title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 12.jūlijā.#Toshiba Corp. pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums - Tirgus sadale - Tiesības uz aizstāvību - Pārkāpuma pierādīšana - Vienots un turpināts pārkāpums - Naudas sodi - Pārkāpuma smagums un ilgums - Pamatojums - Sākumsumma - Atsauces gads.#Lieta T-113/07.

text:
      Lieta T‑113/07
      Toshiba Corp.
      pret
      Eiropas Komisiju
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Tiesības uz aizstāvību – Pārkāpuma pierādīšana – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Pamatojums – Sākumsumma – Atsauces gads
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Dokumenta
            nepaziņošana – Sekas
      (EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)
      2.      Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem paziņošana
            – Nosacījumi – Ierobežojumi
      (EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)
      3.      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pārkāpuma pierādīšana – Sabiedrības, kas iesaistīta pārkāpumā,
            darbinieku rakstveida liecības – Pierādījuma spēks – Novērtēšana
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      4.      Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā
      (LES 6. panta 2. punkts; EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)
      5.      Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Prasība par pierādījumu
            kopumu
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      6.      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pārkāpuma pierādīšana – Dažādu pierādījumu pierādījuma vērtības
            izvērtēšana – Kritēriji
      (EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)
      7.      Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu
            un tā ilgumu
      (EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)
      8.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību
      (EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 21. punkts)
      9.      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu – Jēdziens – Uzņēmumu, kas
            ir pārkāpuma līdzdalībnieki, personiskā atbildība par visu minēto pārkāpumu – Nosacījumi
      (EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. pants)
      10.    Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu
            un tā ilgumu – Pierādīšanas pienākuma apjoms
      (EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts)
      11.    Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pārkāpums, ko izdarījuši vairāki uzņēmumi
      (EKL 81. panta 1. punkts; EEZ līguma 53. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)
      12.    Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums un ilgums – Komisijas rīcības brīvība
      (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts)
      13.    Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana
      (Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)
      1.      Tiesības iepazīties ar lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa nozīmē, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam
         uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus pierādījumu lietas materiālu rakstiskos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai.
         Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus
         dokumentus, Komisijas iekšējus dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

      Tāda dokumenta nepaziņošana, uz kuru Komisija ir pamatojusies, lai apsūdzētu uzņēmumu, ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums
         vienīgi tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka rezultāts, pie kura savā lēmumā ir nonākusi Komisija, būtu bijis citāds,
         ja nepaziņotais dokuments būtu bijis jānoraida kā apsūdzošs pierādījums.

      Attaisnojoša dokumenta nepaziņošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja tam nelabvēlīgi
         ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu
         varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis
         atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarīja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu
         ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus – vismaz attiecībā uz tam pārmestās rīcības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas
         soda apmēru.

      (sal. ar 41., 46. un 47. punktu)
      2.      Saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumu uzsākta procesa ietvaros tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes
         principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem
         Komisija balstās šajā procesa stadijā, un šim uzņēmumam ir tiesības iepazīties ar lietas materiāliem, lai nodrošinātu savu
         tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Līdz ar to citu uzņēmumu, kas esot bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, atbilde
         uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, ar kuriem var iepazīties
         lietas dalībnieki.

      Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots
         šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem
         uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Proti, šādos apstākļos attiecīgais izvilkums
         no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem uzņēmumiem,
         kas esot piedalījušies pārkāpumā.

      Pēc analoģijas, ja izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei,
         var būt nozīmīgs uzņēmuma aizstāvībai, jo tas ļauj atsaukties uz pierādījumiem, kas neatbilst secinājumiem, pie kuriem šajā
         stadijā ir nonākusi Komisija, tas ir attaisnojošs pierādījums. Šādā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir jāspēj novērtēt attiecīgo
         izvilkumu vai dokumentu un par to izteikties.

      (sal. ar 42.–44. punktu)
      3.      Sabiedrības darbinieku rakstveida liecības, kas sagatavotas tās kontrolē un ko tā iesniegusi savai aizstāvībai Komisijas īstenotā
         administratīvā procesa ietvaros, principā nevar tikt kvalificētas kā no šīs pašas sabiedrības atšķirīgi un neatkarīgi pierādījumi.
         Proti, parasti sabiedrības nostāja attiecībā uz to faktu patiesumu, kurus tai pārmet Komisija, vispirms ir balstīta uz tās
         darbinieku un vadītāju zināšanām un viedokļiem.

      (sal. ar 58. punktu)
      4.      Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma, ar kuru konstatēts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums, adresātam.
         Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par
         šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši attiecībā uz prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu.

      Šajā pēdējā minētajā situācijā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas tieši izriet no Eiropas Cilvēktiesību
         un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta un kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir Kopienu tiesību vispārējie
         principi. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī ar tiem saistīto sodu būtību un smaguma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas
         princips it īpaši ir piemērojams procesos par tādu uzņēmumiem piemērojamu konkurences noteikumu pārkāpumiem, kuru rezultātā
         var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda.

      (sal. ar 79. un 80. punktu)
      5.      Konkurences jomā Komisijai ir jāiesniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu. Tomēr katram
         Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Pietiek, ka vispārēji
         novērtēts norāžu kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai. Tādējādi darbības vai nolīguma, kas ir vērsti pret
         konkurenci, pastāvēšanu var secināt no virknes sakritību un norāžu, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu
         konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma.

      Turklāt, ja Komisija, lai konstatētu, ka ir izdarīts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums, atsaucas tikai uz attiecīgo uzņēmumu
         rīcību tirgū, ir pietiekami, ja šie uzņēmumi pierāda, ka pastāv apstākļi, kas sniedz citu skaidrojumu Komisijas konstatētajiem
         faktiem un kas tātad ļauj faktu izskaidrojumu, ko Komisija izmantojusi, lai secinātu konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību,
         aizstāt ar citu ticamu izskaidrojumu. Šis noteikums tāpat ir piemērojams, ja pieradījumi, uz kuriem atsaucas Komisija, nav
         pietiekami. Proti, šādā gadījumā minētie pierādījumi neļauj neapšaubāmi pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu bez interpretācijas
         nepieciešamības.

      Turpretī minētais noteikums nav piemērojams visos gadījumos, kuros pārkāpums ir konstatēts, to secinot no citiem faktiem,
         ar netiešiem vai nedokumentāriem pierādījumiem. Proti, attiecībā uz pierādījumiem, ko var sniegt, lai pierādītu EKL 81. panta
         pārkāpumu, Kopienu tiesībās prevalē pieradījumu brīvas novērtēšanas princips.

      (sal. ar 81., 82., 85. un 87. punktu)
      6.      EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu procedūras ietvaros attiecībā uz dažādu pierādījumu pierādījuma spēku vienīgais atbilstošais
         kritērijs iesniegto pierādījumu novērtēšanai ir to ticamība. Saskaņā ar vispārīgajiem noteikumiem pierādījumu jomā dokumenta
         ticamība un tātad pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, izstrādāšanas apstākļiem, adresāta un satura.

      Īpaši liels pierādījuma spēks var turklāt tikt atzīts tādiem paziņojumiem, kas, pirmkārt, ir ticami, otrkārt, ir sniegti uzņēmuma
         vārdā, treškārt, nāk no personas, kurai ir profesionāls pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs, ceturtkārt, ir pretēji paziņojuma
         sniedzēja interesēm, piektkārt, nāk no paziņojumā izklāstīto apstākļu aculiecinieka un, sestkārt, ir iesniegti rakstveidā,
         apzināti un pēc rūpīgas apdomāšanas.

      Tomēr uzņēmuma, kuru apsūdz par dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā, paziņojumu, kura patiesumu ir apstrīdējuši vairāki
         citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu pierādījumu tam, ka pēdējie minētie ir izdarījuši pārkāpumu, ja to
         neapstiprina citi pierādījumi, ņemot vērā, ka nepieciešamās apstiprināšanas apmērs var būt mazāks attiecīgo paziņojumu ticamības
         dēļ.

      (sal. ar 90.–93. punktu)
      7.      Lai arī zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem ir
         atbilstoša, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi
         pārkāpuma izdarīšanā, tomēr tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu
         atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, ne vienmēr rada mudinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus par citu aizliegtās
         vienošanās dalībnieku rīcību. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu,
         kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības.

      Īpašajā liecību gadījumā, protams, ir iespējams, ka uzņēmuma, kas ir lūdzis atbrīvojumu no naudas soda, darbinieki, kuriem
         ir jārīkojas tā interesēs, arī vēlas iesniegt pēc iespējas vairāk apsūdzošu pierādījumu, ņemot vērā arī to, ka viņu sadarbība
         procesā var pozitīvi ietekmēt viņu profesionālo nākotni. Tomēr, ja tā ir, attiecīgie darbinieki tāpat apzināsies, kādas ir
         iespējamās negatīvās sekas neprecīzu pierādījumu iesniegšanai, kas padarītas vēl delikātākas apstiprināšanas ar citiem pierādījumiem
         prasības dēļ.

      (sal. ar 94. un 111. punktu)
      8.      Lai Komisija saskaņā ar Paziņojuma par atbrīvojumu no naudas sodiem un to apmēra samazināšanu aizliegto vienošanos gadījumos
         21. punktu varētu samazināt naudas sodu, attiecīgajiem pierādījumiem ir jābūt ar ievērojamu pierādījuma spēku salīdzinājumā
         ar Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem. Tāpēc apžēlošanas pieteikumā, kas iesniegts pēc atbildes uz paziņojumu par
         iebildumiem, uzņēmums, kurš vēlas saņemt naudas soda samazinājumu, var likumīgi koncentrēties uz pierādījumiem, kas atbilstoši
         šā uzņēmuma uzskatam līdz šim vēl nav bijuši no tiesību viedokļa pietiekami pierādīti, lai sniegtu ievērojamu pievienoto vērtību.
         Šis apstāklis ļauj izskaidrot, kādēļ attiecīgais uzņēmums neapskata pierādījumus, kurus tas uzskata par neapšaubāmi apstiprinātiem
         ar iepriekš iesniegtiem pierādījumiem.

      Tāpat, ņemot vērā Paziņojuma par sadarbību 21. punkta formulējumu, nevar izslēgt, ka pierādījumu, kuriem ir zināms pierādījuma
         spēks, bet kuri attiecas uz faktiem, kas jau ir apstiprināti ar citiem pierādījumiem, iesniegšana neizraisa nekādu samazināšanu.

      (sal. ar 146. un 147. punktu)
      9.      Nolīgumiem un saskaņotām darbībām, kas minētas EKL 81. panta 1. punktā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantā,
         obligāti jāizriet no vairāku tādu uzņēmumu savstarpējas sadarbības, kuri visi ir pārkāpuma līdzdalībnieki, bet kuru līdzdarbība
         var notikt dažādās formās, tostarp atkarībā no attiecīgā tirgus īpatnībām un no katra uzņēmuma stāvokļa šajā tirgū, īstenojamiem
         mērķiem un izvēlētā vai paredzētā īstenošanas veida. Tomēr tas vien, ka katra uzņēmuma dalība pārkāpumā notiek tam atbilstošā
         formā, nav pietiekami, lai izslēgtu tā atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par rīcību, kuru pēc būtības ir īstenojuši
         citi iesaistītie uzņēmumi, bet kurai ir tie paši pret konkurenci vērstie mērķi vai sekas.

      Tādējādi uzņēmums, kas ir piedalījies pārkāpumā ar savu rīcību, kura atbilst nolīguma vai saskaņotu darbību ar pret konkurenci
         vērstu mērķi jēdzienam EKL 81. panta 1. punkta vai EEZ līguma 53. panta 1. punkta izpratnē un ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu
         kopumā, tāpat ir atbildīgs par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros attiecībā uz visu savu piedalīšanās minētajā
         pārkāpumā laiku, ja tiek konstatēts, ka minētais uzņēmums ir zinājis par citu uzņēmumu prettiesisko rīcību vai varēja to loģiski
         paredzēt un bija gatavs uzņemties risku.

      Tāds ir tāda trešās valsts uzņēmuma gadījums, kuram bijusi tikai pasīva loma attiecībā uz konkrētu projektu piešķiršanu Eiropas
         ražotājiem EEZ tirgū, šim uzņēmumam apņemoties nesaņemt šādus projektus, jo tam bija zināma attiecīgā vienošanās un šī pasīvā
         loma nebija pašu izvēle, bet gan to piedalīšanās forma nolīgumā par EEZ tirgu, un šī piedalīšanās bija priekšnosacījums, lai
         varētu notikt projektu piešķiršana EEZ starp Eiropas ražotājiem.

      (sal. ar 218.–222. punktu)
      10.    Pastāvot strīdam par to, vai ir noticis konkurences noteikumu pārkāpums, tiesiskās drošības prasība, kuru bauda tirgus dalībnieki,
         nozīmē, ka Komisija, kam ir uzlikts pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus, iesniedz no tiesību viedokļa pietiekamus
         pierādījumus tam, ka pastāv apstākļi, kas veido pārkāpumu. Attiecībā uz apgalvoto pārkāpuma ilgumu tas pats tiesiskās drošības
         princips nosaka, ka tad, ja nav pierādījumu, uz kuriem pamatojoties varētu tieši pierādīt pārkāpuma ilgumu, Komisija iesniedz
         vismaz tādus pierādījumus, kas attiecas uz apstākļiem, kas ir pietiekami tuvi laika ziņā, tā, lai saprātīgi varētu atzīt,
         ka šis pārkāpums ir nepārtraukti turpinājies laika posmā no viena līdz otram minētajam datumam.

      Turklāt tas, ka pierādījums par turpinātu pārkāpumu nav ticis iesniegts par konkrētiem periodiem, nav šķērslis, lai pārkāpumu
         uzskatītu par turpinātu kopējā periodā, kas ir plašāks nekā šie periodi, jo šāds konstatējums ir balstīts uz objektīvām un
         saskaņotām norādēm. Pārkāpuma vairāku gadu garumā ietvaros tam, ka aizliegtā vienošanās parādās dažādos laika posmos, kurus
         var nodalīt ar lielākiem vai mazākiem starpposmiem, nav ietekmes uz šīs aizliegtās vienošanās esamību, ar nosacījumu, ka šo
         pārkāpumu veidojošajām dažādajām darbībām ir viens mērķis un tās veido viena veida un turpinātu pārkāpumu.

      (sal. ar 235. un 236. punktu)
      11.    Ja EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, ir jāizvērtē katra uzņēmuma dalības relatīvais smagums.
         Tādējādi tas, ka uzņēmums nav piedalījies visās aizliegtās vienošanās sastāvdaļās, vai tas, ka tam ir bijusi nebūtiska loma
         tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu un nosakot naudas sodu.

      Attiecībā tieši uz nolīgumu, kura ietvaros trešās valsts uzņēmumi apņēmās neienākt Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) tirgū, Eiropas
         uzņēmumiem, savukārt, ar pozitīvu koluzīvu darbību palīdzību sadalot dažādus projektus šajā pašā tirgū, trešo valstu uzņēmumu
         rīcības smagums ir pielīdzināms Eiropas uzņēmumu rīcības smagumam, jo tas, ka tie nepiedalījās projektu piešķiršanā EEZ, nebija
         atkarīgs no to izvēles, bet vienkārši sekas to dalības attiecīgajā vienošanās veidam.

      (sal. ar 258., 260.–262. punktu)
      12.    EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma procesa ietvaros Komisijai ir plaša rīcības brīvība, nosakot naudas sodu summas, lai mudinātu
         uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas.

      Komisija nosaka naudas soda summu atkarībā no pārkāpuma smaguma un attiecīgā gadījumā – no tā ilguma. Pārkāpuma smagums ir
         jānosaka atkarībā no tādiem kritērijiem kā lietas konkrētie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvās iedarbības
         apjoms. Ir jāņem vērā tādi objektīvi elementi kā pret konkurenci vērsto rīcību saturs un ilgums, to skaits un intensitāte,
         skartā tirgus apjoms un ekonomiskai sabiedriskai kārtībai nodarītais kaitējums. Analīzē arī ir jāņem vērā atbildīgo uzņēmumu
         relatīvais nozīmīgums un tirgus daļa, kā arī iespējamā recidīvā rīcība.

      (sal. ar 280. un 281. punktu)
      13.    Katru reizi, kad Komisija nolemj uzlikt naudas sodu saskaņā ar konkurences tiesībām, tai ir jāievēro vispārējie tiesību principi,
         tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips, kā to ir interpretējušas Kopienu tiesas. Šis princips paredz, ka līdzīgas situācijas
         neaplūko atšķirīgi un atšķirīgas situācijas neaplūko līdzīgi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota.

      Tādējādi, ciktāl ir jāpamatojas uz uzņēmumu, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, apgrozījumu, lai noteiktu attiecības
         starp uzliekamajiem naudas sodiem, vērā ņemamais periods ir jāierobežo tā, lai iegūtie skaitļi būtu, cik vien iespējams, salīdzināmi.
         Tādējādi, ja Komisija balstās uz dažādiem gadiem, lai noteiktu attiecīgo uzņēmumu pārdošanas apjomu visā pasaulē un lai aprēķinātu
         naudas sodu sākumsummu, kas minētajiem uzņēmumiem jāuzliek par periodu, kurā tie piedalījušies aizliegtajā vienošanās kā individuālie
         uzņēmumi, pamatojoties uz apgrozījumiem, kas īstenoti dažādos gados, tā neizturas pret šiem uzņēmumiem vienlīdzīgi. Lai arī
         Komisijas mērķis, kas ļauj salīdzināt kopuzņēmuma akcionāru spēju radīt kaitējumu konkurencei laika posmā pirms šā kopuzņēmuma
         radīšanas, ir leģitīms, tomēr šādu nevienlīdzīgu attieksmi nevar attaisnot, ja var konstatēt, ka Komisija būtu varējusi izmantot
         citas metodes, lai sasniegtu tās noteikto mērķi, lai saistībā ar atsauces gada izvēli pret uzņēmumiem neattiektos nevienlīdzīgi.

      (sal. ar 282., 283., 286., 287. un 290.–292. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 12. jūlijā (*)

      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Tirgus sadale – Tiesības uz aizstāvību – Pārkāpuma pierādīšana – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Pamatojums – Sākumsumma – Atsauces gads
      Lieta T‑113/07
      Toshiba Corp., Tokija (Japāna), ko sākotnēji pārstāvēja Dž. Maklenane [J. MacLennan], solicitor, A. Šulcs [A. Schulz] un J. Borums [J. Borum], advokāti, pēc tam – Dž. Maklenane un A. Šulcs,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbo [F. Arbault] un J. Samnada [J. Samnadda], pēc tam – K. Lūiss [X. Lewis], pēc tam – J. Burke [J. Bourke] un F. Ronkess Aherbēks [F. Ronkes Agerbeek], un visbeidzot – F. Ronkess Aherbēks un N. Kāns [N. Khan], pārstāvji,

      atbildētāja,
      par prasību, galvenokārt, atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta
         un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) tiktāl, ciktāl tas attiecas
         uz prasītāju, un, pakārtoti, grozīt minētā lēmuma 1. un 2. pantu, lai atceltu vai samazinātu prasītājai uzliktā naudas soda
         summu.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

      sekretāre K. Kanca [C. Kantza], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 11. decembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1.     Prasītāja
      1        Prasītāja, Toshiba Corp., ir Japānā reģistrēta sabiedrība, kas darbojas dažādās nozarēs, tostarp gāzes izolācijas slēgiekārtu (turpmāk tekstā – “GIS”)
         nozarē. Laikā no 2002. gada oktobra līdz 2005. gada aprīlim tās darbību GIS jomā veica kopuzņēmums, proti, TM T & D Corp., kas vienlīdzīgās daļās tai piederēja kopā ar Mitsubishi Electric Corp. (turpmāk tekstā – “Melco”) un kas likvidēta 2005. gadā.

      2.     Preces
      2        GIS izmanto, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos. Tās ir smagas elektriskas iekārtas, ko izmanto kā elektrisko
         apakšstaciju galveno sastāvdaļu. GIS tiek pārdotas visā pasaulē kā gatavu elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas
         vai kā atsevišķas detaļas, kas integrējamas šādā apakšstacijā.

      3.     Administratīvais process
      3        2004. gada 3. martā mutiska lūguma atbrīvot no naudas soda ietvaros saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra paziņojumu
         par atbrīvojumu no naudas sodiem un to apmēra samazināšanu aizliegto vienošanos gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) ABB Ltd paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai, ka GIS nozarē pastāv pret konkurenci vērsta prakse.

      4        ABB lūgums atbrīvot no naudas soda tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāliem pierādījumiem. 2004. gada 24. aprīlī
         Komisija par to pieņēma lēmumu, ar ko ABB tika piešķirts nosacīts atbrīvojums.

      5        Pamatojoties uz ABB paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes vairāku sabiedrību, kas darbojas GIS
         nozarē, telpās.

      6        2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tika paziņots 20 sabiedrībām, tostarp prasītājai. 2006. gada
         18. un 19. jūlijā Komisija uzklausīja sabiedrības, kurām tika adresēts paziņojums par iebildumiem.

      4.     Apstrīdētais lēmums
      7        2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta
         piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

      8        Apstrīdētā lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā Komisija norādīja, ka dažādi uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki,
         saskaņā ar norunātajiem noteikumiem koordinēja GIS projektu piešķiršanu pasaules līmenī, izņemot noteiktus tirgus, lai tostarp
         saglabātu kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to aplēstās tirgu vēsturiskas daļas. Tā precizēja, ka GIS projektu piešķiršana
         tika veikta, pamatojoties uz kopējo “Japānas” kvotu un kopējo “Eiropas” kvotu, kas turpinājumā savā starpā bija attiecīgi
         jāsadala Japānas ražotāju un Eiropas ražotāju starpā. Nolīgumā, kas 1988. gada 15. aprīlī parakstīts Vīnē (turpmāk tekstā
         – “GQ nolīgums”), tika paredzēti noteikumi, kas ļāva piešķirt GIS projektus vai nu Japānas ražotājiem, vai Eiropas ražotājiem un
         ieskaitīt to vērtību atbilstošajā kvotā. Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 124.–132. apsvērumā Komisija precizēja, ka dažādi
         uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija panākuši nerakstītu vienošanos (turpmāk tekstā – “vispārējais nolīgums”),
         saskaņā ar kuru GIS projektu piešķiršana Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no
         otras puses, kas kopā apzīmētas kā GIS projektu “mītnes valstis”, bija paredzēta attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un
         Eiropas dalībniekiem. Par GIS projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa abu grupu starpā un tie netika ieskaitīti
         attiecīgajās kvotās.

      9        GQ nolīgumā tāpat tika ietverti noteikumi par karteļa darbībai nepieciešamās informācijas par attiecīgo konkursu manipulēšanu
         un cenas noteikšanu GIS projektiem, kuri nevarēja tikt piešķirti, apmaiņu abu ražotāju grupu starpā, ko tostarp nodrošināja
         minēto grupu sekretāri. Saskaņā ar GQ nolīguma 2. pielikuma noteikumiem šis nolīgums bija piemērojams visai pasaulei, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas
         valstis. Turklāt saskaņā ar vispārējo nolīgumu GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, tāpat bija paredzēti
         Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt piedāvājumus GIS projektiem Eiropā.

      10      Atbilstoši Komisijas apgalvotajam GIS projektu sadale starp Eiropas ražotājiem tika reglamentēta ar nolīgumu, kas tāpat tika
         parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī, ar nosaukumu “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” [E grupas nolīgums par
         GQ nolīguma īstenošanu] (turpmāk tekstā – “EQ nolīgums”). Tā norādīja, ka GIS projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie,
         kas reglamentē GIS projektu piešķiršanu citās valstīs. Konkrētāk, GIS projekti Eiropā tāpat bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir,
         par tiem jāvienojas vai tiem tika noteikta minimālā cena.

      11      Pamatojoties uz faktu konstatējumiem un veikto juridisko vērtējumu apstrīdētajā lēmumā, Komisija konstatēja, ka iesaistītie
         uzņēmumi bija pārkāpuši EKL 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu, un tiem
         uzlika naudas sodus, kuru summas tika aprēķinātas, piemērojot metodi, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai,
         piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā –
         “Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai”), kā arī Paziņojumu par sadarbību.

      12      Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija konstatēja, ka prasītāja bija piedalījusies pārkāpumā laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa
         līdz 2004. gada 11. maijam.

      13      Par apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu apstrīdētā lēmuma 2. pantā prasītājai tika uzlikts naudas sods EUR 90 900 000
         apmērā, no kuriem EUR 4 650 000, kas atbilst TM T & D izdarītajam pārkāpumam, bija jāmaksā solidāri ar Melco.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      14      Ar prasības pietikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 18. aprīlī, prasītāja cēla šo prasību. Iebildumu
         raksts un replikas raksts tika iesniegti attiecīgi 2007. gada 27. augustā un 22. oktobrī.

      15      Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 29. novembrī, prasītāja lūdza taisīt aizmugurisku spriedumu
         saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 122. pantu. Šis pieteikums tika noraidīts ar Vispārējās tiesas otrās palātas 2007. gada
         11. decembra lēmumu.

      16      Rakstveida process tika noslēgts, 2007. gada 17. decembrī iesniedzot atbildi uz repliku.

      17      Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Vispārējā tiesa (otra palāta) 2009. gada 22. septembrī nolēma sākt mutvārdu procesu.
         Reglamenta 64. pantā paredzēto organizatorisko pasākumu ietvaros tā aicināja Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus un lūdza
         lietas dalībniekus izteikt savu viedokli par šo pašu dokumentu nozīmi attiecībā uz argumentiem par tiesību iepazīties ar lietas
         materiāliem pārkāpumu. Tāpat Vispārējā tiesa rakstveidā uzdeva divus jautājumus Komisijai, aicinot to atbildēt uz tiem tiesas
         sēdē.

      18      Atbildot uz Vispārējās tiesas aicinājumu, Komisija iesniedza attiecīgos dokumentus 2009. gada 26. oktobrī. Prasītāja savus
         apsvērumus par šiem dokumentiem iesniedza 2009. gada 19. novembrī. Komisija atbildēja uz prasītājas prasījumiem 2009. gada
         2. decembrī.

      19      Vispārējā tiesa 2009. gada 11. decembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku apsvērumus un atbildes uz rakstiskajiem un
         mutiskajiem jautājumiem.

      20      Ar 2010. gada 11. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa nolēma atsākt mutvārdu procesu, Reglamenta 65. panta pierādījumu savākšanas
         pasākumu ietvaros lika Komisijai iesniegt noteiktus dokumentus un noteica kārtību, kādā prasītāja ar tiem var iepazīties.

      21      Komisija izpildīja šo pieradījumu savākšanas pasākumu noteiktajos termiņos.

      22      Mutvārdu process tika slēgts 2010. gada 28. jūlijā.

      23      Prasītājas prasības pieteikumā izteiktie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas;
      –        pakārtoti tam, grozīt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu, lai atceltu vai būtiski samazinātu tai uzliktā naudas soda summu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas saistīti ar bankas garantiju.
      24      Tiesas sēdē prasītāja atteicās no pirmā prasījuma par apstrīdētā lēmuma atcelšanu pilnībā.

      25      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību kā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      26      Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus. Pirmais attiecas uz to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija no tiesību
         viedokļa neesot pietiekami pierādījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Otrais attiecas uz to, ka Komisija neesot pierādījusi
         vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu. Trešais attiecas uz to, ka tās tiesības uz aizstāvību esot tikušas pārkāptas.
         Ceturtais attiecas uz to, ka Komisija tai esot kļūdaini uzlikusi naudas sodu.

      27      Komisija apstrīd prasītājas izvirzīto pamatu pamatotību.

      28      Vispirms ir jānorāda, ka prasītāja nav precizējusi, kuri no tās pamatiem tika izvirzīti dažādo iesniegto prasījumu pamatojumam.
         Šajā ziņā ir jāuzskata, pirmkārt, ka prasītāja ir izvirzījusi pirmo, otro un trešo pamatu, lai pamatotu savu prasījumu atcelt
         apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas. Proti, ja viens no šiem pamatiem tiek apstiprināts, principā būs pilnībā
         jāatceļ apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas. Otrkārt, ceturtais pamats attiecas uz prasītājai uzliktā naudas
         soda noteikšanu un tādēļ tā to ir izvirzījusi, lai pamatotu savu prasījumu atcelt vai būtiski grozīt tai uzliktā naudas soda
         summu.

      1.     Par prasījumu atcelt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz prasītāju
      29      Tā kā gadījumā, ja apstrīdētais lēmums tiks atcelts, prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ minētā lēmuma vērtēšana
         pēc būtības būtu lieka, vispirms ir jāizskata trešais pamats. Turpinājumā ir jāizvērtē pirmais un otrais pamats.

       Par trešo pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija esot pārkāpusi prasītājas tiesības uz aizstāvību
      30      Prasītāja uzskata, ka tās tiesības uz aizstāvību ir tikušas pārkāptas. Pirmajā daļā tā atsaucas uz būtisku procesuālu kļūdu
         attiecībā uz pārkāpuma identificēšanu apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā. Otrajā daļā tā apgalvo, ka ir pārkāptas tiesības
         iepazīties ar lietas materiāliem. Trešajā daļā tā apgalvo, ka Komisija ir sagrozījusi lietas materiālu pierādījumus.

      31      Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

       Par pirmo daļu, kas attiecas uz nepietiekamu pārkāpuma identificēšanu apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      32      Pēc prasītājas domām, apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā Komisija tikai atsaucās uz prasītājas dalību visos nolīgumos
         un saskaņotajās darbībās, neidentificējot EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, kas esot būtiska procesuāla kļūda.

      33      Komisija apstrīd prasītājas argumenta pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      34      No apstrīdētā lēmuma 1. panta izriet, ka Komisija konstatēja, ka attiecīgās sabiedrības bija visu nolīgumu un saskaņoto darbību,
         kas bija pretrunā EKL 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam, GIS nozarē dalībnieces, un precizēja attiecīgos laika posmus. Tādēļ
         apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā nav konkrēti norādīts, no kā sastāvēja pārmestie nolīgumi un darbības.

      35      Tomēr ir jāatgādina, ka lēmuma rezolutīvā daļa ir jāsaprot, ņemot vērā tās pamatojumu (Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa
         spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94
         un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, tā saucamais spriedums “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 761. punkts). Šajā gadījumā pārkāpuma, par kuru uzlikts sods, sastāva izklāsts ir tostarp sniegts apstrīdētā
         lēmuma preambulas otrajā apsvērumā, un minētais sastāvs ir detalizēti aprakstīts citos apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumos.
         Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka, ņemot vērā tā pamatojumu, Komisija apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā pietiekami precīzi
         identificēja attiecīgo pārkāpumu. Tādēļ šī daļa ir jānoraida.

       Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      36      Prasītāja uzskata, ka Komisija tai nav piešķīrusi piekļuvi visiem apsūdzošiem un attaisnojošiem pierādījumiem.

      37      Attiecībā uz apsūdzošiem pierādījumiem prasītāja apgalvo, ka tai tika piešķirta tikai daļēja piekļuve Hitachi atbildei uz paziņojumu par iebildumiem un nav tikusi piešķirta piekļuve Fuji paziņojumiem, kas it kā paskaidrojot ABB paskaidrojumus, kas minēti apstrīdētā lēmuma preambulas 125. apsvērumā. Līdz ar to tā uzskata, ka nav varējusi izteikties
         un tikt uzklausīta par šiem pierādījumiem, uz kuriem tādēļ, viņasprāt, nevarēja atsaukties apstrīdētajā lēmumā.

      38      Attiecībā uz attaisnojošiem pierādījumiem prasītāja precizē, ka, tā kā tai netika piešķirta pilnīga piekļuve lietas materiāliem,
         tā nebija spējīga noteikt, vai citi lietas dalībnieki bija iesnieguši papildu atbilstošus pieradījumus. Tā katrā ziņā uzskata,
         ka tai bija jāsaņem piekļuve Hitachi Ltd papildu atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, kas ir pretrunā secinājumiem, kuri apstrīdētajā lēmumā izdarīti no Hitachi paziņojumiem par uzskaiti. Tāpat tā atsaucas uz Melco un Hitachi darbinieku paziņojumiem par to, ka nepastāv vispārējais nolīgums. Visbeidzot, tā atsaucas uz S. paziņojumiem, ko iesniedza Areva un kas acīmredzami esot pretrunā teorijai par GQ nolīguma ilgumu.

      39      Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      40      Tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai ieinteresētājai personai administratīvā procesa laikā tiktu dota iespēja lietderīgā
         veidā darīt zināmu tās viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un nozīmīgumu, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija
         izmanto, lai pamatotu savu apgalvojumu par to, ka pastāv Līguma pārkāpums (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās
         lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 66. punkts).

      41      Tiesības iepazīties ar lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa nozīmē, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam
         uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus pierādījumu lietas materiālu rakstiskos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai.
         Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus
         dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās
         lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 68. punkts).

      42      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar
         paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procedūras stadijā,
         un šim uzņēmumam ir tiesības iepazīties ar lietas materiāliem, lai nodrošinātu savu tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu.
         Tāpēc citu uzņēmumu, kas esot bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek
         ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, ar kuriem var iepazīties lietas dalībnieki (Vispārējās tiesas
         2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 163. punkts).

      43      Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots
         šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem
         uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Proti, šādos apstākļos attiecīgais izvilkums
         no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem uzņēmumiem,
         kas it kā piedalījušies pārkāpumā (skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 164. punkts un tajā minētā judikatūra). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. panta
         1. punktam.

      44      Pēc analoģijas: ja izvilkumam no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei,
         var būt nozīme uzņēmuma aizstāvībai, jo tas ļauj atsaukties uz pierādījumiem, kas neatbilst secinājumiem, pie kuriem šajā
         stadijā ir nonākusi Komisija, tas ir attaisnojošs pierādījums. Šādā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir jāspēj novērtēt attiecīgo
         izvilkumu vai dokumentu un par tiem izteikt savu viedokli.

      45      Tomēr ar to vien, ka citi uzņēmumi ir izvirzījuši tādus pašus argumentus kā attiecīgais uzņēmums un ka attiecīgajā gadījumā
         tie ir izmantojuši vairāk avotu savai aizstāvībai, nepietiek, lai šos argumentus uzskatītu par attaisnojošiem pierādījumiem
         (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 353. un 355. punkts).

      46      Attiecībā uz sekām, kādas ir, ja iepazīšanās ar lietas materiāliem nenotiek atbilstoši šiem noteikumiem, – tāda dokumenta
         nepaziņošana, uz kuru Komisija ir pamatojusies, lai apsūdzētu uzņēmumu, ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais
         uzņēmums pierāda, ka rezultāts, pie kura savā lēmumā ir nonākusi Komisija, būtu bijis citāds, ja nepaziņotais dokuments būtu
         bijis jānoraida kā apsūdzošs pierādījums (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 71. un 73. punkts).

      47      Attaisnojoša dokumenta nepaziņošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja tam nelabvēlīgi
         ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu
         varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis
         atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarīja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu
         ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus – vismaz attiecībā uz tam pārmestās rīcības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas
         soda apmēru (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 74. un 75. punkts).

      48      Iespējamību, ka nepaziņots dokuments būtu varējis ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai
         tad, kad ir veikta tāda pagaidu pārbaude noteiktiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrotos, ka nepaziņotiem dokumentiem
         saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varēja būt bijusi nozīme, kuru nevarētu atstāt neievērotu (iepriekš 40. punktā minētais
         spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 76. punkts).

      49      Šajā gadījumā vispirms ir jānoraida prasītājas argumenti par to, ka tai nav tikusi piešķirta pieeja visiem Komisijas lietas
         materiāliem. Proti, no šā sprieduma 41. punktā minētās judikatūras izriet, ka ieinteresēto personu tiesību uz aizstāvību aizsardzība
         ar administratīvā procesa palīdzību nenozīmē, ka ir jāpiešķir pilnīga pieeja lietas materiāliem.

      50      Attiecībā uz apsūdzošiem pierādījumiem ir jānorāda, ka prasītāja neprecizē, kādi apsūdzoši pierādījumi apstrīdētajā lēmumā
         ir iekļauti Hitachi atbildes uz paziņojumu par iebildumiem daļā, kurai tai nav bijusi piekļuve. Tāpat tā neprecizē iemeslus, kuru dēļ tikai daļēja
         piekļuve minētajam dokumentam tai nav ļāvusi izteikties par Hitachi paziņojumiem par uzskaiti, kas ir tā galvenais apsūdzošais pierādījums. Šādos apstākļos prasītājas arguments par daļēju piekļuvi
         Hitachi atbildei uz paziņojumu par iebildumiem ir jānoraida.

      51      Turklāt Komisija atzīst, ka tā nevarēja pamatoties uz Fuji apsvērumiem, kuri netika paziņoti prasītājai, – lai apstrīdētajā lēmumā pamatotu pret to iebildumus, bet apstrīd to, ka tā
         būtu tos faktiski izvirzījusi kā apsūdzošus pierādījumus.

      52      Tomēr ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 125. un 255. apsvērumā ir atsaukusies uz Fuji papildu apsvērumiem, it īpaši uz 2006. gada 21. novembra apsvērumiem, lai apstiprinātu vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

      53      Šādos apstākļos prasītājas argumenta iznākums ir atkarīgs no pirmā pamata, kas attiecas uz pierādījumu vispārēja nolīguma
         pastāvēšanai, vērtējuma rezultāta. Proti, ja tiks konstatēts, ka pat pēc Fuji apsvērumu kā apsūdzošu pierādījumu noraidīšanas minētā nolīguma pastāvēšana no tiesību viedokļa pietiekami tiek pierādīta,
         prasītājas pieņēmumi būs jānoraida. Turpretī, ja tiks konstatēts, ka minētie apsvērumi ir pierādījums, kas ir vajadzīgs, lai
         pamatotu secinājumus, kas izdarīti apstrīdētajā lēmumā par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, prasītājas arguments būs jāapstiprina
         un tātad jāatceļ apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas.

      54      Attiecībā uz attaisnojošiem pierādījumiem Vispārējā tiesa lūdza Komisiju iesniegt visus dokumentus, kurus ar minimālo precizitāti
         bija identificējusi prasītāja. Tā kā Komisijai adresēts pieprasījums tika balstīts uz pašas prasītājas norādēm, nav jāapmierina
         tās lūgums, kas tika izteikts 2009. gada 19. novembra apsvērumos un kas attiecas uz to, lai Komisija tai paziņotu visus dokumentus,
         kas iesniegti, atbildot uz analoģiskiem aicinājumiem, kurus Vispārējā tiesa ir izteikusi lietās T‑112/07 Hitachi u.c./Komisija un T‑133/07 Mitsubishi Electric/Komisija.

      55      Attiecībā uz dažādajiem dokumentiem, ko Komisija iesniegusi šajā lietā, ir jānorāda, pirmkārt, ka – pretēji prasītājas apgalvotajam
         – Hitachi papildu atbilde uz paziņojumu par iebildumiem neliek apstrīdēt tās paziņojumu par paziņošanas un uzskaites mehānisma faktisko
         saturu. Minētajā papildu atbildē Hitachi tikai apstrīdēja veidu, kādā Komisija bija interpretējusi minētos paziņojumus, it īpaši attiecībā uz to – kā pierādījuma par
         vispārējā nolīguma pastāvēšanu un vienota pārkāpuma, ar ko ir saistīts šis vispārējais nolīgums un GQ nolīgums, pastāvēšanu – atbilstību. Tomēr Hitachi jau bija izvirzījusi šo pašu argumentu savas pirmās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izvilkumā, kuru Komisija prasītājai
         bija paziņojusi. Līdz ar to Hitachi papildu atbilde uz paziņojumu par iebildumiem nav uzskatāma par attaisnojošu pieradījumu, kura paziņošana būtu varējusi ietekmēt
         procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.

      56      Tāpat ir jānorāda, ka prasītāja savos 2009. gada 19. novembra apsvērumos kļūdaini sūdzas par to, ka pēc Vispārējās tiesas
         Komisijai adresētā lūguma tai tika piešķirta tikai daļēja pieeja Hitachi papildu atbildei uz paziņojumu par iebildumiem. Proti, piekļuves minētajam dokumentam daļējais raksturs izriet no tā, ka savos
         rakstiskajos apsvērumos prasītāja to identificēja kā iespējamo attaisnojošo pierādījumu tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas
         uz paziņošanas un uzskaites mehānismu.

      57      Otrkārt, ir jānorāda, ka rakstveida paziņojumos, kas iesniegti 2006. gada novembrī, Melco un Hitachi darbinieki apstrīd vispārējā nolīguma pastāvēšanu un to, ka būtu notikušas ar to saistītās sarunas, un min, ka pastāv “augsti”
         šķēršļi ienākšanai Eiropas tirgū. Turklāt viens no Melco lieciniekiem atzīmē, ka Fuji nav piedalījusies sarunās pirms GQ nolīguma parakstīšanas, bet cits norāda, ka, viņaprāt, noteiktu Eiropas valstu izslēgšana no GQ nolīguma piemērošanas jomas bija saistīta ar risku īstenot konkurences tiesības. Hitachi liecinieki savukārt ziņo par 2002. gada jūlijā iesniegtā Alstom piedāvājuma par vienošanos starp Eiropas un Japānas ražotājiem detaļām un par to, ka Hitachi šo piedāvājumu bija noraidījusi.

      58      Šajā ziņā ir jānorāda, pirmām kārtām, ka sabiedrības darbinieku rakstveida liecības, kas uzrakstītas tās kontrolē un ko tā
         iesniegusi savai aizstāvībai Komisijas īstenotā administratīvā procesa ietvaros, principā nevar tikt kvalificētas kā no šīs
         pašas sabiedrības atšķirīgi un neatkarīgi pierādījumi. Proti, parasti sabiedrības nostāja attiecībā uz to faktu patiesumu,
         kurus tai pārmet Komisija, vispirms ir balstīta uz tās darbinieku un vadītāju zināšanām un viedokļiem.

      59      Otrām kārtām, administratīvā procesa laikā prasītāja pati apstrīdēja vispārējā nolīguma pastāvēšanu un ar to saistīto sarunu
         notikšanu un atsaucās uz “augstu” šķēršļu ienākšanai Eiropas tirgū pastāvēšanu. Līdz ar to tas, ka citi uzņēmumi ir izvirzījuši
         šos argumentus, nav uzskatāms par attaisnojošu pieradījumu.

      60      Tāpat Alstom 2002. gada jūlijā iesniegtā piedāvājuma detaļas tika izklāstītas paziņojumā par iebildumiem, bet tas, ka Fuji nav piedalījusies ar GQ nolīgumu saistītajās sarunās, ir minēts M. liecībās, piekļuves kurām saņemšanu prasītāja neapstrīd. Tādējādi šie pierādījumi nav attaisnojoši pierādījumi.

      61      Turpretī nav konstatējams, ka prasītāja būtu izvirzījusi argumentu par iemeslu, kādēļ noteiktas Eiropas valstis tika izslēgtas
         no GQ nolīguma piemērošanas jomas, nedz arī tas, ka tai būtu bijusi piekļuve dokumentam, kurā tas ir izklāstīts. Tādējādi attiecīgais
         izvilkums no viena no Melco darbinieku liecībām varētu tikt uzskatīts par attaisnojošu pierādījumu. Tomēr runa ir par paziņojumu, ko ir sniedzis viena
         no iesaistītajiem uzņēmumiem darbinieks un kurā viņš tikai apstrīd pārkāpumu saturošas rīcības pastāvēšanu, nekādi to nepamatojot.
         Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka šā pierādījuma paziņošana būtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.

      62      Treškārt, ir jānorāda, ka prasītāja savos 2009. gada 19. novembra apsvērumos pati atzīst, ka S. paziņojumi, kurus iesniegusi Areva, apstiprina tās pašas argumentus par apgalvoto GQ nolīguma īstenošanas apturēšanu laikā no 1999. gada līdz 2002. gadam. Tāpat, pretēji prasītājas apgalvotajam, pieņēmums, ka
         2002. gadā bija jātuvojas TM T & D, lai pārtrauktu karteļa darbību, tika izklāstīts Areva skaidrojošajās piezīmēs par aizliegtās vienošanās darbību, un piekļuve tām prasītājai bija.

      63      Vienīgais iespējamais attaisnojošais pierādījums, kas ietverts S. paziņojumos, ir apgalvojums, ka GQ nolīgums nevarēja darboties bez tāda liela ražotāja kā Siemens. Tomēr šis pieņēmums, kas nāk no tāda uzņēmuma darbinieka, kuram tiek pārmesta dalība pārkāpumā, nav pamatots un ir pretrunā
         gan citu iesaistīto uzņēmumu paziņojumiem, gan Komisijas savāktajiem un apstrīdētā lēmuma preambulas 191.–198. apsvērumā izklāstītajiem
         dokumentālajiem pierādījumiem. Tādējādi šā pierādījuma paziņošana nebūtu varējusi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma
         saturu.

      64      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jānoraida prasītājas argumenti par piekļuvi attaisnojošiem pierādījumiem. Tomēr, kā izriet
         no šā sprieduma 53. punkta, šīs daļas iznākums ir atkarīgs no to argumentu vērtējuma rezultāta, kurus prasītāja iesniedza
         pirmā pamata ietvaros.

       Par trešo daļu, kas attiecas uz lietas materiālu pierādījumu sagrozīšanu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      65      Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir sagrozījusi lietas materiālu pierādījumus un tādējādi pārkāpusi gan tās tiesības uz aizstāvību,
         gan pienākumu objektīvi un rūpīgi izskatīt lietas materiālus.

      66      Atbilstoši prasītājas teiktajam, pirmkārt, pretēji tam, kas ir teikts apstrīdētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā, uzņēmums,
         kas pieder grupai, kurā ietilpst VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (turpmāk tekstā – “VA TECH”), nav klusējis par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet to ir skaidri apstrīdējis sēdes [Komisijā] laikā.

      67      Otrkārt, prasītāja apstrīd, ka sēdes [Komisijā] laikā tā nav varējusi atbildēt uz jautājumiem par projektiem, kas uzskaitīti
         GQ nolīgumā paredzētajā kvotā un it kā paziņoto projektu sarakstā, ko iesniedza ABB. Pamatojoties uz sēdes protokola izvilkumu, tā precizē, ka tās atbilde bija, ka tai nekas nebija zināms par uzskaiti.

      68      Treškārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija kļūdaini paziņoja, ka tā bija apstiprinājusi, ka aizliegtā vienošanās
         GQ turpinājās pēc 1999. gada 24. aprīļa, lai arī tā vienmēr bija apgalvojusi, ka pasaules līmenī aizliegtā vienošanās beidzās
         pēc tam, kad Siemens un Hitachi pārtrauca savu dalību tajā.

      69      Ceturtkārt, pretēji Komisijas apgalvojumiem apstrīdētā lēmuma preambulas 306. apsvērumā, prasītāja apgalvo, ka nav apstiprinājusi
         Hitachi paziņojumus par paziņošanas pastāvēšanu un ir apstrīdējusi gan paziņošanu, gan uzskaiti.

      70      Piektkārt, prasītāja apgalvo, ka, tā kā tai nebija pieejas citu lietas dalībnieku paziņojumiem, ar kuriem Komisija pamatoja
         savus secinājumus, tā nevar izslēgt, ka arī minēto paziņojumu saturs ir ticis sagrozīts apstrīdētajā lēmumā, kas, ņemot vērā
         iepriekš izvirzītos iebildumus, turklāt esot ļoti iespējams.

      71      Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      72      Pirmkārt, ir jānorāda, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips, kura saturs ir atgādināts šā sprieduma 40. punktā, var
         tikt pārkāpts, sagrozot faktus, tikai tad, ja tas ir ietekmējis ieinteresētās personas iespēju saprast iebildumu, ko izvirzījusi
         Komisija, saturu vai novērtēt to pamatojumam izmantotos pierādījumus.

      73      Tomēr šajā gadījumā prasītāja neprecizē, kādā mērā apgalvotā faktu sagrozīšana, ko esot veikusi Komisija, būtu padarījusi
         tās aizstāvību sarežģītāku.

      74      Līdz ar to ir jānoraida iebildums par tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpumu.

      75      Otrkārt, pienākums objektīvi un rūpīgi izvērtēt lietas materiālus, kas ir labas pārvaldības principa neatņemama sastāvdaļa,
         tiek pārkāpts ikreiz, kad fakts ir sagrozīts. Tomēr šāds pārkāpums neļauj secināt, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks
         tādēļ, ka Komisija nebūtu varējusi nonākt pie tādiem pašiem secinājumiem, ja tā būtu pareizi interpretējusi attiecīgos faktus.

      76      Šādos apstākļos dažādu faktu, kas esot sagrozīti, interpretācija, kā arī sagrozīšanas, kas, iespējams, tiks konstatēta, sekas
         tiks izvērtētas to prasītājas pamatu ietvaros, kuros tiek apstrīdēti attiecīgie fakti.

      77      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, trešā pamata trešā daļa ir jānoraida.

       Par pirmo pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija no tiesību viedokļa nav pietiekami pierādījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu
      78      Saskaņā ar judikatūru Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsniedz pierādījumi, kas no tiesību viedokļa pietiekami
         pierāda pārkāpumu veidojošo faktu pastāvēšanu (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu apvienotajās lietās
         T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

      79      Šādos apstākļos tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam. Tādējādi tiesa
         nevar secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu
         tai vēl ir šaubas, it īpaši attiecībā uz prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu (iepriekš 78. punktā minētais spriedums
         apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 60. punkts).

      80      Precīzāk, šādā situācijā ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas tieši izriet no Romā 1950. gada 4. novembrī
         parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta un kas ir viena no pamattiesībām,
         kuras ir Kopienu tiesību vispārīgie principi. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī ar tiem saistīto sodu būtību un
         smaguma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips ir tostarp piemērojams procesos par tādu uzņēmumiem piemērojamu konkurences
         noteikumu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda (šajā ziņā skat. iepriekš 78. punktā
         minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

      81      Tādējādi Komisijai ir jāiesniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai konstatētu pārkāpuma pastāvēšanu. Tomēr ir jāuzsver,
         ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma elementu.
         Pietiek ar to, ka šai prasībai atbilst vispārēji novērtēts norāžu kopums, uz kuru atsaucas iestāde (skat. iepriekš 78. punktā
         minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 62. un 63. punkts un tajos minētā judikatūra).

      82      Turklāt, ņemot vērā pret konkurenci vērstu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija
         iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir sazinājušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt
         fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus.
         Tādējādi par darbības vai nolīguma, kas ir vērsti pret konkurenci, pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu
         daudzuma, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska
         izskaidrojuma (skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dresdner Bank u.c./Komisija, 64. un 65. punkts un tajos minētā judikatūra).

      83      Prasītāja šajā ziņā apgalvo, ka vairs nav jāpiemēro maigākas tiesību normas pierādījumu jomā, kas ir saistītas ar sarežģījumiem,
         ar ko sastopas Komisija, mēģinot pierādīt pārkāpumu. Viņasprāt, pirmkārt, Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003
         par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.), tika pastiprinātas Komisijas
         pilnvaras šajā jomā. Otrkārt, šajā lietā, pateicoties sadarbības programmai, Komisija esot saņēmusi ievērojamu daudzumu pierādījumu.
         Treškārt, pateicoties modernajām tehnoloģijām, vairākos datoros pastāvot daudzas kopijas dokumentiem, kas attiecas uz aizliegtās
         vienošanās dalībniekiem. Atbilstoši prasītājas teiktajam attiecīgie dokumenti tātad var vienkāršāk tikt identificēti un to
         saturs var tikt atjaunots pat pēc to dzēšanas.

      84      Tomēr šie prasītājas argumenti nevar tikt apstiprināti. Proti, pirmkārt, lai arī no Regulas Nr. 1/2003 preambulas 25. apsvēruma
         izriet, ka Komisijas pilnvaru palielināšanas mērķis ir ļaut konstatēt tostarp EKL 81. panta pārkāpumus, šis palielinājums
         vien nenodrošina, ka Komisija attiecīgajā gadījumā faktiski varēs vieglāk savākt neapgāžamus pierādījumus. Tas pats konstatējams,
         otrkārt, attiecībā uz sadarbības programmu. Proti, lai Komisija varētu pienācīgi atsaukties uz pierādījumiem, kas saņemti
         no ieinteresētajiem uzņēmumiem, kā uz pārkāpuma pierādījumiem, tiem katrā ziņā ir jāatbilst piemērojamiem judikatūras kritērijiem.
         Tādējādi apžēlošanas pieteikumu pastāvēšana kā tāda noteikti neatvieglo Komisijas lomu. Treškārt, datņu pavairošanas ietekmi
         līdzsvaro šajā saistībā aizliegtās vienošanās dalībnieku veikti tehniski pasākumi. Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma preambulas
         173.–175. apsvēruma izriet, ka vienošanās dalībnieki ir kodējuši atbilstošos dokumentus ar informātikas rīku palīdzību un
         ka saziņai ar pārkāpumu saistītās darbības ietvaros tika izmantotas anonīmas elektroniskās pastkastītes. Pirmām kārtām, nav
         pierādīts, ka prasītāja būtu sistemātiski atteikusies pievienoties šiem pasākumiem, jo lietas materiālu pierādījumi neliecina
         par ilgstošu pretestību. Otrām kārtām, no šiem pašiem pierādījumiem izriet, ka, ja prasītāja neizmantoja kodēšanu un anonīmas
         elektroniskās pastkastītes, saziņa ar to tika veikta pa telefonu un faksu, nevis pa elektronisko pastu vai citā datņu apmaiņas
         veidā.

      85      Turklāt, ja Komisija, lai secinātu, ka ir izdarīts pārkāpums, atsaucas tikai uz attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū, pietiek,
         ja šie uzņēmumi pierāda, ka pastāv apstākļi, kas sniedz citu skaidrojumu Komisijas konstatētajiem faktiem un kas tātad faktu
         izskaidrojumu, ko Komisija izmantojusi, lai secinātu Kopienas konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, ļauj aizstāt ar
         citu ticamu izskaidrojumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00,
         T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 186. punkts un tajā minētā judikatūra).

      86      Kā apgalvo prasītāja, šis noteikums tāpat ir piemērojams, ja pieradījumi, uz kuriem atsaucas Komisija, nav pietiekami. Proti,
         šādā gadījumā minētie pierādījumi neļauj neapšaubāmi pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu bez interpretācijas nepieciešamības (šajā
         ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑36/05 Coats Holdings un Coats/Komisija, Krājumā nav publicēts, 74. punkts).

      87      Turpretī, pretēji prasītājas apgalvotajam, minētais noteikums nav piemērojams visiem gadījumiem, kuros pārkāpums ir konstatēts,
         to izsecinot no citiem faktiem, ar netiešiem vai nedokumentāliem pierādījumiem. Proti, attiecībā uz pierādījumiem, ko var
         sniegt, lai pierādītu EKL 81. panta pārkāpumu, Kopienu tiesībās prevalē pieradījumu brīvas novērtēšanas princips (Vispārējās
         tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/00 Dalmine/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 72. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. pantam.

      88      Līdz ar to, pat ja prasītājas minētie apstākļi vien, ja tie tiek pierādīti, var izrādīties atbilstoši, veicot Komisijas minēto
         norāžu kopuma vispārīgu vērtējumu, to rezultātā attiecīgais uzņēmums nevar apstrīdēt Komisijas apgalvojumus, sniedzot faktu
         alternatīvu skaidrojumu.

      89      Turklāt neviena Kopienu tiesību norma vai vispārējs princips neliedz Komisijai attiecībā uz uzņēmumu atsaukties uz citu par
         iesaistīšanos pārkāpumā apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts
         EKL 81. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tās uzdevumu pārraudzīt šo tiesību normu pienācīgu piemērošanu (iepriekš
         85. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. pantam.

      90      Tomēr uzņēmuma, kurš tiek uzskatīts par aizliegtās vienošanās dalībnieku, paziņojums, kura precizitāti apstrīd vairāki citi
         iesaistītie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu pierādījumu pārkāpuma pastāvēšanai, ko šie citi uzņēmumi ir izdarījuši,
         ja tas nav pamatots ar citiem pieradījumiem, ņemot vērā, ka pieprasītā apstiprināšanas pakāpe var būt mazāka attiecīgo paziņojumu
         ticamības dēļ (iepriekš 85. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. un 220. punkts).

      91      Attiecībā uz dažādu pierādījumu pārliecinošo spēku vienīgais atbilstošais kritērijs iesniegto pierādījumu novērtēšanai ir
         to ticamība (iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā Dalmine/Komisija, 72. punkts).

      92      Saskaņā ar vispārīgajiem noteikumiem pierādījumu jomā dokumenta ticamība un tātad pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes,
         izstrādāšanas apstākļiem, adresāta un satura (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95,
         T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95
         līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 1053. un 1838. punkts).

      93      Turklāt īpaši liels pierādījuma spēks var tikt atzīts attiecībā uz paziņojumiem, kuri, pirmkārt, ir ticami, otrkārt, ir sniegti
         uzņēmuma vārdā, treškārt, ir personas, kurai ir profesionāls pienākums rīkoties šā uzņēmuma interesēs, sniegti, ceturtkārt,
         nav paziņotāja interesēs, piektkārt, izriet no tiešas liecības par apstākļiem, kas ar tiem ir saitīti, un, sestkārt, tika
         iesniegti rakstveidā, apzināti un pēc rūpīgas apdomāšanas (šajā ziņā skat. iepriekš 85. punktā minēto spriedumu apvienotajās
         lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 205.–210. punkts).

      94      Turklāt, lai arī zināma piesardzība attiecībā uz prettiesiskas aizliegtās vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgām liecībām
         parasti ir pieņemama, ņemot vērā prasītājas minēto iespēju, ka šiem dalībniekiem ir tendence iesniegt pēc iespējas vairāk
         apsūdzošu pierādījumu par savu konkurentu darbību, tomēr tas, ka tiek lūgts piemērot Paziņojumu par sadarbību, lai saņemtu
         atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, ne vienmēr rada vēlmi iesniegt sagrozītus pierādījumus par citu aizliegtās
         vienošanās dalībnieku dalību. Proti, jebkurš mēģinājums maldināt Komisiju varētu likt apšaubīt godīgumu, kā arī pieprasītāja
         sadarbības pilnīgumu un tātad apdraudēt tā iespēju saņemt visas Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (šajā ziņā
         skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).

      95      Šajā ziņā tāpat ir jānorāda, ka iespējamās sekas tam, ka tiek paziņoti sagrozīti pierādījumi, ir vēl smagākas, jo uzņēmuma
         apstrīdētie paziņojumi ir jāapstiprina, kā izriet no šā sprieduma 90. punkta. Proti, šis apstāklis palielina risku, ka neprecīzus
         paziņojumus identificēs gan Komisija, gan citi iesaistītie uzņēmumi.

      96      Attiecībā uz šo noteikumu piemērošanu šajā gadījumā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar konstatējumiem apstrīdētajā lēmumā
         vispārējais nolīgums bija nerakstīta vienošanās, kas ietvēra, pirmkārt, Japānas uzņēmumu apņemšanos neienākt GIS projektu
         tirgū Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), otrkārt, Eiropas uzņēmumu apņemšanos neienākt Japānas GIS projektu tirgū un, treškārt,
         Eiropas uzņēmumu apņemšanos paziņot Japānas uzņēmumiem par GIS projektiem Eiropas valstīs, kas nav mītnes valstis, un uzskaitīt
         šos pašus projektus kopējā “Eiropas” kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā. Atbilstoši Komisijas apgalvotajam paziņošanas un uzskaites mehānisma mērķis bija piešķirt kompensāciju Japānas uzņēmumiem,
         kurus Eiropas uzņēmumi uzskatīja par iespējamiem konkurentiem EEZ tirgū.

      97      Viena no dažādajām vispārējā nolīguma sastāvdaļām, kas uzskaitītas šā sprieduma 96. punktā, ir apgalvotā Japānas uzņēmumu
         apņemšanās neienākt EEZ GIS projektu tirgū, kas ir Komisijas prasītājai izvirzīto iebildumu pamats. Līdz ar to tieši šīs apņemšanās
         pastāvēšana ir no tiesību viedokļa pietiekami jāpierāda. Tomēr citas vispārējā nolīguma sastāvdaļas, ja tās tiks pierādītas,
         var izrādīties nozīmīgas kā netieši pierādījumi, kas ļauj secināt Japānas uzņēmumu savstarpējās apņemšanās pastāvēšanu.

      98      Prasītāja apstrīd vispārējā nolīguma pastāvēšanu un savu dalību tajā. Tā apstrīd dažādo Komisijas apstrīdētajā lēmumā izvirzīto
         pierādījumu pierādījuma spēku un izvirza citus pierādījumus, kas, viņasprāt, liecina par to, ka minētais nolīgums nav pastāvējis.
         Prasītāja tādēļ uzskata, ka Komisijai bija jāpieņem alternatīvi skaidrojumi par to, kādēļ tie Japānas ražotāji nepiedalījās
         EEZ GIS projektu tirgū, kuri ir saistīti ar juridisku, tehnisku un komerciālu šķēršļu pastāvēšanu pieejai šim pašam tirgum.
         Šādos apstākļos, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Komisija esot apgriezusi otrādi pierādīšanas pienākumu, pārkāpusi nevainīguma
         prezumpcijas principu un pārsniegusi savas kompetences robežas.

      99      Komisija apgalvo, ka vispārējā nolīguma un it īpaši Japānas uzņēmumu apņemšanās neienākt EEZ tirgū pastāvēšana no tiesību
         viedokļa ir pietiekami pierādīta ar pierādījumu kopumu, kas ietver dokumentālus pierādījumus, uzņēmumu paziņojumus, liecības,
         kā arī pierādījumus par aizliegtās vienošanās faktisko darbību.

      100    Tādējādi, lai pārbaudītu, vai Komisijas izmantotie pierādījumi, skatot tos kopsakarā, pamato stingru pārliecību par vispārējā
         nolīguma pastāvēšanu, kura nevar tikt apstrīdēta ar prasītājas izvirzītajiem pierādījumiem, ir jāizvērtē dažādu attiecīgo
         pierādījumu ticamība un saturs.

      101    Savukārt prasītājas iebildumi par nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu un to, ka Komisija ir pārsniegusi savas kompetences
         robežas, ir balstīti uz pieņēmumu, ka Komisija nav sniegusi pierādījumu par vispārējā nolīguma pastāvēšanu un prasītājas dalību
         tajā. Līdz ar to, ja būs jānoraida prasītājas argumenti par pierādījumu par pārkāpuma pastāvēšanu un prasītājas dalību tajā,
         tas noteikti nozīmēs, ka iebildumi par nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu un to, ka Komisija ir pārsniegusi savas
         kompetences robežas, arī būs jānoraida. Turpretī, ja tiks atzīts, ka prasītājas dalība apgalvotajā pārkāpumā nav pierādīta
         apstrīdētajā lēmumā, šis atzinums vien attaisnos apstrīdētā lēmuma atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju.

       Par ABB iesniegtajiem pierādījumiem

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      102    Prasītāja apstrīd, ka dažādie ABB iesniegtie pierādījumi būtu pierādījumi par vispārējo nolīgumu.

      103    Vispirms prasītāja apgalvo, ka vispārīgi ABB iesniegtajiem pierādījumiem ir neliels pierādījuma spēks, jo ABB ir piešķirts nosacīts atbrīvojums. Viņasprāt, ABB paziņojumi vairs to neapsūdz. Turpretī ABB esot varējusi būt ļoti ieinteresēta atbildēt uz Komisijas jautājumiem tā, lai apstiprinātu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu,
         ņemot vērā, ka tā joprojām riskē zaudēt atbrīvojumu gadījumā, ja tās sadarbība tiktu uzskatīta par nepietiekamu. Tādējādi
         ir kritiski jāvērtē ABB iesniegtie pierādījumi.

      104    Turklāt prasītāja apstrīd katra ABB iesniegtā pierādījuma, apskatīta atsevišķi, pierādījuma spēku. Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka ABB 2004. gada 11. marta paziņojums, ar kuru apstiprināta vispārējā nolīguma pastāvēšana, ir divdomīgs, jo ABB tāpat ir atzinusi, ka nepastāvēja nekāda skaidri izteikta vienošanās un ka vispārējais nolīgums bija balstīts uz faktisko
         kontekstu, proti, uz to, ka Eiropas klienti tikai ierobežoti bija pieņēmuši Japānas uzņēmumus un ka šie uzņēmumi būtu sastapušies
         ar zināmām tehniskām un juridiskām grūtībām, ja tie būtu vēlējušies iekļūt Eiropas tirgū. Tāpat atbilstoši ABB apgalvotajam Japānas ražotāji bija aizliegtās vienošanās dalībnieki tikai tiktāl, ciktāl šī aizliegtā vienošanās attiecās
         uz teritorijām ārpus EEZ.

      105    Otrkārt, prasītājai rodas jautājumi par M., agrākā ABB darbinieka, 2005. gada 23. septembra pārrunās sniegto liecību. Šajā ziņā tā apgalvo, ka par ABB vēlmi atbalstīt Komisijas teoriju liecina tās ārējā padomnieka pūles vadīt M. paziņojumus, lai viņš atzītu, ka Japānas ražotāju iekļūšana Eiropas tirgū pēc noteikta laika varētu kļūt rentabla.

      106    Prasītāja piebilst, ka pārrunu laikā M. vairs nestrādāja ABB labā, kas nozīmē, ka tam nebija jārīkojas tās interesēs. Tāpat tas, ka M. grozīja savus paziņojumus, drīzāk liecinot par spiedienu, kas uz viņu izdarīts, nevis par viņa vēlmi sniegt precīzu informāciju.

      107    Prasītāja arī apgalvo, ka M. paziņojumi par vispārējā nolīguma pastāvēšanu ir nepārliecinošs “pierādījums, sakot “jā””. Viņasprāt, M. paziņoja, ka viņš nebija klāt, kad vispārējais nolīgums tika noslēgts, un ka tas nav ticis minēts sanāksmēs, kurās viņš
         bija piedalījies. Tādējādi šie paziņojumi esot balstīti uz M. personisko viedokli par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Prasītāja šajā ziņā norāda, ka, pieņemot, ka vispārējais nolīgums
         pastāvēja, būtu leģitīmi sagaidīt, ka, ņemot vērā tā apgalvoto nozīmīgumu, uzņēmumi, kas ir iesnieguši apžēlošanas pieteikumus,
         iesniegs pierādījumus, kas pastāvēja strīdīgo faktu laikā.

      108    Attiecībā uz M. paziņojumu saturu prasītāja apgalvo, ka, lai arī viņš paziņoja, ka nolīguma noslēgšana attiecībā uz ārvalstu tirgiem nozīmē
         nolīguma attiecībā uz dažādo dalībnieku mītnes valstīm pastāvēšanu, viņš arī izskaidroja, ka, ja Japānas ražotājiem būtu iespējams
         iekļūt Eiropas tirgū, šādas pūles tomēr nebūtu rentablas. Vēlāk, 2005. gada 4. oktobrī, ABB ārējais padomnieks esot sniedzis jaunu paziņojumu, kas it kā bija vajadzīgs, lai paskaidrotu M. iepriekšējos paziņojumus, un kurā formāli tika konstatēta vispārējā nolīguma pastāvēšana. Pēc prasītājas domām, šie divi
         pierādījumi ir pretrunīgi un tātad uz tiem nevar atsaukties.

      109    Treškārt, prasītāja apgalvo, ka W. un P., ABB darbinieku, paziņojumi ir “neprecīzas teorijas”, kas ir balstītas uz neapstiprinātiem personiskiem viedokļiem. Tādējādi tad,
         kad W. tika izjautāts par iemesliem, kādēļ Japānas ražotāji atteicās piedalīties konkursos par GIS Eiropā, viņš neesot atsaucies
         uz vispārējo nolīgumu. Turpretī iepriekšējos paziņojumos viņš esot skaidrojis, ka “augstu” šķēršļu dēļ piekļuve Eiropas tirgum
         bija sarežģīta.

      110    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      111    Vispirms no šā sprieduma 94. un 95. punkta izriet, ka nevar automātiski ar piesardzību vērtēt pieradījumus, ko iesniedza uzņēmums,
         kurš bija lūdzis piešķirt atbrīvojumu no naudas sodiem. Īpašajā liecību gadījumā, protams, ir iespējams, ka šāda uzņēmuma
         darbinieki, kuriem ir jārīkojas tā interesēs, arī vēlas iesniegt pēc iespējas vairāk apsūdzošu pierādījumu, ņemot vērā arī
         to, ka viņu sadarbība procesā var pozitīvi ietekmēt viņu profesionālo nākotni. Tomēr, ja tā ir, attiecīgie darbinieki tāpat
         apzināsies, kādas ir iespējamās negatīvās sekas neprecīzu pierādījumu iesniegšanai, kas padarītas vēl delikātākas apstiprināšanas
         prasības dēļ.

      112    Attiecībā uz M. prasītāja pamatoti apgalvo, ka bijušajam darbiniekam principā vairs nav jārīkojas sava bijušā darba devēja interesēs saistībā
         ar brīvprātīgu sadarbību administratīvā procesā. Tomēr šis apstāklis arī nozīmē, ka principā viņam nav interešu iesniegt neprecīzus
         pierādījumus šajā kontekstā. Šajā ziņā ir jānorāda, ka savu liecību sniegšanas brīdī M. jau atradās pensijā. Šādos apstākļos nevar konstatēt, ka nesadarbošanās administratīvā procesā gadījumā rastos viņam nelabvēlīgas
         sekas.

      113    Turklāt nevar uzskatīt, ka ABB iesniegtie pieradījumi nevarētu radīt tai nelabvēlīgas sekas. Proti, tā kā minētie pierādījumi tika iesniegti pirms paziņojuma
         par iebildumiem nosūtīšanas, nedz ABB, nedz tās darbinieki un bijušais darbinieks nevarēja būt droši par iebildumu, kas tiks izvirzīti pret ABB, apmēru un tiešu saturu.

      114    Attiecībā uz dažādajiem pierādījumiem, uz kuriem atsaucās prasītāja, vispirms savos 2004. gada 11. marta apsvērumos, jeb pirms
         tai tika piešķirts nosacīts atbrīvojums, ABB ir skaidri minējusi, ka pastāv vispārējais nolīgums, saskaņā ar kuru Japānas sabiedrības apņēmās neiesniegt piedāvājumus saistībā
         ar Eiropas projektiem un Eiropas sabiedrības apņēmās neiesniegt piedāvājumus saistībā ar Japānas projektiem.

      115    Protams, ABB paziņoja, ka vispārējais nolīgums bija balstīts uz apstākli, ka Eiropas klienti nebija labi pieņēmuši Japānas ražotājus un
         ka šiem ražotājiem bija jāpārvar zināmi šķēršļi Eiropas tirgū. Tomēr no tās 2004. gada 11. marta apsvērumiem viennozīmīgi
         izriet, ka, viņasprāt, iesaistītie Japānas uzņēmumi nav aprobežojušies ar šo šķēršļu pastāvēšanas konstatēšanu, bet saviem
         Eiropas partneriem deva solījumu neienākt EEZ tirgū. Tādējādi šķēršļi ieejai minētajā tirgū ir faktors, kas veicināja šāda
         nolīguma noslēgšanu. Turklāt ir jānorāda, ka šāds konstatējums nav paradoksāls, jo tādas tirgu sadales ietvaros, kā Komisija
         apgalvo pastāvam šajā gadījumā, ražotājam ir dabiski atteikties par labu saviem konkurentiem no tirgiem, kuros tā stāvoklis
         ir vājš.

      116    Turklāt ir tiesa, ka ABB paziņoja, ka nekāds skaidri izteikts nolīgums ar Japānas ražotājiem par manipulēšanu ar konkursiem, cenu noteikšanu un projektu
         sadali EEZ nepastāvēja. Tomēr šis paziņojums, to lasot tā kontekstā, atsaucas uz valsts tirgu sadali starp Eiropas ražotājiem
         vai GIS projektu sadali EEZ. Tātad tas nav pretrunā ABB skaidri izteiktajam apgalvojumam par Japānas uzņēmumu vispārīgas apņemšanās neienākt EEZ tirgū pastāvēšanu. Turklāt nav konstatējama
         nekāda nesaskaņa ABB paziņojumos. Proti, tā kā atbilstoši ABB apgalvotajam Japānas uzņēmumi bija apņēmušies neienākt EEZ tirgū, tiem nebūtu lietderīgi noslēgt detalizētus nolīgumus ar
         Eiropas ražotājiem attiecībā uz GIS sadali šajā pašā tirgū.

      117    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka ABB 2004. gada 11. marta paziņojumi nav divdomīgi un ka tie ir uzskatāmi par norādēm par vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

      118    Otrkārt, ir jāatzīst, ka ABB ārējais padomnieks konkrētā intervijas ar M. brīdī iejaucās, lai viņam ierosinātu, ka Japānas ražotājiem varētu būt rentabli ienākt Eiropas tirgū, par ko M. nešķita pārliecināts. Līdz ar to ir jāuzskata, ka M. izteica šaubas par komerciālajām interesēm spert šādu soli, un šis apstāklis ir jāņem vērā, izvērtējot viņa liecības saturu.
         Tomēr prasītāja neizskaidro, kāda mērā šī ABB ārējā padomnieka iejaukšanās ietekmē M. liecības par citiem jautājumiem ticamību.

      119    Turklāt prasītāja pamatoti apgalvo, ka M. liecība nešķiet esam dziļu pārdomu rezultāts un ka tā arī nav pārskatīta pēc papildu pārdomām un pārbaudēm. Proti, liecība
         tika sniegta mutiski un nekas neliecina par to, ka Komisija iepriekš M. rakstveidā būtu uzdevusi jautājumus, nedz par to, ka M būtu pārbaudījis un vēlāk pārskatījis paziņojumus par vispārējo nolīgumu un šķēršļiem ieejai EEZ tirgū.

      120    Tomēr prasītāja nesniedz pierādījumus, kas liktu domāt, ka iespējamā M. paziņojumu pārskatīšana tika veicināta jebkāda uz viņu izdarīta spiediena rezultātā.

      121    Savukārt prasītājas apgalvojums, ka M. liecība ir tikai “pierādījums, sakot “jā””, ir jānoraida. Proti, M. bija viens no ABB pārstāvjiem aizliegtās vienošanās ietvaros no 1988. gada līdz 2002. gadam jeb gandrīz visu tās darbības laiku, bet pati ABB bija viena no galvenajām dalībniecēm. M. tādēļ ir tiešs un priviliģēts liecinieks faktiem, kurus viņš izklāstījis.

      122    Šajā ziņā ir jāatzīst, ka savā liecībā M. ir apstiprinājis, ka viņš nav piedalījies vispārējā nolīguma noslēgšanā. Tāpat iztaujāts par to, vai vispārējā nolīguma tēma
         ir tikusi apspriesta sanāksmēs, kurās viņš piedalījies, M. atbildēja, ka to nav bijis nepieciešams minēt, jo šis vispārējais nolīgums īstenojās pats no sevis. Tomēr šie apstākļi neatspēko
         M. liecības pierādījuma spēku. Proti, pirmām kārtām, liecinieks ir pilnībā spējīgs sniegt pierādījumus par ilgstošu notikumu,
         pat ja viņš nav piedalījies tā sākumā. Otrām kārtām, kaut gan M. ir paziņojis, ka jautājums par vispārējo nolīgumu nav ticis tieši izskatīts sanāksmēs, kurās viņš bija piedalījies, no viņa
         liecības izriet, ka, viņaprāt, tas tā bija, jo aizliegtās vienošanās dalībnieki minētā nolīguma saturu bija sapratuši, pieņēmuši
         un īstenojuši, nepastāvot nepieciešamībai pēc tiešām pārrunām.

      123    Šajā kontekstā ir jānorāda, ka tāda ražotāju grupas apņemšanās neienākt tirgū, kas paredzēts citai grupai, kā apņemšanās,
         kuru Komisija pārmet Japānas ražotājiem, ir balstīta uz vienkāršu ideju, kas var tikt viegli īstenota. Tāpat šai īstenošanai
         principā nav vajadzīga attiecīgo uzņēmumu savstarpējā sadarbība. Līdz ar to šāda apņemšanās var pienācīgi pastāvēt kā nerakstīts
         nolīgums, kas ļauj arī samazināt tā atklāšanas risku. Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma preambulas 170.–176. apsvēruma izriet,
         ka šajā lietā aizliegtās vienošanās dalībnieki ir īstenojuši virkni organizatorisku un tehnisku nodrošinājumu, lai izvairītos
         no tās atklāšanas.

      124    Savā liecībā M. norādīja, ka nolīgums par pašmāju tirgu savstarpējo aizsardzību, kurš bija pirms GQ nolīguma, pastāvēja starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem, ka šis nolīgums bija priekšnoteikums nolīgumu noslēgšanai
         par citiem reģioniem un ka tā noteikumu ievērošana nozīmēja, ka Japānas ražotāji neienāk Eiropas ražotāju pašmājas tirgū,
         pat ja tie būtu spējīgi to izdarīt tehniskā ziņā. M. šajā kontekstā arī izskaidroja paziņošanas un uzskaites mehānismu, kā arī faktu, ka abas ražotāju grupas neapsprieda GIS projektus
         mītnes valstīs un šie projekti netika ieskaitīti GQ nolīgumā paredzētajās kvotās.

      125    Turklāt, kā ir norādīts šā sprieduma 118. punktā, M. nebija pārliecināts par Japānas uzņēmumu komerciālajām interesēm ienākt Eiropas GIS projektu tirgū. Tomēr viņa viedoklis,
         kuram piekrita P., neietekmē to, ka gan atbilstoši četru ABB liecinieku teiktajam, gan pašas ABB apgalvotajam Japānas uzņēmumi bija apņēmušies neienākt EEZ tirgū, lai arī tie būtu spējīgi to izdarīt tehniskā ziņā.

      126    Tāpat šajā ziņā ir jānorāda, ka tas, ka attiecīgajā brīdī Japānas ražotājiem, iespējams, nebija komerciālu interešu ienākt
         EEZ tirgū, nepadara tāda nolīguma kā vispārējais nolīgums pastāvēšanu par bezjēdzīgu. Proti, šāds nolīgums var, pirmām kārtām,
         novērst atlikušo risku saistībā ar ienākšanu attiecīgajos tirgos nākotnē, ja mainās konkurences stāvoklis, un tādējādi garantēt
         abu ražotāju grupu ilgtermiņa drošību, stabilizējot to attiecīgos priviliģētos stāvokļus. Otrām kārtām, šāds nolīgums var
         radīt savstarpējās uzticēšanās pamatu abu grupu starpā. Saskaņā ar M. paziņojumiem šāda uzticēšanās bija nepieciešama, lai īstenotu aizliegto vienošanos pasaules līmenī.

      127    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka M. liecība ir norāde par vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

      128    Treškārt, pretēji prasītājas apgalvotajam, Wi. paziņoja, ka Japānas ražotāju neesamība Eiropas tirgū bija Japānas un Eiropas tirgu aizsardzības sistēmas rezultāts, ko
         pamato tas, ka katra no abām ražotāju grupām nevelējās, lai otra grupa iejauktos tās pašmāju tirgū. Tāpat P. spontāni atsaucās uz vispārēju nolīgumu ar Japānas uzņēmumiem, saskaņā ar kuru Japānas uzņēmumi netaisījās piedalīties Eiropas
         tirgū un Eiropas uzņēmumi netaisījās piedalīties Japānas tirgū. Tādējādi Wi. un P. liecības nevar tikt kvalificētas kā “neprecīzas teorijas”, bet tieši otrādi – ir pierādījumi, kas apstiprina vispārējā nolīguma
         pastāvēšanu.

      129    Turklāt tas pats ir konstatējams attiecībā uz pēdējo pēc ABB iniciatīvas iesniegto liecību, ko sniedza V.‑A. Iztaujāts par jebkāda nolīguma pastāvēšanu starp Japānas un Eiropas ražotājiem, V.‑A. norādīja, ka pastāv nolīgums starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem, saskaņā ar kuru Eiropas uzņēmumi apņemas “neuzbrukt”
         Japānas uzņēmumiem Japānas tirgū un vice versa. Turklāt V.‑A. paziņoja, ka ir piedalījies skaidrā sarunā starp Eiropas uzņēmumiem un viena Japānas uzņēmuma pārstāvi tieši par šī nolīguma
         ievērošanu, kuru izraisīja Japānas uzņēmumu mēģinājumi ienākt Eiropas tirgū.

      130    Kopumā ir jānorāda, ka ABB paziņojumi un liecības ir pierādījumi, kas var pierādīt vispārējo nolīgumu, jo tajos ir norādīta tā pastāvēšana, tiek aprakstīts
         tā būtiskais saturs un tiek sniegtas norādes par tā ilgumu un dalībniekiem.

      131    Tāpat citi ABB iesniegtie pierādījumi ir saskanīgi attiecībā uz vispārējā nolīguma pastāvēšanu un būtisko saturu. Lai arī pastāv atšķirības
         attiecībā uz Japānas uzņēmumu komerciālajām interesēm ienākt Eiropas tirgū, šis apstāklis neietekmē šajā lietā paziņojumus
         par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kā tas ticis izklāstīts šā sprieduma 125. punktā.

      132    Turklāt ABB paziņojumi ir sniegti uzņēmuma vārdā un no to satura izriet, ka tie ir pamatoti ar iekšējo izpēti un sarunām ar šā uzņēmuma
         darbiniekiem. Līdz ar to tiem ir jāpiešķir zināms pierādījuma spēks.

      133    Četru attiecīgo liecinieku paziņojumi savukārt ir ticami, jo tie nāk no apstākļu, kas uz tiem attiecas, aculieciniekiem un
         no lietas apstākļiem neizriet, ka minētie liecinieki bija motivēti sniegt sagrozītus pierādījumus. Tādējādi tiem ir jāpiešķir
         liels pierādījuma spēks.

      134    Tomēr saskaņā ar šā sprieduma 90. punktā minēto judikatūru šo ABB paziņojumu un liecību saturs katrā ziņā ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.

       Par ABB iesniegto pierādījumu apstiprināšanu

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      135    Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nesniedz pietiekamus pierādījumus, kas apstiprinātu ABB iesniegtos pierādījumus, un it īpaši neatsaucas ne uz vienu pierādījumu, kas pastāvēja strīdīgo faktu laikā.

      136    Pirmkārt, apgalvojums, ka Fuji bija zināms par vispārējo nolīgumu, tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem neesot nedz pamatots, nedz paskaidrots un tātad
         atbilstot tikai viņa vienpusējam pieņēmumam. Turklāt Fuji neprecizējot, vai tā bija vienīgā apgalvotā nolīguma dalībniece, vai runa ir par Eiropas ražotāju nolīgumu vai arī Japānas
         ražotāji tāpat bija iesaistīti. Tāpat savā 2006. gada 11. jūlija apžēlošanas pieteikumā Fuji neesot minējusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Tā pastāvēšana neesot minēta arī piecās Fuji darbinieku liecībās, ko tā bija iesniegusi.

      137    Atbilstoši prasītājas apgalvotajam turpmākie Fuji paziņojumi, kas apstiprina apgalvoto vispārējā nolīguma pastāvēšanu, tostarp tās 2006. gada 21. novembra paziņojums, tai netika
         darīti zināmi un tātad nevar tikt ņemti vērā.

      138    Turklāt Fuji iesniegto pierādījumu nelielo pierādījuma spēku apstiprinot tas, ka Komisija apmaiņā par to sniegšanu tai nav piešķīrusi nekādu
         apžēlošanu.

      139    Otrkārt, attiecībā uz konstatējumu, ka Alstom un Areva nav apstrīdējušas vispārējā nolīguma pastāvēšanu un VA TECH to nav apstrīdējis atklāti, prasītāja apgalvo, ka klusēšanas pielīdzināšana piekrišanai ir tiesību neapsūdzēt sevi pašu un
         pamatprincipu pierādījumu jomā pārkāpums. Turklāt no praktiskā viedokļa vispārējā nolīguma pastāvēšanai lielā mērā neesot
         nozīmes Eiropas ražotājiem, un to klusēšana tātad bija paredzama. No procesuālā viedokļa prasītāja norāda, ka, tā kā tai nebija
         pieejas attiecīgajiem rakstiskajiem dokumentiem, tā nav varējusi pārbaudīt Komisijas apgalvojumu pamatotību. Turklāt prasītāja
         uzskata, ka VA TECH faktiski ir apstrīdējusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

      140    Treškārt, prasītāja apgalvo, ka tās dalībai sanāksmēs ar Eiropas ražotājiem GQ nolīguma ietvaros vien nav nozīmes saistībā ar vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

      141    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      142    Attiecībā, pirmkārt, uz Fuji iesniegtajiem pierādījumiem no šā sprieduma 51.–53. punkta izriet, ka apsvērumi, kas prasītājai netika paziņoti, tostarp
         Fuji 2006. gada 21. novembra apsvērumi, nevar tikt izmantoti kā apsūdzoši pierādījumi. Līdz ar to ar minētajiem apsvērumiem nevar
         apstiprināt ABB iesniegto pierādījumu saturu.

      143    Turpretī savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kuras izvilkums prasītājai tika darīts zināms, Fuji ir paziņojusi, ka tā zināja par vispārējo nolīgumu, saskaņā ar kuru Japānas ražotāji netaisījās mēģināt ienākt Eiropas tirgū,
         precizējot, ka galvenais iemesls, kādēļ Fuji nebija EEZ tirgū, bija tas, ka tā nebija pietiekami ticams GIS piegādātājs Eiropā.

      144    Ir jāatzīst, ka šis paziņojums ir diezgan nekonkrēts, jo Fuji vienīgi min Japānas ražotāju apņemšanos neienākt Eiropas tirgū. Tomēr, šādi rīkojoties, Fuji ir apstiprinājusi būtisko aspektu, kas izriet no ABB iesniegtajiem pierādījumiem un kuru Komisija pārmet Japānas ražotājiem. Tādējādi šim paziņojumam ir nozīme šajā lietā. Tas
         tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka Fuji ierobežotās zināšanas var tikt izskaidrotas ar tās otršķirīgo lomu kartelī un it īpaši ar to, kā izriet no apstrīdētā lēmuma
         preambulas 150. apsvēruma, ka Fuji bija vienīgais Japānas uzņēmums, kas nebija Japānas ražotāju grupas komitejas loceklis, kura bija tostarp atbildīga par abu
         ražotāju grupu koordinēšanu GQ nolīguma ietvaros.

      145    Attiecībā uz Fuji darbiniekiem ir jānorāda, ka viņi neapstrīdēja vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet vienkārši klusēja par šo jautājumu. Tādējādi
         Fuji darbinieku paziņojumu saturs neliek apstrīdēt Fuji paziņojuma atbildē uz paziņojuma par iebildumiem pierādījuma spēku.

      146    Attiecībā uz apžēlošanas pieteikuma saturu no Paziņojuma par sadarbību 21. punkta izriet, ka, lai Komisija varētu samazināt
         naudas sodu, attiecīgajiem pierādījumiem ir jābūt ar ievērojamu pierādījuma spēku salīdzinājumā ar Komisijas rīcībā jau esošajiem
         pierādījumiem. Tāpēc apžēlošanas pieteikumā, kas iesniegts pēc atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, uzņēmums, kurš vēlas
         saņemt naudas soda samazinājumu, var likumīgi koncentrēties uz pierādījumiem, kas, viņaprāt, līdz šim vēl nav bijuši no tiesību
         viedokļa pietiekami pierādīti, lai sniegtu ievērojamu pievienoto vērtību. Šis apstāklis ļauj izskaidrot, kādēļ attiecīgais
         uzņēmums neapskata pierādījumus, kurus tas uzskata par neapšaubāmi apstiprinātiem ar iepriekš iesniegtiem pierādījumiem.

      147    Tāpat, ņemot vērā Paziņojuma par sadarbību 21. punkta formulējumu, nevar izslēgt, ka pierādījumu, kuriem ir zināms pierādījuma
         spēks, bet kuri attiecas uz faktiem, kas jau ir apstiprināti ar citiem pierādījumiem, iesniegšana neizraisa nekādu samazināšanu.

      148    Otrkārt, no izvilkuma no VA TECH intervijas ieraksta izriet, ka tā šīs intervijas laikā ir skaidri apstrīdējusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Tātad Komisijas
         apgalvojums, ka tas tā nebija, neatbilst faktiem.

      149    Attiecībā uz Alstom un Areva neitrālo, kā apgalvots, nostāju Komisija apgalvo, ka tā nav pamatojusies uz šo apstākli, lai konstatētu vispārējā nolīguma
         pastāvēšanu, bet ka tā to ir vienīgi konstatējusi. Lai gan šo interpretāciju apstiprina apstrīdētā lēmuma preambulas 125. apsvēruma
         formulējums, kurā – atšķirībā no Fuji paziņojumiem, kas apstiprina vispārējā nolīguma pastāvēšanu – nekāds pierādījuma spēks nav piešķirts Alstom, Areva un VA TECH nostājai, tā ir apstrīdēta minētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā, kurā Komisija norāda, ka noteikti Eiropas ražotāji netieši
         atzina vispārējā nolīguma pastāvēšanu. Katrā ziņā Alstom un Areva neitrālā nostāja nevar tikt interpretēta kā pierādījums vispārējā nolīguma pastāvēšanai. Proti, ņemot vērā pierādīšanas pienākumu,
         kas Komisijai ir EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūrā, tas, ka uzņēmums nav apstrīdējis faktu, nenozīmē,
         ka šis fakts ir pierādīts.

      150    Treškārt, kā apgalvo prasītāja, tas vien, ka tā ir piedalījusies GQ nolīguma sanāksmēs nav pierādījums vispārējā nolīguma pastāvēšanai. Proti, atbilstošais jautājums ir par to, vai, kā apgalvo
         Komisija, minēto nolīgumu īstenoja dažādi dalībnieki vienlīdz ar GQ nolīgumu un saistībā ar to.

      151    Ceturtkārt, no apstrīdētā lēmuma preambulas 127. apsvēruma izriet, ka 2002. gada 10. jūlija sanāksmē, kurā tika pārspriesta
         aizliegtās vienošanās darbības metožu attīstība pēc tam, kad Siemens un Hitachi bija atsākuši būt par šīs aizliegtās vienošanās dalībniekiem, Alstom iesniedza piedāvājumu, saskaņā ar kuru Eiropas ražotājiem ir jāpaliek Eiropā un Japānas ražotājiem ir jāpaliek Japānā un
         nav jāmēģina ienākt Eiropas tirgū. Turklāt šajā apsvērumā ir precizēts, ka nākamajā sanāksmē 2002. gada 15. jūlijā Hitachi pārstāvis norādīja, ka Hitachi noraida šo piedāvājumu, ka Eiropas ražotāji uz to atbildēja, paziņojot, ka Eiropa, tostarp Centrālā un Austrumeiropa, ir
         to tirgus un ka tie paredz saglabāt Rietumeiropā praktizētās cenas, un arī norādīja, ka šis jautājums tiks izvirzīts atkal,
         pat ja tas tā nenotika.

      152    Prima facie šis 2002. gada 10. un 15. jūlija sanāksmju kopsavilkums, kas ir balstīts uz Hitachi iesniegtajiem pierādījumiem, ļauj uzskatīt, ka Alstom patiešām ir piedāvājusi noslēgt jaunu nolīgumu, kuru noraidīja Hitachi un kurš pēc tam netika apspriests, kas nozīmē, ka vismaz no 2002. gada jūlija nav pastāvējis nekāds nolīgums par Japānas
         ražotāju rīcību EEZ tirgū.

      153    Tomēr 2002. gada 15. jūlija sanāksmes kopsavilkums, pirmām kārtām, atklāj, ka Hitachi ir noraidījis nevis ideju par tirgu sadalīšanu kā tādu, bet vienīgi Alstom konkrēto piedāvājumu. Otrām kārtām, šajā kopsavilkumā ir norādīts, ka Hitachi bija norādījis, ka Eiropas ražotāju prasības aptvēra Centrālo un Austrumeiropu, kas ļauj uzskatīt, ka minētā uzņēmuma iebildums
         attiecās uz šo konkrēto aspektu, nevis uz Rietumeiropas situāciju.

      154    Tāpat ir jānorāda, ka tas, ka Alstom iesniedza attiecīgo piedāvājumu, liek apstrīdēt prasītājas argumentāciju par konkurences stāvokli EEZ tirgū. Proti, pieņemot,
         kā apgalvo prasītāja, ka Japānas ražotāji netika uztverti kā ticami konkurenti EEZ tirgū nepārvaramu ienākšanas šķēršļu pastāvēšanas
         dēļ, nolīgums, kas attiecas uz šo pašu tirgu, būtu bijis patiešām nelietderīgs. Šādā gadījumā Eiropas ražotājiem, zinot par
         šo apstākli, pateicoties savam priviliģētajam stāvoklim Eiropā, nebūtu bijis nekādas motivācijas piedāvāt šādu nolīgumu. Tomēr
         no Hitachi iesniegtā kopsavilkuma izriet, ka Alstom piedāvājums attiecās gan uz EEZ tirgu, gan uz Centrālās un Austrumeiropas tirgu.

      155    Šādos apstākļos ir jāapstiprina interpretācija, saskaņā ar kuru 2002. gada 10. jūlija sanāksmē Alstom vispārējo nolīgumu, kura pastāvēšanu pieņem Komisija, piedāvāja attiecināt arī uz Centrālās un Austrumeiropas valstīm.

      156    Piektkārt, kā konstatēts apstrīdētā lēmuma preambulas 131. apsvērumā, EQ nolīguma saturam zināmā mērā ir nozīme saistībā ar vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

      157    Konkrētāk, saskaņā ar EQ nolīguma 2. pielikuma daļas “E (E‑Members)” 4. punktu Eiropas ražotāji “lemj par Eiropas projektu paziņošanu [Japānas ražotāju
         grupai]”. No 2. pielikuma konteksta izriet, ka informācijas paziņošanai bija jānotiek pirms attiecīgo GIS projektu piešķiršanas.

      158    Šis pierādījums zināmā mērā ļauj noraidīt prasītājas argumentu, jo ar to tiek norādīts, ka Eiropas ražotāji uzskatīja, ka
         Japānas ražotāji varēja būt vismaz ieinteresēti noteiktu GIS projektu piešķiršanas procesā EEZ un ka tātad tie bija potenciāli
         konkurenti saistībā ar šādiem projektiem.

      159    Tomēr nekas ne EQ nolīgumā, ne citos Komisijas iesniegtajos pierādījumos nepierāda, ka attiecīgo mehānismu bija īstenojuši Eiropas ražotāji
         vai ka Japānas ražotāji zināja par tā pastāvēšanu. Šādos apstākļos EQ nolīgums ir vienīgi norāde par to, kā Eiropas kolēģi uztvēra Japānas ražotājus.

      160    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, pirmām kārtām, ka paziņojums, ko Fuji sniegusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, apstiprina ABB iesniegtos pierādījumus par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, bet to pierādījuma spēks ir ierobežots. Tāpat 2002. gada 10. jūlija
         sanāksmē iesniegtais Alstom piedāvājums ir pierādījums, ka minētais vispārējais nolīgums ir pastāvējis minētajā datumā. Turklāt EQ nolīguma saturs ir norāde, kas ļauj uzskatīt, ka Japānas ražotāji tika uzskatīti par ticamiem konkurentiem saistībā ar noteiktu
         GIS projektu piegādi EEZ, kā to apgalvo Komisija.

      161    Otrām kārtām, ne VA TECH nostāja par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, ne Alstom, ne Areva nostāja, ne prasītājas dalība sanāksmēs, kas rīkotas saistībā ar GQ nolīgumu, vien nav pierādījumi, kas varētu apstiprināt ABB iesniegtos pierādījumus par minētā nolīguma pastāvēšanu.

       Par paziņošanas un uzskaites mehānismu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      162    Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijas argumenti par paziņošanas un uzskaites mehānismu ir balstīti uz pieņēmumu, ka Japānas
         ražotāji tika uztverti kā iespējamie konkurenti EEZ GIS projektu tirgū. Šis pieņēmums esot apstrīdēts ar VA TECH skaidri izteiktu paziņojumu, saskaņā ar kuru Eiropas ražotājiem bija gandrīz neiespējams piedāvāt savas preces Japānā un vice versa, kā arī ar M. liecību, no kuras izrietot, ka ienākšana Eiropas tirgū Japānas uzņēmumiem nebija rentabla. Līdz ar to apgalvojumi par paziņošanu
         un uzskaiti esot balstīti uz acīmredzami neprecīzu faktu pieņēmumu. Turklāt šajā kontekstā Komisijas arguments, ka uzskaites
         pastāvēšana nozīmē, ka nebija šķēršļu ieejai Eiropas tirgū un tādēļ – ka vispārējais nolīgums pastāvēja, esot riņķveida arguments.

      163    Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijas pieņēmumi, kas ir saistīti ar paziņošanas un uzskaites mehānismu, nav no tiesību
         viedokļa pietiekami pierādīti. Viņasprāt, Komisijas argumenti ir balstīti uz faktu, ka Japānas ražotāji ir bijuši sistemātiski
         informēti par GIS projektiem Eiropas valstīs, kas nav mītnes valstis, lai varētu kontrolēt savu uzskaiti kopējā “Eiropas”
         kvotā. Tomēr citi pierādījumi, kas nav ABB paziņojumi, uz kuriem ir atsaukusies Komisija, nepierādot nedz paziņošanas sistemātisko raksturu, nedz to, ka mītnes valstis
         tiek nodalītas no citām Eiropas valstīm.

      164    Šajā ziņā prasītāja vispirms apgalvo, ka tā nav bijusi EQ nolīguma dalībniece un ka tādēļ šis nolīgums var tikt uzskatīts tikai par Eiropas ražotāju vienpusēju lēmumu. Turklāt, viņasprāt,
         minētā nolīguma 2. pielikumā ir nevis paredzēta sistemātiska paziņošana Japānas ražotājiem, bet tieši otrādi – tā izslēgta,
         jo tajā Eiropas ražotājiem ir atstāta brīvība izlemt par iespējamo paziņošanu par Eiropas projektiem. Tāpat šajā dokumentā
         nav paredzēta Eiropas projektu uzskaite kopējā “Eiropas” kvotā.

      165    Turklāt ABB iesniegtais GIS projektu saraksts esot ABB kompilēts dokuments, kas nav ticis paziņots citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Tādējādi, pēc prasītājas domām, minētais
         saraksts nav sistemātiskas paziņošanas par GIS projektiem Eiropā Japānas ražotājiem pierādījums.

      166    Visbeidzot, izvilkumā no Hitachi apžēlošanas pieteikuma, saskaņā ar kuru Siemens regulāri sūtīja tabulu, kurā tika shematiski attēloti Eiropas un Japānas ražotājiem piešķirtie GIS projekti, neesot precizēts,
         vai attiecīgā informācijas apmaiņa attiecās uz GIS projektiem Eiropā, un šī paziņojuma konteksts esot licis domāt, ka tā tas
         nebija. Attiecībā uz paziņojumu Hitachi atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, saskaņā ar kuru paziņošana tika veikta, lai ļautu veikt uzskaiti, to neesot apstiprinājis
         neviens Japānas ražotājs un pret to pat esot konkrēti iebildusi gan prasītāja, gan Fuji, kura bija norādījusi, ka informācija par GIS projektu sadali Eiropā netika sistemātiski sniegta Japānas ražotājiem.

      167    Treškārt, prasītāja apgalvo, ka paziņošanas un uzskaites mehānisms, ko aprakstījusi Komisija, ir sarežģīts un nav automātiski
         piemērojams. Šādos apstākļos esot maz iespējams, ka tas nav ticis minēts GQ nolīgumā vai citā strīdīgo faktu brīdī pastāvošajā dokumentā.

      168    Ceturtkārt, pat ja pieņem, ka noteikti Eiropas projekti tika uzskaitīti kopējā “Eiropas” kvotā, ko paredz GQ nolīgums, šis apstāklis neatklājot pārkāpumu, ko būtu izdarījusi prasītāja. Prasītāja uzskata, ka uzskaitei ietekme varēja
         būt tikai ārpus EEZ teritorijas, jo tā Japānas ražotājiem piešķir tiesības saņemt projektus ārpus šīs zonas. Tomēr šis apstāklis
         neesot uzskatāms par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.

      169    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      170    Vispirms ir jānorāda, ka Komisijas apgalvojumi par paziņošanas un uzskaites mehānismu nav balstīti tikai uz pieņēmumu, ka
         Japānas ražotāji tika uztverti kā ticami konkurenti EEZ tirgū. Proti, Komisija uzskata, ka ir savākusi pierādījumus par labu
         minētā mehānisma pastāvēšanai. Šādos apstākļos ir jāizvērtē pierādījumu, ko izvirza Komisija, pierādījuma spēks, lai pārbaudītu,
         vai ar tiem no tiesību viedokļa pietiekami tiek pierādīta paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšana, neraugoties uz noteiktu
         iesaistīto uzņēmumu protestiem.

      171    Tādējādi ir jānorāda, ka savā liecībā M. ir skaidri apstiprinājis paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanu. Tāpat viņš paziņoja, ka šis mehānisms neattiecās
         uz GIS projektiem mītnes valstīs, proti, Japānā un noteiktās Eiropas valstīs. Turpretī viņš neapgalvoja, ka minētā mehānisma
         pastāvēšana vai nozīme tika apstrīdēta tādēļ, ka, viņaprāt, Japānas uzņēmumiem nebija komerciālu interešu ienākt EEZ tirgū.

      172    Mehānisma, kas izpaudās kā GIS projektu EEZ vērtības ieskaitīšana vispasaules kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā, pastāvēšana arī ir tikusi apstiprināta ABB paziņojumos.

      173    Attiecībā uz EQ nolīgumu šā sprieduma 157. punktā tika konstatēts, ka tā 2. pielikuma daļas “E (E‑Members)” 4. punkts attiecās uz informācijas
         iespējamo paziņošanu pirms attiecīgo GIS projektu sadales. Turpretī šī klauzula neattiecās uz jau piešķirto projektu monitoringu.
         Līdz ar to, lai gan minētās klauzulas saturs ir norāde, kas ļauj uzskatīt, ka Japānas ražotāji tika uztverti kā ticami konkurenti
         saistībā ar noteiktu GIS projektu piegādi EEZ, tajā paredzētie pasākumi nav daļa no paziņošanas un uzskaites mehānisma, kā
         to apgalvo Komisija. Tādēļ EQ nolīguma 2. pielikumam nav nozīmes saistībā ar šī paša mehānisma pierādīšanu.

      174    Tāpat, kā apgalvo prasītāja, no ABB iesniegtā projektu saraksta neizriet, ka GIS projekti EEZ tika regulāri paziņoti Japānas ražotājiem. Līdz ar to tas arī nav
         pierādījums paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanai.

      175    Saistībā ar pierādījumiem, kurus iesniedza Hitachi, ir jānorāda, ka paziņojumā, ko skata kontekstā ar iepriekšējiem teikumiem un saskaņā ar kuru Siemens regulāri izsūtīja tabulas, kurās bija shematiski attēlota daļa no GIS projektiem, kuri piešķirti dažādiem aizliegtās vienošanās
         dalībniekiem, ir norāde uz GIS projektiem ārpus EEZ. Tāpēc arī šim paziņojumam nav nozīmes attiecībā uz pierādījumu par paziņošanas
         un uzskaites mehānismu, kas esot attiecies uz GIS projektiem EEZ, kā to apgalvo Komisija.

      176    Turpretī savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Hitachi paziņoja, ka, pirms tā bija pārtraukusi būt par aizliegtās vienošanās dalībnieci 1999. gadā, Eiropas ražotāji paziņoja Japānas
         ražotājiem detalizētu informāciju par GIS projektiem, ko tie gatavojās piegādāt Eiropā, lai ļautu šos projektus ņemt vērā,
         nosakot GIS projektu, kas tiek piešķirti abām ražotāju grupām saskaņā ar GQ nolīgumu, ārpus EEZ, kvotu.

      177    Šis paziņojums tieši apstiprina Komisijas izvirzītā paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanu līdz 1999. gadam. Turklāt
         tā pierādījuma spēks ir liels divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, minētais paziņojums ir pretējs Hitachi interesēm, jo tas netieši norāda uz saiknes pastāvēšanu starp slepenajām darbībām EEZ teritorijā un Japānas ražotājiem un
         tādējādi ir apsūdzošs pierādījums. Otrkārt, no attiecīgā izvilkuma no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem lasīšanas izriet,
         ka Hitachi nezināja, kādus secinājumus varēja izdarīt no šī paziņojuma.

      178    Turklāt, kā tika atzīmēts šā sprieduma 55. punktā, Hitachi nav pārskatījusi sava paziņojuma par paziņošanas un uzskaites mehānismu faktisko saturu savā papildu atbildē uz paziņojumu
         par iebildumiem.

      179    Savukārt Fuji atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir norādījusi, ka informācija par GIS projektu piešķiršanu Eiropas valstīs, kas izslēgtas
         no GQ nolīguma piemērošanas jomas, netika sistemātiski sniegta Japānas ražotājiem un ka tādēļ Fuji nezināja par EQ nolīguma darbību. Paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšanu apstrīdēja arī prasītāja, kā tostarp izriet no tās intervijas
         ieraksta izvilkuma.

      180    Tomēr ir jānorāda, pirmkārt, ka Fuji un prasītājas nostājas nav pretējas to interesēm, jo tās vēlas apstrīdēt jebkāda EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma
         pastāvēšanu. Tādēļ tām ir mazāks pierādījuma spēks nekā atbilstošajiem pierādījumiem, ko iesniegušas ABB un Hitachi.

      181    Otrkārt, ir jānorāda, ka ar Fuji otršķirīgo lomu kartelī, par kuru atgādināts šā sprieduma 144. punktā, var izskaidrot to, ka Fuji nesaņēma visu informāciju no Eiropas ražotāju grupas. Arī šā apstākļa dēļ ir jāapšauba Fuji paziņojumu ticamība šajā aspektā salīdzinājumā ar pierādījumiem, kurus iesniegušas ABB un Hitachi, kuras bija attiecīgo grupu komiteju dalībnieces un tādēļ bija daudz ciešāk saistītas ar apgalvotās aizliegtās vienošanās
         darbības detaļām.

      182    Turklāt, lai arī paziņošanas un uzskaites mehānismam bija vajadzīgi noteikti īstenošanas pasākumi, tie tomēr nebija īpaši
         sarežģīti, jo būtībā sastāvēja no tā, ka Eiropas ražotāju grupa paziņoja noteiktus datus Japānas ražotāju grupai; šī paziņošana
         turklāt notika vienlaicīgi ar paziņošanu saskaņā ar GQ nolīgumu par GIS projektiem ārpus EEZ. Tāpēc, ņemot vērā arī pret konkurenci vērsta nolīguma dalībnieku vēlmi samazināt risku,
         ka šis nolīgums tiks atklāts, nevar konstatēt, ka šādiem pasākumiem būtu bijuši nepieciešami rakstveida noteikumi.

      183    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšana no tiesību viedokļa ir tikusi
         pietiekami pierādīta ar pierādījumiem, ko iesniedza ABB un apstiprināja Hitachi paziņojumi tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.

      184    Pretēji prasītājas apgalvotajam no iepriekšējā punktā minētajiem pierādījumiem neizriet, ka paziņošanas un uzskaites mehānisms
         tika īstenots neregulāri un diskrecionārā veidā. Proti, lai gan ABB un Hitachi paziņojumos un M. liecībā šis jautājums nav tieši apskatīts, no attiecīgajos dokumentos izmantotajiem formulējumiem skaidri izriet, ka paziņošana
         tika īstenota regulāri un piemērota visiem dalībniekiem un attiecīgajiem projektiem. Kā ir izskaidrots šā sprieduma 181. punktā,
         Fuji paziņojumi savukārt ir mazāk ticami šajā aspektā nekā ABB un Hitachi iesniegtie pierādījumi. Turklāt šā sprieduma 173. punktā jau ir norādīts, ka EQ nolīguma 2. pielikums neattiecas uz paziņošanu un uzskaiti, kā to apgalvo Komisija, un līdz ar to tam nav nozīmes šajā ziņā.

      185    Saistībā ar paziņošanas un uzskaites mehānisma īstenošanas periodu ABB paziņojumos nav norādīts konkrēts periods un tātad šos paziņojumus a priori var interpretēt kā tādus, kas attiecas uz visu pārkāpumu. Savukārt M. paziņojumi attiecas uz periodu, kurā viņš ir piedalījies aizliegtās vienošanās darbībā, proti, no 1988. gada līdz 2002. gada
         jūnijam. Tomēr, tā kā šā sprieduma 90. punktā ir norādīts, ka ABB iesniegtie pierādījumi ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem, ir jānorāda, ka Hitachi paziņojumi attiecas uz periodu pirms tam, kad tā pārtrauca būt par aizliegtās vienošanās dalībnieci 1999. gadā. Tādēļ ir jāuzskata,
         ka paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšana ir pierādīta saistībā ar šo pēdējo minēto periodu.

      186    Saistībā ar paziņošanas un uzskaites mehānisma nozīmi sakarā ar vispārējā nolīguma pastāvēšanas pierādīšanu ir jāuzskata,
         ka šis mehānisms ir nozīmīga norāde par to, ka Eiropas ražotāji uztvēra Japānas ražotājus kā ticamus iespējamus konkurentus
         EEZ tirgū. Proti, ja pieņem, ka Eiropas tirgū Japānas ražotāji faktiski nebūtu varējuši iekļūt sakarā ar ienākšanas šķēršļu
         pastāvēšanu, Eiropas ražotājiem nebūtu bijis iemesla paziņot noteiktu GIS projektu EEZ piešķiršanas rezultātus un a fortiori uzskaitīt šos pašus projektus kopējā “Eiropas” kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā, jo šī uzskaite liegtu tiem daļu no GIS projektiem reģionos, kuri paredzēti GQ nolīgumā. Līdz ar to šāda paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšana nozīmē, ka Japānas uzņēmumi būtu varējuši ienākt
         Eiropas tirgū. Tie to neveica, jo bija apņēmušies to nedarīt apmaiņā pret lielāku GIS projektu daļu ārpus EEZ. Tādējādi attiecīgais
         mehānisms ir saikne starp slepenajām darbībām EEZ un Japānas ražotājiem un tādēļ – netiešs pierādījums vispārējā nolīguma
         pastāvēšanai.

      187    Jautājumam, vai paziņošanas un uzskaites mehānisms ietekmēja EEZ tirgu, nav nozīmes šajā lietā. Proti, kā norādīts šā sprieduma
         97. punktā, iebilduma pamatā, ko Komisija pret prasītāju izvirzījusi apstrīdētajā lēmumā, ir Japānas uzņēmumu apņemšanās neienākt
         EEZ tirgū, kuru netieši apstiprina paziņošanas un uzskaites mehānisma pastāvēšana. Turpretī no apstrīdētā lēmuma neizriet,
         ka, pēc Komisijas domām, minētais mehānisms ir autonoms EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums.

      188    Tāpat saskaņā ar šā sprieduma 186. punktā izklāstīto pamatojumu nav jāpierāda, ka paziņošanas un uzskaites mehānisms neattiecās
         uz GIS projektiem Eiropas mītnes valstīs, lai minēto mehānismu varētu uzskatīt par atbilstošu norādi par vispārējā nolīguma
         pastāvēšanu. Tāpēc tam, ka M. liecība šajā aspektā, iespējams, nav apstiprināta, nav nozīmes.

      189    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka tas, ka Japānas ražotāju grupai tika regulāri paziņoti noteikti GIS projekti
         EEZ pēc to piešķiršanas un šo pašu projektu uzskaite GQ nolīgumā paredzētajā kopējā “Eiropas” kvotā par periodu no 1988. gada līdz Hitachi uzņēmuma izstāšanās no aizliegtās vienošanās 1999. gadā, ir pierādīts ar ABB paziņojumiem, Hitachi paziņojumiem un M. liecību. Turklāt attiecīgais mehānisms ir netiešs pierādījums vispārējā nolīguma pastāvēšanai, uz ko atsaucas Komisija.

       Par pierādījumiem, kas ir pretrunā apgalvotajai vispārējā nolīguma pastāvēšanai
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      190    Prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka no lietas materiāliem izriet, ka 2002. gada 15. jūlija sanāksmē Hitachi noraidīja Alstom izteikto piedāvājumu noslēgt vispārējo nolīgumu.

      191    Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka vispārējā nolīguma pastāvēšanu apstrīd ne tikai pati, bet arī Hitachi, Melco, VA TECH un Siemens. It īpaši Siemens esot iesniegusi viena no saviem darbiniekiem, kas bija piedalījušies aizliegtās vienošanās darbībās, T., paziņojumu, saskaņā ar kuru nekāds nolīgums par savstarpēju Japānas un Eiropas tirgu rezervēšanu nepastāvēja. Tomēr apstrīdētajā
         lēmumā Komisija neesot skārusi šo pierādījumu, kurš tomēr ir balstīts uz pretrunīgajiem pierādījumiem, ko iesniegusi ABB.

      192    Prasītāja tāpat atgādina, ka, viņasprāt, Eiropas ražotājiem, kuri bija atzinuši Eiropas aizliegtās vienošanās pastāvēšanu,
         tas, ka pastāvēja vispārējais nolīgums, lielā mērā nebija nozīmīgi. Šādos apstākļos viņu klusēšana esot bijusi paredzama,
         jo viņu interesēs bija apstrīdēt pēc iespējas mazāk faktu, lai neapdraudētu savu apžēlošanas pieteikumu iznākumu.

      193    Treškārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā nolīgumu ar nosaukumu “General Rules for GE Agreement” (GE nolīguma vispārīgie noteikumi; turpmāk tekstā – “GE nolīgums”), ko Eiropas ražotāji noslēdza 1987. gada 17. martā, lai sadalītu GIS projektus Eiropā.

      194    Prasītāja uzskata, ka nolīguma par GIS projektiem Eiropā pastāvēšana pirms GQ nolīguma ir pretrunā vispirms jau Komisijas apgalvojumam, ka vispārējais nolīgums piedāvāja Eiropas ražotājiem atbalstu aizliegtās
         vienošanās organizēšanā attiecībā uz minētajiem projektiem. Vēl GE nolīguma pastāvēšana liekot apstrīdēt Komisijas konstatējumu apstrīdētajā lēmumā, saskaņā ar kuru GIS projektu piešķiršana
         pasaules līmenī sākās ar Japānas tirgus piešķiršanu Japānas ražotājiem un Eiropas tirgus – Eiropas ražotājiem. Slepenā vienošanās
         esot drīzāk sākusies tad, kad Eiropas ražotāji sadalīja Eiropas tirgu. Visbeidzot, tā kā Eiropas ražotāji bija īstenojuši
         aizliegto vienošanos par GIS projektiem Eiropā, to interesēs nebija dalīties ar minētajiem projektiem ar Japānas uzņēmumiem,
         kuri netika uzskatīti par ticamiem konkurentiem EEZ tirgū, nedz noslēgt ar tiem vispārējo nolīgumu.

      195    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      196    Pirmkārt, kā tika norādīts šā sprieduma 155. punktā, ir jāuzskata, ka 2002. gada 10. jūlija sanāksmē Alstom piedāvāja vispārējo nolīgumu, kura pastāvēšanu pieņem Komisija, attiecināt uz Centrālās un Austrumeiropas valstīm. Šis apstāklis
         apstiprina vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

      197    Otrkārt, Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka ABB paziņojumi un liecības, Fuji paziņojumi par vispārējā nolīguma pastāvēšanu un Hitachi paziņojumi par paziņošanu un uzskaiti ir jāuzskata par tādiem, kuriem ir lielāks pierādījuma spēks nekā prasītājas, Hitachi, Melco, VA TECH un Siemens veiktajai vispārējā nolīguma pastāvēšanas apstrīdēšanai.

      198    Konkrētāk, atšķirībā no pierādījumu pirmās grupas, attiecīgie apstrīdējumi nav pretēji attiecīgo uzņēmumu interesēm, jo ar
         tiem vēlas apstrīdēt jebkāda EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma pastāvēšanu. Šis konstatējums arī attiecas uz
         T. liecību, kurā viņš vienīgi izklāsta GQ nolīguma izcelsmi, apstrīd vispārējā nolīguma pastāvēšanu un norāda uz šķēršļiem gan ieiešanai EEZ tirgū, gan Japānas tirgū.
         Saistībā it īpaši ar vispārējo nolīgumu ir jānorāda, ka T. liecībā nav nekādu jaunu pierādījumu salīdzinājumā ar tiem, kurus iesnieguši paziņojuma par iebildumiem adresāti.

      199    Turklāt nevar uzskatīt, ka Eiropas uzņēmumi, tostarp Siemens, nav bijuši ieinteresēti apstrīdēt vispārējā nolīguma pastāvēšanu, jo šo nolīgumu Komisija paziņojumā par iebildumiem ir
         interpretējusi kā tādu, kas ir slepens nolīgums starp Eiropas un Japānas ražotājiem par EEZ tirgu un kas līdz ar to ir EKL
         81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums. Tomēr šāds konstatējums vismaz iespējami būtu nelabvēlīgs Eiropas ražotāju interesēm,
         ja Komisija nebūtu varējusi no tiesību viedokļa pietiekami pierādīt pret tiem izvirzītos pārējos iebildumus.

      200    Treškārt, prasītājas argumenti par GE nolīgumu ir balstīti uz pieņēmumu, ka tas tika parakstīts un īstenots neatkarīgi no GQ nolīguma vai vispārējā nolīguma. Šajā ziņā nav apstrīdēts, ka GE nolīgums tika parakstīts pirms GQ nolīguma un EQ nolīguma. Tomēr šis apstāklis nenozīmē, ka tas nebija saistīts ar Komisijas apgalvoto pasaules mēroga aizliegto vienošanos.

      201    Precīzāk, saskaņā ar GE nolīguma 15. pantu tam sākotnēji bija jābūt pagaidu risinājumam, kas būtu spēkā, līdz stātos spēkā GQ nolīgums, un, ja pēdējais minētais nestātos spēkā, tas bija atkārtoti jāapspriež pēc 1988. gada 31. decembra. Tādējādi ir
         jākonstatē, ka, noslēdzot GE nolīgumu, līgumslēdzējas puses jau paredzēja noslēgt pasaules mēroga aizliegto vienošanos un tās dažādās sastāvdaļas, tostarp,
         atbilstoši Komisijas apgalvotajam, – vispārējo nolīgumu. Šo interpretāciju apstiprina M. liecība, saskaņā ar kuru par pasaules mēroga aizliegto vienošanos vairākus gadus notika sarežģītas pārrunas pirms GQ nolīguma parakstīšanas.

      202    Turklāt M. uzskata, ka abu ražotāju grupu savstarpējā apņemšanās neienākt otras grupas pašmāju tirgū, kas ir galvenā Komisijas apgalvotā
         vispārējā nolīguma daļa, tika veikta pirms GQ nolīguma noslēgšanas. Līdz ar to šo apņemšanos varēja ņemt vērā Eiropas ražotāji, parakstot GE nolīgumu.

      203    Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka GE nolīgums liek apstrīdēt Komisijas apgalvotā vispārējā nolīguma pastāvēšanu.

       Vispārīgais vērtējums
      204    No šā sprieduma 111.–189. punktā veiktā vērtējuma izriet, pirmkārt, ka ABB paziņojumi un tās darbinieku un bijušā darbinieka liecības norāda, ka pastāvēja nolīgums, saskaņā ar kuru Eiropas un Japānas
         ražotāji ir savstarpēji apņēmušies neienākt otras grupas pašmāju tirgū. Minētie pierādījumi ļauj arī identificēt nolīguma
         puses un secināt, ka, lai gan tas, iespējams, bija noslēgts pirms GQ nolīguma, tas bija noslēgts, vēlākais, GQ nolīguma noslēgšanas laikā.

      205    Otrkārt, iepriekš minētā savstarpējā nolīguma pastāvēšanu apstiprina piedāvājums, kuru Alstom pauda 2002. gada 10. jūlija sanāksmē. Japānas uzņēmumu apņemšanās neienākt Eiropas tirgū pastāvēšanu arī apstiprina Fuji paziņojumi.

      206    Treškārt, no ABB paziņojumiem un liecības, kuru apstiprina Hitachi paziņojumi, izriet, ka Japānas ražotāji vismaz periodā no 1988. gada līdz 1999. gadam piekrita regulāri paziņot noteiktu GIS
         projektu EEZ piešķiršanas rezultātus un veikt to uzskaiti kopējā “Eiropas” kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā. Tāpat saskaņā ar EQ nolīguma 2. pielikuma daļas “E (E‑Members)” 4. punktu Eiropas ražotāji ir paredzējuši iespēju paziņot Japānas ražotājiem
         noteiktu GIS projektu EEZ detalizētu informāciju pirms to piešķiršanas. Šie divi faktori norāda, ka Japānas ražotāji tika
         uzskatīti par ticamiem konkurentiem saistībā ar noteiktu GIS projektu piegādi EEZ, bet ka šie ražotāji bija apņēmušies neienākt
         Eiropas tirgū apmaiņā pret lielāku GIS projektu daļu citos reģionos. Tādēļ tie ir netieši pierādījumi par savstarpējas vienošanās
         pastāvēšanu starp Eiropas un Japānas ražotājiem.

      207    Tādējādi Komisijas iesniegtie pierādījumi apstiprina tās apgalvojumus par vispārējā nolīguma pastāvēšanu, kā tas ir apkopots
         šā sprieduma 96. punktā. Turpretī prasītājas izvirzītie pierādījumi, kas novērtēti šā sprieduma 196.–203. punktā, nevar likt
         apstrīdēt minētos apgalvojumus. Līdz ar to ir jāsecina, ka vispārējā nolīguma pastāvēšana no tiesību viedokļa tika pietiekami
         pierādīta.

      208    Šis secinājums nozīmē, ka ir jānoraida prasītājas iebildumi par nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu un to, ka Komisija
         būtu pārkāpusi savas kompetences robežas, kā tika izskaidrots šā sprieduma 101. punktā.

      209    Turklāt, tā kā Komisija nav pamatojusies vienīgi uz attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū, lai secinātu par inkriminētā pārkāpuma
         pastāvēšanu, nav pietiekami, ka prasītāja aizvieto Komisijas veikto faktu izskaidrojumu ar citu ticamu izskaidrojumu. Līdz
         ar to prasītājas piedāvātajam alternatīvajam izskaidrojumam nav nozīmes saistībā ar minētā pārkāpuma pastāvēšanu.

      210    Šādos apstākļos pirmais pamats ir jānoraida.

      211    Turklāt no iepriekš minētā izriet, ka Komisija varēja konstatēt vispārējā nolīguma pastāvēšanu bez Fuji 2006. gada 21. novembra apsvērumu kā apsūdzošu pierādījumu ņemšanas vērā. Līdz ar to saskaņā ar šā sprieduma 53. punktā izklāstīto
         ir galīgi jānoraida trešā pamata otrā daļa par tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpumu un tātad – arī trešais pamats
         pilnībā.

       Par otro pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija nav pierādījusi vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu
      212    Otrā pamata pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi vienota pārkāpuma pastāvēšanu, kas aptvertu GQ nolīgumu un vispārējo nolīgumu, kā arī Eiropas ražotāju pret konkurenci vērstu rīcību EEZ. Otrā pamata otrajā daļā prasītāja
         apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi nedz aizliegtās vienošanās pastāvēšanu laikā no 1999. gada septembra līdz 2002. gada
         25. martam, nedz tās dalību aizliegtās vienošanās darbībā šajā pašā laika posmā.

      213    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

       Par pirmo daļu, kas attiecas uz vienota pārkāpuma pierādījumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      214    Prasītāja apgalvo, ka, pat ja pieņem, ka Komisija ir pienācīgi pierādījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanu, tas nepierāda,
         ka tā plānoja palīdzēt Eiropas ražotājiem sadalīt projektus, falsificēt konkursu paziņojumus, noteikt cenas un īstenot citu
         pret konkurenci vērstu rīcību EEZ. Tā norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka Eiropas ražotāji centās neatklāt
         Japānas ražotājiem Eiropas aizliegtās vienošanās darbības, kas regulētas EQ nolīgumā, pat sagatavojot detalizētu savstarpējo neatklāšanas nolīgumu.

      215    Prasītāja tātad uzskata, ka nav izpildīti judikatūrā paredzētie nosacījumi, lai uzņēmums varētu tikt uzskatīts par atbildīgu
         par visiem pārkāpuma elementiem un tostarp – šajā gadījumā – par Eiropas uzņēmumu rīcību. Prasītāja apgalvo, ka nekad nav
         piedalījusies sanāksmēs par karteļa darbību EEZ. Turklāt Komisija neesot pierādījusi, ka tā plānoja ar savu rīcību palīdzēt
         sasniegt kopējos mērķus, kurus centās sasniegt visi dalībnieki. Šajā ziņā nepietiekot ar iespēju vien, kuru tā varēja secināt
         no slepenās rīcības EEZ iekšienē.

      216    Prasītāja arī apgalvo, ka Komisijas kompetencē neietilpst izmeklēšana un sodīšana par nolīgumiem, kuru mērķis vai sekas nav
         konkurences ierobežošana EEZ iekšienē, tādiem kā GQ nolīgums.

      217    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      218    Nolīgumiem un saskaņotām darbībām EKL 81. panta 1. punkta izpratnē obligāti jāizriet no vairāku tādu uzņēmumu savstarpējas
         sadarbības, kuri visi ir pārkāpuma līdzdalībnieki, bet kuru līdzdarbība var notikt dažādās formās, tostarp atkarībā no attiecīgā
         tirgus īpatnībām un no katra uzņēmuma stāvokļa šajā tirgū, īstenojamiem mērķiem un izvēlētā vai paredzētā īstenošanas veida.
         Tomēr konkrēta uzņēmuma atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par rīcību, kuru pēc būtības ir īstenojuši citi iesaistītie
         uzņēmumi, bet kurai ir tie paši pret konkurenci vērstie mērķi vai sekas, nevar izslēgt tāpēc vien, ka katrs uzņēmums citādāk
         iesaistās pārkāpuma izdarīšanā (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 79. un 80. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. panta 1. punktam.

      219    Tādējādi uzņēmums, kas ir piedalījies pārkāpumā ar savu rīcību, kura atbilst EKL 81. panta 1. punktā sniegtajai nolīguma vai
         saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi definīcijai un ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, tāpat ir atbildīgs
         par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros attiecībā uz visu savu piedalīšanās minētajā pārkāpumā laiku, ja tiek
         konstatēts, ka minētais uzņēmums ir zinājis par citu uzņēmumu prettiesisko rīcību vai varēja to loģiski paredzēt un bija gatavs
         uzņemties risku (iepriekš 218. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 83. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. panta 1. punktam.

      220    Šajā lietā, pirmkārt, no pirmā pamata vērtējuma izriet, ka Japānas uzņēmumi, tostarp prasītāja, ir piedalījušies kopā ar Eiropas
         uzņēmumiem vispārējā nolīgumā, kas bija nolīgums starp uzņēmumiem EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta nozīmē un kas attiecās
         uz GIS projektu Eiropas tirgu. Līdz ar to Komisijas kompetencē ietilpa izmeklēšana un sodīšana par prasītājas dalību šajā
         nolīgumā. Turklāt vispārējā nolīguma pastāvēšana nozīmē, ka Japānas uzņēmumiem bija zināms, ka GIS projekti EEZ bija paredzēti
         Eiropas ražotājiem.

      221    Šajā ziņā tam, ka prasītāja nepiedalījās konkrētajos slepenajos pasākumos EEZ, nav nozīmes. Ņemot vērā Japānas uzņēmumu apņemšanos
         saskaņā ar vispārējo nolīgumu, tās piedalīšanās nebija nepieciešama. Proti, Japānas ražotājiem nebija nekādu interešu iesaistīties
         GIS projektu piešķiršanā EEZ, kurus tie bija apņēmušies neuzņemties. Viņu interesēs būtu vienīgi uzzināt attiecīgo projektu
         vērtību un šo projektu saņēmēju identitāti, lai varētu veikt uzskaiti kopējā “Eiropas” kvotā, kas paredzēta GQ nolīgumā. Vismaz periodā no 1988. gada līdz 1999. gadam šī informācija tika paziņota Japānas uzņēmumiem ar paziņošanas mehānisma
         palīdzību.

      222    Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Japānas ražotāju pasīvā loma attiecībā uz GIS projektu piešķiršanu EEZ tirgū nebija pašu
         izvēle, bet gan to piedalīšanās forma nolīgumā par EEZ tirgu. Turpretī šī pati piedalīšanās bija priekšnosacījums, lai nodrošinātu,
         ka GIS projektu piešķiršana EEZ starp Eiropas ražotājiem varētu notikt vai nu saskaņā ar mītnes valstu aizsardzības principu,
         vai saskaņā ar GE nolīgumu.

      223    Otrkārt, ABB paziņojumi un M. liecība norāda, ka, lai gan vispārējais nolīgums nebija tieši minēts GQ nolīgumā, tas bija GQ nolīguma darbības pamatā, jo tas ļāva nodrošināt uzticēšanos, kas nepieciešama pasaules mēroga aizliegtās vienošanās darbībai.
         Saiknes pastāvēšanu starp vispārējo nolīgumu un GQ nolīgumu apstiprina V.‑A. liecība, kurā norādīts, ka GQ nolīguma sanāksmē nepieciešamību ievērot vispārējo nolīgumu pārrunāja Eiropas uzņēmumi un Japānas uzņēmumu pārstāvis.

      224    Treškārt, paziņošanas un uzskaites mehānisms ir saikne starp Eiropas uzņēmumu slepenajām darbībām EEZ un pasaules mēroga aizliegto
         vienošanos, kuru regulē GQ nolīgums. Proti, ar šī mehānisma palīdzību noteikti GIS projektu piešķiršanas EEZ rezultāti tika ņemti vērā saistībā ar projektu
         piešķiršanu citos reģionos saskaņā ar GQ nolīgumu. Attiecīgā mehānisma pastāvēšana ir pierādīta ar ABB paziņojumiem un liecībām un Hitachi paziņojumiem.

      225    Šajā kontekstā no prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem neizriet, ne ka informācijas neatklāšanas nolīgums bija patiešām
         noslēgts starp Eiropas ražotājiem, ne a fortiori ka šis apstāklis bija ietekmējis informācijas apmaiņu starp abām ražotāju grupām.

      226    Ceturtkārt, ir jāuzskata, ka, tā kā konkursu rezultāti par noteiktiem GIS projektiem EEZ regulāri tika paziņoti vismaz no
         1988. gada līdz 1999. gadam, Japānas uzņēmumi varēja saprātīgi paredzēt, ka GIS projektu EEZ sadalīšana starp Eiropas ražotājiem
         bija slepenas rīcības rezultāts. Proti, tas, ka vienai ražotāju grupai vairākus gadus regulāri bez acīmredzama leģitīma iemesla
         tiek paziņoti rezultāti par konkursiem, kuros ir piedalījušies otras ražotāju grupas dalībnieki, kas ietilpst tajā pašā rūpniecības
         nozarē, pārsniedz parastas konkurentu rīcības robežas. Tādēļ paziņošanai vajadzēja izraisīt šaubas par apstākļiem, kādos attiecīgie
         GIS projekti tika piešķirti. Tā tas ir vēl jo vairāk tāpēc, ka konkursu rezultāti ne vienmēr ir publiski pieejami dati, it
         īpaši ja runa ir par privātu uzņēmumu uzaicinājumiem un par detalizētu informāciju par akceptēto piedāvājumu.

      227    Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 277. apsvērumā ir pamatoti norādījusi, ka zināšanas par GIS projektu EEZ piešķiršanas
         slepeno raksturu, kuras Japānas uzņēmumi ieguvuši ar paziņošanas mehānisma palīdzību no 1988. gada līdz 1999. gadam, nevarēja
         tikt ietekmētas ar iespējamu šīs paziņošanas vēlāku pārtraukšanu. Tāpat tas ir saistībā ar TM T & D. Proti, tā pārņēma savu akcionāru, kas abi bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, darbības GIS jomā. Šādos apstākļos var
         uzskatīt, ka tai bija tādas pašas zināšanas kā minētajiem akcionāriem saistībā ar GIS projektu piešķiršanu EEZ.

      228    Piektkārt, vispārējais nolīgums, pasaules mēroga aizliegtā vienošanās, ko reglamentēja GQ nolīgums, un Eiropas ražotāju slepenās darbības EEZ tika īstenotas vienlaicīgi, attiecās uz vienām un tām pašām precēm un
         ietvēra tos pašus Eiropas ražotājus un – tiktāl, ciktāl runa ir par vispārējo nolīgumu un GQ nolīgumu, – tos pašus Japānas ražotājus. Tāpat dažādajiem pasākumiem bija viens kopīgs mērķis, proti, izveidot pasaules mēroga
         GIS projektu sadalīšanas un šo projektu piešķiršanas dažādajiem dalībniekiem sistēmu.

      229    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka vispārējais nolīgums, pasaules
         mēroga aizliegtā vienošanās, ko regulē GQ, un Eiropas ražotāju slepenās darbības EEZ bija vienots pārkāpums ar kopīgu mērķi. Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

       Par otro daļu, kas attiecas uz turpināta pārkāpuma un prasītājas turpinātas dalības tajā pierādījumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      230    Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka prasītāja ir piedalījusies GQ nolīgumā laika posmā, kurā citi uzņēmumi tajā nepiedalījās, proti, no 1999. gada septembra līdz 2002. gada 25. martam.

      231    Prasītāja vispirms apgalvo, ka šajā laikā tostarp Siemens prombūtnes dēļ aizliegtā vienošanās “izjuka” un GQ sanāksmes kļuva par vairāk vai mazāk neformālu sarunu forumu bez pret konkurenci vērsta mērķa vai sekām.

      232    Turpinājumā prasītāja apgalvo, ka nav piedalījusies GQ nolīgumā attiecīgajā laika posmā. Šo apstākli apliecinot Areva paziņojums, ka 2002. gadā bija jātuvojas TM T & D, lai veiktu sarunas par GIS tirgu, kas nozīmējot, ka TM T & D nepiedalījās notiekošajās sarunās. Turklāt ABB paziņojums par izmeklēšanu par aizliegto vienošanos no 1999. gada septembra līdz 2002. gada martam esot pretrunīgs, jo ABB vienlaicīgi apgalvojot, ka prasītāja ir turpinājusi aizliegtās vienošanās darbības un ka TM T & D pievienojās aizliegtās vienošanās dalībniekiem vēlāk – proti, tajā pašā laikā kā Siemens. Turklāt ABB paziņojums neesot apstiprināts un nākot no uzņēmuma, kurš ir lūdzis atbrīvojumu no naudas soda.

      233    Visbeidzot, prasītāja norāda, ka Komisijas atsauce uz aizliegto vienošanos attiecībā uz minēto laika posmu attiecas uz GQ nolīgumu un, iespējams, uz nolīgumiem, kas pastāvēja starp Eiropas uzņēmumiem, nevis uz vispārējo nolīgumu.

      234    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      235    Saskaņā ar judikatūru, pastāvot strīdam par to, vai ir noticis pārkāpums, tiesiskās drošības prasība, kuru bauda tirgus dalībnieki,
         nozīmē, ka Komisija, kam ir uzlikts pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus, iesniedz no tiesību viedokļa pietiekamus
         pierādījumus tam, ka pastāv apstākļi, kas veido pārkāpumu. Attiecībā tieši uz apgalvoto pārkāpuma ilgumu tas pats tiesiskās
         drošības princips nosaka, ka tad, ja nav pierādījumu, uz kuriem pamatojoties varētu tieši pierādīt pārkāpuma ilgumu, Komisija
         iesniedz vismaz tādus pierādījumus, kas attiecas uz apstākļiem, kas ir pietiekami tuvi laika ziņā, tā, lai saprātīgi varētu
         atzīt, ka šis pārkāpums ir nepārtraukti turpinājies laika posmā no viena līdz otram minētajam datumam (Vispārējās tiesas 1994. gada
         7. jūlija spriedums lietā T‑43/92 Dunlop Slazenger/Komisija, Recueil, II‑441. lpp., 79. punkts; 2000. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 188. punkts, un 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑279/02 Degussa/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 114. un 153. punkts).

      236    Turklāt tas, ka pierādījums par turpinātu pārkāpumu netika iesniegts par konkrētiem periodiem, nav šķērslis, lai pārkāpumu
         uzskatītu par turpinātu kopējā periodā, kas ir plašāks nekā šie periodi, jo šāds konstatējums ir balstīts uz objektīvām un
         saskaņotām norādēm. Šāda pārkāpuma vairāku gadu garumā ietvaros tam, ka aizliegtā vienošanās izpaužas dažādos laika posmos,
         kurus var nodalīt ar lielākiem vai mazākiem laika posmiem, neietekmē šīs aizliegtās vienošanās esamību, ja vien šo pārkāpumu
         veidojošām dažādām darbībām ir viens mērķis un tās veido vienotu un turpinātu pārkāpumu (2006. gada 21. septembra spriedums
         lietā C‑113/04 Technische Unie/Komisija, I‑8831. lpp., 169. punkts).

      237    Attiecībā uz aizliegtās vienošanās turpināšanos laikā no 1999. gada septembra līdz 2002. gada martam vispirms ir jānorāda,
         ka, tā kā Japānas uzņēmumu apņemšanās saskaņā ar vispārējo nolīgumu nebija aktīva darbība, bet bezdarbība, ir raksturīgi grūti
         pierādīt, ka šis nolīgums tika ievērots turpināti.

      238    Tomēr, pirmkārt, no M. liecības izriet, ka līdz viņa iesaistīšanās kartelī beigām 2002. gada jūnijā gan GQ nolīgums, gan vispārējais nolīgums turpināja tikt īstenoti ar citu Japānas uzņēmumu, kas nav Hitachi, piedalīšanos, neraugoties uz to, ka Hitachi un Siemens prombūtne padarīja šo darbību mazāk efektīvu. Tas pats pieņēmums izriet no ABB paziņojumiem.

      239    Otrkārt, savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Fuji apstiprina, ka Japānas uzņēmumi bija piedalījušies pārkāpumā, tostarp vispārējā nolīgumā, līdz 2000. gada septembrim, datumam,
         kurā tā saskaņā ar pašas apgalvoto ir izstājusies no aizliegtās vienošanās.

      240    Treškārt, šā sprieduma 155. punktā tika konstatēts, ka 2002. gada 10. jūlija sanāksmes laikā Alstom piedāvāja vispārējo nolīgumu attiecināt uz Centrālās un Austrumeiropas valstīm. Šis apstāklis nozīmē, ka minētais nolīgums
         pastāvēja gan sanāksmes dienā, gan zināmu laika posmu pirms tās.

      241    Ceturtkārt, Japānas ražotāju ilgstoša neesamība Eiropas GIS projektu tirgū attiecīgajā laika posmā tāpat ir norāde, kas ļauj
         uzskatīt, ka vispārējais nolīgums turpināja tikt īstenots.

      242    Piektkārt, tā kā šā pamata pirmās daļas ietvaros tika konstatēts, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, secinādama, ka pastāv vienots
         pārkāpums, kas aptver tostarp vispārējo nolīgumu un GQ nolīgumu, pretēji prasītājas apgalvotajam ir jāuzskata, ka pierādījums par GQ nolīguma nepārtrauktu darbību laikā no 1999. gada līdz 2002. martam ir atbilstoša norāde par to, ka arī vispārējais nolīgums
         tika īstenots minētajā laika posmā. Proti, ņemot vērā pārkāpuma vienoto raksturu, ir ticams, ka vispārējā nolīguma pazušana
         būtu apdraudējusi GQ nolīguma darbību.

      243    Prasītāja neapstrīd konstatējumus apstrīdētā lēmuma preambulas 191.–196. apsvērumā, saskaņā ar kuriem 2000. gada decembrī
         un 2001. gada janvārī ABB, Alstom un Melco apmainījās ar vairākiem faksiem par projektu piešķiršanu saskaņā ar GQ nolīgumu.

      244    Prasītāja tāpat apstiprināja, ka no visām GQ nolīguma sanāksmēm, kas uzskaitītas apstrīdētā lēmuma 197. apsvērumā, tā bija piedalījusies 2000. gada 18. maija, 13. jūlija
         un 14. septembra sanāksmēs, apstrīdot, ka citas uzskaitītās sanāksmes būtu notikušas.

      245    Visbeidzot, prasītāja neapstrīd, ka apstrīdētā lēmuma 198. apsvērumā uzskaitītie GIS projekti tika piešķirti saskaņā ar GQ nolīgumu, un tā nesniedz pierādījumus, kas ļautu uzskatīt, ka tā ir distancējusies no piešķiršanas rezultātiem vai ka tā tos
         nav ievērojusi. Tomēr šīs piešķiršanas nozīmē, ka aizliegtā vienošanās bija aktīva vai vismaz radīja sekas laikā no 1998. gada
         27. augusta – dienas, kad tika noslēgts nolīgums par apstrīdētā lēmuma 198. apsvēruma h) punktā minēto projektu – līdz 2001. gada
         12. oktobrim – dienai, kad nolīgums par apstrīdētā lēmuma 198. apsvēruma a) punktā minēto projektu beidza radīt sekas. Šajā
         ziņā ir jāatgādina, ka EKL 81. pants ir piemērojams, ja aizliegtās vienošanās sekas turpinājās, lai arī formāli tā tika izbeigta
         (Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑13/89 ICI/Komisija, Recueil, II‑1021. lpp., 254. punkts, un 2001. gada 13. decembra spriedums lietā T‑48/98 Acerinox/Komisija, Recueil, II‑3859. lpp., 63. punkts). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma 53. panta 1. punktam.

      246    Ņemot vērā šos pierādījumus, prasītājas arguments, ka attiecīgajā laika posmā GQ nolīguma sanāksmes ir kļuvušas par sarunu forumu bez pret konkurenci vērsta mērķa vai sekām, nav apstiprināms neatkarīgi no
         tā, vai tas tika izvirzīts administratīvā procesa laikā. Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka šis arguments nav apstiprināts
         ar pierādījumiem, kas nav neapstiprinātie Melco paziņojumi.

      247    Līdz ar to ir jāuzskata, ka Komisijas izvirzītie pieradījumi par vispārējā nolīguma un GQ nolīguma īstenošanu laikā no 1999. gada septembra līdz 2002. gada martam attiecas uz faktiem, kas ir pietiekami tuvi laika
         ziņā, kas nozīmē, ka attiecībā uz minēto laika posmu tika iesniegts pieradījums par turpinātu pārkāpumu.

      248    Ir jāpiebilst, ka šā sprieduma 238.–245. punktā minētie pierādījumi attiecas gan uz vispārējā nolīguma un GQ nolīguma īstenošanu vispār, gan uz prasītājas personisko dalību minētajos nolīgumos. Vispār saistībā ar noteiktiem projektiem,
         kas iekļauti apstrīdētā lēmuma preambulas 198. apsvērumā norādītajā sarakstā, kura saturu prasītāja nav apstrīdējusi, prasītāja
         ir identificēta kā Japānas ražotāju grupas sekretāre. Šie pierādījumi nozīmē, ka attiecīgo projektu piešķiršanas brīdī prasītāja
         aktīvi piedalījās GQ nolīgumā.

      249    Šajā kontekstā atsauces uz vajadzību sazināties ar TM T & D 2002. gada sarunu laikā un uz to, ka 2002. gadā tā kļuva par aizliegtās vienošanās dalībnieci, var tikt izskaidrotas ar to,
         ka šajā laika posmā tika veidots Toshiba un Melco kopuzņēmums, lai pārņemtu savu akcionāru darbību GIS jomā. Tā kā TM T & D pārstāvēja jaunu struktūrvienību, kas apvienoja abu aizliegtās vienošanās dalībnieku atbilstošās darbības, ir loģiski, ka
         paredzētās izmaiņas aizliegtās vienošanās sistēmā bija jāapspriež ar to.

      250    Attiecībā uz apgalvotajām tā uzņēmuma interesēm, kurš pieprasījis atbrīvojumu no naudas soda, tā darbinieku un bijušo darbinieku
         interesēm pārāk augstu vērtēt citu uzņēmumu, uz kuriem attiecas izmeklēšana, pret konkurenci vērstu rīcību ir jāatsaucas uz
         šā sprieduma 94., 95., 111. un 112. punktu.

      251    No visa iepriekš minētā izriet, ka tas, ka laikā no 1999. gada septembra līdz 2002. martam prasītāja bija aizliegtās vienošanās
         dalībniece, tika pierādīts ar pierādījumiem, kas ir pietiekami tuvi laika ziņā.

      252    Tādējādi otrā pamata otrā daļa un tādēļ otrais pamats kopumā ir jānoraida.

      253    Tā kā neviens no pamatiem, kas izvirzīti prasījuma atcelt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz
         prasītāju, pamatojumam, nav apstiprināts, minētais prasījums ir jānoraida.

      2.     Par prasījumu atcelt vai būtiski samazināt prasītājai uzlikto naudas sodu
      254    Sava ceturtā pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka tai uzliktais naudas sods ir diskriminējošs un pārmērīgs. Šis pamats ir
         iedalāms sešās daļās. Pirmā attiecas uz kļūdu, izvērtējot tās dalības pārkāpumā relatīvo smagumu. Otrā attiecas uz kļūdu pārkāpuma
         ilguma vērtējumā. Trešā attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu attiecībā uz naudas soda aprēķinu neievērošanu. Ceturtā attiecas
         uz kļūdu, nosakot sākumsummu. Piektā attiecas uz naudas soda par TM T & D izdarīto pārkāpumu pārmērīgo raksturu. Sestā attiecas uz kļūdu atbildību mīkstinošo apstākļu vērtējumā.

      255    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

       Par pirmo daļu, kas attiecas uz kļūdu, izvērtējot prasītājas dalības pārkāpumā relatīvo smagumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      256    Prasītāja norāda, ka Eiropas un Japānas ražotājiem uzliktā naudas soda proporcija atbilst kvotas, kas noteikta GQ nolīgumā, proporcijai. Tā no minētā secina, ka tai ir uzlikts naudas sods par rīcību saistībā ar GQ nolīgumu. Tomēr šāda pieeja esot kļūdaina un diskriminējoša. Pirmkārt, Komisija neesot ņēmusi vērā, ka tās dalības aizliegtajā
         vienošanās relatīvais smagums ir mazāks, jo tā ir piedalījusies tikai vispārējā nolīgumā, bet Eiropas ražotāji esot piedalījušies
         gan minētajā nolīgumā, gan slepenajās darbībās saistībā ar GIS projektiem EEZ. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka, uzliekot sodu
         par rīcību ārpus EEZ, Komisija ir pārsniegusi savas kompetences robežas.

      257    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      258    Saskaņā ar judikatūru, ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, ir jāizvērtē katra uzņēmuma dalības relatīvais smagums
         (skat. iepriekš 218. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 150. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi tas, ka uzņēmums nav piedalījies visās aizliegtās vienošanās sastāvdaļās,
         vai tas, ka tam ir bijusi nebūtiska loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu
         un nosakot naudas sodu (iepriekš 218. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 90. punkts).

      259    Šajā ziņā vispirms ir jāprecizē, ka ar apstrīdēto lēmumu netiek sodīta tā adresātu piedalīšanās GQ nolīgumā, kas neattiecās uz EEZ teritoriju. Proti, apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir skaidri norādīts, ka EKL 81. panta un EEZ
         līguma 53. panta pārkāpums attiecas uz GIS projektu nozari EEZ. Šādos apstākļos arguments par Komisijas kompetences neesamību
         ir jānoraida.

      260    No pirmā pamata vērtējuma izriet, ka Japānas un Eiropas ražotāju dalībai nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas attiecas
         uz EEZ, nebija viens un tas pats raksturs. Proti, vispārējā nolīguma ietvaros Japānas uzņēmumi apņēmās neienākt EEZ tirgū,
         un to piedalīšanās tādēļ izpaudās kā bezdarbība. Eiropas uzņēmumi savukārt sadalīja savā starpā dažādus GIS projektus šajā
         paša tirgū ar aktīvu slepenu darbību palīdzību.

      261    Tomēr nav būtiskas starpības starp šo divu rīcības veidu smagumu. Proti, kā ir norādīts šā sprieduma 221. punktā, ņemot vērā
         prasītājas apņemšanās raksturu saskaņā ar vispārējo nolīgumu, tam, ka tā nepiedalījās GIS projektu sadalīšanā EZZ, nav nozīmes,
         jo tai nebija jāiejaucas. Tādējādi prasītājas minētais apstāklis neizrietēja no pašas izvēles, bet no tās piedalīšanās rakstura
         nolīgumā saistībā ar EEZ tirgu. Turpretī šī pati piedalīšanās bija priekšnosacījums, lai GIS projektu sadalīšana EEZ varētu
         tikt īstenota starp Eiropas ražotājiem saskaņā ar noteikumiem, par kuriem šajā ziņā tika panākta vienošanās.

      262    Līdz ar to ir jāuzskata, ka Japānas uzņēmumu rīcības smagums ir pielīdzināms Eiropas uzņēmumu rīcības smagumam. Tādēļ ceturtā
         pamata pirmā daļa ir jānoraida.

       Par otro daļu, kas attiecas uz kļūdu pārkāpuma ilguma vērtējumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      263    Atsaucoties uz argumentiem par aizliegtās vienošanās darbību un prasītājas dalības tajā pārtraukšanu laikā no 1999. gada septembra
         līdz 2002. gada martam, kas izklāstīti šā sprieduma 230.–233. punktā, prasītāja apgalvo, ka tai uzliktais naudas sods ir jāsamazina.

      264    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      265    Šajā daļā prasītāja tikai atkārto argumentus, kas jau tika izvērtēti otrā pamata otrās daļas ietvaros. Tomēr no šā sprieduma
         235.–252. punkta izriet, ka minētie argumenti neļauj secināt, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka aizliegtā vienošanās
         tika turpināta laikā no 1999. gada septembra līdz 2002. gada 25. martam, un nosakot prasītājas dalības aizliegtajā vienošanās
         ilgumu.

      266    Šādos apstākļos šī daļa ir jānoraida.

       Par trešo daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu attiecībā uz naudas soda aprēķinu neievērošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      267    Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav pienācīgi izskaidrojusi aprēķina metodi, kas piemērota, lai noteiktu tai uzliktā naudas
         soda apmēru. Šajā ziņā tā atsaucas uz grūtībām, nosakot summu, kas tai bija jāmaksā Komisijai, un apalvo, ka tās nostāju apstiprina
         šajā jomā pieredzējušu ekonomistu viedoklis. Līdz ar to tā uzskata, ka Komisija nav ievērojusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

      268    Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      269    EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija,
         lai ļautu ieinteresētajām personām savu tiesību aizstāvībai noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai
         veikt pārbaudi (Tiesas 2003. gada 18. septembra spriedums lietā C‑338/00 P Volkswagen/Komisija, Recueil, I‑9189. lpp., 124. punkts). Lai arī saskaņā ar EKL 253. pantu Komisijai ir jāmin faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem
         ir atkarīgs lēmuma attaisnojums, un juridiskie apsvērumi, kas tai šo lēmumu liek pieņemt, šajā tiesību normā netiek prasīts,
         ka tai būtu jāapspriež visi faktiskie un tiesiskie aspekti, kas tika izskatīti administratīvajā procesā (Tiesas 1984. gada
         17. janvāra spriedums apvienotajās lietās 43/82 un 63/82 VBVB un VBBB/Komisija, Recueil, 19. lpp., 22. punkts; 1989. gada 11. jūlija spriedums lietā 246/86 Belasco u.c./Komisija, Recueil, 2117. lpp., 55. punkts, un iepriekš minētais 2003. gada 18. septembra spriedums lietā Volkswagen/Komisija, 127. punkts). Prasības norādīt pamatojumu izpilde ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, tostarp akta saturu,
         norādīto iemeslu būtību un adresātu vai citu personu, kuras akts skar tieši un individuāli, intereses saņemt skaidrojumus
         (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra). Iepriekš minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama Komisijas
         lēmumiem, ar kuriem konstatēts EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpums.

      270    Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma preambulas 471.–552. apsvērumā izklāstītie pierādījumi ļauj saprast metodi, ko Komisija izvēlējās
         naudas soda aprēķināšanai, un ļauj sekot tās dažādajiem etapiem.

      271    Vispār, tā kā prasītāja tikai apgalvoja, ka pastāv grūtības noteikt summu, kas tai ir jāmaksā Komisijai, neprecizējot to būtību
         un aprēķina posmu, kurā tās rodas, un nav iesniegusi ekonomistu, ar kuriem tā esot konsultējusies, apsvērumus, tās arguments
         par naudas soda aprēķina pamatojumu nevar detalizētāk tikt izvērtēts.

      272    Tādēļ ceturtā pamata trešā daļa ir jānoraida.

       Par ceturto daļu, kas attiecas uz kļūdu sākumsummas noteikšanā
       Lietas dalībnieku argumenti
      273    Prasītāja apgalvo, ka naudas soda sākumsumma ir patvaļīgi un diskriminējoši noteikta.

      274    Pirmkārt, Komisija esot aprēķinājusi uzliktos naudas sodus, pamatojoties vienlaicīgi uz autonomo GIS un elektrisko apakšstaciju,
         kas balstītas uz GIS, relatīvo apgrozījumu. Tomēr šis solis esot nelabvēlīgs Japānas ražotājiem, jo GIS projekti Tuvajos Austrumos
         un Āzijā, ko parasti īstenojuši Japānas ražotāji, bieži ir saistīti ar gatavām apakšstacijām un tādēļ iekļauj preces un pakalpojumus,
         kas nav GIS. Līdz ar to Japānas ražotāju apgrozījumam esot jābūt lielākam nekā Eiropas ražotāju apgrozījumam.

      275    Otrkārt, Komisija esot pamatojusies uz apgrozījuma summu, kas atbilst 2003. gadam, proti, pēdējam pilnajam pārkāpuma gadam,
         lai noteiktu Eiropas uzņēmumu tirgus daļas, lai arī tā izmantoja augstāku 2001. gada apgrozījuma summu attiecībā uz Japānas
         ražojumiem, nesniedzot pārliecinošu pamatojumu. Prasītāja uzskata, ka Komisijai bija jāizmanto 2003. gada apgrozījuma summa
         attiecībā uz visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, dalot ar 2 abu kopuzņēmumu, kuros tajā laikā tika koncentrēta četru
         Japānas ražotāju darbība GIS jomā, apgrozījumu summas. Šāda pieeja būtu saskaņota ar attieksmi pret Eiropas ražotājiem, kā
         arī ar Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi.

      276    Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija to nepareizi iekļāvusi vienā grupā ar Alstom vai Areva. Pēc tās domām, pieņemot, ka 2003. gada apgrozījums būtu jāizmanto kā pamats prasītājas naudas soda sākumsummas aprēķinam,
         tirgus daļu atšķirība ar Alstom vai Areva būtu daudz lielāka nekā atšķirība ar zemākas grupas uzņēmumu daļām, kas nozīmē, ka prasītāja bija jāklasificē šajā pēdējā
         minētajā grupā.

      277    Attiecībā uz pirmo iebildumu Komisija apgalvo, ka tas vien, ka noteiktu preču ņemšana vērā dod lielāku apgrozījuma summu,
         nav diskriminācijas pierādījums.

      278    Attiecībā uz otro iebildumu Komisija skaidro, ka tā ir izvēlējusies 2001. gadu kā atsauces gadu, jo runa esot par tirdzniecības
         gadu pirms prasītājas un Melco kopuzņēmuma, proti, TM T & D, radīšanas. Šajā ziņā tā skaidro, ka mātes uzņēmumi ir bijuši individuāli aizliegtās vienošanās dalībnieki lielāko tās spēkā
         esamības daļu, kas nozīmē, ka atbilstošāk bija noteikt sākumsummas, pamatojoties uz atbilstošajām apgrozījuma summām, lai
         tostarp ņemtu vērā atšķirības starp to individuālajām tirgus daļām TM T & D dibināšanas laikā.

      279    Treškārt, Komisija apgalvo, ka iebildums par prasītājas iekļaušanu kādā grupā var tikt apstiprināts tikai tad, ja tiek apstiprināts
         arī iebildums par atsauces gada izvēli. Tomēr tā tas neesot.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      280    Vispirms ir jāatgādina, ka Komisijai ir rīcības brīvība, nosakot naudas sodu summas, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot
         konkurences tiesību normas (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01,
         no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01 Tokai Carbon u.c./Komisija, Recueil, II‑1181. lpp., 216. punkts un tajā minētā judikatūra).

      281    Komisija nosaka naudas soda summu, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un – vajadzības gadījumā – tā ilgumu. Pārkāpuma smagums ir
         jānosaka, ņemot vērā tādus kritērijus kā lietas konkrētie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu atturošais apmērs. Ir jāņem
         vērā tādi objektīvi elementi kā pret konkurenci vērstās rīcības saturs un ilgums, to skaits un intensitāte, skartā tirgus
         apmērs un postījums, kas nodarīts saimnieciskai sabiedriskajai kārtībai. Analīzē tāpat ir jāņem vērā atbildīgo uzņēmumu relatīvais
         nozīmīgums un tirgus daļa, kā arī iespējamais recidīvs (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 89.–91. punkts).

      282    Tomēr katru reizi, kad Komisija nolemj uzlikt naudas sodu saskaņā ar konkurences tiesībām, tai ir jāievēro vispārējie tiesību
         principi, tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips, kā to ir interpretējušas Kopienu tiesas (Vispārējās tiesas 2006. gada
         27. septembra spriedums lietā T‑59/02 Archer Daniels Midland/Komisija, Krājums, II‑3627. lpp., 315. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas
         princips pieprasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja
         vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑311/94 BPB de Eendracht/Komisija, Recueil, II‑1129. lpp., 309. punkts un tajā minētā judikatūra).

      283    Tiktāl, ciktāl ir jāpamatojas uz uzņēmumu, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, apgrozījumu, lai noteiktu attiecības
         starp uzliekamajiem naudas sodiem, vērā ņemamais periods ir jāierobežo tā, lai iegūtie skaitļi būtu, cik vien iespējams, salīdzināmi
         (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 122. punkts).

      284    Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma preambulas 480.–490. apsvēruma izriet, ka Komisija, nosakot sākumsummu, saskaņā ar Pamatnostādņu
         naudas sodu noteikšanai 1. A punktu nolēma piemērot atšķirīgas metodes aizliegtās vienošanās dalībniekiem – atkarībā no to
         spējas radīt kaitējumu konkurencei. Šim nolūkam tā klasificēja dažādos uzņēmumus piecās grupās atkarībā no to pasaules apgrozījuma
         summas, kas iegūta no GIS tirdzniecības, relatīvā lieluma. Šajā kontekstā Komisija uzskatīja, ka apgrozījuma summas, kuras
         attiecas tikai uz EEZ tirgu, nav ticams vērtēšanas kritērijs, jo vispārējā nolīguma mērķis bija nodrošināt Japānas ražotāju
         neesamību šajā pašā tirgū.

      285    Attiecībā uz precēm, kas jāņem vērā, lai noteiktu attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu, ir jānorāda, ka saskaņā ar šā sprieduma
         281. punktā minēto judikatūru Komisijai tostarp jāņem vērā skartā tirgus apmērs. Tomēr šajā gadījumā, kā norādīts apstrīdētā
         lēmuma preambulas devītajā apsvērumā, aizliegtā vienošanās attiecās gan uz autonomajām GIS, gan uz apakšstacijām, kurās integrētas
         GIS. Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi kļūdu, aprēķinot attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekamo naudas sodu sākumsummu, ņemot vērā
         apgrozījumu, kas attiecas uz šīm precēm. Līdz ar to prasītājas arguments šajā saistībā ir jānoraida.

      286    Attiecībā uz atsauces gada izvēli no apstrīdētā lēmuma preambulas 481., 482. un 484. apsvēruma izriet, ka, nosakot pārdošanas
         visā pasaulē apjomu, Komisija ir balstījusies uz 2001. gadu attiecībā uz prasītāju, Fuji, Hitachi un Melco, bet attiecībā uz Eiropas ražotājiem – uz 2003. gadu, proti, pēdējo pilno pārkāpuma gadu. Tāpat prasītājas, Fuji, Hitachi un Melco naudas soda sākumsummas aprēķins par to kā individuālo uzņēmumu dalības aizliegtajā vienošanās periodu tika veikts, pamatojoties
         uz to apgrozījuma summām 2001. gadā, bet Eiropas ražotājiem uzliekamo naudas sodu sākumsummas aprēķins tika veikts, pamatojoties
         uz to 2003. gada apgrozījuma summām.

      287    Līdz ar to ir jākonstatē, ka attiecībā uz atsauces gada izvēli Komisija nav vienādi attiekusies pret Japānas ražotājiem, tostarp
         prasītāju, un Eiropas ražotājiem. Tādēļ saskaņā ar šā sprieduma 282. punktā minēto judikatūru ir jāpārbauda, vai pastāv objektīvs
         attaisnojums šādai atšķirīgai attieksmei.

      288    Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma preambulas 482. apsvērumā Komisija norādīja, ka 2001. gada izmantošana attiecībā uz prasītāju
         ir attaisnojama ar to, ka lielu pārkāpuma perioda daļu tā bija aizliegtās vienošanās dalībniece kā individuāls uzņēmums, nevis
         ar kopuzņēmuma TM T & D, kurš bija pārņēmis prasītājas un Melco darbību GIS jomā 2002. gadā, starpniecību.

      289    Tiesas sēdē Komisija precizēja, ka tās mērķis bija ņemt vērā abu TM T & D akcionāru nevienlīdzīgo konkurences stāvokli šā kopuzņēmuma radīšanas brīdī, kas bija tādēļ, ka Melco piederēja daudz lielāka GIS pasaules tirgus daļa nekā prasītājai. Pēc Komisijas domām, atsaukšanās uz pēdējo pilno prasītājas
         un Melco kā individuālu uzņēmumu dalības aizliegtajā vienošanās gadu, proti, 2001. gadu, ļauj atspoguļot šo atšķirību, nosakot naudas
         sodu summas, pretstatā metodei, saskaņā ar kuru TM T & D apgrozījumu 2003. gadā sadala starp abiem akcionāriem atkarībā no to attiecīgās līdzdalības kopuzņēmumā.

      290    Komisijas minētais mērķis ir leģitīms, jo tas ļauj salīdzināt kopuzņēmuma akcionāru spēju radīt kaitējumu konkurencei laika
         posmā pirms šā kopuzņēmuma radīšanas.

      291    Tomēr ir jākonstatē, ka šajā gadījumā Komisija būtu varējusi izmantot citas metodes, lai sasniegtu tās noteikto mērķi, lai
         saistībā ar atsauces gada izvēli neattiektos nevienlīdzīgi pret Japānas ražotājiem, no vienas puses, un Eiropas ražotājiem,
         no otras puses. Piemēram, nosakot prasītājas un Melco naudas sodu par laika posmu pirms TM T & D radīšanas, Komisija būtu varējusi pamatoties uz šā kopuzņēmuma naudas soda sākumsummu, kas aprēķināta, ņemot vērā apgrozījuma
         summas par 2003. gadu, un sadalīta starp prasītāju un Melco atbilstoši GIS pārdotajam apjomam, ko tās ir īstenojušas pēdējā gadā pirms kopuzņēmuma izveidošanas, proti, 2001. gadā.

      292    Tādēļ ir jākonstatē, ka šajā gadījumā Komisijas griba, nosakot naudas sodu apmērus, precīzi atspoguļot prasītājas un Melco relatīvo stāvokli neattaisno nevienlīdzīgo attieksmi pret prasītāju.

      293    Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka, izvēloties 2001. gadu kā atsauces gadu, lai noteiktu Japānas ražotāju pārdošanas
         visā pasaulē apjomu un lai aprēķinātu prasītājai par tās individuālo dalību aizliegtās vienošanās darbībā uzlikto naudas sodu,
         Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

      294    Šis pārkāpums tieši padara spēkā neesošu prasītājai apstrīdētā lēmuma 2. panta i) punktā par tās kā individuāla uzņēmuma dalību
         aizliegtās vienošanās darbībā uzliktā naudas soda aprēķinu. Tas – caur pārdošanas visā pasaulē apjomu un tirgus daļu noteikšanu
         – netieši ietekmē prasītājai apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punktā uzliktā naudas soda, kas attiecas uz TM T & D pastāvēšanas laika posmu, aprēķinu.

      295    Līdz ar to šī daļa ir jāapstiprina un tādēļ jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. panta h) un i) punkts. Turpretī, tā kā apstrīdētā
         lēmuma 1. panta saturu neietekmē atsauces gada izvēle, tas nav nedz jāatceļ, nedz jāgroza.

      296    Turklāt nav jāizvērtē ceturtā pamata piektā un sestā daļa. Proti, pat ja šīs daļas tiktu pieņemtas, apstrīdētais lēmums netiktu
         atcelts lielākā apmērā, nekā atzīts iepriekšējā punktā.

      297    Visbeidzot, ņemot vērā, ka konstatētais prettiesiskums attiecas uz pašu prasītājai uzliktā naudas soda aprēķina bāzes izvēli,
         Vispārējā tiesa nevar veikt minētā naudas soda aprēķinu. Līdz ar to šajā gadījumā nav jāīsteno Vispārējās tiesas neierobežotā
         kompetence, grozot apstrīdētā lēmuma 2. panta h) un i) punktu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      298    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
         Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

      299    Tā kā prasījums atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tika noraidīts, prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs lielā tās prasījumu
         daļā, pat ja pārējā daļā tai spriedums ir labvēlīgs.

      300    Šādos apstākļos ir jānolemj, ka prasītāja sedz trīs ceturtdaļas tiesāšanās izdevumu, kas lietas dalībniekiem radušies Vispārējā
         tiesā, un ka Komisija sedz vienu ceturtdaļu šo pašu izdevumu.

      301    Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru izdevumi, kas radušies bankas garantijas izveidošanas, lai novērstu lēmuma piespiedu
         izpildi, dēļ, nav izdevumi Reglamenta 91. panta b) punkta izpratnē (skat. šā sprieduma 92. punktā minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija, 5133. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to prasītājas prasība, lai Komisijai piespriestu segt šādus
         izdevumus, ir jānoraida.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmuma C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta
            piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) 2. panta h) un i) punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas
            uz Toshiba Corp.;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Toshiba sedz trīs ceturtdaļas tiesāšanās izdevumu, kas lietas dalībniekiem radušies Vispārējā tiesā;
      4)      Eiropas Komisija sedz vienu ceturtdaļu tiesāšanās izdevumu, kas lietas dalībniekiem radušies Vispārējā tiesā.

               Pelikánová

                Jürimäe

                Soldevila Fragoso

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 12. jūlijā.
      [Paraksti
      Satura rādītājs

      Tiesvedības priekšvēstureII – 2
      1.  PrasītājaII – 2
      2.  PrecesII – 2
      3.  Administratīvais processII – 2
      4.  Apstrīdētais lēmumsII – 3
      Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 4
      Juridiskais pamatojumsII – 5
      1.  Par prasījumu atcelt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz prasītājuII – 6
      Par trešo pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija esot pārkāpusi prasītājas tiesības uz aizstāvībuII – 6
      Par pirmo daļu, kas attiecas uz nepietiekamu pārkāpuma identificēšanu apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļāII – 6
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 6
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 6
      Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpumuII – 7
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 7
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 7
      Par trešo daļu, kas attiecas uz lietas materiālu pierādījumu sagrozīšanuII – 12
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 12
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 12
      Par pirmo pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija no tiesību viedokļa nav pietiekami pierādījusi vispārējā nolīguma pastāvēšanuII – 13
      Par ABB iesniegtajiem pierādījumiemII – 18
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 18
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 19
      Par ABB iesniegto pierādījumu apstiprināšanuII – 23
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 23
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 24
      Par paziņošanas un uzskaites mehānismuII – 27
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 27
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 28
      Par pierādījumiem, kas ir pretrunā apgalvotajai vispārējā nolīguma pastāvēšanaiII – 31
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 31
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 32
      Vispārīgais vērtējumsII – 33
      Par otro pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija nav pierādījusi vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanuII – 34
      Par pirmo daļu, kas attiecas uz vienota pārkāpuma pierādījumuII – 34
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 34
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 35
      Par otro daļu, kas attiecas uz turpināta pārkāpuma un prasītājas turpinātas dalības tajā pierādījumuII – 37
      –  Lietas dalībnieku argumentiII – 37
      –  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 38
      2.  Par prasījumu atcelt vai būtiski samazināt prasītājai uzlikto naudas soduII – 41
      Par pirmo daļu, kas attiecas uz kļūdu, izvērtējot prasītājas dalības pārkāpumā relatīvo smagumuII – 41
      Lietas dalībnieku argumentiII – 41
      Vispārējās tiesas vērtējumsII – 41
      Par otro daļu, kas attiecas uz kļūdu pārkāpuma ilguma vērtējumāII – 42
      Lietas dalībnieku argumentiII – 42
      Vispārējās tiesas vērtējumsII – 42
      Par trešo daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu attiecībā uz naudas soda aprēķinu neievērošanuII – 43
      Lietas dalībnieku argumentiII – 43
      Vispārējās tiesas vērtējumsII – 43
      Par ceturto daļu, kas attiecas uz kļūdu sākumsummas noteikšanāII – 44
      Lietas dalībnieku argumentiII – 44
      Vispārējās tiesas vērtējumsII – 45
      Par tiesāšanās izdevumiemII – 47
      * Tiesvedības valoda – angļu.