title: Lieta T-541/08: Prasība, kas celta 2008. gada 15. decembrī — Sasol u.c./Komisija

text:
               21.2.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 44/57

         Prasība, kas celta 2008. gada 15. decembrī — Sasol u.c./Komisija
   (Lieta T-541/08)
   (2009/C 44/99)
   Tiesvedības valoda — angļu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Sasol Ltd, Johannesburga (Dienvidāfrika), Sasol Holding in Germany GmbH, Hamburga (Vācija), Sasol Wax International AG, Hamburga (Vācija), Sasol Wax GmbH, Hamburga (Vācija) (pārstāvji — W. Bosch, U. Denzel, C. von Köckritz, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija
   Prasītāju prasījumi:

               —

               atcelt vai būtiski samazināt naudas sodu, kas Sasol Limited, Sasol Holding in Germany GmbH, Sasol Wax International AG un Sasol Wax GmbH tika piemērots saskaņā ar lēmuma 2. pantu; un

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Ar šo prasību prasītāji saskaņā ar EKL 230. pantu lūdz daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 1. oktobra Lēmumu C(2008) 5476, galīgā redakcija, lietā COMP/39.181 par procedūru saskaņā ar EK līguma 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu — sveču vasks.
   Šajā Lēmumā Komisija noteica, ka vairāki parafīna vaska un jēlvaska ražotāji no 1992. gada līdz 2005. gadam bija izveidojuši karteli, kura ietvaros tie regulāri satikās, lai apspriestos par cenām, sadalītu tirgus un/vai klientus, un apmainītos ar ierobežotas pieejamības komercinformāciju saistībā ar parafīna vasku un jēlvaksu, kas tiek pārdots gala patērētājiem Vācijā.
   Savu prasījumu pamatojumā prasītāji norāda uz šādiem galvenajiem pamatiem:
   Pēc prasītāju uzskatiem, Komisija kļūdījās, uzskatot, ka Sasol Limited (Sasol group mātes sabiedrība), Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International AG ir atbildīgi par “kopuzņēmuma periodu” (no 1995. gada 1. maija līdz 2002. gada 30. jūnijam). Prasītāji apgalvo, ka Komisijas pieņēmums, ka Sasol Limited (izmantojot savu meitas uzņēmumu Sasol Holding in Germany) īstenoja būtisku ietekmi uz Schümann Sasol International AG, ir acīmredzama kļūda Komisijai pieejamo pierādījumu izvērtējumā.
   Tāpat prasītāji apgalvo, ka Komisija arī kļūdījās, uzskatot, ka Sasol Limited, Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International AG ir atbildīgi par “Sasol periodu” no 2002. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 28. aprīlim. Tie apgalvo, ka Komisija piemēroja kļūdainu tiesisko standartu un ignorēja pierādījumus, kurus Sasol  (1) tai iesniedza, lai apstiprinātu, ka Sasol Wax darbības tirgū veica patstāvīgi, tādējādi apgāžot jebkādu pieņēmumu attiecībā uz mātes sabiedrības atbildību.
   Turklāt prasītāji apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies, uzskatot, ka VARA solitāri un atsevišķi ir atbildīga par “Schümann periodu” (no 1992. gada 3. septembra līdz 1995. gada 30. aprīlim) — tā vietā, lai secinātu, ka VARA
       (2), piedaloties pārkāpumos, īstenoja pilnīgu kontroli — Komisija vispārēju atbildību attiecināja tikai uz Sasol, tādējādi apdraudot Sasol iespēju celt prasību pret VARA.
   Prasītāji apgalvo, ka Komisija tāpat acīmredzami kļūdījās, nosakot Sasol piemērojamā naudas soda pamatsummu, jo nepareizi palielināja vērā ņemamā apgrozījuma apmēru un apgrozījumā iekļāva preces, uz kurām ne tiešā, ne netiešā veidā neattiecas pārkāpums saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 (3) 23. panta 2. punkta 1. apakšpunktu. Tāpat Komisija pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, jo izvēlējās nepareizu metodi, lai aprēķinātu [naudas soda] pamatsummu, kuru ir jāpiemēro lietās, kad lēmums par naudas sodu par dažādiem pārkāpuma periodiem ir jāpiemēro dažādiem adresātiem.
   Turklāt prasītāji apgalvo, ka Komisija kļūdījās uzskatot, ka saistībā ar parafīna vasku galvenā loma bija Sasol, un nolemjot Sasol piemērojamo sodu palielināt par pārmērīgi lielu un nesamērīgu apmēru — par 50 %.
   Prasītāji papildus apgalvo, ka Komisija kļūdījās, nepiemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētos [naudas soda] 10 % griestus, un pārkāpa individuālās tiesiskās atbildības principu, nenolīdzinot par šo periodu piemērojamo naudas sodu 10 % apmērā no apgrozījuma, kas ir piemērojams Schümann, kurš saskaņā ar prasītāju apgalvojumiem, bija pēdējais, kurš kontrolēja sabiedrību, kas tiešā veidā bija saistīta ar pārkāpumu.
   Visbeidzot, prasītāji apgalvo, ka Komisija kļūdījās, nepiešķirot Sasol pilnīgu imunitāti attiecībā uz noteiktām soda daļām, attiecībā uz kurām Komisija galvenokārt balstījās uz pierādījumiem, kurus Sasol iesniedza labprātīgi, sadarbojoties ar Komisiju.

      (1)  Izņemot, ja ir norādīts pretēji, apgalvo, ka Sasol group uzņēmumi ir iesaistījušies kartelī.

      (2)  Partneris kopuzņēmumam Schümann Sasol International AG kopā ar Sasol Ltd, kas netieši iegādājās divas trešdaļas no Hans-Otto Schümann GmbH & Co KG.

      (3)  Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003., L 1, 1. lpp.).


title: Lieta C-399/13 P: Tiesas (otrā palāta) 2015. gada 4. jūnija spriedums – Stichting Corporate Europe Observatory/Eiropas Komisija, Vācijas Federatīvā Republika Apelācija — Regula (EK) Nr. 1049/2001 — Piekļuve Eiropas iestāžu dokumentiem — Dokumenti saistībā ar tirdzniecības sarunām starp Eiropas Savienību un Indijas Republiku — Pilnīga piekļuve — Atteikums

text:
               20.7.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 236/5

         Tiesas (otrā palāta) 2015. gada 4. jūnija spriedums – Stichting Corporate Europe Observatory/Eiropas Komisija, Vācijas Federatīvā Republika
   (Lieta C-399/13 P) (1)

   (Apelācija - Regula (EK) Nr. 1049/2001 - Piekļuve Eiropas iestāžu dokumentiem - Dokumenti saistībā ar tirdzniecības sarunām starp Eiropas Savienību un Indijas Republiku - Pilnīga piekļuve - Atteikums)
   (2015/C 236/06)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Stichting Corporate Europe Observatory (pārstāvis – S. Crosby, Solicitor)

      Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija (pārstāvji – F. Clotuche–Duvieusart un I. Zervas), Vācijas Federatīvā Republika (pārstāvji – T. Henze un J. Möller, pārstāvji)

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Stichting Corporate Europe Observatory atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 274, 21.9.2013.


title: Lieta T-161/17: Prasība, kas celta 2017. gada 11. martā – Le Pen/Parlaments

text:
               15.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 151/38

         Prasība, kas celta 2017. gada 11. martā – Le Pen/Parlaments
   (Lieta T-161/17)
   (2017/C 151/49)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Marine Le Pen (Saint-Cloud, Francija) (pārstāvji – M. Ceccaldi un J.--P. Le Moigne, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Parlaments

      Prasītāja prasījumi:

   Prasītāja prasījumi Vispārējā tiesai ir šādi:

               —

               atcelt Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāra 2017. gada 6. janvāra lēmumu, kas pieņemts, piemērojot Eiropas Parlamenta Prezidija 2008. gada 19. maija un 9. jūlija Lēmuma 2009/C 159/01 “par Eiropas Parlamenta deputātu nolikuma īstenošanas noteikumiem”, ar grozījumiem, 33., 43., 62., 67. un 68. pantu, un kurā konstatēts prasītājas parāds EUR 41 554 apmērā par nepamatoti samaksātajām summām par parlamentāro palīdzību, pamatota šīs summas atgūšana un uzdots atbildīgajam kredītrīkotājām sadarbībā ar iestādes grāmatvedi to atgūt saskaņā ar īstenošanas noteikumu 68. pantu un Finanšu regulas 66., 78., 79. un 80. pantu;

               —

               atcelt 2017. gada 11. janvāra paziņojumu par parādu Nr. 2017-22, ar kuru prasītāja ir informēta, ka attiecībā uz viņu ir konstatēts EUR 41 554 parāds saskaņā ar ģenerālsekretāra 2017. gada 6. janvāra lēmumu par saistībā ar parlamentāro palīdzību nepamatoti samaksāto summu atgūšanu, piemērojot īstenošanas noteikumu 68. pantu un Finanšu regulas 78., 79. un 80. pantu;

               —

               piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus šajā instancē;

               —

               piespriest Eiropas Parlamentam kā atlīdzināmos tiesāšanās izdevumus samaksāt Le Pen naudas summu EUR 50 000,00 apmērā.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītājs izvirza divus pamatus.

               1.

               Pirmais pamats ir par trūkumiem, kas iespaido apstrīdēto aktu ārējo tiesiskumu. Šis pamats ir iedalīts piecās daļās.

                           —

                           Pirmajā daļā tiek apgalvots, ka saistībā ar deputātiem lēmumi finanšu jomā ietilpstot Eiropas Parlamenta Prezidija, nevis ģenerālsekretāra kompetences jomā.

                           —

                           Otrajā daļā tiek apgalvots, ka Eiropas Parlamenta Prezidijs pats nevarot grozīt savas kompetences veidu un apjomu. Ģenerālsekretārs neesot norādījis jelkādu pamatojumu par Parlamenta Prezidija priekšsēdētāja likumīgu deleģējumu, kas ģenerālsekretāram dotu tiesības pieņemt un paziņot apstrīdētos aktus par finanšu jautājumiem attiecībā uz deputātu.

                           —

                           Trešajā daļā tiek apgalvots, ka apstrīdētajos aktos neesot norādīts pietiekams pamatojums un ka tie esot patvaļīgi.

                           —

                           Ceturtajā daļā tiek apgalvots būtisku procedūras noteikumu pārkāpums.

                           —

                           Piektajā daļā tiek apgalvots, ka Eiropas Parlamenta Ģenerālsekretārs nav personīgi veicis lietas materiālu izskatīšanu.

               2.

               Otrais pamats ir par trūkumiem, kas iespaido apstrīdēto aktu iekšējo tiesiskumu. Šis pamats ir iedalīts sešās daļās.

                           —

                           Pirmajā daļā tiek apgalvots, ka ir aizskarti tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības principi.

                           —

                           Otrajā daļā tiek apgalvots, ka apstrīdētie akti nav pamatoti ar faktiem.

                           —

                           Trešajā daļā tiek apgalvots, ka apstrīdētajos aktos ir pieļauta pilnvaru nepareiza izmantošana.

                           —

                           Ceturtajā daļā tiek apgalvots, ka apstrīdētajos aktos ir pieļauta procedūras nepareiza izmantošana.

                           —

                           Piektajā daļā tiek apgalvots, ka apstrīdētie akti ir diskriminējoši un ka pastāv fumus persecutionis.

                           —

                           Sestajā daļā tiek apgalvots OLAF neatkarības trūkums.


title: Lieta T-188/17: Prasība, kas celta 2017. gada 21. martā – Bernard Krone Holding/EUIPO (“Coil Liner”)

text:
               22.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/36

         Prasība, kas celta 2017. gada 21. martā – Bernard Krone Holding/EUIPO (“Coil Liner”)
   (Lieta T-188/17)
   (2017/C 161/51)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Bernard Krone Holding SE & Co. KG (Spelle, Vācija) (pārstāvji – T. Weeg un K. Lüken, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

      Informācija par procesu EUIPO

      Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Coil Liner” – reģistrācijas pieteikums Nr. 14 473 193

      Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2017. gada 9. janvāra lēmums lietā R 443/2016-1

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to ir noraidīta apelācijas sūdzība;

               —

               piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Izvirzītie pamati:

               —

               Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums;

               —

               Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpums;

               —

               Regulas Nr. 207/2009 7. panta 2. punkta pārkāpums.


title: Lieta C-95/07: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Commissione tributaria provinciale (Itālija) 2007. gada 20. februāra rīkojumu — Ecotrade spa / Agenzia Entrate Ufficio Genova 3

text:
               26.5.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 117/4

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Commissione tributaria provinciale (Itālija) 2007. gada 20. februāra rīkojumu — Ecotrade spa/Agenzia Entrate Ufficio Genova 3

   (Lieta C-95/07)
   (2007/C 117/05)
   Tiesvedības valoda — itāļu
   Iesniedzējtiesa
   Commissione tributaria provinciale
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Ecotrade spa

      Atbildētājs: Agenzia Entrate Ufficio Genova 3

   Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai pareiza Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK (1) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta, 21. panta 1. punkta un 22. panta interpretācija aizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu (it īpaši 1972. gada 26. oktobra Prezidenta dekrēta Nr. 633 19. pantu), kas nosaka, ka tiesības uz pievienotās vērtības nodokļa, kas jāmaksā nodokļa maksātājam, veicot savas saimnieciskās darbības, atskaitīšana ir atkarīga no termiņa ievērošanas (divi gadi), nosakot sodu par tā neievērošanu, kā rezultātā tiek anulētas šīs tiesības; it īpaši attiecībā uz tādiem gadījumiem, kad uz iegādājām precēm vai saņemtajiem pakalpojumiem, kas apliekami ar PVN, attiecina apgriezto nodokļu procedūru, nosaka iestādēm tādu laika periodu (atbilstoši Prezidenta dekrēta Nr. 633/72 57. pantam — četrus gadus) nodokļa atmaksai, kurš ir ilgāks nekā tas laika periods, kurā uzņēmējs var pieprasīt atmaksāt nodokli, un kura termiņš ir beidzies?

               2)

               Vai pareiza 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK 18. panta 1. punkta d) daļa interpretācija nozīmē to, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir aizliegts, regulējot “formalitātes”, kas minētas šajā pantā, izmantojot apgrieztās iekasēšanas procedūru, kura tiek regulēta mijiedarbībā ar tiesību noteikumiem, ko paredz Prezidenta dekrēta Nr. 633/72 17. panta 3. punkts, 23. un 25. pants, noteikt (par sliktu tikai nodokļa maksātājam) prasību ievērot tādu termiņu kā to, kas paredzēts Prezidenta dekrēta Nr. 633/72 19. pantā, lai īstenotu atskaitīšanas tiesības, kas atļautas ar direktīvas 17. pantu?

      (1)  OV L 145, 1. lpp.


title: Lieta T-97/16: Prasība, kas celta 2016. gada 29. februārī – Kasztantowicz/EUIPO – Gbb Group (“GEOTEK”)

text:
               25.4.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 145/33

         Prasība, kas celta 2016. gada 29. februārī – Kasztantowicz/EUIPO – Gbb Group (“GEOTEK”)
   (Lieta T-97/16)
   (2016/C 145/41)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Martin Kasztantowicz (Berlīne, Vācija) (pārstāvis – R. Ronneburger, advokāts)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Gbb Group Ltd (Letchworth, Apvienotā Karaliste)

      Informācija par procesu EUIPO

      Strīdus preču zīmes īpašnieks: prasītājs

      Attiecīgā strīdus preču zīme: Savienības vārdiska preču zīme “GEOTEK” – reģistrācijas pieteikums Nr. 5 772 975

      Process EUIPO: atcelšanas process

      Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas piektās padomes 2015. gada 14. decembra lēmums lietā R 3025/2014–5

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu, kā arī EUIPO Anulēšanas nodaļas 2014. gada 26. septembra lēmumu (atcelšanas lēmums Nr. 9014 C);

               —

               piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Izvirzītie pamati:

               —

               Regulas Nr. 2868/95 57. un 65. noteikuma pārpāums;

               —

                  EUIPO priekšsēdētāja Lēmuma Nr. EX-11–3 pārkāpums.


title: Lieta T-330/05: Prasība, kas celta  2005. gada 2. septembrī  — Aqua-Terra Bioprodukt/ITSB

text:
               26.11.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 296/26

         Prasība, kas celta 2005. gada 2. septembrī — Aqua-Terra Bioprodukt/ITSB
   (Lieta T-330/05)
   (2005/C 296/56)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — vācu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Aqua-Terra Bioprodukt GmbH, Greishaima [Greisheim] (Vācija) (pārstāvis — P. A. Millers [P. A. Müller], Rechtsanwalt)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)
   Otrs procesa Apelāciju padomē dalībnieks: De Ceuster Meststoffen N.V., Sintkatelaine-Vāvere [Sint-Katelijne-Waver] (Beļģija)
   Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 1. jūlija lēmumu, kas pieņemts apelācijas procesā Nr. R 0984/2004-1;

               —

               pakārtoti, atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 1. jūlija lēmumu apelācijas procesā Nr. R 0984/2004-1, ciktāl tiek skartas “bioloģiskās vielas, proti, preparāti notekūdeņu kondicionēšanai, rekonstruēšanai un rekultivēšanai vai to lietošanai notekūdeņu apstrādes rūpnīcās”.

         Pamati un galvenie argumenti

      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs: Prasītāja

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: Grafiska preču zīme “aqua terra” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 1. un 3. klasē — Reģistrācijas pieteikums Nr. 1 480 243
   Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašnieks: De Ceuster Meststoffen N.V.

      Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: Valsts vārdiska preču zīme “AQUATERRA” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 1., 5. un 31. klasē

      Iebildumu nodaļas lēmums: Apmierināt iebildumu, kas tiek ierobežots attiecībā uz 1. klasē ietilpstošajām precēm, un atteikt reģistrāciju attiecībā uz visām precēm, kas ietilpst 1. klasē

      Apelāciju padomes lēmums: Noraidīt prasītājas apelāciju

      Izvirzītie pamati: Apstrīdētais lēmums pārkāpj Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu sakarā ar pretstatīto preču zīmju sajaukšanas iespējas kļūdaino vērtējumu. Netika ņemtas vērā individuālās preces un to līdzība (kā bija nepieciešams) un tā vietā tika veikts vispārējs vērtējums.


title: Lieta T-263/14: Vispārējās tiesas 2015. gada 16. marta rīkojums – Hydro Aluminium Rolled Products u.c./Komisija

text:
               11.5.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 155/38

         Vispārējās tiesas 2015. gada 16. marta rīkojums – Hydro Aluminium Rolled Products u.c./Komisija
   (Lieta T-263/14) (1)

   (2015/C 155/47)
   Tiesvedības valoda – vācu
   Trešās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 223, 14.7.2014.


title: Lieta C-91/06: Prasība pret Austrijas Republiku, ko Eiropas Kopienu Komisija iesniedza  2006. gada 14. februārī

text:
               22.4.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 96/6

         Prasība pret Austrijas Republiku, ko Eiropas Kopienu Komisija iesniedza 2006. gada 14. februārī
   (Lieta C-91/06)
   (2006/C 96/09)
   tiesvedības valoda — vācu
   Eiropas Kopienu Tiesā 2006. gada 14. februārī izskatīšanai ir iesniegta prasība pret Austrijas Republiku, ko cēla Eiropas Kopienu Komisija, kuru pārstāv Bernhard Schima un Florence Simonetti, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā.
   Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

               1)

               atzīt, ka, nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvu 2001/42/EK (1) par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu, vai, jebkurā gadījumā, nedarot šos aktus zināmus Komisijai, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šīs direktīvas 13. panta 1. punkts;

               2)

               piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Termiņš Direktīvas transpozīcijai ir 2004. gada 21. jūlijs.

      (1)  OV L 197, 30. lpp.


title: Lieta C-146/17 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2017. gada 10. janvāra spriedumu lietā T-577/14 Gascogne Sack Deutschland un Gascogne/Eiropas Savienība 2017. gada 22. martā iesniedza Gascogne Sack Deutschland GmbH un Gascogne S.A.

text:
               15.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 151/26

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2017. gada 10. janvāra spriedumu lietā T-577/14 Gascogne Sack Deutschland un Gascogne/Eiropas Savienība 2017. gada 22. martā iesniedza Gascogne Sack Deutschland GmbH un Gascogne S.A.

   (Lieta C-146/17 P)
   (2017/C 151/33)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Gascogne Sack Deutschland GmbH, Gascogne S.A. (pārstāvji – F. Puel un E. Durand, advokāti)

      Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Savienība, kuru pārstāv Eiropas Savienības Tiesa, un Eiropas Komisija

      Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

               —

               daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu, kas ar e-Curia paziņots prasītāju pārstāvjiem 2017. gada 16. janvārī un ar kuru Vispārējā tiesa, lai gan atzīstot, ka ir noticis sprieduma taisīšanas saprātīga termiņa pārkāpums lietās, kurās tika taisīti 2011. gada 16. novembra spriedumi Groupe Gascogne/Komisija (T-72/06) un Sachsa Verpackung/Komisija (T-79/06), un prasītājām ir radies materiālais un nemateriālais kaitējums sprieduma taisīšanas saprātīga termiņa pārkāpuma rezultātā, piesprieda Savienībai samaksāt neatbilstošu kompensāciju, kas nesedz visu šādi radušos kaitējumu;

               —

               taisīt galīgo spriedumu par materiālā un nemateriālā kaitējuma, kas nodarīts apelācijas sūdzības iesniedzējām, finanšu kompensāciju, izmantojot savu neierobežoto kompetenci un atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumiem;

               —

               piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Ar pirmo pamatu Gascogne apgalvo, ka, atsakoties piespriest kompensāciju par nodarīto materiālo kaitējumu laikā pirms 2011. gada 30. maija tādēļ, ka tā nevarēja lemt ultra petita, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu šī principa interpretācijā un piemērošanā.
   Ar otro pamatu Gascogne apgalvo, ka, nolemjot izmantot par materiālā kaitējuma aprēķina izejas punktu to Gascogne reverso kaitējumu, kas noteikts, pamatojoties uz pārmērīgo ilgumu, par kādu tā uzskatīja 30 mēnešus, bet par kuru Vispārējā tiesa savukārt uzskatīja, ka tie ir 20 mēneši, un tādējādi kompensējot Gascogne ciesto materiālo kaitējumu 6 mēnešu laikā, lai gan Vispārējā tiesa skaidri nosprieda, ka nodarīto materiālo kaitējumu sastāda bankas garantijas izmaksas laika posmā, kad ir pārsniegts saprātīgs sprieduma taisīšanas termiņš (proti, 20 mēnešu termiņš), Vispārējā tiesa ir nonākusi pie formālas pretrunas un nav īstenojusi savus secinājumus.
   Ar trešo pamatu Gascogne apgalvo, ka, piemērojot atšķirīgu materiālā kaitējuma aprēķina kārtību, nevis to, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas prezentēja sākotnēji, neļaujot tām izteikt savu viedokli par sekām, kādas var radīt šāds aprēķina veids, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi viņu tiesības uz aizstāvību.
   Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, nospriežot, ka nevar piešķirt kompensāciju par nodarīto nemateriālo kaitējumu, kura apmērs šķiet esam proporcionāli pārāk liels salīdzinājumā ar Eiropas Komisijas piemērotā naudas soda apmēru, tādēļ, ka saskaņā ar judikatūru Savienības tiesa nevar pilnībā vai daļēji apšaubīt naudas soda apmēru pārsniegta saprātīgā termiņa dēļ, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot un piemērojot minēto judikatūru.
   Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, atsakot apmierināt prasību par ciestā nemateriālā kaitējuma atlīdzību tādēļ, ka, ņemot vērā tā apmēru, apelācijas sūdzības iesniedzēju lūgtā kaitējuma atlīdzības piešķiršana faktiski nozīmētu, ka tiek apšaubīts tām piemērotā naudas soda apmērs, lai gan LESD 256. panta 1. punkta un 340. panta 2. punkta normas precīzi ir paredzētas tam, lai ļautu personai, kurai Eiropas iestāžu rīcības dēļ ir nodarīts kaitējums, saņemt no Vispārējās tiesas nolēmumu par tā atlīdzināšanu, Vispārējā tiesa ir liegusi LESD 256. panta 1. punktam un 340. panta 2. punktam to lietderīgo iedarbību un pārkāpusi šīs normas, kā arī tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību.
   Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, piešķirot apelācijas sūdzības iesniedzējām kompensāciju EUR 5 000 apmērā par nodarīto nemateriālo kaitējumu, lai gan Vispārējā tiesa, pirmkārt, uzskatīja, ka nemateriālā kaitējuma atlīdzināšana nevar pat daļēji apšaubīt Komisijas piemērotā naudas soda summu, un, otrkārt, skaidri atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām ir nodarīts nemateriālais kaitējums, kurš ir jāatlīdzina atbilstoši “saprātīgā termiņa pārkāpuma apmēram” un “šīs prasības efektivitātei”, Vispārējā tiesa ir nonākusi formālā pretrunā pati sev.
   Ar septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, bez jebkādiem pierādījumiem šai sakarā nospriežot, ka, pirmkārt, sprieduma taisīšanas saprātīga termiņa pārkāpums, ņemot vērā šī pārkāpuma priekšmetu un smagumu, ir pietiekams, lai atlīdzinātu apgalvoto nodarīto kaitējumu reputācijai, un, ka, otrkārt, atlīdzība EUR 5 000 apmērā ir atbilstošs atlīdzinājums par nodarīto nemateriālo kaitējumu, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.


title: Lieta C-192/05: Tiesas (otrā palāta) spriedums 2006. gada 26. oktobrī ( Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — K. Tas-Hagen, R. A. Tas pret Raadskamer WUBO van de Pensioen- en Uitkeringsraad (Pabalsts, kuru dalībvalsts piešķir kara civilajiem upuriem — Nosacījums, ka pabalsta pieteikuma iesniegšanas brīdī ir jādzīvo šīs dalībvalsts teritorijā — EKL 18. panta 1. punkts)

text:
               30.12.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 326/10

         Tiesas (otrā palāta) spriedums 2006. gada 26. oktobrī (Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — K. Tas-Hagen, R. A. Tas pret Raadskamer WUBO van de Pensioen- en Uitkeringsraad

   (Lieta C-192/05) (1)

   (Pabalsts, kuru dalībvalsts piešķir kara civilajiem upuriem - Nosacījums, ka pabalsta pieteikuma iesniegšanas brīdī ir jādzīvo šīs dalībvalsts teritorijā - EKL 18. panta 1. punkts)
   (2006/C 326/21)
   Tiesvedības valoda — holandiešu
   Iesniedzējtiesa
   Centrale Raad van Beroep
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāji: K. Tas-Hagen, R. A. Tas

      Atbildētāja: Raadskamer WUBO van de Pensioen- en Uitkeringsraad

   Priekšmets
   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Centrale Raad van Beroep — Pabalsts, kuru dalībvalsts piešķir kara civilajiem upuriem — Atbalsts, kas tiek piešķirts tikai attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem, kuri pieteikuma iesniegšanas brīdī dzīvo valsts teritorijā — Saderīgums ar EKL 18. pantu
   Rezolutīvā daļa
   EKL 18. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas iestājas pret dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru šī dalībvalsts vienam no saviem pilsoņiem atsaka piešķirt kara civilo upuru pabalstu tikai tāpēc, ka pieteikuma iesniegšanas brīdī ieinteresētā persona dzīvoja nevis šīs valsts teritorijā, bet gan citas dalībvalsts teritorijā.

      (1)  OV C 182, 23.07.2005.


title: Lieta T-572/08 P: Pirmās instances tiesas 2009. gada 18. jūnija spriedums — Komisija/ Traore (Apelācijas sūdzība — Civildienests — Ierēdņi — Pieņemšana darbā — Paziņojums par vakanci — Iecelšana Komisijas delegācijas Tanzānijā darbības vadītāja amatā — Vakantā amata līmeņa noteikšana — Pakāpes un pienākumu nošķiršanas princips)

text:
               1.8.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 180/49

         Pirmās instances tiesas 2009. gada 18. jūnija spriedums — Komisija/Traore

   (lieta T-572/08 P) (1)

   (Apelācijas sūdzība - Civildienests - Ierēdņi - Pieņemšana darbā - Paziņojums par vakanci - Iecelšana Komisijas delegācijas Tanzānijā darbības vadītāja amatā - Vakantā amata līmeņa noteikšana - Pakāpes un pienākumu nošķiršanas princips)
   2009/C 180/92
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — J. Currall, G. Berscheid un B. Eggers)

      Pretējā puse procesā: Amadou Traore, Rhode-Saint-Genèse (Beļģija) (pārstāvis — É. Boigelot, advokāts)

      Personas, kas iestājušās lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu atbalstam: Eiropas Parlaments (pārstāvji — C. Burgos un K. Zejdová), Eiropas Savienības Padome (pārstāvji — M. Bauer un K. Zieleśkiewicz) un Eiropas Kopienu Revīzijas palāta (pārstāvji — T. Kennedy un J.-M. Stenier)

      Priekšmets

   Apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā F-90/07 Traore/Komisija, un par šī sprieduma atcelšanu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā F-90/07 Traore/Komisija tiktāl, ciktāl ar to tika atcelts Komisijas EuropAid Sadarbības biroja resursu direktora 2006. gada 12. decembra lēmums noraidīt Amadou Traore kandidatūru Komisijas delegācijas Tanzānijā darbības vadītāja amatam un iecelt S šajā amatā;

               2)

               noraidīt Traore prasību Civildienesta tiesā lietā F-90/07;

               3)

               Traore un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus paši gan pirmajā instancē, gan apelācijā;

               4)

               Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Kopienu Revīzijas palāta sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

      (1)  OV C 44, 21.02.2009.


title: Lieta C-91/11: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 25. februārī iesniedza Bundespatentgericht (Vācija) — Securvita — Gesellschaft zur Entwicklung alternativer Versicherungskonzepte mbH/Öko-Invest Verlagsgesellschaft mbH; Otra lietas dalībniece: Deutsches Patent- und Markenamt

text:
               11.6.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 173/4

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 25. februārī iesniedza Bundespatentgericht (Vācija) — Securvita — Gesellschaft zur Entwicklung alternativer Versicherungskonzepte mbH/Öko-Invest Verlagsgesellschaft mbH; Otra lietas dalībniece: Deutsches Patent- und Markenamt
   (Lieta C-91/11)
   2011/C 173/06
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

      Bundespatentgericht

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Securvita — Gesellschaft zur Entwicklung alternativer Versicherungskonzepte mbH

      Atbildētāja: Öko-Invest Verlagsgesellschaft mbH

      Otra lietas dalībniece: Deutsches Patent- und Markenamt

      Prejudiciālais jautājums

   Vai Direktīvas 2008/95/EK (1) 3. panta 1. punkta b) un/vai c) apakšpunktā paredzētais reģistrācijas atteikuma pamatojums ir piemērojams arī vārdiskam apzīmējumam, kas sastāv no burtu virknes, kas — atsevišķi aplūkojot — nav aprakstoša, un aprakstošas vārdu kombinācijas, ja sabiedrība burtu virkni uztver kā aprakstošo vārdu saīsinājumu, jo tā atbilst šo vārdu sākuma burtiem, un līdz ar to preču zīme kopumā var tikt uzskatīta par savstarpēji paskaidrojošu, aprakstošu norāžu vai saīsinājumu kombināciju?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīva 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (kodificēta versija); OV L 299, 25. lpp.


title: Lieta C-23/13: Prasība, kas celta 2013. gada 17. janvārī — Eiropas Komisija/Francijas Republika

text:
               16.3.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 79/11

         Prasība, kas celta 2013. gada 17. janvārī — Eiropas Komisija/Francijas Republika
   (Lieta C-23/13)
   2013/C 79/18
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — J.-P. Keppenne un E. Manhaeve)

      Atbildētāja: Francijas Republika

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, nenodrošinot komunālo notekūdeņu savākšanu un attīrīšanu no astoņām aglomerācijām ar cilvēka ekvivalentu vairāk kā 15 000, kuras atrodas tā sauktajās parastajās zonās, Francijas Republika nav izpildījusi Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvas 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (1) 3. un 4. pantā paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Ar savu prasību Komisija pārmet Francijai, ka tā astoņās aglomerācijās nav pareizi īstenojusi Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvu 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu.
   Atbilstoši Direktīvas 91/271/EEK 3. panta 1. punktam un 4. panta 1. punktam aglomerācijās ar cilvēka ekvivalentu (c.e.) lielāku par 15 000 ir jābūt kanalizācijas sistēmām un jānodrošina, ka komunālie notekūdeņi tiek attīrīti atkārtoti vai tam līdzvērtīgi, vēlākais, līdz 2000. gada 31. decembrim.
   Attiecībā uz komunālo notekūdeņu attīrīšanas pienākumu direktīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums uzraudzīt, ka komunālos notekūdeņus, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms novadīšanas atkārtoti attīra vai attīra līdzvērtīgi.
   Visbeidzot, direktīvas I pielikuma D punktā paredzētās pārbaudes procedūras ļauj pārliecināties, vai komunālo notekūdeņu attīrīšanas staciju novadītie ūdeņi atbilst direktīvas prasībām par novadītajiem notekūdeņiem.

      (1)  OV L 135, 40. lpp.


title: Pagaidu tulkojums; galīgais tulkojums tiks publicēts “Tiesas Judikatūras Krājumā”: (Lieta C-274/04)

text:
               11.9.2004

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 228/24

         (Lieta C-274/04)
   (Pagaidu tulkojums; galīgais tulkojums tiks publicēts “Tiesas Judikatūras Krājumā”)
   (2004/C 228/47)
   Eiropas Kopienu Tiesā izskatīšanai ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas izteikts ar 2004. gada 16. jūnijā Finanzgericht Hamburg (Vācija) pieņemtu rīkojumu lietā ED & F Man Sugar Ltd pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas un ko Tiesas kanceleja saņēmusi 2004. gada 28. jūnijā.
   Finanzgericht Hamburg (Vācija) lūdz Tiesu lemt par šādiem jautājumiem:

               1.

               Vai apelācijas procedūrā, pārsūdzot sodu, kas piemērots, pamatojoties uz Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punktu, valsts varas iestādes un tiesas ir tiesīgas pārbaudīt, vai atmaksa, ko lūdza eksportētājs, ir lielāka nekā pienāktos, ja lēmums par atmaksu saskaņā ar Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punkta 1. apakšpunktu, ir stājies spēkā un kļuvis galīgs, pirms pieņemts lēmums par soda maksājumu ?

               2.

               Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: vai procedūrā, kurā apstrīd lēmumu, ar ko uzlikts sods atbilstoši Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta 1. apakšpunktam pie šajā lēmumā izklāstītiem apstākļiem, ir atļauts pārbaudīt, vai atmaksa, ko lūdza eksportētājs, ir lielāka nekā pienāktos, nolūkā piemērot starplaikā pieņemto Kopienas tiesību aktu interpretāciju ?


title: Lieta C-386/11: Tiesas (piektā palāta) 2013. gada 13. jūnija spriedums ( Oberlandesgericht Düsseldorf (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Piepenbrock Dienstleistungen GmbH & Co KG / Kreis Düren (Publiskā iepirkuma līgumi — Direktīva 2004/18/EK — Jēdziens “publiskā iepirkuma līgums” — 1. panta 2. punkta a) apakšpunkts — Starp divām pašvaldībām noslēgts līgums — Viena subjekta uzdevuma uzkopt noteiktas tam piederošas telpas nodošana otram subjektam, par tā izpildi maksājot finansiālu atlīdzību)

text:
               3.8.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 225/7

         Tiesas (piektā palāta) 2013. gada 13. jūnija spriedums (Oberlandesgericht Düsseldorf (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Piepenbrock Dienstleistungen GmbH & Co KG/Kreis Düren

   (Lieta C-386/11) (1)

   (Publiskā iepirkuma līgumi - Direktīva 2004/18/EK - Jēdziens “publiskā iepirkuma līgums” - 1. panta 2. punkta a) apakšpunkts - Starp divām pašvaldībām noslēgts līgums - Viena subjekta uzdevuma uzkopt noteiktas tam piederošas telpas nodošana otram subjektam, par tā izpildi maksājot finansiālu atlīdzību)
   2013/C 225/11
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

      Oberlandesgericht Düsseldorf

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Piepenbrock Dienstleistungen GmbH & Co KG

      Atbildētājs: Kreis Düren

      piedaloties: Stadt Düren

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Oberlandesgerichts Düsseldorf — Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), 1. panta a) apakšpunkta interpretācija — Līgums, ar kuru pašvaldība nodod publisku ēku, kuras ir tās īpašumā, uzkopšanas pakalpojumu izpildi citam reģionālam publisko tiesību subjektam, kura teritorijā attiecīgās ēkas atrodas, un atlīdzina radušos izdevumus — Šī līguma kvalificēšana par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu vai par pašvaldības savstarpēju sadarbību, kurai Savienības tiesību normas publisko iepirkumu jomā nav piemērojamas

      Rezolutīvā daļa:

   Tāds līgums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, ar kuru, neiedibinot sadarbību līgumslēdzēju publisko tiesību subjektu starpā, lai izpildītu kopīgu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu, viens publisko tiesību subjekts piešķir otram publisko tiesību subjektam noteiktu biroju, pārvaldes telpu un skolu iestāžu vajadzībām izmantojamo ēku uzkopšanas uzdevumu, katrā ziņā saglabājot sev pilnvaras kontrolēt pienācīgu šī uzdevuma izpildi, un par tā izpildi maksā finansiālu atlīdzību, kura tiek uzskatīta par atbilstošu izdevumiem, kas rodas, izpildot minēto uzdevumu, un turklāt šis otrais subjekts šī uzdevuma izpildei ir tiesīgs izmantot tādu trešo personu pakalpojumus, kuras eventuāli ir spējīgas veikt darbību tirgū, ir uzskatāms par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūru, 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē.

      (1)  OV C 311, 22.10.2011


title: Lieta C-299/16: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 26. maijā iesniedza Vestre Landsret (Dānija) – Z Denmark ApS/Skatteministeriet

text:
               1.8.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/20

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 26. maijā iesniedza Vestre Landsret (Dānija) – Z Denmark ApS/Skatteministeriet

   (Lieta C-299/16)
   (2016/C 279/28)
   Tiesvedības valoda – dāņu

      Iesniedzējtiesa

      Vestre Landsret

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: Z Denmark ApS

      Atbildētāja: Skatteministeriet

      Prejudiciālie jautājumi

               1.

               Vai Direktīvas 2003/49/EK (1) 1. panta 1. punkts, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts rezidente uzņēmējsabiedrība, uz kuru attiecas šīs direktīvas 3. pants un kura tādos apstākļos kā šajā lietā saņem procentus no meitasuzņēmuma citā dalībvalstī, ir šo procentu “īpašuma beneficiārs” Direktīvas izpratnē?

                           1.1.

                           Vai jēdziens “īpašuma beneficiārs” Direktīvas 2003/49/EK 1. panta 1. punktā, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 4. punktu, ir jāinterpretē saskaņā ar atbilstīgo jēdzienu ESAO 1977. gada Nodokļu paraugkonvencijas 11. pantā?

                           1.2.

                           Ja uz 1.1. jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, vai šis jēdziens ir jāinterpretē, ņemot vērā tikai komentāru par 1977. gada Nodokļu paraugkonvencijas 11. pantu (8. punkts), vai arī šajā interpretācijā var ņemt vērā turpmākos komentārus, tai skaitā 2003. gadā veiktos papildinājumus par “starpnieksabiedrībām” (8.1. punkts, tagad 10.1. punkts) un 2014. gadā veiktos papildinājumus par “līgumsaistībām vai juridiskām saistībām” (10.2. punkts)?

                           1.3.

                           Ja 2003. gada komentārus var ņemt vērā interpretācijā, tādā gadījumā, kāda nozīme vērtējumā, vai uzņēmējsabiedrība var netikt uzskatīta par “īpašuma beneficiāru” Direktīvas 2003/49/EK izpratnē, ir tam, ka attiecīgie procenti tiek iegrāmatoti pamatsummā (“kapitalizēti”), ka procentu saņēmējam ir bijušas līgumiskas vai juridiskas saistības nodot procentus citai personai un ka lielākā daļa personu, kuras valsts, kur procentu maksātājs ir rezidents, uzskata par procentu “īpašuma beneficiāriem”, ir rezidentes citās dalībvalstīs vai citās valstīs, ar kurām Dānija ir noslēgusi konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu tā, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem nebūtu pamata ieturēt nodokli ienākuma gūšanas vietā, ja šīs personas būtu aizdevējas un tādējādi būtu saņēmušas procentus tieši?

                           1.4.

                           Izvērtējot jautājumu par to, vai procentu saņēmējs ir jāuzskata par “īpašuma beneficiāru” šīs direktīvas izpratnē, kāda nozīme ir tam, ka iesniedzējtiesa pēc lietas faktisko apstākļu izvērtēšanas secina, ka saņēmējam (nepastāvot līgumiskām vai juridiskām saistībām saņemtos procentus nodot citai personai) nebija “pilnīgas” tiesības “izmantot un lietot” šos procentus, kā minēts 2014. gada komentāros par 1977. gada Nodokļu paraugkonvenciju?

               2.

               Vai priekšnoteikums tam, lai dalībvalsts atsauktos uz šīs direktīvas 5. panta 1. punktu par valstu noteikumu piemērošanu attiecībā uz krāpšanas vai ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu vai šīs direktīvas 5. panta 2. punktu ir fakts, ka attiecīgā dalībvalsts ir pieņēmusi konkrētu valsts noteikumu, ar kuru tiek īstenots šīs direktīvas 5. pants, vai ka valsts tiesību aktos ir ietverti vispārēji noteikumi vai principi par krāpšanu, ļaunprātīgu izmantošanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, kurus var interpretēt saskaņā ar 5. pantu?

                           2.1.

                           Ja atbilde uz 2. jautājumu ir apstiprinoša, vai Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu, kurā ir paredzēts, ka ierobežots nodokļu maksāšanas pienākums par procentu ienākumiem neietver “procentus, kas netiek aplikti ar nodokļiem [..] saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK par kopīgu nodokļu sistēmu, ko piemēro procentu un honorāru maksājumiem, kurus veic asociēti uzņēmumi dažādās dalībvalstīs”, var uzskatīt par šīs direktīvas 5. pantā minēto īpašu valsts noteikumu?

               3.

               Vai noteikums konvencijā par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas ir noslēgta starp divām dalībvalstīm un sagatavota atbilstoši ESAO Nodokļu paraugkonvencijai, saskaņā ar kuru procentu aplikšana ar nodokļiem ir atkarīga no tā, vai procentu saņēmējs ir uzskatāms par procentu īpašuma beneficiāru, ir līguma noteikums pret ļaunprātīgu izmantošanu, uz kuru attiecas šīs direktīvas 5. pants?

               4.

               Vai dalībvalstij, kura nevēlas atzīt, ka uzņēmējsabiedrība citā dalībvalstī ir īpašuma beneficiārs, un apgalvo, ka uzņēmējsabiedrība citā dalībvalstī ir tā saucamā mākslīgā starpnieksabiedrība, saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK vai EK līguma 10. pantu ir pienākums paziņot, ko dalībvalsts šajā gadījumā uzskata par īpašuma beneficiāru?

               5.

               Ja procentu maksātājs ir rezidents vienā dalībvalstī, bet procentu saņēmējs ir rezidents citā dalībvalstī, un ja procentu saņēmēju pirmā dalībvalsts neuzskata par attiecīgo procentu “īpašuma beneficiāru” saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK un tādēļ tiek uzskatīts, ka tam ir ierobežots nodokļu maksāšanas pienākums par šiem procentiem šajā dalībvalstī, vai EK līguma 43. pantā, to lasot kopsakarā ar EK līguma 48. pantu, netiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru pirmā dalībvalsts, uzliekot nodokļus procentu saņēmējam, kas nav rezidents, neņem vērā izdevumus procentu izdevumu formā, kas procentu saņēmējam ir bijuši tādos apstākļos kā šajā lietā, savukārt procentu izdevumi parasti ir atskaitāmi saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem un tāpēc var tikt atskaitīti no procentu saņēmēja, kas ir rezidents, apliekamajiem ienākumiem?

               6.

               Ja tiek uzskatīts, ka uzņēmējsabiedrība, kura ir dalībvalsts rezidents (mātesuzņēmums), faktiski nav atbrīvota no nodokļa ienākuma gūšanas vietā saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK attiecībā uz procentu maksājumiem, kas ir saņemti no uzņēmējsabiedrības, kura ir citas dalībvalsts rezidents (meitasuzņēmuma), un tiek uzskatīts, ka pēdējās minētās dalībvalsts mātesuzņēmumam ir ierobežots nodokļu maksāšanas pienākums par šiem procentiem minētajā dalībvalstī, vai EK līguma 43. pants, to lasot kopsakarā ar EK līguma 48. pantu, nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru pēdējā minētā dalībvalsts pieprasa par nodokļa ieturēšanu ienākuma gūšanas vietā atbildīgajai uzņēmējsabiedrībai (meitasuzņēmumam) nokavētas ieturamā nodokļa samaksas gadījumā samaksāt nokavējuma procentus atbilstoši likmei, kas ir augstāka nekā nokavējuma procentu likme, ko dalībvalsts piemēro prasījumiem par uzņēmumu ienākuma nodokli (kurš attiecas arī uz ienākumiem no procentiem), kas ir vērsti pret uzņēmējsabiedrību, kura ir tās pašas dalībvalsts rezidents?

               7.

               Ja tiek uzskatīts, ka uzņēmējsabiedrība, kura ir dalībvalsts rezidents (mātesuzņēmums), faktiski nav atbrīvota no nodokļa ienākuma gūšanas vietā saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK par procentu maksājumiem, kas ir saņemti no uzņēmējsabiedrības, kura ir citas dalībvalsts rezidents (meitasuzņēmuma), un tiek uzskatīts, ka pēdējās minētās dalībvalsts mātesuzņēmums ir nodokļu maksātājs ar ierobežotu nodokļu maksāšanas pienākumu par šiem procentiem minētajā dalībvalstī, vai EK līguma 43. pants, to lasot kopsakarā ar EK līguma 48. pantu (pakārtoti, EK līguma 56. pantu), apskatot atsevišķi vai kopumā, nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru:

                           7.1.

                           pēdējā no minētajām dalībvalstīm pieprasa, lai procentus maksājošā persona par procentiem ietur nodokli ienākuma gūšanas vietā, un liek šai personai uzņemties atbildību attiecībā pret iestādēm par ienākuma gūšanas vietā neieturēto nodokli, savukārt šāda pienākuma ieturēt nodokli ienākuma gūšanas vietā nav, ja procentu saņēmējs ir rezidents pēdējā no minētajām dalībvalstīm?

                           7.2.

                           mātesuzņēmumam pēdējā no minētajām dalībvalstīm nebūtu jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodokļa avansa maksājumi pirmo divu finanšu gadu laikā un būtu jāsāk maksāt uzņēmumu ienākuma nodoklis tikai daudz vēlāk nekā nodokļu maksāšanas termiņš ienākuma gūšanas vietā?

         Eiropas Savienības Tiesa tiek lūgta atbildi uz 6. jautājumu iekļaut atbildē uz šo jautājumu.

      (1)  Padomes 2003. gada 3. jūnija Direktīva 2003/49/EK par kopīgu nodokļu sistēmu, ko piemēro procentu un honorāru maksājumiem, kurus veic asociēti uzņēmumi dažādās dalībvalstīs (OV 2003, L 157, 49. lpp.).


title: Lieta T-249/14: Prasība, kas celta 2014. gada 16. aprīlī – Masafi /ITSB – Hd1  ( “masafi” )

text:
               21.7.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 235/23

         Prasība, kas celta 2014. gada 16. aprīlī – Masafi/ITSB – Hd1 (“masafi”)
   (Lieta T-249/14)
   2014/C 235/32
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Masafi Co. LLC (Dubaija, Apvienotie Arābu Emirāti) (pārstāvis – G. Hinarejos Mulliez, advokāts)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece: Hd1 Ltd (Huddersfield, Apvienotā Karaliste)

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju ceturtās padomes 2014. gada 17. februāra lēmumu lietā R 1131/2013–4;

               —

               piespriest otrai procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniecei, ja tā iestāsies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

      Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: grafiska melnbalta preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “masafi”, attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29., 30. un 32. klasē

      Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece: otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece

      Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: Apvienotās Karalistes preču zīmes reģistrācija Nr. 2 5 51  560 attiecībā uz vārdu “masafi”

      Iebildumu nodaļas lēmums: iebildumus daļēji apmierināt

      Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt

      Izvirzītie pamati: Regulas par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta pārkāpums


title: lieta T-303/05: Prasība, kas celta 2005. gada 3. augustā — ACEA Electrabel Produzione S.p.A./Eiropas Kopienu Komisija

text:
               15.10.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 257/14

         Prasība, kas celta 2005. gada 3. augustā — ACEA Electrabel Produzione S.p.A./Eiropas Kopienu Komisija
   (lieta T-303/05)
   (2005/C 257/28)
   Tiesvedības valoda — itāļu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: ACEA Electrabel Produzione S.p.A., Roma (Itālija), ko pārstāv Luka G. Radikati di Brodzolo [Luca G. Radicati di Brozolo], Massimo Merola [Massimo Merola], Kjāra Bazzoli [Chiara Bazoli], Fabricio D'Alessandri [Fabrizio D'Alessandri], advokāti

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija
   Prasītājas prasījumi

               —

               atcelt Komisijas 2005. gada 16. marta lēmumu par valsts atbalstu, kas paredzēts, lai mazinātu siltumnīcas efektu radošo gāžu izplūdi, izmantojot alternatīvos enerģijas avotus (Valsts atbalsts Nr. C 35/03), ciktāl tas kā valsts atbalstu kvalificē siltuma tīkla būvniecības Turīnas — Mecokamīno [Torrino-Mezzocammino] apgabalā finansēšanu, un ciktāl ar to apturēta atbalsta izmaksāšana līdz brīdim, kad Itālija būs iesniegusi pierādījumus, ka ACEA ir atmaksājusi to atbalsta daļu, kas ar 2002. gada 5. jūnija lēmumu 2003/193/EK par agrākajiem nodokļu atvieglojumiem pašvaldību uzņēmumiem atzīta par pretlikumīgu un nepiemērojamu;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Prasītāja izskatāmajā lieta ir sabiedrība, kuru kontrolē Electrabel SA un ACEA. Konkrētāk, prasītāja ir viena no trim uzņēmējdarbību veicošajiem uzņēmumiem, kurus kontrolē holdingsabiedrība ACEA Electrabel Holding S.p.A, kopuzņēmums, kuru izveidoja Electrabel un ACEA ar nolūku darboties elektroenerģijas un gāzes sektorā.
   Prasība ir vērsta pret 2005. gada 16. marta lēmumu, ar kuru Komisija pabeidza uz EKL 88. panta 2. punkta pamata uzsākto procedūru, lai izvērtētu, vai Kopienas tiesībām atbilst Lačio [Lazio] reģiona piešķirtais finansējums siltuma tīkla paplašināšanai Turīnas — Mecokamīno apgabalā, netālu no Romas (Valsts atbalsts Nr. C-35/03 — agrāk — NN 90/2002).
   Prasītāja lūdz Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesu atcelt lēmumu, ciktāl tas kā valsts atbalstu kvalificē siltuma tīkla būvniecības Turīnas — Mecokamīno apgabalā finansēšanu, un ciktāl ar to apturēta atbalsta izmaksāšana līdz brīdim, kad Itālija būs iesniegusi pierādījumus, ka ACEA ir atmaksājusi to atbalsta daļu, kas ar 2002. gada 5. jūnija lēmumu 2003/193/EK par agrākajiem nodokļu atvieglojumiem pašvaldību uzņēmumiem atzīta par pretlikumīgu un nepiemērojamu (turpmāk tekstā — “Lēmums par nodokļu atvieglojumiem”).
   Prasītāja atsaucas uz šādiem galvenajiem pamatiem.

               a)

               Apskatāmais pasākums nav valsts atbalsts, jo tas nevar iespaidot konkurenci un, jebkurā gadījumā, tas nekavē tirdzniecību Kopienas ietvaros. Pasākumam ir tikai lokāla rakstura sekas, jo tas ir vērsts uz tāda projekta finansēšanu (siltuma tīkla izbūvēšana Romas priekšpilsētas teritorijā), no kura labumu gūs ierobežots lietotāju skaits Itālijā, proti, tikai vienas pilsētas priekšpilsēta;

               b)

               labuma guvējs no šī pasākuma (tas ir, prasītāja) nesakrīt ar labuma guvēju no atbalsta priekšmeta, kas bija paredzēts Lēmumā par nodokļu atvieglojumiem (tas ir, ACEA). Tāpat prasītāja un ACEA nav vienota ekonomiska vienība, un lēmums par atbalsta izmaksāšanas pārtraukšanu tāpēc ir nepamatots;

               c)

               pat neņemot vērā kļūdu, noskaidrojot labuma guvēju un pieņemot (quod non), ka ACEA no apskatāmā atbalsta gūst faktisku labumu, šķiet, ka Pirmās instances tiesas spriedumam lietā Deggendorf
                   (1) nav nozīmes izskatāmajā lietā. Proti, Komisija nav pierādījusi, ka ir izpildīti nosacījumi (jo īpaši iepriekš pieņemto pasākumu un jauno pasākumu kumulatīvo iespaids), kuri saskaņā ar principiem, kas izriet no minētā sprieduma, ir jāizpilda, lai varētu izlemt, ka tālāka valsts atbalsta izmaksāšana ir apturama.

      (1)  Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. septembra spriedums apvienotajās lietās T-244/93 un T-486/93 TWD/Komisija (Recueil 1995, II-2265. lpp.), kas apstiprināts ar Tiesas 1997. gada 15. maija spriedumu lietā C-355/95 (Recueil 1997, I-2549. lpp.).


title: lieta C-373/04 P: Apelācija, ko 2004. gada 27. augustā iesniedza Eiropas Kopienu Komisija, par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2004. gada 10. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T-153/01 un T-323/01 starp M. Alvarez Moreno kundzi un Eiropas Kopienu Komisiju

text:
               9.10.2004

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 251/10

         Apelācija, ko 2004. gada 27. augustā iesniedza Eiropas Kopienu Komisija, par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2004. gada 10. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T-153/01 un T-323/01 starp M. Alvarez Moreno kundzi un Eiropas Kopienu Komisiju
   (lieta C-373/04 P)
   (2004/C 251/19)
   Eiropas Kopienu Tiesā izskatīšanai 2004. gada 27. augustā ir iesniegta apelācija par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2004. gada 10. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T-153/01 un T-323/01 starp M. Alvarez Moreno kundzi un Eiropas Kopienu Komisiju, ko iesniedza Eiropas Kopienu Komisija, kuru pārstāv F. Clotuche-Duvieusart un D. Martins, pārstāvji.
   Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

               1)

               atcelt Pirmās instances tiesas spriedumu, ciktāl tas attiecas uz lietu T-323/01;

               2)

               atzīt prasību lietā T-323/01 par nepieņemamu;

               3)

               pakārtoti, pašai izspriest šo lietu saskaņā ar EK Tiesas statūtu 61. pantu un noraidīt prasību lietā T-323/01 kā nepamatotu;

               4)

               piespriest Alvarez Moreno kundzei atlīdzināt izdevumus, kas Tiesai radušies šajā instancē, un piespriest viņai segt savus izdevumus lietā T-323/01.

         Pamati un galvenie argumenti
   Prasība, ko cēlusi Alvarez Moreno kundze lietā T-323/01, bija atzīstama par nepieņemamu. Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, kvalificējot 2001. gada 23. februāra vēstuli kā “lēmumu” un rezultātā padarot to par [viņai] nelabvēlīgu dokumentu. Pirmkārt, prasītājas vēstule Komisijai neietver lūgumu pieņemt lēmumu Statūtu 90. panta nozīmē, bet gan tikai lūgumu sniegt ziņas par juridisko pamatu, uz ko Komisija balstījās [lēmumā] vairs nepieņemt darbā tulkus, kuri vecāki par 65 gadiem. Tādēļ atbilde uz šo vēstuli nav uzskatāma par nelabvēlīgu lēmumu minētā noteikuma nozīmē. Turklāt 2001. gada 23. februāra vēstule nekādi neietver Komisijas lēmumu, kas radītu saistošas juridiskas sekas, kuras varētu skart prasītājas intereses, būtiski grozot viņas juridisko stāvokli.
   Attiecībā uz lietas būtību, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, uzskatīdama, no vienas puses, ka Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (PDNK) 74. pants nav piemērojams palīgdarbiniekiem, kuri pieņemti darbā saskaņā ar PDNK 78. panta trešo daļu, un, no otras puses, ka noteikumos, kas piemērojami sesiju tulkiem-palīgdarbiniekiem (turpmāk tekstā – “NSTP”), kurus Eiropas Parlamenta birojs pieņēma 1999. gada 13. jūlijā, ir aplūkots jautājums par darba tiesisko attiecību izbeigšanu. PDNK 78. panta trešā daļa, kurā atļauts konferenču tulku-palīgdarbinieku darba līgumiem piemērot īpašus noteikumus, attiecas vienīgi uz darbā pieņemšanas un atalgojuma nosacījumiem, tāpēc to reglamentē PDNK 74. pants, kas paredz vecuma ierobežojumu. Nav pareizi uzskatīt, kā uzskatījusi Pirmās instances tiesa, ka attiecībā uz darba līgumiem, kas attiecas uz konkrētām dienām, darba tiesisko attiecību izbeigšana ir darbā pieņemšanas nosacījums, un tādējādi ieviest atšķirības starp darba līgumiem uz dažām dienām un darba līgumiem uz ilgāku laiku; šādas atšķirības PDNK nav paredzētas. Turklāt pat pieņemot, ka darba tiesisko attiecību izbeigšanai ar konferenču tulkiem-palīgdarbiniekiem ir piemērojami NSTP, jāatzīst, ka tajos nav normas, kas noteikti paredzētu vecuma ierobežojumu. Ja kāds jautājums nav regulēts NSTP, tad ir piemērojams PDNK un tās 74. pants.


title: Lieta C-294/16 PPU: Tiesas (ceturtā palāta) 2016. gada 28. jūlija spriedums (Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – JZ/Prokuratura Rejonowa ŁódźŚródmieście Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība — Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās — Pamatlēmums 2002/584/TI — 26. panta 1. punkts — Eiropas apcietināšanas orderis — Nodošanas sekas — Tāda laikposma ieskaitīšana, kas pavadīts apcietinājumā izpildes dalībvalstī — “Apcietinājuma” jēdziens — Brīvību ierobežojoši pasākumi, kas nav brīvības atņemšana — Mājas arests, piemērojot elektroniskas aproces nēsāšanas pienākumu — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 6. un 49. pants

text:
               31.10.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 402/12

         Tiesas (ceturtā palāta) 2016. gada 28. jūlija spriedums (Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – JZ/Prokuratura Rejonowa ŁódźŚródmieście

   (Lieta C-294/16 PPU) (1)

   (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība - Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās - Pamatlēmums 2002/584/TI - 26. panta 1. punkts - Eiropas apcietināšanas orderis - Nodošanas sekas - Tāda laikposma ieskaitīšana, kas pavadīts apcietinājumā izpildes dalībvalstī - “Apcietinājuma” jēdziens - Brīvību ierobežojoši pasākumi, kas nav brīvības atņemšana - Mājas arests, piemērojot elektroniskas aproces nēsāšanas pienākumu - Eiropas Savienības Pamattiesību harta - 6. un 49. pants)
   (2016/C 402/15)
   Tiesvedības valoda – poļu

      Iesniedzējtiesa

      Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi

      Pamatlietas puses

      Prasītājs: JZ

      Atbildētāja: Prokuratura Rejonowa ŁódźŚródmieście

      Rezolutīvā daļa:

   Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 26. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi līdzekļi kā deviņu stundu mājas arests nakts laikā kopā ar attiecīgās personas uzraudzību, izmantojot elektronisku aproci, pienākums katru dienu vai vairākas reizes nedēļā noteiktā laikā ierasties policijas komisariātā, kā arī aizliegums pieprasīt tādu dokumentu izsniegšanu, kas atļautu izceļot uz ārvalstīm, ņemot vērā visu šo piespiedu līdzekļu veidu, ilgumu, sekas un piemērošanas noteikumus, principā nav tik ierobežojoši, lai radītu brīvības atņemšanas sekas, kas būtu salīdzināmas ar ieslodzījuma radītām sekām, un lai tādējādi tie tiktu kvalificēti kā “apcietinājums” minētās tiesību normas izpratnē, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

      (1)  OV C 296, 16.8.2016.


title: Lieta T-54/11: Prasība, kas celta 2011. gada 27. janvārī — Spānija/Komisija

text:
               12.3.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 80/33

         Prasība, kas celta 2011. gada 27. janvārī — Spānija/Komisija
   (Lieta T-54/11)
   2011/C 80/58
   Tiesvedības valoda — spāņu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Spānijas Karaliste (pārstāvis — M. Muñoz Pérez)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītājas prasījumi:

   Prasītāja lūdz Vispārējo tiesu:

               —

               atcelt Komisijas 2010. gada 16. novembra Lēmumu C(2010) 7700 par Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) finansējuma Andalūzijas 1. mērķa (2000.-2006. g.) integrētajai darbības programmai (CCI 2000.ES.16.1.PO.003), samazināšanu tiktāl, ciktāl tajā ir noteikts, ka jāveic finanšu korekcija attiecībā uz 100 % izmaksu, ko saistībā ar līgumiem Nr. 2075/2003 un Nr. 2120/2005 finansē ERAF;

               —

               piespriest atbildētājai iestādei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasītāja izvirza divus prasības pamatus:

               1)

               pirmkārt, esot pārkāpts Padomes 1999. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (OV L 161, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 14. nod., 1. sēj., 31. lpp.), 39. panta 3. punkts, jo apstrīdēto lēmumu Komisija pieņēmusi, neievērodama tam atvēlēto trīs mēnešu termiņu kopš sēdes rīkošanas vai attiecīgajā gadījumā kopš Spānijas iestāžu veiktās papildinformācijas nosūtīšanas brīža;

               2)

               otrkārt, nepienācīgas piemērošanas ceļā esot pārkāpts iepriekš minētās Regulas Nr. 1260/1999 39. panta 3. punkta b) apakšpunkts, ievērojot, ka Komisija attiecībā uz līgumiem Nr. 2075/2003 un Nr. 2120/2005 finanšu korekciju piemēro, pamatodamās uz aizdomām par to slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā notikušām nelikumībām, lai gan sarunu procedūru bez izsludināšanas var pilnīgi pamatoti izmantot saskaņā ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 2. sēj., 110. lpp.), 6. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktā noteikto.


title: Lieta C-329/09 P: Tiesas (sestā palāta) 2011. gada 21. decembra spriedums — Iride SpA , agrāk Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA /Eiropas Komisija, A2A SpA , agrāk ASM Brescia SpA (Apelācija — Valsts atbalsts — Sabiedrisko pakalpojumu uzņēmumiem piešķirta atbalsta shēma — Atbrīvojumi no nodokļiem — Lēmums, ar kuru atbalsta shēma atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu — Prasība atcelt tiesību aktu — Pieņemamība — Tiesības celt prasību — Interese celt prasību)

text:
               18.2.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 49/5

         Tiesas (sestā palāta) 2011. gada 21. decembra spriedums — Iride SpA, agrāk Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA/Eiropas Komisija, A2A SpA, agrāk ASM Brescia SpA

   (Lieta C-329/09 P) (1)

   (Apelācija - Valsts atbalsts - Sabiedrisko pakalpojumu uzņēmumiem piešķirta atbalsta shēma - Atbrīvojumi no nodokļiem - Lēmums, ar kuru atbalsta shēma atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Tiesības celt prasību - Interese celt prasību)
   2012/C 49/08
   Tiesvedības valoda — itāļu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Iride SpA, agrāk Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA (pārstāvji — L. Radicati di Brozolo, M. Merola un T. Ubaldi, advokāti)

      Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija (pārstāvji — V. Di Bucci, E. Righini un D. Grespan), A2A SpA, agrāk ASM Brescia SpA

      Priekšmets

   Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (astotā palāta paplašinātā sastāvā) 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā T-300/02 AMGA/Komisija, ar kuru Pirmās instances tiesa kā nepieņemamu noraidīja lūgumu atcelt Komisijas 2002. gada 5. jūnija Lēmuma 2003/193/EK par valsts atbalstu, ko Itālija piešķīrusi sabiedrisko pakalpojumu uzņēmumiem, kuru akciju vairākums pieder valstij, atbrīvojumu no nodokļiem un aizdevumu ar izdevīgākiem nosacījumiem formā (OV L 77, 21. lpp.), 2. un 3. pantu

      Rezolutīvā daļa:

               1.

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2.

               Iride SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz apelācijas tiesvedību;

               3.

               Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz lūgumu aizstāt pamatojumu.

      (1)  OV C 267, 07.11.2009.


title: Lieta C-585/13 P: Tiesas (piektā palāta) 2015. gada 5. marta spriedums – Europäisch-Iranische Handelsbank AG/Eiropas Savienības Padome, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, Eiropas Komisija Apelācija — Ierobežojoši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku kodolieroču izplatīšanas novēršanai — Līdzekļu iesaldēšana — Līdzekļu pārvedumu ierobežojums — Palīdzība sarakstos iekļautām vienībām apiet ierobežojošos pasākumus vai tos neievērot

text:
               27.4.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 138/15

         Tiesas (piektā palāta) 2015. gada 5. marta spriedums – Europäisch-Iranische Handelsbank AG/Eiropas Savienības Padome, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, Eiropas Komisija
   (Lieta C-585/13 P) (1)

   (Apelācija - Ierobežojoši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku kodolieroču izplatīšanas novēršanai - Līdzekļu iesaldēšana - Līdzekļu pārvedumu ierobežojums - Palīdzība sarakstos iekļautām vienībām apiet ierobežojošos pasākumus vai tos neievērot)
   (2015/C 138/19)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Europäisch-Iranische Handelsbank AG (pārstāvji – S. Jeffrey, S. Ashley un A. Irvine, solicitors, H. Hohmann, Rechtsanwalt, D. Wyatt, QC, kā arī R. Blakeley, barrister)

      Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji – F. Naert un M. Bishop), Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste (pārstāve – V. Kaye, kurai palīdz R. Palmer, barrister), Eiropas Komisija

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Europäisch-Iranische Handelsbank AG sedz savus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 15, 18.1.2014.


title: Lieta T-469/17: Prasība, kas celta 2017. gada 28. jūlijā – The Scotch Whisky Association/EUIPO – José Estévez (“JOHN COR”)

text:
               18.9.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 309/38

         Prasība, kas celta 2017. gada 28. jūlijā – The Scotch Whisky Association/EUIPO – José Estévez (“JOHN COR”)
   (Lieta T-469/17)
   (2017/C 309/50)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – spāņu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: The Scotch Whisky Association (Edinburga, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji – F. Rodríguez Domínguez un J. Gracia Albero, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: José Estévez, SA (Heresa de la Frontera, Spānija)

      Informācija par procesu EUIPO

   Strīdus preču zīmes īpašniece: otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece

      Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “JOHN COR” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 10 965 937

      Process EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process

      Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2017. gada 31. maija lēmums lietā R 1290/2016-2

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu;

               —

               piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Izvirzītie pamati:

               —

               Regulas Nr. 207/2009 64. panta 1. punkta un 76. panta 1. punkta pārkāpums;

               —

               Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunkta kopsakarā ar 7. panta 1. punkta g) un j) apakšpunktu pārkāpums.


title: Lieta C-596/16: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 23. novembrī iesniedza Corte suprema di cassazione (Itālija) – Enzo Di Puma/Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

text:
               27.2.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 63/14

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 23. novembrī iesniedza Corte suprema di cassazione (Itālija) – Enzo Di Puma/Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

   (Lieta C-596/16)
   (2017/C 063/20)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Iesniedzējtiesa

      Corte suprema di cassazione

      Pamatlietas puses

      Prasītājs: Enzo Di Puma

      Atbildētāja: Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Savienības Pamattiesību hartas 50. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja ir galīgi konstatēts, ka nav bijis rīcības ar krimināltiesību pārkāpuma elementu, tas – bez vajadzības valsts tiesai veikt turpmākus novērtējumus – nepieļauj iespēju uzsākt vai turpināt turpmāku procesu par tiem pašiem faktiem nolūkā uzlikt sodus, kurus to rakstura un bardzības pakāpes dēļ var kvalificēt par kriminālsodiem?

               2)

               Vai valsts tiesai, izvērtējot sodu efektivitāti, samērīgumu un preventīvo raksturu, lai konstatētu Savienības Pamattiesību hartas 50. pantā minētā ne bis in idem principa pārkāpumu, ir jāņem vērā Direktīvā 2014/57/ES (1) noteiktie soda ierobežojumi?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 16. aprīļa Direktīva 2014/57/ES par kriminālsodiem par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (tirgus ļaunprātīgas izmantošanas direktīva) (OV L 173, 179. lpp.).


title: Lieta C-311/13: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 7. jūnijā iesniedza Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) — O. Tümer / Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

text:
               31.8.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 252/20

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 7. jūnijā iesniedza Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) — O. Tümer/Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

   (Lieta C-311/13)
   2013/C 252/31
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Centrale Raad van Beroep

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: O. Tümer

      Atbildētāja: Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Uwv)

      Prejudiciālie jautājumi

   Vai, ņemot vērā EK līguma 137. panta 2. punktā (tagad LESD 153. panta 2. punktā) likto pamatu, Maksātnespējas direktīva (1), it īpaši tās 2., 3. un 4. pants, jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums kā [Werkloosheidswet] 3. panta 3. punkts un 61. pants, uz kuru pamata par darba ņēmēju netiek uzskatīts ārzemnieks, kurš ir trešās valsts pilsonis un kurš uzturas Nīderlandē nelikumīgi Vreemdelingenwet 2000 8. panta a)–e) un 1. punkta izpratnē, arī tādā gadījumā kā apelācijas iesniedzēja, kurš ir lūdzis maksātnespējas pabalstu un kuru civiltiesiskā ziņā būtu jāuzskata par darba ņēmēju, un kurš atbilst visiem pārējiem tā piešķiršanas nosacījumiem, gadījums?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīva 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (Kodificēta versija) (OV L 283, 36. lpp.)


title: Lieta C-463/08: Prasība, kas celta 2008. gada 27. oktobrī — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste

text:
               20.12.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 327/20

         Prasība, kas celta 2008. gada 27. oktobrī — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste
   (Lieta C-463/08)
   (2008/C 327/33)
   Tiesvedības valoda — spāņu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — H. Støvlbæk un M. A. Rabanal Suárez)

      Atbildētāja: Spānijas Karaliste
   Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, nepieņemot visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvas 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (1) prasības, un katrā ziņā nedarot šos aktus zināmus Komisijai, Spānija nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Termiņš Direktīvas 2005/36/EK transponēšanai valsts tiesībās beidzās 2007. gada 20. oktobrī.

      (1)  OV L 225, 22. lpp.


title: Lieta T-279/11: Vispārējās tiesas 2016. gada 29. novembra spriedums – T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija Ārpuslīgumiskā atbildība — Lauksaimniecība — Cukurs — Ārkārtas pasākumi — Savienības tirgus apgāde — 2010./2011. tirdzniecības gads — Tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt privātpersonām tiesības — Pietiekami būtisks pārkāpums — Regula (EK) Nr. 1234/2007 — Nediskriminācijas princips — Samērīgums — Tiesiskā paļāvība — Rūpības pienākums un labas pārvaldības princips

text:
               23.1.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 22/19

         Vispārējās tiesas 2016. gada 29. novembra spriedums – T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija
   (Lieta T-279/11) (1)

   (Ārpuslīgumiskā atbildība - Lauksaimniecība - Cukurs - Ārkārtas pasākumi - Savienības tirgus apgāde - 2010./2011. tirdzniecības gads - Tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt privātpersonām tiesības - Pietiekami būtisks pārkāpums - Regula (EK) Nr. 1234/2007 - Nediskriminācijas princips - Samērīgums - Tiesiskā paļāvība - Rūpības pienākums un labas pārvaldības princips)
   (2017/C 022/25)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājas: T & L Sugars Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste), Sidul Açúcares, Unipessoal Lda (Santa Iria de Azóia, Portugāle) (pārstāvji – sākotnēji D. Waelbroeck, advokāts, un D. Slater, solicitor, vēlāk – D. Waelbroeck)

      Personas, kas iestājušās lietā prasītājas atbalstam: DAI – Sociedade de Desenvolvimento Agro-Industrial, SA (Coruche, Portugāle) (pārstāvji – M. Mendes Pereira, advokāts), RAR – Refinarias de Açúcar Reunidas, SA (Porto, Portugāle) (pārstāvis – M. Mendes Pereira) un SFIR Società Fondiaria Industriale Romagnola SpA (Cesena, Itālija), un SFIR Raffineria di Brindisi SpA (Cesena) (pārstāvji – P. Buccarelli un M. Todino, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – sākotnēji A. Demeneix, P. Rossi un N. Donnelly, vēlāk – P. Rossi un P. Ondrůšek)

      Personas, kas iestājušās lietā atbildētājas atbalstam: Francijas Republika (pārstāvji – G. de Bergues, D. Colas un C. Candat), Eiropas Savienības Padome (pārstāvji – E. Sitbon un A. Westerhof Löfflerová) un Eiropas Cukura ražotāju komiteja (CEFS) (Brisele, Beļģija) (pārstāvis – C. Pitschas, advokāts)

      Priekšmets

   Prasība, pamatojoties uz LESD 268. pantu, kuras mērķis ir panākt, ka tiek atlīdzināti zaudējumi, kas prasītājām, iespējams, ir nodarīti, pirmkārt, pieņemot Komisijas 2011. gada 3. marta Regulu (ES) Nr. 222/2011, ar ko nosaka ārkārtas pasākumus attiecībā uz ārpuskvotas cukura un izoglikozes laišanu Savienības tirgū ar samazinātu pārpalikuma maksājumu 2010./2011. tirdzniecības gadā (OV 2011, L 60, 6. lpp.), Komisijas 2011. gada 23. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 293/2011, ar ko nosaka piešķīruma koeficientu, noraida turpmākus pieteikumus un slēdz periodu pieteikumu iesniegšanai par pieejamajiem ārpuskvotas cukura daudzumiem, kas par samazinātu papildu maksājuma likmi jāpārdod Savienības tirgū (OV 2011, L 79, 8. lpp.), Komisijas 2011. gada 28. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 302/2011, ar ko atver īpašu importa tarifa kvotu noteiktiem cukura daudzumiem 2010./2011. tirdzniecības gadam (OV 2011, L 81, 8. lpp.), un Komisijas 2011. gada 19. aprīļa Īstenošanas regulu (ES) Nr. 393/2011, ar ko nosaka piešķīruma koeficientus, lai izdotu importa licences, par kurām pieteikumi iesniegti no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim un kuras paredzētas cukura nozares produktu importam atbilstīgi dažām tarifa kvotām, un ar ko pārtrauc šādu licenču pieteikumu iesniegšanu (OV 2011, L 104, 39. lpp.), un, otrkārt, Komisijai atsakoties veikt vajadzīgos pasākumus, lai atjaunotu cukurniedru jēlcukura piegādes

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               pirmkārt, T & L Sugars Ltd un Sidul Açúcares, Unipessoal Lda, un, otrkārt, Eiropas Komisija sedz pašas savus izdevumus, kas ir saistīti ar iebildi par nepieņemamību, par kuru ir taisīts 2013. gada 6. jūnija spriedums T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (T-279/11, EU:T:2013:299);

               3)

               T & L Sugars un Sidul Açúcares līdzās saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas radušies Komisijai un kas ir saistīti ar prasības pamatotību;

               4)

               Francijas Republika un Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus, tostarp tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar iebildi par nepieņemamību, par kuru ir taisīts 2013. gada 6. jūnija spriedums T & L Sugars un Sidul Açúcares/Komisija (T-279/11, EU:T:2013:299);

               5)

               DAI – Sociedade de Desenvolvimento Agro-Industrial, SA, RAR – Refinarias de Açùcar Reunidas, SA, SFIR – Società Fondiaria Industriale Romagnola SpA un SFIR Raffineria di Brindisi SpA, kā arī Eiropas Cukura ražotāju komiteja (CEFS) sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      (1)  OV C 232, 6.8.2011.


title: Lieta C-629/10: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 24. decembrī iesniedza High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) — TUI Travel plc, British Airways plc, easyJet Airline Co. Ltd, International Air Transport Association, The Queen/Civil Aviation Authority

text:
               19.3.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 89/10

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 24. decembrī iesniedza High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) — TUI Travel plc, British Airways plc, easyJet Airline Co. Ltd, International Air Transport Association, The Queen/Civil Aviation Authority

   (Lieta C-629/10)
   2011/C 89/18
   Tiesvedības valoda — angļu

      Iesniedzējtiesa

      High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāji: TUI Travel plc, British Airways plc, easyJet Airline Co. Ltd, International Air Transport Association

      Atbildētājs: Civil Aviation Authority

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 5.–7. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie paredz 7. pantā noteiktās kompensācijas izmaksu pasažieriem lidojuma kavēšanās gadījumā 6. panta izpratnē, un ja tā, tad pie kādiem apstākļiem?

               2)

               Ja atbilde uz 1. jautājumu ir noliedzoša, vai Regulas (EK) Nr. 261/2004 5.–7. pants ir pilnībā vai daļēji spēkā neesošs, jo tas pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu?

               3)

               Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša, vai Regulas (EK) Nr. 261/2004 5.–7. pants ir pilnībā vai daļēji spēkā neesošs, jo tas ir: (a) pretrunā ar Monreālas Konvenciju; (b) pārkāpj samērīguma principu; un/vai (c) pārkāpj tiesiskās drošības principu?

               4)

               Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša un 3. jautājumu noliedzoša, kādi un vai vispār uz Tiesas spriedumu šajā lietā attiecināmi ierobežojumi saistībā ar tā darbību laikā?

               5)

               Ja atbilde uz 1. jautājumu ir noliedzoša, kāda un vai vispār laika posmā no 2009. gada 19. novembra līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai šajā lietā ir nozīme Tiesas spriedumam lietā apvienotajās lietās Sturgeon?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regula (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (Dokuments attiecas uz EEZ) — Komisijas paziņojums (OV 46, 1. lpp.).


title: Apvienotās lietas no C-465/09 P līdz C-470/09 P: Tiesas (trešā palāta) 2011. gada 9. jūnija spriedums — Territorio Histórico de Vizcaya — Diputación Foral de Vizcaya (C-465/09 P un C-468/09 P), Territorio Histórico de Álava — Diputación Foral de Álava (C-466/09 P un C-469/09 P), Territorio Histórico de Guipúzcoa — Diputación Foral de Guipúzcoa (C-467/09 P un C-470/09 P)/Eiropas Komisija, Comunidad Autónoma del País Vasco — Gobierno Vasco, Comunidad Autónoma de la Rioja, Confederación Empresarial Vasca (Confebask) (Apelācija — Valsts atbalsts — Prasība atcelt tiesību aktu — Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru — Sekojoši galīgie lēmumi, kuros konstatēta tādu valsts atbalsta shēmu nesaderība ar kopējo tirgu, ko Spānija 1993. gadā īstenoja par labu noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Alavas, Biskajas un Gipuskojas provincēs — Atbrīvojums no uzņēmumu ienākuma nodokļa — Lis pendens — Jēdziens “atļauts atbalsts” — Tiesiskā paļāvība — Saprātīga termiņa ievērošana — Nepaziņošana)

text:
               30.7.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 226/5

         Tiesas (trešā palāta) 2011. gada 9. jūnija spriedums — Territorio Histórico de Vizcaya — Diputación Foral de Vizcaya (C-465/09 P un C-468/09 P), Territorio Histórico de Álava — Diputación Foral de Álava (C-466/09 P un C-469/09 P), Territorio Histórico de Guipúzcoa — Diputación Foral de Guipúzcoa (C-467/09 P un C-470/09 P)/Eiropas Komisija, Comunidad Autónoma del País Vasco — Gobierno Vasco, Comunidad Autónoma de la Rioja, Confederación Empresarial Vasca (Confebask)

   (apvienotās lietas no C-465/09 P līdz C-470/09 P) (1)

   (Apelācija - Valsts atbalsts - Prasība atcelt tiesību aktu - Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru - Sekojoši galīgie lēmumi, kuros konstatēta tādu valsts atbalsta shēmu nesaderība ar kopējo tirgu, ko Spānija 1993. gadā īstenoja par labu noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Alavas, Biskajas un Gipuskojas provincēs - Atbrīvojums no uzņēmumu ienākuma nodokļa - Lis pendens - Jēdziens “atļauts atbalsts” - Tiesiskā paļāvība - Saprātīga termiņa ievērošana - Nepaziņošana)
   2011/C 226/07
   Tiesvedības valoda — spāņu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Territorio Histórico de Vizcaya — Diputación Foral de Vizcaya (C-465/09 P un C-468/09 P), Territorio Histórico de Álava — Diputación Foral de Álava (C-466/09 P un C-469/09 P), Territorio Histórico de Guipúzcoa — Diputación Foral de Guipúzcoa (C-467/09 P un C-470/09 P) (pārstāvji — I. Sáenz-Cortabarría Fernández un M. Morales Isasi, abogados)

      Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija (pārstāvji — F. Castillo de la Torre un C. Urraca Caviedes), Comunidad autónoma del País Vasco — Gobierno Vasco (pārstāvji — I. Sáenz-Cortabarría Fernández un M. Morales Isasi, abogados), Comunidad autónoma de La Rioja (pārstāvji — J. Criado Gámez un M. Martínez Aguirre, abogados), Confederación Empresarial Vasca (Confebask)

      Persona, kas iestājusies lietā apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumu atbalstam: Spānijas Karaliste (pārstāve — N. Díaz Abad)

      Priekšmets

   Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2009. gada 9. septembra spriedumu apvienotajās lietās no T-30/01 līdz T-32/01 un no T-86/02 līdz T-88/02 Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, kurā Pirmās instances tiesa apvienotajās lietās no T-30/01 līdz T-32/01 nolēma izbeigt tiesvedību par prasību atcelt Komisijas 2000. gada 28. novembra lēmumu sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru par nodokļu priekšrocībām, kas piešķirtas ar Diputación Foral de Álava, Diputación Foral de Guipúzcoa un Diputación Foral de Vizcaya pieņemtajām tiesību normām un kas izpaužas kā noteiktu jaundibinātu uzņēmumu atbrīvojums no uzņēmumu ienākuma nodokļa, un apvienotajās lietās no T-86/02 līdz T-88/02 noraidīja prasību atcelt Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmumu 2003/28/EK, Lēmumu 2003/86/EK un Lēmumu 2003/192/EK par valsts atbalsta shēmu, ko Spānija 1993. gadā īstenoja par labu noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Alavas [Álava] (T-86/02), Biskajas [Vizcaya] (T-87/02) un Gipuskojas [Guipúzcoa] provincēs (T-88/02) (attiecīgi OV 2003, L 17, 20. lpp.; OV 2003, L 40, 11. lpp., un OV 2003, L 77, 1. lpp.) atbrīvojuma no uzņēmumu ienākuma nodokļa formā

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzības noraidīt;

               2)

               ar šīm apelācijas sūdzībām saistītos tiesāšanās izdevumus Territorio Histórico de Vizcaya — Diputación Foral de Vizcaya, Territorio Histórico de Álava — Diputación Foral de Álava, Territorio Histórico de Guipúzcoa — Diputación Foral de Guipúzcoa un Comunidad autónoma del País Vasco — Gobierno Vasco atlīdzina vienādās daļās;

               3)

               Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      (1)  OV C 37, 13.02.2011.


title: Lieta T-313/16: Prasība, kas celta 2016. gada 21. jūnijā – Grupo Riberebro Integral un Riberebro Integral/Komisija

text:
               8.8.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 287/28

         Prasība, kas celta 2016. gada 21. jūnijā – Grupo Riberebro Integral un Riberebro Integral/Komisija
   (Lieta T-313/16)
   (2016/C 287/34)
   Tiesvedības valoda – spāņu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājas: Grupo Riberebro Integral, SL (Alfaro, Spānija) un Riberebro Integral, SA (Alfaro, Spānija) (pārstāvji – R. Allendesalazar Corcho un A. Rincón García-Loygorri, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītāju prasījumi:

               —

               saskaņā ar LESD 263. pantu atcelt Eiropas Komisijas 2016. gada 6. aprīļa Lēmuma C(2016) 1933 final, par procedūru saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu lietā AT.39965 – Sēnes 2. pantu saistībā ar prasītājām uzliktā naudas soda apmēru, jo Eiropas Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu to faktu vērtējumā, pamatojoties uz kuriem tā atteicās ņemt vērā prasītāju maksātspējas neesamību;

               —

               pakārtoti, saskaņā ar tai piešķirto neierobežoto kompetenci, kas tai ir atzīta ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 31. pantu, un saskaņā ar LESD 261. pantu, grozīt Eiropas Komisijas 2016. gada 6. aprīļa Lēmuma C(2016) 1933 final, par procedūru saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu lietā AT.39965 – Sēnes 2. pantu un samazināt prasītājām uzliktā naudas soda apmēru;

               —

               piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Lietas pirmsākumi ir meklējami Eiropas Komisijai iesniegtajā uzņēmuma pieteikumā par iecietības programmas piemērošanu saistībā ar tā dalību aizliegtā vienošanās konservētu sēņu nozarē. Saskaņā ar lēmuma formulējumu šī aizliegtā vienošanās tika slēgta, lai stabilizētu sēņu tirgu un apturētu cenu kritumu šajā nozarē.
   Prasītājas neapstrīd nedz faktus, nedz to juridisko kvalifikāciju, ko tās jau ir atzinušas, sadarbodamās iecietības programmas procedūras ietvaros, kā arī atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kurā tās pauda piekrišanu šajā paziņojumā ietverto faktu aprakstam un juridiskajai kvalifikācijai. Šīs prasības priekšmets attiecas uz prasītājām uzliktā naudas soda vērtējumu un samērīgumu.
   Savas prasības atbalstam prasītājas izvirza divus pamatus.

               1.

               Pirmais pamats, kas ir saistīts ar atbildētājas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā

                           —

                           Prasītājas šai ziņā norāda, ka acīmredzama kļūda attiecas uz to faktu vērtējumu, pamatojoties uz kuriem Eiropas Komisija ir atteikusies ņemt vērā prasītāju maksātspējas neesamību. Naudas soda uzlikšana rada neatgriezenisku prasītāju ekonomiskās dzīvotspējas apdraudējumu, pilnībā noved pie to aktīvu vērtības zuduma un ignorē ekonomisko un sociālo kontekstu, kurā prasītājas iekļaujas.

               2.

               Otrais pamats, kas ir saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu

                           —

                           Prasītājas šai ziņā atsaucas uz faktu, ka atbildētāja apstrīdētajā lēmumā nav ņēmusi vērā to, ka prasītāju rīcībā ir vien ierobežots produktu klāsts.


title: Lieta C-144/13: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 21. martā iesniedza Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) — VDP Dental Laboratory NV, Staatssecretaris van Financiën

text:
               22.6.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 178/2

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 21. martā iesniedza Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) — VDP Dental Laboratory NV, Staatssecretaris van Financiën

   (Lieta C-144/13)
   2013/C 178/03
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Hoge Raad der Nederlanden

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāji: VDP Dental Laboratory NV, Staatssecretaris van Financiën

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Sestās direktīvas (1) 17. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts tiesību norma pretrunā direktīvai paredz atbrīvojumu (attiecībā uz kuru ir liegtas tiesības uz atskaitīšanu), nodokļa maksātājs, atsaucoties uz Sestās direktīvas 17. panta 1. un 2. punktu, iegūst tiesības uz atskaitīšanu?

               2)

               Vai 2006. gada PVN direktīvas (2) 143. panta ievads un a) punkts un 140. panta ievads un a) un b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajās normās ietvertie atbrīvojumi no PVN nav piemērojami zobu protēžu importam un iegādei Kopienas iekšienē? Ja nē, vai atbrīvojuma piemērošana ir atkarīga no priekšnosacījuma, ka zobu protēzes no ārvalstīm piegādā zobārsts vai zobu tehniķis un/vai tās tiek piegādātas zobārstam vai zobu tehniķim?

      (1)  Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.)

      (2)  Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.)


title: Lieta T-307/07: Prasība, kas celta 2007. gada 14. augustā — Hansgrohe /ITSB ( AIRSHOWER )

text:
               6.10.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 235/24

         Prasība, kas celta 2007. gada 14. augustā — Hansgrohe/ITSB (“AIRSHOWER”)
   (Lieta T-307/07)
   (2007/C 235/44)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Hansgrohe AG, Schiltach (Vācija) (pārstāvji — S. Weidert un J. Zehnsdorf, Rechtsanwälte)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)
   Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja Apelāciju pirmās padomes 2007. gada 31. maija lēmumu lietā R 1281/2006–1 attiecībā uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu Nr. 4 869 319;

               —

               piespriest Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: vārdiska preču zīme “AIRSHOWER”, kas attiecas uz precēm, kuras ietilpst 11. klasē (pieteikums Nr. 4 869 319)

      Pārbaudītāja lēmums: pieteikumu noraidīt daļēji

      Apelāciju padomes lēmums: apelāciju noraidīt

      Izvirzītie pamati: Regulas (EK) Nr. 40/94 (1) 7. panta 1. panta b) un c) apakšpunkta pārkāpums, jo pieteiktajam apzīmējumam piemīt atšķirspēja un tas nav aprakstošs.

      (1)  Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).


title: Lieta C-213/09: Tiesas (trešā palāta) 2010. gada 25. novembra spriedums ( Finanzgericht Hamburg (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Barsoum Chabo/Hauptzollamt Hamburg-Hafen (Muitas savienība — Regula (EK) Nr. 1719/2005 — Kopējais muitas tarifs — Ievedmuitas nodokļa piedziņa — Pārstrādātu pārtikas produktu ievešana — Konservētas sēnes — KN apakšpozīcija 20031030 — Papildu maksājuma iekasēšana — Samērīguma princips)

text:
               29.1.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 30/5

         Tiesas (trešā palāta) 2010. gada 25. novembra spriedums (Finanzgericht Hamburg (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Barsoum Chabo/Hauptzollamt Hamburg-Hafen

   (Lieta C-213/09) (1)

   (Muitas savienība - Regula (EK) Nr. 1719/2005 - Kopējais muitas tarifs - Ievedmuitas nodokļa piedziņa - Pārstrādātu pārtikas produktu ievešana - Konservētas sēnes - KN apakšpozīcija 20031030 - Papildu maksājuma iekasēšana - Samērīguma princips)
   2011/C 30/07
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

   Finanzgericht Hamburg

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Barsoum Chabo

      Atbildētāja: Hauptzollamt Hamburg-Hafen

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Finanzgericht Hamburg — Komisijas 2005. gada 27. oktobra Regulas (EK) Nr. 1719/2005, ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 386, 1. lpp.), spēkā esamība attiecībā uz preču, kas ietilpst KN apakšpozīcijā 20031030000, importam piemērojamā papildu maksājuma apmēru — Konservētas sēnes — Samērīguma princips

      Rezolutīvā daļa:

   Izvērtējot uzdoto jautājumu, nav konstatēts neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt īpašā muitas nodokļa EUR 222 apmērā par 100 kilogramiem sausā tīrsvara spēkā esamību, kurš ir piemērojams atbilstoši Komisijas 2005. gada 27. oktobra Regulai (EK) Nr. 1719/2005, ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, un kurš tiek iekasēts par šajā I pielikumā ietvertās kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 2003 10 30 ietilpstošo Agaricus ģints konservēto sēņu importu, kas veikts ārpus ar Komisijas 2004. gada 26. oktobra Regulu (EK) Nr. 1864/2004, ar ko atklāj un nosaka tarifa kvotu pārvaldīšanu konservētu sēņu importam no trešām valstīm, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2005. gada 7. decembra Regulu (EK) Nr. 1995/2005, atvērtās kvotas.

      (1)  OV C 205, 29.08.2009.


title: Lieta T-40/09: Vispārējās tiesas 2016. gada 1. marta spriedums – Advance Magazine Publishers/ITSB – Selecciones Americanas (“VOGUE CAFÉ”) Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas vārdiska preču zīme “VOGUE CAFÉ” — Agrākas valsts grafiskas preču zīmes “Vogue” un “VOGUE studio” un Kopienas grafiskas preču zīmes “VOGUE” reģistrācijas pieteikums — Agrāko preču zīmju faktiska izmantošana — Regulas (EK) Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts

text:
               18.4.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 136/24

         Vispārējās tiesas 2016. gada 1. marta spriedums – Advance Magazine Publishers/ITSB – Selecciones Americanas (“VOGUE CAFÉ”)
   (Lieta T-40/09) (1)

   (Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiska preču zīme “VOGUE CAFÉ” - Agrākas valsts grafiskas preču zīmes “Vogue” un “VOGUE studio” un Kopienas grafiskas preču zīmes “VOGUE” reģistrācijas pieteikums - Agrāko preču zīmju faktiska izmantošana - Regulas (EK) Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts)
   (2016/C 136/33)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Advance Magazine Publishers, Inc. (Ņujorka, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvis – T. Alkin, barrister)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvji – sākotnēji R. Pethke un D. Botis, vēlāk – I. Harrington)

      Otra procesa ITSB Apelācijas padomē dalībniece: Selecciones Americanas, SA (Sitges, Spānija)

      Priekšmets

   Prasība par ITSB Apelācijas ceturtās padomes 2008. gada 19. novembra lēmumu lietā R 0280/2008–4 attiecībā uz iebildumu procesu starp Selecciones Americanas, SA un Advance Magazine Publishers, Inc.

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               izbeigt tiesvedību attiecībā uz prasību atcelt ITSB Apelācijas ceturtās padomes 2008. gada 19. novembra lēmumu lietā R 0280/2008–4, ciktāl minētajā lēmumā ir secināts, ka pastāv reģistrācijas pieteiktās Kopienas preču zīmes “VOGUE CAFÉ” un Spānijas grafiskas preču zīmes “VOGUE studio”, kas reģistrēta ar numuru 2529728, sajaukšanas iespēja;

               2)

               pārējā daļā prasību noraidīt;

               3)

               Advance Magazine Publishers, Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 82, 4.4.2009.