title: Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 15. maija spriedums.#Michael Timmel pret Aviso Zeta AG.#Handelsgericht Wien lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2003/71/EK – 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Regula (EK) Nr. 809/2004 – 22. panta 2. punkts un 29. panta 1. punkts – Pamatprospekts – Prospekta papildinājumi – Galīgie noteikumi – Pieprasītās informācijas publicēšanas datums un veids – Elektroniskās publicēšanas noteikumi.#Lieta C‑359/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2014. gada 15. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Patērētāju tiesību aizsardzība — Direktīva 2003/71/EK — 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts — Regula (EK) Nr. 809/2004 — 22. panta 2. punkts un 29. panta 1. punkts — Pamatprospekts — Prospekta papildinājumi — Galīgie noteikumi — Pieprasītās informācijas publicēšanas datums un veids — Elektroniskās publicēšanas noteikumi”
      Lieta C‑359/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Handelsgericht Wien (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 12. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 30. jūlijā, tiesvedībā

            Michael Timmel

      pret

            Aviso Zeta A

         G,
      piedaloties

            Lore Tinhofer.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 11. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  M. Timmel vārdā – W. Haslinger un J. Motamedi de Silva, Rechtsanwälte,

               —

                  Aviso Zeta AG vārdā – A. Jank, Rechtsanwalt,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne un J.‑C. Halleux, pārstāvji,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un S. Šindelková, pārstāvji,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels un M. de Ree, pārstāves,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes, kā arī A. Cunha un S. Borba, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. Braun un I. Rogalski, kā arī R. Vasileva, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2013. gada 26. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 14. panta 2. punkta b) apakšpunktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvā 2003/71/EK par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību, un par Direktīvas 2001/34/EK grozījumiem (OV L 345, 64. lpp., turpmāk tekstā – “Prospekta direktīva”), kā arī 22. panta 2. punktu un 29. panta 1. punktu Komisijas 2004. gada 29. aprīļa Regulā (EK) Nr. 809/2004 par Direktīvas 2003/71/EK īstenošanu attiecībā uz prospektos iekļauto informāciju, kā arī prospektu formu, informācijas iekļaušanu ar norādi un prospektu publicēšanu, un attiecībā uz reklāmas izplatīšanu (OV L 149, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Prospekta regula”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp M. Timmel un Aviso Zeta AG (turpmāk tekstā – “Aviso Zeta”) par līguma, ar kuru viņš pierakstījās uz 40000 vienību “Dragon FX Garant” vērtspapīru iegādi, ko piedāvāja ar Aviso Zeta starpniecību, laušanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Prospekta direktīva

               3

               Prospekta direktīvas preambulas 4. apsvērumā ir paskaidrots it īpaši, ka ar to “sekmēta plašākā iespējamā piekļuve ieguldījumu kapitālam Kopienas mērogā [..] uzņēmumiem, [vērtspapīru] emitentam nodrošinot vienotu pielaidi”.

               4

               Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas 10. apsvērumu gan tai, gan tās izpildes pasākumiem jānodrošina ieguldītāju aizsardzība un tirgus efektivitāte atbilstoši augstiem reglamentējošiem standartiem, kas pieņemti attiecīgos starptautiskos forumos.

               5

               Šīs pašas direktīvas preambulas 31. apsvērumā ir noteikts:
               “Lai veicinātu to dokumentu apriti, kas veido prospektus, jāsekmē elektronisko sakaru līdzekļu izmantošana, piemēram, internets. Prospekti pēc pieprasījuma vienmēr jāpiegādā ieguldītājiem papīra formā un bez maksas.”

               6

               Saskaņā ar Prospekta direktīvas preambulas 34. apsvērumu:
               “Jebkurš jauns jautājums, kas var ietekmēt ieguldījumu novērtējumu un kas rodas pēc prospekta publikācijas, bet pirms piedāvājuma beigām vai tirdzniecības uzsākšanas regulētā tirgū, pienācīgi jānovērtē ieguldītājiem, un tādējādi ir vajadzīga prospekta papildinājuma apstiprināšana un izplatīšana.”

               7

               Šīs direktīvas 2. panta 1. punkta r) apakšpunktā ir noteikts ka, ““pamatprospekts” ir prospekts, kas ietver visu attiecīgo informāciju, kura noteikta 5., 7. un 16. pantā gadījumā, ja ir piemaksa, par emitentu un par vērtspapīriem, kuri tiks publiski piedāvāti vai kuru tirdzniecība tiks atļauta, un, ja emitents to izvēlas, par piedāvājuma galīgajiem noteikumiem”.

               8

               Minētās direktīvas 5. panta 4. punktā ir precizēts:
               “Prospekts pēc emitenta, piedāvātāja vai personas izvēles, kas lūdz pielaidi tirdzniecībai regulētā tirgū, var sastāvēt no pamatprospekta, kas satur visu attiecīgo informāciju par emitentu un vērtspapīriem, kurus piedāvā publiski vai kuri pielaižami tirdzniecībai regulētā tirgū, ja prospekts attiecas uz šādiem vērtspapīru veidiem:

                        a)

                        vērtspapīriem, kas nav kapitāla vērtspapīri, tajā skaitā jebkura veida garantijas vērtspapīriem, kas emitēti saskaņā ar piedāvājuma programmu;

                        b)

                        vērtspapīriem, kas nav kapitāla vērtspapīri un ko nepārtraukti vai atkārtoti emitējušas kredītiestādes [..]

                  [..].
               Informāciju, kas sniegta pamatprospektā, nepieciešamības gadījumā atbilstīgi 16. pantam papildina ar atjauninātu informāciju par emitentu un vērtspapīriem, kas publiski piedāvāti vai pielaižami tirdzniecībai regulētā tirgū.
               Ja piedāvājuma galīgie noteikumi nav iekļauti nedz pamatprospektā, nedz papildinājumā, emitents tos, tiklīdz iespējams, dara pieejamus ieguldītājiem, iesniedz izcelsmes dalībvalsts kompetentajai iestādei un dara zināmus uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ikviena publiska piedāvājuma gadījumā un, ja iespējams, līdz publiskā piedāvājuma sākumam vai pirms pielaides tirdzniecībai. Minētajos gadījumos piemēro 8. panta 1. punkta a) apakšpunktu.”

               9

               Prospekta direktīvas 8. panta 1. punkts ir šāds:
               “Dalībvalstis nodrošina, ka, ja prospektā nevar iekļaut gala piedāvājuma cenu un to vērtspapīru daudzumu, kas tiks publiski piedāvāts:

                        a)

                        prospektā tiek atklāti kritēriji un/vai nosacījumi, saskaņā ar kuriem noteiks iepriekšminētos lielumus, vai – cenas gadījumā – maksimālā pieļaujamā cena; vai

                        b)

                        vērtspapīru iegādes vai parakstīšanās akceptētie vekseļi var tikt izņemti vismaz divas dienas pēc tam, kad ir reģistrēta galīgā piedāvājuma cena un to vērtspapīru daudzums, kas tiks publiski piedāvāts.

                  Galīgā piedāvājuma cenu un vērtspapīru daudzumu reģistrē kompetentajā izcelsmes dalībvalsts iestādē un publicē saskaņā ar kārtību, kas paredzēta 14. panta 2. punktā.”

               10

               Saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 1. punktu “prospektu nepublicē, pirms to nav apstiprinājusi izcelsmes dalībvalsts kompetentā iestāde”.

               11

               Minētās direktīvas 14. panta 2., 5., 7. un 8. punktā ir noteikts:
               “2.   Prospektu uzskata par pieejamu sabiedrībai, kad tas tiek nopublicēts:
               [..]

                        b)

                        nodrukātā veidā, kas bez maksas jādara pieejams sabiedrībai tā tirgus birojos, kurā vērtspapīri tiek pielaisti tirdzniecībai, vai emitenta juridiskās adreses birojā un to finanšu starpnieku birojos, kas izvieto vai pārdod vērtspapīrus, tajā skaitā pie pilnvarotajiem maksātājiem; vai

                        c)

                        elektroniskā veidā emitenta tīmekļa vietnē vai attiecīgā gadījumā finanšu starpnieku, kuri izvieto vai pārdod vērtspapīrus, tostarp pilnvaroto maksātāju, tīmekļa vietnēs; vai

                        d)

                        elektroniskā veidā tā regulētā tirgus tīmekļa vietnē, kurā ir lūgta pielaide tirdzniecībai; vai

                        e)

                        elektroniskā veidā izcelsmes dalībvalsts kompetentās iestādes tīmekļa vietnē, ja minētā iestāde ir nolēmusi piedāvāt šo pakalpojumu.

                  [..]
               5.   Gadījumā, kad prospektu veido vairāki atsevišķi dokumenti un/vai tajā ir iekļauta informācija ar atsauci, dokumentus un informāciju, kas veido prospektu, var publicēt un laist apritē atsevišķi, ja minētie dokumenti ir bez maksas darīti pieejami sabiedrībai saskaņā ar kārtību, kas noteikta 2. punktā. [..]
               [..]
               7.   Ja prospektu publicē elektroniskā veidā, emitentam, piedāvātājam, personai, kas lūdz pielaidi tirdzniecībai, vai finanšu starpniekiem, kas izvieto vai pārdod vērtspapīrus, papīra kopija tomēr bez maksas jāpiegādā ieguldītājam pēc tā pieprasījuma.
               8.   Lai ņemtu vērā tehniskas pārmaiņas finanšu tirgos un nodrošinātu vienādu direktīvas piemērošanu, Komisija saskaņā ar 24. panta 2. punktā minēto procedūru pieņem izpildes pasākumus attiecībā uz 1., 2., 3. un 4. punktu. Pirmo izpildes pasākumu kopumu pieņem vēlākais 2004. gada 1. jūlijā.”

               12

               Šīs pašas direktīvas 16. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Svarīgus jaunus faktorus, būtiskas kļūdas vai neprecizitātes, kas saistītas ar prospektā ietverto informāciju un var ietekmēt vērtspapīru novērtējumu, un ir radušās vai pamanītas laikā starp prospekta apstiprināšanas brīdi un piedāvājuma termiņa beigām vai attiecīgi brīdi, kad sākas tirdzniecība regulētā tirgū, atkarībā no tā, kas notiek vēlāk, piemin prospekta papildinājumā. Šādu papildinājumu apstiprina tādā pašā veidā, ilgākais, septiņu darbdienu laikā un publicē, ievērojot vismaz to pašu kārtību, kāda tika piemērota brīdī, kad tika publicēts sākotnējais prospekts. Papildina arī kopsavilkumu un visus tā tulkojumus, ja nepieciešams ņemt vērā jauno informāciju, kas ietverta papildinājumā.”

         Prospekta regula

               13

               Prospekta regulas preambulas 21. apsvērumā ir precizēts:
               “Pamatprospektā un tā galīgajos nosacījumos jāietver tā pati informācija, kas prospektā. Visi vispārējie principi, kurus piemēro prospektam, ir piemērojami arī galīgajiem nosacījumiem. Tomēr, ja galīgie nosacījumi pamatprospektā nav iekļauti, kompetentajai iestādei tie arī nav jāapstiprina.”

               14

               Saskaņā ar šīs regulas preambulas 25. apsvērumu uzlabotajam elastīgumam pamatprospekta savienošanā ar tā galīgajiem nosacījumiem salīdzinājumā ar emisijas prospektu vienai reizei nevajadzētu apgrūtināt ieguldītāju ērto piekļuvi viņiem svarīgajai informācijai.

               15

               Minētās regulas preambulas 26. apsvērumā ir paredzēts, ka “attiecībā uz pamatprospektiem viegli saprotamā veidā jānorāda, kura informācija būs jāiekļauj kā galīgie nosacījumi. Šīs prasības izpildei jābūt nodrošināmai vairākos atšķirīgos veidos, piemēram, ja pamatprospektā ir veidlapas kādai informācijai, kas jāiekļauj nobeiguma nosacījumos, vai ja pamatprospektā ir trūkstošo ziņu saraksts.”

               16

               Saskaņā ar minētās regulas 22. panta 1., 2., 4., 5. un7. punktu:
               “1.   Pamatprospektu sagatavo, izmantojot kādu no 4.–20. pantā paredzētajiem plāniem un struktūras moduļiem vai to kombināciju atbilstoši XVIII pielikumā norādītajām kombinācijām dažādu veidu vērtspapīriem.
               Pamatprospektā iekļauj ziņas, kas sniedzamas saskaņā ar I–XVII pielikumu atkar[īb]ā no emitenta un attiecīgo vērtspapīru veida, saskaņā ar 4.–20. pantā paredzētajiem plāniem un struktūras moduļiem. Kompetentā iestāde nevar pieprasīt, lai pamatprospektā būtu tādas ziņas, kas nav iekļautas I–XVII pielikumā.
               Lai nodrošinātu [Prospekta direktīvas] 5. panta 1. punktā minētā pienākuma izpildi, izcelsmes dalībvalsts kompetentā iestāde, apstiprinot pamatprospektu saskaņā ar minētās direktīvas 13. pantu, drīkst pieprasīt, lai emitents, piedāvātājs vai persona, kura lūdz atļauju iekļaut regulētā tirgū, aizpildītu katru informācijas punktu, katru gadījumu izskatot atsevišķi.
               2.   Emitents, piedāvātājs vai persona, kura lūdz atļauju iekļaušanai regulētā tirgū, drīkst izlaist tos punktus, par kuriem prospekta apstiprināšanas laikā informācija nav zināma un par kuriem informāciju var iegūt tikai konkrētās emisijas laikā.
               [..]
               4.   Pamatprospektam pievienotajos galīgajos nosacījumos ietver tikai tās ziņas no dažādajiem vērtspapīru apraksta plāniem, izejot no kurām tiek sagatavots pamatprospekts.
               5.   Papildus tām ziņām, kas norādītas 4.–20. pantā minētajos plānos un struktūras moduļos, pamatprospektā iekļauj arī šādu informāciju:

                        1)

                        norādi uz informāciju, ko iekļaus galīgajos nosacījumos;

                        2)

                        galīgo nosacījumu publicēšanas metodi; ja emitentam prospekta apstiprināšanas brīdī nav iespējams noteikt galīgo nosacījumu publicēšanas metodi, tad iekļauj norādi par to, kā sabiedrība saņems informāciju par to, kāda metode tiks izmantota galīgo nosacījumu publicēšanai;

                  [..]
               7.   Kā paredzēts [Prospekta direktīvas] 16. panta 1. punktā, ja laikā no pamatprospekta apstiprināšanas brīža līdz visu pamatprospektā iekļauto vērtspapīru emisijas piedāvājumu galīgajai slēgšanai vai attiecīgi līdz šo vērtspapīru apgrozības sākšanai regulētā tirgū ir pamanītas kļūdas vai neprecizitātes, emitents, piedāvātājs vai persona, kura lūdz atļauju iekļaušanai regulētā tirgū, publicē papildinājumu līdz piedāvājuma galīgajai slēgšanai vai līdz attiecīgo vērtspapīru iekļaušanai tirgū.”

               17

               Saskaņā ar Prospekta regulas 26. panta 5. punktu “galīgos nosacījumus, kurus pievieno pamatprospektam, sagatavo atsevišķā dokumentā, kurā ir tikai galīgie nosacījumi, vai arī galīgos nosacījumus iekļauj pamatprospektā.”

               18

               Minētās regulas 29. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Prospekta vai pamatprospekta publicēšanu elektroniskā veidā vai nu saskaņā ar [Prospekta direktīvas] 14. panta 2. punkta c), d) un e) apakšpunktu, vai arī tādēļ, lai to darītu pieejamu vēl kādā citā veidā, reglamentē ar šādām prasībām:

                        1)

                        prospekts vai pamatprospekts ir viegli pieejams, ieejot tīmekļa vietnē;

                  [..]

                        4)

                        ieguldītājiem ir iespēja prospektu vai pamatprospektu lejupielādēt un izdrukāt.

                  [..]”

         Austrijas tiesības

               19

               Saskaņā ar 1991. gada 6. decembra Kapitāla tirgus likuma (Kapitalmarktgesezt) (BGBl. 625/1991) 5. panta 1. punktu:
               “Ja piedāvājums, uz kuru attiecas pienākums publicēt prospektu, tiek izdarīts, nepublicējot prospektu vai informāciju saskaņā ar 6. pantu, tad ieguldītāji, kuri ir patērētāji Patērētāju aizsardzības likuma [Konsumentenschutzgesetz] 1. panta 1. punkta 2. apakšpunkta izpratnē, var atteikties no sava piedāvājuma vai līguma.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               20

               2006. gada 30. oktobrīM. Timmel, kurš dzīvo Vīnē (Austrija) pie Aviso Zeta, kura arī ir reģistrēta Vīnē, pierakstījās uz 40000 vienību “Dragon FX Garant” vērtspapīru iegādi, kuru vienības nominālvērtība bija mazāka par EUR 50 000 un kuras emitents bija Lehman Brothers Treasury Co. BV., kuras juridiskā adrese bija Amsterdamā (Nīderlande).

               21

                  M. Timmel pēc tam paziņoja, ka vēlas lauzt šo parakstīšanos saskaņā ar 1991. gada 6. decembra Kapitāla tirgus likuma 5. pantu, norādot, ka piedāvājums ir ticis izdarīts, neiekļaujot ar to saistīto informāciju likumīgā publikācijā. Neesot ticis publicēts ne “International Securities Identification Number” (ISIN) kods, ne emisijas valūta, ne kāda informācija par pamatā esošajām akcijām un to iepriekšējām un sagaidāmajām turpmākajām vērtības izmaiņām, ne tas, kā tiks aprēķināts attiecīgo vērtspapīru ienesīgums.

               22

               Saskaņā ar M. Timmel teikto tika publicēts pamatprospekts un trīs papildinājumi, attiecīgi 2006. gada 9. un 29. augustā un šī paša gada 6. un 26. septembrī. Tāpat 2006. gada 19. septembrī tika publicēts “galīgo noteikumu” projekts, un šī dokumenta galīgā versija tika pieņemta 2006. gada 4. decembrī.

               23

               Saistībā ar minēto netika veikta prospekta likumīga publicēšana ne vērtspapīru biržā, ne emitenta birojā vai tā finanšu starpnieka birojā. Tādējādi dažādie prospekta dokumenti ir bijuši pieejami tikai Vīnē. Ar vērtspapīru pārdošanas piedāvājumu saistītie dokumenti turklāt noteiktu laiku bija pieejami Luksemburgas Biržas tīmekļa vietnē, bet, lai tos varētu apskatīt, bija nepieciešams reģistrēties, kā arī veikt maksājumu, tostarp, lai apskatītu prospekta obligāto pielikumu, kurā bija ietverta informācija par konkrētā piedāvājuma galīgajiem noteikumiem.

               24

               Saistībā ar minēto M. Timmel iesniedza prasību Handelsgericht Wien (Vīnes Komerctiesa). Tā uzskata, ka strīda atrisinājums ir atkarīgs it īpaši no tā, vai Aviso Zeta saskaņā ar Prospekta direktīvas 22. panta 2. punktu bija pienākums publicēt parasti obligāti iekļaujamo informāciju, kas pamatprospekta apstiprināšanas brīdī vēl nav bijusi zināma, bet ir kļuvusi zināma prospekta papildinājuma publicēšanas brīdī.

               25

               Iesniedzējtiesa turklāt uzsver atšķirību starp Prospekta direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta redakciju dažādās valodās attiecībā uz to, vai pienākums darīt prospektu pieejamu sabiedrībai ir jāpilda, kumulatīvi vai alternatīvi, emitenta juridiskās adreses birojā un tā finanšu starpnieku birojos.

               26

               Šādos apstākļos Handelsgericht Wien nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Prospekta] regulas 22. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka parasti [obligāti] iekļaujamā informācija, kas pamatprospekta apstiprināšanas brīdī vēl nav bijusi zināma, bet ir zināma prospekta papildinājuma publicēšanas brīdī, ir jāiekļauj prospekta papildinājumā?

                        2)

                        Vai [Prospekta] Regulas 22. panta 2. punktā paredzētais izņēmuma noteikums, saskaņā ar kuru var nenorādīt noteiktus informācijas punktus 22. panta 1. punkta [otrās daļas] izpratnē, ir piemērojams arī tad, ja šī (obligāti) iekļaujamā informācija ir bijusi zināma pirms emisijas datuma, bet pēc pamatprospekta publicēšanas?

                        3)

                        Vai ir notikusi “likumīga publicēšana”, ja ir publicēts tikai pamatprospekts bez [obligāti] iekļaujamās informācijas atbilstoši Prospekta regulas 22. panta 1. punkta [otrajai daļai], it īpaši (tādu vērtspapīru gadījumā, kuru vienības nominālvērtība ir mazāka par EUR 50 000) saskaņā ar šīs regulas V pielikumu, bet galīgie noteikumi nav tikuši publicēti?

                        4)

                        Vai [Prospekta] regulas 29. panta 1. punkta 1) apakšpunktā ietvertā prasība, ka prospektam vai pamatprospektam ir jābūt viegli pieejamam, ieejot tīmekļa vietnē, kur tas ir darīts pieejams sabiedrībai, ir izpildīta:

                                 a)

                                 ja, lai piekļūtu, lejuplādētu un izdrukātu, ir jāreģistrējas tīmekļa vietnē, kurā tad tiek dota piekļuve, turklāt reģistrējoties ir jāpiekrīt atrunai un jānorāda e‑pasta adrese, vai arī

                                 b)

                                 ja par to ir jāmaksā, vai

                                 c)

                                 ja bezmaksas piekļuve prospektu daļām tiek dota tikai diviem dokumentiem mēnesī, kaut gan, lai saņemtu visu obligāto informāciju [Prospekta] regulas 22. panta 1. punkta [otrās daļas] izpratnē, ir nepieciešams lejuplādēt vismaz trīs dokumentus?

                        5)

                        Vai [Prospekta] direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatprospektam ir jābūt pieejamam emitenta juridiskās adreses birojā un tā finanšu starpnieka birojā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               27

               Ar savu pirmo un otro jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Prospekta regulas 22. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prospekta papildinājumā ir jāietver informācija, kas prasīta minētā panta 1. punktā, kura, kaut arī pamatprospekta apstiprināšanas brīdī vēl nav bijusi zināma, tomēr ir zināma šī prospekta papildinājuma publicēšanas brīdī, vai arī attiecīgā gadījumā šo informāciju var neietvert.

               28

               Vispirms ir jāatgādina, ka Prospekta regulas 22. pantā ir paredzēta informācija, kurai jābūt ietvertai pamatprospektā, kā arī galīgajos noteikumos.

               29

               Saistībā ar minēto no Prospekta regulas 26. panta 5. punkta izriet, ka šis formulējums piešķir noteiktu elastību emitentiem, ļaujot publicēt galīgos noteikumus vai nu pamatprospektā, vai arī atsevišķā dokumentā.

               30

               Tādējādi tiek nošķirta, no vienas puses, informācija, kas nepieciešama, lai varētu pabeigt noteiktu darījumu (kā, piemēram, attiecīgo vērtspapīru galīgā cena), un, no otras puses, vispārējā informācija, kas ļauj ieguldītājiem veikt pienācīgu jebkuru risku novērtējumu, pirms viņi izlemj parakstīties.

               31

               Tomēr ar Prospekta regulas 22. panta 5. punkta 1. apakšpunkta noteikumiem emitentam tiek paredzēts pienākums pamatprospektā norādīt to, kāda informācija tiks iekļauta galīgajos noteikumos. Tādējādi ir ticis uzskatīts, ka tad, ja galīgajos noteikumos iekļautā informācija nav varējusi tikt iekļauta pamatprospektā, tās esamība tomēr ir jāmin pēdējā minētajā dokumentā.

               32

               Turklāt Prospekta regulas 22. panta 7. punktā ir paredzēts, ka, ja tiek pamanīts svarīgs jauns faktors, būtiskas kļūdas vai neprecizitātes, kas saistītas ar prospektā ietverto informāciju un var ietekmēt vērtspapīru novērtējumu Prospekta direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, īpaši laikā starp pamatprospekta apstiprināšanu un piedāvājuma galīgo slēgšanu, emitentam vai piedāvātājam jāpublicē šī prospekta papildinājums līdz piedāvājuma galīgajai slēgšanai.

               33

               Prospekta regulas 22. panta 2. punkts, ar kura noteikumiem emitentam vai piedāvātājam tiek atļauts nepaziņot noteiktu šī paša panta 1. punktā pieprasītās informācijas daļu, gadījumā, ja minētā informācija nav zināma pamatprospekta apstiprināšanas brīdī un to var noteikt tikai konkrētās emisijas laikā, jāinterpretē, ņemot vērā iepriekš minēto.

               34

               Šajā ziņā, a contrario aplūkojot šos noteikumus, kā to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 38. punktā, izriet, ka tad, ja emitents vai piedāvātājs zina vai pamatprospekta apstiprināšanas brīdī var noteikt Prospekta regulas 22. panta 1. punktā izklāstīto informāciju, šī informācija ir jāpublicē tajā pašā prospektā.

               35

               Ja pieprasītā informācija, kas pamatprospekta publicēšanas brīdī nav zināma un ko var noteikt tikai emisijas brīdī, pati par sevi neietver ne svarīgus jaunus faktorus, ne būtiskas kļūdas vai neprecizitātes Prospekta direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, tā attiecīgā gadījumā ir jāpublicē galīgajos noteikumos.

               36

               Tādējādi no Prospekta regulas preambulas 21. un 25. apsvēruma izriet, ka pamatprospektam, kas papildināts ar galīgajiem noteikumiem, ir jāietver tāda paša apmēra informācija kā prospektam, kas publicēts vienā reizē. Tas it īpaši nozīmē, ka saskaņā ar šīs regulas 22. panta 1. punkta noteikumiem pieprasītā informācija, kas nav zināma pamatprospekta publicēšanas brīdī un ko var iegūt tikai konkrētās emisijas laikā, ir jāietver galīgajos noteikumos.

               37

               Turpretī, ja šī informācija, no vienas puses, ietver svarīgu jaunu faktoru, ar to tiek labota būtiska kļūda vai neprecizitāte, un, no otras puses, tā ir tāda, kas var ietekmēt vērtspapīru novērtējumu, ir nepieciešams publicēt papildinājumu atbilstoši tam, kas paredzēts Prospekta direktīvas 16. panta 1. punktā un Prospekta regulas 22. panta 7. punktā.

               38

               Saistībā ar minēto valsts tiesai ir jānosaka, vai pamatlietā apskatītā informācija ietekmē vērtspapīru novērtējumu Prospekta direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē.

               39

               Kā norāda ģenerāladvokāte savu secinājumu 43. punktā, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir nepieciešams izvērtēt pierādījumus, kas attiecas uz konkrētās informācijas raksturu un tās ietekmi uz ieguldītāja lēmumu pierakstīties uz vērtspapīru saņemšanu.

               40

               Tādējādi uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Prospekta regulas 22. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prospekta papildinājumā ir jāietver informācija, kas noteikta minētā panta 1. punktā, kura, kaut arī tā pamatprospekta apstiprināšanas brīdī vēl nav bijusi zināma, tomēr ir zināma šī prospekta papildinājuma publicēšanas brīdī, ja šī informācija ietver svarīgu jaunu faktoru, būtisku kļūdu vai neprecizitāti, kas var ietekmēt vērtspapīru novērtējumu Prospekta direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē – šis fakts ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par trešo jautājumu

               41

               Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Prospekta regulas 22. panta prasībām atbilst tāda pamatprospekta publicēšana, kurā nav ietverta informācija, kas pieprasīta saskaņā ar šī panta 1. punkta [otro daļu], it īpaši saskaņā ar šīs regulas V pielikumu, ja galīgie noteikumi nav publicēti.

               42

               No atbildes, kas sniegta uz diviem pirmajiem jautājumiem izriet, ka, lai prospekts atbilstu Prospekta regulas 22. pantā paredzētajām prasībām, pirmkārt, saskaņā ar šī panta 1. punkta noteikumiem pamatprospektā jābūt iekļautai informācijai, kas pieprasīta un emitentam publikācijas brīdī ir zināma.

               43

               Turklāt ir jāuzsver, ka saskaņā ar Prospekta direktīvas 13. panta 1. punktu un Prospekta regulas 22. panta 1. punkta [otro daļu] pamatprospektu publicē pēc tam, kad to apstiprinājušas kompetentās iestādes.

               44

               Otrkārt, pieprasītā informācija, ko emitents uzzinājis pēc pamatprospekta publicēšanas, bet pirms galīgā piedāvājuma beigām, ir jāiekļauj papildinājumā, ja tā ietver svarīgu jaunu faktoru, būtisku kļūdu vai neprecizitāti Prospekta direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē.

               45

               Saskaņā ar minētās direktīvas 16. panta 1. punktu šāda papildinājuma likumīga publicēšana arī ietver tā iepriekšēju apstiprināšanu, ko veic kompetentās iestādes.

               46

               Ja minētā informācija neietver ne svarīgu jaunu faktoru, ne būtisku kļūdu vai neprecizitāti minētās direktīvas 16. panta 1. punkta izpratnē, tā ir jāpublicē galīgajos noteikumos, ja ir izpildīti Prospekta regulas 22. panta 4. punktā paredzētie noteikumi un ja šī informācija ne groza, ne aizstāj daļu no pamatprospekā iekļautās informācijas.

               47

               Turklāt saskaņā ar Prospekta regulas 22. panta 5. punktu pamatprospektā ir jābūt norādītai informācijai, kas tiks iekļauta galīgajos noteikumos.

               48

               Saistībā ar minēto ir jānorāda, kā tas ir minēts arī Prospekta regulas preambulas 21. apsvērumā, ka galīgo noteikumu publicēšana kompetentajām iestādēm iepriekš nav jāapstiprina. No Prospekta direktīvas 5. panta 4. punkta trešās daļas izriet, ka tad, ja piedāvājuma galīgie noteikumi nav iekļauti nedz pamatprospektā, nedz papildinājumā, tos, tiklīdz iespējams, dara pieejamus ieguldītājiem un iesniedz kompetentajai iestādei, ja iespējams, līdz publiskā piedāvājuma sākumam.

               49

               Tādējādi uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Prospekta regulas 22. panta prasībām neatbilst tāda pamatprospekta publicēšana, kurā nav ietverta informācija, kas pieprasīta saskaņā ar šī panta 1. punktu, it īpaši saskaņā ar šīs regulas V pielikumu, ja attiecībā uz šo publikāciju nav publicēti galīgie noteikumi. Lai informācija, kura jāietver pamatprospektā saskaņā ar Prospekta regulas 22. panta 1. punktu, varētu tikt ietverta galīgajos noteikumos, pamatprospektā ir jābūt norādītai informācijai, kas tiks iekļauta galīgajos noteikumos, un tam, ka šī informācija atbilst minētās regulas 22. panta 4. punktā paredzētajām prasībām.

         Par ceturto jautājumu

               50

               Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Prospekta regulas 29. panta 1. punkta 1. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prasība, ka prospektam ir jābūt viegli pieejamam, ieejot tīmekļa vietnē, kur tas ir darīts pieejams sabiedrībai, ir izpildīta, ja pastāv pienākums reģistrēties šajā tīmekļa vietnē, turklāt reģistrējoties ir jāpiekrīt juridiskai atrunai un jānorāda e‑pasta adrese, vai ja šī elektroniskā pieeja ir par maksu, vai arī, ja bezmaksas piekļuve prospektu daļām tiek dota tikai diviem dokumentiem mēnesī.

               51

               Pirmkārt, runājot par reģistrēšanās pienākumu, kam papildus ir jāpiekrīt juridiskai atrunai un jānorāda e‑pasta adrese, ir jāsecina, ka šādi nosacījumi ierobežo pieeju elektroniski publicētajam prospektam un paši par sevi nav saderīgi ar pieejamības prasībām, kas paredzētas Prospekta regulas 29. panta 1. punkta 1. apakšpunktā.

               52

               Šādi noteikumi it īpaši var atturēt noteiktu skaitu potenciālo ieguldītāju. Turklāt, piekrītot juridiskai atrunai, tiek radīts apstāklis, kas rada nevienlīdzīgu situāciju starp emitentu vai iespējamo starpnieku un potenciālo ieguldītāju un kas pats par sevi ir pretrunā Prospekta direktīvas preambulas 10. apsvērumā atgādinātajam mērķim nodrošināt ieguldītāju aizsardzību.

               53

               Otrkārt, runājot par to, ka prospekta padarīšana pieejama elektroniskā veidā ir par maksu, Prospekta regulas 29. panta 1. punkta 1. apakšpunkts ir jāinterpretē saistībā ar Prospekta direktīvas 14. panta 5. punktu, kurā skaidri ir noteikts, ka prospekts, kaut arī dažādās tā sastāvdaļas tiek publicētas atsevišķi, ir bez maksas jādara pieejams sabiedrībai.

               54

               Tādējādi prospekta elektroniskā publicēšana, ko veic tīmekļa vietnes, kurai ir maksas pieeja, uzturētājs, vai bezmaksas piekļuves došana tikai dažiem šī prospekta dokumentiem ir jāuzskata par tādu, kas neatbilst pieejamības prasībām, kas paredzētas Prospekta regulas 29. panta 1. punkta 1. apakšpunktā.

               55

               Visbeidzot ir jāprecizē, ka Prospekta direktīvas 14. panta 7. punktam, kurā ir noteikts, ka tad, ja [prospektus] publicē elektroniski, papīra kopija bez maksas jāpiegādā ieguldītājam pēc tā pieprasījuma, šajā ziņā nav nozīmes.

               56

               Tādējādi ne no Prospekta direktīvas, ne Prospekta regulas noteikumiem, ne arī no šo dokumentu vispārējās struktūras neizriet, ka nosacījumi par prospektā esošo dokumentu pieejamību varētu būt dažādi atkarībā no emitenta izvēlētā paziņošanas veida.

               57

               Gluži pretēji, Savienības likumdevējs Prospekta regulas 29. panta 1. punktā ir precizējis, ka tajā paredzētie elektroniskās publicēšanas noteikumi ir jāizpilda, ka publicēšana ir jāveic saskaņā ar Prospekta direktīvas 14. panta 2. punkta c)–e) apakšpunktu un ka šī elektroniskā publicēšana ir tikai papildu līdzeklis [dokumentu] darīšanai pieejamiem sabiedrībai.

               58

               Tāpat no Prospekta direktīvas preambulas 31. apsvēruma izriet, ka šis likumdevējs ir iecerējis mudināt publicēt prospektu elektroniski, ciktāl šādi tiek atvieglota konkrēto dokumentu izplatīšana. Bet pieļaut, ka, veicot elektronisku publicēšanu, ieguldītāji saņem mazāku aizsardzību, būtu pretrunā šādam mērķim.

               59

               Tāpēc uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Prospekta regulas 29. panta 1. punkta 1. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prasība, ka prospektam ir jābūt viegli pieejamam, ieejot tīmekļa vietnē, kur tas ir darīts pieejams sabiedrībai, nav izpildīta, ja pastāv pienākums reģistrēties šajā tīmekļa vietnē, turklāt reģistrējoties ir jāpiekrīt juridiskai atrunai un jānorāda e‑pasta adrese, vai ja šī elektroniskā pieeja ir par maksu, vai arī, ja bezmaksas piekļuve prospektu daļām tiek dota tikai diviem dokumentiem mēnesī.

         Par piekto jautājumu

               60

               Ar savu piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Prospekta direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatprospekts ir jādara pieejams sabiedrībai gan emitenta juridiskās adreses birojā, gan tā finanšu starpnieka birojā.

               61

               Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar šī noteikuma redakciju vācu valodā pamatprospekts ir jādara pieejams sabiedrībai emitenta juridiskās adreses birojā vai tā finanšu starpnieka birojā, turpretī saskaņā ar šī noteikuma spāņu, angļu un franču valodas redakcijām šim prospektam jābūt pieejamam divos birojos.

               62

               Saistībā ar minēto ir jāatgādina, ka teksts, kuru tāpēc, ka pastāv atšķirības starp dažādām valodu redakcijām, nav iespējams skaidri un vienoti interpretēt, ir jāinterpretē, pamatojoties gan uz tā mērķi, gan kopējo sistēmu (skat. it īpaši spriedumu Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, 14. punkts, un spriedumu Borgmann, C‑1/02, EU:C:2004:202, 25. punkts).

               63

               Tādējādi ir jāprecizē, ka ar nepieciešamību vienveidīgi piemērot un līdz ar to interpretēt Savienības tiesību aktu nav pieļauts ņemt vērā tikai vienu no redakcijām atsevišķi, bet ar to tiek prasīts, lai [akts] tiktu interpretēts, pamatojoties gan uz tā autora faktisko nolūku, gan arī uz mērķi, ko tas vēlas sasniegt, ņemot vērā esošās redakcijas visās valodās (skat. spriedumu Internetportal und Marketing, C‑569/08, EU:C:2010:311, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

               64

               Attiecībā uz pamatlietā izskatāmo normu no Prospekta direktīvas preambulas 4. un 10. apsvēruma skaidri izriet, ka ar to it īpaši ir paredzēts nodrošināt ieguldītāju aizsardzību, kā arī nodrošināt uzņēmumiem plašāko iespējamo piekļuvi ieguldījumu kapitālam visā Eiropas Savienībā, vērtspapīru emitentiem nodrošinot vienotu pielaidi.

               65

               Kā norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 81. punktā, šie mērķi būtu apdraudēti gadījumā, ja emitenta juridiskās adreses birojs būtu citā dalībvalstī nekā finanšu starpnieka birojs, jo prospekts, kas darīts pieejams sabiedrībai, tikai izmantojot papīra formātu, būtu pieejams tikai vienā no šiem diviem juridiskās adreses birojiem.

               66

               Turklāt Prospekta direktīvas sistēma liek uzskatīt, ka prospekts ir jādara pieejams sabiedrībai gan emitenta juridiskās adreses birojā, gan tā finanšu starpnieka birojā.

               67

               Ciktāl šīs direktīvas 14. panta 7. punktā ir noteikts, ka, ja prospektu publicē elektroniskā veidā, emitentam vai finanšu starpniekiem papīra kopija bez maksas jāpiegādā ieguldītājam pēc tā pieprasījuma, lai tas varētu izpildīt šo pienākumu, ir nepieciešams, lai minēto personu rīcībā būtu šī prospekta eksemplārs. Tādējādi šis secinājums ietver to, ka attiecīgajam prospektam ir jābūt pieejamam gan emitenta juridiskās adreses birojā, gan finanšu starpnieku birojos, kā to uzsver arī Komisija.

               68

               Līdz ar to uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Prospekta direktīvas 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatprospekts ir jādara pieejams sabiedrībai gan emitenta juridiskās adreses birojā, gan tā finanšu starpnieku birojos.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               69

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           Komisijas 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 809/2004 par Direktīvas 2003/71/EK īstenošanu attiecībā uz prospektos iekļauto informāciju, kā arī prospektu formu, informācijas iekļaušanu ar norādi un prospektu publicēšanu, un attiecībā uz reklāmas izplatīšanu 22. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prospekta papildinājumā ir jāietver informācija, kas noteikta minētā panta 1. punktā, kura, kaut arī tā pamatprospekta apstiprināšanas brīdī vēl nav bijusi zināma, tomēr ir zināma šī prospekta papildinājuma publicēšanas brīdī, ja šī informācija ietver svarīgu jaunu faktoru, būtisku kļūdu vai neprecizitāti, kas var ietekmēt vērtspapīru novērtējumu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/71/EK par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību, 16. panta 1. punkta izpratnē – šis fakts ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

                           2)

                           Regulas Nr. 809/2004 22. panta prasībām neatbilst tāda pamatprospekta publicēšana, kurā nav ietverta informācija, kas pieprasīta saskaņā ar šī panta 1. punktu, it īpaši saskaņā ar šīs regulas V pielikumu, ja attiecībā uz šo publikāciju nav publicēti galīgie noteikumi. Lai informācija, kura jāietver pamatprospektā saskaņā ar Regulas Nr. 809/2004 22. panta 1. punktu, varētu tikt ietverta galīgajos noteikumos, pamatprospektā ir jābūt norādītai informācijai, kas tiks iekļauta galīgajos noteikumos, un tam, ka šī informācija atbilst minētās regulas 22. panta 4. punktā paredzētajām prasībām;

                           3)

                           Regulas Nr. 809/2004 29. panta 1. punkta 1) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prasība, ka prospektam ir jābūt viegli pieejamam, ieejot tīmekļa vietnē, kur tas ir darīts pieejams sabiedrībai, nav izpildīta, ja pastāv pienākums reģistrēties šajā tīmekļa vietnē, turklāt reģistrējoties ir jāpiekrīt juridiskai atrunai un jānorāda e‑pasta adrese, vai ja šī elektroniskā pieeja ir par maksu, vai arī, ja bezmaksas piekļuve prospektu daļām tiek dota tikai diviem dokumentiem mēnesī;

                           4)

                           Direktīvas 2003/71 14. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatprospekts ir jādara pieejams sabiedrībai gan emitenta juridiskās adreses birojā, gan tā finanšu starpnieku birojos.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 18.jūnijā. # LIBRO Handelsgesellschaft mbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "LiBRO" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "LIBERO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) - Daļējs reģistrācijas atteikums - Personas, kas iestājusies lietā, iesniegts pieteikums par atcelšanu - Pirmās instances tiesas Reglamenta 134. panta 3. punkts - Raksta, kurā ir norādīts Apelāciju padomē iesniegtās apelācijas sūdzības pamatojums, parakstīšana - Apelācijas sūdzības Apelāciju padomē pieņemamība. # Lieta T-418/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2009. gada 18. jūnija spriedums – LIBRO/ITSB – Causley (“LiBRO”)
      (lieta T‑418/07)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “LiBRO” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “LIBERO” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Daļējs reģistrācijas atteikums – Personas, kas iestājusies lietā, iesniegts pieteikums par atcelšanu – Pirmās instances tiesas Reglamenta 134. panta 3. punkts – Raksta, kurā ir norādīts Apelāciju padomē iesniegtās apelācijas sūdzības pamatojums, parakstīšana – Apelācijas sūdzības Apelāciju padomē pieņemamība
      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 49., 50.,
            59. un 70.–73. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Process Biroja instancēs – Paziņojumu nosūtīšana Birojam – Nosūtīšana pa telefaksu – Nesalasāms paraksts
            (Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. panta 80. noteikuma 3. punkts) (sal. ar 30. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2007. gada 3. septembra lēmumu lietā R 1454/2005‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Dagmar Causley
                un
               LIBRO Handelsgesellschaft mbH
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               LIBRO Handelsgesellschaft mbH

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska un grafiska preču zīme “LiBRO” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 2., 9., 14., 16., 18., 20., 25.,
                  28., 35., 38., 41. un 42. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 2616753

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Dagmar Causley

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               grafiska preču zīme “LIBERO” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9., 38. un 42. klasē – Kopienas preču zīme
                  Nr. 401141

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               reģistrācijas pieteikumu daļēji noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               Iebildumu nodaļas lēmumu daļēji atcelt

       Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Dagmar Causley lūgumu noraidīt;

                  3)

                  	LIBRO Handelsgesellschaft mbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus, izņemot Dagmar Causley tiesāšanās izdevumus;

                  4)

                  	Dagmar Causley sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1999. gada 7.oktobrī. # Irish Sugar plc pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Naudas sods. # Lieta T-228/97.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 17.jūnijā. # Jean-Paul Seiller pret Eiropas Investīciju banku. # Pieņemamība - Apstiprinošs akts/ Apstiprinošs tiesību akts. # Lieta T-385/00.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 1.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Valsts atbalsts - EKL 88. panta 2. punkta otrā daļa - Atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu - Atgūšanas pienākums - Neizpilde. # Lieta C-207/05.

text:
      Tiesas (pirmā palāta) 2006. gada 1. jūnija spriedums − Komisija/Itālija
      (lieta C‑207/05)
      Valsts pienākumu neizpilde – Valsts atbalsts – EKL 88. panta 2. punkta otrā daļa – Ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts – Atgūšanas pienākums – Neizpilde
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Komisijas lēmuma par valsts atbalstu neizpilde (EKL 88. panta 2. punkta otrā
            daļa un EKL 226. pants) (sal. ar 31., 33. un 35. punktu)
      2.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Komisijas lēmuma par valsts atbalstu neizpilde – Pamati aizstāvībai (EKL 88. panta
            2. punkta otrā daļa, EKL 226., 227., 230. un 232. pants) (sal. ar 40.–43. punktu)
      3.                     Valstu piešķirtie atbalsti – Nelikumīga atbalsta atgūšana (EKL 88. panta 2. punkta pirmā daļa) (sal. ar 44. punktu)
      4.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Komisijas lēmuma par valsts atbalstu neizpilde – Pamati aizstāvībai (EKL 10. pants
            un EKL 88. panta 2. punkts) (sal. ar  45., 47., 48. un 50. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Komisijas 2002. gada 5. jūnija Lēmuma 2003/193/EK par valsts atbalstu nodokļu atbrīvojumu un
                  aizdevumu ar izņēmuma noteikumiem, ko Itālija piešķīra publiskajiem uzņēmumiem ar publiskā kapitāla pārsvaru, veidā [C 27/99
                  (ex NN 69/98)] (OV L 77, 21. lpp.), 3. un 4. panta pārkāpums – Pasākumu, lai atgūtu atbalstu, kas ir atzīts par nesaderīgu
                  ar kopējo tirgu, neveikšana noteiktajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  noteiktajā termiņā neveicot nepieciešamos pasākumus, lai atgūtu no saņēmējiem atbalstu, kas ar Komisijas 2002. gada 5. jūnija
                     Lēmumu 2003/193/EK attiecībā uz valsts atbalstu nodokļu atbrīvojumu un aizdevumu ar izņēmuma noteikumiem, ko Itālija piešķīra
                     publiskajiem uzņēmumiem ar publiskā kapitāla pārsvaru, veidā, ir atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar kopējo tirgu, Itālijas
                     Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī lēmuma 3. un 4. pants;

                  Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1978. gada 15. februārī. # SA Ancienne Maison Marcel Bauche un SARL François Delquignies pret Administration française des Douanes. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'instance de Valenciennes - Francija. # Lieta 96/77.


title: Tiesas (piektā palāta) 2014. gada 8. maija spriedums.#Caisse nationale des prestations familiales pret Ulrike Wiering un Markus Wiering.#Cour de cassation (Luksemburga) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – Regula (EEK) Nr. 574/72 – Ģimenes pabalsti – Regulārie ģimenes pabalsti – Bērna kopšanas pabalsts – “Elterngeld” – “Kindergeld” – Starpības piemaksas aprēķins.#Lieta C‑347/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2014. gada 8. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — Regula (EEK) Nr. 574/72 — Ģimenes pabalsti — Regulārie ģimenes pabalsti — Bērna kopšanas pabalsts — “Elterngeld” — “Kindergeld” — Starpības piemaksas aprēķins”
      Lieta C‑347/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour de cassation (Luksemburga) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 12. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 20. jūlijā, tiesvedībā

            Caisse nationale des prestations familiales

      pret

            Ulrike Wiering
         ,

            Markus Wiering
         .
      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], A. Ross [A. Rosas] (referents), D. Švābi [D. Šváby] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 6. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Caisse nationale des prestations familiales vārdā – A. Rodesch un R. Jazbinsek, avocats,

               —

                  U. Wiering un M. Wiering vārdā – G. Pierret un S. Coï, avocats,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Martin un V. Kreuschitz, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 18. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98 (OV L 209, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 1. panta u) punkta i) apakšpunktu, 4. panta 1. punkta h) apakšpunktu un 76. pantu, kā arī Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 (OV L 74, 1. lpp.), redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Caisse nationale des prestations familiales [Luksemburgas Valsts ģimenes pabalstu kasi] (turpmāk tekstā – “CNPF”) un Vācijas iedzīvotājiem U. Wiering un M. Wiering, kuri attiecīgi strādā Vācijā un Luksemburgā, par CNPF atteikumu viņiem izmaksāt ģimenes pabalsta par viņu bērniem starpības piemaksu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 1408/71 preambulas pirmā, piektā, astotā un desmitā apsvēruma redakcija ir šāda:
               “tā kā noteikumi par valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu koordinēšanu attiecas uz to darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kuri ir dalībvalstu pilsoņi, un tiem būtu jāsekmē viņu dzīves līmeņa paaugstināšana un nodarbinātības nosacījumu uzlabošana;
               [..]
               tā kā ar šādu koordināciju ir jāgarantē, lai Kopienā no dažādo valstu tiesību aktu puses būtu vienlīdzīga attieksme pret dalībvalstīs dzīvojošajiem darba ņēmējiem un viņu apgādībā esošajām personām, un viņus kā apgādniekus zaudējušajiem;
               [..]
               tā kā uz darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, kas pārvietojas Kopienā, būtu jāattiecas tikai vienas vienīgas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai, lai novērstu piemērojamo valstu tiesību aktu pārklāšanos un no tā izrietošos iespējamos sarežģījumus;
               [..]
               tā kā nolūkā pēc iespējas efektīvi garantēt vienlīdzīgu attieksmi pret visiem darba ņēmējiem, kas strādā kādā dalībvalstī, ir lietderīgi noteikt, ka parasti ir piemērojami tās dalībvalsts tiesību akti, kurā attiecīgā persona strādā darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā”.

               4

               Ar šīs regulas 1. pantu tiek noteiktas tās reglamentētajā jomā izmantoto terminu definīcijas.

               5

               Minētās regulas 1. panta u) punktā ir noteikts:

                        “i)

                        termins “ģimenes pabalsti” nozīmē visus pabalstus natūrā vai naudā, kas paredzēti, lai segtu ģimenes izdevumus saskaņā ar 4. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētajiem tiesību aktiem, izņemot II pielikumā minētos īpašos bērna piedzimšanas vai adopcijas pabalstus;

                        ii)

                        “[regulāri] ģimenes pabalsti” nozīmē regulārus naudas pabalstus, kas piešķirti vienīgi atbilstīgi ģimenes locekļu skaitam un, attiecīgā gadījumā, viņu vecumam”.

               6

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. panta 1. punkta h) apakšpunktu tā ir piemērojama visiem tiesību aktiem, kuri skar sociālā nodrošinājuma jomas, kas attiecas uz ģimenes pabalstiem.

               7

               Regulas Nr. 1408/71 12. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šī regula nevar nedz piešķirt, nedz uzturēt spēkā tiesības uz vairākiem viena un tā paša veida pabalstiem par vienu un to pašu obligātās apdrošināšanas laika posmu. [..]”

               8

               Šīs regulas 13. pantā “Vispārīgi noteikumi” ir noteikts:
               “1.   Ievērojot 14.c un 14.f pantu, uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
               2.   Ievērojot 14. līdz 17. pantu:

                        a)

                        persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;

                  [..].”

               9

               Minētās regulas 73. pantā ir paredzēts:
               “Darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar VI pielikumu ir tiesības par tādiem viņa ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, uz ģimenes pabalstiem, ko paredz pirmās še minētās dalībvalsts tiesību akti, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī.”

               10

               Šīs pašas regulas 76. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Ja vienā un tajā pašā laika posmā par vienu un to pašu ģimenes locekli sakarā ar darbu kādā profesijā tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā ģimenes locekļi dzīvo, ir paredzēti ģimenes pabalsti, tad tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas maksājami saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecīgā gadījumā saskaņā ar 73. vai 74. pantu, tiek apturētas līdz tādai summai, kas paredzēta pirmās dalībvalsts tiesību aktos.
               2.   Ja tajās dalībvalstīs, kurās dzīvo ģimenes locekļi, nav iesniegts pieteikums uz pabalstiem, tad otras dalībvalsts kompetentā institūcija var piemērot 1. punktu tā, it kā pabalsti būtu piešķirti pirmajā dalībvalstī.”

               11

               Regulas Nr. 574/72 7.–10.a pantā ir noteikta Regulas Nr. 1408/71 12. panta piemērošanas kārtība.

               12

               Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punktā ir paredzēts:

                        “a)

                        Tiesības uz pabalstiem vai ģimenes piemaksām, kas pienākas saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kuros tiesību iegūšana uz šiem pabalstiem vai piemaksām netiek pakļauta nosacījumam par apdrošināšanu, darbu vai pašnodarbinātību, tiek apturētas, ja tā paša laika posma laikā un par to pašu ģimenes locekli pienākas pabalsti vienīgi atbilstīgi citas dalībvalsts attiecīgajiem tiesību aktiem vai, piemērojot regulas 73., 74., 77. vai 78. pantu, līdz šo pabalstu summai.

                        b)

                        Ja tomēr pirmajā še nosauktajā dalībvalstī tiek veikta profesionāla darbība:

                                 i)

                                 tādu pabalstu gadījumā, kas – vai nu vienīgi saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā ar regulas 73. vai 74. pantu – pienākas personai, kura ir tiesīga uz ģimenes pabalstiem, vai personai, kurai tos izmaksā, tad tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas pienākas vai nu vienīgi saskaņā ar šīs otras dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā ar šiem pantiem, tiek apturētas līdz tādai ģimenes pabalstu summai, kāda ir paredzēta tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā šis ģimenes loceklis dzīvo. To pabalstu izmaksas, ko veic dalībvalsts, kurā šis ģimenes loceklis dzīvo, sedz šī dalībvalsts;
                                 [..].”

               13

               Ir jānorāda, pirmkārt, ka Regula Nr. 1408/71 tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.) un, otrkārt, ka Regula Nr. 574/72 tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 (OV L 284, 1. lpp.), šīs jaunās regulas atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 91. pantam un Regulas Nr. 987/2009 97. pantam kļuva piemērojamas 2010. gada 1. maijā. Tomēr, ņemot vērā laiku, kad radās fakti, uz kuriem attiecas pamatlieta, tiem joprojām ir jāpiemēro Regula Nr. 1408/71 un Regula Nr. 574/72.

         Luksemburgas tiesības

               14

               Tiesa 2013. gada 15. martā, piemērojot tās reglamenta 101. pantu, nosūtīja iesniedzējtiesai lūgumu sniegt paskaidrojumus. Iesniedzējtiesa tostarp tika aicināta aprakstīt precīzāk pamatlietas gadījumā aplūkojamos Luksemburgas ģimenes pabalstus un to piešķiršanas nosacījumus. 2013. gada 29. aprīļa vēstulē iesniedzējtiesa tostarp norādīja, ka pamatlietas gadījumā Luksemburgas ģimenes pabalsti esot regulārie ģimenes pabalsti (turpmāk tekstā – “Luksemburgas ģimenes pabalsti”), kā arī bērna kopšanas pabalsts, un nosūtīja Tiesai Luksemburgas tiesību aktu normas, ar kurām tiek reglamentēta šo pabalstu piešķiršana. Turklāt tā precizēja, ka tajā izskatāmajā tiesvedībā netika aplūkots pabalsts par bērna kopšanas atvaļinājumu, jo U. Wiering un M. Wiering pieteikums attiecībā uz šo pabalstu tika atzīts par nepieņemamu.

               15

               Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju Luksemburgas Sociālā nodrošinājuma kodeksa 269. panta pirmajā daļā ir noteikts:
               “Ievērojot šajā nodaļā paredzētos noteikumus, tiesības uz regulāriem ģimenes pabalstiem ir:

                        a)

                        pašam bērnam, kurš faktiski un nepārtraukti dzīvo Luksemburgā un kuram tur ir deklarētā dzīvesvieta;

                        b)

                        viņa ģimenes locekļiem atbilstoši piemērojamajam starptautiskajam regulējumam – katrai personai, kas ir pakļauta Luksemburgas tiesību aktiem un ietilpst Kopienas regulu vai kāda cita Luksemburgas sociālā nodrošinājuma nozarē noslēgta divpusēja vai daudzpusēja nolīguma, kurā ir paredzēta ģimenes pabalstu izmaksāšana atbilstoši nodarbinātības valsts tiesību aktiem, piemērošanas jomā. Bērns, kurš ir piederīgs šīs personas ģimenes grupai atbilstoši 270. panta definīcijai, tiek uzskatīts par šīs personas ģimenes locekli. Šajā tiesību aktā minētajiem ģimenes locekļiem ir jādzīvo kādā no attiecīgajās regulās vai nolīgumos minētajām valstīm.

                  [..]”

               16

               Saskaņā ar minētā kodeksa 271. panta pirmo daļu pabalsts ir jāmaksā sākot no mēneša, kad bērns ir dzimis, līdz pilnam 18 gadu vecumam. Saskaņā ar šī paša kodeksa 271. panta trešo daļu vidējās vispārējās izglītības iestādes vai vidējās tehniskās izglītības iestādes audzēkņiem, kuriem mācības ir galvenā nodarbošanās, tiesības uz regulāro ģimenes pabalstu tiek saglabātas, vēlākais, līdz pilnu divdesmit septiņu gadu vecumam.

               17

               Luksemburgas Sociālā nodrošinājuma kodeksa 299. pantā ir paredzēts:
               “(1)   Bērna kopšanas pabalsts uz pieprasījuma pamata tiek piešķirts visām personām,

                        a)

                        kurām 269. panta izpratnē ir deklarētā dzīvesvieta Luksemburgas Lielhercogistē un kuras tur faktiski dzīvo vai kuras uz profesionālās darbības pamata ir obligāti iekļaujamas Luksemburgas sociālā nodrošinājuma sistēmā un ietilpst Kopienas regulu piemērošanas jomā;

                        b)

                        kuras savā ģimenē audzina vienu vai vairākus bērnus, par kuriem pieprasītājam vai nešķirtajam laulātajam, vai dzīvesbiedram [..] tiek izmaksāti regulārie ģimenes pabalsti, un kuras attiecībā uz to atbilst [šī paša kodeksa par vienas ģimenes grupas noteikšanu] 270. pantā paredzētajiem noteikumiem;

                        c)

                        kuras galvenokārt nodarbojas ar bērnu audzināšanu ģimenē un neveic profesionālu darbību vai nesaņem aizstājošus ienākumus.”

                  (2)   Atkāpjoties no (1) punkta c) apakšpunktā paredzētā nosacījuma, uz pabalstu var pretendēt arī jebkura persona, kurai ir viena vai vairākas profesionālas nodarbošanās vai kura saņem aizstājošus ienākumus un kurai neatkarīgi no faktiski nostrādātā darba laika kopā ar savu nešķirto laulāto vai vienā mājsaimniecībā dzīvojošo personu ir ienākumi, kas, atskaitot sociālā nodrošinājuma iemaksas, nepārsniedz:

                        a)

                        trīs minimālo algu apmēru, ja tās apgādībā ir viens bērns;

                        b)

                        četru minimālo algu apmēru, jā tās apgādībā ir divi bērni;

                        c)

                        piecu minimālo algu apmēru, ja tās apgādībā ir trīs vai vairāk bērnu.

                  (3)   Atkāpjoties no (1) punkta c) apakšpunktā un (2) punktā paredzētajiem nosacījumiem, uz pusi no bērna kopšanas pabalsta neatkarīgi no tās ienākumu apmēra var pretendēt jebkura persona,

                        a)

                        kurai ir viena vai vairākas nepilna darba laika profesionālas nodarbošanās, kopējā faktiski veiktā darba ilgumam nedēļā nepārsniedzot pusi no pilna darba laika, kas piemērojams, pamatojoties uz likumu vai darba koplīgumu, vai kura saņem aizstājošus ienākumus, kuru apmērs atbilst šeit iepriekš noteiktajam darba ilgumam;

                        b)

                        kura galvenokārt nodarbojas ar bērnu audzināšanu ģimenē, tam veltot laiku, kas atbilst vismaz pusei no parastā darba laika, kāds ir noteikts a) apakšpunktā.

                  [..]”

               18

               Minētā kodeksa 302. pantā ir noteikts:
               “Bērna kopšanas pabalsts ir jāmaksā sākot ar nākamā mēneša, kas iestājas pēc grūtniecības un dzemdību vai adopcijas atvaļinājuma beigām, pirmo dienu vai no brīža, kad kopš dzemdībām ir pagājušas pilnas astoņas nedēļas.
               Tas ir jāmaksā attiecīgā mēneša laikā, par kuru tas pienākas.
               Pabalsta izmaksa tiek izbeigta pirmajā tā mēneša dienā, kas ir iestājies pēc tam, kad bērns ir sasniedzis pilnu divu gadu vecumu.
               Atkāpjoties no iepriekšējā daļā noteiktā:

                        a)

                        pabalsts tiek saglabāts pabalsta saņēmējam, kurš savā ģimenē audzina dvīņus vai trīs vai vairāk bērnus, kamēr bērni vai viens no tiem ir jaunāks par četriem pilniem gadiem;

                        b)

                        vecuma robeža saistībā ar pabalsta maksājumu, ja dzimuši vai adoptēti vairāk par diviem bērniem, tiek paaugstināta par diviem gadiem par katru papildu bērnu tāda pabalsta saņēmēja labā, kurš atbilst a) apakšpunkta nosacījumiem.

                  Gadījumā, kad tiek adoptēti vairāki dažādu vecumu bērni, vecuma robeža tiek piemērota attiecībā uz jaunāko no adoptētajiem bērniem.
               Tas tiek saglabāts jebkurai personai, kura savā ģimenē audzina bērnu, kas ir jaunāks par četriem pilniem gadiem, par kuru tiek maksāts 272. panta ceturtajā daļā paredzētais speciālais papildu pabalsts.
               Tiesības uz pabalstu beidzas, ja šajā nodaļā paredzētie piešķiršanas nosacījumi vairs nav izpildīti.”

               19

               Šī paša kodeksa 303. panta redakcija ir šāda:
               “Bērna kopšanas pabalsts ir noteikts EUR 485,01 mēnesī neatkarīgi no tā, kāds ir audzināmo bērnu skaits šajā pašā ģimenē. Gadījumā, ja tiek piemērotas 299. panta (2) punktā paredzētās robežas, pabalsts tiek samazināts tiktāl, ciktāl ienākumu apmērs pēc sociālā nodrošinājuma iemaksu un bērna kopšanas pabalsta atskaitīšanas pārsniedz minētās robežas.”

               20

               Luksemburgas Sociālā nodrošinājuma kodeksa 304. pantā ir noteikts:
               “Bērna kopšanas pabalsts tiek apturēts līdz tādai summai, kas atbilst tāda paša veida pabalstam, kas nav Luksemburgas pabalsts un pienākas par vienu un to pašu bērnu vai bērniem.
               Tas nav jāmaksā, ja viens no vecākiem saņem par vienu un to pašu bērnu vai bērniem šīs daļas VI nodaļā paredzēto bērna kopšanas atvaļinājuma pabalstu vai bērnu kopšanas atvaļinājuma pabalstu, kas nav Luksemburgas pabalsts. [..]”

         Vācijas tiesības

               21

               2013. gada 19. martā Tiesa aicināja Vācijas valdību īpaši precizēt “Kindergeld” un “Elterngeld” piešķiršanas mērķus un nosacījumus. Ar 2013. gada 17. aprīļa vēstuli Vācijas valdība Tiesai sniedza ar šiem pabalstiem saistīto informāciju.

               22

               Saskaņā ar minēto informāciju “Kindergeld” ir viens no nodokļu kompensēšanas veidiem ģimenes izdevumiem, kas paredzēts Likuma par ienākuma nodokli 31. pantā (Einkommensteuergesetz, turpmāk tekstā – “EStG”).

               23

               Tādējādi, kā ir paredzēts šajā normā, “Kindergeld” nolūks ir kompensēt ģimenes izdevumus un garantēt bērnam minimālo iztikas līmeni.

               24

               Saskaņā ar EStG 62. panta 1. punktu uz pabalstu tiesīgās personas (proti, parasti viena no vecākiem) dzīvesvietai vai pastāvīgās uzturēšanās vietai ir jābūt Vācijā vai viņai ir jābūt bez ierobežojumiem apliekamai ar nodokļiem Vācijā vai ir jābūt uzskatāmai par tādu. Saskaņā ar EStG 63. panta 1. punktu bērna dzīvesvietai vai pastāvīgās uzturēšanās vietai ir jābūt kādā no Eiropas Savienības dalībvalstīm, Šveicē, Islandē, Lihtenšteinā vai Norvēģijā.

               25

               Saskaņā ar EStG 32. panta 4. punktu bērnam ir tiesības saņemt “Kindergeld” bez citiem nosacījumiem līdz viņa 18. dzimšanas dienai vai līdz viņa 21. dzimšanas dienai, ja vien viņš nestrādā un ir reģistrēts kā darba meklētājs Valsts nodarbinātības aģentūrā, vai līdz viņa 25. dzimšanas dienai, ja viņš mācās vai veic oficiālu brīvprātīgo darbu, vai, visbeidzot, bez vecuma ierobežojuma, ja fiziskas vai garīgas invaliditātes dēļ viņš nav spējīgs aprūpēt pats sevi.

               26

               “Kindergeld” apmērs saskaņā ar EStG 66. panta 1. punkta pirmo teikumu ir EUR 184 mēnesī par katru no diviem pirmajiem bērniem, EUR 190 par trešo bērnu un EUR 215 par katru nākamo bērnu neatkarīgi no tā, kādi ir ģimenes locekļu ienākumi un īpašumi.

               27

               Saskaņā ar Federālā likuma par “Elterngeld” un bērna kopšanas atvaļinājumu (Bundeselterngeld‑ und Elternzeitgesetz, turpmāk tekstā – “BEEG”) 1. panta 1. punktu tiesības uz “Elterngeld” ir jebkurai personai, kuras dzīvesvieta vai pastāvīgās uzturēšanās vieta ir Vācijā, kura dzīvo ar savu bērnu vienā mājsaimniecībā, rūpējas par šo bērnu un viņu audzina, un neveic profesionālu darbību vai veic nepilna darba laika profesionālu darbību. Saskaņā ar BEEG 4. panta 1. punktu “Elterngeld” tiek izmaksāts no bērna dzimšanas līdz 14 mēnešu vecumam.

               28

               Saskaņā ar BEEG 2. panta 1. punktu “Elterngeld” atbilst 67 % no ienākumiem, kas saņemti par profesionālo darbību, kas veikta pirms bērna piedzimšanas. Pabalstu izmaksā apmērā līdz EUR 1800 mēnesī par pilniem mēnešiem, kuru laikā uz pabalstu tiesīgā persona nav saņēmusi ienākumus no profesionālās darbības veikšanas.

               29

               Piemērojot BEEG 2. panta 2. punkta pirmo teikumu gadījumā, kad ienākumu no profesionālas darbības, kas veikta pirms [bērna] piedzimšanas, apmērs ir mazāks par EUR 1000, minētā procentuālā likme tiek palielināta par 0,1 % katrai daļai EUR 2,00 apmērā no atlikuma, kas atbilst starpībai starp šo summu un ienākumu summu, nepārsniedzot 100 %. Piemērojot BEEG 2. panta 2. punkta otro teikumu gadījumā, kad ienākumi no profesionālas darbības, kas veikta pirms [bērna] piedzimšanas, pārsniedz EUR 1200 apmēru, šiem ienākumiem piemērojamā 67 % likme tiek samazināta par 0,1 % katrai daļai EUR 2,00 apmērā no atlikuma, kas atbilst starpībai starp minēto ienākumu summu un EUR 1200, 65 % robežās. “Elterngeld” apmērs saskaņā ar BEEG 2. panta 4. punkta pirmo teikumu ir vismaz EUR 300 mēnesī, un saskaņā ar BEEG 2. panta 4. punkta otro teikumu tas tāds ir pat tad, ja uz pabalstu tiesīgā persona pirms bērna piedzimšanas nav saņēmusi nekādus ienākumus no profesionālās darbības.

               30

               Saskaņā ar BEEG 2.a panta 1. punkta pirmo teikumu, ja uz pabalstu tiesīgā persona dzīvo vienā mājsaimniecībā ar diviem bērniem, kas vēl nav sasnieguši trīs gadu vecumu, vai ar trīs vai vairāk bērniem, kas vēl nav sasnieguši sešu gadu vecumu, “Elterngeld” apmērs tiek palielināts par 10 %, šai palielināšanai ir jābūt vismaz EUR 75 apmērā. Saskaņā ar BEEG 2.a panta 4. punkta pirmo teikumu vairāku bērnu piedzimšanas gadījumā “Elterngeld” apmērs tiek palielināts par EUR 300 par otro un par katru papildu bērnu.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               31

                  U. Wiering un M. Wiering ar saviem diviem bērniem dzīvo Trīrē (Vācija). No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka M. Wiering veic algotu darbu Luksemburgā, savukārt viņa sieva strādā par ierēdni Vācijā.

               32

                  M. Wiering2007. gada 12. oktobrī lūdza CNPF izmaksāt ģimenes pabalstu par saviem diviem bērniem.

               33

                  CNPF vadības komiteja atteica izmaksāt U. Wiering un M. Wiering starpības piemaksu attiecībā uz ģimenes pabalstu, kas ir jāmaksā par viņu diviem bērniem, kura atbilst starpībai starp Luksemburgas tiesībās paredzētajiem pabalstiem un tiem, kas saņemti saskaņā ar viņu dzīvesvietas valsts tiesību aktiem, ar pamatojumu, ka pēdējo minēto apmērs, proti, “Kindergeld” un “Elterngeld”, par laika posmu no 2007. gada 1. jūlija līdz 2008. gada 31. maijam pārsniedza Luksemburgas tiesībās paredzēto pabalstu, proti, ģimenes pabalsta un bērnu kopšanas pabalsta, apmēru.

               34

                  Conseil arbitral des assurances sociales [Sociālās apdrošināšanas arbitrāžas padome] ar 2009. gada 31. jūlija spriedumu atzina par nepamatotu U. Wiering un M. Wiering celto prasību par CNPF vadības komitejas lēmuma atcelšanu.

               35

                  Conseil supérieur de la sécurité sociale [Sociālās apdrošināšanas augstākā padome], kurā U. Wiering un M. Wiering iesniedza apelācijas sūdzību, ar 2011. gada 16. marta spriedumu šo nolēmumu grozīja un atzina, ka U. Wiering un M. Wiering bija tiesīgi saņemt starpības piemaksu par viņu diviem bērniem par aplūkoto laika posmu. Conseil supérieur de la sécurité sociale atzina, ka “Elterngeld” ir ģimenes pabalsts, kas ir jāmaksā ģimenes loceklim, kurš nodarbojas ar bērnu audzināšanu, nevis bērniem pašiem. Tā uzskatīja, ka tādējādi šis pabalsts nevar tikt ņemts vērā, lai noteiktu starpības piemaksu ģimenes pabalstam, kas ir jāmaksā algotam darba ņēmējam par viņa bērniem, – lai noteiktu šo starpības piemaksu, esot jāņem vērā tikai ģimenes pabalsti, kas ir jāmaksā vienam un tam pašam ģimenes loceklim, neņemot vērā tos, kas ir jāmaksā citiem ģimenes locekļiem.

               36

                  CNPF iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu, izvirzot četrus pamatus. Otrais, trešais un ceturtais pamats ir balstīti attiecīgi uz Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta un 10. panta 3. punkta, kā arī Regulas Nr. 1408/71 76. panta 1. punkta pārkāpumu, atteikumu piemērot vai nepareizu interpretāciju.

               37

                  CNPF iebilst pret to, ka Conseil supérieur de la sécurité sociale spriedumā, pārkāpjot šīs normas, lai aprēķinātu starpības piemaksu, nav ņemts vērā “Elterngeld”.

               38

               Iesniedzējtiesai ir šaubas jautājumā par to, vai, veicot starpības piemaksas aprēķinu, ir jāņem vērā vienīgi tāda paša veida ģimenes pabalsti vai visi ģimenes pabalsti, ko saņem migrējoša darba ņēmēja ģimene. Šajos apstākļos Cour de cassation [Kasācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai, lai aprēķinātu starpības piemaksu, kas saskaņā ar Regulas [Nr. 1408/71] 1. panta u) punkta i) apakšpunktu, 4. panta 1. punkta h) apakšpunktu un 76. pantu un Regulas [Nr. 574/72] [10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu], iespējams, ir jāmaksā nodarbinātības valsts kompetentajai iestādei, kā tāda paša veida ģimenes pabalsti ir jāņem vērā visi pabalsti, ko saņem migrējošā darba ņēmēja ģimene dzīvesvietas valstī, konkrētajā gadījumā – Vācijas tiesību aktos paredzētie “Elterngeld” un “Kindergeld”?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               39

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1408/71 1. panta u) punkta i) apakšpunkts, 4. panta 1. punkta h) apakšpunkts un 76. pants, kā arī Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai aprēķinātu starpības piemaksas apmēru, kas, iespējams, ir jāmaksā migrējošam darba ņēmējam viņa nodarbinātības dalībvalstī, kā tāda paša veida pabalsti ir jāņem vērā ģimenes pabalstu kopums, ko saņēmusi šī darba ņēmēja ģimene saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, šajā gadījumā – Vācijas tiesību aktos paredzētie “Elterngeld” un “Kindergeld”.

               40

               Vispirms ir jāatgādina, ka, lai gan Regulas Nr. 1408/71 73. pantā ir noteikts, ka darba ņēmējam, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ir tiesības par viņa ģimenes locekļiem, kuri dzīvo kādā citā dalībvalstī, saņemt ģimenes pabalstus, kas ir paredzēti šīs pirmās dalībvalsts tiesību aktos, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī, šis noteikums, lai arī tas ir vispārīgais noteikums ģimenes pabalstu jomā, tomēr nav absolūta norma (šajā ziņā skat. spriedumu Schwemmer, C‑16/09, EU:C:2010:605, 41. un 42. punkts).

               41

               Ir jākonstatē, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 12. pantam ar šo regulu nevar ne piešķirt, ne saglabāt tiesības uz vairākiem viena un tā paša veida pabalstiem attiecībā uz vienu un to pašu obligātās apdrošināšanas laika posmu.

               42

               Līdz ar to, tā kā ir iespējama dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos paredzēto tiesību un nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktos paredzēto tiesību pārklāšanās, minētās regulas 73. pants ir jāpretstata tajā un Regulā Nr. 574/72 ietvertajām normām par pārklāšanās novēršanu, proti, tostarp Regulas Nr. 1408/71 76. pantam un Regulas Nr. 574/72 10. pantam (šajā ziņā skat. spriedumu Schwemmer, EU:C:2010:605, 43. un 44. punkts).

               43

               No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka ar U. Wiering un M. Wiering dzīvesvietas dalībvalsts, proti, Vācijas Federatīvās Republikas, tiesību aktiem tiesības uz ģimenes pabalstiem pamatlietas gadījumā tiek dotas, ievērojot nosacījumu par dzīvesvietu vai pastāvīgo uzturēšanās vietu šajā valstī un nevis “sakarā ar darbu kādā profesijā”, kā ir noteikts Regulas Nr. 1408/71 76. pantā, lai tā būtu piemērojama. It īpaši attiecībā uz “Elterngeld”, tā piešķiršana tostarp ir pakārtota nosacījumam par dzīvesvietu vai pastāvīgās uzturēšanās vietu Vācijā vai profesionālas darbības neveikšanu, vai pilna darba laika profesionālas darbības neveikšanu, un tā tas ir pat tad, ja parasti šī pabalsta apmērs tiek aprēķināts, pamatojoties uz ienākumiem no iepriekš veiktās profesionālās darbības.

               44

               Tādējādi minētais 76. pants nav piemērojams tādā situācijā, kāda ir pamatlietā (šajā ziņā skat. spriedumus Dodl un Oberhollenzer, C‑543/03, EU:C:2005:364, 53. punkts, un Schwemmer, EU:C:2010:605, 46. punkts).

               45

               Savukārt uz situāciju, kurā tiesības uz ģimenes pabalstiem dzīvesvietas dalībvalstī ir atkarīgas nevis no apdrošināšanas nosacījumiem, nodarbinātības vai pašnodarbinātā statusa, bet gan no dzīvesvietas nosacījuma, attiecas Regulas Nr. 574/72 10. pants.

               46

               Atbilstoši šīs regulas 10. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertajai normai par pārklāšanās novēršanu nodarbinātības valsts izmaksātajiem pabalstiem ir prioritāte attiecībā pret dzīvesvietas dalībvalsts izmaksātajiem pabalstiem, kuru izmaksāšana tādēļ tiek apturēta. Tomēr gadījumā, ja profesionālā darbība tiek veikta šajā pēdējā dalībvalstī, minētās regulas 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā tiek paredzēts pretējs risinājums, proti, tiesībām uz dzīvesvietas dalībvalsts ģimenes pabalstiem ir prioritāte attiecībā pret nodarbinātības dalībvalsts izmaksātajiem ģimenes pabalstiem, kuru izmaksāšana tādējādi tiek apturēta.

               47

               Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka personas, kuras apgādībā ir bērns, un it īpaši Regulas Nr. 1408/71 73. pantā minētā saņēmēja laulātā profesionālas darbības veikšana bērnu dzīvesvietas dalībvalstī, piemērojot Regulas Nr. 574/72 10. pantu, aptur tiesības uz minētajā 73. pantā paredzētajiem pabalstiem līdz tādam summas apmēram, kas atbilst tāda paša veida pabalstiem, ko faktiski izmaksā dzīvesvietas dalībvalsts, neatkarīgi no tā, kurš ir norādīts kā tiešais pabalsta saņēmējs dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos (šajā ziņā skat. spriedumu Dodl un Oberhollenzer, EU:C:2005:364, 59. punkts, kā arī spriedumu Weide, C‑153/03, EU:C:2005:428, 30. punkts).

               48

               Šajā ziņā tiesas sēdē pārstāvētās ieinteresētās personas vienprātīgi norāda, ka U. Wiering attiecīgajā laika posmā, kurā tā saņēma “Elterngeld”, nebija zaudējusi savu Vācijas ierēdņa statusu, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja tā tiešām bija, ciktāl tādējādi varētu uzskatīt, ka U. Wiering ir veikusi profesionālu darbību Vācijā attiecīgajā laika posmā, pamatlietā piemērojamā pārklāšanās novēršanas norma būtu Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts.

               49

               Neietekmējot pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, no tā izrietētu, ka Vācijas Federālā Republika ir dalībvalsts, kas ir prioritāri kompetenta izmaksāt U. Wiering un M. Wiering ģimenes pabalstus par pamatlietā aplūkoto laika posmu, jo pēdējiem minētajiem no M. Wiering nodarbinātības dalībvalsts kompetentās iestādes, proti, CNPF, bija tiesības saņemt tikai iespējamu starpības piemaksas maksājumu, kas atbilst starpībai starp Luksemburgas tiesībās paredzētā pabalsta apmēru un Vācijā saņemtā pabalsta apmēru (šajā ziņā skat. spriedumu McMenamin, C‑119/91, EU:C:1992:503, 26. punkts).

               50

               Turklāt ir jākonstatē, ka dažādo pabalstu kvalificēšana par ģimenes pabalstiem pamatlietā netika apšaubīta.

               51

               Līdz ar to ir jānoskaidro, vai, kā to apgalvo CNPF, saistībā ar starpības piemaksas aprēķinu, kas tiek lūgts tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts paredz, ka ir jāņem vērā visi migrējošā darba ņēmēja dzīvesvietas dalībvalstī saņemtie ģimenes pabalsti.

               52

               Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 52. punktā, ņemot vērā, ka Regulas Nr. 1408/71 12. pants atrodas šīs regulas I sadaļā, kas ir veltīta vispārīgiem noteikumiem, ar šo tiesību normu ieviestie principi ir piemērojami gan minētās regulas 76. pantā, gan Regulas Nr. 574/72 10. pantā paredzētajiem noteikumiem par prioritāti nodrošinājuma vai ģimenes pabalstu pārklāšanās gadījumos.

               53

               Ir jākonstatē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 12. pantu tikai tiesības uz vairākiem viena un tā paša veida pabalstiem, kas attiecas uz vienu un to pašu laika posmu, ir neatļauta pārklāšanās.

               54

               Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka sociālā nodrošinājuma pabalsti ir jāuzskata par viena un tā paša veida pabalstiem neatkarīgi no pazīmēm, kas atbilst katras valsts tiesību aktiem, ja to priekšmets un mērķi, kā arī aprēķina bāze un piešķiršanas nosacījumi ir identiski. Turpretim pazīmes, kas ir tīri formālas, nevar uzskatīt par būtiskiem elementiem šo pabalstu klasifikācijai (skat. it īpaši spriedumus Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, 13. punkts, un Knoch, C‑102/91, EU:C:1992:303, 40. punkts).

               55

               Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka, ņemot vērā dažādās atšķirības, kas pastāv starp valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām, prasība par absolūtu aprēķināšanas bāzes un piešķiršanas noteikumu līdzību radītu sekas, ka Regulas Nr. 1408/71 12. pantā ietvertā pārklāšanās aizlieguma piemērošana būtu ievērojami ierobežota. Šādas sekas būtu pretrunā šī aizlieguma mērķim, proti, izvairīties no neattaisnotas sociālo nodrošinājumu pārklāšanās (skat. spriedumu Knoch, EU:C:1992:303, 42. punkts).

               56

               Tiesa ir arī atzinusi, ka no minētās normas formulējuma izriet, ka pārklāšanās ir ne tikai tad, kad personai vienlaicīgi ir tiesības uz diviem dažādiem ģimenes pabalstiem, bet arī, ja tiesības uz šiem pabalstiem pastāv saistībā ar divām dažādām personām – šajā gadījumā diviem vecākiem – viena un tā paša bērna labā. Faktiski Regulas Nr. 1408/71 normu, ar kurām tiek reglamentēta ģimenes pabalstu pārklāšanās, un risinājumu, kas tajās ir paredzēti pārklāšanās gadījumiem, būtība parāda, ka aplūkojamās tiesību normas mērķis ir liegt gan tiešajam ģimenes pabalsta saņēmējam, proti, darba ņēmējam, gan netiešajiem tā saņēmējiem, proti, darba ņēmēja ģimenes locekļiem, iespēju saņemt vienlaicīgi divus viena veida pabalstus (šajā ziņā skat. spriedumu Dammer, C‑168/88, EU:C:1989:652, 10. un 12. punkts).

               57

               Ir jāpiebilst, ka Regula Nr. 1408/71 attiecas, pirmkārt, uz “ģimenes pabalstiem”, kas ir definēti minētās regulas 1. panta u) punkta i) apakšpunktā, un, otrkārt, uz “[regulārajiem] ģimenes pabalstiem”, kas ir “ģimenes pabalstu” veids, kas ir definēts šīs pašas regulas 1. panta u) punkta ii) apakšpunktā.

               58

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka dažādi ģimenes pabalsti, ko migrējošs darba ņēmējs var saņemt saskaņā ar nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktiem, un tie, ko šis darba ņēmējs vai viņa ģimenes locekļi saņem saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, nav noteikti “viena un tā paša veida pabalsti” Regulas Nr. 1408/71 12. panta izpratnē.

               59

               Pat ja šie ģimenes pabalsti atbilstoši šīs regulas 1. panta u) punkta i) apakšpunktam ir paredzēti, lai segtu ģimenes izdevumus, tiem visiem tomēr nav noteikti viens konkrēts mērķis, ne arī vienas un tās pašas pazīmes vai saņēmēji.

               60

               Turklāt tikai daži no tiem ir ģimenes pabalsti minētās regulas 1. panta u) punkta ii) apakšpunkta izpratnē.

               61

               Tādējādi, lai piemērotu Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā paredzētās pārklāšanās novēršanas normas, aprēķinot starpības piemaksas, kas, iespējams, ir jāmaksā migrējošajam darba ņēmējam viņa nodarbinātības dalībvalstī, starp dažādajiem ģimenes pabalstiem, uz kādiem šim darba ņēmējam ir tiesības saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, un tiem, ko šis darba ņēmējs vai viņa ģimenes locekļi saņem saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, ir jānošķir tie pabalsti, kas ir “viena un tā paša veida” [pabalsti] Regulas Nr. 1408/71 12. panta izpratnē, ņemot vērā to priekšmetu, to mērķus, to aprēķina bāzi, piešķiršanas nosacījumus, kā arī to saņēmējus.

               62

               Visbeidzot, iesniedzējtiesai, kura vienīgā ir kompetenta veikt pamatlietas faktu novērtēšanu un valsts tiesību aktu interpretēšanu, ir jāpārbauda attiecībā uz šiem elementiem, vai “Elterngeld” var tikt atzīts par tāda paša veida pabalstu kā Luksemburgas ģimenes pabalsti, un, ja var, tad tas ir jāņem vērā, veicot starpības piemaksas, kas, iespējams, ir jāmaksā U. Wiering un M. Wiering, aprēķinu (šajā ziņā skat. spriedumu Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

               63

               Tomēr Tiesas, kurai tiek lūgts sniegt iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, kompetencē ir tai sniegt norādes, kas izriet no pamatlietas materiāliem, kā arī no tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem un kas ļautu šai tiesai pieņemt nolēmumu (skat. spriedumu Ottica New Line di Accardi Vincenzo, EU:C:2013:591, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).

               64

               Lai gan pamatlietā netiek apstrīdēts, ka Luksemburgas ģimenes pabalsti ir tāda paša veida pabalsti kā “Kindergeld”, U. Wiering un M. Wiering tomēr būtībā norāda, ka minētie ģimenes pabalsti nav tāda paša veida pabalsti kā “Elterngeld”. “Elterngeld” līdz ar to nebūtu bijis jāņem vērā saistībā ar M. Wiering CNPF lūgto starpības piemaksas aprēķinu.

               65

               Šajā ziņā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka tādi pabalsti kā “Kindergeld” un Luksemburgas ģimenes pabalsti ir paredzēti, lai ļautu vecākiem segt izdevumus, kas ir saistīti ar bērna vajadzībām un tiek piešķirti, neņemot vērā nedz ģimenes locekļu ienākumus vai īpašumus, nedz vecāku iespējamo profesionālo darbību. Šķiet, ka turklāt šo pabalstu galīgais saņēmējs ir nevis vecāki, bet gan pats bērns. Tostarp šķiet, ka minētie pabalsti ir periodiski naudas pabalsti, kas tiek piešķirti tikai atkarībā no bērnu skaita un viņu vecuma, tādējādi tie var tikt kvalificēti kā “[regulāri] ģimenes pabalsti” Regulas Nr. 1408/71 1. panta u) punkta ii) apakšpunkta izpratnē.

               66

               Attiecībā uz “Elterngeld”, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 66. punktā, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka šāds pabalsts atšķiras no tādiem pabalstiem kā “Kindergeld” un no Luksemburgas ģimenes pabalstiem vairākos aspektos, pirmkārt, attiecībā uz to mērķiem un pazīmēm un, otrkārt, to saņēmējiem.

               67

               Saskaņā ar Vācijas valdības sniegto informāciju “Elterngeld” mērķis ir palīdzēt ģimenēm saglabāt viņu dzīves apstākļus, ja vecāki galvenokārt nodarbojas ar bērnu audzināšanu. “Elterngeld” galvenais mērķis ir nodrošināt šo dzīves apstākļu saglabāšanu īslaicīgas, pilnīgas vai daļējas vecāku profesionālās darbības pārtraukšanas gadījumā viņu pirmsskolas vecuma bērnu audzināšanas vajadzībām.

               68

               Tādējādi viens no vecākiem, kura apgādībā ir bērns un kurš neveic profesionālu darbību vai kurš pārtrauc vai samazina šo darbību, vajadzības gadījumā, atkarībā no viņa ienākumu apmēra pirms šīs pārtraukšanas vai samazināšanas, bērna pirmajā dzīves gadā saņem ienākumu zaudēšanas kompensāciju, kuras mērķis ir saglabāt viņa ģimenes dzīves apstākļus. Ir būtiski norādīt, ka “Elterngeld” apmērs parasti ir līdz 67 % no iepriekš saņemtā atalgojuma, nepārsniedzot EUR 1800 mēnesī.

               69

               Līdz ar to ir redzams, ka tāda pabalsta kā “Elterngeld” mērķis ir šādos apstākļos nodrošināt iespēju vienam no vecākiem viņa ģimenes dzīves apstākļu saglabāšanai saņemt finansiālu atbalstu, kura apmērs parasti ir saistīts ar ienākumiem, ko viņš guva no iepriekš veiktās profesionālās darbības.

               70

               Tādējādi pretēji “Kindergeld” un Luksemburgas ģimenes pabalstiem “Elterngeld” netiek piešķirts vienīgi atbilstoši bērnu skaitam un viņu vecumam. Pat ja daži no šiem piešķiršanas nosacījumiem ir saistīti ar bērna esamības faktu un viņa vecumu, tas principā tiek aprēķināts, pamatojoties uz vecāka, kura aizgādībā ir bērns, pirms profesionālās darbības pārtraukšanas saņemto atalgojumu. Tā apmērs tiek paaugstināts tikai tad, ja tā ir daudzbērnu ģimene, vai arī, ja vienās dzemdībās dzimuši vairāki bērni.

               71

               Līdz ar to, pat ja tāds pabalsts kā “Elterngeld” ir “ģimenes pabalsts” Regulas Nr. 1408/71 1. panta u) punkta i) apakšpunkta izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu Kuusijärvi, C‑275/96, EU:C:1998:279, 60. punkts), to tomēr nevar kvalificēt kā “[regulāru] ģimenes pabalstu” šīs regulas 1. panta u) punkta ii) apakšpunkta izpratnē.

               72

               Turklāt ir jānorāda, ka pamatlietā CNPF starpības piemaksas aprēķinā ir iekļāvusi arī bērna kopšanas pabalstu. Lai gan, kā ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 34. un 74. punktā, neietekmējot iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes, U. Wiering nebija lūgusi šo pabalstu un nav skaidrs, ņemot vērā Luksemburgas Sociālā nodrošinājuma kodeksa 304. pantu, vai viņai uz to būtu tiesības.

               73

               Šajā ziņā ir būtiski precizēt, ka, pat pieņemot, ka minētais pabalsts varētu tikt uzskatīts par tāda paša veida pabalstu kā Luksemburgas ģimenes pabalsti, katrā ziņā no judikatūras izriet, ka, lai varētu uzskatīt, ka konkrētā gadījumā ir vērojama tiesību uz ģimenes pabalstiem pārklāšanās, nepietiek ar to, ka, piemēram, šādi pabalsti ir jāmaksā attiecīgā bērna dzīvesvietas dalībvalstī un ka vienlaikus pastāv tikai iespējamība, ka tie būtu jāmaksā arī otrā dalībvalstī, kurā strādā kāds no šī bērna vecākiem (skat. spriedumu Schwemmer, EU:C:2010:605, 52. punkts).

               74

               Tiesa tādējādi Regulas Nr. 574/72 kontekstā ir atzinusi, ka, lai varētu uzskatīt ģimenes pabalstus par tādiem, kas ir maksājami saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, šīs valsts tiesību aktos ir jābūt atzītām tiesībām izmaksāt pabalstus šajā valstī strādājoša darba ņēmēja ģimenes locekļu labā. Tādējādi ieinteresētajai personai ir jāatbilst visiem nosacījumiem, gan pēc formas, gan pēc būtības, kas ir paredzēti šīs valsts tiesībās, lai varētu īstenot šīs tiesības, starp kuriem vajadzības gadījumā var būt nosacījums, ka ir jābūt bijušam iepriekš iesniegtam pieprasījumam par šādu pabalstu izmaksāšanu (skat. spriedumu Schwemmer, EU:C:2010:605, 53. punkts).

               75

               Līdz ar to, pat pieņemot, ka bērna kopšanas pabalsts var tikt uzskatīts par tāda paša veida pabalstu kā Luksemburgas ģimenes pabalsti, gadījumā, ja Luksemburgas tiesībās paredzētie nosacījumi, lai varētu saņemt bērna kopšanas pabalstu, pamatlietā nav izpildīti, minēto pabalstu nevarēja ņemt vērā, aprēķinot starpības piemaksu, kas, iespējams, ir jāmaksā U. Wiering un M. Wiering.

               76

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 1. panta u) punkta i) apakšpunkts un 4. panta 1. punkta h) apakšpunkts, kā arī Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā, lai aprēķinātu starpības piemaksu, kas migrējošam darba ņēmējam, iespējams, ir jāmaksā viņa nodarbinātības dalībvalstī, nav jāņem vērā visi ģimenes pabalsti, ko saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem ir saņēmusi šī darba ņēmēja ģimene, ja, ņemot vērā pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, Vācijas tiesību aktos paredzētais “Elterngeld” nav tāda paša veida pabalsts Regulas Nr. 1408/71 12. panta izpratnē kā šajos pašos tiesību aktos paredzētais “Kindergeld” un Luksemburgas tiesību aktos paredzētie ģimenes pabalsti.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               77

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kas grozīta ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98, 1. panta u) punkta i) apakšpunkts un 4. panta 1. punkta h) apakšpunkts, kā arī Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EKK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā, lai aprēķinātu starpības piemaksu, kas migrējošam darba ņēmējam, iespējams, ir jāmaksā viņa nodarbinātības dalībvalstī, nav jāņem vērā visi ģimenes pabalsti, ko saskaņā dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem ir saņēmusi šī darba ņēmēja ģimene, ja, ņemot vērā pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, Vācijas tiesību aktos paredzētais “Elterngeld” nav tāda paša veida pabalsts Regulas Nr. 1408/71 12. panta izpratnē kā šajos pašos tiesību aktos paredzētais “Kindergeld” un Luksemburgas tiesību aktos paredzētie ģimenes pabalsti.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 10.decembrī. # JTEKT Corp. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Valsts atbalsts - Komisijas lēmums necelt iebildumus - Prasība atcelt tiesību aktu - Termiņš prasības celšanai - Kopsavilkuma paziņojuma publicēšana - Būtiskas ietekmes uz konkurences stāvokli neesamība - Nepieņemamība - Ieinteresētās personas statuss - Pieņemamība - Formālas izmeklēšanas procedūras neuzsākšana - Nopietnu grūtību neesamība. # Lieta T-462/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2008. gada 10. decembra spriedums – JTEKT/ITSB (“IFS”)
      (lieta T‑462/05)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “IFS” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Aprakstoša rakstura neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 25., 31., 39. un 40. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 14. septembra lēmumu lietā R 1157/2004‑1 par vārdiska apzīmējuma “IFS”
                  kā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               JTEKT Corp.

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “IFS” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 12. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 3157492

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 14. septembra
                     lēmumu lietā R 1157/2004‑1;

                  2)

                  	ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina JTEKT Corp. tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 16.novembrī. # SCA Holding Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Konkurence - Naudas sods - Pamatojums. # Lieta C-297/98 P.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2009. gada 9.jūnijā. # Thierry Nardin pret Eiropas Parlamentu. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Atalgojums. # Lieta F-12/08.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 9. jūnijā
      Lieta F‑12/08
      Thierry Nardin
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Civildienests – Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Atteikums piešķirt – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts nosacījums – Lūgums atcelt tiesību aktu – Darbā pieņemšanas procedūras prettiesiskums – Iedarbības trūkums – Prasība par kaitējuma atlīdzību
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru T. Nardin būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt Parlamenta 2007. gada 2. aprīļa lēmumu, ar kuru noteiktas viņa “amatā stāšanās [finanšu] tiesības”
         un viņam atteikts izmaksāt ekspatriācijas pabalstu, un, otrkārt, piespriest, lai Parlaments izmaksātu ekspatriācijas pabalstu
         no 2007. gada aprīļa, kā arī izmaksātu EUR 10000 kompensācijā par morālo kaitējumu, ko viņš esot cietis

      Nolēmums Prasību noraidīt. Prasītājs un Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Eiropas Kopienu Komisija, kas iestājusies
         lietā Parlamenta prasījumu atbalstam, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Priekšmets – Piešķiršanas nosacījumi – Pastāvīgās dzīvesvietas vai galvenās
            profesionālās darbības neesamība dienesta vietā pirms stāšanās amatā – Jēdziens
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Pamati – Pamats par prettiesisku rīcību ieinteresētās personas darbā pieņemšanas procedūrā
      1.      Ekspatriācijas pabalsta, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā, būtība ir
         kompensēt izdevumus un trūkumus, kas it īpaši rodas, pastāvīgi pildot dienesta pienākumus valstī, ar kuru ierēdnis pirms stāšanās
         amatā nav nodibinājis ilgstošu saikni. Lai varētu konstatēt šādu saikņu pastāvēšanu, ir jāpierāda, ka ieinteresētā persona
         ir pastāvīgi strādājusi savā nākamajā Kopienas dienesta valstī visu noteikto periodu; tas nozīmē, ka profesionālie pakalpojumi,
         kas sniegti citās valstīs un kas ietvēruši sporādiskus un īsus izbraukumus minētā perioda laikā, nav pietiekami, lai ierēdņa
         galvenā profesionālā darbība dienesta valstī zaudētu savu pastāvīgo raksturu.

      (skat. 32. un 33. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1984. gada 9. oktobris, Witte/Parlaments, 188/83, Recueil, 3465. lpp., 11. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1995. gada 14. decembris, Diamantaras/Komisija, T‑72/94, Recueil FP, I‑A‑285. un II‑865. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra.

      2.      Ierēdnis nevar izvirzīt Kopienu iestādes darbā pieņemšanas procedūras prettiesiskumu, lūdzot atcelt šīs iestādes lēmumu, ar
         kuru noteiktas viņa amatā stāšanās [finanšu] tiesības un atteikts piešķirt ekspatriācijas pabalstu, ja nav pietiekamas cēloņsakarības
         starp ieinteresētās personas darbā pieņemšanas procedūru un apstrīdēto lēmumu. Darbā pieņemšanas procedūras pārkāpumi eventuāli
         ļauj pamatot prasījumus par darbā pieņemšanas lēmumu atcelšanu; taču jautājums par lēmumu, ar kuru tiek noteiktas ierēdņa
         [finanšu] tiesības, stājoties viņam amatā, atšķiras no jautājuma par ieinteresētās personas darbā pieņemšanas procedūras,
         kuru īstenojusi šī iestāde, tiesiskumu.

      (skat. 39. punktu)


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 15. maijā. # Athanasios Pitsiorlas pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Centrālo banku. # Apelācija. # Lieta C-193/01 P.