title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 17. decembrī.#Société Neptune Distribution SNC pret Ministre de l'Économie et des Finances.#Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 1924/2006 – Direktīva 2009/54/EK – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. panta 1. punkts un 16. pants – Patērētāja aizsardzība – Uzturvērtības un veselīguma norādes – Dabīgie minerālūdeņi – Nātrija vai sāls saturs – Aprēķināšana – Nātrija hlorīds (galda sāls) vai kopējais nātrija daudzums – Vārda un informācijas brīvība – Darījumdarbības brīvība.#Lieta C-157/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 17. decembrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regula (EK) Nr. 1924/2006 — Direktīva 2009/54/EK — Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. panta 1. punkts un 16. pants — Patērētāja aizsardzība — Uzturvērtības un veselīguma norādes — Dabīgie minerālūdeņi — Nātrija vai sāls saturs — Aprēķināšana — Nātrija hlorīds (galda sāls) vai kopējais nātrija daudzums — Vārda un informācijas brīvība — Darījumdarbības brīvība”
      Lieta C‑157/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 26. martā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 4. aprīlī, tiesvedībā

            Neptune Distribution SNC

      pret

            Ministre de l’Économie et des Finances .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] (referents), A. Prehala [A. Prechal] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 26. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Neptune Distribution SNC vārdā – D. Bouthors, M. Fayat un A. Vermersch, advokāti,

               —

               Francijas valdības vārdā – S. Menez un D. Colas, kā arī S. Ghiandoni, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. Chalkias, kā arī E. Leftheriotou un A. Vasilopoulou, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz M. Santoro, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Parlamenta vārdā – A. Tamás un J. Rodrigues, pārstāvji,

               —

               Eiropas Savienības Padomes vārdā – J. Herrmann un O. Segnana, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – K. Herbout-Borczak un S. Grünheid, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 9. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir, pirmkārt, par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 1924/2006 par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem (OV L 404, 9. lpp., un labojums – OV 2007, L 12, 3. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 15. janvāra Regulu (EK) Nr. 107/2008 (OV L 39, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1924/2006”), pielikumu, un, otrkārt, par Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas 2000/13/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV L 109, 29. lpp.) 2. panta 1. punkta, Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 18. jūnija Direktīvas 2009/54/EK par dabīgo minerālūdeņu ieguvi un tirdzniecību (OV L 164, 45. lpp.) 9. panta 1. un 2. punkta, kā arī tās III pielikuma, tos lasot atbilstoši Regulas Nr. 1924/2006 pielikumam, spēkā esamību.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Neptune Distribution SNC (turpmāk tekstā – “Neptune Distribution”) un ministre de l’Économie et des Finances [finanšu un ekonomikas ministru] par to, vai ir tiesisks chef de l’unité départementale de l’Allier de la direction régionale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes d’Auvergne [Overņas Konkurences, patērētāju un krāpšanas apkarošanas ģenerāldirektorāta Aljē departamenta nodaļas vadītāja] 2009. gada 5. februāra brīdinājums, kā arī ministre de l’Économie, de l’Industrie et de l’Emploi [ekonomikas, rūpniecības un nodarbinātības ministra] 2009. gada 25. augusta lēmums, ar ko tikusi noraidīta Neptune Distribution iesniegtā sūdzība augstākstāvošajai iestādei.

         Atbilstošās tiesību normas

         ECPAK

               3

               Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 10. pantā “Izteiksmes brīvība” ir noteikts:
               “1.   Ikvienam ir tiesības brīvi izteikties. Šīs tiesības ietver uzskatu brīvību un tiesības saņemt un izplatīt informāciju un idejas bez iejaukšanās no publisko institūciju puses un neatkarīgi no valstu robežām. [..]
               2.   Tā kā šo brīvību īstenošana ir saistīta ar pienākumiem un atbildību, tā var tikt pakļauta tādām prasībām, nosacījumiem, ierobežojumiem vai sodiem, kas paredzēti likumā un nepieciešami demokrātiskā sabiedrībā, lai [..] aizsargātu veselību, aizsargātu citu cilvēku [..] tiesības [..].”

         Savienības tiesības

      Harta

               4

               Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 11. panta “Vārda un informācijas brīvība” 1. punktā ir noteikts:
               “Ikvienai personai ir tiesības uz vārda brīvību. Šīs tiesības ietver uzskatu brīvību un brīvību saņemt un izplatīt informāciju vai idejas bez valsts iestāžu iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām.”

               5

               Saskaņā ar Hartas 16. pantu “Darījumdarbības brīvība”:
               “Darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi.”

               6

               Hartas 52. pantā “Tiesību un principu piemērošana un interpretēšana” ir noteikts:
               “1.   Visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
               [..]
               3.   Ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst [ECPAK] garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā Konvencijā noteiktajām tiesībām. Šis noteikums neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību.
               [..]
               7.   Savienības un dalībvalstu tiesas pienācīgi ievēro skaidrojumus, kas izstrādāti, lai sniegtu norādes šīs Hartas interpretācijai.”

               7

               Paskaidrojumos attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Paskaidrojumi attiecībā uz Hartu”) attiecībā uz Hartas 11. pantu ir precizēts, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tiesību uz vārda un informācijas brīvību nozīme un darbības joma ir tāda pati, kāda garantēta ECPAK.

         Regula Nr. 1924/2006

               8

               Regulas Nr. 1924/2006 preambulas 1. un 9. apsvērumā ir noteikts:

                        “1)

                        Kopienā pārtikas produktu marķējumā un reklāmā tiek aizvien vairāk izmantotas uzturvērtības un veselīguma norādes. Lai nodrošinātu augstu patērētāju aizsardzības līmeni un atvieglotu viņu izvēli, tirgū laistajiem produktiem, tostarp arī ievestajiem, vajadzētu būt drošiem un atbilstīgi marķētiem. Daudzveidīgs un līdzsvarots uzturs ir labas veselības priekšnoteikums, un atsevišķi produkti ir salīdzinoši nozīmīgi kopējā uzturā.

                  [..]

                        9)

                        Pārtikas produktos var būt ietvertas daudzas uzturvielas un citas vielas, tostarp arī [..] minerālvielas, tostarp mikroelementi, [..] ar uzturvērtību vai fizioloģisku ietekmi, un ne tikai, kam var piemērot norādi. Tāpēc būtu jānosaka vispārējie principi, kas piemērojami visām pārtikas produktu norādēm, lai nodrošinātu augstu patērētāju aizsardzības līmeni, sniegtu patērētājam informāciju, kas vajadzīga izvēles izdarīšanai, pilnībā pārzinot faktus, kā arī, lai pārtikas rūpniecībā radītu vienādus konkurences nosacījumus.”

               9

               Šīs regulas 1. pantā ir paredzēts:
               “1.   Šī regula saskaņo dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētos noteikumus, kas attiecas uz pārtikas produktu uzturvērtības un veselīguma norādēm, lai nodrošinātu efektīvu iekšējā tirgus darbību, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni.
               2.   Šo regulu piemēro pārtikas produktu uzturvērtības un veselīguma norādēm, kas sniegtas tirdzniecības informācijā marķējuma, noformējuma vai reklāmas veidā attiecībā uz pārtikas produktiem, ko piegādā galapatērētājam.
               [..]
               5.   Šo regulu piemēro, neskarot šādus Kopienas noteikumus:
               [..]

                        b)

                        Direktīvu [2009/54]

                  [..].”

               10

               Saskaņā ar šīs regulas 2. panta 2. punktu:
               “Piemēro arī šādas definīcijas:
               [..]

                        4)

                        “uzturvērtības norāde” ir jebkura norāde, kas pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pārtikas produktam ir sevišķi labvēlīgas uzturīpašības, ko rada:
                        [..]

                                 b)

                                 uzturvielas vai citas vielas, ko tas

                                          i)

                                          satur,

                                          ii)

                                          satur mazākā vai lielākā attiecībā vai

                                          iii)

                                          nesatur;

                        5)

                        “veselīguma norāde” ir jebkura norāde, kas pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pastāv saikne starp pārtikas produktu kategoriju, pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu un veselību;

                  [..].”

               11

               Šīs pašas regulas 8. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Uzturvērtības norādes ir atļautas tikai tādā gadījumā, ja tās ir uzskaitītas pielikumā un atbilst šajā regulā paredzētajiem nosacījumiem.”

               12

               Regulas Nr. 1924/2006 13. pantā ir noteikts:
               “1.   Veselīguma norādes, kas apraksta vai attiecas uz:

                        a)

                        uzturvielu vai citu vielu nozīmi augšanā, attīstībā un ķermeņa funkcijās [..]
                        [..]
                        Norādes, kas ir pamatotas ar 3. punktā noteikto sarakstu, var izmantot bez 15. līdz 19. pantā paredzētās procedūras, ja tās ir:

                                 i)

                                 pamatotas ar vispārpieņemtiem zinātniskiem datiem un

                                 ii)

                                 viegli saprotamas vidusmēra patērētājam.

                  [..]
               3.   Komisija pēc apspriešanās ar [Pārtikas nekaitīguma iestādi (EFSA)] [..], vēlākais, līdz 2010. gada 31. janvārim pieņem Kopienas sarakstu, kura mērķis ir grozīt nebūtiskus šīs regulas elementus, papildinot to ar atļautām norādēm, kā minēts 1. punktā, un visiem vajadzīgajiem šo norāžu izmantošanas nosacījumiem.
               [..]”

               13

               Šīs regulas pielikumā “Uzturvērtības norādes un nosacījumi, ko tām piemēro” ir ietverti tostarp šādi noteikumi:

         Direktīva 2000/13

               14

               Saskaņā ar Direktīvas 2000/13 2. pantu:
               “1.   Marķējums un izmantojamās metodes nedrīkst:

                        a)

                        būt tādas, kas maldina pircēju, konkrēti:

                                 i)

                                 par pārtikas produkta raksturīgajām pazīmēm un, jo īpaši, tā raksturu, identitāti, īpašībām, sastāvu, daudzumu, derīgumu, izcelsmi vai pirmavotu, izgatavošanas vai ražošanas veidu;

                                 ii)

                                 piedēvējot pārtikas produktam tādu iedarbību vai īpašības, kas tam nepiemīt;

                                 iii)

                                 liekot saprast, ka pārtikas produktam piemīt īpašas pazīmes, kad īstenībā šādas pazīmes piemīt visiem līdzīgiem pārtikas produktiem;

                        b)

                        ievērojot Kopienas noteikumus, ko piemēro dabiskajiem minerālūdeņiem un īpašam uzturam paredzētai pārtikai, piedēvēt jebkuram pārtikas produktam spējas novērst, ārstēt vai izārstēt kādu cilvēka slimību vai atsaukties uz šādām spējām.

                  [..]
               3.   Šā panta 1. un 2. punktā minētie aizliegumi vai ierobežojumi attiecas arī uz:

                        a)

                        pārtikas produktu pasniegšanas veidu, jo īpaši to formu, izskatu vai iesaiņojumu, izmantojamiem iesaiņošanas materiāliem, izvietojumu un apkārtni, kādā tie izstādīti;

                        b)

                        reklāmu.”

         Direktīva 2009/54

               15

               Direktīvas 2009/54 preambulas 5., 8. un 9. apsvērumā ir noteikts:

                        “5)

                        Izstrādājot noteikumus par dabīgajiem minerālūdeņiem, galvenajam mērķim vajadzētu būt patērētāju veselības aizsardzībai, novēršot patērētāju iespējamu maldināšanu un nodrošinot godīgu tirdzniecību.

                  [..]

                        8)

                        Uz dabīgo minerālūdeņu marķējumu attiecina vispārīgos noteikumus, kas izklāstīti Direktīvā [2000/13]. Tādēļ šajā direktīvā var paredzēt vienīgi papildinājumus un atkāpes, kas jāparedz attiecībā uz šiem vispārīgajiem noteikumiem.

                        9)

                        Patērētājs obligāti būtu jānodrošina ar informāciju par dabīgā minerālūdens analītisko sastāvu.”

               16

               Saskaņā ar Direktīvas 2009/54 7. panta 2. punkta a) apakšpunktu:
               “Dabīgā minerālūdens etiķetē norāda arī šādu obligātu informāciju:

                        a)

                        ziņas par ķīmisko sastāvu, norādot raksturīgākās sastāvdaļas”.

               17

               Minētās direktīvas 9. pantā ir paredzēts:
               “1.   Uz iepakojuma vai etiķetes, kā arī jebkāda veida reklāmā aizliegts lietot norādes, aprakstus, preču zīmes, firmas zīmes, attēlus vai citas zīmes, tostarp simbolus, kas:

                        a)

                        dabīgā minerālūdens gadījumā norāda uz tādām īpašībām, kādu ūdenim nav, jo īpaši tas attiecas uz tā izcelsmi, ieguves avota ekspluatācijas atļaujas izsniegšanas datumu, analīžu rezultātiem vai jebkuru norādi uz autentiskuma garantijām;
                        [..]

                  2.   Aizliegti visi norādījumi, kuri dabīgajam minerālūdenim piedēvē īpašības, kas ļautu to lietot cilvēku slimību profilaksē, ārstēšanā vai dziedināšanā.
               Tomēr III pielikumā uzskaitītās norādes ir atļautas, ja tās atbilst minētajā pielikumā noteiktajiem kritērijiem vai, ja tādu nav, attiecīgās valsts noteikumu kritērijiem, un ar noteikumu, ka tās izstrādātas, pamatojoties uz fizikāli ķīmiskajām analīzēm un, vajadzības gadījumā, farmakoloģiskajiem, fizioloģiskajiem un klīniskajiem pētījumiem, kas veikti ar atzītām zinātniskām metodēm saskaņā ar I pielikuma I iedaļas 2. punktu.
               Dalībvalstis var atļaut tādas norādes kā “stimulē gremošanu”, “veicina aknu un žultspūšļa darbību” vai tamlīdzīgas. Dalībvalstis var atļaut arī citas norādes, ja tās nav pretrunā [..] šā punkta pirmajā daļā paredzētajiem principiem un atbilst tā otrajā daļā paredzētajiem principiem.
               [..]”

               18

               Direktīvas 2009/54 III pielikumā “9. panta 2. punktā noteiktās pazīmes un kritēriji” ir ietverta norāde “derīgs izmantošanai diētās ar samazinātu nātrija saturu”, kura ir papildināta ar kritēriju, atbilstoši kuram “nātrija saturs mazāks par 20 mg/l”.

         Francijas tiesības

               19

               Saskaņā ar Code de la consommation [Patērētāju kodeksa] R. 112‑7. panta, ar kuru ir pārņemts Direktīvas 2000/13 2. pants, pirmo un pēdējo daļu:
               “Marķējums un izmantojamās metodes nedrīkst būt pircēju vai patērētāju maldinošas, konkrēti, par pārtikas produkta raksturīgajām pazīmēm un, jo īpaši, tā raksturu, identitāti, īpašībām, sastāvu, daudzumu, izturīgumu, izcelsmi vai pirmavotu un izgatavošanas vai ražošanas veidu.
               [..]
               Iepriekš paredzētie aizliegumi vai ierobežojumi attiecas arī uz reklāmu un pārtikas produktu pasniegšanas veidu [..].”

               20

               Ar code de la santé publique [Sabiedrības veselības kodeksa] R. 1322‑44‑13. un R. 1322‑44‑14. pantu savukārt ir paredzēts pārņemt Direktīvas 2009/54 9. pantu.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

                  21

                  Neptune Distribution nodarbojas ar dabīgo gāzēto minerālūdeņu “Saint-Yorre” un “Vichy Célestins” pārdošanu un izplatīšanu.

               22

               Ar chef de l’unité départementale de l’Allier de la direction régionale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes d’Auvergne2009. gada 5. februāra lēmumu sabiedrībai Neptune Distribution tika izteikts brīdinājums svītrot no šo ūdeņu marķējuma un reklāmas šādas norādes:

                        —

                        “St‑Yorre nātrijs ir iegūts galvenokārt no nātrija bikarbonāta. Litrs St‑Yorre satur tikai 0,53 g sāls (jeb nātrija hlorīda), kas ir mazāk nekā litrā piena!!!”;

                        —

                        “Nejaukt sāli ar nātriju – Vichy Célestins nātrijs galvenokārt ir nātrijs, kas ir iegūts no nātrija bikarbonāta. Tas it īpaši nav jaucams ar galda sāli (nātrija hlorīdu). Litrs Vichy Célestins satur tikai 0,39 g sāls, kas ir divas līdz trīs reizes mazāk nekā litrā piena!”, kā arī, vispārīgi,

                        —

                        jebkuru norādi, kuras mērķis ir likt domāt, ka abi attiecīgie ūdeņi ir ar zemu sāls vai nātrija saturu.

               23

               Ar 2009. gada 25. augusta lēmumu ministre de l’Économie, de l’Industrie et de l’Emploi noraidīja sūdzību augstākstāvošajai iestādei, ko Neptune Distribution bija iesniegusi par šo brīdinājumu.

               24

               Ar 2010. gada 27. maija spriedumu tribunal administratif de Clermont-Ferrand [Klermonferānas Administratīvā tiesa] noraidīja Neptune Distribution prasību atcelt iepriekš minēto brīdinājumu un iepriekš minēto lēmumu pilnvaru pārsniegšanas dēļ.

                  25

                  Cour administrative d’appel de Lyon [Lionas Administratīvā apelācijas tiesa] ar 2011. gada 9. jūnija spriedumu noraidīja Neptune Distribution iesniegto apelācijas sūdzību par šo spriedumu.

                  26

                  Neptune Distribution par šo apelācijas instances spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Šīs kasācijas sūdzības pamatojumam Neptune Distribution tostarp izvirzīja pamatu par to, ka cour administrative d’appel de Lyon ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar code de la consommation R. 112‑7. pantu un code de la santé publique R. 1322‑44‑13. un R. 1322‑44‑14. pantu.

               27

               Iesniedzējtiesa norāda, ka uz šo prasības pamatu dodamā atbilde ir atkarīga no tā, vai Regulas Nr. 1924/2006 pielikumā kā pamats “sāls ekvivalenta” aprēķinam pārtikas produktā esošajā nātrija daudzumā ir norādīts vienīgi nātrija daudzums, kas, savienojoties ar hlora joniem, veido nātrija hlorīdu jeb galda sāli, vai arī produkta sastāvā esošais kopējais nātrija daudzums visās tā formās.

               28

               Šajā pēdējā gadījumā ūdeni ar lielu nātrija bikarbonāta daudzumu nevarētu tikt uzskatīts par tādu, kurā ir “maz nātrija vai sāls”, lai gan tajā ir maz vai pat ļoti maz nātrija hlorīda.

               29

               Tādējādi minerālūdens ar lielu nātrija bikarbonāta daudzumu izplatītājam būtu aizliegts savās etiķetēs un reklāmas vēstījumos ietvert jebkuru, pat patiesu norādi par tā produkta nelielo sāls vai nātrija hlorīda saturu, ciktāl šī norāde varētu maldināt pircēju par kopējo nātrija saturu attiecīgajā minerālūdenī.

               30

               Šādā kontekstā iesniedzējtiesa piebilst, kā tas arī tostarp izriet no 2005. gada 21. aprīļaEFSA atzinuma, ka paaugstināts asinsspiediens ir galvenās nevēlamās sekas, kas identificētas saistībā ar palielinātu nātrija daudzumu. Lai gan tajā ir vainojams nātrijs, tomēr arī hlorīda joni veicina asinsspiediena paaugstināšanos. Vairāki pētījumi pierādot, ka uzturam, kas bagāts ar nātrija bikarbonātu, nav tāda pati nevēlama ietekme uz personām, kuras cieš no hipertonijas, kāda ir uzturam, kas bagāts ar nātrija hlorīdu. Ir tiesa, ka 2011. gada jūnijā publicētā atzinumā EFSA Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punktā minētajā atļauto veselīguma norāžu sarakstā atteicās iekļaut norādi, ka nātrija bikarbonātam nav nevēlamas ietekmes uz asinsspiediena paaugstināšanos, pamatojoties uz to, ka šīs norādes atbalsta nolūkā veiktajam pētījumam neesot bijis pietiekamu metodoloģisku garantiju, lai no tā varētu tikt izdarīti negrozāmi secinājumi. Tomēr šis apstāklis nav jāuzskata par tādu, kas ļauj apgalvot, ka nātrija bikarbonāts ir jāuzskata par tādu, kas var izraisīt vai pastiprināt paaugstinātu asinsspiedienu tādā pašā proporcijā kā nātrija hlorīds.

               31

               Tādējādi šī tiesa uzskata, ka pastāv šaubas par atbilstību saistībā ar veselības apdraudējuma riskiem patērētājiem starp ūdeņu ar lielu nātrija bikarbonāta daudzumu un ūdeņu ar lielu nātrija hlorīda daudzumu patēriņu. Līdz ar to ir jāizvērtē, vai Neptune Distribution vārda un reklāmas informācijas brīvībai un darījumdarbības brīvībai noteiktie ierobežojumi ir nepieciešami un samērīgi, it īpaši ņemot vērā prasību nodrošināt augstu patērētāju veselības aizsardzības līmeni.

               32

               Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai pārtikas produktā esošā nātrija daudzuma “sāls ekvivalenta” Regulas Nr. 1924/2006 pielikuma izpratnē aprēķina bāzi veido vienīgi nātrija daudzums, kas, savienojoties ar hlora joniem, veido nātrija hlorīdu jeb galda sāli, vai arī tā ietver produkta sastāvā esošo kopējo nātrija daudzumu visās tā formās?

                        2)

                        Vai, ja tiktu apstiprināts otrais pieņēmums, Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta un Direktīvas 2009/54 9. panta 1. un 2. punkta tiesību normās apvienojumā ar šīs direktīvas III pielikumu, ja tās tiek interpretētas, ņemot vērā Regulas Nr. 1924/2006 pielikumā noteikto ekvivalences attiecību starp nātriju un sāli, aizliedzot minerālūdens izplatītājam savās etiķetēs un reklāmas vēstījumos ietvert jebkuru norādi par tā produkta it kā nelielo sāls vai nātrija hlorīda saturu, ja tajā turklāt ir liels nātrija bikarbonāta daudzums, jo šī norāde varētu maldināt pircēju par ūdens kopējo nātrija saturu, nav ievērota LES 6. panta 1. punkta pirmā daļa, to skatot kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. panta 1. punktu (vārda un informācijas brīvība) un 16. pantu (darījumdarbības brīvība), kā arī ECPAK 10. pantu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               33

               Iesākumā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestajā valsts tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai atrisināt strīdu, kuru izskata valsts tiesa. Saistībā ar to, ja nepieciešams, Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas valstu tiesām ir vajadzīgas, lai izlemtu par strīdiem, kas iesniegti izskatīšanai valstu tiesās, pat ja šīs tiesību normas nav skaidri norādītas šo tiesu uzdotajos jautājumos (spriedums Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Līdz ar to, lai arī formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu pirmo jautājumu vienīgi ar Regulas Nr. 1924/2006 pielikumā ietvertā jēdziena “sāls ekvivalents” interpretāciju, šāds apstāklis nav šķērslis Tiesai sniegt valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā ir uz tām atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma, ir tiesības izdalīt tos minēto tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīdus priekšmetu (šajā ziņā skat. spriedumu Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Šajā lietā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa sava lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā ir atsaukusies arī uz Direktīvas 2009/54 normām.

               36

               Turklāt no šī pamatojuma izriet, ka iesniedzējtiesa tajā iesniegtā strīda atrisinājumam vēlas noskaidrot, vai uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes vai reklāmā var tikt ietvertas norādes par maza nātrija vai sāls daudzumu minētā ūdens sastāvā, tostarp ar norādi uz vienu ķīmisko savienojumu, kurā ietilpst nātrijs, šajā gadījumā – nātrija hlorīds jeb galda sāls, neprecizējot kopējo nātrija saturu visās tā ķīmiskajās formās, ciktāl šis kopējais saturs varētu pārsniegt nātrija vai tā sāls ekvivalenta daudzuma robežas, kādas ir paredzētas Savienības regulējumā, kas piemērojams dabīgajam minerālūdenim izmantotajās norādēs un uzrakstos.

               37

               Tātad pirmais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to būtībā tiek mēģināts noskaidrot, vai Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā, ka uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes vai reklāmā ir ietvertas norādes vai uzraksti ar mērķi likt patērētājam noticēt, ka attiecīgajā ūdenī ir maz vai pat ļoti maz nātrija vai sāls vai ka tas ir piemērots uzturam ar samazinātu nātrija saturu, ja kopējais nātrija saturs visos tā klātesošajos ķīmiskajos savienojumos pārsniedz nātrija vai tā sāls ekvivalenta daudzumus, kādi ir paredzēti Savienības tiesiskajā regulējumā, kas ir piemērojams šajā jomā.

               38

               Lietderīgas atbildes uz minēto jautājumu sniegšanai ir jāņem vērā gan Regulas Nr. 1924/2006, gan Direktīvas 2009/54 tiesību normas.

               39

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 1. panta 5. punktu tā ir piemērojama, neskarot Direktīvas 2009/54 noteikumus.

               40

               Ja ar minēto regulu ir paredzēts vispārējs regulējums par uzturvērtības un veselīguma norāžu uz pārtikas produktiem izmantošanu, minētajā direktīvā ir paredzētas speciālas normas attiecībā uz uzrakstiem, kādi var būt uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes un reklāmā.

               41

               Regulas Nr. 1924/2006 8. panta 1. punktā šādas uzturvērtības norādes ir atļautas tikai tad, ja tās ir uzskaitītas šīs regulas pielikumā un atbilst šajā regulā paredzētajiem nosacījumiem.

               42

               Attiecībā uz uzturvērtības norādēm, kurās ir ietvertas atsauces uz nātrija vai sāls saturu, minētais pielikums ļauj raksturot pārtikas produktu kā tādu, kurā ir “maz nātrija vai sāls” vai “ļoti maz nātrija vai sāls”, vai izmantot jebkuru citu norādi, kuru patērētājs varētu šādi saprast, ar nosacījumu, ka produktā ir ne vairāk kā 0,12 g nātrija vai tikpat daudz sāls uz 100 g vai 100 ml attiecībā uz pirmo no šīm norādēm un ne vairāk kā 0,04 g šī paša elementa attiecībā uz otro no minētajām norādēm.

               43

               Ūdenim tomēr šajā ziņā ir piemērojamas speciālas normas.

               44

               Konkrētāk, pirmkārt, Regulas Nr. 1924/2006 pielikumā ir aizliegts izmantot norādi “ļoti maz nātrija vai sāls” vai izmantot jebkuru citu norādi, kuru patērētājs varētu saprast tāpat attiecībā uz dabīgo minerālūdeni un citu ūdeni.

               45

               Otrkārt, norāde “maz nātrija vai sāls”, tāpat kā visas citas norādes, kuras patērētājs var šādi saprast, atbilstoši šim pašam pielikumam ir atļauta attiecībā uz ūdeni, kas nav dabīgais minerālūdens, kas ietilpst Direktīvas 2009/54 piemērošanas jomā, ar nosacījumu, ka attiecīgā vērtība nepārsniedz 2 mg nātrija uz 100 ml, proti, 20 mg uz litru.

               46

               Saskaņā ar Direktīvas 2009/54 9. panta 2. punkta otro daļu šīs direktīvas III pielikumā paredzētie uzraksti ir atļauti, ja vien ir ievēroti tajā paredzētie atbilstošie kritēriji vai – to neesamības gadījumā – ja ir ievēroti valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie kritēriji, ar nosacījumu, ka ir ievēroti zināmi tehniska rakstura nosacījumi.

               47

               Minētajā pielikumā ir ietverts uzraksts “derīgs izmantošanai diētās ar samazinātu nātrija saturu”, kas ir papildināts ar kritēriju, atbilstoši kuram “nātrija saturs mazāks par 20 mg/l”.

               48

               Precizējot Direktīvā 2009/54 nātrija maksimālo daudzumu gadījumam, ja uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes vai reklāmā ir ietverts uzraksts par mazu nātrija saturu, Savienības likumdevējs nav paredzējis nošķirt nātriju atkarībā no ķīmiskā savienojuma, kurā tas ietilpst vai no kura tas ir iegūts.

               49

               Attiecībā gan uz Regulas Nr. 1924/2006, gan Direktīvas 2009/54 mērķiem ir jāatgādina, ka atbilstoši šīs regulas 1. pantā noteiktajam tās mērķis ir nodrošināt efektīvu iekšējā tirgus darbību, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni. Šajā ziņā minētās regulas preambulas 1. un 9. apsvērumā ir precizēts, ka īpaši ir jāsniedz patērētājam vajadzīgā informāciju, lai ļautu tam izdarīt efektīvu izvēli, pārzinot faktus (spriedums Ehrmann, C‑609/12, EU:C:2014:252, 40. punkts).

               50

               Izstrādājot noteikumus par dabīgajiem minerālūdeņiem, galvenajam mērķim atbilstoši Direktīvas 2009/54 preambulas 5. apsvērumam būtu jābūt patērētāju veselības aizsardzībai, novēršot patērētāju iespējamu maldināšanu un nodrošinot godīgu tirdzniecību. Šajā ziņā šīs direktīvas preambulas 9. apsvērumā ir precizēts, ka patērētājs noteikti būtu jānodrošina ar informāciju par dabīgā minerālūdens analītisko sastāvu (skat. spriedumu Hotel Sava Rogaška, C‑207/14, EU:C:2015:414, 40. punkts).

               51

               Tādējādi ir jākonstatē, ka, pieņemdams Regulas Nr. 1924/2006 un Direktīvas 2009/54 normas, Savienības likumdevējs ir uzskatījis par nepieciešamu nodrošināt, ka patērētājs saņem piemērotu un pārskatāmu informāciju par nātrija daudzumu patēriņam paredzētajā ūdenī.

               52

               Šīs garantijas ir jānovērtē, ievērojot arī ietekmi, kādu nātrija patēriņa apmēra daudzums atstāj uz cilvēka veselību.

               53

               Ciktāl ir acīmredzams, ka nātrijs ir dažādu ķīmisko savienojumu, proti, tostarp nātrija hlorīda jeb galda sāls un nātrija bikarbonāta sastāvdaļa, tā daudzums dabīgajos minerālūdeņos ir jānovērtē atbilstoši Direktīvas 2009/54 normām, ņemot vērā tā pilnīgo sastāvu attiecīgajos dabīgajos minerālūdeņos, neatkarīgi no tā ķīmiskās formas.

               54

               Ir tiesa, ka saskaņā ar Direktīvas 2009/54 7. panta 2. punkta a) apakšpunktu uz dabīgā minerālūdens etiķetes obligāti ir jābūt uzrakstam ar analītisko sastāvu, norādot raksturīgākās sastāvdaļas.

               55

               Tomēr ir jānorāda, ka dabīgā minerālūdens iepakojums, etiķetes un reklāma, kur neatkarīgi no uzraksta uz etiķetes par kopējo nātrija saturu šajā ūdenī saskaņā ar šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto tiesību normu ir ietverts arī uzraksts ar atsauci uz mazu sāls daudzumu ūdenī, arī var maldināt patērētāju, ciktāl tie var likt noticēt, ka šajā ūdenī ir maz nātrija vai sāls vai ka tas ir piemērots uzturam ar samazinātu nātrija daudzumu, kaut gan patiesībā nātrija daudzums tā sastāvā ir 20 mg/l vai vairāk (pēc analoģijas skat. spriedumu Teekanne, C‑195/14, EU:C:2015:361, 38.–41. punkts).

               56

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild šādi:

                        —

                        Regulas Nr. 1924/2006 8. panta 1. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs regulas pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to attiecībā uz dabīgo minerālūdeni un citu ūdeni ir aizliegts izmantot norādi “ļoti maz nātrija vai sāls” vai jebkuru citu norādi, kuru patērētājs varētu saprast tāpat;

                        —

                        Direktīvas 2009/54 9. panta 2. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes vai reklāmā ir ietvertas norādes vai uzraksti ar mērķi likt patērētājam noticēt, ka attiecīgajā ūdenī ir maz nātrija vai sāls vai ka tas ir piemērots uzturam ar samazinātu nātrija saturu, ja kopējais nātrija saturs visos tā klātesošajos ķīmiskajos savienojumos ir vienāds ar vai pārsniedz 20 mg/l.

         Par otro jautājumu

               57

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkts un Direktīvas 2009/54 9. panta 1. un 2. punkts, tos lasot kopsakarā ar šīs pēdējās direktīvas III pielikumu, kā arī ar Regulas Nr. 1924/2006 pielikumu, ir spēkā esoši, ciktāl ar tiem ir aizliegts uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes vai reklāmā ietvert jebkādas norādes vai uzrakstus par to, ka attiecīgajā ūdenī ir maz nātrija hlorīda jeb galda sāls, kas var maldināt patērētāju attiecībā uz kopējo nātrija saturu attiecīgajā ūdenī.

               58

               Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu novērtēt šo tiesību normu spēkā esamību atbilstoši LES 6. panta 1. punkta pirmajai daļai, to lasot kopsakarā ar Hartas 11. panta 1 punktu un 16. pantu, kā arī ECPAK 10. pantu.

               59

               Iesākumā ir jānorāda, ka lai arī ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu novērtēt Direktīvas 2000/13 tiesību normas spēkā esamību, šī direktīva nav piemērojama pamatlietā.

               60

               Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 3. punktā ir vienīgi paredzēts, ka etiķete, marķējums vai reklāma nedrīkst būt tādi, kas maldina pircēju, tostarp par pārtikas produkta raksturīgajām pazīmēm.

               61

               Tādējādi atšķirībā no Regulas Nr. 1924/2006 un Direktīvas 2009/54, Direktīvas 2000/13 tiesību normās nav paredzētas speciālas prasības dabīgā minerālūdens ražotājiem un izplatītājiem saistībā ar tādu norāžu vai uzrakstu izmantošanu, kuri var likt noticēt, ka attiecīgajā ūdeni ir maz vai ļoti maz nātrija vai sāls un ka tas ir piemērots uzturam ar samazinātu nātrija daudzumu.

               62

               Līdz ar to šajā lietā ir jāpārbauda tikai Direktīvas 2009/54 9. panta 1. un 2. punkta, tos lasot kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikumu, kā arī Regulas Nr. 1924/2006 pielikumu, spēkā esamība.

               63

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka vārda un informācijas brīvība ir paredzēta Hartas 11. pantā, kuram ar LES 6. panta 1. punktu ir atzīts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem.

               64

               Šī brīvība tiek aizsargāta arī saskaņā ar ECPAK 10. pantu, kas ir piemērojams it īpaši, kā izriet no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras, uzņēmēja veiktai komerciāla rakstura informācijas izplatīšanai, kas notiek tostarp reklāmas tekstu veidā (skat. ECT spriedumus, 1994. gada 24. februāris, Casado Coca pret Spāniju, A sērija, Nr. 285, 35. un 36. punkts, kā arī 2003. gada 11. decembris, Krone Verlag GmbH & Co. KG pret Austriju (Nr. 3), Recueil des arrêts et décisions 2013‑XII, 19. un 20. punkts).

               65

               Tā kā Hartas 11. pantā paredzētajai vārda un informācijas brīvībai, kā tas izriet no tās 52. panta 3. punkta, kā arī no paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu saistībā ar tās 11. pantu, ir tāda pat nozīme un darbības joma, kāda garantēta ECPAK, ir jākonstatē, ka minētajā brīvībā ietilpst tas, ka uzņēmējs uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes un reklāmā izmanto norādes un uzrakstus ar atsaucēm par nātrija vai sāls daudzumu šajā ūdenī.

               66

               Turklāt ir jānorāda, ka darījumdarbības brīvība, kura tiek aizsargāta arī ar Hartas 16. pantu, ir jāizvērtē saistībā ar tās funkciju sabiedrībā (šajā ziņā skat. spriedumu Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 54. punkts).

               67

               Aizliegums uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes un reklāmā ietvert jebkuru norādi vai uzrakstu, kurā ir atsauce uz mazu nātriju daudzumu šajā ūdenī, kas var maldināt pircēju par šo daudzumu, ir iejaukšanās uzņēmēja vārda un informācijas brīvībā, kā arī viņa darījumdarbības brīvībā.

               68

               Lai gan šīs brīvības tomēr var tikt ierobežotas, jebkuram to īstenošanas ierobežojumam saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu ir jābūt noteiktam tiesību aktos, un tajos ir jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Turklāt, kā izriet no šīs tiesību normas, ievērojot samērīguma principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.

               69

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pirmkārt, šī sprieduma 67. punktā minētā iejaukšanās ir noteikta ar tiesību aktu, proti, ar Regulas Nr. 1924/2006 8. panta 1. punktu, to lasot kopsakarā ar šīs regulas pielikumu, un Direktīvas 2009/54 9. panta 2. punktu, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikumu.

               70

               Otrkārt, ar minētajām tiesību normām netiek ietekmēta uzņēmēja vārda un informācijas brīvības būtība, ciktāl ar tām informācija, kura var tikt paziņota patērētājam saistībā ar nātrija vai sāls daudzumu dabīgā minerālūdenī, ir pakļauta noteiktiem nosacījumiem, kuri ir precizēti šī sprieduma 44.–56. punktā.

               71

               Turklāt, nekādi neaizliedzot dabīgā minerālūdens ražošanu vai tirdzniecību, pamatlietas tiesiskais regulējums aprobežojas tikai ar to, ka noteiktā jomā tiek paredzēti nosacījumi etiķetēm un ar to saistītajām reklāmām. Šādā veidā ar to nekādi netiek aizskarta darījumdarbības brīvības būtība (šajā ziņā skat. spriedumu Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 57. un 58. punkts).

               72

               Tādējādi, kā ir atgādināts šī sprieduma 49.–52. punktā, Regulas Nr. 1924/2006 un Direktīvas 2009/54 tiesību normas, tostarp tās, kurās ir paredzēti ierobežojumi pamatlietas norāžu un uzrakstu izmantošanai, ir domātas, lai nodrošinātu augstu patērētāju aizsardzības līmeni, lai tiem garantētu piemērotu un pārskatāmu informāciju par nātrija saturu patēriņam paredzētajā ūdenī, lai nodrošinātu godīgu tirdzniecību un aizsargātu cilvēka veselību.

               73

               Kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 46. punktā, cilvēku veselības aizsardzība, kā arī patērētāju tiesību aizsardzība augstā līmenī ir vispārējas nozīmes leģitīmi mērķi, kuri tiek īstenoti ar Savienības tiesībām, tostarp saskaņā ar LESD 9. un 12. pantu, 114. panta 3. punktu, 168. panta 1. punktu un 169. panta 1. punktu, kā arī Hartas 35. un 38. pantu.

               74

               Nepieciešamība nodrošināt, ka patērētājs saņem cik vien iespējams precīzu un pārskatāmu informāciju attiecībā uz produkta raksturīgajām iezīmēm, saglabājas cieši saistīta ar cilvēka veselības aizsardzību, un tas ir vispārējas nozīmes jautājums (šajā ziņā skat. ECT spriedumus, 1998. gada 25. augusts, Hertel pret Šveici, Recueil des arrêts et décisions 1998‑VI, 47. punkts, kā arī 2000. gada 2. maijs, Bergens Tidende u.c. pret Norvēģiju, Recueil des arrêts et décisions 2000‑IV, 51. punkts), ar ko var tikt attaisnoti ierobežojumi uzņēmēja vārda un informācijas brīvībai un viņa darījumdarbības brīvībai.

               75

               Šādos apstākļos novērtējums par apstrīdēto tiesību normu spēkā esamību ir jāveic, ievērojot prasību saistībā ar šo dažādo pamattiesību un leģitīmu vispārēju interešu mērķu, kas ir aizsargāti ar Savienības tiesību sistēmu, nepieciešamo saskaņošanu un taisnīgu līdzsvaru starp šīm tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumu Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 47. punkts).

               76

               Attiecībā uz tiesas pārbaudi, piemērojot samērīguma principu, Savienības likumdevējam ir jāatzīst īpaša novērtējuma brīvība tādā jomā kā tā, par kuru ir pamata lieta, kur tam ir jāizdara politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēles un kur tam ir jāveic kompleksi vērtējumi (šajā ziņā skat. spriedumus, British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, 123. punkts, kā arī Alliance for Natural Health u.c.,C‑154/04 un C‑155/04, EU:C:2005:449, 52. punkts).

               77

               Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka, pat pieņemot, ka norāde vai uzraksts, kuros ir ietverta atsauce uz nātrija daudzumu dabīgā minerālūdenī savienojumā ar hlora joniem, paši par sevi varētu tikt uzskatīti par objektīvi pareiziem, tie tomēr ir nepilnīgi, jo liek domāt, ka ūdenī ir maz nātrija, kaut gan patiesībā kopējais nātrija saturs pārsniedz Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētās robežas (šajā ziņā skat. spriedumu Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 51. punkts).

               78

               Šādā gadījumā uz iepakojuma, etiķetes un reklāmā ietvertā informācija, kura sastāv no minētās norādes vai uzraksta, var maldināt pircēju par nātrija daudzumu attiecīgajā minerālūdenī, kas tiek apskatīts pamatlietā.

               79

               Otrkārt, ir jānoraida Neptune Distribution argumentācija, atbilstoši kurai tiesību normas, par kurām tiek veikta pārbaude, pārsniedz to, kas ir nepieciešams patērētāju veselības aizsardzībai, jo tās ir piemērojamas nātrijam neatkarīgi no tā ķīmiskās formas, ieskaitot attiecībā uz tā nātrija bikarbonāta formu, kaut gan šī pēdējā molekula neesot kaitīga cilvēka veselībai, jo vienīgi nātrija hlorīds izraisa paaugstinātu asinsspiedienu.

               80

               Neesot vajadzībai lemt par jautājumu, vai saistībā ar paaugstināta asinsspiediena izraisīšanu bagātīga nātrija patēriņa savienojumā ar hlora joniem kaitīgais raksturs ir salīdzināms ar risku, kāds rodas no nātrija patēriņa citā ķīmiskā savienojumā, it īpaši no nātrija bikarbonāta patēriņa, ir jākonstatē, ka šo risku ir noteicis Savienības likumdevējs attiecībā uz, pirmkārt, cilvēka veselības aizsardzības imperatīvo raksturu un, otrkārt, piesardzības principu šajā jomā.

               81

               Kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 49. punktā, Savienības likumdevējam ir jāņem vērā piesardzības princips, saskaņā ar kuru, ja turpina pastāvēt neskaidrība par riska esamību vai tā pakāpi attiecībā uz cilvēku veselību, var tikt noteikti aizsardzības pasākumi, negaidot, kad šo risku faktiskā esamība un nopietnība tiks pilnībā pierādīta (skat. spriedumu Acino/Komisija, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, 57. punkts).

               82

               Ja izrādās, ka veikto pētījumu rezultātu nepietiekamības, nepārliecinošā rakstura vai neprecizitātes dēļ nav iespējams droši noteikt apgalvotā riska esamību vai pakāpi, bet gadījumā, ja risks iestātos, pastāv iespējamība, ka var rasties faktisks kaitējums sabiedrības veselībai, piesardzības princips attaisno ierobežojošu pasākumu ieviešanu (šajā ziņā skat. spriedumu Acino/Komisija, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, 58. punkts).

               83

               Ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus un tostarp EFSA2005. gada 21. aprīļa atzinumu, kas ir minēts šī sprieduma 30. punktā un uz kuru ir izdarīta atsauce lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, nešķiet, ka risks cilvēka veselībai no bagātīga nātrija patēriņa visos tā savienojumos, it īpaši nātrija bikarbonāta veidā, būtu izslēgts.

               84

               Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Savienības likumdevējs pamatoti varēja uzskatīt, ka tādas prasības un ierobežojumi kā tie, kas paredzēti tiesību normās, par kurām ir uzdots pirmais jautājums attiecībā uz tādu norāžu un uzrakstu izmantošanu, kuros ir atsauce uz mazu nātrija daudzumu dabīgā minerālūdenī, bija piemēroti un nepieciešami, lai Savienībā nodrošinātu cilvēka veselības aizsardzību.

               85

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka iejaukšanās uzņēmēja vārda un informācijas brīvībā, kā arī viņa darījumdarbības brīvībā šajā lietā ir samērīga ar izvirzītajiem mērķiem.

               86

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka otrā jautājuma pārbaudē nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2009/54 9. panta 1. un 2. punkta, tos lasot kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikumu, kā arī Regulas Nr. 1924/2006 pielikumu, spēkā esamību.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               87

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 1924/2006 par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 15. janvāra Regulu (EK) Nr. 107/2008, 8. panta 1. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs regulas pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to attiecībā uz dabīgo minerālūdeni un citu ūdeni ir aizliegts izmantot norādi “ļoti maz nātrija vai sāls” vai jebkuru citu norādi, kuru patērētājs varētu saprast tāpat;

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 18. jūnija Direktīvas 2009/54/EK par dabīgo minerālūdeņu ieguvi un tirdzniecību 9. panta 2. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka uz dabīgā minerālūdens iepakojuma, etiķetes vai reklāmā ir ietvertas norādes vai uzraksti ar mērķi likt noticēt patērētājam, ka attiecīgajā ūdenī ir maz nātrija vai sāls vai ka tas ir piemērots uzturam ar samazinātu nātrija saturu, ja kopējais nātrija saturs visos tā klātesošajos ķīmiskajos savienojumos ir vienāds ar vai pārsniedz 20 mg/l;

                           2)

                           otrā jautājuma pārbaudē nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Direktīvas 2009/54 9. panta 1. un 2. punkta, tos lasot kopsakarā ar šīs direktīvas III pielikumu, kā arī Regulas Nr. 1924/2006 pielikumu, spēkā esamību.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2013. gada 25. oktobrī. # Eiropas Komisija pret Chrysanthe Moschonaki. # Lieta T-476/11 P.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 25. janvāris.#Sun System Kereskedelmi és Szolgáltató Kft. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Choco Love” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Eiropas Savienības un valsts vārdiskas un grafiskas preču zīmes “CHOCOLATE”, “CSOKICSŐ” un “Chocolate Brown” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-325/15.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1996. gada 21. martā. # Akli Chehab pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-10/95.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 22. septembris.#Grupo de originación y análisis, SL pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “BK PARTNERS” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska un grafiska preču zīme “bk.” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-228/15.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 7.septembrī.#Georgios Agorastoudis u.c. (C-187/05), Ioannis Pannou u.c. (C-188/05), Kostandinos Kotsabougioukis u.c. (C-189/05) un Georgios Akritopoulos u.c. (C-190/05) pret Goodyear Hellas ABEE.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Areios Pagos - Grieķija.#Kolektīvā atlaišana - Direktīva 75/129/EEK - 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts - Uzņēmuma darbības izbeigšana saskaņā ar tiesas lēmumu - Uzņēmuma darbības izbeigšana vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas.#Apvienotās lietas C-187/05 līdz C-190/05.

text:
      Apvienotās lietas no C‑187/05 līdz C‑190/05
      Georgios Agorastoudis  u.c.
      pret
      Goodyear Hellas ABEE
      (Areios Pagos lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kolektīva atlaišana – Direktīva 75/129/EEK – 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Uzņēmuma darbības izbeigšana saskaņā ar tiesas lēmumu – Uzņēmuma darbības izbeigšana vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas
      Sprieduma kopsavilkums
      Sociālā politika – Tiesību aktu tuvināšana – Kolektīva atlaišana – Direktīva 75/129
      (Padomes Direktīvas 75/129 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts)
      Direktīva 75/129 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu ir jāinterpretē tā, ka tā ir piemērojama
         kolektīvai atlaišanai sakarā ar uzņēmuma vai saimniecības pilnīgu darbības izbeigšanu, par kuru ir izlemts tikai pēc darba
         devēja iniciatīvas, nepastāvot iepriekšējam tiesas lēmumam, un šīs direktīvas 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts šo piemērošanu
         novērst nevar.

      (sal. ar 45. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 7. septembrī (*)

      Kolektīva atlaišana – Direktīva 75/129/EEK – 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Uzņēmuma darbības izbeigšana saskaņā ar tiesas lēmumu – Uzņēmuma darbības izbeigšana vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas
      Apvienotās lietas no C‑187/05 līdz C‑190/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Areios Pagos (Grieķija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2005. gada 17. martā un kas Tiesā reģistrēti 2005. gada 27. aprīlī, tiesvedībās

      Georgios Agorastoudis u.c. (C‑187/05),

      Ioannis Pannou u.c. (C‑188/05),

      Kostandinos Kotsabougioukis u.c. (C‑189/05),

      Georgios Akritopoulos u.c. (C‑190/05),

      pret
      Goodyear Hellas ABEE,

      piedaloties
      Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE),

      Ergatoypalliliko kentro Thessalonikis      (C‑187/05 un C‑189/05).

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], N. Kolnerika [N. Colneric], E. Juhāss [E. Juhász] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 27. aprīlī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Agorastoudis u.c. vārdā – A. Kazaks [A. Kazakos], dikigoros,

      –        Pánnou u.c. vārdā – A. Kazaks, dikigoros,

      –        Kotsabougioukis u.c. vārdā – A. Kazaks, dikigoros,

      –        Akritopoulos u.c. vārdā – A. Kazaks, dikigoros,

      –        Goodyear Hellas ABEE vārdā – K. Kremalis [K. Kremalis] un I. D. Filiotis [I.‑D. Filiotis], dikigori,

      –        Geniki Synomospondia Ergaton Elládas (GSEE) vārdā – A. Kazaks, dikigoros,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Kondu‑Dirande [M. Condou‑Durande] un G. Rozē [G. Rozet], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu Padomes 1975. gada 17. februāra
         Direktīvā 75/129/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV L 48, 29. lpp.).

      2        Šie lūgumi tika iesniegti atlaisto darbinieku uzsāktajās prāvās pret viņu agrāko darba devēju jautājumā par kolektīvās atlaišanas
         likumību, kas ir veikta pēc uzņēmuma darbības izbeigšanas vienīgi pēc šī darba devēja iniciatīvas.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 75/129, kas ir balstīta uz EEK līguma 100. pantu (pēc grozījumiem EK līguma 100. pants, kas vēlāk kļuvis par EKL 94. pantu),
         mērķis atbilstoši tās pirmajam apsvērumam ir “labāk aizsargāt darba ņēmējus kolektīvo atlaišanu gadījumos, tai pat laikā ņemot
         vērā vajadzību pēc līdzsvarotas ekonomiskās un sociālās attīstības Kopienā”. Šīs direktīvas otrajā apsvērumā ir konstatēts,
         ka “neraugoties uz pieaugošo konverģenci, vēl aizvien saglabājušās atšķirības starp dalībvalstīs spēkā esošajiem nosacījumiem
         attiecībā uz kolektīvās atlaišanas nosacījumiem un procedūru, kā arī pasākumiem, kas var darba ņēmējiem atvieglot atlaišanas
         sekas”. Šī iemesla dēļ minētās direktīvas piektajā apsvērumā ir noteikts, ka ir nepieciešams veicināt dalībvalstīs spēkā esošo
         noteikumu progresu EEK līguma 117. panta [pēc grozījumiem – EK līguma 117. pants (EKL 117.–120. pants tika aizstāts ar EKL 136.–143. pantu)]
         izpratnē.

      4        Direktīvas 75/129 1. pantā tā piemērošanas joma ir noteikta šādi:

      “1.      Šajā direktīvā:
      a)      “kolektīvā atlaišana” ir atlaišana, ko viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ veicis darba devējs,
         ja saskaņā ar dalībvalstu izvēli atlaišanas gadījumu skaits ir:

      –        vai nu 30 dienu laikā:
      1.      vismaz 10 tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina vairāk nekā 20, bet mazāk nekā 100 darba ņēmējus;
      2.      vismaz 10 % darba ņēmēju kopskaita tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina vismaz 100, bet mazāk nekā 300 darba ņēmējus;
      3.      vismaz 30 tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina 300 un vairāk darba ņēmējus;
      –        vai vismaz 20 atlaišanas gadījumu 90 dienu laikā, neatkarīgi no tā, cik darba ņēmēju parasti ir nodarbināti attiecīgajos uzņēmumos;
      [..].
      2.      Šī direktīva neattiecas uz:
      a)      kolektīvu atlaišanu saskaņā ar darba līgumiem, kas noslēgti uz ierobežotu laiku vai par kāda konkrēta darba veikšanu, ja vien
         šāda atlaišana nenotiek pirms līguma beigu datuma vai veicamā darba pabeigšanas;

      b)      darba ņēmējiem, kas nodarbināti valsts pārvaldes iestādēs vai valsts uzņēmumos (vai dalībvalstīs, kur šāds jēdziens nav pazīstams
         – tiem līdzvērtīgās iestādēs);

      c)      tālbraucēju kuģu apkalpēm;
      d)      darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas uzņēmuma darbības izbeigšana saskaņā ar tiesas lēmumu.”
      5        Direktīvas 75/129 2. pantā ir paredzēti konkrēti darba devēja, kas vēlas veikt kolektīvo atlaišanu, pienākumi. Pirmkārt, tam
         ir jāuzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem vismaz par iespējām, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt
         atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas. Turklāt, lai ļautu tiem iesniegt konstruktīvus priekšlikumus,
         darba devēja pienākums ir šiem pārstāvjiem sniegt visu attiecīgo informāciju un katrā gadījumā rakstiski paziņot par paredzētās
         atlaišanas iemesliem, darba ņēmēju skaitu, ko plānots atlaist, darba ņēmēju skaitu, ko parasti nodarbina, un cik ilgā laikposmā
         plānots veikt atlaišanu.

      6        Šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Darba devējam ir rakstiski jāpaziņo atbildīgajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu.
      Šim paziņojumam ir jāietver visa lietderīgā informācija, kas attiecas uz plānoto kolektīvo atlaišanu un konsultāciju ar darba
         ņēmēju pārstāvjiem, ko paredz 2. pants, un it īpaši, kādi ir atlaišanas iemesli, cik darba ņēmējus plānots atlaist, cik darba
         ņēmējus parasti nodarbina un cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu.”

      7        Minētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Plānotā kolektīvā atlaišana, par kuru paziņots atbildīgajai valsts iestādei, sākas ne agrāk kā 30 dienas pēc 3. panta 1. punktā
         minētās izziņošanas [..].

      [..]”
      8        Visbeidzot, šīs pašas direktīvas 5. pantā ir noteikts, ka tā “neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai pieņemt normatīvus
         un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem”.

      9        Direktīvu 75/129 grozīja ar Padomes 1992. gada 24. jūnija Direktīvu 92/56/EEK (OV L 245, 3. lpp.) pēc tam, kad 1989. gada
         9. decembrī Eiropas Padomes tikšanās laikā Strasbūrā tika pieņemta Kopienas Harta par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām.
         Galvenokārt ar šiem grozījumiem tiek pastiprināti darba devēja pienākumi attiecībā uz darba ņēmēju pārstāvju informēšanu un
         konsultēšanos ar tiem, ko paredz Direktīvas 75/129 2. pants, kā arī, šai pēdējai direktīvai pievienojot jaunu 5.a pantu, tiek
         pastiprināts dalībvalstu pienākums paredzēt, ka darba ņēmēju pārstāvjiem un/vai darbiniekiem ir pieejamas administratīvās
         un/vai tiesu procedūras Direktīvā 75/129 paredzēto pienākumu izpildes panākšanai.

      10      Šo grozījumu ietvaros Direktīvas 75/129 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts tika atcelts.

      11      Ar šiem grozījumiem Direktīvas 75/129 3. panta 1. punktam pēc pirmās daļas tiek pievienota šāda daļa:

      “Tomēr dalībvalstis var paredzēt, ka gadījumā, ja plānotā kolektīvā atlaišana ir sakarā ar uzņēmuma darbības izbeigšanu saskaņā
         ar tiesas lēmumu, darba devējam ir pienākums rakstiski informēt kompetento valsts iestādi tikai tad, ja pēdējā to lūdz.”

      12      Direktīva 92/56 paredzēja, ka Direktīvas 75/129 4. pantam tiek pievienots ceturtais punkts, kas ir izteikts šādi:

      “Dalībvalstis var nepiemērot šo pantu tādos kolektīvās atlaišanas gadījumos, kas rodas pēc uzņēmuma darbības izbeigšanas saskaņā
         ar tiesas lēmumu.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      13      Direktīva 75/129 tika transponēta Grieķijas tiesībās ar Likumu Nr. 1387/1983.

      14      Šī likuma 3. pantā ir paredzēts, ka darba devējs rakstveidā pilnīgi informē darba ņēmējus par plānoto kolektīvo atlaišanu
         un par tās iemesliem, kā arī paredzēts tā pienākums uzsākt konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem un tiem paziņot visu
         informāciju, kas tiem ļauj iesniegt konstruktīvus priekšlikumus. Tāpat likumā ir paredzēts darba devēja pienākums paziņot
         šo informāciju atbildīgajai valsts iestādei. Turklāt šī likuma 5. panta 3. punktā ir ietverts darba ņēmējiem labvēlīgs noteikums,
         saskaņā ar kuru, ja sarunu dalībnieki nepanāk vienošanos, prefekts vai Darba ministrs var, atkarībā no tirgus un minētā uzņēmuma
         situācijas, vai nu pagarināt konsultāciju laiku par divdesmit papildu dienām, vai plānoto atlaišanu daļēji vai pilnībā neapstiprināt.

      15      Direktīvas 75/129 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts tika transponēts valsts tiesībās ar Likuma Nr. 1387/1983 2. panta 2. punkta
         c) apakšpunktu šādā veidā:

      “Šī likuma noteikumi netiek piemēroti attiecībā uz tiem darba devējiem, kas tiek atlaisti sakarā ar uzņēmuma vai saimniecības
         darbības izbeigšanu saskaņā ar Pirmās instances tiesas lēmumu.”

      16      Direktīvas 92/56 veiktie grozījumi tika transponēti valsts tiesībās ar Likumu Nr. 2736/1999 un Likumu Nr. 2874/2000 – pēc
         faktisko apstākļu rašanās pamata lietā 1996. gada jūlijā. Minēto grozījumu transponēšanas termiņš valsts tiesībās, kas noteikts
         Direktīvas 92/56 2. pantā, beidzās 1994. gada 24. jūnijā, proti, pirms šo faktisko apstākļu rašanās.

       Pamata prāvas un prejudiciālais jautājums
      17      No lēmumiem par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka prasītāji pamata lietās uz darba līgumu pamata bija nodarbināti
         uz neierobežotu laiku sabiedrības Goodyear Hellas SA rūpnieciskajā nodaļā, kas atrodas Saloniku rūpnieciskajā zonā. Šīs rūpnīcas darbība galvenokārt bija automašīnu riepu un
         gaisa kameru, kā arī riepu labošana un protektora atjaunošanai nepieciešamo materiālu ražošana. Minētā rūpnīca, kas bija cilvēkresursu
         un tehnoloģijas līdzekļu organizēts kopums, bija šīs sabiedrības rūpnieciskā nodaļa, nošķirta un ekonomiski autonoma no sabiedrības
         nodibinātās tirdzniecības nodaļas Atēnās.

      18      1996. gada 19. jūlijā Goodyear mātes sabiedrības akcionāru kopsapulcē Amerikas Savienotajās Valstīs tika nolemts pārtraukt ražošanu un pilnībā izbeigt rūpnīcas
         darbību Salonikos ar 1996. gada 22. jūliju. Rūpnieciskās nodaļas personāla, kas ir apmēram 340 personas, darba līgumi tika
         izbeigti no šī paša datuma, neievērojot kolektīvās atlaišanas nosacījumus un procedūru, ko paredzēja tai laikā spēkā esošais
         Likums Nr. 1387/1983. Šīs rūpnīcas demontāža sākās 1996. gada oktobrī.

      19      Atlaisto strādnieku iesniegtās sūdzības par lēmumiem, kas tika pieņemti pēc rūpnīcas darbības izbeigšanas, tika noraidīti
         pirmajā instancē, kā arī apelācijā Efeteio (Atēnu Apelācijas tiesa). Šī tiesa uzskatīja, ka atbilstoši Grieķijas tiesu pastāvīgajai judikatūrai, tā kā Grieķijas tiesības
         neparedz tiesas lēmuma pieņemšanu gadījumā, kad uzņēmuma darbība tiek pilnīgi izbeigta vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas,
         tad uz darba devēju neattiecas Direktīvā 75/129 un valsts transponējošā likumā paredzētie pienākumi.

      20      Šajos apstākļos Areios Pagos, kurai tika iesniegtas apelācijas sūdzības, nolēma apturēt tiesvedību un četrās pamata lietās uzdot Tiesai šādu prejudiciālu
         jautājumu:

      “Tā kā Grieķijas tiesības neparedz tiesas lēmuma pieņemšanu pirms uzņēmuma vai saimniecības pilnīgas darbības izbeigšanas
         vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas, vai Direktīvas 75/129 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta noteikumi ir piemērojami kolektīvai
         atlaišanai sakarā ar uzņēmuma vai saimniecības pilnīgas darbības izbeigšanu, par kuru ir izlemts tikai pēc darba devēja iniciatīvas,
         nepastāvot iepriekšējam tiesas lēmumam?”

      21      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 9. jūnija rīkojumu šīs lietas tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī galīgā
         sprieduma pieņemšanai.

       Par prejudiciālo jautājumu
      22      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai kolektīvās atlaišanas gadījumā sakarā ar uzņēmuma vai saimniecības
         pilnīgu darbības izbeigšanu, par kuru ir izlemts tikai pēc darba devēja iniciatīvas, nepastāvot iepriekšējam tiesas lēmumam,
         ir piemērojama Direktīva 75/129 un, it īpaši, vai tās 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzētā atkāpe var pamatot šīs direktīvas
         nepiemērošanu.

      23      Tiesai uzdotā jautājuma aizsākums ir atrodams Grieķijas tiesu pastāvīgajā judikatūrā par Direktīvas 75/129 un to transponējošā
         valsts likuma piemērošanu.

      24      Atbilstoši šai judikatūrai, ja lēmums par uzņēmuma pilnīgu darbības izbeigšanu tiek pieņemts vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas,
         viņam izmantojot savu konstitucionāli garantēto ekonomisko un finansiālo brīvību, tad, neatkarīgi no tiesas lēmuma pieņemšanas,
         Direktīva 75/129 nav piemērojama. Direktīvas piemērošana ir pakļauta prasībai uzturēt minēto uzņēmumu darbības stāvoklī.

      25      Šī interpretācija nav pamatota ne ar Direktīvas 75/129 tekstu, ne ar tās izvirzīto mērķi, ne ar Tiesas judikatūru par šo direktīvu.

      26      Pirmkārt, Direktīvas 75/129, it īpaši tās 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 2. punkta d) apakšpunkta teksts ir skaidrs
         un nedod nekādu pamatu šaubām par minētās direktīvas piemērošanas jomu un nosacījumiem.

      27      Atbilstoši Direktīvas 75/129 1. panta 1. punkta a) apakšpunktam “šajā direktīvā “kolektīvā atlaišana” ir atlaišana, ko viena
         vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ veicis darba devējs [..]”. Šī definīcija pati par sevi ir pietiekami
         precīza un divdomības neietver.

      28      Tiesa šo “atlaišanas” jēdzienu paskaidroja, norādot, ka tas ir piemērojams Kopienas mērogā un tas ir jāinterpretē tādā veidā,
         lai tas ietvertu visus tos darba līgumu izbeigšanas gadījumus, kas notiek bez darba ņēmēja vēlēšanās un tādējādi – bez tā
         piekrišanas (2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C‑55/02 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑9387. lpp., 49. un 50. punkts).

      29      Ņemot vērā kārtību, ko ievieš Direktīvas 75/129 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts, četri šīs direktīvas nepiemērošanas gadījumi,
         kas ir minēti šīs direktīvas 1. panta 2. punktā, ir jāuzskata par uzskaitītiem ierobežotā un izsmeļošā veidā. Turklāt, tā
         kā tie atkāpjas no minētās kārtības, tie ir jāinterpretē šauri (šajā sakarā skat. 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā
         C‑250/97 Lauge  u.c., Recueil, I‑8737. lpp., 19. punkts).

      30      Ceturtā atkāpe, proti, tā, ko paredz Direktīvas 75/129 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts un uz kuru ir atsauce iesniedzējtiesas
         uzdotajā jautājumā, ir par minētās direktīvas nepiemērošanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu sakarā ar uzņēmuma darbības izbeigšanu
         “saskaņā ar tiesas lēmumu”.

      31      Šo noteikumu var interpretēt tikai tādējādi, ka minētās direktīvas nepiemērošana ir atļauta vienīgi tad, ja uzņēmuma darbības
         izbeigšana notiek saskaņā ar tiesas lēmumu, piemēram, lēmumu, ar ko atzīst uzņēmuma bankrotu vai tas tiek likvidēts.

      32      Visos citos gadījumos, it īpaši, ja attiecīgā uzņēmuma pilnīga darbības izbeigšana notiek vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas
         un ja tā balstās uz ekonomiska vai cita rakstura apsvērumiem, darba devēja pienākumi, kas izriet no Direktīvas 75/129, paliek
         nemainīgi. Tam, ka valsts tiesību noteikumi, uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa, neparedz tiesas lēmuma pieņemšanu pirms uzņēmuma
         vai saimniecības pilnīgas darbības izbeigšanas vienīgi pēc darba devēja iniciatīvas, šajā sakarā nav nozīmes.

      33      Ir jāatgādina, ka atkāpi saturošais noteikums Direktīvas 75/129 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā tika atcelts ar 1994. gada
         24. jūniju ar Direktīvu 92/56, tādējādi pastiprinot izvirzīto mērķi. Tātad, jebkurā gadījumā, pamata lietas faktisko apstākļu
         rašanās laikā, veicot kolektīvo atlaišanu pēc uzņēmuma darbības izbeigšanas, pat ja tā notika saskaņā ar tiesas lēmumu, darba
         devēja pienākums bija par to informēt darba ņēmējus un ar tiem konsultēties.

      34      Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 75/129 izvirzīto mērķi ir jānorāda, ka – kā ir norādīts arī tās pirmajā apsvērumā – šīs direktīvas
         mērķis ir labāk aizsargāt darba ņēmējus kolektīvo atlaišanu gadījumos. Tiesa atkārtoti ir atgādinājusi šo darba ņēmēju aizsardzības
         mērķi (skat. 1995. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑449/93 Rockfon, Recueil, I‑4291. lpp., 29. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lauge  u.c., 19. punkts).

      35      Tiesa uzsvēra, ka Direktīva 75/129 neietekmē darba devēja izvēles brīvību veikt vai neveikt kolektīvo atlaišanu un ka tās
         vienīgais mērķis ir panākt, lai pirms šīs atlaišanas notiek konsultācijas ar arodbiedrībām, un ka atbildīgā valsts iestāde
         par to ir informēta (1985. gada 12. februāra spriedums lietā 284/83 Nielsen & Søn, Recueil, 553. lpp., 10. punkts).

      36      Neapšaubāmi, ka darba devējam ir konkrēti iemesli, kāpēc tas paredz izbeigt sava uzņēmuma darbību. Turklāt, kā pareizi norādīja
         Eiropas Kopienu Komisija, Direktīva 75/129 saskaņo nevis uzņēmuma pilnīgas darbības izbeigšanas nosacījumus, proti, situācijas,
         kurās ir nepieciešams tiesas lēmums, bet procedūru, kas ir jāievēro, veicot kolektīvo atlaišanu.

      37      Ņemot vērā Direktīvas 75/129 izvirzīto mērķi, Tiesa sniedza ļoti plašu šajā direktīvā ietvertā jēdziena “uzņēmums” definīciju,
         lai pēc iespējas ierobežotu to kolektīvo atlaišanas gadījumu skaitu, uz kuriem minētā direktīva neattiecas šī jēdziena juridiskas
         kvalifikācijas dēļ valsts līmenī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rockfon, 31. un 32. punkts).

      38      Tiesa norādīja arī uz to, ka Direktīva 75/129 tika pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 100. un 117. pantu, šim pēdējam noteikumam
         attiecoties uz nepieciešamību dalībvalstīs veicināt strādnieku dzīves un darba apstākļu uzlabošanu, kas tiem ļautu sasniegt
         izlīdzinājumu progresa ziņā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rockfon, 29. punkts).

      39      Treškārt, jāuzsver, ka iepriekš izklāstītā interpretācija un uz to attiecīgie apsvērumi jau izriet no Tiesas judikatūras.

      40      Tiesa savā 1985. gada 28. marta spriedumā lietā 215/83 Komisija/Beļģija (Recueil, 1039. lpp., 13.–19. punkts) tieši konstatēja, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi tai uzliktos pienākumus tāpēc, ka
         tā nenodrošināja Direktīvā 75/129 paredzēto aizsardzību visos kolektīvās atlaišanas gadījumos sakarā ar uzņēmuma darbības
         izbeigšanu, kas nenotika saskaņā ar tiesas lēmumu. No šī sprieduma pieņemšanas datuma Direktīvas 75/129 1. panta 2. punkta
         d) apakšpunktā paredzētās atkāpes saturošā noteikuma saturs nekādas šaubas vairs radīt nevar.

      41      Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Lauge  u.c. (18. punkts) paskaidro Direktīvas 75/129 3. panta 1. punkta otrajā daļā un 4. panta 4. punktā norādītos atkāpes saturošos
         noteikumus, ko ievieš Direktīva 92/56, proti, lai šīs atkāpes varētu piemērot, uzņēmuma darbības izbeigšana un kolektīvā atlaišana
         nedrīkst notikt pirms tiek pasludināts tiesas lēmums, ar ko tiek atzīts uzņēmuma bankrots.

      42      Turklāt iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Portugāle (66. punkts un rezolutīvā daļa) Tiesa konstatēja, ka, piemērojot
         kolektīvās atlaišanas jēdzienu tikai atlaišanai strukturālas, tehnoloģiskas vai ekonomiskas dabas iemeslu dēļ un neattiecinot
         šo jēdzienu uz atlaišanu ar konkrēto darbinieku nesaistītu iemeslu dēļ, attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus,
         ko tai uzliek Direktīva 75/129.

      43      Visbeidzot, ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai dalībvalstu pienākums sasniegt direktīvas noteikto rezultātu
         un panākt atbilstību EKL 249. panta trešajai daļai ir noteikts visām valsts iestādēm, ieskaitot tiesu iestādes. To pienākums
         ir valsts likuma interpretēšana un piemērošana pēc iespējas saskaņā ar šīs direktīvas tekstu un mērķi, lai sasniegtu tajā
         norādīto mērķi (šajā sakarā skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 113. punkts un tajā minētā judikatūra).

      44      Tomēr Grieķijas tiesu izvēlētā pieeja neattiecina Direktīvas 75/129 paredzēto aizsardzību uz daudziem uzņēmumu darbības izbeigšanas
         gadījumiem, kuru rezultātā rodas masveida darba ņēmēju atlaišana un kuros šo darba ņēmēju aizsardzība ir visvairāk vajadzīga,
         un tas notiek, pārkāpjot minētās direktīvas izvirzīto mērķi. Šādas pieejas rezultātā, kura apdraud arī Direktīvas 75/129 vienveidīgu
         piemērošanu, šai direktīvai lielā mērā var zust jēga.

      45      No iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Direktīva 75/129 ir jāinterpretē tā, ka tā ir piemērojama
         kolektīvai atlaišanai sakarā ar uzņēmuma vai saimniecības pilnīgu darbības izbeigšanu, par kuru ir izlemts tikai pēc darba
         devēja iniciatīvas, nepastāvot iepriekšējam tiesas lēmumam, un šīs direktīvas 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts šo piemērošanu
         novērst nevar.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1975. gada 17. februāra Direktīva 75/129/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu
            ir jāinterpretē tā, ka tā ir piemērojama kolektīvai atlaišanai sakarā ar uzņēmuma vai saimniecības pilnīgu darbības izbeigšanu,
            par kuru ir izlemts tikai pēc darba devēja iniciatīvas, nepastāvot iepriekšējam tiesas lēmumam, un šīs direktīvas 1. panta
            2. punkta d) apakšpunkts šo piemērošanu novērst nevar.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 8.novembrī. # Adria-Wien Pipeline GmbH un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke GmbH pret Finanzlandesdirektion für Kärnten. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verfassungsgerichtshof - Austrija. # Valsts atbalsts. # Lieta C-143/99.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 2.oktobrī. # Weber's Wine World Handels-GmbH un citi pret Abgabenberufungskommission Wien. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Lieta C-147/01.