title: Tiesas (virspalāta) 2014. gada 18. decembra spriedums.#International Stem Cell Corporation pret Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 98/44/EK – 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Aktivēšana ar olšūnu partenoģenēzi – Cilvēka embrionālo cilmes šūnu ražošana – Patentspēja – “Cilvēka embrija izmantošanas rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem” izslēgšana – Jēdzieni “cilvēka embrijs” un “organisms, ar kuru var tikt aizsākts cilvēka attīstības process".#Lieta C‑364/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2014. gada 18. decembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 98/44/EK — 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts — Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība — Aktivēšana ar olšūnu partenoģenēzi — Cilvēka embrionālo cilmes šūnu ražošana — Patentspēja — “Cilvēka embrija izmantošanas rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem” izslēgšana — Jēdzieni “cilvēka embrijs” un “organisms, ar kuru var tikt aizsākts cilvēka attīstības process””
      Lieta C‑364/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 17. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 28. jūnijā, tiesvedībā

            International Stem Cell Corporation

      pret

            Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks .

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičs [M. Ilešič] un K. Vajda [C. Vajda], tiesneši A. Ross [A. Rosas], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský], K. Toadere [C. Toader], M. Safjans [M. Safjan] (referents), D. Švābi [D. Šváby] un F. Biltšens [F. Biltgen],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 29. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  International Stem Cell Corporation vārdā – P. Acland, QC, un A. Cooke, solicitor,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Brighouse, pārstāve, kurai palīdz T. Mitcheson, barrister,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un F.‑X. Bréchot, pārstāvji,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un R. Solnado Cruz, pārstāvji,

               —

               Zviedrijas valdības vārdā – A. Falk, L. Swedenborg un C. Meyer‑Seitz, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – F. W. Bulst, J. Samnadda un T. van Rijn, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 17. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā (OV L 213, 13. lpp.) 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp International Stem Cell Corporation (turpmāk tekstā – “ISCO”) un Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks (turpmāk tekstā – “Comptroller”) par atteikumu reģistrēt valsts patentus, jo reģistrācijas pieteikumi par olšūnu aktivizēšanu ar partenoģenēzi attiecas uz “cilvēka embriju” izmantošanu Direktīvas 98/44 nozīmē.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 98/44 preambulas 1.–3., 16., 37.–39., 42. un 43. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(1)

                        tā kā pieaug biotehnoloģijas un ģenētiskās inženierijas nozīme dažādās nozarēs un biotehnoloģiskiem izgudrojumiem noteikti būs būtiska nozīme Kopienas rūpnieciskajā attīstībā;

                        (2)

                        tā kā pētniecībai un attīstībai, jo īpaši ģenētiskās inženierijas jomā, vajadzīgi apjomīgi augsta riska ieguldījumi, tādēļ vienīgi atbilstīga tiesiskā aizsardzība var nodrošināt to rentabilitāti;

                        (3)

                        tā kā efektīva un saskaņota aizsardzība visās dalībvalstīs ir būtiska, lai saglabātu un veicinātu ieguldījumus biotehnoloģijas jomā;

                  [..]

                        (16)

                        tā kā patentu tiesības jāpiemēro tā, lai ievērotu pamatprincipus, kas aizsargā personas cieņu un integritāti; tā kā ir svarīgi garantēt principu, ka nevar patentēt cilvēka ķermeni nevienā tā veidošanās vai attīstības stadijā, ietverot dzimumšūnas, un kāda no tā elementiem vai kāda no tā produktiem, ietverot cilvēka gēna sekvenci vai daļēju sekvenci, vienkāršu atklāšanu; tā kā šie principi ir saskaņā ar patentspējas kritērijiem, kas atbilst patentu tiesībām, saskaņā ar kurām nevar patentēt vienkārši atklājumu;

                  [..]

                        (37)

                        tā kā šajā direktīvā ir arī jāuzsver princips, saskaņā ar kuru izgudrojumi jāizslēdz no patentspējas, ja to komerciālā izmantošana aizskar sabiedrisko kārtību vai morāli;

                        (38)

                        tā kā šīs direktīvas rezolutīvajā daļā jāiekļauj arī to izgudrojumu paraugsaraksts, kas ir izslēgti no patentspējas, lai sniegtu valstu tiesām un patentu birojiem vispārīgu norādījumu par to, kā interpretēt norādi uz sabiedrisko kārtību un morāli; tā kā šo sarakstu acīmredzot nevar uzskatīt par pilnīgu; tā kā acīmredzot no patentspējas izslēgti arī procesi, kuru izmantošana aizskar cilvēka cieņu – piemēram, procesi, lai no cilvēku un dzīvnieku dzimumšūnām vai totipotentām šūnām radītu himeras;

                        (39)

                        tā kā sabiedriskā kārtība un morāle jo īpaši atbilst dalībvalstī atzītiem ētikas vai morāles principiem, kuru ievērošana ir īpaši svarīga biotehnoloģijas jomā, ņemot vērā izgudrojumu potenciālo darbības jomu šajā nozarē un to raksturīgo saistību ar dzīvo substanci; tā kā šādi ētikas vai morāles principi papildina standarta tiesiskās pārbaudes atbilstīgi patentu tiesībām neatkarīgi no izgudrojuma tehniskās jomas;

                  [..]

                        (42)

                        tā kā bez tam jāizslēdz no patentspējas arī cilvēka embriju izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem; tā kā jebkurā gadījumā šāda izslēgšana neattiecas uz izgudrojumiem terapeitiskiem vai diagnostikas mērķiem, ko piemēro cilvēka embrijam un kas tam ir noderīgi;

                        (43)

                        tā kā Līguma par Eiropas Savienību F panta 2. punktā paredzēts, ka Savienība kā Kopienu tiesību vispārējus principus ievēro pamattiesības, ko garantē Eiropas Konvencija par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību, kura parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā, un kas izriet no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām [..].”

               4

               Šīs direktīvas 1. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis aizsargā biotehnoloģiskos izgudrojumus saskaņā ar valsts patentu tiesībām. Vajadzības gadījumā tās koriģē valsts patentu tiesības, lai ņemtu vērā šīs direktīvas noteikumus.
               2.   Šī direktīva neskar dalībvalstu saistības saskaņā ar starptautiskajiem nolīgumiem, un jo īpaši TRIPs nolīgumu [par intelektuālā īpašuma tiesību komercaspektiem] un Konvenciju par bioloģisko daudzveidību.”

               5

               Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Šajā direktīvā tādi izgudrojumi, kuri ir jauni, kuri ietver sevī izgudrojuma līmeni un kurus var izmantot rūpnieciski, ir patentējami, pat ja tie saistīti ar produktu, kas sastāv vai kas satur bioloģisku materiālu vai procesu, ar kura palīdzību ražo, apstrādā vai izmanto bioloģisku materiālu.
               2.   Bioloģisks materiāls, kurš ir izdalīts no tā dabīgās vides vai kurš saražots ar tehniska procesa palīdzību, var būt izgudrojuma objekts, pat ja tas iepriekš bija sastopams dabā.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 5. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
               “1.   Cilvēka ķermenis dažādajās tā veidošanās un attīstības stadijās un vienkārša kāda tā elementu atklāšana, ietverot gēna sekvenci vai daļēju sekvenci, nevar veidot patentējamus izgudrojumus.
               2.   Elements, kas izdalīts no cilvēka ķermeņa vai citādi iegūts tehniskā procesā, ietverot gēna sekvenci vai daļēju sekvenci, var veidot patentējamu izgudrojumu, pat ja šā elementa struktūra ir identiska dabīgam elementam.”

               7

               Direktīvas 98/44 6. pantā ir noteikts šādi:
               “1.   Izgudrojumus uzskata par nepatentējamiem, ja to komerciālā izmantošana būtu pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai morālei; tomēr izmantošanu neuzskata par neatbilstīgu tādēļ vien, ka to aizliedz tiesību akts.
               2.   Pamatojoties uz 1. punktu, jo īpaši par nepatentējamiem uzskata:
               [..]

                        c)

                        cilvēka embrija izmantošanu rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem;

                  [..].”

         Apvienotās Karalistes tiesības

               8

               Apvienotās Karalistes 1977. gada Patentu likuma (UK Patents Act 1977) A2. pielikuma 3. punkta d) apakšpunktā, ar kuru tiek ieviests Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts, ir noteikts:
               “Šādi izgudrojumi nav patentējami:
               [..]

                        d)

                        cilvēka embrija izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               9

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ISCO ir iesniegusi divus pieteikumus reģistrēt valsts patentus (turpmāk tekstā – “reģistrācijas pieteikumi”) United Kingdom Intellectual Property Office (Apvienotās Karalistes Intelektuālā īpašuma birojs).

               10

               Šie reģistrācijas pieteikumi bija šādi:

                        —

                        pieteikums GB0621068.6 ar nosaukumu “Partenoģenētiska olšūnu aktivizēšana, lai radītu cilvēka embrija cilmes šūnas”, kurā ir izklāstītas metodes pluripotentu cilvēka cilmes šūnu līniju radīšanai no partenoģenētiski aktivizētām olšūnām un cilmes šūnu līnijas, kas tiek radītas saskaņā ar izklāstītajām metodēm;

                        —

                        pieteikums GB0621069.4 ar nosaukumu “Sintētiskā radzene, kas izveidota no tīklenes cilmes šūnām”, kurā ir izklāstītas sintētiskās radzenes izveides vai radzenes audu radīšanas metodes, kas ietver pluripotentu cilmes šūnu izolēšanu no partenoģenētiski aktivizētām olšūnām, un izklāstīts produkts, kuru veido sintētiskās radzenes izveide vai radzenes audu radīšana, izmantojot šīs metodes.

               11

               Ar 2012. gada 16. augusta lēmumu Hearing Officer (uzklausīšanas amatpersona), United Kingdom Intellectual Property Office darbinieks, kas rīkojas Comptroller vārdā, atteica reģistrēt šos pieteikumus.

               12

               Šajā ziņā Hearing Officer uzskatīja, ka izgudrojumi, kas aprakstīti reģistrācijas pieteikumos, attiecas uz neapaugļotām cilvēka olšūnām, kuru dalīšanās un tālāka attīstība tiek veicināta partenoģenēzes ceļā, un ka tās “var aizsākt cilvēka attīstības procesu tāpat kā olšūnas apaugļošanas rezultātā radīts embrijs” sprieduma Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669) 36. punkta nozīmē.

               13

               Tādēļ, pēc Hearing Officer domām, šie izgudrojumi ir “cilvēka embrija izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem” Apvienotās Karalistes 1977. gada Patentu likuma A2. pielikuma 3. punkta d) apakšpunkta, ar kuru tiek ieviests Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts, nozīmē un līdz ar to nav patentējami.

               14

                  ISCO pārsūdzēja šo Hearing Officer lēmumu High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).

               15

               Šīs pārsūdzības ietvaros ISCO norādīja, ka spriedumā Brüstle (EU:C:2011:669) Tiesa paredzēja izslēgt patentspēju tikai organismiem, ar kuriem var tikt aizsākts cilvēka attīstības process. Taču tādi organismi, saistībā ar kuriem ir iesniegti reģistrācijas pieteikumi, nevar iziet šādu attīstības procesu. Līdz ar to tos būtu jāpatentē, pamatojoties uz Direktīvu 98/44.

               16

               No savas puses Comptroller uzsver, ka būtiskais jautājums ir par to, ko Tiesa spriedumā Brüstle (EU:C:2011:669) domāja ar “organismu, ar kuru tiek aizsākts cilvēka attīstības process tāpat kā ar olšūnas apaugļošanas rezultātā radītu embriju”. Tas norāda, ka šajā lietā Tiesā iesniegtie rakstveida apsvērumi var neprecīzi atspoguļot partenoģenēzes zinātnisko un tehnisko ietvaru.

               17

               Iesniedzējtiesa norāda, ka partenoģenēze ietver olšūnu aktivizēšanu ar ķīmisku un elektrisku metožu kopumu bez spermatozoīdu klātbūtnes. Šī olšūna, kas saukta par “partenoti”, esot spējīga dalīties un attīstīties. Tomēr atbilstoši pašreizējām zinātniskajām atziņām zīdītāju partenotes nekad nevarētu attīstīties līdz galam, jo atšķirībā no apaugļotas olšūnas tajās nav tēva DNS, kurš ir nepieciešams ārpus embrija audu attīstībai. Saistībā ar cilvēka partenotēm esot pierādīts, ka tās var attīstīties vienīgi līdz blastocistas fāzei apmēram piecu dienu laikā.

               18

               Iesniedzējtiesa precizē, ka ISCO pie Hearing Officer ir grozījusi savus reģistrācijas pieteikumus, lai izslēgtu jebkuru metožu izmantošanu, kuras ar papildu ģenētisku iejaukšanos būtu vērstas uz to, lai novērstu to, ka partenote nevar attīstīties par cilvēku.

               19

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka partenošu izslēgšana no patentspējas nepavisam nenodrošina līdzsvaru starp, pirmkārt, biotehnoloģiskajiem pētījumiem, kuri ir jāveicina ar patentu tiesībām, un, otrkārt, personas cieņas un integritātes aizsardzības pamatprincipu ievērošanu mērķiem, kas tostarp izklāstīti Direktīvas 98/44 preambulas 2. un 16. apsvērumā.

               20

               Šajos apstākļos High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai neapaugļota cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un tālāka attīstība ir tikusi stimulēta ar partenoģenēzi un kura atšķirībā no apaugļotas olšūnas ietver vienīgi pluripotentas šūnas un nav spējīga attīstīties līdz cilvēkam, ietilpst jēdzienā “cilvēka embrijs” [..] Direktīvas 98/44 [..] 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               21

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapaugļota cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un tālāka attīstība ir tikusi stimulēta ar partenoģenēzi līdz noteiktai stadijai, ir “cilvēka embrijs” šīs tiesību normas nozīmē.

               22

               Vispirms ir jāatgādina, ka Direktīvas 98/44 mērķis nav regulēt cilvēka embriju izmantošanu zinātniskajos pētījumos un tās priekšmets vienīgi ietver biotehnoloģisko izgudrojumu patentspēju (skat. spriedumu Brüstle, EU:C:2011:669, 40. punkts).

               23

               Turklāt ar “cilvēka embriju” šīs direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē tiek apzīmēts autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi visā Savienības teritorijā (skat. spriedumu Brüstle, EU:C:2011:669, 26. punkts).

               24

               Saistībā ar šo interpretāciju Tiesa sprieduma Brüstle (EU:C:2011:669) 34. punktā norādīja, ka no Direktīvas 98/44 konteksta un mērķa izriet, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis nepieļaut nekādu patentspēju, ja tādējādi varētu tikt aizskarta pienācīga cilvēka cieņas ievērošana, un ka no tā izriet, ka “cilvēka embrija” jēdziens direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir jāsaprot plaši.

               25

               Šī sprieduma 35. punktā Tiesa norādīja, ka šādā izpratnē katra cilvēka olšūna no tās apaugļošanas stadijas ir jāuzskata par “cilvēka embriju” direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē un tā piemērošanas vajadzībām, ja ar šo apaugļošanu var tikt aizsākts cilvēka attīstības process.

               26

               Šī paša sprieduma 36. punktā Tiesa precizēja, ka šādi būtu kvalificējama arī neapaugļota cilvēka olšūna, kurā implantēts nobriedušas cilvēka šūnas kodols, un neapaugļota cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un turpmākā attīstība tiek ierosināta partenoģenēzes ceļā. Tiesa piebilda, ka, pat ja šie organismi, precīzi izsakoties, nav tikuši apaugļoti, ar tiem tomēr, kā izriet no Tiesā iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem lietā, kurā tika pasludināts spriedums Brüstle (EU:C:2011:669), to iegūšanai izmantotās tehnikas rezultātā tiek aizsākts cilvēka attīstības process, tāpat kā olšūnas apaugļošanas rezultātā – radīts embrijs.

               27

               Tādējādi no sprieduma Brüstle (EU:C:2011:669) izriet, ka neapaugļota cilvēka olšūna ir jākvalificē par “cilvēka embriju” Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē, ciktāl ar šo organismu “var tikt aizsākts cilvēka attīstības process”.

               28

               Kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts šīs lietas secinājumu 73. punktā, šī frāze ir jāsaprot tādējādi, ka, lai neapaugļotu olšūnu varētu kvalificēt par “cilvēka embriju”, tai ir obligāti jābūt piemītošai spējai attīstīties par cilvēku.

               29

               Līdz ar to gadījumā, ja neapaugļota cilvēka olšūna neatbilst šim nosacījumam, vienīgi tas, ka šis organisms sāk attīstības procesu, nav pietiekams, lai to uzskatītu par “cilvēka embriju” Direktīvas 98/44 nozīmē un tās piemērošanai.

               30

               Taču gadījumā, ja šādai olšūnai būtu piemītošā spēja attīstīties par cilvēku, to, ņemot vērā minētās direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktu, būtu jāapskata tādā pašā veidā kā apaugļotu cilvēka olšūnu visās tās attīstības stadijās.

               31

               Lietā, kurā pasludināts spriedums Brüstle (EU:C:2011:669), no Tiesā iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem izriet, ka neapaugļotai cilvēka olšūnai, kuras dalīšanās un turpmākā attīstība tiek ierosināta partenoģenēzes ceļā, ir spēja attīstīties par cilvēku.

               32

               Tieši tādēļ, pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Tiesa uzskatīja šajā spriedumā, ka, lai definētu jēdzienu “cilvēka embrijs” Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē, neapaugļota cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un turpmākā attīstība tika ierosināta partenoģenēzes ceļā, ir jāpielīdzina apaugļotai olšūnai un līdz ar to jākvalificē par “embriju”.

               33

               Tomēr šajā lietā iesniedzējtiesa, kā tas izriet no šī sprieduma 17. punkta, būtībā ir uzsvērusi, ka atbilstoši zinātniskajām atziņām, kuras ir tās rīcībā, cilvēka partenote, ņemot vērā tās iegūšanai izmantoto tehniku, nevar sākt attīstības procesu, kura rezultātā rodas cilvēks. Šim vērtējumam piekrīt visas ieinteresētās personas, kas iesniegušas rakstveida apsvērumus Tiesā.

               34

               Turklāt, kā ir norādīts iepriekš šī sprieduma 18. punktā, pamatlietā ISCO ir grozījusi savus reģistrācijas pieteikumus, lai izslēgtu papildu ģenētisku manipulāciju izmantošanas iespēju.

               35

               Šajos apstākļos pamatlieta attiecas vienīgi uz cilvēka partenotes kvalificēšanu, ņemot vērā Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunktu, nevis uz partenotes kvalificēšanu, kurai tiktu veiktas ģenētiskās inženierijas papildu manipulācijas.

               36

               Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā atziņas, kuras ir pietiekami pārbaudījusi un apstiprinājusi starptautiskā medicīniskā zinātne (skat. pēc analoģijas spriedumu Smits un Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, 94. punkts), tādām cilvēka partenotēm, uz kurām attiecas reģistrācijas pieteikumi pamatlietā, ir piemītošā spēja attīsties par cilvēku.

               37

               Gadījumā, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka šīm partenotēm nav šādas spējas, tai būtu jāsecina, ka tās nav “cilvēka embriji” Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē.

               38

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapaugļota cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un tālāka attīstība ir tikusi stimulēta ar partenoģenēzi, nav “cilvēka embrijs” šīs tiesību normas nozīmē, ja, ņemot vērā pašreizējās zinātniskās atziņas, tai nav piemītošā spēja attīstīties par cilvēku, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               39

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neapaugļota cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un tālāka attīstība ir tikusi stimulēta ar partenoģenēzi, nav “cilvēka embrijs” šīs tiesību normas nozīmē, ja, ņemot vērā pašreizējās zinātniskās atziņas, tai nav piemītošā spēja attīstīties par cilvēku, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 22.decembrī. # Eiropas Komisija pret Maltas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Vide - Direktīva 2000/60/EK - 8. un 15. pants - Iekšējo virszemes ūdeņu stāvoklis - Monitoringa programmu izveidošana un īstenošana - Bezdarbība - Kopsavilkuma ziņojumu par šīm monitoringa programmām iesniegšana - Bezdarbība. # Lieta C-351/09.

text:
      Tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 22. decembra spriedums – Komisija/Malta
      (lieta C‑351/09)
      Valsts pienākumu neizpilde – Vide – Direktīva 2000/60/EK – 8. un 15. pants – Iekšējo virszemes ūdeņu stāvoklis – Monitoringa programmu izveidošana un īstenošana – Bezdarbība – Kopsavilkuma ziņojumu par šīm monitoringa programmām iesniegšana – Bezdarbība
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/60
         8. panta 1. un 2. punkts un 15. panta 2. punkts) (sal. ar 26.–28. punktu)

      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. oktobra Direktīvas 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu
                  Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV L 327, 1. lpp.), 8. un 15. panta pārkāpums – Pienākums izveidot un īstenot
                  iekšējo virszemes ūdeņu monitoringa programmas – Pienākums iesniegt kopsavilkuma ziņojumus par iekšējo virszemes ūdeņu monitoringa
                  programmām

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	pirmkārt, neizveidojot un neīstenojot iekšējo virszemes ūdeņu monitoringa programmas saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2000. gada 23. oktobra Direktīvas 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, 8. panta
                     1. un 2. punktu un, otrkārt, neiesniedzot kopsavilkuma ziņojumus par iekšējo virszemes ūdeņu stāvokļa monitoringa programmām
                     saskaņā ar šīs direktīvas 15. panta 2. punktu, Maltas Republika nav izpildījusi šīs direktīvas 8. un 15. pantā paredzētos
                     pienākumus;

                  2)

                  	Maltas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 22.decembrī.#Barbara Mercredi pret Richard Chaffe.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – Laulības lietas un vecāku atbildība – Neprecētu vecāku bērns – Zīdaiņa “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens – “Aizgādības tiesību” jēdziens.#Lieta C-497/10 PPU.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – Laulības lietas un vecāku atbildība – Neprecētu vecāku bērns – Zīdaiņa “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens – “Aizgādības tiesību” jēdziens
      Lieta C‑497/10 PPU
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 8. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 18. oktobrī,
         tiesvedībā

      Barbara Mercredi
      pret
      Richard Chaffe.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Levits (referents) un M. Bergere [M. Berger],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā iesniedzējtiesas pieteikumu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību atbilstoši Tiesas
         Reglamenta 104.b pantam,

      ņemot vērā pirmās palātas 2010. gada 28. oktobra lēmumu minēto pieteikumu apmierināt,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 1. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        B. Merkredī [B. Mercredi] vārdā – M. Skots‑Mendersons [M. Scott‑Manderson], QC, kā arī M. K. Sperova [M.‑C. Sparrow], barrister, un H. Ņūmena [H. Newman], solicitor,

      –        R. Čafes [R. Chaffe] vārdā – H. Setraits [H. Setright], QC, un D. Viljams [D. Williams], barrister, kā arī K. Džīve [K. Gieve], solicitor,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Osovskis [S. Ossowski], pārstāvis, kam palīdz H. Volkere [H. Walker], solicitor, un D. Bērds [D. Beard], barrister,

      –        Vācijas valdības vārdā – T. Hence [T. Henze] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – B. Bopēra‑Manoka [B. Beaupère‑Manokha], pārstāve,

      –        Īrijas vārdā – N. Traverss [N. Travers], BL,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – A. M. Rušo‑Žoē [A.‑M. Rouchaud‑Joët] un M. Vailderspins [M. Wilderspin], pārstāvji,

      uzklausījusi ģenerāladvokātu,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par
         jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000
         atcelšanu (OV L 338, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “regula”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp R. Čafi, meitenes tēvu, un B. Merkredī, šīs meitenes māti, par šī bērna,
         kurš pašlaik kopā ar savu māti atrodas Reinjonas salā (Francija), aizgādības tiesībām.

       Atbilstošās tiesību normas
       1980. gada Hāgas konvencija
      3        1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvencijas par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (turpmāk tekstā
         – “Hāgas 1980. gada konvencija”) 1. pantā ir noteikts:

      “Minētās Konvencijas mērķi ir:
      a)      nodrošināt bērnu, kuri nelikumīgi aizvesti uz vai aizturēti kādā no Līgumslēdzējām Pusēm, ātru atgriešanos;
      [..].”
      4        Šīs konvencijas 13. pantā ir paredzēts:

      “Neskatoties uz iepriekšējā panta noteikumiem, pieteikuma saņēmējas Līgumslēdzējas Puses [valsts, kurā ir prasīta atzīšana,]
         tiesai vai administratīvajai iestādei nav pienākuma dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja persona, institūcija vai kāda cita
         iestāde, kas iebilst pret bērna atgriešanos, pierāda, ka –

      a)      persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kura ir uzņēmusies rūpes par bērnu, viņa aizvešanas vai aizturēšanas laikā nav
         izmantojusi savas tiesības uz aizbildnību [aizgādības tiesības] vai ir piekritusi aizvešanai vai aizturēšanai, vai nav iebildusi
         pret to [..].”

      5        Saskaņā ar minētās konvencijas 19. pantu:

      “Lēmums, kas pieņemts saskaņā ar [Hāgas 1980. gada konvenciju] un ir saistīts ar bērna atgriešanos, nav jāuzskata par aizbildnības
         [aizgādības] pēc būtības nodibināšanu.”

       Savienības tiesības
      6        Regulas 2. pantā ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      1)      termins “tiesa” attiecas uz visām tām iestādēm dalībvalstīs, kurām ir jurisdikcija lietās, uz ko, ievērojot 1. pantu, attiecas
         šīs regulas darbības joma;

      [..]
      7)      ar terminu “vecāku atbildība” saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir
         fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens ietver uzraudzības
         tiesības [aizgādības tiesības] un saskarsmes tiesības;

      [..]
      9)      termins “uzraudzības tiesības” [aizgādības tiesības] ietver tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un jo
         īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu;

      10)      termins “saskarsmes tiesības” ietver, jo īpaši, tiesības ierobežotā laikposmā paņemt bērnu uz vietu, kas nav viņa pastāvīgā
         dzīvesvieta;

      11)      ar terminu “nelikumīga aizvešana vai aizturēšana” saprot bērna aizvešanu vai aizturēšanu, ja:
      a)      ar to tiek pārkāptas uzraudzības tiesības [aizgādības tiesības], kas iegūtas ar spriedumu, likumu vai nolīgumu, kuram ir juridisks
         spēks saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms aizvešanas vai aizturēšanas;

      un
      b)      aizvešanas vai aizturēšanas laikā uzraudzības tiesības [aizgādības tiesības] atsevišķi vai kopīgi tika faktiski īstenotas,
         vai arī tās tiktu šādi īstenotas, ja nebūtu notikusi aizvešana vai aizturēšana. Uzraudzību [aizgādību] uzskata par kopīgi
         īstenotu, ja saskaņā ar lēmumu vai likumu viena persona, kam ir vecāku atbildība, nevar lemt par bērna dzīvesvietu bez citas
         personas piekrišanas, kam ir vecāku atbildība.”

      7        Regulas 8. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “1.      Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī,
         kad tiesā iesniegta prasība.

      2.      Uz šā panta 1. punktu attiecas 9., 10. un 12. panta noteikumi.”
      8        Regulas 10. pantā ir noteikts:

      “Ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, tās dalībvalsts tiesām, kurā pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas
         bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, saglabājas piekritība, kamēr bērns nav ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu kādā citā dalībvalstī
         un:

      a)      kamēr visas personas, iestādes vai citas struktūras, kam ir uzraudzības tiesības [aizgādības tiesības], nav piekritušas aizvešanai
         vai aizturēšanai;

      vai
      b)      kamēr bērns vismaz vienu gadu nav dzīvojis minētajā citā dalībvalstī pēc brīža, kad persona, iestāde vai cita struktūra, kam
         ir uzraudzības tiesības [aizgādības tiesības], ir zinājusi vai kad tām vajadzēja zināt par bērna atrašanās vietu, un bērns
         nav iekārtojies savā jaunajā vidē un neizpildās viens no šādiem nosacījumiem:

      i)      viena gada laikā pēc tam, kad persona, kam ir uzraudzības tiesības [aizgādības tiesības], ir zinājusi vai tai vajadzēja zināt
         par bērna atrašanās vietu, nekādas prasības par atdošanu nav iesniegtas kompetentajās tās dalībvalsts iestādēs, kurā bērns
         ir aizvests vai tiek aizturēts;

      [..]
      iii)      lieta, ko izskata tiesa dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas,
         ir slēgta atbilstoši 11. panta 7. punktam;

      iv)      spriedumu par uzraudzību [aizgādību], kas neparedz bērna atpakaļatdošanu [atgriešanos], ir izdevušas tās dalībvalsts tiesas,
         kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas.”

      9        Regulas 11. panta 8. punktā ir noteikts:

      “Neatkarīgi no sprieduma par neatdošanu atpakaļ, kas pieņemts, ievērojot 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, visi turpmākie
         spriedumi, kas pieprasa bērna atpakaļatdošanu [atgriešanos] un ko pasludina tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība,
         jāizpilda saskaņā ar III nodaļas 4. iedaļu, lai nodrošinātu bērna atpakaļatdošanu [atgriešanos].”

      10      Regulas 13. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja nevar noskaidrot bērna pastāvīgo dzīvesvietu [..], piekritība ir tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas bērns.”
      11      Saskaņā ar regulas 16. pantu:

      “uzskata, ka tiesā ir iesniegta prasība:
      a)      brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs
         pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam;

      [..]
      [..].”
      12      Regulas 19. pantā ir paredzēts:

      “[..]
      2.      Ja prasības, kas attiecas uz vecāku atbildību par vienu bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata, starp tām pašām pusēm ir
         iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas ir jāaptur tiesvedība,
         līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.

      3.      Ja tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās
         no piekritības par labu pirmajai.

      Tādā gadījumā persona, kura iesniegusi attiecīgo prasību otrajā tiesā, drīkst šo prasību iesniegt pirmajā tiesā.”
      13      Saskaņā ar regulas 60. panta e) punktu dalībvalstu attiecībās šī regula aizstāj Hāgas 1980. gada konvenciju tiktāl, ciktāl
         tā skar jautājumus, kas reglamentēti minētajā regulā.

      14      Šīs konvencijas 3. pants būtībā atbilst regulas 2. panta 11. punktam, tās 5. panta a) punkts atbilst regulas 2. panta 9. punktam
         un minētās konvencijas 5. panta b) punkts atbilst regulas 2. panta 10. punktam.

      15      Regulas 62. pantā ir noteikts:

      “1.      Nolīgumi un konvencijas, kas minētas 59. panta 1. punktā, 60. un 61. pantā, paliek spēkā attiecībā uz jautājumiem, ko nereglamentē
         šī regula.

      2.      Konvencijas, kas minētas 60. pantā, jo īpaši 1980. gada Hāgas Konvencija, paliek spēkā atbilstoši 60. pantam to dalībvalstu
         starpā, kuras ir to līgumslēdzējas puses.”

       Valsts tiesības
      16      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saskaņā ar Anglijā un Velsā piemērojamajām tiesībām bērna bioloģiskajam tēvam nav vecāku
         atbildības pilnā apmērā.

      17      Tomēr saskaņā ar 1989. gada likuma par bērnu tiesību aizsardzību (Children Act 1989) 4. pantu tēvam var tikt piešķirta vecāku atbildība, ja viņš ir norādīts bērna dzimšanas apliecībā vai ja par šo atbildību
         tiek noslēgta vienošanās ar māti, vai arī ar tiesas rīkojumu, ar kuru [tēvam] tiek piešķirta vecāku atbildība (parental responsibility order).

      18      Turklāt privāttiesiskajās tiesvedībās attiecībā uz bērniem Anglijā un Velsā tiesas var izdot rīkojumus saskaņā ar minētā likuma
         8. iedaļu vai – High Court of Justice (England & Wales) gadījumā – atbilstoši savai jurisdikcijai attiecībā uz bērnu aizsardzību. Ar šiem rīkojumiem var lemt par dzīvesvietu (residence order) un saskarsmes tiesībām (contact order), aizliegt atsevišķas darbības (prohibited steps order) un atrisināt īpašas grūtības (specific issue order).

      19      Iesniedzējtiesas lēmumā ir atsauce uz valsts tiesu praksi, saskaņā ar kuru Anglijas un Velsas tiesas, kurām ir iesniegts pieteikums
         par rīkojuma izdošanu aizgādības tiesību jomā, var šādas tiesības iegūt, pat ja prasītājam pašam aizgādības tiesību nav.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
       Pamata lietu izraisījušie faktiskie apstākļi
      20      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka prasītāja pamata lietā B. Merkredī, kura ir dzimusi Reinjonas salā un
         ir Francijas pilsone, 2000. gadā pārcēlās uz dzīvi Anglijā, kur viņa strādāja aviosabiedrībā par apkalpes locekli. Vairākus
         gadus viņa Anglijā dzīvoja kopā ar Lielbritānijas valstspiederīgo R. Čafi, abām ieinteresētajām personām veidojot neprecētu
         pāri.

      21      Šajās attiecībās 2009. gada 11. augustā piedzima meita Hloja [Chloé], kurai ir Francijas pilsonība. Nākamajā nedēļā pēc šī bērna piedzimšanas B. Merkredī un R. Čafe, kuru attiecības jau ilgāku
         laiku bija nestabilas un kuri vairs nedzīvoja kopā, jo R. Čafe bija pametis kopīgo dzīvesvietu, izšķīrās.

      22      2009. gada 7. oktobrī, kad Hlojai bija divi mēneši, B. Merkredī un viņas meita pameta Angliju, lai dotos uz Reinjonas salu,
         kurā viņas ieradās nākamajā dienā. Bērna tēvs par mātes un bērna aizbraukšanu iepriekš netika informēts, bet 2009. gada 10. oktobrī
         saņēma vēstuli, kurā B. Merkredī izskaidroja šīs aizbraukšanas iemeslus.

      23      Nav strīda par to, ka bērna pastāvīgā dzīvesvieta līdz aizbraukšanai 2009. gada 7. oktobrī bija Anglijā. Tāpat nav strīda
         par to, ka Hlojas aizvešana uz Reinjonas salu bija likumīga, jo brīdī, kad tā notika, B. Merkredī bija vienīgā persona, kurai
         bija “aizgādības tiesības” regulas 2. panta 9. punkta izpratnē.

       Tēva uzsāktā tiesvedība Lielbritānijā 2009. gadā
      24      Piektdien, 2009. gada 9. oktobrī, atklājot, ka B. Merkredī dzīvesvieta ir pamesta, R. Čafe tajā pašā dienā telefoniski iesniedza
         prasību tiesnesim Holmanam [Holman], Duty High Court Judge. Tiesnesis izdeva rīkojumu, pieprasot sniegt informāciju par bērna atrašanās vietu (location order), un noteica lietas izskatīšanu pie viņa 2009. gada 12. oktobrī.

      25      2009. gada 12. oktobrī R. Čafe iesniedza prasības, lūdzot piešķirt vecāku atbildību un noteikt kopīgu dzīvesvietu un saskarsmes
         tiesības. Tajā pašā dienā, B. Merkredī nezinot par ieinteresētās personas celto prasību, viņai klāt neesot un netiekot pārstāvētai
         likumā noteiktajā kārtībā, tiesnesis Holmans izdeva rīkojumu ar prasību B. Merkredī atvest Hloju atpakaļ uz Angliju. Šajā
         rīkojumā, lai izvairītos no jebkāda veida pārpratumiem, tika precizēts, ka ar to netiek paredzēta bērna atdošana tēvam vai
         jebkāda veida kontakta nodibināšana ar viņu, jo šāda veida lēmumi tiek atlikti līdz vēlākai tiesas sēdei.

      26      Jānorāda, ka iesniedzējtiesa pamatojas uz pieņēmumu, ka tai ir “iesniegta prasība” regulas 16. panta izpratnē, vēlākais, 2009. gada
         12. oktobrī. Vajadzības gadījumā tai šis jautājums ir jāpārbauda. Katrā ziņā Tiesai ir jālemj, ievērojot faktiskos un tiesiskos
         apsvērumus, kas ir norādīti iesniedzējtiesas lēmumā.

       Mātes un tēva uzsāktās tiesvedības Francijā
      27      2009. gada 28. oktobrī B. Merkredī, lai iegūtu ekskluzīvu vecāku atbildību un panāktu Hlojas dzīvesvietas noteikšanu viņas
         adresē, iesniedza prasību Tribunal de grande instance de Saint‑Denis (Francija).

      28      2009. gada 18. decembrī R. Čafe šajā pašā tiesā iesniedza prasību, lūdzot izdot rīkojumu par Hlojas atgriešanos Anglijā saskaņā
         ar Hāgas 1980. gada konvenciju. Ar 2010. gada 15. marta spriedumu šī prasība tika noraidīta, pamatojoties uz to, ka R. Čafem
         nebija Hlojas “aizgādības tiesību”, kad viņa pameta Apvienoto Karalisti. Šis spriedums nav pārsūdzēts.

      29      2010. gada 23. jūnijā Tribunal de grande instance de Saint‑Denis taisīja savu spriedumu, piešķirot B. Merkredī ekskluzīvu vecāku atbildību attiecībā uz Hloju un nosakot, ka šī bērna pastāvīgā
         dzīvesvieta ir mātes adresē. No apsvērumiem, kurus R. Čafe, kā arī Francijas valdība sniedza tiesas sēdē, izriet, ka šis spriedums
         vēl nav kļuvis galīgs.

       Turpinājums tēva uzsāktajai tiesvedībai Apvienotajā Karalistē 2009. gadā
      30      2010. gada 15. aprīlī prasība, kuru R. Čafe cēla 2009. gada oktobrī, tika nodota tiesnesim Makfārleinam [McFarlane]. R. Čafe uzskata, ka High Court of Justice (England & Wales) 2009. gada 9. oktobrī bija piekritība, lai lemtu par viņa meitas situāciju, jo Hloja šajā datumā nebija zaudējusi savu pastāvīgo
         dzīvesvietu Anglijā. Turklāt saskaņā ar piemērojamajām Anglijas un Velsas tiesībām neesot šaubu, ka ar prasību, kurā lūgts
         izdot rīkojumu aizgādības tiesību jomā, “aizgādības tiesības” varot tikt piešķirtas tiesai. R. Čafe piebilst, ka, ņemot vērā,
         ka Anglijas tiesās bija celta prasība vecāku atbildības jomā, Tribunal de grande instance de Saint‑Denis bija jāaptur tiesvedība atbilstoši regulas 19. pantam līdz brīdim, kad tiek noteikta Anglijas tiesas piekritība.

      31      B. Merkredī uzskata, ka Anglijas tiesām nebija piekritības lemt par Hlojas situāciju, jo, sākot no dienas, kad viņa tika aizvesta
         uz Reinjonas salu, viņas pastāvīgā dzīvesvieta vairs nebija Apvienotajā Karalistē, bet gan Francijā.

      32      Tiesnesis Makfārleins uzskatīja, ka:

      –        brīdī, kad tēvs piezvanīja tiesnesim Holmanam, viņš iesniedza prasību Anglijas tiesā saistībā ar Hlojas lietu;
      –        kopš tā brīža Anglijas tiesai bija Hlojas aizgādības tiesības;
      –        tā kā rīkojumi tēvam bija labvēlīgi, arī viņam kopš šī brīža bija aizgādības tiesības;
      –        Hlojas pastāvīgā dzīvesvieta joprojām bija Anglijā “[..] brīdī, kad gan Anglijas tiesa, gan tēvs ieguva [bērna] aizgādības
         tiesības un kad Anglijas tiesa izdeva rīkojumu par to, ka Hlojai ir jāpaliek tās jurisdikcijas teritorijā vai viņai tajā ir
         jāatgriežas”, un ka

      –        tādējādi 2009. gada 9. oktobrī Anglijas tiesām bija piekritība lemt par Hlojas situāciju.
       Mātes uzsāktā tiesvedība Apvienotajā Karalistē
      33      2010. gada 12. jūlijā B. Merkredī pārsūdzēja High Court of Justice (England & Wales) lēmumus iesniedzējtiesā.

      34      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šī tiesa norāda, ka, lai varētu noteikt tiesu, kurai saskaņā ar Savienības tiesībām piekrīt
         lieta par vecāku atbildību attiecībā uz Hloju, ir jānoskaidro kritēriji, kas ir jāpiemēro, lai regulas 8. un 10. panta mērķiem
         noteiktu bērna pastāvīgo dzīvesvietu.

      35      Iesniedzējtiesa turklāt uzskata, ka atbilde uz jautājumu, vai High Court of Justice (England & Wales) ir ieguvusi Hlojas aizgādības tiesības viņas tēva iesniegto prasību rezultātā, ir atkarīga no jēdziena “iestāde vai cita struktūra”
         regulas izpratnē, kura interpretācija ir Tiesas kompetencē. Turklāt minētā tiesa vēlas saņemt skaidrojumu par to, kā vērtēt
         Apvienotās Karalistes tiesu un Francijas tiesu, kuras lemj par attiecīgajām Hlojas tēva un mātes prasībām, konkurējošo piekritību.

      36      Šādos apstākļos Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kādi ir atbilstošie kritēriji bērna pastāvīgās dzīvesvietas noteikšanai:
      –        [..] Regulas Nr. 2201/2003 8. panta izpratnē;
      –        [..] Regulas Nr. 2201/2003 10. panta izpratnē?
      2)      Vai tiesa var tikt uzskatīta par “iestādi vai citu struktūru”, kurai var tikt piešķirtas aizgādības tiesības atbilstoši [..]
         Regulas Nr. 2201/2003 noteikumiem?

      3)      Vai 10. pants joprojām ir piemērojams pēc tam, kad tās dalībvalsts tiesas, kurā ir prasīta atzīšana, ir noraidījušas prasību
         par bērna atgriešanos saskaņā ar [Hāgas 1980. gada konvenciju], pamatojoties uz to, ka nav izpildīti 3. un 5. pantā paredzētie
         nosacījumi?

      Konkrētāk, kā būtu jāatrisina pretruna starp valsts, kurā ir prasīta atzīšana, lēmumu, ka [Hāgas 1980. gada konvencijas] 3. un
         5. pantā paredzētie nosacījumi nav izpildīti, un valsts, kura ir prasījusi atzīšanu, lēmumu, ka šajos pantos paredzētie nosacījumi
         ir izpildīti?”

       Par steidzamības tiesvedību
      37      Iesniedzējtiesa ir lūgusi šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas
         Reglamenta 104.b pantā.

      38      Tā šo lūgumu ir pamatojusi, norādot, ka tikmēr, kamēr nav noteikta tiesa, kurai saskaņā ar Savienības tiesībām ir piekritība
         lemt par vecāku atbildību attiecībā uz Hloju, nevar tikt izskatītas šī bērna tēva iesniegtās prasības izdot rīkojumu, ar kuru
         viņam tiktu atļauts uzturēt attiecības ar savu bērnu.

      39      Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šī lieta attiecas uz vienu gadu un četrus mēnešus vecu
         bērnu, kurš no sava tēva ir nošķirts ilgāk nekā gadu. Tā kā šis bērns ir tādā vecumā, kurš ir īpaši nozīmīgs viņa attīstībai,
         pašreizējās situācijas paildzināšana, kurai turklāt ir raksturīgs ievērojams attālums starp tēva dzīvesvietu un bērna dzīvesvietu,
         varētu būtiski kaitēt šī bērna turpmākām attiecībām ar viņa tēvu.

      40      Šajos apstākļos pēc tiesneša referenta priekšlikuma, uzklausījusi ģenerāladvokātu, Tiesas pirmā palāta 2010. gada 28. oktobrī
         nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu par steidzamības tiesvedības piemērošanu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      41      Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kā būtu interpretējams “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens
         regulas 8. un 10. panta izpratnē, lai noteiktu, kurai tiesai ir piekritība lemt par jautājumiem saistībā ar aizgādības tiesībām,
         ja, kā tas ir pamata lietā, tiek aplūkota tāda zīdaiņa situācija, kuru viņa māte ir likumīgi aizvedusi uz citu dalībvalsti,
         kas nav viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts un kurā brīdī, kad tās valsts tiesā, no kuras bērns ticis aizvests, ir iesniegta
         prasība, tas ir uzturējies tikai dažas dienas.

      42      Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka saskaņā ar regulas 8. panta 1. punktu dalībvalsts tiesas piekritība lietās par vecāku
         atbildību attiecībā uz bērnu, kurš likumīgi aizbrauc uz citu valsti, tiek noteikta, pamatojoties uz kritēriju par šī bērna
         pastāvīgo dzīvesvietu brīdī, kad minētajā tiesā ir iesniegta prasība.

      43      Saskaņā ar regulas 16. pantu tiek uzskatīts, ka tiesā prasība ir iesniegta vienīgi brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta
         lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts minētajā tiesā. Kā tika norādīts šī sprieduma 24. punktā, R. Čafe 2009. gada
         9. oktobrī attiecīgajā tiesā tiesneša Holmana, Duty High Court Judge, personā prasību iesniedza tikai telefoniski. Tātad ir jāuzskata, ka High Court of Justice (England & Wales) prasība tika iesniegta tikai 2009. gada 12. oktobrī, ar noteikumu, ka iesniedzējtiesa, kā tas tika precizēts šī sprieduma
         26. punktā, pārbauda, vai prasītājs vēlāk ir veicis visus pasākumus, kas tam bija jāveic, lai dokuments tiktu paziņots vai
         darīts zināms atbildētājai. Šajā dienā Hloja, kura Reinjonas salā ieradās 2009. gada 8. oktobrī, šajā Francijas departamentā
         bija uzturējusies četras dienas.

      44      Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka regulā nav ietverta nekāda “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziena definīcija. No īpašības
         vārda “pastāvīgs” lietojuma var secināt tikai to, ka dzīvesvietai ir jābūt raksturīgai noteiktai stabilitātei vai regularitātei.

      45      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet prasība,
         ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu
         tiesībām, parasti visā Eiropas Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā
         tiesiskā regulējuma mērķi (skat. it īpaši 1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro, Recueil, 107. lpp., 11. punkts; 2008. gada 6. marta spriedumu lietā C‑98/07 Nordania Finans un BG Factoring, Krājums, I‑1281. lpp., 17. punkts, kā arī 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑523/07 A, Krājums, I‑2805. lpp., 34. punkts).

      46      Tā kā regulas pantos, kuros ir minēts “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens, nav ietverta neviena tieša norāde uz dalībvalstu
         tiesībām, lai noteiktu minētā jēdziena saturu un piemērošanas jomu, šī noteikšana ir jāveic, ņemot vērā regulas normu kontekstu
         un šīs regulas mērķi, it īpaši to, kas izriet no regulas divpadsmitā apsvēruma, saskaņā ar kuru tajā paredzētie piekritības
         noteikumi ir izveidoti, ņemot vērā dominējošās bērna intereses, it īpaši tuvuma kritēriju.

      47      Lai šīs dominējošās bērna intereses tiktu labāk aizsargātas, Tiesa jau ir nospriedusi, ka “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens
         regulas 8. panta 1. punkta izpratnē atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes vidē. Šī vieta
         ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā A, 44. punkts).

      48      Starp kritērijiem, kas valsts tiesai ir jāņem vērā, nosakot bērna pastāvīgo dzīvesvietu, ir jānorāda apstākļi, kādos bērns
         uzturas dalībvalsts teritorijā, uzturēšanās iemesli, kā arī bērna pilsonība (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā A, 44. punkts).

      49      Kā Tiesa turklāt ir precizējusi iepriekš minētā sprieduma lietā A 38. punktā, lai noteiktu bērna pastāvīgo dzīvesvietu, līdztekus šī bērna fiziskajai klātbūtnei dalībvalstī arī citiem papildu
         faktoriem ir jānorāda uz to, ka šai klātbūtnei nekādā ziņā nav pagaidu vai gadījuma rakstura.

      50      Šādā kontekstā Tiesa ir norādījusi, ka uz pastāvīgās dzīvesvietas maiņu var norādīt atbildīgā vecāka nodoms kopā ar bērnu
         apmesties uz dzīvi citā dalībvalstī, kas izpaužas tādos noteiktos ārējos apstākļos kā mājokļa iegāde vai noīrēšana mērķa valstī
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā A, 40. punkts).

      51      Šajā ziņā ir pamats norādīt, ka, lai pastāvīgo dzīvesvietu norobežotu no vienkāršas pagaidu klātbūtnes, tajā parasti, lai
         rastos nepieciešamā stabilitāte, jāuzturas noteiktu laiku. Tomēr regulā nav noteikts minimālais laiks. Lai pastāvīgo dzīvesvietu
         pārceltu uz mērķa valsti, nozīme galvenokārt ir ieinteresētās personas gribai to noteikt par savu stabilo vai pastāvīgo interešu
         centru nolūkā piešķirt tai nemainīgu raksturu. Tādējādi uzturēšanas ilgums var tikt izmantots tikai kā norāde, novērtējot
         dzīvesvietas stabilitāti, jo šis novērtējums ir jāveic, ņemot vērā visus konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus.

      52      Pamata lietā turklāt būtiska nozīme var būt bērna vecumam.

      53      Bērna sociālo un ģimenes vidi, kurai ir nozīme, nosakot viņa pastāvīgās dzīvesvietas vietu, veido dažādi faktori, kuri mainās
         atkarībā no bērna vecuma. Tādējādi faktori, kas ir jāņem vērā skolas vecuma bērna gadījumā, atšķiras no tiem, kas ir jāņem
         vērā nepilngadīgā gadījumā, kurš ir beidzis mācības, vai arī no faktoriem, kuri ir svarīgi attiecībā uz zīdaini.

      54      Maza bērna vide parasti galvenokārt ir ģimenes vide, kuru nosaka attiecīgā persona vai attiecīgās personas, ar kurām bērns
         dzīvo un kuras viņu faktiski uzrauga un aprūpē.

      55      Tā tas vēl jo vairāk ir tad, ja attiecīgais bērns ir zīdainis. Zīdainis noteikti dala sociālo un ģimenes vidi ar [apkārtējiem],
         no kuriem viņš ir atkarīgs. Attiecīgi, ja, kā tas ir pamata lietā, zīdaini faktiski uzrauga viņa māte, ir jānovērtē mātes
         integrācija viņas sociālajā un ģimenes vidē. Saistībā ar to nozīme var būt tādiem Tiesas judikatūrā minētiem kritērijiem kā
         bērna mātes pārcelšanās uz citu dalībvalsti iemesli, mātes valodu zināšanas vai arī viņas ģeogrāfiskā un ģimenes izcelsme.

      56      No visa iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens regulas 8. un 10. panta
         izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka šī dzīvesvieta atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes
         vidē. Šim nolūkam un ja tiek aplūkota zīdaiņa situācija, kurš dalībvalstī, kura nav tā pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts
         un uz kuru viņš ir aizvests, kopā ar savu māti uzturas tikai dažas dienas, jāņem vērā, pirmkārt, uzturēšanās šīs dalībvalsts
         teritorijā ilgums, regularitāte, apstākļi un iemesli un mātes pārcelšanās uz minēto valsti iemesli, kā arī, otrkārt, galvenokārt
         bērna vecuma dēļ, mātes ģeogrāfiskā un ģimenes izcelsme, kā arī ģimenes un sociālās saiknes, kādas mātei un bērnam ir šajā
         dalībvalstī. Bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos
         apstākļus.

      57      Gadījumā, ja iepriekš minēto kritēriju piemērošanas rezultātā pamata lietā būtu jāsecina, ka bērna pastāvīgo dzīvesvietu nevar
         noteikt, tiesas, kurai ir piekritība, noteikšana būtu jāveic, pamatojoties uz “bērna atrašanās” kritēriju regulas 13. panta
         izpratnē.

       Par otro jautājumu
      58      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā, vai jēdziens “iestāde vai cita struktūra”, kurai var tikt piešķirtas aizgādības
         tiesības saskaņā ar regulas normām, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver jēdzienu “tiesa” minētās regulas 2. panta 1. punkta
         izpratnē.

      59      Šajā ziņā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa nav precizējusi ne regulas normas, kuru ietvaros tā vēlētos saņemt skaidrojumu par
         šim jēdzienam sniedzamo interpretāciju, ne arī iemeslus, kuru dēļ šī interpretācija tai būtu nepieciešama sprieduma pasludināšanai.
         Tomēr šķiet, ka minētais jēdziens ir ietverts regulas 10. un 11. panta formulējumā. Šīs normas attiecas uz piekritību bērna
         nolaupīšanas gadījumā, un tādējādi tās ir jāpiemēro bērna nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas gadījumā, jo minētās regulas
         9. pants attiecas uz gadījumiem, kad bērns likumīgi pārvietojas no vienas dalībvalsts uz citu.

      60      Kā tika konstatēts šī sprieduma 23. punktā, nav strīda par to, ka Hlojas aizvešana uz Reinjonas salu bija likumīga.

      61      No tā izriet, ka regulas 10. pants nav piemērojams. Tādējādi uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par trešo jautājumu
      62      Uzdodot savu trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kā tas tostarp izriet no lūguma sniegt prejudiciālu
         nolēmumu 1.4. un 4.6. punkta, vai dalībvalsts tiesas nolēmumi, ar kuriem saskaņā ar Hāgas 1980. gada konvenciju tiek noraidīts
         lūgums par bērna tūlītēju atgriešanos citas dalībvalsts jurisdikcijā un kuri ir saistīti ar vecāku atbildību attiecībā uz
         šo bērnu, ietekmē nolēmumus, kuri šajā citā dalībvalstī ir jāpieņem par prasībām saistībā ar vecāku atbildību, kuras tajā
         ir iesniegtas agrāk un joprojām ir izskatīšanas stadijā.

       Tribunal de grande instance de Saint‑Denis 2010. gada 15. marta spriedums

      63      Kā ir norādīts šī sprieduma 28. punktā, prasība, kuru Hlojas tēvs iesniedza Tribunal de grande instance de Saint‑Denis, ir pamatota ar Hāgas 1980. gada konvencijas noteikumiem. Saskaņā ar šīs konvencijas 1. pantu tās mērķis ir nodrošināt bērnu,
         kuri nelikumīgi aizvesti uz vai aizturēti kādā no līgumslēdzējām pusēm, ātru atgriešanos.

      64      Tribunal de grande instance de Saint‑Denis ir noraidījusi prasību, ar kuru Hlojas tēvs pieprasīja Hlojas atgriešanos Apvienotajā Karalistē, “jo [nebija] iesniegti nekādi
         pierādījumi tam, ka Hlojas Merkredī aizvešanas brīdī Ričardam Čafem būtu aizgādības tiesības, kuras viņš faktiski īstenotu,
         vai arī ka šādas tiesības viņam būtu bijušas, ja aizbraukšana nebūtu notikusi”.

      65      Šajā saistībā ir jākonstatē, ka saskaņā ar Hāgas 1980. gada konvencijas 19. pantu minētās tiesas 2010. gada 15. marta spriedums,
         kā tas jau tika konstatēts šī sprieduma 28. punktā, neietekmē aizgādības tiesību iegūšanu, pat ja tas ir kļuvis galīgs.

      66      No tā izriet, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa, piemērojot atbildē uz pirmo jautājumu norādītos kritērijus, nolemtu, ka tai
         saskaņā ar regulas 8. pantu jautājumā par vecāku atbildību ir piekritība attiecībā uz Hloju, Tribunal de grande instance de Saint‑Denis 2010. gada 15. marta spriedums neietekmētu nolēmumu, kāds būtu jāpieņem iesniedzējtiesai.

       Tribunal de grande instance de Saint‑Denis 2010. gada 23. jūnija spriedums

      67      Attiecībā uz Tribunal de grande instance de Saint‑Denis 2010. gada 23. jūnija spriedumu, kurš, kā tas tika precizēts šī sprieduma 29. punktā, vēl nav kļuvis galīgs, vispirms ir jānorāda,
         ka iesniedzējtiesai attiecīgā gadījumā būs jāsastopas ar faktu, ka minētā tiesa savu spriedumu ir pamatojusi ne vien ar Hāgas
         1980. gada konvenciju, bet arī ar regulu.

      68      Šādā kolīziju starp divām dažādu dalībvalstu tiesām, kurās, pamatojoties uz regulu, ir iesniegtas prasības, kas attiecas uz
         vecāku atbildību par vienu bērnu, kurām ir viens un tas pats priekšmets un kas balstītas uz vienu un to pašu pamatu, gadījumā
         ir jāpiemēro regulas 19. panta 2. punkts. Saskaņā ar šo pantu tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, ir jāaptur tiesvedība,
         līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā ir iesniegta prasība.

      69      Tā kā bērna tēvs High Court of Justice (England & Wales) 2009. gada 12. oktobrī iesniedza prasību, lūdzot viņam piešķirt vecāku atbildību, Tribunal de grande instance de Saint‑Denis, kurā bērna māte prasību iesniedza 2009. gada 28. oktobrī, par mātes iesniegto prasību nevarēja lemt.

      70      No iepriekš minētā izriet, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa, piemērojot atbildē uz pirmo jautājumu norādītos kritērijus, nolemtu,
         ka tai saskaņā ar regulas 8. pantu jautājumā par vecāku atbildību ir piekritība attiecībā uz Hloju, ne Tribunal de grande instance de Saint‑Denis 2010. gada 15. marta spriedums, ne 2010. gada 23. jūnija spriedums neietekmētu nolēmumu, kāds būtu jāpieņem iesniedzējtiesai.

      71      Tādējādi uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalsts tiesas nolēmumi, ar kuriem atbilstoši Hāgas 1980. gada konvencijai
         ir noraidīts lūgums par bērna tūlītēju atgriešanos citas dalībvalsts jurisdikcijā un kuri ir saistīti ar vecāku atbildību
         attiecībā uz šo bērnu, neietekmē nolēmumus, kuri šajā citā dalībvalstī ir jāpieņem par prasībām saistībā ar vecāku atbildību,
         kuras tajā ir iesniegtas agrāk un joprojām ir izskatīšanas stadijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziens Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu
            atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 8. un 10. panta
            izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka šī dzīvesvieta atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes
            vidē. Šim nolūkam un ja tiek aplūkota zīdaiņa situācija, kurš dalībvalstī, kura nav tā pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts
            un uz kuru viņš ir aizvests, kopā ar savu māti uzturas tikai dažas dienas, jāņem vērā, pirmkārt, uzturēšanās šīs dalībvalsts
            teritorijā ilgums, regularitāte, apstākļi un iemesli un mātes pārcelšanās uz minēto valsti iemesli, kā arī, otrkārt, galvenokārt
            bērna vecuma dēļ, mātes ģeogrāfiskā un ģimenes izcelsme, kā arī ģimenes un sociālās saiknes, kādas mātei un bērnam ir šajā
            dalībvalstī. Bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos
            apstākļus.
      Gadījumā, ja iepriekš minēto kritēriju piemērošanas rezultātā pamata lietā būtu jāsecina, ka bērna pastāvīgo dzīvesvietu nevar
            noteikt, tiesas, kurai ir piekritība, noteikšana būtu jāveic, pamatojoties uz “bērna atrašanās” kritēriju regulas 13. panta
            izpratnē;
      2)      dalībvalsts tiesas nolēmumi, ar kuriem atbilstoši Hāgas 1980. gada Konvencijai par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem
            aspektiem ir noraidīts lūgums par bērna tūlītēju atgriešanos citas dalībvalsts jurisdikcijā un kuri ir saistīti ar vecāku
            atbildību attiecībā uz šo bērnu, neietekmē nolēmumus, kuri šajā citā dalībvalstī ir jāpieņem par prasībām saistībā ar vecāku
            atbildību, kuras tajā ir iesniegtas agrāk un tiek izskatītas joprojām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1988. gada 5. oktobrī. # Remo Padovani un Mantovani mantinieki pret Amministrazione delle finanze dello Stato. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale civile e penale di Venezia - Itālija. # Lieta 210/87.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 10.decembrī. # Kronoply GmbH & Co. KG un Kronotex GmbH & Co. KG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Komisijas lēmums necelt iebildumus - Prasība atcelt tiesību aktu - Termiņš prasības celšanai - Kopsavilkuma paziņojuma publicēšana - Būtiskas ietekmes uz konkurences stāvokli neesamība - Nepieņemamība - Ieinteresētās personas statuss - Pieņemamība - Formālas izmeklēšanas procedūras neuzsākšana - Nopietnu grūtību neesamība. # Lieta T-388/02.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2008. gada 10. decembra spriedums – Kronoply un Kronotex/Komisija
      (lieta T‑388/02)
      Valsts atbalsts – Komisijas lēmums necelt iebildumus – Prasība atcelt tiesību aktu – Termiņš prasības celšanai – Kopsavilkuma paziņojuma publicēšana – Būtiskas ietekmes uz konkurences stāvokli neesamība – Nepieņemamība – Ieinteresētās personas statuss – Pieņemamība – Formālas izmeklēšanas procedūras neuzsākšana – Nopietnu grūtību neesamība

      1.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Termiņi – Termiņa sākums – Publicēšanas datums – Datums, kurā akts kļuvis zināms – Pakārtots
            raksturs – Akti, kuri atbilstoši attiecīgās iestādes pastāvīgajai praksei tiek publicēti “Oficiālajā Vēstnesī” (EKL 230. panta
            piektā daļa) (sal. ar 29.–32. punktu)
      2.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas tās skar tieši un individuāli – Komisijas lēmums,
            ar kuru konstatēts valsts atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu, neuzsākot formālo izmeklēšanas procedūru – Konkurējoša uzņēmuma
            prasība, kurā nav pierādīta būtiska ietekme uz tā pozīciju tirgū – Nepieņemamība (EKL 88. panta 2. un 3. punkts un EKL 230. panta
            ceturtā daļa) (sal. ar 62. un 64. punktu)
      3.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas tās skar tieši un individuāli – Komisijas lēmums,
            ar kuru konstatēts valsts atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu, neuzsākot formālo izmeklēšanas procedūru – Prasības, kuras
            ceļ ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē – Pieņemamība – Nosacījumi (EKL 88. panta 2. un 3. punkts un EKL
            230. panta ceturtā daļa) (sal. ar 60. un 70.–72. punktu)
      4.                     Valsts atbalsts – Izmeklēšana, ko veic Komisija – Iepriekšējas izskatīšanas stadija un stadija, kas balstīta uz sacīkstes
            principu – Atbalsta saderība ar kopējo tirgu – Lēmums neuzsākt formālo izmeklēšanas procedūru – Pieļaujamība – Nosacījums
            (EKL 88. panta 2. un 3. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punkts) (sal. ar 92. un 93. punktu)
      5.                     Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Komisijas rīcības brīvība – Iespēja izdot pamatnostādnes (EKL 3. panta [1. punkta]
            g) apakšpunkts un EKL 87. panta 3. punkts) (sal. ar 143. un 144. punktu)
      Priekšmets

         Prasība atcelt Komisijas 2002. gada 19. jūnija lēmumu necelt iebildumus par Vācijas iestāžu
               Zellstoff Stendal
                papīrfabrikas būvniecībai piešķirto atbalstu
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Kronoply GmbH & Co. KG un Kronotex GmbH & Co. KG sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Kopienu Komisijas, kā
                     arī Zellstoff Stendal GmbH un Saksijas–Anhaltes federālās zemes [Land Sachsen-Anhalt] tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  	Vācijas Federālā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2013. gada 24. oktobrī. # Samantha Elrick pret Bezirksregierung Köln. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Hannover - Vācija. # Eiropas Savienības pilsonība - LESD 20. un 21. pants - Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos - Dalībvalsts pilsonis - Studijas citā dalībvalstī - Atbalsts izglītībai - Nosacījumi - Mācības, kas ilgst divus gadus vai ilgāk - Profesionālu kvalifikāciju apliecinoša diploma iegūšana. # Lieta C-275/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2013. gada 24. oktobrī (
            *1
         )
      “Eiropas Savienības pilsonība — LESD 20. un 21. pants — Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos — Dalībvalsts pilsonis — Studijas citā dalībvalstī — Atbalsts izglītībai — Nosacījumi — Mācības, kas ilgst divus gadus vai ilgāk — Profesionālu kvalifikāciju apliecinoša diploma iegūšana”
      Lieta C‑275/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgericht Hannover (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 22. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 4. jūnijā, tiesvedībā

            Samantha Elrick

      pret

            Bezirksregierung Köln.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretāre S. Strēmholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 21. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Möller, pārstāvji,

               —

               Dānijas valdības vārdā – V. P. Jørgensen un C. Thorning, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – V. Kreuschitz un D. Roussanov, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 20. un 21. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir ticis izteikts strīdā starp S. Elrick, Vācijas pilsoni, un Bezirksregierung Köln (Ķelnes apgabala pašvaldība) par pēdējās minētās atteikumu piešķirt atbalstu mācībām izglītības iestādē Apvienotajā Karalistē.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Federālā likuma par individuālu atbalstu izglītībai [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], kas grozīts ar 2007. gada 23. decembra Divdesmit otro likumu par grozījumiem Federālajā likumā par individuālu atbalstu izglītībai (BGB1. I, 3254. lpp.; turpmāk tekstā – “BAföG”), 1. pantā, kura nosaukums ir “Princips”, ir noteikts:
               “Audzēknim saskaņā ar šo likumu ir tiesības saņemt individuālu atbalstu izglītībai attiecībā uz mācībām, kas atbilst interesēm, spējām un rezultātiem, ja turklāt audzēkņa rīcībā nav nepieciešamo līdzekļu savai iztikai un mācībām.”

               4

                  BAföG 2. pantā, kura nosaukums ir “Izglītības iestādes”, ir paredzēts:
               “1.   Atbalstu izglītībai maksā:

                        1)

                        izglītībai tālākizglītojošās vispārizglītojošās skolās [“weiterführende allgemeinbildende Schulen”] un profesionālās mācību iestādēs [“Berufsfachschulen”], tostarp visu veidu profesionālās pamatizglītības klasēs no 10. klases [atbilst desmitajam mācību gadam], kā arī specializētās un augstākās specializētās izglītības klasēs [“Fach- und Fachoberschulklassen”], mācībām kurās nav nepieciešama pabeigta profesionālā izglītība, ja students atbilst 1.a apakšpunkta nosacījumiem,

                        2)

                        izglītībai profesionālās un specializētās profesionālās izglītības klasēs [“Berufsfachschulklassen und Fachschulklassen”], mācībām kurās nav nepieciešama pabeigta profesionālā izglītība, ja pēc vismaz divus gadus ilgas mācību programmas to noslēgumā tiek iegūts diploms par profesionālo kvalifikāciju,

                  [..]
               Klasifikācijas pamatā ir izglītības raksturs un saturs. Atbalsts izglītībai tiek piešķirts izglītībai valsts mācību iestādē – izņemot privātas augstākās mācību iestādes – vai mācībām privātā valsts atzītā mācību iestādē [“Ersatzschule”].
               [..]
               1.a   Atbalstu izglītībai mācībām 1. punkta 1. apakšpunktā uzskaitītajās mācību iestādēs piešķir tikai tad, ja audzēknis nedzīvo pie saviem vecākiem un

                        1)

                        ja no vecāku dzīvesvietas atbilstoša izglītības iestāde nav sasniedzama;

                  [..]
               5.   Atbalstu izglītībai maksā vienīgi tad, ja izglītība ilgst vismaz pusi akadēmiskā gada un audzēknim izglītībai principā ir jāvelta viss savs laiks [..].”

               5

               Atbilstoši BAföG 4. pantam, neskarot šī likuma 5. un 6. panta noteikumus, atbalsts izglītībai tiek piešķirts mācībām Vācijā.

               6

                  BAföG 5. pantā, kura nosaukums ir “Izglītība ārvalstīs”, ir paredzēts:
               “1.   Pastāvīgā dzīvesvieta šī likuma izpratnē ir vietā, kura ir pastāvīgo interešu centrs ne tikai uz pagaidu laiku, neatkarīgi no vēlmes palikt tur uz pastāvīgu dzīvi; ja persona kādā vietā uzturas vienīgi ar mērķi iegūt izglītību, nav uzskatāms, ka tur būtu tās pastāvīgā dzīvesvieta.
               2.   Atbalsts izglītībai sniedzams ikvienam studentam, kuram valstī ir pastāvīga dzīvesvieta un kas studē kādā no mācību iestādēm, kura atrodas ārvalstīs, ja
               [..]

                        3)

                        students ir uzsācis vai turpina studijas no Eiropas Savienības dalībvalsts vai Šveices izglītības iestādēm [..].

                  [..]
               4.   [..] 2. punkta 3. apakšpunkts ir piemērojams tikai attiecībā uz tādām izglītības iestādēm, kas pielīdzināmas iekšzemes specializētās profesionālās izglītības klasēm [“Berufsfachschulklassen”] atbilstoši 2. panta 1. punkta 2. apakšpunktam, augstākajām specializētās izglītības skolām [“höhere Fachschulen”], akadēmijām [“Akademien”] vai augstskolām [“Hochschulen”]. Pielīdzināmības pārbaudi veic [atbalsta izglītībai] piešķiršanas procedūras ietvaros.”

         Prāvas priekšvēsture un prejudiciālais jautājums

               7

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka S. Elrick, 1989. gada 1. jūnijā Vācijā dzimusi Vācijas pilsone, kuras pastāvīgā dzīvesvieta BAföG 5. panta 1. punkta izpratnē ir pie viņas vecākiem šajā dalībvalstī, Apvienotajā Karalistē lielākoties uzturas kopš 1998. gada.

               8

               Pabeigusi vidējās izglītības mācību iestādi Devonā (Apvienotā Karaliste), no 2008. gada 8. septembra viņa uzsāka pilna laika studijas South Devon College, mācību programmā, kuras noslēgumā tiek piešķirts “First Diploma in Travel, Level 2”. Tā ir viena gada mācību programma, kurai nav nepieciešama iepriekšēja profesionālā izglītība. S. Elrick dzīvesvieta laikā, kamēr viņa mācījās vidusskolā, līdz pat imatrikulācijai South Devon College bija pie viņas vecākiem Vācijā.

               9

               Ar 2008. gada 5. jūlija pieteikumu S. Elrick lūdza viņai piešķirt atbalstu izglītībai mācībām South Devon College, sākot no 2008. gada septembra.

               10

               Šo pieprasījumu Bezirksregierung Köln ar 2008. gada 13. augusta lēmumu noraidīja, pamatojot, ka S. Elrick izvēlētā izglītība, par kuru netiek piešķirts diploms par profesionālo kvalifikāciju atbilstoši BAföG 2. panta 1. punkta pirmās daļas 2. apakšpunkta kritērijiem, esot pielīdzināma vienu gadu ilgai vai profesionālās orientācijas mērķiem paredzētai izglītībai Vācijas profesionālās izglītības skolā (“Berufsfachschule”) un ka šādai izglītībai ārvalstīs atbalsti netiekot piešķirti.

               11

               2008. gada 11. septembrīS. Elrick cēla prasību par šo lēmumu, kuras pamatojumā norādīja, ka, nepiešķirot viņai BAföG paredzēto atbalstu, tiekot pārkāpti LESD 20. un 21. pants. Ja viņa apmeklētu pielīdzināmu mācību iestādi Vācijā, atbalsts šādai izglītībai tiktu piešķirts arī tad, ja mācību programma ilgtu tikai vienu gadu. Šādi atbilstoši valsts tiesību aktiem atbalstu jomā viņa tiekot nostādīta izvēles priekšā – atteikties no savām tiesībām brīvi pārvietoties saistībā ar izglītības iestādes izvēli vai arī atteikties no atbalsta izglītībai atbilstoši savas izcelsmes valsts tiesību aktiem. Tādējādi bez objektīva pamatojuma tiekot ierobežotas viņas tiesības brīvi pārvietoties.

               12

                  Verwaltungsgericht Hannover ir radušās šaubas par valsts tiesiskā regulējuma saderīgumu ar LESD 20. un 21. pantu. Vispirms tā norāda, ka atbilstoši BAföG 5. panta 2. punkta 3. apakšpunktam pilnībā ārvalstīs iegūtai izglītībai atbalsts, ja tiek apmeklēta mācību iestāde, kas atbilst Vācijas [“Berufsfachschulklasse”], tiek piešķirts tikai tad, ja ir izpildīti BAföG 2. panta 1. punkta 2. apakšpunkta nosacījumi. Atbilstoši šai normai tai esot jābūt vismaz divus gadus ilgai mācību programmai, kuras noslēgumā tiek piešķirts diploms par profesionālo kvalifikāciju. Mācību programma, kurā Apvienotajā Karalistē imatrikulēta S. Elrick, šim kritērijam neatbilstot.

               13

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja S. Elrick Vācijā būtu pabeigusi mācību programmu, kas pielīdzināma tai, kurā tā mācījās Apvienotajā Karalistē, viņai principā būtu tiesības saņemt atbalstu izglītībai saskaņā ar BAföG 1. pantu, 2. panta 1. punkta 1. apakšpunktu un 4. punktu, lasot kopā ar 2. panta 1.a punkta 1. apakšpunktu.

               14

               Šī tiesa norāda, ka mācību iestādes, kas piedāvā šādu mācību programmu, apmeklēšanai viņas vecāku mājvietas tuvumā Vācijā būtu nepieciešams katru dienu ceļā pavadīt vairāk nekā stundu katrā virzienā, kas saskaņā ar BAföG piemērošanas noteikumiem (Verwaltungsvorschriften zum BAföG) nav saprātīgs laiks. Tādēļ, ja S. Elrick savu dzīvesvietu būtu pārcēlusi uz kādu vietu Vācijā, kur atrodas pielīdzināma mācību iestāde, viņai principā būtu bijušas tiesības saņemt atbalstu izglītībai šajā mācību programmā.

               15

               Iesniedzējtiesa pauž šaubas par aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma atbilstību Savienības tiesībām. Tādēļ, tā kā par izglītību Apvienotajā Karalistē atbilstoši BAföG nerodas tiesības saņemt atbalstu izglītībai, bet, ja tiktu apmeklēta atbilstoša izglītības programma Vācijā, pabalstu varētu saņemt, S. Elrick neesot bijis citas izvēles kā vien atteikties vai nu no tiesību brīvi pārvietoties īstenošanas, vai arī no tiesībām saņemt atbalstu izglītībai.

               16

               Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Hannover [Hanoveres Administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai LESD 20. un 21. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram Vācijas pilsonei, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā un kura apmeklē izglītības iestādi Eiropas Savienības dalībvalstī, atbalsts izglītībai atbilstoši [BAföG] minētās ārvalstu izglītības iestādes apmeklēšanai tiek atteikts, jo attiecīgā mācību programma ārvalstīs ilgst tikai vienu gadu, tomēr par pielīdzināmu izglītību Vācijā, kura arī būtu ilgusi vienu gadu, viņa būtu varējusi saņemt atbalstu izglītībai saskaņā ar BAföG?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               17

               Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 20. un 21. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, atbilstoši kuram atbalsta izglītībai citā dalībvalstī piešķiršana šīs dalībvalsts pilsonei, kas šajā valstī dzīvo, lai mācītos, ir pakārtota nosacījumam, ka šo mācību noslēgumā ir jāiegūst diploms par profesionālo kvalifikāciju, kas pielīdzināms diplomam, kuru iegūst, pabeidzot atbalstu maksājošās valsts profesionālās izglītības skolā pēc vismaz divus gadus ilgām mācībām, tomēr šai personai minētais atbalsts tiktu piešķirts viņas īpašās situācijas dēļ, ja viņa izvēlētos pēdējā minētajā valstī mācīties izglītības iestādē, kas pielīdzināma minētajai citas dalībvalsts iestādei un kurā mācības ilgtu mazāk kā divus gadus.

               18

               Vispirms ir jāatgādina, ka S. Elrick kā Vācijas pilsonei saskaņā ar LESD 20. panta 1. punktu ir Savienības pilsones statuss un līdz ar to viņa – attiecīgajā gadījumā arī pret izcelsmes dalībvalsti – var pamatoties uz tiesībām, kas izriet no šāda statusa (skat. 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-192/05 Tas-Hagen un Tas, Krājums, I-10451. lpp., 19. punkts; 2007. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-11/06 un C-12/06 Morgan un Bucher, Krājums, I-9161. lpp., 22. punkts, kā arī 2013. gada 18. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑523/11 un C‑585/11 Prinz un Seeberger, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               Kā Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, Savienības pilsoņa statusa mērķis ir būt par dalībvalstu pilsoņu fundamentālo statusu, kas ļauj personām, kuras atrodas līdzīgās situācijās, LESD ratione materiae piemērošanas jomā saņemt vienādu tiesisko attieksmi neatkarīgi no viņu pilsonības, izņemot šajā ziņā īpaši paredzētus gadījumus (2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C-224/98 D’Hoop, Recueil, I-6191. lpp., 28. punkts; 2013. gada 21. februāra spriedums lietā C‑46/12 N., 27. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 24. punkts).

               20

               Savienības tiesību piemērošanas jomā cita starpā ietilpst arī tādas situācijas, kuras saistītas ar Līgumā paredzēto pamatbrīvību īstenošanu, īpaši attiecībā uz LESD 21. pantā paredzētajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 23. punkts, kā arī apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

               21

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai gan dalībvalstīm saskaņā ar LESD 165. panta 1. punktu ir kompetence saistībā ar izglītības saturu un attiecīgo izglītības sistēmu organizāciju, tām šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, tostarp Līguma tiesību normas par pārvietošanās un uzturēšanās brīvību dalībvalstu teritorijā, kas ir paredzēta LESD 21. panta 1. punktā (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 24. punkts, kā arī apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               22

               Turpinājumā ir jānorāda, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ir nelabvēlīgs noteiktiem valsts pilsoņiem tikai tādēļ, ka viņi ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, ir LESD 21. panta 1. punktā ikvienam Savienības pilsonim atzīto brīvību ierobežojums (2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C-406/04 De Cuyper, Krājums, I-6947. lpp., 39. punkts, un iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 25. punkts, kā arī apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 27. punkts). Dalībvalsts pilsonis, kas dodas uz citu dalībvalsti, kur viņš iegūst vidējo izglītību, izmanto LESD 20. pantā garantēto pārvietošanās brīvību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā D’Hoop, 29.–34. punkts, un 2005. gada 15. marta spriedumu lietā C-209/03 Bidar, Krājums, I-2119. lpp., 35. punkts).

               23

               Faktiski Līgumā saistībā ar Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos piedāvātās iespējas nevarētu tikt efektīvi izmantotas, ja dalībvalsts pilsonim varētu tikt liegts tās izmantot tādu šķēršļu dēļ, kurus viņa dzīvošanai citā dalībvalstī rada viņa izcelsmes valsts tiesiskais regulējums, sodot viņu par šo tiesību izmantošanu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā D’Hoop, 31. punkts; apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 26. punkts, kā arī apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 28. punkts).

               24

               Šis apsvērums ir īpaši nozīmīgs izglītības jomā, ņemot vērā ar LESD 6. panta e) punktu un 165. panta 2. punkta otro ievilkumu sasniedzamos mērķus, proti, veicināt audzēkņu un mācībspēku mobilitāti (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā D’Hoop, 32. punkts; 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-147/03 Komisija/Austrija, Krājums, I-5969. lpp., 44. punkts, un iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 27. punkts, kā arī apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 29. punkts).

               25

               Turklāt ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās dalībvalstīm nav paredzēts pienākums izveidot sistēmu atbalstam izglītībai citās dalībvalstīs. Tādējādi, ja dalībvalsts ir paredzējusi atbalsta izglītībai sistēmu, kas studentiem ļauj šādu atbalstu saņemt, tad tai ir jānodrošina, lai šāda atbalsta piešķiršanas noteikumi neradītu nepamatotu tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties citu dalībvalstu teritorijā ierobežojumu (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 28. punkts, kā arī apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 30. punkts).

               26

               Šajā lietā ir skaidrs, ka, ja prasītāja tādu izglītību, kādu tā ieguva Apvienotajā Karalistē, būtu ieguvusi Vācijā, viņai būtu tiesības saņemt atbalstu izglītībai, ja viņas vecāku dzīvesvietas tuvumā Vācijā neatrastos izglītības iestāde, kas piedāvā līdzvērtīgu mācību programmu.

               27

               Vācijas valdība norāda, ka pamatlietā aplūkojamais tiesiskais regulējums tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties neierobežo, jo Vācijas likumdevējs leģitīmi ir izvēlējies nepiešķirt tiesības saņemt atbalstu par tādām mācībām, kādas apmeklēja S. Elrick, un ka nevienā Savienības tiesību aktā tam nav noteikts pienākums to darīt. Minētā valdība norāda, ka BAföG mērķis ir kvalitatīva Vācijas Federatīvās Republikas atbalstīto mācību veidu atlase. Šāds tiesiskais regulējums neesot pārvietošanās un uzturēšanās pamatbrīvību pārkāpums.

               28

               Tomēr tāds tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, atbilstoši kuram atbalsta saņemšana izglītībai ārvalstīs ir piesaistīta nosacījumam par līdzvērtīgumu izglītībai, kuru var iegūt profesionālās izglītības skolā (“Berufsfachschulklasse”) un par kuru pēc divus gadus ilgām mācībām tiek izsniegts diploms par profesionālo kvalifikāciju, ir ierobežojums LESD 21. panta izpratnē, jo atbalsts pienāktos personai, kura atrodas tādā pašā situācijā kā S. Elrick, bet kura to pašu izglītību, kuru pēdējā minētā ieguva citā dalībvalstī, izvēlētos iegūt Vācijā.

               29

               Šāds nosacījums tādus Savienības pilsoņus kā S. Elrick var atturēt izmantot savu brīvību pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, ņemot vērā ietekmi, kāda šīs brīvības izmantošanai var būt uz tiesībām saņemt atbalstu izglītībai (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 32. punkts). Turklāt nevar tikt uzskatīts, ka šī nosacījuma ierobežojošās sekas būtu pārāk nenoteiktas vai pārāk maznozīmīgas, lai tās varētu uzskatīt par pārvietošanās un uzturēšanās brīvības ierobežojumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 32. punkts).

               30

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds tiesiskais regulējums, kas ierobežo Līgumā noteiktas pamatbrīvības, no Savienības tiesību viedokļa var tikt attaisnots tikai tad, ja tas ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības un ir samērīgi ar mērķi, ko valsts tiesības leģitīmi tiecas sasniegt (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā De Cuyper, 40. punkts; lietā Tas‑Hagen un Tas, 33. punkts, kā arī apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 33. punkts). No Tiesas judikatūras izriet, ka pasākums ir samērīgs tad, ja tas ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo (iepriekš minētie spriedumi lietā De Cuyper, 42. punkts; apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 33. punkts, un apvienotajās lietās Prinz un Seeberger, 33. punkts).

               31

               Vācijas valdība norāda, ka pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums ir pamatojams ar Vācijas likumdevēja lēmumu piešķirt atbalstu izglītībai ārvalstīs atkarībā no šīs izglītības prognozējamā lietderīguma, kā arī atkarībā no uzturēšanās ārvalstīs ilguma saistības ar minētās izglītības kopējo ilgumu. Šī valdība uzskata, ka pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma galvenais mērķis tādējādi ir piešķirt atbalstu izglītībai ārvalstīs tikai par tādu izglītību, kas to ieguvušajam sniedz labākās iespējas darba tirgū. Šādā veidā izglītība, kas sniedz vāju kvalifikāciju, kāda tiek aplūkota pamatlietā, varētu būt līdzeklis vispārējai profesionālai orientācijai, bet šādu izglītību ieguvušās personas izredzes darba tirgū tādējādi tiktu palielinātas tikai minimāli. Šo iemeslu dēļ šādas izglītības iegūšanai atbalsts neesot piešķirams.

               32

               Tomēr no Vācijas valdības izklāstītajiem argumentiem neizriet, kā pamatlietā aplūkojamais tiesiskais regulējums nodrošina, ka tiek sasniegts mērķis atbalstīt vienīgi tādu izglītību ārvalstīs, kas palielina izredzes darba tirgū, un īpaši, kā to varētu nodrošināt BAföG 2. panta 2. punktā ietvertais nosacījums par vismaz divu gadu ilgām mācībām, nemaz neņemot vērā šo mācību raksturu un saturu, savukārt zināmos apstākļos, kādi tie, piemēram, ir prasītājas gadījumā, atbalsts tiek piešķirts izglītībai, kas šim nosacījumam neatbilst, bet tiek iegūta Vācijā. Tādējādi divu gadu prasībai nav nekādas saistības ar izvēlēto mācību līmeni.

               33

               Tādēļ tāda nosacījuma par ilgumu piemērošana, kāds aplūkojams pamatlietā, nav saderīga ar minēto mērķi un tādējādi nav ar to saderīga (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Morgan un Bucher, 36. punkts).

               34

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 20. un 21. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram atbalsta izglītībai citā dalībvalstī piešķiršana šīs dalībvalsts pilsonei, kas minētajā valstī dzīvo, lai mācītos, ir pakārtota nosacījumam, ka šo mācību noslēgumā ir jāiegūst diploms par profesionālo kvalifikāciju, kas pielīdzināms diplomam, kuru iegūst, pabeidzot atbalstu maksājošās valsts profesionālās izglītības skolu pēc vismaz divus gadus ilgām mācībām, tomēr šai personai minētais atbalsts tiktu piešķirts viņas īpašās situācijas dēļ, ja viņa izvēlētos pēdējā minētajā valstī mācīties izglītības iestādē, kas pielīdzināma minētajai citas dalībvalsts iestādei un kurā mācības ilgtu mazāk kā divus gadus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               35

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     LESD 20. un 21. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram atbalsta izglītībai citā dalībvalstī piešķiršana šīs dalībvalsts pilsonei, kas minētajā valstī dzīvo, lai mācītos, ir pakārtota nosacījumam, ka šo mācību noslēgumā ir jāiegūst diploms par profesionālo kvalifikāciju, kas pielīdzināms diplomam, kuru iegūst, pabeidzot atbalstu maksājošās valsts profesionālās izglītības skolu pēc vismaz divus gadus ilgām mācībām, tomēr šai personai minētais atbalsts tiktu piešķirts viņas īpašās situācijas dēļ, ja viņa izvēlētos pēdējā minētajā valstī mācīties izglītības iestādē, kas pielīdzināma minētajai citas dalībvalsts iestādei un kurā mācības ilgtu mazāk kā divus gadus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1993. gada 20. oktobrī. # Maurizio Balocchi pret Ministero delle Finanze dello Stato. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Genova - Itālija. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-10/92.


Tiesas spriedums 1989. gada 22. jūnijā. # Fratelli Costanzo SpA pret Comune di Milano. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale della Lombardia - Itālija. # Lieta 103/88.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2012. gada 6.septembrī. # United States Polo Association pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apelācija - Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 40/94 - 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Sajaukšanas iespēja - Vārdisks apzīmējums "U.S. POLO ASSN." - Agrākas vārdiskas preču zīmes "POLO-POLO" īpašnieka iebildumi. # Lieta C-327/11 P.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2012. gada 6. septembra spriedums –
      United States Polo Association/ITSB
      (lieta C-327/11 P)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespēja – Vārdisks apzīmējums “U.S. POLO ASSN.” – Agrākas vārdiskas preču zīmes “POLO-POLO” īpašnieka iebildumi
      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir
            identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas
            ar agrāku preču zīmi iespēja – Sajaukšanas iespējas vērtējums – Kritēriji (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
            (sal. ar 44.–46. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir
            identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Attiecīgo
            preču zīmju līdzība – Vērtējuma kritēriji – Kombinēta preču zīme (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
            (sal. ar 57. punktu)
      3.                     Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu un pierādījumu vērtējums – Nepieņemamība – Faktu un pierādījumu vērtējuma pārbaude Tiesā –
            Izslēgšana, izņemot sagrozīšanas gadījumu (LESD 256. pants; Tiesas statūtu 58. panta pirmā daļa) (sal. ar 62. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 13. aprīļa spriedumu lietā T-228/09
               United States Polo Association
               /ITSB, ar kuru Vispārējā tiesa noraidījusi prasību atcelt tiesību aktu, ko cēlis vārdiskas preču zīmes “U.S. POLO ASSN.” attiecībā
                  uz precēm, kas ietilpst 9., 20., 21., 24. un 27. klasē, reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs par Iekšējā tirgus saskaņošanas
                  biroja (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 20. marta lēmumu R 886/2008-4, ar ko noraidīta apelācijas sūdzība par
                  Iebildumu nodaļas lēmumu daļēji atteikt minētās preču zīmes reģistrāciju saistībā ar iebildumiem, ko iesniedzis Kopienas un
                  valsts vārdisku preču zīmju “POLO-POLO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 24., 35. un 39. klasē, īpašnieks – Regulas (EK)
                  Nr. 40/94 8. panta 4. punkta (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts) interpretācija un piemērošana

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	United States Polo Association atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1992. gada 28. oktobrī. # Kriminālprocess pret Johannes Stephanus Wilhelmus Ter Voort. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Leeuwarden - Nīderlande. # Lieta C-219/91.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1988. gada 22. septembrī. # Mads Peder Jensen pret Landbrugsministeriet. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Højesteret - Dānija. # Lieta 199/87.