title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 24. novembrī. # Sadas SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "ARTHUR ET FELICIE" reģistrācijas pieteikums - Agrāka grafiska preču zīme, kas satur vārdisku elementu "Arthur" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas Nr. 40/94 (EK) 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-346/04.

text:
      Lieta T-346/04
      Sadas SA
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ARTHUR ET FELICIE” reģistrācijas pieteikums – Agrāka grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “Arthur” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas Nr. 40/94 (EK) 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2005. gada 24. novembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Konkrēto preču un pakalpojumu līdzība – Vērtēšanas kritēriji
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 43. panta 2. un 3. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas iespēja ar agrāku preču zīmi – Vārdiska preču zīme “ARTHUR ET FELICIE” un grafiska preču zīme, kas ietver vārdisko
            elemento “Arthur”
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      3.     Kopienas preču zīme – Biroja lēmumi – Likumība – Pārbaude, ko veic Kopienu tiesa – Kritēriji
      (Padomes Regula Nr. 40/94)
      1.     Pārbaudot iebildumus, ko, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, iesniedzis
         agrākas preču zīmes īpašnieks, attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzības novērtēšanas nolūkā ir jāņem vērā visi atbilstošie
         faktori, kas raksturo saikni starp precēm vai pakalpojumiem. Šie faktori it īpaši ietver to dabu, funkcionālo uzdevumu, pielietojumu,
         kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu.

      Gadījumā, ja ar agrāko preču zīmi aptverto preču sastāvā ietilpst preces, ko aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme, šīs
         preces ir jāuzskata par identiskām.

      Turklāt preču salīdzināšana ir jāveic, balstoties uz tām precēm, kas norādītas attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikumā,
         nevis uz tām, attiecībā uz kurām preču zīme tiek faktiski izmantota, ja vien, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 43. panta
         2. un 3. punktu iesniegto pieteikumu, izrādās, ka agrākā preču zīme tikusi izmantota tikai saistībā ar daļu no precēm, attiecībā
         uz kurām tā ir reģistrēta. Šādā gadījumā, veicot iebildumu pārbaudi, agrākā preču zīme tiek uzskatīta par reģistrētu tikai
         attiecībā uz šo preču daļu.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      2.     Vidusmēra Francijas patērētājam pastāv sajaukšanas iespēja starp vārdisku apzīmējumu “ARTHUR ET FELICIE”, kuru pieteica reģistrācijai
         kā Kopienas preču zīmi attiecībā uz Nicas nolīguma izpratnē 25. klasē ietilpstošām precēm “apģērbi (apģērbu ražošana), apavi
         (izņemot ortopēdiskos apavus), galvassegas, visas šīs preces bērniem, ko pārdod pa pastu un specializētajos veikalos, kuri
         izplata katalogu preces”, un grafisku preču zīmi, kas ietver vārdisku elementu “Arthur”, kas reģistrēta agrāk Francijā attiecībā
         uz tajā pašā klasē ietilpstošajām “tekstilprecēm, lietošanai gatavajām precēm un precēm, kas izgatavotas individuāli, ieskaitot
         zābakus, kurpes un čības” – ņemot vērā attiecīgo preču identiskumu, atbilstošo apzīmējumu zināmo līdzību un agrākas preču
         zīmes augsto atšķirtspēju, vismaz sakarā ar tās atpazīstamību tirgū.

      (sal. ar 69. punktu)
      3.     Lēmumi saistībā ar apzīmējuma kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju, kas Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja Apelāciju padomēm
         ir jāpieņem, pamatojoties uz Regulu Nr. 40/94, izriet no saistošās kompetences un nevis īstenojot rīcības brīvību. Tādēļ tas,
         vai apzīmējumu var reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, ir jāvērtē, pamatojoties vienīgi uz šo Regulu, kā to interpretē Kopienu
         tiesas, un nevis pamatojoties uz Apelāciju padomju iepriekšējo praksi.

      (sal. ar 71. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 24. novembrī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ARTHUR ET FELICIE” reģistrācijas pieteikums – Agrāka grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “Arthur” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas Nr. 40/94 (EK) 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Lieta T‑346/04
      Sadas SA, Turkuāna [Tourcoing] (Francija), ko pārstāv A. Bertrāns [A. Bertrand], avocat,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju      (preču zīmes, paraugi un modeļi)      (ITSB), ko pārstāv A. Foliards‑Mongirāls [A. Folliard‑Monguiral] un G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā, –
      LTJ Diffusion SA, Kolomba [Colombes] (Francija), ko pārstāv F. Faženboms [F. Fajgenbaum] un S. Ledermans [S. Lederman], avocats,

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 7. jūnija lēmumu (lieta R 393/2003‑1) attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Sadas SA un LTJ Diffusion SA.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un O. Cūcs [O. Czúcz],

      sekretārs I. Nacins [I. Natsinas], administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 17. augustā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 31. janvārī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 20. janvārī,
      pēc tiesas sēdes 2005. gada 6. jūlijā
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1996. gada 9. septembrī prasītāja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas
         preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme bija vārdisks apzīmējums “ARTHUR ET FELICIE”.
      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 16., 24. un 25. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām un atbilst šādam aprakstam, ko prasītāja saīsināja iebildumu procesā:

      –       16. klase: “Katalogi pārdošanai pa pastu”;
      –       24. klase: “Tekstilpreces; gultas un galda pārklāji”;
      –       25. klase “Apģērbi (apģērbu ražošana), apavi (izņemot ortopēdiskos apavus), galvassegas, visas šīs preces bērniem, ko pārdod
         pa pastu un specializētajos veikalos, kuri izplata katalogu preces”.

      4       1998. gada 6. aprīlī preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 24/98.

      5       1998. gada 2. jūlijā persona, kas iestājusies lietā, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus pret
         pieteiktās preču zīmes reģistrāciju. Iebildumi bija pamatoti, pirmkārt, ar reģistrāciju Francijā 1983. gada 16. jūnijā (Nr. 17 731),
         kas atjaunota 1993. gada 14. jūnijā, un, otrkārt, ar starptautisko reģistrāciju 1989. gada 31. maijā (Nr. 539 689), kas ir
         spēkā Vācijā, Austrijā, Spānijā un Beniluksa valstīs. Šīs abas agrākās grafiskās preču zīmes ir attēlotas šādi:

      6       Iebildumi bija vērsti pret daļu no Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm, proti, 24. un 25. klasē
         ietilpstošajām precēm. Tie balstījās uz visām precēm, ko aptver agrākās preču zīmes, proti, 25. klasē ietilpstošajām “tekstilprecēm,
         lietošanai gatavajām precēm un precēm, kas izgatavotas individuāli, ieskaitot zābakus, kurpes un čības”.

      7       Iebildumi bija pamatoti ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta noteikumiem.
      8       Ar 1999. gada 8. oktobra lēmumu (turpmāk tekstā – “Iebildumu nodaļas 1999. gada 8. oktobra lēmums”) Iebildumu nodaļa noraidīja
         iebildumus. Tā uzskatīja, ka konfliktējošie apzīmējumi nav ne identiski, ne līdzīgi un, tā kā persona, kas iestājusies lietā,
         nebija iesniegusi nekādus pierādījumus, lai analizētu sajaukšanas iespēju (tādus elementus, kas ļauj novērtēt agrāko preču
         zīmju atpazīstamību attiecīgajās valstīs), nevar rasties sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē, tādēļ preces nevajag salīdzināt, lai kāda arī būtu preču, ko aptver attiecīgās preču zīmes, identitātes vai līdzības
         pakāpe.

      9       1999. gada 7. decembrī persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu par Iebildumu nodaļas 1999. gada
         8. oktobra lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.

      10     Ar 2002. gada 19. jūnija lēmumu Apelāciju trešā padome noraidīja apelāciju daļā, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta a) apakšpunkta piemērošanu, un atcēla Iebildumu nodaļas 1999. gada 8. oktobra lēmumu daļā, kurā bija noraidīti iebildumi,
         pamatojoties uz to, ka nepastāv konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja. Tā uzskatīja, ka tām ir nozīmīgi līdzības elementi
         un nosūtīja lietu atpakaļ Iebildumu nodaļai, lai tā lemtu par sajaukšanas iespējas esamību, it īpaši ņemot vērā preču salīdzinājumu;
         to, ka prasītāja saīsināja attiecīgo preču sarakstu, kā arī abu lietas dalībnieku iesniegto jauno dokumentu, ko Apelāciju
         padome atzina par pieņemamiem, nozīmi.

      11     Ar 2003. gada 22. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “Iebildumu nodaļas lēmums”) Iebildumu nodaļa daļēji apmierināja apelāciju.
         Tā uzskatīja, pirmkārt, ka attiecīgās preču zīmes nav identiskas un ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts
         nav piemērojams. Otrkārt, tā uzskatīja, ka pastāv 25. klasē ietilpstošo preču sajaukšanas iespēja (ieskaitot asociāciju iespēju).
         Turklāt tā konstatēja, ka agrākā Francijas preču zīme bija zināmā mērā pazīstama Francijas tirgū.

      12     2003. gada 18. jūnijā prasītāja par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza ITSB apelācijas sūdzību saskaņā ar Regulas Nr. 40/94
         57.–62. pantu.

      13     Ar 2004. gada 7. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) Apelāciju pirmā padome apelāciju noraidīja. Tā uzskatīja
         – ņemot vērā attiecīgo preču zīmju nozīmīgos līdzības elementus, atbilstošo preču identitāti, kā arī augsto raksturīgo atšķirtspēju
         un agrākās preču zīmes atpazīstamību tirgū, vārdu “et” (un) un “Félicie” radītās vizuālās un fonētiskās atšķirības reģistrācijai
         pieteiktajā preču zīmē nav tādas, lai izslēgtu sajaukšanas iespēju, kas franču patērētājam rodas attiecībā uz 25. klasē ietilpstošajām
         precēm.

      Lietas dalībnieku prasījumi
      14     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       grozīt Apstrīdēto lēmumu;
      –       atcelt Iebildumu nodaļas lēmumu;
      –       piespriest personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      15     ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      16     Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       apstiprināt Apstrīdēto lēmumu;
      –       apstiprināt Iebildumu nodaļas lēmumu;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 81. pantu.
       Par dokumentu, kas pirmo reizi iesniegti Pirmās instances tiesā, pieņemamību
      17     Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka prasības pieteikuma 15., 21. un 30. pielikums ir jauni dokumenti, jo tie netika
         iesniegti ITSB. Tādēļ šie dokumenti ir nepieņemami.

      18     22.–24., 26. un 27. pielikums ir izvilkumi no interneta vietnēm, kas publicēti pēc administratīvā procesa ITSB. 25. pielikumā
         ir atsauce uz aptaujas, ko laikā no 2003. gada 22. jūlija līdz 28. jūlijam rīkoja pētījumu institūts Ipsos (turpmāk tekstā – “Ipsos aptauja”), rezultātiem, kuru arī nav administratīvajā lietā. Turklāt 16. pielikums, kas ietver 2003. gada 17. jūnijā internetā
         veikto pētījumu rezultātus, arī netika iesniegts ITSB.

      19     Tādēļ šos dokumentus, ko pirmo reizi iesniedz Pirmās instances tiesā, nevar ņemt vērā. Prasības izskatīšana Pirmās instances
         tiesā ir vērsta uz to, lai pārbaudītu ITSB Apelāciju padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 40/94 63. panta izpratnē, tāpēc
         Pirmās instances tiesai nav atkārtoti jāpārbauda faktiskie apstākļi, pamatojoties uz dokumentiem, kurus tai iesniedz pirmo
         reizi. Tāpēc iepriekš minētie dokumenti ir jānoraida, nepārbaudot to pierādījumu spēku [Pirmās instances tiesas 2004. gada
         18. februāra spriedums lietā T‑10/03 Koubi/ITSB – Flabesa (“CORNFLEX”), Recueil, II‑719. lpp., 52. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā T‑399/02 Eurocermex/ITSB (Alus pudeles forma), Recueil, II‑1391. lpp., 52. punkts; 2004. gada 10. novembra spriedums lietā T‑396/02 Storck/ITSB (Konfektes forma), Krājums, II‑3821. lpp., 24. punkts, un 2005. gada 21. aprīļa spriedums lietā T‑164/03 Ampafrance/ITSB – Johnson & Johnson (“monBeBé”), Krājums, II‑1401. lpp., 29. punkts].

      20     15. un 21. pielikumā ir atkārtots, attiecīgi, Apelāciju pirmās padomes 2001. gada 25. jūlija lēmums un Parīzes Pirmās instances
         tiesas [Tribunal de grande instance de Paris] 2004. gada 23. janvāra spriedums. Lai gan šie dokumenti Pirmās instances tiesā ir iesniegti pirmo reizi, tie nav pierādījumi
         kā tādi, bet attiecas uz ITSB lēmumu praksi un valsts judikatūru, uz kuru lietas dalībniekam ir tiesības atsaukties pat pēc
         procesa ITSB.

      21     28.–30. pielikums, kas ietver Pirmās instances tiesas Reglamenta noteiktos dokumentus – izrakstu no Komercreģistra un sabiedrības
         reģistra attiecībā uz prasītāju, tās pārstāvja personību un pilnvaras apliecinoša dokumenta kopiju –, ir pieņemami.

       Par lietas būtību
      22     Lai pamatotu savu prasību, prasītāja būtībā izvirza vienu pamatu – apgalvojumu par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         pārkāpumu.

      23     Prasītāja būtībā norāda, ka Apelāciju padome nav ņēmusi vērā vairākus faktorus, kuri tai ļautu secināt, ka nepastāv konfliktējošo
         preču zīmju sajaukšanas iespēja. Šie faktori tostarp ir: agrākās preču zīmes vājā raksturīgā atšķirtspēja, kas radusies sakarā
         ar vairāku vārdu “Arthur” saturošu apģērba preču zīmju reģistrāciju; tas, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme tirgū bija
         pazīstama pirms iebildumu procesa sākuma; attiecīgo preču zīmju līdzāspastāvēšana Francijas tirgū; izplatīšanas struktūru
         un veidu atšķirības, kā arī atšķirīgās preču kategorijas, ko pārdošanai piedāvā prasītāja un persona, kas iestājusies lietā,
         un, visbeidzot, Ipsos aptauja, kas rāda, ka sajaukšanas iespēja ir pilnībā jāizslēdz.

      24     ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka Apelāciju padome pamatoti novērtēja sajaukšanas iespējas esamību.
      25     Pirmās instances tiesa atgādina – saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks
         iebilst, pieprasīto [reģistrācijai pieteikto] preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi
         un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību [sabiedrībai
         pastāv sajaukšanas iespēja] tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme. Iespēja maldināt [sajaukšanas iespēja] ir
         asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) un iii) daļu
         agrākas preču zīmes ir dalībvalstī reģistrētas preču zīmes [..] un preču zīmes, kas reģistrētas atbilstīgi starptautiskajiem
         nolīgumiem, kas ir spēkā dalībvalstī, kuru reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums ir agrāks par Kopienas preču zīmes
         reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu.

      26     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja pastāv, ja sabiedrība var domāt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi
         nāk no viena un tā paša vai, attiecīgā gadījumā, ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.

      27     Saskaņā ar šo pašu judikatūru sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver
         attiecīgos apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, un ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, it īpaši savstarpējo
         saistību starp apzīmējumu līdzību un apzīmēto preču vai pakalpojumu līdzību [skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija
         spriedumu lietā T‑162/01 Laboratorios RTB/ ITSB – Giorgio Beverly Hills (“GIORGIO BEVERLY HILLS”), Recueil, II‑2821. lpp., 31.–33. punkts un tajos minētā judikatūra].

       Par konkrēto sabiedrības daļu
      28     Izskatāmajā lietā agrākās preču zīmes ir Francijas valsts preču zīme un starptautiska preču zīme, kas ir spēkā Vācijā, Austrijā,
         Spānijā un Beniluksa valstīs. Apstrīdētais lēmums pamatojas vienīgi uz Francijas agrāko preču zīmi, un [šo apstākli] lietas
         dalībnieki neapstrīd. Tādēļ Pirmās instances tiesas pārbaudei ir jāaprobežojas ar reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un
         Francijas agrākās preču zīmes sajaukšanas iespēju un, attiecīgi, ar Francijas teritoriju.

      29     Prasītāja kritizē konkrētās sabiedrības daļas definīciju, kas nav viena un tā pati precēm, ko pārdod persona, kas iestājusies
         lietā, un precēm, ko pārdod prasītāja, tādēļ ka tikai šīs pēdējās no minētajām precēm ir paredzētas divus līdz divpadsmit
         gadus veciem bērniem. Šo argumentu nevar pieņemt. Ciktāl bērniem paredzētā apģērba priekšmetus pērk pieaugušie, tiktāl ar
         reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertās preces ir domātas gan pieaugušajiem, gan bērniem. Tas pats attiecas uz personas,
         kas iestājusies lietā, precēm, ņemot vērā, ka tās var ietvert bērniem paredzētu apģērbu.

      30     Tādēļ, ņemot vērā, ka attiecīgās preces ir ikdienas patēriņa preces, mērķa sabiedrība ir Francijas vidusmēra patērētājs, kas
         ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs.

       Par preču salīdzinājumu
      31     Apelāciju padome uzskatīja, ka ar agrāko preču zīmi aptvertās preces ir identiskas tām, attiecībā uz kurām prasītāja lūdz
         reģistrāciju.

      32     Prasītāja šo apsvērumu vērtē kritiski, uzsverot – lai gan abas preču zīmes aptver apģērba priekšmetus, persona, kas iestājusies
         lietā, pārdod preces, kas ir vienīgi iekštelpu apģērbs (piegulošas trikotāžas bikses, pidžamas u.c.) vīriešiem, sievietēm
         un bērniem, turpretim prasītāja pārdod ielas apģērbus un apavus, kas paredzēti vienīgi divus līdz divpadsmit gadus veciem
         bērniem. Tādēļ apģērbiem, ko piedāvā prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, nav viena un tā pati funkcija. Bez tam tirdzniecības
         veids nav viens un tas pats tāpēc, ka prasītāja izplata savas preces pa pastu un, izmantojot distances līgumu, turpretim persona,
         kas iestājusies lietā, izplata savas preces galvenokārt lielās telpās un veikalos. Nelielais procentuālais pārdošanas apjoms
         (5 %), ko persona, kas iestājusies lietā, realizē, pārdodot preces pa pastu, kā arī nelielais procentuālais pārdošanas apjoms
         (5 %), ko prasītāja realizē veikalos, nav pietiekami, lai ļautu konstatēt, ka tirdzniecības veidi ir identiski.

      33     Lai novērtētu attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp precēm
         vai pakalpojumiem. Šie faktori it īpaši ietver to dabu, funkcionālo uzdevumu, pielietojumu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo
         raksturu (pēc analoģijas skat. Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 23. punkts).

      34     Turklāt gadījumā, ja ar agrāko preču zīmi aptverto preču sastāvā ietilpst preces, ko aptver reģistrācijai pieteiktā preču
         zīme, šīs preces ir jāuzskata par identiskām [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedumu lietā
         T‑104/01 Oberhauser/ITSB – Petit Liberto (“Fifties”), Recueil, II‑4359. lpp., 32. un 33. punkts].

      35     Ir jāatgādina – preču salīdzinājums ir jāveic, balstoties uz tām precēm, kas norādītas attiecīgās preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumā, nevis uz tām, attiecībā uz kurām preču zīme tiek faktiski izmantota, ja vien, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94
         43. panta 2. un 3. punktu iesniegto pieteikumu, izrādās, ka agrākā preču zīme tikusi izmantota tikai saistībā ar daļu no precēm,
         attiecībā uz kurām tā ir reģistrēta. Šajā gadījumā, veicot iebildumu pārbaudi, agrākā preču zīme tiek uzskatīta par reģistrētu
         tikai attiecībā uz šo preču daļu. Izskatāmajā lietā šāds pieteikums nav iesniegts. Tādēļ ar agrāko preču zīmi aptvertās preces,
         ko jāņem vērā, veicot salīdzinājumu, ir visas tās, attiecībā uz kurām minētā preču zīme ir reģistrēta.

      36     Izskatāmajā lietā preces, attiecībā uz kurām ir reģistrēta agrākā preču zīme, ir 25. klasē ietilpstošās “tekstilpreces, lietošanai
         gatavās preces un preces, kas izgatavotas pēc individuāla pasūtījuma, ieskaitot zābakus, kurpes un čības”. Preces, attiecībā
         uz kurām prasītāja lūdz reģistrāciju un kuras ir šīs tiesvedības priekšmets, arī ir 25. klasē ietilpstošie “Apģērbi (drēbes),
         apavi (izņemot ortopēdiskos apavus), galvassegas, visas šīs preces bērniem, ko pārdod pa pastu un specializētajos veikalos,
         kuri izplata katalogu preces”.

      37     Ir jānorāda – pēdējās no iepriekš minētajām precēm ietilpst pirmo preču sastāvā. Preces, attiecībā uz kurām ir reģistrēta
         agrākā preču zīme, nav ierobežotas ne vecuma kategorijas, ne minētā pārdošanas veida ziņā.

      38     Ņemot vērā, ka ar agrāko preču zīmi aptvertās preces var būt paredzētas arī bērniem (kā to pamatoti konstatēja ITSB), atsauce
         uz šo īpašo sabiedrības daļu Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā neietekmē minēto preču identitāti. Turklāt, tā
         kā agrākās preču zīmes reģistrācijas apliecībā nav precizēts nekāds īpašs tirdzniecības veids, ar to aptvertās preces arī
         var tikt izplatītas, izmantojot veidus pārdošanai pa pastu, tostarp ar katalogu palīdzību – tāpat kā preces, ko aptver reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme.

      39     Tādēļ ir jānorāda, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi nekādu kļūdu, konstatējot, ka ar konfliktējošajām preču zīmēm aptvertās
         preces ir identiskas.

       Par apzīmējuma salīdzinājumu
      40     Tāpat no judikatūras izriet, ka attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas
         iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos
         un dominējošos elementus (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 14. oktobra spriedumu lietā T‑292/01 Phillips‑Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (“BASS”), Recueil, II‑4335. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra)].

      41     Prasītāja uzskata, ka attiecīgie apzīmējumi nav līdzīgi, turpretim ITSB un persona, kas iestājusies lietā, secina, ka tie
         ir līdzīgi.

      42     Salīdzināmie apzīmējumi ir šādi:

               ARTHUR ET FELICIE

               Agrākā preču zīme

               Reģistrācijai pieteiktā preču zīme

      43     Ir jāatzīmē, ka Apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome vienkārši atsaucās uz “nozīmīgiem līdzības elementiem, kas ir starp preču
         zīmēm”. Motīvi, ar kuriem pamatoti Apelāciju padomes apsvērumi, ir rodami Iebildumu nodaļas lēmumā un ir izteikti šādi:

      “Ir skaidrs, ka abām preču zīmēm ir kopīgs vārds “[A]rthur”. Šis vārds ir vienīgais vārds agrākajā preču zīmē, un tas ir vizuālais
         un skaņas elements apstrīdētajā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā. Pat ja agrākajā preču zīmē ir izmantota īpaša
         kaligrāfija, agrākās preču zīmes grafiskā aspekta ietekme nav jāpārvērtē. Vārds “[A]rthur” agrākajā preču zīmē ir perfekti
         salasāms. Tas pat ir preču zīmes dominējošais un atšķirtspējīgais elements. Tomēr vārda “[F]élicie” pievienošana Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumā rada atšķirtspējīgu elementu, bet tā ietekmi vājina fakts, ka tas atrodas beigās. Samērā
         uzmanīga vidusmēra patērētāja uzmanību vispirms saista apstrīdētais elements – vārds “[A]rthur”. Konceptuālā ziņā Apelāciju
         padome nevar izslēgt iespēju, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums sabiedrības apziņā var ierosināt ar preču zīmi
         “Arthur” apzīmēto preču klāsta paplašināšanos. Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums var tikt uzskatīts par agrākās
         preču zīmes variantu, lai norādītu, ka kopš šī brīža preču zīme attiecas arī uz sieviešu klientūru. Līdz ar to [Apelāciju]
         padome uzskata, ka preču zīmēm ir nozīmīgi līdzības elementi.”

      44     Prasītāja uzver, ka preču zīme, kuru tā lūdz reģistrēt, ir kombinēta preču zīme, kas sastāv no trīs vārdiem un pieteikta reģistrācijai,
         izmantojot drukātas taisnas rakstu zīmes “vienkāršas svītras” veidā, turpretim agrākā preču zīme sastāv no viena vārda, kas
         reģistrācijai ir pieteikts kā rokrakstā veidots paraksts ar punktu, attēlotu starp abām burta “a” kājām. Kopīgā vārda “Arthur”
         atšķirīgais atveidojums, kam ir vāja raksturīgā atšķirtspēja, kā arī vārds “Félicie”, kas atrodas reģistrācijai pieteiktajā
         preču zīmē, ir būtiski atšķirības elementi. Turklāt vārda “Arthur” strīdīgo izvietojumu reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē
         lielā mērā vājina vārdu “et” un “Félicie” spēcīgā klātbūtne, pat ja tie atrodas beigās.

      45     Šos argumentus nevar pieņemt.
      46     Vārdiskais elements “Arthur” ir jāuzskata par agrākās preču zīmes dominējošo elementu, jo grafiskajiem elementiem ir sekundāra
         nozīme, tā kā punkts ir nenozīmīgs un īpašā kaligrāfija neļauj identificēt to preču izcelsmi, ko pats par sevi apzīmē vārds
         “Arthur”. Attiecībā uz reģistrācijai pieteikto preču zīmi – tā sastāv no savienojuma saikļa “et” (un), kā arī no diviem vārdiem
         – “Arthur” un “Félicie”, starp kuriem a priori neatkarīgi no to izvietojuma nav atšķirības. Tomēr, ņemot vērā, ka iepriekš minētā preču zīme sākas ar vārdu “Arthur”, to
         var uzskatīt par reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošo elementu.

      47     Vizuālajā ziņā, ņemot vērā, ka agrākās preču zīmes grafiskie elementi ir sekundāri salīdzinājumā ar tās vārdisko elementu,
         apzīmējumu salīdzinājumu var veikt, balstoties tikai uz vārdisko elementu, pilnībā ievērojot principu, saskaņā ar kuru sajaukšanas
         iespējas vērtējumam attiecībā uz apzīmējumu līdzību ir jābalstās uz to radīto kopiespaidu. Tādēļ, ņemot vērā, ka agrākā preču
         zīme “Arthur” ir pilnībā iekļauta reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē “ARTHUR ET FELICIE”, atšķirība, ko rada vārdu “et”
         un “Félicie” pievienošana reģistrācijai pieteiktās preču zīmes beigās, nav pietiekami nozīmīga, lai dzēstu līdzību, ko rada
         reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošā elementa, proti, vārda “Arthur”, sakritība. Turklāt, tā kā preču zīmi “ARTHUR
         ET FELICIE” lūdza reģistrēt kā vārdisku preču zīmi, nekas neliedz to izmantot atveidotu atšķirīgā rakstībā, kā, piemēram,
         tādā formā, kas ir salīdzināma ar agrāko preču zīmi. No tā izriet, ka attiecīgie apzīmējumi ir jāuzskata par vizuāli līdzīgiem.

      48     Fonētiskajā ziņā prasītāja norāda, ka no sešām zilbēm sastāvošas preču zīmes “ARTHUR ET FELICIE” izruna ir “daudz bagātāka
         un garāka” nekā no divām zilbēm sastāvošas preču zīmes “Arthur” izruna. Tādēļ preču zīmes stipri atšķiras gan pēc to garuma
         un attiecīgā ritma, gan pēc to vārdisko elementu daudzuma.

      49     Šos argumentus nevar pieņemt. Tas, ka ar agrāko preču zīmi aptvertais apzīmējums ir pilnībā iekļauts reģistrācijai pieteiktās
         preču zīmes dominējošajā elementā, ļauj spriest par nozīmīgu fonētisko līdzību [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas
         2004. gada 6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑117/03 – T‑119/03 un T‑171/03 NewLook/ITSB – Naulover (“NLSPORT”, “NLJEANS”, “NLACTIVE” un “NLCollection”), Krājums, II‑3471. lpp., 37. punkts].

      50     Konceptuālajā ziņā prasītāja norāda, ka preču zīme “ARTHUR ET FELICIE” veido jauktu pāri atšķirībā no preču zīmes “Arthur”.
      51     Ir jānorāda, ka agrākā preču zīme ir veidota no vīriešu vārda “Arthur”, turpretim reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir veidota
         no tā paša vīriešu vārda, savienojuma saikļa un sieviešu vārda. Ņemot vērā, ka tās ietver vienu un to pašu vīriešu vārdu,
         nav izslēgta zināma konceptuālā līdzība, lai gan var šķist, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme attiecas uz pāri. Sieviešu
         vārda pievienošana vārdam “Arthur” var radīt iespaidu, ka runa ir par preču zīmes, kas sastāv tikai no vārda “Arthur”, paplašinājumu
         vai tās variantu.

      52     Līdz ar to ir pamats konstatēt, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka attiecīgo apzīmējumu būtiskie elementi
         ir līdzīgi.

      53     Vēl ir jāveic attiecīgo apzīmējumu visaptverošs vērtējums, lai noteiktu, vai pastāv to sajaukšanas iespēja.
       Par sajaukšanas iespēju
      54     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja ir jo lielāka, jo nozīmīgāka izrādās agrākās preču zīmes atšķirtspēja
         (pēc analoģijas skat. Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑251/95 SABEL, Recueil, I‑6191. lpp., 24. punkts). Preču zīmes, kuru atšķirtspēja ir īpaši augsta, gan to raksturīguma dēļ, gan sakarā ar to atpazīstamību
         tirgū saņem augstākas pakāpes aizsardzību nekā tās preču zīmes, kuru atšķirtspēja ir mazāka (pēc analoģijas skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Canon, 18. punkts, un Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 20. punkts).

      55     Lai noteiktu preču zīmes atšķirtspēju un attiecīgi novērtētu, vai tās atšķirtspēja ir augsta, ir visaptveroši jānovērtē, cik
         lielā mērā preču zīme spēj identificēt preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, piederību konkrētam uzņēmumam
         un tātad atšķirt šīs preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem (pēc analoģijas skat. Tiesas 1999. gada
         4. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑108/97 un C‑109/97 Windsurfing Chiemsee, Recueil, I‑2779. lpp., 49. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 22. punkts).

      56     Veicot šo vērtējumu, it īpaši ir jāņem vērā: preču zīmes būtiskās īpašības, tostarp tas, vai tai piemīt vai nepiemīt visas
         to preču vai pakalpojumu aprakstošās īpašības, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta; tirgus daļa, ko aizņem preču zīme; šīs
         preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskā izplatība un ilgums; investīciju apjoms, ko uzņēmums ieguldījis tās veicināšanai;
         ieinteresētās sabiedrības īpatsvars, kura, pateicoties preču zīmei, identificē preču vai pakalpojumu piederību noteiktam uzņēmumam;
         kā arī Tirdzniecības un rūpniecības palātu vai citu profesionālo asociāciju paziņojumi (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto
         spriedumu apvienotajās lietās Windsurfing Chiemsee, 51. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 23. punkts).

      57     Agrākās preču zīmes atšķirtspēja un it īpaši tās reputācija tātad ir elements, kas jāņem vērā, lai novērtētu, vai apzīmējumu
         vai preču un pakalpojumu līdzība ir pietiekama, lai rastos sajaukšanas iespēja [šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Canon, 24. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 22. oktobra spriedumu lietā T‑311/01 Éditions Albert René/ITSB – Trucco (“Starix”), Recueil, II‑4625. lpp., 61. punkts, un 2004. gada 22. jūnija spriedumu lietā T‑66/03 “Drie Nollen sinds  1818”/ITSB – Manuel Nabeiro Silveira (“Galáxia”), Krājums, II‑1765. lpp., 30. punkts].

      58     Izskatāmajā lietā Apelāciju padome uzskatīja, ka agrākajai preču zīmei “Arthur” ir stipra atšķirtspēja gan pašai par sevi,
         gan tādēļ, ka tā ir tikusi intensīvi izmantota. Tās iesniegšanas datumā, proti, 1983. gadā, netika konstatēts, ka Francijā
         eksistē citas preču zīmes, kas veidotas tikai no vārda “Arthur” vai no tā kombinācijas ar citu vārdu, lai apzīmētu 25. klasē
         ietilpstošas preces, jo visas prasītājas minētās preču zīmes tika iesniegtas vēlāk. Bez tam netika konstatēts, ka šis vārds
         ir viens no modes nozarē parasti izmantotajiem vārdiem. Apelāciju padome uzskata, ka nevar konstatēt nekādu konceptuālu saistību
         starp precēm, ko aptver agrākā preču zīme, un vārdu “Arthur”, kuram pašam par sevi piemītošo raksturu nevar kvalificēt kā
         nenozīmīgi atšķirīgu. Turklāt Apelāciju padome konstatēja, ka, pateicoties tās izmantošanai kopš reģistrācijas brīža, šī preču
         zīme nenoliedzami ir ieguvusi zināmu reputāciju, it īpaši attiecībā uz apakšveļu un iekštelpu apģērbu gan pieaugušajiem, gan
         bērniem.

      59     Prasītāja apstrīd agrākās preču zīmes augsto raksturīgo atšķirtspēju. Savukārt tā neapstrīd, ka agrākā preču zīme tirgū ir
         atpazīstama, bet tikai faktu, ka ar tās reputāciju vien pietiek, lai radītu sajaukšanas iespēju.

      60     Ir jāatgādina, ka preču zīmei var būt augsta atšķirtspēja vai nu tās raksturīguma dēļ, vai tādēļ, ka tā ir atpazīstama tirgū.
         Tāpēc, ņemot vērā, ka prasītāja neapstrīdēja agrākās preču zīmes reputāciju (ko ITSB atzina pēc tam, kad bija pārbaudījusi
         pierādījumus, ko šajā sakarā spontāni iesniedza persona, kas iestājusies lietā), tā ir jāuzskata par konstatētu, un tādēļ
         agrākā preču zīme, pat ja tai nav augstas raksturīgās atšķirtspējas, saņem plašāku aizsardzību nekā preču zīmes, kuru atšķirtspēja
         ir vājāka. Šādos apstākļos nav jāpārbauda, vai agrākajai preču zīmei ir vāja raksturīgā atšķirtspēja, kas radusies, šķietami
         līdzās pastāvot vairākiem desmitiem vārdu “Arthur” saturošām apģērba preču zīmēm, kā to norāda prasītāja.

      61     Jebkurā gadījumā, ja sajaukšanas iespējas vērtējumam ir jāņem vērā agrākās preču zīmes atšķirtspēja (pēc analoģijas skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Canon, 24. punkts), tā ir tikai viens no šajā vērtējumā iesaistītajiem elementiem. Turklāt, pat ja agrākajai preču zīmei ir vāja
         atšķirtspēja, sajaukšanas iespēja varētu pastāvēt, it īpaši apzīmējumu un preču un pakalpojumu, uz kuriem tie attiecas, līdzības
         dēļ [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 16. marta spriedumu lietā T‑112/03 L’Oréal/ITSB – Revlon (“FLEXI AIR”), Krājums, II‑949. lpp., 61. punkts].

      62     Vēl ir jāpārbauda prasītājas arguments, saskaņā ar kuru izskatāmajā lietā sajaukšanas iespēja ir izslēgta sakarā ar agrākās
         preču zīmes un Francijas preču zīmes “ARTHUR ET FELICIE” šķietamo līdzāspastāvēšanu.

      63     Protams, nevar pilnībā izslēgt, ka šāda līdzāspastāvēšana var iespējami samazināt sajaukšanas iespēju, ko ITSB instances konstatēja
         starp abām konfliktējošajām preču zīmēm. Tomēr šāda iespēja ir vērā ņemama tikai tad, ja Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteicējs vismaz procesā ITSB attiecībā uz relatīviem atteikuma pamatojumiem ir pienācīgi pierādījis, ka minētā līdzāspastāvēšana
         balstās uz to, ka konkrētās sabiedrības daļas apziņā neeksistē sajaukšanas iespēja starp Francijas preču zīmi “ARTHUR ET FELICIE”
         un personas, kas iestājusies lietā, agrāko preču zīmi (ar ko ir pamatots iebildums) un ja Francijas preču zīme “ARTHUR ET
         FELICIE” un konfliktējošās preču zīmes ir identiskas [šajā sakarā skat. 2005. gada 11. maija spriedumu lietā T‑31/03 Grupo Sada/ITSB – Sadia (“GRUPO SADA”), Krājums, II‑1667. lpp., 86. punkts].

      64     Izskatāmajā lietā ir pietiekami, ja konstatē, ka prasītājai piederošā Francijas preču zīme un personas, kas iestājusies lietā,
         agrākā preču zīme nav identiskas. Turklāt prasītāja nav pierādījusi, ka minētā līdzāspastāvēšana balstās uz sajaukšanas iespējas
         neesamību. No lietas materiāliem izriet, ka Francijas preču zīme ir reģistrēta 1994. gadā un ka persona, kas iestājusies lietā,
         1998. gadā ir ierosinājusi Parīzes Pirmās instances tiesā lietu pret Francijas preču zīmi “ARTHUR ET FELICIE” par nelikumīgu
         izmantošanu. Ar 2004. gada 23. janvāra spriedumu Pirmās instances tiesa pasludināja šo preču zīmi par spēkā neesošu. Šis spriedums
         tika apstiprināts ar Parīzes Apelācijas tiesas 2005. gada 11. maija spriedumu. Šis fakts skaidri rāda, ka šī iespējamā līdzāspastāvēšana
         nav netraucēta. Šo apsvērumu neatspēko fakts, ka lieta par nelikumīgu izmantošanu tika uzsākta tikai četrus gadus pēc Francijas
         preču zīmes “ARTHUR ET FELICIE” reģistrācijas, jo prasītāja nav pierādījusi, ka persona, kas iestājusies lietā, faktiski zināja
         par minēto preču zīmi pirms 1998. gada – tās pieteikuma iesniegšanas brīža.

      65     Turklāt nav pietiekami prasītājas argumenti par to, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir atpazīstama, saskaņā ar kuriem
         kopš dienas, kad Francijā tika reģistrēta preču zīme “ARTHUR ET FELICIE”, un kopš 1994. gada, kad prasītājas katalogā tika
         uzsākta apģērbu tirdzniecība ar šo preču zīmi, prasītāja netraucēti izmantoja šo preču zīmi bez jebkādām sekām un, it īpaši,
         nesekoja nevienas citas sabiedrības prasība, kas traucētu šo izmantošanu. Laikā no 1994. līdz 1998. gadam Francijā tika izplatīti
         vairāk kā 11 miljoni katalogu, veidojot preču zīmei “ARTHUR ET FELICIE” apgrozījumu, kas pārsniedz 35 miljonus EUR, tādējādi
         šī preču zīme kļuva patiešām pazīstama, asociējās sabiedrībai ar katalogu Vertbaudet un ar prasītāju, turklāt demonstrējot sajaukšanas iespējas neesamību.

      66     Šajā sakarā prasītāja atsaucas uz Ipsos aptauju, no kuras izriet, ka sabiedrības apziņā nepastāvēja konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja. Turklāt to apstiprināja
         pētījumi internetā, tāpēc netika atklāta nekāda abu preču zīmju saistības iespēja. Kā tas tika konstatēts iepriekš, šie dokumenti
         pirmo reizi tika iesniegti Pirmās instances tiesā, un tāpēc tie ir jānoraida.

      67     Attiecībā uz attiecīgo preču pārdošanas apstākļiem – nav pamatots prasītājas arguments par to, ka ar agrāko preču zīmi aptvertās
         preces pārdod gandrīz vienīgi veikalos un lielās telpās, lai gan reģistrācijai pieteiktā preču zīme attiecas vienīgi uz precēm,
         ko pārdod pa pastu. Kā jau tika konstatēts, salīdzinot preces, nav nekāda šķēršļa, lai ar agrāko preču zīmi aptvertās preces
         pārdotu arī pa pastu. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka persona, kas iestājusies lietā, gandrīz 5 % savas tirdzniecības
         realizē pa pastu. Bez tam ir jāatgādina, ka attiecīgo preču salīdzinājums ir jāveic, balstoties uz agrākās preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumā norādīto preču aprakstu. Šis apraksts nekādi neierobežo veidus, kādos var tirgot ar agrāko preču zīmi aptvertās
         preces.

      68     Tomēr ir jāatgādina, ka apģērbu sektorā ir pierasts, ka viena un tā pati preču zīme ir pieejama dažādās konfigurācijās atbilstoši
         tās preces veidam, kuru tā apzīmē. Tāpat ir pierasts, ka viens un tas pats uzņēmums, lai nošķirtu dažādas produkcijas līnijas
         (sieviešu, vīriešu, jauniešu) izmanto atvasinātas preču zīmes, proti, apzīmējumus, kas ir atvasināti no galvenās preču zīmes
         un kuriem ar to ir kopīgi dominējošie elementi [iepriekš minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā “Fifties”, 49. punkts;
         2003. gada 3. jūlija spriedums lietā T‑129/01 Alejandro/ITSB – Anheuser‑Busch (“BUDMEN”), Recueil, II‑2251. lpp., 57. punkts) un iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās “NLSPORT”, “NLJEANS”, “NLACTIVE” un “NLCollection”,
         51. punkts]. Šādos apstākļos ir skaidrs, ka konkrētā sabiedrības daļa uzskata, ka ar konfliktējošajām preču zīmēm aptvertie
         apģērbi, lai gan tie pieder divu kategoriju dažādām precēm, tomēr nāk no viena un tā paša uzņēmuma (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā “Fifties”, 49. punkts). Līdz ar to Apelāciju padome pamatoti konstatēja, ka konkrētā sabiedrības daļa
         varēja domāt, ka ar preču zīmi “ARTHUR ET FELICIE” apzīmētās preces bija daļa no jaunas preču kategorijas un tās pārdeva preču
         zīmes “Arthur” īpašnieks vai ekonomiski saistīts uzņēmums (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā “BUDMEN”, 57. punkts).
         Nav strīda par to, ka persona, kas iestājusies lietā, atveidoja savu preču zīmi kā grafisku preču zīmi ar vārdisku elementu
         “La fiancé d’Arthur” attiecībā uz noteiktām sieviešu apakšveļas precēm.

      69     Pastāvot šiem apstākļiem, ņemot vērā attiecīgo preču identiskumu, atbilstošo apzīmējumu zināmo līdzību un agrākās preču zīmes
         augsto atšķirtspēju, vismaz sakarā ar tās atpazīstamību tirgū, ir jākonstatē, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot,
         ka pastāv konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja. Turklāt pretēji tam, ko tiesas sēdē norādīja prasītāja, un kā tas
         skaidri izriet no Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta, kā arī pastāvīgās judikatūras – nav jākonstatē reāla
         sajaukšanas iespēja, bet sajaukšanas iespējas esamība.

      70     Visbeidzot, attiecībā uz valstu tiesu lēmumiem un spriedumiem, uz kuriem atsaucas lietas dalībnieki – ir pietiekami, ja konstatē,
         ka preču zīmju Kopienas režīms ir autonoma sistēma, ko veido tiesību normu kopums un kas ir vērsta uz savu īpašo mērķu sasniegšanu,
         tādēļ tās piemērošana ir neatkarīga no visām valstu tiesību sistēmām [Pirmās instances tiesas 2000. gada 5. decembra spriedums
         lietā T‑32/00 Messe München/ITSB (“electronica”), Recueil, II‑3829. lpp., 47. punkts]. Tādēļ tas, vai apzīmējumu var reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, ir jānovērtē, pamatojoties uz
         atbilstošo Kopienas regulējumu.

      71     Attiecībā uz ITSB praksi no judikatūras izriet, ka lēmumi saistībā ar apzīmējuma reģistrāciju kā Kopienas preču zīmi, kas
         Apelāciju padomēm ir jāpieņem, pamatojoties uz Regulu Nr. 40/94, izriet no saistošās kompetences un nevis īstenojot rīcības
         brīvību. Tādēļ tas, vai apzīmējumu var reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, ir jāvērtē, pamatojoties vienīgi uz šo Regulu, kā
         to interpretē Kopienu tiesas, nevis pamatojoties uz Apelāciju padomju iepriekšējo praksi [Pirmās instances tiesas 2002. gada
         27. februāra spriedums lietā T‑106/00 Streamserve/ITSB (“STREAMSERVE”), Recueil, II‑723. lpp., 66. punkts; 2002. gada 20. novembra spriedums apvienotajās lietās T‑79/01 un T‑86/01 Bosch/ITSB (“Kit Pro ” un “Kit Super Pro”), Recueil, II‑4881. lpp., 32. punkts, un 2005. gada 9. marta spriedums lietā T‑33/03 Osotspa/ITSB – Distribution & Marketing (“Hai”), Krājums, II‑763. lpp., 69. punkts].

      72     Līdz ar to prasītājas izvirzītais vienīgais pamats ir jānoraida, Pirmās instances tiesai nelemjot, vai ir pieņemami prasījumi,
         ar ko lūdz atcelt un apstiprināt Iebildumu nodaļas lēmumu.

      Par tiesāšanās izdevumiem
      73     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt ITSB tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tā prasījumiem. Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi attiecībā
         uz tiesāšanās izdevumiem skar vienīgi izdevumus, kas radušies procesā ITSB. Tādēļ persona, kas iestājusies lietā, sedz savus
         tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja sedz tiesāšanās izdevumus, izņemot tos, kas radušies personai, kas iestājusies lietā;
      3)      persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 24. novembrī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2004. gada 7. septembrī.#Petri Manninen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Korkein hallinto-oikeus - Somija.#Ienākuma nodoklis - Nodokļu kredīts par Somijas sabiedrību izmaksātām dividendēm - EKL 56. un 58. pants - Nodokļu režīma konsekvence.#Lieta C-319/02.

text:
      Lieta C‑319/02
      Tiesvedība, kuru uzsāka Petri Manninen
      (Korkein hallinto-oikeus  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Ienākuma nodoklis – Nodokļu kredīts par Somijas sabiedrību izmaksātām dividendēm – EKL 56. un 58. pants – Nodokļu režīma konsekvence
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu kredīts, ko piešķir nodokļu maksātājiem attiecībā uz akciju sabiedrību izmaksātām
            dividendēm – Ierobežošana ar valsts sabiedrībām – Nepieļaujamība – Pamatojums – Trūkums

      (EKL 56. un 58. pants)
      EKL 56. un 58. pants iestājas pret tādu valsts regulējumu, saskaņā ar kuru personai, kas ir kādas dalībvalsts iekšzemes nodokļu
         maksātāja, ir liegtas tiesības saņemt nodokļu kredītu – kurš izpaužas kā ieskaits starp nodokli, kas sabiedrībai, kura izmaksā
         dividendes, jāmaksā kā sabiedrību ienākuma nodoklis, un nodokli, kas akcionāram jāmaksā kā nodoklis par ienākumiem no kapitāla –
         attiecībā uz dividendēm, ko tai izmaksājušas akciju sabiedrības, ja tās nav iedibinātas šajā valstī.

      Šāds nodokļu regulējums rada kapitāla aprites ierobežojumus, jo tā iedarbība ir tāda, ka tas attur personas, kas ir attiecīgās
         dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājas, ieguldīt kapitālu sabiedrībās, kuru sēdeklis ir citā dalībvalstī; tam ir arī ierobežojoša
         iedarbība attiecībā uz sabiedrībām, kas iedibinātas citās dalībvalstīs, jo tas rada tām šķēršļus kapitāla piesaistei attiecīgajā
         dalībvalstī.

      Šo regulējumu nevar pamatot ar objektīvu situāciju atšķirību, kas būtu par pamatu atšķirīgai attieksmei no nodokļu viedokļa
         atbilstoši EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktam. No tāda nodokļu regulējuma viedokļa, kura mērķis ir novērst dubultu nodokļu
         uzlikšanu – sabiedrību ienākuma nodokļa un pēc tam personas ienākuma nodokļa uzlikšanu – peļņai, ko sadala sabiedrība, kurā
         ieguldījums tiek veikts, akcionāri, kas ir kādas dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātāji, atrodas salīdzināmā situācijā neatkarīgi
         no tā, vai tie saņem šajā dalībvalstī iedibinātas sabiedrības dividendes vai tādas sabiedrības dividendes, kuras sēdeklis
         ir citā dalībvalstī, ciktāl abos gadījumos, abstrahējoties no nodokļu kredīta, dividendes var tikt pakļautas dubultai nodokļu
         uzlikšanai.

      Turklāt minēto regulējumu nevar uzskatīt par tādu, kas izriet no teritorialitātes principa, jo šis princips neiestājas pret
         to, ka nodokļu kredīts tiek piešķirts attiecībā uz dividendēm, ko izmaksā sabiedrības, kas iedibinātas citās dalībvalstīs.
         Jebkurā gadījumā attiecībā uz EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu teritorialitātes princips nepamato dažādu attieksmi pret
         dividendēm, ko izmaksā attiecīgajā dalībvalstī iedibināta sabiedrība, un dividendēm, ko izmaksā sabiedrība, kuras sēdeklis
         ir citā dalībvalstī, ja to dividenžu kategoriju, kuras skar šī dažādā attieksme, situācija ir objektīvi vienāda.

      Turklāt, lai arī šī nodokļu regulējuma pamatā ir saikne starp nodokļu priekšrocībām un kompensējošu nodokļu maksājumu, jo
         tas paredz, ka akcionāram, kas ir attiecīgās dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājs, piešķirtais nodokļu kredīts tiek aprēķināts,
         vadoties pēc sabiedrību ienākuma nodokļa, kas jāmaksā šajā dalībvalstī iedibinātai sabiedrībai par sadalīto peļņu, tomēr šāds
         regulējums nešķiet nepieciešams, lai saglabātu valsts nodokļu režīma konsekvenci. Ņemot vērā mērķi novērst dubultu nodokļu
         uzlikšanu, piešķirot akcionāram, kura turējumā ir citā dalībvalstī iedibinātas sabiedrības akcijas, nodokļu kredītu, ko aprēķina,
         vadoties pēc nodokļa, kas attiecīgajai sabiedrībai jāmaksā kā sabiedrību ienākuma nodoklis šajā pēdējā dalībvalstī, netiktu
         apdraudēta valsts nodokļu režīma konsekvence un tas būtu kapitāla aprites brīvību mazāk ierobežojošs pasākums.

      Savukārt tas, ka samazinātos nodokļu ienākumi saistībā ar dividendēm, ko izmaksājušas citās dalībvalstīs iedibinātas sabiedrības,
         nav uzskatāms par vispārējo interešu imperatīvu iemeslu, uz kuru varētu atsaukties, lai pamatotu pasākumu, kas principā ir
         pretējs kādai pamatbrīvībai.

      (sal. ar 20., 22. ‑ 24., 32. ‑ 36., 38. ‑ 39., 44. ‑ 46., 49. un 55. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2004. gada 7. septembrī (*)

      Ienākuma nodoklis – Nodokļu kredīts par Somijas sabiedrību izmaksātām dividendēm – EKL 56. un 58. pants – Nodokļu režīma konsekvence
      Lieta C‑319/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Korkein hallinto-oikeus (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 10. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 12. septembrī, tiesvedībā,
         kuru uzsāka

      Petri Manninen.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris, palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], K. Gulmans [C. Gulmann], Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr] un K Lēnartss [K. Lenaerts] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 17. februārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Manninens [Manninen] pats savā vārdā,

      –        Somijas valdības vārdā – E. Biglina [E. Bygglin] un T. Pinne [T. Pynnä], pārstāves,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un D. Petraušs [D. Petrausch], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Mandži [K. Manji], pārstāvis, kuram palīdz M. Hoskinss [M. Hoskins], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un I. Koskinens [I. Koskinen], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 18. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 56. un 58. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību, kuru Korkein hallinto-oikeus [Augstākajā administratīvajā tiesā] ir uzsācis Manninens un kurā viņš apstrīdēja to, ka Somijas nodokļu tiesību regulējums
         attiecībā uz dividenžu aplikšanu ar nodokļiem (turpmāk tekstā – "Somijas nodokļu regulējums") ir saderīgs ar Kopienu tiesībām.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        EKL 56. panta 1. punkts nosaka:

      "Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
         un trešo valstu starpā."

      4        EKL 58. panta 1. punkts paredz:

      "Šā Līguma 56. pants neskar dalībvalstu tiesības
      a) piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas
         vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ;

      b) veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu attiecīgās valsts normatīvo aktu pārkāpumus, jo īpaši nodokļu jomā [..]."
      5        EKL 58. panta 3. punkts nosaka:

      "Šā panta 1. un 2. punktā minētie pasākumi un procedūras nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla
         brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka 56. pants."

       Somijas tiesības
      6        Saskaņā ar tuloverolaki [likuma "Par ienākuma nodokli"] (1535/1992) 32. pantu dividendes, ko persona, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāja,
         saņem no biržā kotētas Somijas vai ārvalstu sabiedrības, ir apliekamas ar nodokli kā ienākumi no kapitāla.

      7        Saskaņā ar 124. pantu minētajā tuloverolaki, kas grozīts ar likumu [Nr.] 1459/2001, ienākumus no kapitāla apliek ar nodokli, kura likme ir 29 %.

      8        Sabiedrības, kas veic uzņēmējdarbību (ir iedibinātas) Somijā, no savas peļņas maksā nodokli, kura likme arī ir 29 %. Lai izvairītos
         no dubultas nodokļu uzlikšanas, kas varētu rasties dividenžu izmaksas rezultātā, laki yhtiöveron hyvityksestä [likuma "Par nodokļu kredītu"] (1232/1988) 4. panta 1. punkts, kā to groza likums [Nr.] 1224/1999, piešķir akcionāriem nodokļu
         kredītu, kas atbilst 29/71 no to dividenžu summas, ko tie saņēmuši attiecīgajā taksācijas periodā.

      9        Saskaņā ar 4. panta 2. punktu likumā "Par nodokļu kredītu", kā to groza likums [Nr.] 1224/1999, dividende un nodokļu kredīts
         ir akcionāra apliekamie ienākumi. Nodokļu kredīta piešķiršanas sekas ir tādas, ka kopējais nodoklis, ko uzliek pelņai, kuru
         sadala biržā kotēta sabiedrība, ir 29 %.

      10      Pamatojoties uz likuma "Par nodokļu kredītu" 1. pantu, nodokļu kredīts attiecas tikai uz dividendēm, kuras Somijas sabiedrības
         izmaksājušas personām, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāji.

      11      Ja izrādās, ka nodoklis, ko Somijas sabiedrība samaksājusi kā sabiedrību ienākuma nodokli, ir mazāks par 29/71 no to dividenžu
         summas, kuru izmaksa tika nolemta attiecīgā taksācijas perioda laikā, starpību saskaņā ar 9. pantu likumā "Par nodokļu kredītu",
         kā to groza likums 1542/1992, iekasē no šīs sabiedrības ar papildu nodokļa palīdzību.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12      Manninens ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs. Viņa valdījumā ir Stokholmas (Zviedrija) biržā kotētas Zviedrijas sabiedrības
         akcijas.

      13      Peļņa, par kuru attiecīgā Zviedrijas sabiedrība ir izmaksājusi dividendes Manninenam, Zviedrijā jau ir aplikta ar nodokli
         uz sabiedrību ienākuma nodokļa pamata. Ar atskaitījumu ienākumu rašanās vietā dividendes Zviedrijā ir apliktas arī ar kapitāla
         ienākuma nodokli. Tā kā dividendes, ko ārvalstu sabiedrības izmaksā Somijas nodokļu maksātājiem, nedod tiesības uz nodokļu
         kredītu Somijā, tās šajā valstī tiek apliktas ar kapitāla ienākuma nodokli, kura likme ir 29 %. Tomēr, saskaņā ar Konvenciju
         (26/1997), kas noslēgta starp Ziemeļvalstu Padomes valstīm ar mērķi izvairīties no ienākuma nodokļu un īpašuma nodokļu dubultas
         uzlikšanas, akcionārs, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs, no nodokļiem, kuri maksājami kā nodokļi par ienākumiem
         no kapitāla, var atskaitīt nodokli, kas iekasēts ienākumu rašanās vietā Zviedrijā un kura likme saskaņā ar šīs konvencijas
         10. pantu nevar pārsniegt 15 %.

      14      2000. gada 23. novembrī Manninens izteica lūgumu keskusverolautakunta [Centrālajai nodokļu komisijai], vēlēdamies uzzināt, vai, ņemot vērā EKL 56. un 58. pantu, dividendes, ko viņš saņem no Zviedrijas
         sabiedrības, ir apliekamas ar nodokli Somijā.

      15      Savā 2001. gada 7. februāra lēmumā, ko tā pieņēma prejudiciālā kārtā, keskusverolautakunta nosprieda, ka Manninenam nebija tiesību saņemt nodokļu kredītu attiecībā uz dividendēm, ko tam ir izmaksājusi Zviedrijas
         sabiedrība.

      16      Par šo lēmumu Manninens iesniedza apelāciju Korkein hallinto-oikeus.

      17      Šādos apstākļos Korkein hallinto-oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1)      Vai EKL 56. pants ir jāinterpretē tā, ka tas iestājas pret tādu nodokļu kredīta režīmu, kāds ir [šī sprieduma 6. līdz 11. punktā]
         aprakstītais Somijas režīms, saskaņā ar kuru personai, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāja, ir tiesības saņemt nodokļu
         kredītu attiecībā uz dividendēm, ko tai izmaksājusi vietējā akciju sabiedrība, bet nav [tiesību to saņemt] attiecībā uz dividendēm,
         ko tā saņem no Zviedrijā reģistrētas akciju sabiedrības?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai ir iespējams EKL 58. pantu interpretēt tā, ka EKL 56. panta normas neierobežo
         Somijas tiesības piemērot likuma "Par nodokļu kredītu" attiecīgās normas, ņemot vērā, ka nodokļu kredīts ir pakļauts prasībai,
         ka sabiedrība, kas veic dividenžu sadali, Somijā samaksā atbilstošu nodokli vai papildu nodokli, kā tas nav gadījumos, kad
         ir runa par dividendēm, ko izmaksājusi ārvalsts sabiedrība, proti, situācijā, kad nodokļi netiek uzlikti nemaz?"

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      18      Ar šiem jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 56. un EKL 58. pants iestājas pret tādu regulējumu,
         kādu apskata pamata lietā un saskaņā ar kuru personai, kas ir kādas dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātāja, ir liegtas tiesības
         saņemt nodokļu kredītu attiecībā uz dividendēm, ko tai izmaksājušas akciju sabiedrības, ja tās nav iedibinātas šajā valstī.

      19      Iesākumā ir jāatgādina iedibinātā judikatūra, saskaņā ar kuru, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm
         sava kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienas tiesības (1995. gada 11. augusta spriedums lietā C‑80/94 Wielockx, Recueil 1995, I‑2493. lpp., 16. punkts; 1998. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑264/96 ICI, Recueil 1998, I‑4695. lpp., 19. punkts, un 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland,  Recueil 1999, I‑2651. lpp., 19. punkts).

      20      Kas attiecas uz jautājumu par to, vai tāds nodokļu regulējums kā tas, kuru apskata pamata lietā, rada kapitāla aprites ierobežojumus
         EKL 56. panta nozīmē, ir svarīgi konstatēt, ka Somijas nodokļu regulējumā paredzētā nodokļu kredīta mērķis ir izvairīties
         no dubultas nodokļu uzlikšanas sabiedrības peļņai, ko sadala akcionāriem, veicot ieskaitu starp nodokli, kas sabiedrībai,
         kura izmaksā dividendes, jāmaksā kā sabiedrību ienākuma nodoklis, un nodokli, kas akcionāram jāmaksā kā nodoklis par ienākumiem
         no kapitāla. No šādas sistēmas izriet, ka gala rezultātā dividendes attiecībā uz akcionāru nav apliekamas. Tā kā nodokļu kredīts
         ir piemērojams vienīgi par labu dividendēm, ko izmaksā Somijā iedibinātas sabiedrības, ar minēto regulējumu nelabvēlīgākā
         stāvoklī tiek nostādītas personas, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājas un kas saņem tādu sabiedrību dividendes, kuras
         ir iedibinātas citās dalībvalstīs, kas savukārt tiek apliktas ar nodokli par ienākumiem no kapitāla, kura likme ir 29 %.

      21      Ir acīmredzami, ka ar nodokļu konvenciju, kas noslēgta starp Ziemeļvalstu Padomes valstīm un kuras mērķis ir novērst dubultu
         nodokļu uzlikšanu, šo nelabvēlīgo attieksmi neizskauž. Šī konvencija neparedz nekādu sistēmu ieskaitam starp nodokli, kas
         maksājams kā sabiedrību ienākuma nodoklis, un nodokli par ienākumiem no kapitāla. Tās mērķis ir tikai mazināt dubultās nodokļu
         uzlikšanas sekas, kas iestājas attiecībā uz akcionāru, pamatojoties uz šo pēdējo nodokli.

      22      No tā izriet, ka Somijas nodokļu regulējuma iedarbība ir tāda, ka tas attur personas, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājas,
         ieguldīt kapitālu sabiedrībās, kuru sēdeklis ir citā dalībvalstī.

      23      Minētajam regulējumam ir arī ierobežojoša iedarbība attiecībā uz sabiedrībām, kas iedibinātas citās dalībvalstīs, jo tas tām
         rada šķēršļus kapitāla piesaistei Somijā. Ciktāl nodokļu kontekstā attieksme pret ienākumiem no kapitāla, kam nav Somijas
         izcelsmes, ir nelabvēlīgāka par attieksmi pret dividendēm, ko izmaksā Somijā iedibinātas sabiedrības, tiktāl citās dalībvalstīs
         iedibinātu sabiedrību akcijas ir mazāk pievilcīgas par to sabiedrību akcijām, kuru sēdeklis ir šajā dalībvalstī (skat. 2000. gada
         6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil 2000, I‑4071. lpp., 35. punkts, un 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija, Krājumā vel nav publicēts,
         24. punkts).

      24      No iepriekš minētā izriet, ka tāds regulējums kā tas, kuru apskata pamata lietā, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums,
         ko principā aizliedz EKL 56. pants.

      25      Tomēr ir jāizvērtē, vai šo kapitāla brīvas aprites ierobežojumu iespējams pamatot, vadoties pēc EK līguma noteikumiem.

      26      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu "Līguma 56. pants neskar dalībvalstu tiesības
         [..] piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs [..]
         kapitāla ieguldījuma vietas dēļ".

      27      Saskaņā ar Somijas, Francijas un Apvienotās Karalistes valdību viedokli no šīs normas skaidri izriet, ka dalībvalstis ir tiesīgas
         atļaut izmantot nodokļu kredītu tikai attiecībā uz dividendēm, ko izmaksājušas to teritorijā iedibinātas sabiedrības.

      28      Šajā sakarā ir jāuzsver – EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kas kā atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa ir
         jāinterpretē sašaurināti, nevar interpretēt tā, ka jebkuras nodokļu tiesību normas, kas paredz atšķirības starp nodokļu maksātajiem
         atkarībā no tā, kur tie iegulda savu kapitālu, automātiski ir saderīgas ar Līgumu. Proti, EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktā
         paredzēto atkāpi pašu ierobežo EKL 58. panta 3. punkts, kas nosaka, ka šī panta 1. punktā paredzētie valsts tiesību akti "nerada
         iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka 56. pants".

      29      Tāpēc ir jāizšķir nevienlīdzīga attieksme, ko pieļauj EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts, no patvaļīgas diskriminācijas,
         ko aizliedz šī paša panta 3. punkts. Jo no judikatūras izriet tas, ka, lai tādu valsts nodokļu regulējumu kā tas, kuru apskata
         pamata lietā, kas attiecībā uz personu, kura ir konkrētās dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātāja, izšķir ienākumus no vietējām
         dividendēm un ārvalstu dividendēm, varētu uzskatīt par saderīgu ar Līguma noteikumiem par kapitāla brīvu apriti, ir vajadzīgs,
         lai atšķirīgā attieksme skartu situācijas, kas objektīvi nav salīdzināmas, vai to pamatotu imperatīvi vispārējo interešu iemesli,
         piemēram, nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma konsekvenci (iepriekš minētais spriedums lietā Verkooijen, 43. punkts). Turklāt, lai tā būtu pamatota, atšķirīgai attieksmei pret dažādām dividenžu kategorijām nav jāpārsniedz tas,
         kas ir nepieciešams attiecīgo noteikumu mērķa sasniegšanai.

      30      Somijas, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības, pirmkārt, uzskata, ka izmaksāto dividenžu īpašības ir fundamentāli atšķirīgas
         atkarībā no tā, vai tās izmaksā Somijas sabiedrības vai ārvalstu sabiedrības. Šajā sakarā tās uzsver, ka pretēji peļņai, ko
         sadala pēdējās minētās sabiedrības, peļņu, ko dividendēs izmaksā Somijā iedibinātas sabiedrības, šajā dalībvalstī apliek ar
         sabiedrību ienākuma nodokli, kas akcionāram, kurš ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs, dod tiesības uz nodokļu kredītu.
         Atšķirīga attieksme pret dividendēm, ko izmaksā sabiedrības, kas iedibinātas šajā valstī, un sabiedrības, kas neatbilst šim
         nosacījumam, ir pamatota no EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkta viedokļa.

      31      Francijas valdība arī uzsver, ka Somijas nodokļu regulējums atbilst teritorialitātes principam un to nevar uzskatīt par pretēju
         Līguma noteikumiem par kapitāla brīvu apriti (1997. gada 15. maija spriedums lietā C‑250/95 Futura Participations un Singer, Recueil 1997, I‑2471. lpp., 18. ‑ 22. punkts).

      32      Šajā sakarā ir jāizanalizē tas, vai atbilstoši EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktam atšķirīga attieksme pret akcionāru,
         kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs, atkarībā no tā, vai tas saņem dividendes no sabiedrībām, kuras iedibinātas šajā
         dalībvalstī, vai no sabiedrībām, kuras iedibinātas citās dalībvalstīs, skar situācijas, kas objektīvi nav salīdzināmas.

      33      Ir jāatgādina, ka Somijas nodokļu regulējuma mērķis ir izvairīties no dubultas nodokļu uzlikšanas sabiedrību peļņai akcionāram,
         kurš saņem dividendes, piešķirot nodokļu priekšrocības saistībā ar to, ka tiek ņemts vērā nodoklis, kas sabiedrībai, kura
         izmaksā dividendes, jāmaksā kā sabiedrību ienākuma nodoklis.

      34      Attiecībā pret tādu regulējumu personas, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāja, situācija, protams, varētu būt atšķirīga
         atkarībā no vietas, kurā tā iegulda kapitālu. Konkrēti, tā tas būtu gadījumos, kad dalībvalsts, kurā ieguldījumi tiek veikti,
         nodokļu tiesību akti jau izskauž dubultas nodokļu uzlikšanas risku sabiedrību peļņai, ko sadala dividendēs, piemēram, apliekot
         ar sabiedrību ienākuma nodokli tikai attiecīgā uzņēmuma nesadalīto peļņu.

      35      Taču šajā gadījumā tas tā nav. Kā izriet no rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, gan dividendes, ko izmaksā Somijā
         iedibināta sabiedrība, gan dividendes, ko izmaksā sabiedrība, kuras sēdeklis ir Zviedrijā, abstrahējoties no nodokļu kredīta,
         var tikt pakļautas dubultai nodokļu uzlikšanai. Abos gadījumos ienākumiem vispirms uzliek sabiedrību ienākuma nodokli un pēc
         tam, ciktāl tos sadala dividenžu veidā, – saņēmēju ienākuma nodokļus.

      36      Tas, ka persona, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāja, iegulda kapitālu Zviedrijā iedibinātā sabiedrībā, neļauj izvairīties
         no dubultas nodokļa uzlikšanas peļņai, ko sadala sabiedrība, kurā ieguldījums tiek veikts. Pastāvot tādai nodokļu normai,
         kura ņem vērā nodokli, kas sabiedrībai jāmaksā, pamatojoties uz sabiedrību ienākuma nodokli, lai izvairītos no dubultas nodokļu
         uzlikšanas sadalītajai peļņai, akcionāri, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāji, atrodas salīdzināmā situācijā neatkarīgi
         no tā, vai tie saņem šajā dalībvalstī iedibinātas sabiedrības dividendes vai tādas sabiedrības dividendes, kuras sēdeklis
         ir Zviedrijā.

      37      No tā izriet, ka Somijas nodokļu regulējums nodokļu kredīta piešķiršanu pakļauj nosacījumam, ka dividendes sadala Somijā iedibinātas
         sabiedrības, lai gan akcionāri, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāji, atrodas salīdzināmā situācijā neatkarīgi no tā,
         vai tie saņem šajā dalībvalstī iedibinātas vai citās dalībvalstīs iedibinātas sabiedrības dividendes (šajā sakarā skat. 1996. gada
         27. jūnija spriedumu lietā C‑107/94 Asscher, Recueil 1996, I‑3089. lpp., 41. ‑ 49. punkts, un 2003. gada 12. jūnijā spriedumu lietā C‑234/01 Gerritse, Recueil 2003, I‑5933. lpp., 47. ‑ 54. punkts).

      38      Turklāt atšķirībā no tiesību aktiem, ko apskatīja lietā, kurā pieņēma iepriekš minēto spriedumu Futura Participations un Singer, Somijas nodokļu regulējumu nevar uzskatīt par tādu, kas izriet no teritorialitātes principa. Kā to pamatoti norādīja ģenerāladvokāte
         savu secinājumu 42. punktā, šis princips neiestājas pret to, ka nodokļu kredīts tiek piešķirts personai, kas ir Somijas iekšzemes
         nodokļu maksātāja, attiecībā uz dividendēm, ko izmaksā sabiedrības, kas iedibinātas citās dalībvalstīs (skat. iepriekš minēto
         spriedumu Futura Participations un Singer, 18. ‑ 22. punkts).

      39      Jebkurā gadījumā attiecībā uz EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu teritorialitātes princips nepamato dažādu attieksmi pret
         dividendēm, ko izmaksā Somijā iedibināta sabiedrība, un dividendēm, ko izmaksā sabiedrība, kuras sēdeklis ir citā dalībvalstī,
         ja to dividenžu kategoriju, kuras skar šī dažādā attieksme, situācija ir objektīvi vienāda.

      40      Otrkārt, Somijas, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības apgalvo, ka Somijas nodokļu regulējumu objektīvi pamato nepieciešamība
         nodrošināt valsts nodokļu režīma konsekvenci (1992. gada 28. janvāra spriedumi lietās C‑204/90 Bachmann, Recueil 1992, I‑249. lpp., un C‑300/90 Komisija/Beļģija, Recueil 1992, I‑305. lpp.). Īpaši tās uzsver, ka atšķirībā no nodokļu režīma, kas apskatīts lietā, kurā pieņēma iepriekš minēto spriedumu
         Verkooijen, pamata lietā pastāv tieša saikne starp nodokļu uzlikšanu sabiedrības peļņai un nodokļu kredītu, ko piešķir dividenžu saņēmējam.
         Proti, nodokļu kredītu pēdējam piešķir tikai ar nosacījumu, ka sabiedrība faktiski ir samaksājusi nodokli par savu peļņu.
         Ja tas nesedz minimālo nodokli par izmaksājamām dividendēm, minētajai sabiedrībai ir jāsamaksā papildu nodoklis.

      41      Somijas valdība piebilst, ka tad, ja nodokļu kredīts būtu jāpiešķir personām, kas saņem dividendes, ko Zviedrijas sabiedrība
         izmaksā akcionāriem, kuri ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātāji, tad šīs dalībvalsts iestādēm būtu jāpiešķir nodokļu priekšrocības
         par sabiedrību ienākuma nodokli, ko minētā valsts nebūtu iekasējusi, kas apdraudētu valsts nodokļu režīma konsekvenci.

      42      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka iepriekš minēto spriedumu Bachmann un Komisija/Beļģija, attiecīgi, 28. un 21. punktā Tiesa atzina, ka nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma konsekvenci var
         pamatot Līgumā garantēto pamtbrīvību īstenošanas ierobežošanu. Tomēr, lai uz šādu pamatojumu balstīts arguments būtu veiksmīgs,
         ir jāpierāda, ka pastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības kompensāciju ar noteiktu nodokļu
         maksājumu (šajā sakarā skat. 1995. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑484/93 Svensson un Gustavsson, Recueil 1995, I‑3955. lpp., 18. punkts; iepriekš minēto spriedumu Asscher, 58. punkts; iepriekš minēto spriedumu ICI, 29. punkts; 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑55/98 Vestergaard, Recueil 1999, I‑7641. lpp., 24. punkts, kā arī 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑436/00 X un Y, Recueil 2002, I‑10829. lpp., 52. punkts). Šādi, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma Bachmann 21. ‑ 23. punkta un no iepriekš minētā sprieduma Komisija/Beļģija 14. ‑ 16. punkta, šo spriedumu pamatā ir konstatējums,
         ka Beļģijas tiesībās attiecībā uz to pašu nodokļu maksātāju, kas bija pakļauts ienākuma nodoklim, pastāvēja cieša saikne starp
         iespēju atskaitīt apdrošināšanas maksājumus no apliekamajiem ienākumiem un apdrošinātāju izmaksāto summu vēlāku aplikšanu
         ar nodokli.

      43      Turklāt ir svarīgi atgādināt – no judikatūras izriet, ka arguments, kura pamatā ir nepieciešamība saglabāt nodokļa režīma
         konsekvenci, ir jāizskata, vadoties pēc attiecīgā nodokļu regulējuma mērķa (skat. 2004. gada 11. marta spriedumu lietā C‑9/02
         De Lasteyrie du Saillant, Krājumā vēl nav publicēts, 67. punkts).

      44      Kā tas tika norādīts šī sprieduma 33. punktā, Somijas nodokļu regulējuma mērķis ir novērst dubultu nodokļu uzlikšanu akcionāriem
         sadalītajai sabiedrības peļņai. Mērķis tiek sasniegts, akcionāram piešķirot nodokļu kredītu, ko aprēķina atkarībā no tā, kādas
         likmes nodokli uzliek sabiedrības peļņai kā sabiedrību ienākuma nodokli (skat. šī sprieduma 8. punktu). Tā kā nodokļa likme
         attiecībā uz sabiedrības pelņu un ienākumiem no kapitāla ir identiska, proti, 29 %, tad šī nodokļu režīma sekas ir tādas,
         ka ar nodokli tikai attiecībā uz Somijā iedibinātām sabiedrībām apliek peļņu, ko tās sadala akcionāriem, kas ir Somijas iekšzemes
         nodokļu maksātāji, jo šie pēdējie gluži vienkārši tiek atbrīvoti no nodokļa par saņemtajām dividendēm. Ja izrādās, ka nodoklis,
         ko samaksājusi Somijas sabiedrība, kura izmaksā dividendes, ir mazāks par nodokļu kredīta summu, tad starpību sedz šī sabiedrība,
         samaksājot papildu nodokli.

      45      Lai arī šī nodokļu regulējuma pamatā šādi ir saikne starp nodokļu priekšrocībām un kompensējošu nodokļu maksājumu, jo tas
         paredz, ka akcionāram, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs, piešķirtais nodokļu kredīts tiek aprēķināts, vadoties pēc
         sabiedrību ienākuma nodokļa, kas jāmaksā šajā dalībvalstī iedibinātai sabiedrībai par sadalīto peļņu, tomēr šāds regulējums
         nešķiet nepieciešams, lai saglabātu Somijas nodokļu režīma konsekvenci.

      46      Ņemot vērā Somijas nodokļu regulējuma mērķi, minētā nodokļu režīma konsekvence tiek nodrošināta tiktāl, cik tiek saglabāta
         korelācija starp akcionāram piešķirto nodokļu priekšrocību un nodokli, kas maksājams kā sabiedrību ienākuma nodoklis. Līdz
         ar to tādā gadījumā kā tas, par kuru ir pamata lieta, piešķirot akcionāram, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs un
         kura turējumā ir Zviedrijā iedibinātas sabiedrības akcijas, nodokļu kredītu, ko aprēķina, vadoties pēc nodokļa, kas attiecīgajai
         sabiedrībai jāmaksā kā sabiedrību ienākuma nodoklis šajā pēdējā dalībvalstī, netiktu apdraudēta Somijas nodokļu režīma konsekvence
         un tas būtu kapitāla aprites brīvību mazāk ierobežojošs pasākums nekā tas, ko paredz Somijas nodokļu regulējums.

      47      Turklāt ir jāuzsver, ka lietās, kurās tika pieņemti iepriekš minētie spriedumi Bachmann un Komisija/Beļģija, apskatīto nodokļu noteikumu mērķis arī bija izvairīties no dubultas nodokļu uzlikšanas. Proti, iespēja,
         ko fiziskām personām piedāvāja Beļģijas tiesību akti, atskaitīt no apliekamajiem ienākumiem maksājumus, kuri veikti saskaņā
         ar dzīvības apdrošināšanas līgumiem – kas faktiski nozīmēja šo maksājumu segšanai paredzēto ienākumu neaplikšanu ar nodokļiem, –
         balstījās uz pamatojumu, atbilstoši kuram ar šo maksājumu palīdzību izveidotais kapitāls vēlāk tiktu aplikts ar nodokļiem
         attiecībā uz tā turētājiem. Šādā sistēmā no dubultas nodokļu uzlikšanas varēja izvairīties, atliekot vienīgo maksājamo nodokli
         līdz brīdim, kad tiek izmaksāts ar atbrīvotajiem maksājumiem izveidotais kapitāls. Nodokļu režīma konsekvence pieprasa, ka
         gadījumā, ja Beļģijas  nodokļu iestādēm bija jāatzīst iespēja atskaitīt dzīvības apdrošināšanas maksājumus no apliekamajiem
         ienākumiem, tad tām bija jābūt pārliecinātām par to, ka kapitāls, ko, beidzoties līgumam, izmaksās apdrošināšanas sabiedrība,
         vēlāk tiks aplikts ar nodokli. Tieši šādā kontekstā Tiesa uzskatīja, ka nav mazāk saistošu pasākumu kā tie, kas tika apskatīti
         lietās, kurās pieņēma minētos spriedumus Bachmann un Komisija/Beļģija, kas varētu nodrošināt attiecīgā nodokļu režīma konsekvenci.

      48      Taču pamata lietā faktiskie apstākļi ir citādi. Proti, brīdī, kad akcionārs, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs, saņem
         dividendes, šādi sadalītā peļņa jau ir aplikta ar sabiedrību ienākuma nodokli neatkarīgi no jautājuma par to, vai šīs dividendes
         nāk no Somijas vai no Zviedrijas sabiedrībām. Somijas nodokļu tiesību aktu mērķi – izskaust dubulto nodokļu uzlikšanu peļņai,
         ko sadala dividenžu formā – var sasniegt, piešķirot nodokļu kredītu arī par labu peļņai, ko šādi sadala Zviedrijas sabiedrības
         personām, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājas.

      49      Protams, uz citā dalībvalstī maksājama sabiedrību ienākuma nodokļa pamata piešķirot nodokļu kredītu, Somijas Republikai samazinātos
         ienākumi saistībā ar dividendēm, ko izmaksājušas citās dalībvalstīs iedibinātas sabiedrības. Tomēr no pastāvīgās judikatūras
         izriet, ka nodokļu ienākumu samazināšanās nav uzskatāma par vispārējo interešu imperatīvu iemeslu, uz kuru varētu atsaukties,
         lai pamatotu pasākumu, kas principā ir pretējs kādai pamatbrīvībai (iepriekš minētais spriedums Verkooijen, 59. punkts; 2002. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑136/00 Danner, Recueil 2002, I‑8147. lpp., 56. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums X unY, 50. punkts).

      50      Tiesas sēdē Somijas un Apvienotās Karalistes valdības izklāstīja dažādus praktiskus šķēršļus tam, lai akcionāram, kas ir Somijas
         iekšzemes nodokļu maksātājs, tiktu piešķirts nodokļu kredīts, kurš atbilst sabiedrību ienākuma nodoklim, kas jāmaksā citā
         dalībvalstī iedibinātai sabiedrībai. Tās uzsvēra, ka Līguma noteikumi par kapitāla apriti attiecas ne tikai uz kapitāla apriti
         starp dalībvalstīm, bet arī uz kapitāla apriti starp dalībvalstīm un trešajām valstīm. Saskaņā ar minēto valdību viedokli,
         ņemot vērā spēkā esošo nodokļu režīmu dažādību, ir praktiski neiespējami precīzi noteikt summu, kura atbilst nodoklim, kas
         kā sabiedrību ienākuma nodoklis tika uzlikts dividendēm, ko izmaksājusi citā dalībvalstī vai trešajā valstī iedibināta sabiedrība.
         Šāda neiespējamība īpaši izriet no fakta, ka ar sabiedrību ienākuma nodokli apliekamais objekts dažādās valstīs ir atšķirīgs
         un nodokļa likmes dažādos gados var atšķirties. Tās arī uzsver, ka sabiedrības izmaksātās dividendes ne vienmēr nāk no konkrētajā
         grāmatvedības gadā gūtās peļņas.

      51      Šajā sakarā vispirms ir jāuzsver, ka pamata lieta nekādi neattiecas uz kapitāla brīvu apriti starp dalībvalstīm un trešajām
         valstīm. Šī lieta attiecas uz dalībvalsts nodokļu iestāžu atteikšanos piešķirt nodokļu priekšrocības personai, kas ir šīs
         valsts iekšzemes nodokļu maksātāja, ja tā saņem citā dalībvalstī iedibinātas sabiedrības dividendes.

      52      Pēc tam ir jāuzsver, ka no rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka Somijā nodokļu kredīts, ko piešķir par
         labu akcionāram, ir vienāds ar 29/71 dividenžu, ko izmaksājusi šajā dalībvalstī iedibināta sabiedrība. Lai aprēķinātu nodokļu
         kredītu, piemērojamās daļas skaitītājs tāpēc ir vienāds ar nodokļa likmi, kādu uzliek sabiedrības peļņai, pamatojoties uz
         sabiedrību ienākuma nodokli, un saucējs ir vienāds ar rezultātu, kas iegūts, no bāzes 100 atņemot šo pašu nodokļa likmi.

      53      Visbeidzot, ir jākonstatē arī tas, ka nodokļu kredīts Somijas tiesībās vienmēr atbilst summai, kuru kā sabiedrību ienākuma
         nodokli faktiski samaksājusi sabiedrība, kas izmaksā dividendes. Proti, ja izrādās, ka nodoklis, kas samaksāts kā sabiedrību
         ienākuma nodoklis, ir mazāks par nodokļu kredīta summu, tad starpību sedz šī sabiedrība, kas izmaksā dividendes, samaksājot
         papildu nodokli.

      54      Šādos apstākļos, aprēķinot nodokļu kredītu, ko piešķir akcionāram, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs un kas saņem
         dividendes no Zviedrijā iedibinātas sabiedrības, ir jāņem vērā nodoklis, ko faktiski samaksājusi šajā citā dalībvalstī iedibinātā
         sabiedrība, kā tas izriet no vispārējiem noteikumiem, kas piemērojami apliekamā objekta aprēķinam, kā arī no sabiedrību ienāķuma
         nodokļa likmes šajā pēdējā dalībvalstī. Iespējamās grūtības saistībā ar faktiski samaksātā nodokļa noteikšanu jebkurā gadījumā
         nevar attaisnot šķērsli kapitāla brīvai apritei, kāds tas izriet no regulējuma, kuru apskata pamata lietā (skat. iepriekš
         minēto spriedumu Komisija/Francija, 29. punkts).

      55      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka EKL 56. un 58. pants iestājas pret tādu
         regulējumu, saskaņā ar kuru personai, kas ir kādas dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātāja, ir liegtas tiesības saņemt nodokļu
         kredītu attiecībā uz dividendēm, ko tai izmaksājušas akciju sabiedrības, ja tās nav iedibinātas šajā valstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      56      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      EKL 56. un 58. pants iestājas pret tādu regulējumu, saskaņā ar kuru personai, kas ir kādas dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātāja,
            ir liegtas tiesības saņemt nodokļu kredītu attiecībā uz dividendēm, ko tai izmaksājušas akciju sabiedrības, ja tās nav iedibinātas
            šajā valstī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1982. gada 15. jūlijā. # COGIS (Compagnia Generale Interscambi) pret Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale civile e penale di Milano - Itālija. # Lieta 216/81.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2004. gada 29.aprīlī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Pamatojums. # Lieta C-372/97.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1985. gada 29. janvārī. # Henri Cullet un Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers pret Centre Leclerc à Toulouse un Centre Leclerc à Saint-Orens-de-Gameville. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de Toulouse - Francija. # Lieta 231/83.


Tiesas spriedums 2000. gada 6.jūnijā. # Staatssecretaris van Financiën pret B.G.M. Verkooijen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Lieta C-35/98.