atsauces uz
            citiem šajā pašā tiesā citā lietā iesniegtajiem dokumentiem pieņemamība – Pamatnosacījums – Lietas dalībnieku, tostarp prasītāju
            abās lietās, identiskums – Iespēja novērst principa pārkāpumu, atkārtoti izvirzot attiecīgos pamatus replikas rakstā – Neesamība
            (Tiesas Statūtu 21. pants; Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkts) (sal. ar 125.–127. punktu)
      7.                     Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Naudas sodi – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda vispārējā līmeņa paaugstināšana
            – Pieļaujamība (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts) (sal. ar 133. un 134. punktu)
      8.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Attiecīgā uzņēmuma kopējais apgrozījums – To preču apgrozījums,
            attiecībā uz kurām ir izdarīts pārkāpums – Attiecīga ņemšana vērā – Robežas (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003
            23. panta 2. punkts) (sal. ar 141.–143. punktu)
      9.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Attiecīgā uzņēmuma finansiālais stāvoklis – Ņemšana vērā – Komisijas
            pienākums lūgt iesniegt detalizētu informāciju par uzņēmuma finansiālo stāvokli –Neesamība (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes
            Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 5. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 161.–163. un 165. punktu)
      10.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana dažādās kategorijās – Nosacījumi (EKL 81. panta
            1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1. punkta A) apakšpunkts) (sal.
            ar 182. un 183. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmumu C(2005) 4634 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.354
                  – Rūpnieciskie maisi), jo šis lēmums ir adresēts prasītājai saistībā ar aizliegtu vienošanos rūpniecisko plastmasas maisu
                  tirgū, kā arī prasība atcelt vai, pakārtoti, samazināt prasītājai uzlikto naudas sodu

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Kendrion NV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 15. septembris.#Koninklijke KPN NV u.c. pret Autoriteit Consument en Markt (ACM).#College van Beroep voor het Bedrijfsleven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējie reglamentējošie noteikumi attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem – Direktīva 2002/21/EK – 4. un 19. pants – Valsts regulatīvā iestāde – Saskaņošanas pasākumi – Ieteikums 2009/396/EK – Juridiskā piemērojamība – Direktīva 2002/19/EK – 8. un 13. pants – Operators, kas izraudzīts kā tāds, kam ir būtiska ietekme tirgū – Valsts regulatīvās iestādes noteiktie pienākumi – Cenu kontrole un izmaksu uzskaites pienākumi – Savienojuma pabeigšanas tarifi fiksētajos un mobilajos tīklos – Valsts tiesu pārbaudes apjoms, ko tās var īstenot pār valsts regulatīvo iestāžu lēmumiem.#Lieta C-28/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2016. gada 15. septembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopējie reglamentējošie noteikumi attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem — Direktīva 2002/21/EK — 4. un 19. pants — Valsts regulatīvā iestāde — Saskaņošanas pasākumi — Ieteikums 2009/396/EK — Juridiskā piemērojamība — Direktīva 2002/19/EK — 8. un 13. pants — Operators, kas izraudzīts kā tāds, kam ir būtiska ietekme tirgū — Valsts regulatīvās iestādes noteiktie pienākumi — Cenu kontrole un izmaksu uzskaites pienākumi — Savienojuma pabeigšanas tarifi fiksētajos un mobilajos tīklos — Valsts tiesu pārbaudes apjoms, ko tās var īstenot attiecībā uz valsts regulatīvo iestāžu lēmumiem”
      Lieta C‑28/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko College van Beroep voor het bedrijfsleven (Tirdzniecības un rūpniecības administratīvā apelācijas tiesa, Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 13. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 23. janvārī, tiesvedībā

            Koninklijke KPN NV ,

            KPN BV ,

            T‑Mobile Netherlands BV ,

            Tele2 Nederland BV ,

            Ziggo BV ,

            Vodafone Libertel BV ,

            Ziggo Services BV
          , iepriekš – UPC Nederland BV,

            Ziggo Zakelijk Services BV
          , iepriekš – UPC Business BV,
      pret

            Autoriteit Consument en Markt
            (ACM).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. Toadere [C. Toader], A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 16. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Koninklijke KPN NV un KPN BV vārdā – L. Mensink un C. Schillemans, advocaten,

               —

                  T‑Mobile Netherlands BV vārdā – B. Braeken un C. Eijberts, advocaten,

               —

                  Tele2 Nederland BV vārdā – P. Burger un P. van Ginneken, advocaten,

               —

                  Ziggo BV vārdā – W. Knibbeler, N. Lorjé un P. van den Berg, advocaten,

               —

                  Vodafone Libertel BV vārdā – P. Waszink, advocaat,

               —

                  Ziggo Services BV un Ziggo Zakelijk Services BV vārdā – W. Knibbeler, N. Lorjé un P. van den Berg, advocaten,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – J. Langer un M. Bulterman, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un R. Kanitz, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

               —

               Somijas valdības vārdā – S. Hartikainen, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – F. Wilman un G. Braun, kā arī L. Nicolae, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 28. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (OV 2009, L 337, 37. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”), to lasot kopā ar 8. un 13. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV 2002, L 108, 7. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140 (turpmāk tekstā – “Piekļuves direktīva”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Koninklijke KPN NV, KPN BV, T‑Mobile Netherlands BV, Tele2 Nederland BV, Ziggo BV, Vodafone Libertel BV, Ziggo Services BV, iepriekš – UPC Nederland BV, un Ziggo Zakelijk Services BV, iepriekš – UPC Business BV, no vienas puses, un Autoriteit Consument en Markt (ACM) (Patērētāju tiesību aizsardzības un tirgu uzraudzības iestāde; turpmāk tekstā – “ACM”), no otras puses, jautājumā par lēmumu, ar kuru ir noteiktas fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu tarifu robežas.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Pamatdirektīva

               3

               Pamatdirektīvas 4. panta “Pārsūdzības tiesības” 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Dalībvalstis nodrošina to, ka valstī darbojas efektīvs mehānisms, lai jebkuram lietotājam vai uzņēmumam, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus un ko ir ietekmējis valsts regulatīvās iestādes lēmums, būtu tiesības pārsūdzēt lēmumu pārsūdzības iestādē, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm. Šai iestādei, kas var būt tiesa, ir attiecīga lietpratība [jurisdikcija], lai tā varētu efektīvi pildīt savas funkcijas. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiek ņemti vērā lietas apstākļi un ka ir izveidots efektīvs pārsūdzības mehānisms.
               Kamēr nav zināms pārsūdzības rezultāts, valsts regulatīvās iestādes lēmums paliek spēkā, ja vien saskaņā ar valsts tiesību aktiem netiek noteikti pagaidu pasākumi.”

               4

               Šīs direktīvas 8. pantā “Politikas mērķi un reglamentējoši principi” ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, valsts regulatīvās iestādes veic visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli minētajiem mērķiem.
               [..]
               2.   Valsts regulatīvās iestādes veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā, inter alia:

                        a)

                        nodrošinot to, ka lietotājiem, tostarp lietotājiem ar invaliditāti, gados vecākiem lietotājiem un lietotājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām, tiek sagādātas maksimālas priekšrocības izvēles, cenas un kvalitātes ziņā;

                  [..]
               3.   Valsts regulatīvās iestādes veicina iekšējā tirgus attīstību [..]
               [..]
               4.   Valsts regulatīvās iestādes pārstāv Eiropas Savienības pilsoņu intereses [..]
               [..].”

               5

               Šīs direktīvas 16. panta “Tirgus analīzes procedūra” 2. un 4. punktā ir paredzēts:
               “2.   Ja valsts regulatīvajai iestādei saskaņā ar [..] [Piekļuves] direktīvas 8. pantu ir jānosaka, vai piemērot, saglabāt, grozīt vai atcelt pienākumus uzņēmumiem, tā, pamatojoties uz šā panta 1. punktā minēto tirgus analīzi, nosaka, vai konkrētajā tirgū valda pilnvērtīga konkurence.
               [..]
               4.   Ja valsts regulatīvā iestāde nosaka, ka tirgus nav pilnvērtīgi konkurētspējīgs, tā nosaka uzņēmumus, kam atsevišķi vai kopā ir būtiska ietekme minētajā tirgū saskaņā ar 14. pantu, un valsts regulatīvā iestāde šādiem uzņēmumiem piemēro atbilstīgus īpašus reglamentējošus pienākumus, kas minēti šā panta 2. punktā, vai uztur spēkā vai groza šādus pienākumus, ja tādi jau pastāv.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 19. pantā “Saskaņošanas procedūras” ir noteikts:
               “1.   [..] ja Komisija konstatē, ka atšķirīga to valsts regulatīvo iestāžu regulatīvo uzdevumu īstenošana, kas konkrēti norādīti šajā direktīvā un īpašajās direktīvās, var radīt šķērsli iekšējam tirgum, Komisija var, maksimāli ņemot vērā [Eiropas Elektronisko sakaru regulatoru iestādes biroja (BEREC)] atzinumu, sniegt ieteikumu vai pieņemt lēmumu par šajā direktīvā un īpašajās direktīvās paredzēto noteikumu saskaņotu piemērošanu, lai turpinātu īstenot 8. pantā izklāstītos mērķus.
               2.   [..]
               Dalībvalstis nodrošina, lai valsts regulatīvās iestādes , veicot savus uzdevumus, maksimāli ņemtu vērā tādus ieteikumus. Ja valsts regulatīvā iestāde pieņem lēmumu neievērot ieteikumu, tā informē Komisiju, pamatojot savu nostāju.
               [..]”

         Piekļuves direktīva

               7

               Saskaņā ar Piekļuves direktīvas preambulas 20. apsvērumu:
               “Cenu kontrole var būt nepieciešama, ja tirgus analīze attiecīgajā tirgū atklāj neefektīvu konkurenci. [..] Izmaksu segšanas metodei būtu jābūt atbilstīgai apstākļiem, ņemot vērā nepieciešamību veicināt efektivitāti un ilgstošu konkurenci un palielināt patērētāju labumu.”

               8

               Šīs direktīvas 1. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Saskaņā ar [Pamatdirektīvā] paredzētajiem noteikumiem šī direktīva saskaņo veidu, kādā dalībvalstis reglamentē piekļuvi elektroniskajiem komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām, un to savstarpējo savienojumu. Mērķis ir saskaņā ar iekšējā tirgus principiem izveidot reglamentējošus noteikumus tādām attiecībām starp tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem, kas radīs ilgstošu konkurenci, elektronisko komunikāciju pakalpojumu savstarpējo savietojamību un labumu patērētājiem.
               2.   Ar šo direktīvu [..] nosaka mērķus valsts regulatīvajām iestādēm attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu, un nosaka procedūras, lai nodrošinātu, ka valsts regulatīvo iestāžu uzliktie pienākumi ir pārskatīti [..].”

               9

               Minētās direktīvas 5. panta “Valsts regulatīvo iestāžu tiesības un pienākumi attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu” 1. punktā ir noteikts:
               “Valsts regulatīvās iestādes, darbojoties saskaņā ar [Pamatdirektīvas] 8. pantā noteiktajiem mērķiem, veicina un, attiecīgos gadījumos, nodrošina, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, atbilstīgu piekļuvi pakalpojumiem un to savstarpēju savienojumu, un savietojamību, veicot savus pienākumus, veicinot efektivitāti, noturīgu konkurenci, efektīvus ieguldījumus un inovācijas un sniedzot maksimālu labumu tiešajiem lietotājiem.
               [..]”

               10

               Šīs pašas direktīvas 8. pantā “Pienākumu uzlikšana, grozīšana vai atcelšana” ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka valsts regulatīvās iestādes ir tiesīgas uzlikt pienākumus, kas noteikti 9. līdz 13.a pantā.
               2.   Ja operators saskaņā ar [Pamatdirektīvas] 16. pantu veiktās tirgus analīzes rezultātā ir izraudzīts kā tāds operators, kuram ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, valsts pārvaldes iestādes atbilstīgi uzliek pienākumus, kas minēti šīs direktīvas 9. līdz 13. pantā.
               [..]
               4.   Saskaņā ar šo pantu uzliktie pienākumi ir pamatoti ar noteiktās problēmas raksturu un ir samērīgi un attaisnojami, ņemot vērā mērķus, kas noteikti saskaņā ar [Pamatdirektīvas] 8. pantu. Šādus pienākumus uzliek tikai pēc apspriešanās saskaņā ar minētās direktīvas 6. un 7. pantu.
               [..]”

               11

               Piekļuves direktīvas 13. pants “Cenu kontroles un izmaksu uzskaites pienākumi” ir formulēts šādi:
               “1.   Valsts regulatīvā iestāde saskaņā ar 8. pantu var noteikt pienākumus attiecībā uz izmaksu segšanu un cenu kontroli, tostarp pienākumus par cenu orientāciju uz izmaksām un pienākumus attiecībā uz izmaksu uzskaites sistēmām, lai nodrošinātu savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves īpašus veidus, situācijās, kad tirgus analīze parāda, ka efektīvas konkurences trūkums nozīmē to, ka attiecīgais operators var paturēt cenas pārmērīgi augstā līmenī vai piemērot cenu ierobežojumus, kaitējot lietotājiem. Lai veicinātu operatora ieguldījumus, tostarp nākamās paaudzes tīklos, valsts regulatīvās iestādes ņem vērā ieguldījumus, ko operators ir veicis, un ļauj tam gūt samērīgu peļņu no attiecīgā ieguldītā kapitāla, ņemot vērā jebkādus riskus, kas raksturīgi konkrētam jauno tīkla ieguldījumu projektam.
               2.   Valsts regulatīvās iestādes nodrošina to, ka izmaksu segšanas mehānisms vai cenu metodoloģija, kas ir atļauta, veicina efektivitāti un ilgstošu konkurenci un palielina patērētāju labumu. Šajā sakarā valsts regulatīvās iestādes var arī ņemt vērā cenas, kas ir pieejamas salīdzināmos konkurences tirgos.
               [..]”

         Ieteikums 2009/396/EK

               12

               Saskaņā ar Komisijas 2009. gada 7. maija Ieteikuma 2009/396/EK par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos Eiropas Savienībā (OV 2009, L 124, 67. lpp.) preambulas 5., 7. un 13. apsvērumu:

                        “(5)

                        Saskaņā ar dažām reglamentējošo noteikumu prasībām attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, proti, saskaņā ar [Piekļuves direktīvas] 9. pantu, 11. pantu un 13. pantu kopā ar [preambulas] 20. apsvērumu [..], ir nepieciešams, lai tiktu ieviesti piemēroti izmaksu uzskaites mehānismi un cenu kontroles pienākumi.

                  [..]

                        (7)

                        Balss izsaukuma savienojuma pabeigšana vairumtirdzniecībā ir pakalpojums, kas nepieciešams, lai pabeigtu zvanu savienojumus ar sazvanāmo vietu (fiksētajos tīklos) vai ar abonentiem (mobilajos tīklos). Maksas iekasēšanas sistēmai Eiropas Savienībā pamatā ir princips, ka par savienojumu maksā izsaucēja tīkls [Calling Party Network Pays], un tas nozīmē, ka savienojuma pabeigšanas maksu nosaka izsaucamais tīkls un samaksā izsaucēja tīkls. Izsaucamajai pusei par šo pakalpojumu netiek nosūtīts rēķins, un tai parasti nav stimula reaģēt uz savienojuma pabeigšanas cenu, ko nosaka tās tīkla nodrošinātājs. Šādā kontekstā pārmērīgi augstu cenu noteikšana ir reglamentējošo iestāžu galvenā problēma no konkurences aspekta. Augstās savienojuma pabeigšanas cenas tiek kompensētas, nosakot augstāku maksu par zvanīšanu tiešajiem lietotājiem. Savienojuma pabeigšanas tirgos pastāvot divpusējai piekļuvei, potenciālas konkurences problēmas rada arī operatoru šķērssubsidēšana. Šīs potenciālās konkurences problēmas ir kopīgas gan fiksētajiem, gan mobilajiem savienojuma pabeigšanas tirgiem. Tāpēc attiecībā uz savienojumu pabeidzēju operatoru spējām un stimuliem paaugstināt cenas būtiski virs izmaksu līmeņa vidējā termiņā par vispiemērotāko iejaukšanās veidu, kas risinātu šo problēmu, tiek uzskatīta cenu orientēšana. [Piekļuves] direktīvas [preambulas] 20. apsvērumā atzīmēts, ka izmaksu segšanas metodei būtu jāatbilst apstākļiem. Ņemot vērā savienojuma pabeigšanas tirgu īpašo raksturu un ar šo aspektu saistītos apsvērumus par konkurences un pakalpojuma sniegšanas jautājumiem, Komisija jau sen ir konstatējusi, ka vienotas pieejas izstrāde, kas būtu balstīta uz efektīvu cenu standartu un simetrisku savienojuma pabeigšanas tarifu piemērošanu, paaugstinātu efektivitāti un veicinātu ilgtspējīgu konkurenci, bet tiešajiem lietotājiem tā nozīmētu maksimālu guvumu cenas un piedāvāto pakalpojumu ziņā.

                  [..]

                        (13)

                        Ņemot vērā savienojuma pabeigšanas tirgum raksturīgās īpašības, savienojuma pabeigšanas pakalpojumu izmaksas ir jāaprēķina, pamatojoties uz progresīvām ilgtermiņa pieauguma izmaksām (IPI). [..]”

               13

               Ieteikuma 2009/396 1. un 2. punkts ir formulēts šādi:

                        “1.

                        Izveidojot cenu kontroli un nosakot izmaksu uzskaites pienākumus saskaņā ar [Piekļuves] direktīvas 13. pantu tiem operatoriem, kurus valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes (VPI) ir izraudzījušas par tādiem, kuriem piemīt liela tirgus spēja attiecībā uz savienojuma pabeigšanas balss zvaniem vairumtirdzniecības tirgos atsevišķos sabiedriskajos telefona tīklos (turpmāk tekstā – fiksētie un mobilie savienojuma pabeigšanas tirgi), pēc tam, kad VPI ir veikušas tirgus analīzi saskaņā ar [Piekļuves] direktīvas 16. pantu, VPI ir jānosaka savienojuma pabeigšanas tarifi, pamatojoties uz izmaksām, kādas rodas efektīvam operatoram. Tas nozīmē, ka šie tarifi būtu arī simetriski. To darot, VPI ir jāievēro turpmāk noteiktā kārtība.

                        2.

                        Ieteicams efektīvo izmaksu novērtējumu balstīt uz pašreizējām izmaksām un lietot pretējā modeļa metodi, kas balstīta uz ilgtermiņa pieauguma izmaksām (IPI) kā atbilstīgu izmaksu aprēķinu metodoloģiju.”

         Nīderlandes tiesības

               14

                  Telecommunicatiewet (Telekomunikāciju likums), redakcijā, kas piemērojama lietas apstākļiem pamatlietā, 1.3. panta 1. punktā ir noteikts:
               “1.   [ACM] nodrošina, ka tās lēmumi veicina [Pamatdirektīvas] 8. panta 2.–5. punktā noteikto mērķu īstenošanu, vismaz:

                        a.

                        veicinot konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā, inter alia atbalstot efektīvus ieguldījumus infrastruktūrā un inovācijās;

                        b.

                        veicinot iekšējā tirgus attīstību;

                        c.

                        aizstāvot galalietotāju intereses izvēles, cenas un kvalitātes ziņā.”

               15

               Telekomunikāciju likuma 1.3. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts, ka, pildot savus uzdevumus un pilnvaras, ACM ir maksimāli jāņem vērā Komisijas ieteikumi, kas noteikti Pamatdirektīvas 19. panta 1. punktā. Ja ACM nepiemēro šo ieteikumu, tai par to ir jāinformē Komisija, paziņojot sava lēmuma pamatojumu.

               16

               Šā likuma 6.a.1. pantā ir paredzēts, ka ACM kā VPI ir jānosaka attiecīgie tirgi elektronisko komunikāciju nozarē. Lai to izdarītu, ACM atbilstoši šī likuma 6.a.1. panta 5. punktam ir jānosaka, vai attiecīgais tirgus ir vai nav pilnvērtīgi konkurētspējīgs. Ja tas tā nav, ACM atbilstoši minētā likuma 6.a.2. pantam ir jānosaka, vai vienam vai vairākiem uzņēmumiem ir būtiska ietekme tirgū, kā arī atbilstīgie pienākumi, kuri tiem būtu jāuzliek.

               17

               Telekomunikāciju likuma 6.a.2. panta 3. punktā ir noteikts:
               “1. punktā noteiktais pienākums ir atbilstošs tādā gadījumā, ja tas ir balstīts uz problēmas būtību, kas konstatēta konkrētajā tirgū, un ir samērīgs un pamatots, ņemot vērā 1.3. pantā noteiktos mērķus.”

               18

               Saskaņā ar šā likuma 6.a.7. pantu:
               “1.   Saskaņā ar 6.a.2. panta 1. punktu [ACM] attiecībā uz pieejamības veidiem, kas tai ir jānosaka, var uzlikt pienākumu kontrolēt iepriekš aprēķinātos tarifus vai izmaksu aprēķinu, ja tirgus analīze norāda, ka attiecīgais operators var, neesot efektīvai konkurencei, saglabāt cenas pārmērīgi augstā līmenī vai samazināt starpību, abos gadījumos kaitējot galalietotājiem. [ACM] var saistīt ar šo pienākumu noteikumus par tā pareizu īstenošanu.
               2.   1. punktā paredzētais pienākums var būt nodrošināt piekļuvi izmaksorientētam piekļuves tarifam vai piemērot izmaksu aprēķina sistēmu, ko noteikusi vai apstiprinājusi [ACM].
               3.   Ja [ACM] ir uzlikusi uzņēmumam pienākumu noteikt cenas atkarībā no izmaksām, šis uzņēmums pierāda, ka tā cenas patiesi ir tikušas noteiktas, pamatojoties uz izmaksām.
               4.   Neskarot 1. punkta otrā teikuma noteikumus, [ACM] pienākumu ieviest izmaksu uzskaites sistēmu var saistīt ar pasākumiem, kuri ietver iepazīstināšanu ar tādas sistēmas piemērošanas rezultātiem, ko veicis uzņēmums, kuram noteikts šis pienākums. [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               19

               Tiesvedībā, kas notika pirms tiesvedības pamatlietā, Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit (OPTA) (Neatkarīgā pasta un telekomunikāciju iestāde, Nīderlande), tagad – ACM, kurai Nīderlandē ir VPI statuss Pamatdirektīvas izpratnē, ar 2010. gada 7. jūlija lēmumu, pēc tam, kad tā bija veikusi konkrēto tirgu analīzi, uzlika operatoriem, kuri ir norādīti kā tādi, kam ir nozīmīga vara fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu tirgos Nīderlandē, pienākumu noteikt tarifus atbilstīgi tā dēvētajam “Bulric strict” (Bottom‑Up Long-Run Incremental Costs, turpmāk tekstā – ““Bulric strict” modelis”), atbilstoši kuram pieauguma izmaksas tiek atmaksātas. 2011. gada 31. augustā iesniedzējtiesa College van Beroep voor het bedrijfsleven (Tirdzniecības un rūpniecības administratīvā tiesa, Nīderlande) atcēla šo lēmumu ar pamatojumu, ka būtu bijis jāpiemēro cits izmaksu aprēķina modelis, proti, modelis “Bulric plus”, kas būtībā ļauj ņemt vērā plašāku izmaksu loku nekā “Bulric strict” modelis.

               20

               Pēc tam, konstatējusi, ka fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības tirgos pastāv pārmērīgi augsts tarifu un maržu saspiešanas risks, ACM2013. gada 5. augustā pieņēma lēmumu, ar kuru tā atbilstoši Nīderlandes tiesiskajam regulējumam, ar ko transponē Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu un ieteikumu 2009/396, noteica šo pakalpojumu sniegšanas tarifu robežas , piemērojot modeli “Bulric strict”. Šī iestāde uzskatīja, ka šis modelis bija atbilstošs, lai noteiktu izmaksorientētus savienojumu pabeigšanas tarifus, un ka tas saskaņā ar šo ieteikumu bija vienīgais izmaksu orientācijas modelis, kas atbilst Savienības tiesībām. Šī iestāde uzskatīja, ka cenu regulācijas metode, kas noteikta, pamatojoties uz šo aprēķina modeli, novērš pārmērīgi augstu tarifu un maržu saspiešanas riskus, vienlaikus veicinot konkurenci, iekšējā tirgus attīstību un aizstāvot galalietotāju intereses.

               21

                  Koninklijke KPN, KPN, T‑Mobile Netherlands, Tele2 Nederland, Ziggo, Vodafone Libertel, Ziggo Services un Ziggo Zakelijk Services, kas ir tostarp mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu operatori, vērsās iesniedzējtiesā tiesā ar prasību atcelt ACM2013. gada 5. augusta lēmumu. Šī pēdējā minētā tiesa, saņēmusi pieteikumu par pagaidu noregulējumu, ar 2013. gada 27. augusta rīkojumu apturēja šī lēmuma izpildi.

               22

               Savā prasībā Koninklijke KPN, KPN, T‑Mobile Netherlands un Vodafone Libertel apgalvo, ka tarifu pienākums, kas noteikts atbilstoši modelim “Bulric strict”, ir pretrunā Telekomunikāciju likuma 6.a.2. panta 3. punktam un 6.a.7. panta 2. punktam, kuros attiecīgi paredzēts, ka tarifiem jābūt izmaksorientētiem un ka ACM noteiktajam pienākumam ir jābūt atbilstošam.

               23

               Šie uzņēmumi norāda, ka visi ACM apgalvojumi par modeļa “Bulric strict” paredzamo pozitīvo ietekmi uz tarifu struktūru mazumtirdzniecības tirgū nevar attaisnot tādu tarifu pienākumu uzlikšanu, kādi tiktu noteikti atbilstoši 2013. gada 5. augusta lēmumam. Tie uzskata, ka cenas, kas noteiktas atbilstīgi šim modelim, rada situāciju, ka savienojumu pabeigšanas tarifi ir zemāki par tiem, kas tiktu panākti konkurētspējīgā tirgū. Tādējādi Ieteikums 2009/396 neesot saderīgs ar Piekļuves direktīvas 13. pantu. Turklāt šie uzņēmumu uzskata, ka tarifu pienākumi, tā kā tie nav samērīgi ar ACM lēmuma mērķiem, ir pretrunā arī Telekomunikāciju likuma 6.a.2. panta 3. punktam.

               24

               Iesniedzējtiesa norāda, ka Telekomunikāciju likuma 6.a.7. panta 2. punkta formulējums neļauj tos interpretēt tādējādi, ka var tikt piemērots tāds tarifu regulēšanas veids atbilstoši modelim “Bulric strict”, kas ir stingrāks par ne tik strikto cenu regulēšanu atbilstoši modelim “Bulric plus”, kurš jau ir izmaksorientēts.

               25

               Šī tiesa tomēr uzskata, ka ACM var būt pilnvaras noteikt stingrāku tarifu pienākumu, ja tas ir samērīgs un pamatots, ņemot vērā konkrētajos tirgos konstatētās problēmas raksturu, un ja tas atbilst Pamatdirektīvas 8. panta 2.–4. punktā definētajiem mērķiem. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, uzliekot šādus pienākumus, ACM ir jāpārbauda, vai paredzamais tarifu noteikšanas pienākums ir piemērots, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, un vai tas nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs šim nolūkam. Turklāt šai iestādei būtu arī jāpamato savs lēmums un jāizlīdzsvaro visu iesaistīto pušu intereses.

               26

               Iesniedzējtiesa tomēr uzskata, ka pastāv šaubas par tādas interpretācijas pareizību. Pirmkārt, tā jautā par interesi, kuru varētu līdzsvarot vai kurai vajadzētu tikt līdzsvarotai, kā arī par svarīguma pakāpi, kādu varētu piešķirt vai kāda būtu jāpiešķir katrai no šīm interesēm gadījumā, kad tiesa pārbauda ACM lēmumu, kurš tajā ticis apstrīdēts, un, otrkārt, par to, kāda svarīguma pakāpe lietā, kuru tā izskata, šai tiesai būtu jāpiešķir apstāklim, ka Komisija ir ieteikusi izmantot modeli “Bulric strict” savā Ieteikumā 2009/396, lai pieņemtu piemērotu cenu regulācijas metodi fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas vairumtirdzniecības tirgū.

               27

               Šādos apstākļos College van Beroep voor het bedrijfsleven (Tirdzniecības un rūpniecības administratīvā apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Pamatdirektīvas] 4. panta 1. punkts, kopsakarā ar Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka principā strīdā par [VPI] noteikta izmaksorientēta tarifa savienojuma pabeigšanas zvana pakalpojumu vairumtirdzniecības tirgū tiesiskumu valsts tiesa var atkāpties no Ieteikuma [2009/396], kurā [“Bulric strict” modelis] ir ieteikts kā atbilstošā cenu regulācijas metode savienojuma pabeigšanas tirgos, ja tiesa uzskata, ka šādi rīkoties liek tās izskatīšanā esošās lietas faktiskie apstākļi un/vai valsts vai starptautisko tiesību apsvērumi?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – cik lielā mērā valsts tiesai ir ļauts, novērtējot izmaksorientētas cenu regulācijas metodi:

                                 a)

                                 atbilstoši [Pamatdirektīvas] 8. panta 3. punktam novērtēt VPI argumentu, ka tiek atbalstīta iekšējā tirgus attīstība, ņemot vērā faktiskās ietekmes uz iekšējā tirgus darbību apmēru?

                                 b)

                                 [Pamatdirektīvas] 8. pantā un Piekļuves direktīvas 13. pantā noteikto politikas mērķu un regulatīvo principu gaismā novērtēt, vai cenu regulācijas metode ir:

                                          i)

                                          samērīga;

                                          ii)

                                          piemērota;

                                          iii)

                                          tiek samērīgi piemērota un ir pamatota;

                                 c)

                                 prasīt, lai VPI pietiekamā veidā pierādītu, ka:

                                          i)

                                          [Pamatdirektīvas] 8. panta 2. punktā norādītais politikas mērķis, ka VPI veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšanā, tiešām tiek sasniegts un lietotāji gūst maksimālo labumu izvēles, cenu un kvalitātes ziņā;

                                          ii)

                                          [Pamatdirektīvas] 8. panta 3. punktā minētais politikas mērķis veicināt iekšējā tirgus attīstību tiešām tiek sasniegts un

                                          iii)

                                          [Pamatdirektīvas] 8. panta 4. punktā minētais politikas mērķis pārstāvēt Eiropas Savienības pilsoņu intereses tiešām tiek sasniegts;

                                 d)

                                 [Pamatdirektīvas] 16. panta 3. punkta un Piekļuves direktīvas 8. panta 2. un 4. punkta gaismā, novērtējot, vai cenu regulācijas metode ir piemērota, ņemt vērā to, ka minētā metode ir tikusi noteikta tirgum, kurā regulētajiem uzņēmumiem ir būtiska tirgus ietekme, bet izvēlētajā formā (“Bulric strict” metode) tā vienu no Pamatdirektīvas mērķiem, proti, galalietotāju intereses, veicina citā tirgū, kura regulācija nav tikusi atļauta?”

         Par prejudiciāliem jautājumiem

         Par pirmo prejudiciālo jautājumu

               28

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, to lasot kopā ar Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ja tai jāizskata strīds par VPI uzlikta ar tarifu noteikšanu saistīta pienākuma, kas noteikts par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, likumību, tā var noraidīt Ieteikumu 2009/396, kurā tiek ieteikts modelis “Bulric strict” kā atbilstošs cenu regulēšanas pasākums savienojumu pabeigšanas tirgū.

               29

               Runājot par Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, jānorāda, ka pirmajā no šiem pantiem 2. punktā ir paredzēts, ka, ja operators saskaņā ar Pamatdirektīvas 16. pantu veiktās tirgus analīzes rezultātā ir izraudzīts kā tāds operators, kuram ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, VPI tam atbilstīgi uzliek pienākumus, kas minēti Piekļuves direktīvas 9.–13. pantā.

               30

               Savukārt Piekļuves direktīvas 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka VPI saskaņā ar šīs pašas direktīvas 8. panta noteikumiem var uzlikt pienākumus attiecībā uz izmaksu segšanu un cenu kontroli, ieskaitot pienākumus par cenu orientāciju uz izmaksām un pienākumus attiecībā uz izmaksu uzskaites sistēmām, lai nodrošinātu savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves īpašus veidus, situācijās, kad tirgus analīze parāda, ka efektīvas konkurences trūkums nozīmē, ka attiecīgais operators var saglabāt cenas pārmērīgi augstā līmenī vai piemērot cenu ierobežojumus, kaitējot galalietotājiem.

               31

               Tādējādi no Piekļuves direktīvas 8. panta 2. punkta un 13. panta 1. punkta kopīga lasījuma izriet, ka, ja pēc tirgus analīzes, kas veikta atbilstoši Pamatdirektīvas 16. pantam, operators tiek izraudzīts kā tāds, kam ir būtiska ietekme konkrētajā tirgū, VPI attiecībā no gadījuma var tam uzlikt “pienākumus saistībā ar izmaksu segšanu un cenu kontroli, ieskaitot pienākumus par cenu orientāciju uz izmaksām un pienākumus attiecībā uz izmaksu uzskaites sistēmām, lai nodrošinātu savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves īpašus veidus”.

               32

               Lai īstenotu Piekļuves direktīvas 13. pantu, Ieteikumā 2009/396 tiek ieteikts izmaksu aprēķināšanas modelis, proti, modelis “Bulric strict”. Saskaņā ar šī ieteikuma preambulas 5., 7. un 13. apsvērumu, tas ir pieņemts, lai izbeigtu tās atšķirības un traucējumus Savienības fiksētajos un mobilajos savienojuma pabeigšanas tirgos, kuri kaitē efektīvai konkurencei un gala patērētajiem, ņemot vērā īpašās savienojuma pabeigšanas tirgus raksturīpašības.

               33

               Saskaņā ar Ieteikuma 2009/396 1. punktu, ja VPI nosaka cenu kontroles un izmaksu uzskaites pienākumus saskaņā ar Piekļuves direktīvas 13. pantu tiem operatoriem, kas ir izraudzīti par tādiem, kuriem piemīt liela tirgus spēja fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas vairumtirdzniecības tirgos, pēc tam, kad ir veikta tirgus analīze saskaņā ar Pamatdirektīvas 16. pantu, VPI ir jānosaka savienojuma pabeigšanas tarifi, pamatojoties uz izmaksām, kādas rodas efektīvam operatoram. To darot, VPI ir jāievēro šajos ieteikumos noteiktā kārtība.

               34

               Tomēr jāatgādina, ka atbilstoši LESD 288. pantam šādam ieteikumam principā nav saistoša rakstura. Turklāt Pamatdirektīvas 19. panta 2. punkta otrajā daļā VPI ir skaidri atļauts atkāpties no Komisijas ieteikumiem, kas pieņemti uz Pamatdirektīvas 19. panta 1. punkta pamata, ar nosacījumu, ka par to tiek informēta Komisija un tai tiek darīts zināms to nostājas pamatojums.

               35

               No tā izriet, ka VPI, pieņemot lēmumu, ar kuru tā nosaka tarifu saistības operatoriem uz Piekļuves direktīvas 8. un 13. panta pamata, nav saistošs Ieteikums 2009/396.

               36

               Šajā sakarā jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka, īstenojot savas reglamentēšanas funkcijas, VPI ir plašas pilnvaras, lai tās atkarībā no situācijas attiecīgajā gadījumā varētu izvērtēt nepieciešamību reglamentēt tirgu (spriedums, 2009. gada 3. decembris, Komisija/Vācija, C‑424/07, EU:C:2009:749, 61. punkts un tajā minētā judikatūra). Tā tas ir cenu kontroles ietvaros, jo Piekļuves direktīvas preambulas 20. apsvērumā ir noteikts, ka izmaksu segšanas metodei būtu jābūt atbilstīgai apstākļiem, ņemot vērā nepieciešamību veicināt efektivitāti un ilgstošu konkurenci un palielināt patērētāju labumu.

               37

               Tomēr Pamatdirektīvas 19. panta 2. punkta otrajā daļā ir prasīts, lai VPI, pildot savus uzdevumus, “maksimāli ņemtu vērā” Komisijas ieteikumus.

               38

               Tātad VPI pienākums, nosakot cenu kontroles un izmaksu uzskaites pienākumus atbilstoši Piekļuves direktīvas 13. pantam, principā ir ievērot Ieteikumā 2009/396 iekļautās norādes. Tikai tad, ja konkrētas situācijas novērtējumā izrādās, ka šajos ieteikumos ieteiktais modelis “Bulric strict” nav piemērots apstākļiem, tā var to noraidīt, savu nostāju pamatojot.

               39

               Kas attiecas uz VPI lēmumu tiesas kontroles apmēru, no Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izriet, ka šajā tiesību normā garantētās tiesības celt prasību ir jāpamato ar efektīvu pārsūdzības mehānismu, kurš ļauj pienācīgi ņemt vērā lietu pēc būtības. Turklāt šajā normā ir precizēts, ka kompetentai struktūrvienībai šādas prasības izskatīšanā, kas var būt tiesa, ir jābūt atbilstošai kompetencei, lai varētu efektīvi pildīt savas funkcijas.

               40

               Tādējādi, ja tai ir jāizskata strīds par VPI noteikta tarifu pienākuma likumību, piemērojot Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, valsts tiesa var neievērot Ieteikumu 2009/396.

               41

               Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, pat ja ieteikumu mērķis nav radīt saistošas sekas, valsts tiesām ir jāņem vērā ieteikumi, lai atrisinātu prāvas, kas tajās ir ierosinātas, it īpaši, ja tās sniedz paskaidrojumus par to valsts tiesību normu interpretāciju, kuras pieņemtas ar mērķi nodrošināt ieteikumu izpildi vai kuru mērķis ir papildināt saistošus Savienības noteikumus (spriedums, 1989. gada 24. aprīlis, Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Līdz ar to, veicot VPI lēmuma pārbaudi tiesā, kas pieņemts, pamatojoties uz Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, valsts tiesa var neņemt vērā Ieteikumu 2009/396 tikai tad, ja – kā norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 78. punktā – tā uzskata, ka to pieprasa apsvērumi, kas saistīti ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, it īpaši attiecīgās dalībvalsts tirgus specifiskās īpašības.

               43

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, to lasot kopā ar Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ja tai jāizskata strīds par VPI uzlikta ar tarifu noteikšanu saistīta pienākuma, kas noteikts par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, likumību, var noraidīt Ieteikumu 2009/396, kurā tiek ieteikts modelis “Bulric strict” kā atbilstošs cenu regulēšanas pasākums savienojumu pabeigšanas tirgū, tikai tad, ja tā uzskata, ka to pieprasa apsvērumi, kas saistīti ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, it īpaši attiecīgās dalībvalsts tirgus specifiskās īpašības.

         Par otro jautājumu

               44

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ja tai jāizskata strīds par VPI uzlikta ar tarifiem saistīta pienākuma, kas noteikts par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, likumību, var izvērtēt šī pienākuma samērīgumu, ņemot vērā Pamatdirektīvas 8. pantā un Piekļuves direktīvas 13. pantā noteiktos mērķus, un ņemt vērā to, ka ar šo pienākumu tiek veicinātas galalietotāju intereses mazumtirdzniecības tirgū, kas nav reglamentējams.

               45

               Šajā kontekstā iesniedzējtiesa jautā arī par to, vai tā var pieprasīt no VPI, lai tā pierādītu, ka ar minēto pienākumu tiek efektīgi pildīti Pamatdirektīvas 8. pantā noteiktie mērķi.

               46

               Attiecībā uz otrā jautājuma pirmo daļu jānorāda, ka Pamatdirektīvas 8. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka, veicot pamatdirektīvā un īpašajās direktīvās, tātad konkrēti Piekļuves direktīvā, noteiktos reglamentējošos uzdevumus, VPI ir jāveic visi pamatotie pasākumi, lai sasniegtu šajā pantā izklāstītos mērķus, proti, veicināt konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā, veicināt iekšējā tirgus attīstību un aizstāvēt Savienības pilsoņu intereses. Šajā normā turklāt ir precizēts, ka šiem pasākumiem jābūt samērīgiem ar šiem mērķiem.

               47

               Tādējādi saskaņā ar Piekļuves direktīvas 1. panta 1. un 2. punktu šī direktīva iekļaujas ar Pamatdirektīvu noteiktajā tiesiskajā regulējumā, ar kuru saskaņo veidu, kādā dalībvalstis reglamentē piekļuvi elektroniskajiem sakariem un ar tiem saistītajiem resursiem, kā arī to savstarpējo savienojumu. Piekļuves direktīvas mērķis ir izveidot reglamentējošus noteikumus tādām attiecībām starp tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem, kas radīs ilgstošu konkurenci, elektronisko komunikāciju pakalpojumu savstarpējo savietojamību, dodot priekšrocības patērētājiem, un kas atbilst iekšējā tirgus principiem. Šajā pēdējā minētajā direktīvā ir definēti it īpaši VPI noteiktie mērķi attiecībā uz piekļuvi un savstarpējo savienojumu.

               48

               Attiecībā uz nosacījumiem, kas atļauj VPI operatoram, kurš ir atzīts par tādu, kam ir būtiska vara attiecīgajā tirgū, noteikt tarifu pienākumu par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, jānorāda, ka Piekļuves direktīvas 8. panta 4. punktā ir paredzēts, ka šādiem VPI noteiktiem pienākumiem, ieskaitot šīs direktīvas 13. pantā paredzētos, ir jābūt balstītiem uz konkrētās problēmas veidu, tiem ir jābūt samērīgiem un pamatotiem, ņemot vērā Pamatdirektīvas 8. pantā izklāstītos mērķus, un tos var noteikt tikai pēc šīs pēdējās minētās direktīvas 6. un 7. pantā noteiktās uzklausīšanas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, 47. punkts).

               49

               Saskaņā ar Piekļuves direktīvas 13. panta 2. punktu VPI, īstenojot šī panta 1. punktā paredzēto kompetenci, nodrošina to, ka izmaksu segšanas mehānisms vai cenu metodoloģija, kas ir padarīta par obligātu, veicina saimniecisku efektivitāti, ilgstošu konkurenci un palielina patērētāju labumu. Šajā sakarā VPI var arī ņemt vērā cenas, kas ir spēkā salīdzināmos konkurences tirgos.

               50

               No tā izriet, ka VPI, kad tā pieņem lēmumu, ar ko uzliek uzņēmējiem pienākumus, pamatojoties uz Piekļuves direktīvas 8. un 13. pantu, ir jānodrošina, ka šie pienākumi atbilst visiem mērķiem, kuri norādīti Pamatdirektīvas 8. pantā un Piekļuves direktīvas 13. pantā. Tāpat šī lēmuma pārbaudes tiesā ietvaros valsts tiesai ir jānodrošina, lai šī VPI ievērotu visas prasības, kas izriet no šajos divos minētajos pantos norādītajiem mērķiem.

               51

               Kā norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 82. punktā, tas, ka šāds ar tarifu noteikšanu saistīts pienākums ir balstīts uz Ieteikumu 2009/396, neliedz valsts tiesai īstenot tās kompetenci, lai kontrolētu šo pienākumu samērīgumu ar mērķiem, kas noteikti Pamatdirektīvas 8. pantā un Piekļuves direktīvas 13. pantā.

               52

               Tātad valsts tiesa, kas izskata prasību par VPI lēmumu, ar kuru tiek piemērots ieteikumā 2009/396 ieteiktais modelis “Bulric strict”, savas pārbaudes ietvaros piemērot valsts procesuālo tiesību normas, var pārbaudīt, vai prasītāji ir iesnieguši pietiekamu informāciju, kas ļautu pierādīt, ka šī modeļa piemērošana nav samērīga ar Pamatdirektīvas 8. pantā un Piekļuves direktīvas 13. pantā norādītajiem mērķiem, vajadzības gadījumā ņemot vērā konkrētā tirgus specifiskās īpašības.

               53

               Turklāt no Pamatdirektīvas 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta un 4. punkta, kā arī Piekļuves direktīvas 1. panta 1. punkta un 8. panta 4. punkta – šajā pēdējā pantā ir atsauce uz Pamatdirektīvas 8. pantu – kopīga lasījuma izriet, ka VPI, veicinot konkurenci, jānodrošina, lai galalietotāji un patērētāji gūtu maksimālu labumu, it īpaši izvēles un cenas ziņā, un jāatbalsta Savienības pilsoņu intereses. Turklāt, ja šīs iestādes nosaka izmaksu segšanas mehānismus Piekļuves direktīvas 13. panta 2. punkta izpratnē, tām it paši jānodrošina, ka ar šiem mehānismiem tiek optimizētas patērētāju priekšrocības.

               54

               No tā izriet, ka VPI, pieņemot lēmumu tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, ir jāņem vērā galalietotāju un patērētāju intereses, neatkarīgi no tirgus, kurā tiek noteikti šie reglamentējošie pienākumi. Turklāt, ja pēc definīcijas galalietotāji un patērētāji nav klātesoši fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības tirgū, ir svarīgi, lai viņu intereses tiktu ņemtas vērā un izvērtētas, pārbaudot ietekmi, kuru mazumtirdzniecības tirgū plānots panākt ar tarifu pienākumu, ko VPI noteikusi vairumtirdzniecības tirgos.

               55

               Līdz ar to valsts tiesa var pārbaudīt, izvērtējot VPI atbilstoši noteiktā tarifu pienākuma samērīgumu ar Pamatdirektīvas 8. pantā un Piekļuves direktīvas 13.pantā noteiktajiem mērķiem, vai ar šo pienākumu, kurš uzlikts fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas vairumtirdzniecības tirgū, ir paredzēts veicināt galalietotāju intereses mazumtirdzniecības tirgū, kurš nav reglamentējams.

               56

               Attiecībā uz otro jautājumu par to, vai valsts tiesa var pieprasīt VPI pierādīt, ka ar šo pienākumu faktiski tiek izpildīti Pamatdirektīvas 8. pantā paredzētie mērķi, jāatgādina, ka šajā normā ir paredzēts, ka VPI, veicot šajā direktīvā, kā arī it īpaši Piekļuves direktīvā noteiktos reglamentējošos uzdevumus, ir jāveic visi saprātīgie un samērīgie pasākumi, lai sasniegtu šajā pantā izklāstītos mērķus, proti, veicināt konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā, veicināt iekšējā tirgus attīstību un aizstāvēt Savienības pilsoņu intereses.

               57

               Lai īstenotu Pamatdirektīvas 8. pantā noteiktos mērķus, Piekļuves direktīvas 5. panta 1. punktā ir precizēts, ka VPI it īpaši ir jāveic savi pienākumi tādējādi, lai veicinātu ekonomisku efektivitāti, noturīgu konkurenci, iedrošinātu efektīvus ieguldījumus un inovācijas un sniegtu maksimālu labumu galalietotājiem.

               58

               Tādējādi tarifu pienākumiem, kurus var uzlikt VPI, tostarp pienākumiem noteikt tarifus – tādus, kādi aplūkoti pamatlietā, – būtu jābūt vērstiem uz to, lai īstenotu Pamatdirektīvas 8. pantā noteiktos mērķus. Savukārt, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 96. un 97. punktā, nevar pieprasīt, lai VPI pierādītu, ka ar šiem pienākumiem patiešām tiek sasniegti šie mērķi.

               59

               Ja VPI tiktu uzlikts šāds pierādīšanas slogs, notiktu abstrahēšanās no tā, ka reglamentējošu pienākumu pieņemšana balstās uz prognozējamu tirgus attīstības analīzi, kurā, lai novērstu konstatētās konkurences problēmas, par atsauces punktu tiek izmantota operatora efektīva rīcība un/vai izmaksas. Taču, runājot par uz nākotni vērstiem pasākumiem, pierādīt, ka ar tiem faktiski tiek sasniegti mērķi, kas norādīti Pamatdirektīvas 8. pantā, ir neiespējami vai pārāk sarežģīti.

               60

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ja tai jāizskata strīds par VPI uzlikta ar tarifu noteikšanu saistīta pienākuma, kas noteikts par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, likumību, var izvērtēt šī pienākuma samērīgumu, ņemot vērā Pamatdirektīvas 8. pantā un Piekļuves direktīvas 13. pantā noteiktos mērķus, un ņemt vērā to, ka ar šo pienākumu tiek veicinātas galalietotāju intereses mazumtirdzniecības tirgū, kas nav reglamentējams.

               61

               Valsts tiesa nevar, veicot VPI lēmuma pārbaudi tiesā, pieprasīt, lai šī iestāde pierādītu, ka ar šo pienākumu faktiski tiek sasniegti Pamatdirektīvas 8. pantā noteiktie mērķi.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               62

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           4. panta 1. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, to lasot kopā ar 8. un 13. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ja tai jāizskata strīds par valsts regulatīvās iestādes uzlikta ar tarifu noteikšanu saistīta pienākuma, kas noteikts par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, likumību, var noraidīt Komisijas 2009. gada 7. maija Ieteikumu 2009/396/EK par savienojuma pabeigšanas tarifu reglamentāciju fiksētajos un mobilajos tīklos Eiropas Savienībā, kurā tiek ieteikts modelis “Bulric strict” (
                              Bottom‑Up Long-Run Incremental Costs
                           ) kā atbilstošs cenu regulēšanas pasākums savienojumu pabeigšanas tirgū, tikai tad, ja tā uzskata, ka to pieprasa apsvērumi, kas saistīti ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem, it īpaši attiecīgās dalībvalsts tirgus specifiskās īpašības;

                           2)

                           Eiropas Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, ja tai jāizskata strīds par valsts regulatīvās iestādes uzlikta tarifu pienākuma, kas noteikts par fiksēto un mobilo savienojumu pabeigšanas pakalpojumu sniegšanu, likumību, var izvērtēt šī pienākuma samērīgumu, ņemot vērā Direktīvas 2002/21, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 8. pantā un Direktīvas 2009/19, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 13. pantā noteiktos mērķus, un ņemt vērā to, ka ar šo pienākumu tiek veicinātas galalietotāju intereses mazumtirdzniecības tirgū, kas nav reglamentējams.

                           Valsts tiesa nevar, veicot valsts regulatīvās iestādes lēmuma pārbaudi tiesā, pieprasīt, lai šī iestāde pierādītu, ka ar šo pienākumu faktiski tiek sasniegti Direktīvas 2002/21, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 8. pantā noteiktie mērķi.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1998. gada 17.novembrī. # Van Uden Maritime BV (Van Uden Africa Line) pret Kommanditgesellschaft in Firma Deco-Line u.c. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Briseles Konvencija. # Lieta C-391/95.


Tiesas spriedums 1980. gada 21. maijā. # Bernard Denilauler pret SNC Couchet Frères. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta 125/79.


title: Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 15.jūlijā. # Zino Davidoff SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "GOOD LIFE" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "GOOD LIFE" - Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana - Rūpības pienākums - Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 1. punkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 1. punkts). # Lieta T-108/08.

text:
      Lieta T‑108/08
      Zino Davidoff SA
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “GOOD LIFE” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “GOOD LIFE” – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Rūpības pienākums – Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 1. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 1. punkts)
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Faktu pārbaude pēc savas iniciatīvas – Rūpības pienākums – Agrākas preču zīmes faktiska
            izmantošana
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts)
      Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. panta 1. punktā ir noteikts rūpības pienākums, saskaņā ar kuru kompetentajai
         iestādei ir rūpīgi un objektīvi jāpārbauda visi nozīmīgie lietas faktiskie un tiesiskie elementi.

      Tāpat, izvērtējot jautājumu par to, vai ir sniegts pietiekams agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums, Iekšējā
         tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) un tā apelāciju padomēm ir rūpīgi un objektīvi jāpārbauda visi
         lietas dalībnieku iesniegtie pierādījumi.

      (sal. ar 19. un 20. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 15. jūlijā (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “GOOD LIFE” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “GOOD LIFE” – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Rūpības pienākums – Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 1. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 1. punkts)
      Lieta T‑108/08
      Zino Davidoff SA, Friburga [Fribourg] (Šveice), ko pārstāv H. Kuncs-Halšteins [H. Kunz-Hallstein] un R. Kuncs-Halšteins [R. Kunz-Hallstein], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv R. Petke [R. Pethke] un H. Laporta Insa [J. Laporta Insa], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –
      I. Kleinakis kai SIA OE, Atēnas (Grieķija), ko pārstāv K. Siotu [K. Siotou], advokāts,

      par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 30. novembra lēmumu lietā R 298/2007‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp I. Kleinakis kai SIA OE un Zino Davidoff SA.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi] (referents), tiesneši E. Kremona [E. Cremona] un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

      sekretāre S. Spiropula [S. Spyropoulos], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 27. februārī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 10. jūnijā,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 30. maijā,
      ņemot vērā replikas rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 12. novembrī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu uz repliku, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 15. janvārī,
      pēc 2011. gada 2. marta tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        2000. gada 14. jūnijā prasītāja Zino Davidoff SA, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.)
         (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)), iesniedza
         Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “GOOD LIFE”.

      3        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 3. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada
         15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.

      4        Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2001. gada 26. marta Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 27/2001.

      5        2001. gada 15. jūnijā persona, kas iestājusies lietā – I. Kleinakis kai SIA OE, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 41. pants), iesniedza iebildumus pret pieteiktās
         preču zīmes reģistrāciju, atsaucoties uz sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta (tagad –
         Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) nozīmē.

      6        Iebildumi bija balstīti uz agrāku Grieķijas vārdisku preču zīmi “GOOD LIFE”, kas reģistrēta ar Nr. 102703 un apzīmē preces,
         kas ietilpst 3. un 5. klasē un atbilst šādam aprakstam: “parfimērijas izstrādājumi, kosmētiskie līdzekļi, proti, aromatizētie
         un gaisa atsvaidzināšanas līdzekļi”.

      7        2005. gada 3. jūnijā prasītāja lūdza iesniegt pierādījumu par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu Grieķijā.

      8        2005. gada 3. oktobrī persona, kas iestājusies lietā, nolūkā pierādīt agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu Grieķijā, iesniedza
         šādus dokumentus:

      –        prasītājas iesniegtu pieteikumu par agrākās preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu, kas pamatots ar minētās preču zīmes neizmantošanu,
         kā arī Grieķijas Administratīvās preču zīmju komitejas 2002. gada 8. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “Grieķijas lēmums”),
         ar kuru noraidīts šis pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu;

      –        divus faktūrrēķinus, kas datēti laika posmā no 2000. gada 17. maija līdz 2005. gada 27. septembrim;
      –        17 fotouzņēmumu, kuros attēlotas personas, kas iestājusies lietā, apgalvoto klientu mazumtirdzniecības vietu iekšskats un
         ārskats, kopijas;

      –        trīs preču, kas apzīmētas ar preču zīmi “GOOD LIFE”, skenēti fotoattēli.
      9        2006. gada 20. decembrī Iebildumu nodaļa pilnībā noraidīja iebildumus. Neesot tikusi pierādīta agrākās preču zīmes faktiskā
         izmantošana. Dokumenti, ar kuriem bija pamatots Grieķijas lēmums, neesot tikuši ne konkretizēti, ne iesniegti. Turklāt vienīgi
         divi no dokumentiem, kas iesniegti kā faktiskās izmantošanas pierādījumi, attiecoties uz konkrēto periodu, un pārdošanas apjomi
         neesot pietiekami, lai secinātu par minētās preču zīmes faktisko izmantošanu.

      10      2007. gada 16. februārī persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009
         58.–64. pants) iesniedza ITSB apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.

      11      ITSB Apelāciju otrā padome ar 2007. gada 30. novembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) apmierināja apelācijas
         sūdzību, atceļot Iebildumu nodaļas lēmumu un nododot tai atpakaļ lietu jaunai izskatīšanai. Apelāciju padome uzskatīja, ka
         Grieķijas lēmumam, kurā ir secināts par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu Grieķijā, ir “būtiska nozīme izskatāmajā
         lietā” (apstrīdētā lēmuma 19. un 20. punkts). Turklāt kā faktiskās izmantošanas pamatojums esot tikuši iesniegti divi faktūrrēķini
         un tirdzniecības vietas fotogrāfijas kopija. 2000. gada 17. maija un 2001. gada 8. janvāra pavadzīmes norādot attiecīgi uz
         19 287 un 782 preču vienību, kas apzīmētas ar agrāko preču zīmi, pārdošanu. Lai gan pierādījumu nav daudz, tie esot pietiekami,
         lai pierādītu agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu Grieķijā (apstrīdētā lēmuma 24. punkts). Pat ja katrs no pierādījumiem
         pats par sevi nebūtu pietiekams, lai pierādītu minētās preču zīmes faktisko izmantošanu, personas, kas iestājusies lietā,
         iesniegtie pierādījumi kopumā, it īpaši ņemot vērā Grieķijas lēmuma nozīmi, esot pietiekami, lai secinātu, ka agrākā preču
         zīme ir tikusi faktiski izmantota Regulas Nr. 40/94 43. panta 3. punkta (tagad – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 3. punkts)
         nozīmē attiecībā uz precēm, saistībā ar kurām tā ir reģistrēta (apstrīdētā lēmuma 26. punkts).

       Lietas dalībnieku prasījumi
      12      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB vai personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      13      ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atzīt prasības otro un ceturto pamatu par nepieņemamiem;
      –        atlikušajā daļā prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14      Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      15      Prasītāja savas prasības pamatojumam izvirza piecus pamatus, proti, pirmkārt, pamatu saistībā ar tiesiskuma principa pārkāpumu,
         ņemot vērā Grieķijas lēmumu, otrkārt, pamatu saistībā ar Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta (tagad – Regulas Nr. 207/2009
         42. panta 2. punkts) noteikumu pārkāpumu un kļūdainu faktu konstatējumu, treškārt, pamatu saistībā ar Komisijas 1995. gada
         13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.), 22. noteikuma 2. un 3. punkta
         noteikumu pārkāpumu, ceturtkārt, pamatu saistībā ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta (tagad – Regulas Nr. 207/2009 76. panta
         1. punkts) noteikumu pārkāpumu, kā arī kļūdainu faktu konstatējumu un, piektkārt, pamatu saistībā ar Regulas Nr. 40/94 73. panta
         otrā teikuma (tagad – Regulas Nr. 207/2009 75. panta otrais teikums) pārkāpumu.

      16      Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā ir secinājusi par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu, pamatojoties uz Grieķijas
         lēmumu, kā arī uz 2000. gada 17. maija un 2001. gada 8. janvāra pavadzīmēm.

      17      Prasītāja norāda, ka tādējādi Apelāciju padome ir pārkāpusi tiesiskuma principu, Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta un
         73. un 74. panta noteikumus, kā arī Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. un 3. punkta noteikumus.

      18      ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka Apelāciju padome ir pareizi secinājusi par agrākās preču zīmes faktisko
         izmantošanu. Iesniegtie pierādījumi esot pietiekami, lai secinātu, ka agrākā preču zīme konkrētajā laikposmā Grieķijā tika
         faktiski izmantota. 2000. gada 17. maija faktūrrēķins attiecoties uz 19 287 preču vienībām un 2001. gada 8. janvāra faktūrrēķins
         – uz 782 preču vienībām. Tomēr atbildes rakstā uz repliku ITSB pieļauj nepareizu tulkojumu un attiecīgi Apelāciju padomes
         kļūdainu šo faktūrrēķinu interpretāciju, kuros esot norādīts mazāks pārdoto preču skaits nekā tas, ko sākotnēji ir konstatējusi
         Iebildumu nodaļa un pārņēmusi Apelāciju nodaļa. ITSB uzskata, ka šie faktūrrēķini tomēr ir nenozīmīgi visaptverošā faktiskās
         izmantošanas pierādījumu vērtējumā, no kuriem galvenais pierādījums esot Grieķijas lēmums, kas ir ļāvis Apelāciju padomei
         uzskatīt, ka agrākā preču zīme ir tikusi faktiski izmantota.

      19      Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “[ITSB] izskata faktus pēc savas iniciatīvas, tomēr lietas izskatīšanas
         procesos, kas attiecas uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai, [ITSB] aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu,
         ko puses iesniegušas, pārbaudi”. Šajā normā ir pausts rūpības pienākums, saskaņā ar kuru kompetentajai iestādei ir rūpīgi
         un objektīvi jāpārbauda visi nozīmīgie lietas faktiskie un tiesību elementi (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 21. novembra
         spriedumu lietā C‑269/90 Technische Universität München, Recueil, I‑5469. lpp., 14. punkts, un 2008. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑405/07 P Nīderlande/Komisija, Krājums, I‑8301. lpp.,
         56. punkts; Vispārējās tiesas 1995. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑167/94 Nölle/Padome un Komisija, Recueil, II‑2589. lpp., 73. punkts, un 2005. gada 14. decembra rīkojumu lietā T‑369/03 Arizona Chemical u.c./Komisija, Krājums, II‑5839. lpp., 85. punkts).

      20      Tāpat, izvērtējot jautājumu par to, vai ir sniegts pietiekams agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums, ITSB
         un tā apelāciju padomēm ir rūpīgi un objektīvi jāpārbauda visi lietas dalībnieku iesniegtie pierādījumi.

      21      Izskatāmajā lietā Apelāciju padome ir pamatojusi savu lēmumu ar Grieķijas lēmumu, motivējot ar to, ka tam esot “nozīme izskatāmajā
         lietā”, kā arī ar 2000. gada 17. maija un 2001. gada 8. janvāra faktūrrēķiniem. Apelāciju padome uzskatīja, ka, lai gan neviens
         no šiem pierādījumiem pats par sevi nav pietiekams, lai pierādītu agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu, pierādījumi kopumā
         esot pietiekami šim nolūkam (apstrīdētā lēmuma 26. punkts).

      22      Šajā ziņā ir jākonstatē, pirmkārt, ka Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā ir vienīgi paziņojusi, ka “tās ieskatā [Grieķijas]
         lēmumam patiešām ir būtiska nozīme izskatāmajā lietā”, tajā pat laikā pieļaujot, ka minētajā lēmumā nav ietvertas nekādas
         norādes par to pierādījumu raksturu, kas iesniegti administratīvajā procesā pirms šī lēmuma pieņemšanas.

      23      Gadījumā, kad ITSB, tostarp tā apelāciju padomes, nolemj pamatoties uz valsts lēmumu kā uz pierādījumu, kas principā ir atļauts
         (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 16. februāra spriedumu lietā T‑122/99 Procter & Gamble/ITSB (Ziepju forma), Recueil, II‑265. lpp., 61. punkts, un 2001. gada 19. septembra spriedumu lietā T‑337/99 Henkel/ITSB (Apaļa sarkana un balta tablete), Recueil, II‑2597. lpp., 58. punkts), tam atbilstoši iepriekš 19. un 20. punktā izklāstītajiem principiem ar visu vajadzīgo uzmanību
         un rūpīgi ir jāpārbauda, vai šie pierādījumi ir tādi, ar kuriem var pierādīt agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu.

      24      Izskatāmajā lietā rūpīga Grieķijas lēmuma pārbaude būtu atklājusi, ka tajā ir kodolīgi veiktas atsauces uz dokumentiem, kurus
         lietas dalībnieki ir iesnieguši, un argumentiem, kurus tie ir izvirzījuši procesā, kura iznākumā ir pieņemts šis lēmums. Turklāt
         šie dokumenti nav pievienoti procesa ITSB lietas materiāliem un attiecīgi nebija Apelāciju padomes rīcībā. Pierādījumos, ko
         persona, kas iestājusies lietā, iesniedza procesā ITSB, nebija ietverts neviens dokuments no procesa Grieķijas iestādē lietas
         materiāliem. Šādos apstākļos Apelāciju padome nevarēja saprast ne motivāciju, tostarp pierādījumu vērtējumu, ne identificēt
         pierādījumus, ar kuriem bija pamatots Grieķijas lēmums, kurā konstatēta agrākās preču zīmes faktiska izmantošana.

      25      Apelāciju padome kā pierādījumu par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu nevarēja pārņemt Grieķijas iestāžu secinājumu,
         turklāt neizvērtējot, vai Grieķijas lēmums balstās uz pārliecinošiem pierādījumiem, jo šādi pierādījumi bija jāiesniedz personai,
         kas iestājusies lietā. Līdz ar to Apelāciju padome ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta noteikumus un rūpības
         pienākumu, ciktāl tā, neraugoties uz šo pierādījumu neesamību, ir atzinusi Grieķijas lēmuma pierādījumu spēku, lai pierādītu
         agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu.

      26      Otrkārt, ir jāpārbauda, vai Apelāciju padome, pamatojoties tostarp uz 2000. gada 17. maija un 2001. gada 8. janvāra faktūrrēķiniem,
         tomēr varēja juridiski korekti secināt, ka eksistē agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums. Šajā ziņā ir jākonstatē,
         ka kļūdaina tulkojuma un interpretācijas dēļ Apelāciju padome ir kļūdījusies, no tām secinot, ka tās pierāda attiecīgi 19 287 un
         782 preču vienību pārdošanu. Tādējādi, kā to tiesvedības laikā ir norādījusi prasītāja un atzinis ITSB, sleja, kas ir iztulkota
         kā norāde uz “skaitu”, faktiski atbilst “vienības cenai” grieķu drahmās. Kā to ir atzinis ITSB, Apelāciju padome rūpības trūkuma
         tulkojumā dēļ tādējādi apstrīdētajā lēmumā ir pamatojusies uz kļūdainiem skaitļiem.

      27      Tādējādi no 2000. gada 17. maija faktūrrēķina pareiza tulkojuma izriet, ka uzskaitīto 19 287 ēterisko eļļu, krēmu un aromatizēto
         ziepju vietā tika pārdotas vienīgi 30 ēteriskās eļļas, viens krēms un deviņi ziepju gabali, proti, kopumā 40 preču vienības.
         Attiecībā uz 2001. gada 8. janvāra faktūrrēķinu no tā pareiza tulkojuma izriet, ka tika pārdoti 45 gabali ziepju, ko aptver
         agrākā preču zīme. Savukārt, kā to tiesvedības laikā atzina ITSB, uz šajā faktūrrēķinā minētajiem 1500 aromatizētajiem maisiņiem
         nav norādīta agrākā preču zīme un tātad tie nav pierādījums par tās izmantošanu. Tādējādi pārdoto preču vienību skaits ir
         ievērojami mazāks nekā tas, ko Apelāciju padome ir konstatējusi apstrīdētajā lēmumā. Attiecīgi Apelāciju padome ir pieļāvusi
         vērā ņemamu kļūdu savā vērtējumā attiecībā uz 2000. gada 17. maija un 2001. gada 8. janvāra faktūrrēķiniem.

      28      Ņemot vērā, ka Grieķijas lēmumam ir vienīgi ierobežota pierādījumu nozīme, faktūrrēķinos ietvertās informācijas pareizs vērtējums
         bija noteicošais, lai izvērtētu agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu. Tā kā šo divu faktūrrēķinu vērtējums balstās uz
         kļūdainu tulkojumu, no tā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā kopumā ir pieļauta kļūda faktu vērtējumā, ko radījis rūpības trūkums.
         Līdz ar to Apelāciju padome, administratīvajā procesā pieņemot apstrīdēto lēmumu, ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 74. panta
         1. punkta noteikumus un rūpības pienākumu, rūpīgi un objektīvi nepārbaudot visus elementus, kam ir nozīme lietā. Nav izslēgts,
         ka, ja minētie pierādījumi būtu pareizi pārbaudīti, tas attiecīgā gadījumā būtu ļāvis Apelāciju padomei izdarīt atšķirīgu
         vērtējumu attiecībā uz agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījumu.

      29      Attiecīgi šī procesuālā kļūda ir pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai. Pamats saistībā ar Regulas Nr. 40/94 74. panta pārkāpumu
         ir jāapmierina.

      30      Tādēļ apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, nevērtējot pārējos pamatus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      31      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB spriedums ir nelabvēlīgs, tam ir
         jāpiespriež ne vien segt savus tiesāšanās izdevumus pašam, bet arī atlīdzināt prasītājai radušos izdevumos atbilstoši tās
         prasījumiem.

      32      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai persona, kas iestājusies lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2007. gada 30. novembra
            lēmumu lietā R 298/2007‑2;
      2)      ITSB sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Zino Davidoff SA tiesāšanās izdevumus;
      3)      I. Kleinakis kai SIA OE sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 15. jūlijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1978. gada 11. maijā. # Lucienne De Roubaix, née De Leye pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis - Paaugstināšana amatā. # Lieta 25/77.


title: Pirmās instances tiesas (apelācijas palāta) spriedums 2009. gada 24.aprīlī. # Carlos Sanchez Ferriz un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Civildienests - Ierēdņi - Paaugstināšana amatā - 2005. gada paaugstināšana amatā - Neiekļaušana amatā paaugstināto ierēdņu sarakstā - Standarta reizināšanas likmes - Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 6. un 10. pants - Interese izvirzīt pamatu. # Lieta T-492/07 P.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2009. gada 24. aprīlī
      Lieta T‑492/07
      Carlos Sanchez Ferriz u.c.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – 2005. gada paaugstināšana amatā – Neiekļaušana amatā paaugstināto ierēdņu sarakstā – Standarta reizināšanas likmes – Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 6. un 10. pants – Interese izvirzīt pamatu
      Priekšmets Apelācijas sūdzība, ka iesniegta par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2007. gada 17. oktobra rīkojumu
         lietā F‑155/06 Sanchez Ferriz u.c./Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo rīkojumu

      Nolēmums Apelācijas sūdzību noraidīt. Carlos Sanchez Ferriz un deviņi citi Komisijas ierēdņi, kuru uzvārdi ir minēti sprieduma pielikumā, sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās
         izdevumus šajā instancē.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Interese celt prasību – Prasība par atteikumu paaugstināt amatā
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens – Lēmums par amatā paaugstināto ierēdņu saraksta izveidošanu – Netieši lēmumi
            nepaaugstināt amatā citus ierēdņus, izņemot prasītāju – Izslēgšana
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      1.      Lai pierādītu savu interesi atcelt netiešu lēmumu nepaaugstināt amatā strīdīgajā paaugstināšanas amatā procedūrā, pamatojoties
         uz to, ka nebija ievērotas paaugstināšanas likmes, kas esot piemērojamas attiecīgajā pakāpē, ierēdnim ir jāpierāda, ka, ņemot
         vērā viņa personīgo situāciju un it īpaši kopumā saņemto paaugstināšanas amatā punktu skaitu, nav izslēgts, ka viņam bija
         iespēja sasniegt paaugstināšanas amatā slieksni, ja būtu bijusi piemērota minētā paaugstināšanas likme.

      (skat. 34. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 2006. gada 22. novembris, T‑436/04 Sanchez Ferriz/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑277. un II‑A‑2‑1439. lpp., 33.–37. un 39. punkts; 2007. gada 26. aprīlis, T 415/04 Tebaldi u.c./Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 29.–32. punkts.

      2.      Lai gan ir tiesa, ka iecēlējinstitūcijas lēmums, ar kuru amatā paaugstināšanā izveidots amatā paaugstināto ierēdņu saraksts,
         nezaudē iedarbību pēc tā noslēgšanās, jo prasītājs vēlākā amatā paaugstināšanā varētu konkurēt ar noteiktu skaitu ierēdņu,
         kuri attiecīgā gadījumā jau būtu bijuši paaugstināti minētajā amatā paaugstināšanā, ja iecēlējinstitūcija būtu piemērojusi
         augstāku amatā paaugstināšanas likmi, tomēr netiešos lēmumus nepaaugstināt amatā šos citus ierēdņus minētajā amatā paaugstināšanā
         nevar uzskatīt par šim ierēdnim nelabvēlīgu aktu.

      (skat. 38. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2006. gada 19. oktobris, T‑311/04 Buendía Sierra/Komisija, Krājums, II‑4137. lpp., 349. punkts.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 8. februārī. # Elke Piotrowski pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu - Vārdiska preču zīme "MEDIGYM" - Absolūts atteikuma pamatojums - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts - Tiesības tikt uzklausītam - Regulas Nr. 207/2009 75. panta otrais teikums. # Lieta T-33/12.