Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 19.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 97/11/EK. # Lieta C-319/01.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 25.martā. # Eiropas Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 96/82/EK - Smagu nelaimes gadījumu, kuros iesaistītas bīstamas vielas, briesmu pārzināšana - 11. panta 1. punkta c) apakšpunkts - Ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādes pienākums - Termiņš. # Lieta C-392/08.

text:
      Lieta C‑392/08
      Eiropas Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 96/82/EK – Tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšana, kas saistīti ar bīstamām vielām – 11. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādes pienākums – Termiņš
      Sprieduma kopsavilkums
      Vide – Tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšana, kas saistīti ar bīstamām vielām – Direktīva 96/82
      (Padomes Direktīvas 96/82 11. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      Ārējo operatīvās rīcības plānu, kas ir norādīti Direktīvas 96/82 par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros
         iesaistītas bīstamas vielas, 11. panta 1. punkta c) apakšpunktā, izstrāde ietilpst vairāku posmu procesā, kas, pirmkārt, iekļauj
         uzņēmumu, kuros atrodas bīstamas vielas lielos daudzumos, vadītāju veicamo iekšējo operatīvās rīcības plānu izstrādi un vajadzīgās
         informācijas iesniegšanu kompetentām iestādēm, otrkārt, minēto ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādi, ko veic šīs iestādes,
         un treškārt, iekšējo un ārējo operatīvās rīcības plānu pārskatīšanu un vajadzības gadījumā grozīšanu un atjaunošanu, ko attiecīgi
         veic minētie uzņēmumi un minētās iestādes.

      Ir taisnība, ka attiecībā uz pirmo un trešo no šiem posmiem minētās direktīvas 11. panta 1. un 4. punktā termiņš nav paredzēts.
         Tomēr tas, ka ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādes termiņš šajā normā nav noteikts tieši, pats par sevi nenozīmē, ka to
         izstrādes pienākuma izpildei dalībvalstīm nav noteikts nekāds termiņš.

      No pastāvošās savstarpējās saistības starp iekšējiem un ārējiem operatīvās rīcības plāniem, kuru koordinēšana nodrošina direktīvas
         11. pantā paredzētā mehānisma efektivitāti, izriet, ka ārējie operatīvās rīcības plāni kompetentām iestādēm ir jāizstrādā
         termiņā, kas, no vienas puses, neapdraud minētajā pantā paredzēto normu lietderīgo iedarbību, bet kurā, no otras puses, tiek
         ņemts vērā šo plānu pabeigšanai nepieciešamais laiks, tātad pienācīgā termiņā no uzņēmumu vadītāju nepieciešamās informācijas
         iesniegšanas brīža.

      Turklāt, lai gan ir taisnība, ka atbilstoši minētās direktīvas 11. panta 1. punktam pienākums izstrādāt ārējos operatīvās
         rīcības plānus ir saistīts ar attiecīgo uzņēmumu vadītāju pienākumu kompetentajām iestādēm sniegt informāciju, kas ir vajadzīga,
         lai šīs iestādes šos plānus varētu izstrādāt, tad tomēr ar šo pašu normu dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai
         minētie uzņēmumi vajadzīgo informāciju sniegtu paredzētajos termiņos. Šādos apstākļos ārējo operatīvās rīcības plānu neesamību
         nevar attaisnot ar to, ka vajadzīgā informācija kompetentajām iestādēm minētajos termiņos nav tikusi sniegta.

      (sal. ar 13., 14., 17., 21. un 25. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 25. martā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 96/82/EK – Tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšana, kas saistīti ar bīstamām vielām – 11. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādes pienākums – Termiņš
      Lieta C‑392/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 9. septembrī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv S. Pardo Kintiljana [S. Pardo Quintillán] un A. Siposs [A. Sipos], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv B. Plasa Krusa [B. Plaza Cruz], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un D. Švābi [D. Šváby] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 10. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neizstrādājot ārējos operatīvās rīcības plānus visiem uzņēmumiem,
         kuriem ir piemērojams Padomes 1996. gada 9. decembra Direktīvas 96/82/EK par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu,
         kuros iesaistītas bīstamas vielas (OV 1997, L 10, 13. lpp.), 9. pants, Spānijas Karaliste nav izpildījusi šīs direktīvas 11. panta
         1. punkta c) apakšpunktā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Atbilstoši Direktīvas 96/82 1. pantam tās mērķis ir novērst smagus nelaimes gadījumus, kas saistīti ar bīstamām vielām, kā
         arī mazināt šādu nelaimes gadījumu seku ietekmi uz cilvēkiem un vidi, lai visā Eiropas Kopienā konsekventi un efektīvi nodrošinātu
         augsta līmeņa aizsardzību.

      3        Direktīvas 96/82 11. pantā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina to, ka attiecībā uz visiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecas 9. pants,
      a)      vadītājs izstrādā iekšējo operatīvās rīcības plānu, kurā norādīti pasākumi, kas veicami uzņēmumā,
      –        attiecībā uz jauniem uzņēmumiem – pirms ekspluatācijas sākšanas,
      –        attiecībā uz jau pastāvošiem uzņēmumiem, kuriem iepriekš nav piemērota [Padomes 1982. gada 24. jūnija] Direktīva 82/501/EEK
         [par smagu nelaimes gadījumu briesmām, ko izraisa dažas rūpnieciskas darbības (OV L 230, 1. lpp.)] – trīs gadus pēc 24. panta
         1. punktā minētā termiņa,

      –        attiecībā uz citiem uzņēmumiem – divus gadus pēc 24. panta 1. punktā minētā termiņa;
      b)      lai kompetentā iestāde varētu izstrādāt ārējos operatīvās rīcības plānus, vadītājs tai iesniedz vajadzīgo informāciju šādos
         termiņos:

      –        attiecībā uz jauniem uzņēmumiem – pirms ekspluatācijas sākšanas,
      –        attiecībā uz jau pastāvošiem uzņēmumiem, kuriem iepriekš nav piemērota Direktīva 82/501/EEK – trīs gadus pēc 24. panta 1. punktā
         minētā termiņa,

      –        attiecībā uz citiem uzņēmumiem – divus gadus pēc 24. panta 1. punktā minētā termiņa;
      c)      iestādes, ko attiecīgajam mērķim izraudzījušās dalībvalstis, izstrādā ārējo operatīvās rīcības plānu, kurā norādīti ārpus
         uzņēmuma veicami pasākumi.

      2.      Operatīvās rīcības plānus izstrādā šādiem mērķiem:
      –        lai ierobežotu un pārzinātu starpgadījumus, mazinot to sekas un ierobežojot kaitējumu cilvēkiem, videi un īpašumam,
      –        lai īstenotu pasākumus, kas vajadzīgi cilvēku un vides aizsardzībai pret smagu nelaimes gadījumu sekām,
      –        lai sniegtu vajadzīgo informāciju sabiedrībai un attiecīgiem reģiona dienestiem vai iestādēm,
      –        lai pēc smagiem nelaimes gadījumiem nodrošinātu vides atjaunošanu un attīrīšanu.
      Operatīvās rīcības plānos iekļauj IV pielikumā prasīto informāciju.
      [..]
      4.      Dalībvalstis nodrošina to, ka vai nu vadītājs vai izraudzītās iestādes [atbilstošos laikposmos bet] ne retāk kā reizi trijos
         gados iekšējos un ārējos operatīvās rīcības plānus pārskata, pārbauda un vajadzības gadījumā groza un atjauno. Pārskatīšanā
         ņem vērā attiecīgos uzņēmumos vai attiecīgos avārijas dienestos notiekošās pārmaiņas, jaunas tehniskās zināšanas un zināšanas
         par rīcību smagu nelaimes gadījumu gadījumos.

      [..]”
      4        Piemērojot Direktīvas 96/82 24. un 25. pantu, dalībvalstīm šīs direktīvas izpildei nepieciešamas normas ir jāpieņem ne vēlāk
         kā 1999. gada 3. februārī.

       Pirmstiesas procedūra
      5        Uzskatot, ka Spānijas Karaliste nav ievērojusi Direktīvas 96/82 11. panta 1. punkta c) apakšpunktu, Komisija 2007. gada 23. martā
         uzsāka EKL 226. pantā paredzēto procedūru saistībā ar valsts pienākumu neizpildi, aicinot šo dalībvalsti šajā sakarā paust
         savu nostāju.

      6        Ar 2007. gada 12. un 25. jūnija vēstulēm Spānijas iestādes uz Komisijas brīdinājuma vēstuli atbildēja, to informējot par uzņēmumu
         skaitu, kuriem ir piemērojamas Direktīvas 96/82 normas, un šādu uzņēmumu skaitu, kuriem ir ārējs operatīvās rīcības plāns.

      7        Konstatējot, ka, ņemot vērā šo informāciju, pastāv uzņēmumi, kuriem šāda plāna nav, Komisija 2007. gada 23. oktobrī izdeva
         argumentētu atzinumu, ar kuru Spānijas Karaliste tika aicināta divu mēnešu laikā no tā saņemšanas brīža veikt pasākumus, kas
         ir vajadzīgi šī atzinuma prasību izpildei.

      8        Ar 2008. gada 10. janvāra vēstuli Spānijas iestādes uz šo atzinumu atbildēja, precizējot, ka no skarto uzņēmumu skaita, kas
         2005. gadā esot bijis 238 un 2007. gadā – 280, ārējais operatīvās rīcības plāns esot bijis apstiprināts 186 uzņēmumiem. Turklāt
         tās norādīja, ka, lai gan Direktīvas 96/82 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā attiecīgo uzņēmumu vadītājiem esot noteikti
         termiņi, kādos ir jāsniedz kompetentajām iestādēm vajadzīgā informācija, tajā turpretim neesot paredzēts nekāds termiņš, kādā
         šīm iestādēm ir jāizstrādā ārējie operatīvās rīcības plāni.

      9        Uzskatot, ka situācija joprojām ir neapmierinoša, Komisija cēla šo prasību.

       Par prasību
      10      Spānijas Karaliste atzīst, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, tas ir, 2007. gada 23. decembrī, 94 uzņēmumiem,
         kas atrodas tās teritorijā un kuriem ir piemērojams Direktīvas 96/82 9. pants, nebija ticis izstrādāts ārējs operatīvās rīcības
         plāns.

      11      Tomēr tā norāda, ka Direktīvas 96/82 11. panta 1. punkta c) apakšpunktā neesot noteikts termiņš, kādā kompetentajām iestādēm
         ārējie operatīvās rīcības plāni ir jāizstrādā, un ka tām nevarot būt noteikts tāds pats termiņš, kas šīs direktīvas 11. panta
         1. punkta a) apakšpunktā iekšējo operatīvās rīcības plānu izstrādei ir paredzēts attiecīgo uzņēmumu vadītājiem. Turklāt tā
         pakārtoti piebilst, ka, runājot par attiecīgo uzņēmumu zināmu skaitu, Direktīvas 96/82 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā
         paredzētās informācijas iesniegšanas prasības neizpilde no minēto vadītāju puses ārējā operatīvās rīcības plāna neesamību
         katrā ziņā attaisnojot. Visbeidzot tā norāda, ka 2008. gadā esot tikuši izstrādāti septiņi ārējie operatīvās rīcības plāni.

      12      Vispirms ir jāatzīmē, ka Direktīvas 96/82 11. panta noteikumi, kuri ir piemērojami uzņēmumiem, kuros atrodas bīstamas vielas
         lielos daudzumos, veido normu kopumu, kas ir vērsts uz smagu nelaimes gadījumu seku mazināšanas saskaņotas un efektīvu sistēmas
         nodrošināšanu.

      13      Ārējo operatīvās rīcības plānu izstrāde tātad ietilpst vairāku posmu procesā, kas, pirmkārt, iekļauj attiecīgo uzņēmumu vadītāju
         veicamo iekšējo operatīvās rīcības plānu izstrādi un vajadzīgās informācijas iesniegšanu kompetentām iestādēm, otrkārt, minēto
         ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādi, ko veic šīs iestādes, un treškārt, iekšējo un ārējo operatīvās rīcības plānu pārskatīšanu
         un vajadzības gadījumā grozīšanu un atjaunošanu, ko attiecīgi veic minētie uzņēmumi un minētās iestādes.

      14      Ir taisnība, ka attiecībā uz pirmo un trešo no šiem posmiem Direktīvas 96/82 11. panta 1. un 4. punktā termiņš nav paredzēts.
         Tomēr tas, ka ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādes termiņš šajā normā nav noteikts tieši, pats par sevi nenozīmē, ka to
         izstrādes pienākuma izpildei dalībvalstīm nav noteikts nekāds termiņš.

      15      Ja minēto plānu izstrāde, ko veic kompetentās iestādes, varētu turpināties nenoteikti ilgu laiku, šim pienākumam zustu saturs
         un ar Direktīvas 96/82 11. pantu ieviestajai aizsardzības sistēmai nebūtu nekādas lietderīgas iedarbības.

      16      Šajā sakarā ir jāatgādina, kā tas izriet no Direktīvas 96/82 11. panta 2. punkta, ka iekšējos un ārējos operatīvās rīcības
         plānus izstrādā it īpaši tāpēc, lai ierobežotu un pārzinātu starpgadījumus, mazinot to sekas un ierobežojot kaitējumu cilvēkiem,
         videi un īpašumam, un lai īstenotu pasākumus, kas vajadzīgi cilvēku un vides aizsardzībai pret smagu nelaimes gadījumu sekām.

      17      Turklāt it īpaši no Direktīvas 96/82 IV pielikuma attiecībā uz informāciju, kas ir jāiekļauj operatīvās rīcības plānos, izriet,
         ka starp iekšējiem un ārējiem operatīvās rīcības plāniem pastāv savstarpēja saistība un to koordinēšana nodrošina Direktīvas 96/82
         11. pantā paredzētā mehānisma efektivitāti.

      18      No tā izriet, ka attiecīgo uzņēmumu vadītāju iesniegtā informācija kompetentām valsts iestādēm ir bez kavēšanās jāizvērtē,
         lai izstrādātu ārējos operatīvās rīcības plānus.

      19      Tas it īpaši ir piemērojams noteiktai šīs nepieciešamās informācijas [daļai], kuras īss izmantojamības termiņš var būt pamats
         uz tās balstīta operatīvās rīcības plāna efektivitātes zudumam. Tas tostarp ir iemesls, kura dēļ dalībvalstīm atbilstoši Direktīvas 96/82
         11. panta 4. punktam ir jāizveido sistēma, kas nodrošina, ka iekšējos un ārējos operatīvās rīcības plānus atbilstošos laikposmos,
         bet ne retāk kā reizi trijos gados pārskata un vajadzības gadījumā groza un atjauno.

      20      Tādējādi šīs direktīvas 11. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā pienākuma izpildes termiņa ritējums principā var sākties
         tikai minētās informācijas iesniegšanas brīdī.

      21      Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāsecina, ka Direktīvas 96/82 11. pantā paredzētie ārējie operatīvās rīcības plāni kompetentām
         iestādēm ir jāizstrādā termiņā, kas, no vienas puses, neapdraud šajā pantā paredzēto normu lietderīgo iedarbību, bet kurā,
         no otras puses, tiek ņemts vērā šo plānu pabeigšanai nepieciešamais laiks; tātad pienācīgā termiņā no uzņēmumu vadītāju nepieciešamās
         informācijas iesniegšanas brīža.

      22      Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka jau vairākus gadus ārējie operatīvās rīcības plāni nav tikuši izstrādāti attiecībā uz visiem
         skartajiem uzņēmumiem.

      23      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Direktīvas 96/82 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikti vairāki termiņi atkarībā no
         dažādām uzņēmumu kategorijām. Tomēr ir jākonstatē, ka gala termiņš, kurā šajā punktā norādīto uzņēmumu vadītājiem kompetentajām
         iestādēm bija jāiesniedz ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādei vajadzīgā informācija, bija noteikts vai nu pirms šo uzņēmumu
         ekspluatācijas sākšanas, vai nu vēlākais 2002. gada 3. februārī, tas ir, trīs gadus pēc direktīvas transponēšanas termiņa
         izbeigšanās datuma.

      24      Laikposms starp šo datumu un argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigu datumu, tas ir, 2007. gada 23. decembri, ir acīmredzami
         nepienācīgs, no kā izriet, ka ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādes attiecībā uz visiem skartajiem uzņēmumiem trūkums šajā
         lietā nav pamatots.

      25      Turklāt, lai gan ir taisnība, ka atbilstoši Direktīvas 96/82 11. panta 1. punktam pienākums izstrādāt ārējos operatīvās rīcības
         plānus ir saistīts ar attiecīgo uzņēmumu vadītāju pienākumu kompetentajām iestādēm sniegt informāciju, kas ir vajadzīga, lai
         šīs iestādes šos plānus varētu izstrādāt, tad tomēr ar šo pašu normu dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai minētie
         uzņēmumi vajadzīgo informāciju sniegtu paredzētajos termiņos. Šādos apstākļos, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu
         20. punktā, ārējo operatīvās rīcības plānu neesamību nevar attaisnot ar to, ka noteiktos gadījumos kompetentajām iestādēm
         vajadzīgā informācija nav tikusi sniegta.

      26      Attiecībā uz vairāku ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādi 2008. gadā ir pietiekami atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
         pienākuma neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa
         beigās, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā (skat. it īpaši 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑456/05
         Komisija/Vācija, Krājums, I‑10517. lpp., 15. punkts).

      27      Šādos apstākļos Komisijas celtā prasība ir uzskatāma par pamatotu.

      28      Tādējādi ir jākonstatē, ka, neizstrādājot ārējos operatīvās rīcības plānus visiem uzņēmumiem, kuriem ir piemērojams Direktīvas 96/82
         9. pants, Spānijas Karaliste nav izpildījusi šīs direktīvas 11. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      29      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      neizstrādājot ārējos operatīvās rīcības plānus visiem uzņēmumiem, kuriem ir piemērojams Padomes 1996. gada 9. decembra Direktīvas 96/82/EK
            par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros iesaistītas bīstamas vielas, 9. pants, Spānijas Karaliste nav
            izpildījusi šīs direktīvas 11. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētos pienākumus;
      2)      Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 10. jūnijā. # Mély Garroni pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi. # Lieta T-276/01.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2004. gada 10. jūnijā
      Lieta T‑276/01
      Mély Garroni
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Ierēdņi – Palīgdarbinieki – Konferences tulks – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 74. pants – Darba tiesisko attiecību izbeigšanās
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasība, pirmkārt, atcelt lēmumu turpmāk nenodarbināt 65 gadus vecus vai vecākus konferenču tulkus un, otrkārt, atlīdzināt
         zaudējumus un procentus.

      Nolēmums:         Atcelt Parlamenta 2001. gada 24. janvāra lēmumu un Parlamenta 2001. gada 20. jūlija lēmumu, ar kuriem noraidīja prasītājas
         sūdzību. Pārējā daļā prasību noraidīt. Parlaments atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens – Vērtējums pakļauts tiesneša novērtējumam
      (Civildienesta noteikumu 91. pants)
      2.     Ierēdņi – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība – Palīgdarbinieki – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 78. panta
            piemērojamība ārštata tulkiem – Vecuma ierobežojuma nevajadzība līgumiem uz noteiktām dienām – Pārējo darbinieku nodarbināšanas
            kārtības 74. panta nepiemērojamība
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 74. un 78. pants)
      3.     Ierēdņi – Prasība – Prasība par zaudējumu atlīdzību, kas celta ārpus pirmstiesas procedūras atbilstoši Civildienesta noteikumiem
            – Nepieņemamība
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      4.     Ierēdņi – Iestāžu ārpuslīgumiskā atbildība – Dienesta pārkāpums – Civildienesta noteikumu normas nepareiza interpretācija,
            kas pati par sevi nav uzskatāma par dienesta pārkāpumu
      5.     Ierēdņi – Prasība – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Apstrīdētā prettiesiskā akta atcelšana – Pienācīga atlīdzība par morālo
            kaitējumu
      (Civildienesta noteikumu 91. pants)
      1.     Tiesību akti vai lēmumi, par kuriem var iesniegt prasību tos atcelt, ir tikai pasākumi, kas rada tādas saistošas tiesiskās
         sekas, kuras pēc sava rakstura tieši un tūlītēji varētu ietekmēt prasītāja intereses, noteiktā veidā grozot tā tiesisko stāvokli.

      Vēstules vai paziņojuma pareizais juridiskais novērtējums ir tikai Pirmās instances tiesas kompetencē, un tas nav atkarīgs
         no lietas dalībnieku gribas.

      (skat. 52. un 53. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1992. gada 11. maijs, T‑34/91 Whitehead/Komisija, Recueil, II‑1723. lpp, 22. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 15. jūlijs, T‑115/92 Hogan/Parlaments, Recueil, II‑895. lpp., 36. punkts; Pirmās instances tiesa, 1998. gada 20. augusts, T‑132/97 Collins/Reģionu komiteja, Recueil FP, I‑A‑469. un II‑1379. lpp, 13. punkts; Pirmās instances tiesa, 2000. gada 13. jūlijs, T‑87/99 Hendrickx/Cedefop, Recueil FP, I‑A‑147. un II‑679. lpp., 37. punkts.

      2.     Saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 78. panta pirmo un trešo daļu, lasot tās kopā ar šīs pašas kārtības III sadaļu,
         tā nav piemērojama palīgdarbiniekiem, kas pieņemti darbā kā konferenču tulki saskaņā ar minēto pantu, ciktāl tas paredz nosacījumus,
         ko neaptver noteikumi par darbā pieņemšanu un atalgojumu, kas paredzēti atbilstoši pirmajai daļai.

      Attiecībā uz līgumu, kas aprobežots ar noteiktām dienām, darba attiecību izbeigšana ir raksturīgs un neatņemams nosacījums
         tulka pieņemšanai darbā un ir neatņemama šī līguma daļa. No tā izriet, ka Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 74. pants
         attiecībā uz gadījumiem, kādos izbeidzas palīgdarbinieka darba attiecības, obligāti ir viena no minētās kārtības III sadaļas
         normām, kas atkāpjas no regulējuma attiecībā uz sesijas pagaidu tulkiem.

      Proti, ņemot vērā minēto tulku darbā pieņemšanas īpašās iezīmes, tulku vecums nedrīkstētu būt obligāts nosacījums viņu dienesta
         [pienākumu] izpildei tādā veidā, ka viņu nodarbināšanai ir jāietver vecuma ierobežojums, kas nav tieši paredzēts un kas tādēļ
         būtu jānosaka atbilstoši iepriekš minētā 74. panta normām.

      (skat. 89., 90., 92.–94. un 97. punktu)
      3.     No prasību iesniegšanas veidiem, ko paredz Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants, prasība par zaudējumu atlīdzību, kas
         ir autonomas tiesības vienlaikus ar prasību atcelt tiesību aktu, nav pieņemama, ja pirms tās nav veikta pirmstiesas procedūra
         atbilstoši tiesību normām. Šī procedūra atšķiras, ciktāl kaitējums un tā rezultātā pieprasītā atlīdzība radusies, iesniedzot
         sūdzību par aktu, kurā ietverta sūdzība, Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē, vai gadījumā, ja iestāde nepieņem
         lēmumus.

      Pirmajā gadījumā lietas iesniedzējs ir ieinteresēts, lai iecēlējinstitūcija noteiktajā termiņā noraidītu aktu, kas ir prasības
         priekšmets. Otrajā gadījumā, savukārt, administratīvais process ir jāuzsāk, iesniedzot lūgumu par atlīdzības saņemšanu Civildienesta
         noteikumu 90. panta 1. punkta izpratnē, lai attiecīgā gadījumā iesniegtu sūdzību par lēmumu, ar ko šis lūgums noraidīts.

      Ciktāl pastāv tieša saikne starp prasību atcelt tiesību aktu un prasību par zaudējumu atlīdzību, pēdējā minētā prasība ir
         pieņemama papildus prasībai atcelt [tiesību aktu], bet lūgums iecēlējinstitūcijai novērst iespējami ciestu kaitējumu nav obligāti
         jāiesniedz ātrāk par sūdzību, kurā apstrīdēta lūguma tieša vai netieša noraidījuma pamatotība.

      Savukārt, ja kaitējums nav radies tā akta dēļ, kura atcelšana tiek prasīta, bet gan iestādes iespējami izdarītu vairāku pārkāpumu
         vai bezdarbības dēļ, pirmstiesas procedūra obligāti ir jāuzsāk ar lūgumu iecēlējinstitūcijai novērst šo kaitējumu.

      (skat. 110., 111. un 113. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1993. gada 15. jūlijs, T‑17/90, T‑28/91 un T‑17/92 Camara Alloisio u.c./Komisija, Recueil, II‑841. lpp., 46. punkts; Pirmās instances tiesa, 1996. gada 28. jūnijs, T‑500/93 Y/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑335. un II‑977. lpp., 64. un 66. punkts.

      4.     Tas, ka iestāde ir pieņēmusi nepareizu Civildienesta noteikumu normas interpretāciju pēc analoģijas ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtību, pats par sevi nav dienesta pārkāpums.

      (skat. 117. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1972. gada 13. jūlijs, 79/71 Heinemann/Komisija, Recueil, 579. lpp., 11. punkts; Pirmās instances tiesa, 1994. gada 9. jūnijs, T‑94/92 X/Komisija, Recueil FP, I‑A‑149. un II‑481. lpp., 52. punkts.

      5.     Apstrīdētā akta atcelšanai pašai par sevi vajadzētu būt pienācīgai un principā pietiekamai atlīdzībai par jebkuru morālo kaitējumu,
         ko varētu būt cietis prasītājs. Tādējādi tas, ka ir atcelts iestādes lēmums vairs nepieņemt darbā 65 gadus vecus vai vecākus
         tulkus palīgdarbinieku statusā, neietverot nekādu negatīvu prasītājas spēju novērtējumu, uzskatāms par pienācīgu atlīdzību
         morālajam kaitējumam, ko varētu būt cietusi prasītāja.

      (skat. 118. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1990. gada 7. februāris, C‑343/87 Culin/Komisija, Recueil, I‑225, lpp., 25.–29. punkts; Pirmās instances tiesa, 1995. gada 26. janvāris, T‑60/94 Pierrat/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑23. un II‑77. lpp., 62. punkts.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 27.janvārī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 75/439/EEK - Atkritumeļļu apglabāšana - Prioritāte atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot.#Lieta C-92/03.

text:
      Lieta C‑92/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Portugāles Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 75/439/EEK – Atkritumeļļu apglabāšana – Prioritāte atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2004. gada 28. oktobrī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 27. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Atkritumeļļu apglabāšana – Direktīva 75/439 – Dalībvalstu pienākums piešķirt prioritāti atkritumeļļu
            pārstrādei, tās reģenerējot – Robežas – Tehniski, ekonomiski un organizatoriski ierobežojumi – Jēdziens
      (Padomes Direktīvas 75/439, 3. panta 1. punkts)
      No 3. panta 1. punkta Direktīvā 75/439 par atkritumeļļu apglabāšanu, ko groza ar Direktīvu 87/101, izriet, ka atsauce uz minētajā
         pantā paredzētiem “tehniskiem, ekonomiskiem vai organizatoriskiem ierobežojumiem” veido daļu no tiesību normas, ar kuru vispārēji
         tiek noteikts dalībvalstīm uzliktais pienākums, un ka ar šo norādi Kopienu likumdevējs vēlējies nevis paredzēt izņēmumus,
         ar kuriem tiek ierobežota vispārpiemērojama norma, bet gan noteikt tāda pozitīvā pienākuma piemērojamību un tā saturu, ar
         kuru tiktu nodrošināta prioritāte atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot.

      Uzskatot, ka dalībvalstī pastāvošā tehniskā, ekonomiskā un organizatoriskā situācija pilnīgi noteikti satur ierobežojumus,
         kas traucē pieņemt minētajā normā paredzētos pasākumus, tā zaudētu visu lietderīgo iedarbību, ja dalībvalstij uzliktais pienākums
         tiktu ierobežots ar status quo saglabāšanu tādā veidā, ka nebūtu faktiska pienākuma veikt vajadzīgos pasākumus, lai piešķirtu prioritāti atkritumeļļu pārstrādei,
         tās reģenerējot.

      (sal. ar 35. un 36. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 27. janvārī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 75/439/EEK – Atkritumeļļu apglabāšana – Prioritāte atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot
      Lieta C‑92/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 28. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv A. Kaeiross [A. Caeiros] un M. Konstantinidis [M. Konstantinidis], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Portugāles Republiku, ko pārstāv L. Fernandišs [L. Fernandes] un M. Loiša [M. Lois], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Somijas Republika, ko pārstāv A. Gimaraeša-Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), K. Gulmans [C. Gulmann],  R. Šintgens [R. Schintgen] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 28. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai par prioritāru kļūtu
         atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, ja to pieļauj tehniskie, ekonomiskie un organizatoriskie ierobežojumi, Portugāles
         Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3. panta 1. punkts Padomes 1975. gada 16. jūnija Direktīvā 75/439/EEK
         par atkritumeļļu apglabāšanu (OV L 194, 23. lpp.), ko groza ar Padomes 1986. gada 22. decembra Direktīvu 87/101/EEK (OV 1987,
         L 42, 43. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2       Direktīvas mērķis ir aizsargāt vidi no atkritumeļļu novadīšanas un pārstrādes izraisītajām kaitīgajām sekām. Tās 3. pantā
         ir noteikts:

      “1. Ja atļauj tehniskie, ekonomiskie un organizatoriskie ierobežojumi, dalībvalstis paredz pasākumus, lai par prioritāru kļūtu
         atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot.

      2. Ja eļļas nereģenerē 1. rindkopā minēto ierobežojumu dēļ, dalībvalstis paredz pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu,
         ka atkritumeļļu sadedzināšanu veic no vides viedokļa pieņemamos apstākļos saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, ja tāda sadedzināšana
         ir tehniski, ekonomiski un organizatoriski iespējama.

      3. Ja atkritumeļļas nereģenerē un nesadedzina 1. un 2. rindkopā minēto ierobežojumu dēļ, dalībvalstis paredz pasākumus, kas
         vajadzīgi to drošai iznīcināšanai, kontrolētai uzglabāšanai vai noglabāšanai.”

      3       Atbilstoši Direktīvas 87/101 2. pantam dalībvalstīm ir jāparedz pasākumi, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu šajā direktīvā noteiktos
         pienākumus, sākot ar 1990. gada 1. janvāri.

       Valsts tiesiskais regulējums
      4       Valsts tiesiskajā regulējumā atkritumeļļu pārstrādes jomā ir ietverti šādi dokumenti:
      –       1991. gada 23. februāra valdības Dekrēts-likums Nr. 88/91, ar kuru tiek noteiktas darbības attiecībā uz atkritumeļļām;
      –       1992. gada 25. marta ministrijas Lēmums Nr. 240/92 par tiesisko regulējumu licenču piešķiršanai atkritumeļļu savākšanas, glabāšanas,
         iepriekšējas pārstrādes, reģenerācijas, otrreizējas izmantošanas, pārstrādes un sadedzināšanas darbībām;

      –       1992. gada 5. novembra ministrijas Lēmums Nr. 1028/92, ar ko tiek noteiktas drošības un atpazīšanas normas atkritumeļļu pārvadāšanai;
      –       1993. gada 18. maija rūpniecības ministra un vides ministra kopīgais Lēmums par tiesiskā regulējuma piemērošanu licenču piešķiršanai
         atkritumeļļu pārstrādei.

      5       Nolūkā grozīt minēto tiesisko regulējumu Portugāles valsts iestādes 2001. gada 19. martā ir apstiprinājušas dokumentu ar nosaukumu
         “Jaunā atkritumeļļu pārstrādes valsts stratēģija”.

       Pirmstiesas procedūra
      6       2000. gada 18. jūlijā Komisija pieprasīja Portugāles valsts iestādēm iesniegt datus par reģenerēto atkritumeļļu apjomu laika
         periodā no 1995. līdz 1997. gadam.

      7       2000. gada 4. oktobrī Portugāles valsts iestādes atbildēja, ka atkritumeļļu reģenerācijas process vēl nav ticis īstenots,
         bet ka patlaban tiek pētīta šo atkritumeļļu reģenerācijas iekārtu uzstādīšana no ekonomiskā, tehniskā un finansiālā nodrošinājuma
         viedokļa. 2002. gada 7. maijā minētās valsts iestādes iesniedza Komisijai ziņojumu par Direktīvas piemērošanu laika periodā
         no 1998. līdz 2000. gadam, kā arī dokumentu “Jaunā atkritumeļļu pārstrādes valsts stratēģija”.

      8       2001. gada 11. aprīlī Komisija iesniedza Portugāles Republikai oficiālu brīdinājuma vēstuli, kurā tā uzsvēra, ka Portugāles
         Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, kļūtu par prioritāru, tādējādi nav
         izpildījusi pienākumus, ko šai dalībvalstij uzliek Direktīvas 3. panta 1. punkts, kaut arī ar tehniskiem, ekonomiskiem un
         organizatoriskiem ierobežojumiem ir pieļaujams veikt šādus pasākumus.

      9       2001. gada 18. oktobrī Portugāles valsts iestādes sniedza atbildi, norādot, ka ar likumprojekta redakciju, kas patlaban tiek
         izstrādāta, tiek piešķirta prioritāte atkritumeļļu reģenerācijai un ka attiecīgie iesaistītie uzņēmēji ir gatavi kopīgi uzstādīt
         reģenerācijas iekārtu.

      10     Komisija, nebūdama apmierināta ar minēto atbildi, 2001. gada 24. oktobrī iesniedza argumentētu atzinumu Portugāles Republikai,
         kurā tā atkārtoti apstiprināja savu nostāju, saskaņā ar kuru Portugāles Republika nav pieņēmusi vajadzīgos pasākumus, lai
         atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, kļūtu par prioritāru, kaut arī ar tehniskiem, ekonomiskiem un organizatoriskiem ierobežojumiem
         tas bija pieļaujams. 2001. gada 20. decembrī Komisija nosūtīja papildu argumentētu atzinumu šai dalībvalstij, kurā tā norādīja,
         ka, neskatoties uz Portugāles Republikas sniegtajiem paskaidrojumiem, jautājums par Direktīvas 3. panta 1. punkta noteikumu
         pārkāpumu ir aktuāls.

      11     2002. gada 7. martā Portugāles valsts iestādes sniedza atbildi uz minētajiem argumentētajiem atzinumiem, uzsverot, ka atkritumeļļu
         pārstrāde, piešķirot prioritāti reģenerācijai, nav bijusi iespējama tādēļ, ka pastāv tehniski, ekonomiski un organizatoriski
         ierobežojumi.

      12     Minētajā atbildē Portugāles valsts iestādes skaidroja, ka iemesls, kādēļ valsts tiesību akti par atkritumeļļām netika īstenoti
         nekavējoties, uzceļot reģenerācijas iekārtu valsts teritorijā, ir tas, ka ar Padomes 1993. gada 1. februāra Regulu (EEK) Nr. 259/03
         par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās (OV L 30,
         1. lpp.) kompetentām iestādēm netiek ļauts kavēt enerģētiskai pārstrādei paredzētu atkritumu eksportēšanu.

      13     Komisija, uzskatot, ka prioritāte atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot, Portugālē vēl nav īstenota, nolēma celt šo prasību.
      14     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 11. septembra rīkojumu Somijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Portugāles Republikas
         prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      15     Komisija norada, ka ar nevienu Portugāles valsts iestāžu pieminēto tiesību aktu netiek piešķirta prioritāte atkritumeļļu pārstrādei,
         tās reģenerējot.

      16     Attiecībā uz Portugāles Republikas argumentu par Regulu Nr. 259/93 Komisija atzīmē, ka ar šīs regulas noteikumiem kompetentām
         iestādēm tiek atļauts aizkavēt enerģētiskai pārstrādei paredzētu atkritumeļļu eksportēšanu. Portugāles valsts iestādes, ja
         tās būtu Direktīvā paredzētajā termiņā pieņēmušas vajadzīgos pasākumus, lai Portugālē prioritāra būtu atkritumeļļu pārstrāde,
         tās reģenerējot, kā tas ir paredzēts Direktīvas 3. panta 1. punktā, jau sen varēja izvirzīt pamatotus iebildumus pret atkritumeļļu
         pārvadājumiem, kas domāti to enerģētiskai pārstrādei citās dalībvalstīs.

      17     Komisija piebilst – ja šī prioritāte būtu tikusi īstenota ar Portugāles tiesību normām, iebildumus attiecībā uz eksporta pārvadājumiem
         varētu pamatot ar faktu, ka atkritumeļļu pārvadājumu mērķis ir to sadedzināšana. Rezultātā Kopienu likumdevējs paredzēja,
         ka pārvadātājiestādes, pamatojoties uz vienu no Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunktā minētajiem iemesliem,
         var izvirzīt pamatotus iebildumus pret atkritumu pārvešanu uz citām dalībvalstīm. Tā secina, ka uz minēto regulu nevarēja
         atsaukties kā uz šķērsli Direktīvā paredzētas prioritātes noteikšanai attiecībā uz reģenerāciju.

      18     Komisija atzīst, ka divpadsmit gadu laikā pēc Direktīvas 87/101 2. pantā noteiktā transponēšanas termiņa izbeigšanās Portugāles
         valsts iestādes vēl joprojām nav pieņēmušas vajadzīgos pasākumus, lai piešķirtu prioritāti atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot.
         Šajā gadījumā tam, ka pastāv juridiska un praktiska rakstura nepilnības, tostarp jautājumā par atkritumeļļu galamērķa kontroli
         un savākšanu Portugālē, ir bijusi izšķiroša nozīme, veicinot situāciju, kurā nepastāv nosacījumi, ar kuriem atļautu piešķirt
         prioritāti minētajai pārstrādei, un kavēt uzstādīt šīs dalībvalsts teritorijā vismaz vienu šādu eļļu reģenerācijas iekārtu.

      19     Visbeidzot, Komisija uzskata, ka dokumenta ar nosaukumu “Jaunā atkritumeļļu pārstrādes valsts stratēģija” publicēšanai nav
         nozīmes. Tas pats attiecināms uz citām iniciatīvām, kuras izdevušas Portugāles valsts iestādes.

      20     Portugāles valdība norāda, ka normatīvo tiesību aktu trūkums nav pietiekams pamats, lai pārmestu Direktīvas 3. panta 1. punktā
         paredzēto pienākumu neizpildi, jo, no teorētiskā viedokļa raugoties, ne jau tikai ar valsts tiesību aktiem var īstenot šajā
         tiesību normā izvirzīto mērķi. Tomēr ar valsts tiesisko regulējumu tiek noteikti nosacījumi, kas attiecas uz atkritumeļļu
         pārstrādes darbībām, tādā veidā, kas neapdraud Direktīvas mērķus.

      21     Minētā valdība apgalvo, ka savākto atkritumeļļu, jo īpaši to, kam ir laba kvalitāte, apjomi nesasniedz ekonomiskā izdevīguma
         minimālo robežu. Turklāt būtu neiespējami aizliegt enerģētiskai pārstrādei paredzēto atkritumeļļu eksportēšanu; tas atturētu
         potenciālos investorus no līdzekļu ieguldīšanas valsts teritorijā esošajā reģenerācijas iekārtā, jo nebūtu garantijas tam,
         ka savāktās atkritumelļas novirzīs uz šo iekārtu.

      22     Jautājumā par atkritumeļļu eksportēšanu Portugāles valdība norāda, ka kompetento iestāžu iespējas iejaukties atbilstoši Regulas
         Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunktam nav līdzeklis, kas varētu kavēt enerģētiskai pārstrādei paredzētu atkritumeļļu
         eksportēšanu pat tad, ja valstiskā līmenī pastāv pietiekoša reģenerācijas kapacitāte. Ar minēto nosacījumu dalībvalstīm netiek
         ļauts enerģētiskai pārstrādei paredzētu atkritumeļļu eksportēšanas ierobežojumus pamatot kā aizsardzības pasākumus, lai aizsargātu
         valsts rūpniecību šo eļļu reģenerācijas jomā.

      23     Portugāles valdība atzīmē – nemaz nerunājot par finanšu, tehniskas dabas un tiesiskā regulējuma ierobežojumiem, Portugāles
         tirgū ir apstiprinājies fakts, ka atkritumeļļu reģenerācijas īstenošanā novērotas grūtības, ņemot vērā minētās minimālās robežas,
         lai padarītu reģenerāciju par izdevīgu. Tā apstiprina, ka ir pielikusi lielas pūles, lai samazinātu ekonomiska, tehniska un
         organizatoriska rakstura ierobežojumus, kas jāņem vērā, nosakot prioritāti šāda veida atkritumu pārstrādei, tos reģenerējot.

      24     Valdība arī izklāsta, ka reģenerācijas iekārtas līdzsvara punkts ir atkarīgs no atkritumeļļu piegādes izmaksām, kas lielā
         mērā ir atkarīgas no vietējās konjunktūras, jēlnaftas tirgus cenas un izmantotās reģenerācijas tehnoloģijas. Tomēr, izņemot
         gadījumu, kad ir noieta tirgus reģenerācijas rezultātā radītām bāzes eļļām, lielās iekārtas ir visvairāk piemērotas tam, lai
         izturētu būtiskas jēlnaftas cenas svārstības un ilgtermiņā saglabātu pietiekošu ekonomisko rentabilitāti.

      25     Portugāles valdība uzsver – lai gan tehniska, ekonomiska un organizatoriska rakstura ierobežojumi ir atturējuši šī sektora
         uzņēmējus no atkritumeļļu reģenerācijas iekārtu izveides, valsts iestādes ir apņēmušās ieviest tāda veida atkritumu apsaimniekošanu,
         ar kuru efektīvi tiktu piešķirta prioritāte reģenerācijai.

      26     Somijas valdība, iestājoties lietā Portugāles Republikas prasījumu atbalstam, uzskata, ka, izvērtējot reģenerācijas iespējamību
         un rentabilitāti no ekonomiskā viedokļa, tostarp ir jāņem vērā saražotās atkritumeļļas daudzums, pārvadāšanas attālumi, ražošanas
         izmaksas, kā arī tirgus nosacījumi. Līdz ar to reģenerācijas nosacījumi ir jāizvērtē katrā konkrētajā gadījumā attiecīgajā
         dalībvalstī. Tirgus situācija ir viens no faktoriem, kas ietekmē reģenerācijas nosacījumus.

      27     Šajā sakarā minētā valdība apgalvo, ka bāzes eļļas cena ir būtiski mainījusies. Ar šādas cenas izmaiņām tiek palielināti riski,
         kas ir raksturīgi atkritumeļļu reģenerācijas nozarē veiktajiem ieguldījumiem. Šis risks tiek palielināts, pateicoties lejupslīdes
         tendencei lubrikatoru izmantošanas jomā, kas izskaidrojama ar to, ka mūsdienās tiek izmantoti labākas kvalitātes sintētiskie
         lubrikatori.

      28     Somijas valdība piebilst, ka gadījumā, ja ar valsts tiesību aktiem tiek noteikta imperatīva reģenerācijas prasība un attiecīgajā
         dalībvalstī nav reģenerācijas iekārtas, atkritumeļļas, to reģenerēšanai, ir jātransportē uz citu dalībvalsti. Šādā gadījumā
         netiek ņemtas vērā nedz eksportētāja pārmērīgas pārvadāšanas un reģenerācijas izmaksas, nedz arī apstāklis, ka pārvadājums
         varētu būt neracionāls no tā ietekmes uz vidi viedokļa.

       Tiesas vērtējums
      29     Sākotnēji ir jāatgādina – kā jau Tiesa to ir lēmusi 1999. gada 9. septembra spriedumā lietā C-102/97 Komisija/Vācija (Recueil, I-5051. lpp., 35. punkts) –, ka viens no galvenajiem Direktīvas mērķiem ir piešķirt prioritāti atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot.
         Šis mērķis, kas izteikts Direktīvas 87/101 [preambulas] otrajā apsvērumā, ir pamatots ar to, ka reģenerācija ir pats racionālākais
         atkritumeļļu pārstrādes veids, ņemot vērā ar tās palīdzību realizēto enerģijas ekonomiju.

      30     Attiecībā uz Komisijas izvirzīto iebildumu par Direktīvas 3. panta 1. punkta neievērošanu iesākumā ir jāatzīmē, ka pastāvošajā
         valsts tiesiskajā regulējumā nav ietverta neviena norma, ar kuru saskaņā ar minētās tiesību normas prasību būtu noteikts,
         ka prioritāte tiek piešķirta atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot.

      31     Tāpat ir jāatzīst – Portugāles Republika pati ir atzinusi, ka kompetentām iestādēm ir jāveic konkrētas darbības, lai ieviestu
         šo prioritāti ierobežojoši juridiska rakstura aktos. Tādējādi Portugāles valdība ir norādījusi, ka šajā sakarā ir jāgroza
         valsts tiesiskais regulējums šajā jomā, lai ieviestu vajadzīgos nosacījumus šīs prioritātes noteikšanai, un ka šī plāna ietvaros
         tika izstrādāts dokuments ar nosaukumu “Jaunā atkritumeļļu pārstrādes valsts stratēģija”.

      32     Tomēr, kā jau Tiesa to norādīja 2004. gada 15. jūlija sprieduma lietā C-424/02 Komisija/Apvienotā Karaliste (Krājums, I‑7249. lpp.)
         25. punktā, ja ir pieņemami tas, ka dalībvalstis sākotnēji var veikt izpēti un sastādīt ziņojumus, lai noteiktu atkritumeļļu
         apglabāšanas nosacījumus, tomēr ir nepieciešams, lai šiem iepriekšējas sagatavošanās darbiem sekotu konkrēti pasākumi, nosakot
         prioritāti reģenerācijai un tādējādi izpildot Direktīvas 3. panta 1. punktā minēto pienākumu.

      33     Attiecībā uz argumentu par to, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta noteikumus, varētu izrādīties, ka ir grūti
         nodrošināt atkritumeļļu reģenerācijas iekārtu rentabilitāti Portugālē, pietiek atzīt, ka dalībvalstu kompetentām iestādēm
         ir piešķirtas pilnvaras izvirzīt iebildumus pret tādu atkritumu, tostarp atkritumeļļu, pārvadājumiem, ko paredzēts pārstrādāt
         citā dalībvalstī.

      34     Kā to pareizi norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 52. punktā, ja Portugāles Republika atbilstoši Direktīvas 3. panta
         1. punkta prasībai tās teritorijā varētu nodrošināt prioritāti atkritumeļļu reģenerācijai, šādā gadījumā kompetentās iestādes
         varētu izvirzīt iebildumus pret šādu atkritumu pārvadāšanu uz citām dalībvalstīm.

      35     Attiecībā uz Portugāles Republikas izvirzīto argumentu par to, ka reģenerācijas iekārtu ierīkošana šīs dalībvalsts teritorijā
         nebūtu rentabla un ka ar šādiem nosacījumiem, un ievērojot samērīguma principu, attiecīgo dalībvalstu pienākumi var mainīties
         atkarībā no konkrētiem tajās pastāvošiem apstākļiem, ir jāatgādina, ka viens no galvenajiem Direktīvas mērķiem bija noteikt
         prioritāti atkritumvielu pārstrādei, tās reģenerējot, kā Tiesa to jau ir lēmusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija
         35. un 43. punktā. Tātad, uzskatot, ka dalībvalstī pastāvošā tehniskā, ekonomiskā un organizatoriskā situācija pilnīgi noteikti
         satur ierobežojumus, kas traucē pieņemt Direktīvas 3. panta 1. punktā minētos pasākumus, šī tiesību norma zaudētu visu lietderīgo
         iedarbību, ja dalībvalstij uzliktais pienākums tiktu ierobežots ar status quo saglabāšanu tādā veidā, ka nebūtu faktiska pienākuma veikt vajadzīgos pasākumus, lai piešķirtu prioritāti atkritumeļļu pārstrādei,
         tās reģenerējot.

      36     Turklāt, runājot par šo prioritāti, kā jau Tiesa to ir uzsvērusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 38. un 39. punktā,
         jāatzīmē, ka atsauce uz Direktīvas 3. panta 1. punktā paredzētiem “tehniskiem, ekonomiskiem un organizatoriskiem ierobežojumiem”
         veido daļu no tiesību normas, ar kuru vispārēji tiek noteikts dalībvalstīm uzliktais pienākums, un ka ar šo norādi Kopienu
         likumdevējs ir vēlējies nevis paredzēt izņēmumus, ar kuriem tiek ierobežota vispārpiemērojama norma, bet gan noteikt tāda
         pozitīvā pienākuma piemērojamību un tā saturu, ar kuru tiktu nodrošināta prioritāte atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot.

      37     No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisijas prasība jāatzīst par pieņemamu.
      38     Līdz ar to ir jāatzīst, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai par prioritāru kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot,
         ja to pieļauj tehniskie, ekonomiskie un organizatoriskie ierobežojumi, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko
         tai uzliek Direktīvas 3. panta 1. punkts.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Portugāles Republikai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Somijas Republika saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      neveicot vajadzīgos pasākumus, lai par prioritāru kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, ja to pieļauj tehniskie,
            ekonomiskie un organizatoriskie ierobežojumi, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3. panta 1. punkts
            Padomes 1975. gada 16. jūnija Direktīvā 75/439/EEK par atkritumeļļu apglabāšanu, ko groza ar Padomes 1986. gada 22. decembra
            Direktīvu 87/101/EEK;
      2)      Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 1. jūlijā. # Helmut Knoeppel pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta 618/79 A.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2014. gada 25. septembrī. # Diana Grazyte pret Eiropas Komisiju. # Lieta T-86/13 P.


Civildienesta tiesas spriedums, 2015. gada 17. decembris. # T pret Eiropas Komisija. # Civildienests – Sociālais nodrošinājums – Arodslimība – Civildienesta noteikumu 73. pants – Lūgums atzīt slimību par arodslimību – Cēloņsakarība – Prasība atlīdzināt morālo kaitējumu, kas nodarīts tādēļ, ka iestāde, atzīstot slimību par arodslimību, ir pieļāvusi kavējumu – Pienākums lemt saprātīgā termiņā – Morālais kaitējums. # Lieta F-134/14.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1999. gada 28.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīvas 75/117/EEK un 79/7/EEK. # Lieta C-187/98.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 10.decembrī. # Vitro Corporativo, SA de CV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Vitro" reģistrācijas pieteikums - Kopienas agrāka vārdiska preču zīme "VITRAL" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-295/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2008. gada 10. decembra spriedums – Vitro Corporativo/ITSB – VKR Holding (“Vitro”)
      (lieta T‑295/07)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Vitro” reģistrācijas pieteikums – Kopienas agrāka vārdiska preču zīme “VITRAL” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas iespēja ar agrāku preču zīmi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 24. un 32. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 31. maija lēmumu lietā R 1640/2006‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               VKR Holding A/S
                un
               Vitro Corporativo, SA de CV
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “Vitro” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 1., 7., 8., 9., 12., 16., 17., 19., 20., 21.,
                  22., 27., 30., 35., 39., 40., 41., 42. un 43. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 2669497

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               VKR Holding A/S

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Kopienas (Nr. 651745), Dānijas (Nr. 19561415 VR), Vācijas (Nr. 725452) un Apvienotās Karalistes (Nr. 1436897) vārdiskas preču
                  zīmes “VITRAL” attiecībā uz precēm, kuras tostarp ietilpst 19. klasē, pret kurām ir vērsti iebildumi

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               apmierināt iebildumus un noraidīt reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz precēm, kas ietilpst 19. klasē

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Vitro Corporativo, SA de CV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2014. gada 4. februārī. # Free SAS pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-127/12.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2003. gada 27.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Ivo Camacho-Fernandes. # Ierēdņi. # Lieta T-20/00 OP.


title: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 27. februāra spriedums.#SIA “Greencarrier Freight Services Latvia” pret Valsts ieņēmumu dienestu.#Augstākās tiesas Senāta lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopienas Muitas kodekss – 70. panta 1. punkts un 78. pants – Muitas deklarācijas – Preču daļēja pārbaude – Paraugu ņemšana – Nepareizs kods – Rezultātu attiecināšana uz agrākās muitas deklarācijās ietvertām identiskām precēm pēc preču atlaišanas – Pēcmuitošanas pārbaude – Neiespējamība pieprasīt preču tālāku pārbaudi.#Lieta C‑571/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2014. gada 27. februārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopienas Muitas kodekss — 70. panta 1. punkts un 78. pants — Muitas deklarācijas — Preču daļēja pārbaude — Paraugu ņemšana — Nepareizs kods — Rezultātu attiecināšana uz agrākās muitas deklarācijās ietvertām identiskām precēm pēc preču atlaišanas — Pēcmuitošanas pārbaude — Neiespējamība pieprasīt preču tālāku pārbaudi”
      Lieta C‑571/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Augstākās tiesas Senāts (Latvija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 21. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 6. decembrī, tiesvedībā

         SIA “Greencarrier Freight Services Latvia”

      pret

         Valsts ieņēmumu dienestu.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 2. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               SIA “Greencarrier Freight Services Latvia” vārdā – A. Brunavs, kam palīdz B. Cera, advokāte,

               —

               Latvijas valdības vārdā – I. Kucina, kā arī K. Freimanis un I. Kalniņš, pārstāvji,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – M. J. García‑Valdecasas Dorrego, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Keppenne, kā arī A. Sauka un B.‑R. Killmann, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 5. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 70. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp SIA “Greencarrier Freight Services Latvia” (turpmāk tekstā – “GFSL”), Latvijā dibinātu sabiedrību ar ierobežotu atbildību, un Valsts ieņēmumu dienestu (turpmāk tekstā – “VID”) par ievedmuitas nodokļa iekasēšanu un naudas soda noteikšanu, veicot vairāku muitas deklarāciju pēcmuitošanas pārbaudi.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Muitas kodeksa preambulas piektais un sestais apsvērums ir formulēti šādi:
               “tā kā, lai nodrošinātu līdzsvaru starp muitas dienestu vajadzībām attiecībā uz muitas tiesību aktu pareizu piemērošanu, no vienas puses, un tirgotāju tiesībām uz taisnīgu apiešanos, no otras puses, ir jāpiešķir minētajiem dienestiem, cita starpā, plašas kontroles pilnvaras un minētajiem tirgotājiem – pārsūdzības tiesības; tā kā, muitas pārsūdzības sistēmas īstenošana liks Apvienotajai Karalistei ieviest jaunas administratīvas procedūras, kuras nevar īstenot pirms 1995. gada 1. janvāra;
               tā kā, ņemot vērā ārējās tirdzniecības sevišķi svarīgo nozīmi Kopienai, muitas formalitātes un kontrole ir jāatceļ vai vismaz jāsamazina līdz minimumam.”

               4

               Šī kodeksa 68. pantā ir paredzēts:
               “Lai pārbaudītu pieņemtās muitas deklarācijas, muitas dienesti var:

                        a)

                        pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai pievienoti. Lai pārbaudītu deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var likt deklarētājam uzrādīt vēl citus dokumentus;

                        b)

                        pārbaudīt preces un ņemt paraugus analīzei vai sīkai pārbaudei.”

               5

               Saskaņā ar minētā kodeksa 70. pantu:
               “1.   Ja pārbauda tikai daļu no deklarācijā iekļautajām precēm, tad daļējās pārbaudes rezultātus attiecina uz visām deklarācijā iekļautajām precēm.
               Deklarētājs tomēr var pieprasīt preču tālāku pārbaudi, ja uzskata, ka daļējās pārbaudes rezultāti neattiecas uz pārējo deklarēto preču daļu.
               2.   Ja aizpildītā deklarācijas veidlapa aptver divu vai vairāku veidu preces, tad 1. punkta vajadzībām dati par katru preci uzskatāmi par atsevišķu deklarāciju.”

               6

               Šī paša kodeksa 71. panta redakcija ir šāda:
               “1.   Deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā preces ir nodotas.
               2.   Ja deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktā minētos noteikumus piemēro, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem.”

               7

               Muitas kodeksa 78. pantā ir noteikts:
               “1.   Pēc preču atlaišanas muitas dienesti var pēc sava ieskata vai pēc deklarētāja lūguma izdarīt deklarācijā labojumus.
               2.   Pēc preču atlaišanas, lai pārliecinātos par deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var pārbaudīt tirdzniecības dokumentus un datus par attiecīgo preču ievešanu un izvešanu vai tālākām tirdznieciskām darbībām ar šīm precēm. Šādas pārbaudes var izdarīt deklarētāja vai jebkuras citas personas telpās, kas minētajās darbībās tieši vai netieši iesaistīta sakarā ar savu komercdarbību, vai pie jebkuras citas personas, kuras valdījumā komercdarbības vajadzībām atrodas minētie dokumenti un ziņas. Šie dienesti var arī pārbaudīt preces, ja tās joprojām ir iespējams tiem uzrādīt.
               3.   Ja deklarācijas pārskatīšanas rezultātā vai pēcmuitas pārbaudē atklājas, ka attiecīgās muitas procedūras noteikumi ir piemēroti, pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, muitas dienesti saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem veic pasākumus, kas nepieciešami lai stāvokli izlabotu, ņemot vērā tiem pieejamo jauno informāciju.”

               8

               Saskaņā ar šī kodeksa 221. panta 1. un 3. punktu:
               “1.   Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
               [..]
               3.   Paziņojumu debitoram nesniedz pēc tam, kad beidzies trīs gadu laika posms pēc dienas, kurā radies muitas parāds. [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

                  GFSL no Krievijas SIA “Hantas” vārdā importē cepumus un šokolādes batoniņus, lai tos laistu brīvā apgrozībā Eiropas Savienībā.

               10

               2007. gada aprīlī un maijā VID veica to muitas nodokļu auditu, ko SIA “Hantas” samaksājusi laikā no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 31. decembrim, pamatojoties uz 35 muitas deklarācijām, kuras bija aizpildījusi GFSL, kas muitas parāda rašanās gadījumā bija jāuzskata par parādnieci.

               11

               Saistībā ar šo pārbaudi VID veica preču paraugu ņemšanu un testēšanu, kas attiecās uz sešām muitas deklarācijām, kuras bija iesniegtas 2005. gada oktobrī un novembrī (turpmāk tekstā – “pārbaudītās muitas deklarācijas”). Pamatojoties uz šīs pārbaudes rezultātiem, VID atzina, ka 29 muitas deklarācijās, kas iesniegtas laikposmā no 2004. gada 4. jūnija līdz 2005. gada 29. novembrim, ieskaitot sešas pārbaudītās muitas deklarācijas, GFSL brīvam apgrozījumam Savienībā importētās preces bija deklarējusi ar neatbilstošiem Kombinētās nomenklatūras kodiem, kuri paredzēti to klasificēšanai Eiropas Kopienu integrētajā muitas tarifā (TARIC), kas izveidots ar 2. pantu Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.), ar grozījumiem.

               12

               Ar 2007. gada 31. maija lēmumu VID informēja GFSL par muitas parāda rašanos, noteica ievedmuitas nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa summas, kam pieskaitīti nokavējuma procenti, un tai noteica naudas sodu par nepareizu Kombinētās nomenklatūras kodu piemērošanu.

               13

                  GFSL sūdzība par šo lēmumu ar VID 2007. gada 14. septembra lēmumu tika noraidīta.

               14

               Par šo noraidošo lēmumu Administratīvajā rajona tiesā tika iesniegta prasība to atcelt, kas to daļēji apmierināja ar 2009. gada 29. jūnija spriedumu, kuru pēc tam apstiprināja Administratīvā apgabaltiesa. Pēdējā minētā ar 2011. gada 8. decembra spriedumu atzina, ka, lai gan ievedmuitas nodoklis, pievienotās vērtības nodoklis un naudas sods attiecībā uz pārbaudītajās muitas deklarācijās paredzētajām precēm bija noteikti pamatoti, 2007. gada 14. septembra lēmums pārējā daļā tomēr bija jāatceļ, jo VID, pārkāpjot Muitas kodeksa 70. panta 1. punktu, pārbaudītajās muitas deklarācijās paredzēto preču pārbaudes rezultātus nepamatoti bija piemērojis attiecībā uz precēm, uz kurām attiecas 23 citas deklarācijas, kas iesniegtas laikposmā no 2004. gada 4. jūnija līdz 2005. gada 6. septembrim (turpmāk tekstā – “agrākās muitas deklarācijas”), proti, uz precēm, kas ievestas vairāk nekā gadu pirms pārbaudītajām precēm. Tā kā VID nevarēja pierādīt, ka attiecīgajām precēm bija piemēroti neatbilstoši kodi, GFSL nekādā ziņā nebija pienākuma sniegt pierādījumus saistībā ar šo preču objektīvajām īpašībām, jo tā vairs nevar likt veikt šo preču pārbaudi.

               15

               Gan VID, gan GFSL par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Augstākās tiesas Senātā.

               16

               Savas kasācijas sūdzības pamatojumam VID norādīja, ka preces, uz kurām attiecas agrākās muitas deklarācijas, ir identiskas ar tām, kas ir paredzētas pārbaudītajās muitas deklarācijās, jo tām ir vienāds sastāvs, nosaukums, izskats un viens un tas pats ražotājs, ko apliecina GFSL iesniegtajos sertifikātos ietvertā informācija. Tādējādi VID saskaņā ar procesuālās ekonomijas principu esot tiesīgs nepārbaudīt pārējās preces un identifikācijas atzinumu rezultātus attiecināt uz pārējām identiskajām precēm, bet GFSL savukārt ir pienākums iesniegt pierādījumus, kas apstiprina preču atšķirības.

               17

               Iesniedzējtiesa tomēr norāda, ka agrākās muitas deklarācijas tika iesniegtas vairāk nekā gadu pirms pārbaudītajām muitas deklarācijām, saistībā ar kurām tika ņemti paraugi. GFSL uzskata, ka objektīvi nav iespējas ne uzrādīt pēcmuitošanas pārbaudei preces, par kurām ir iesniegtas agrākās muitas deklarācijas, ne arī īstenot tiesības pieprasīt tālāku pārbaudi.

               18

               Šādos apstākļos Augstākās tiesas Senāts nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta pirmo daļu var interpretēt tā, ka vienā deklarācijā iekļauto preču daļas pārbaudes rezultātus var attiecināt uz iepriekš citās deklarācijās iekļautajām precēm, kurām nav veikta preču daļas pārbaude, bet kuras deklarētas ar to pašu Kombinētās nomenklatūras kodu, saņemtas no viena ražotāja, saskaņā ar ražotāja sertifikātos norādīto preces informāciju par preces nosaukumu un sastāvu ir identiskas ar precēm, kas iekļautas deklarācijā, no kuras ņemtas preces daļējai pārbaudei?
                        citiem vārdiem:
                        Vai [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē jēdziens “deklarācija” aptver arī deklarācijas [par precēm], no kurām nav ņemti preču paraugi pārbaudei, bet kurās ir deklarētās identiskas preces (preces deklarētas ar to pašu Kombinētās nomenklatūras kodu, saņemtas no viena ražotāja, ražotāja sertifikātos norādīts tāds pats preces nosaukums un sastāvs)?

                        2)

                        Ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši, vai ir pieļaujams [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētos daļējas preču pārbaudes rezultātus attiecināt uz deklarācijām, par kurām deklarētājs objektīvu iemeslu dēļ nevar pieprasīt tālāku pārbaudi saskaņā ar [Muitas kodeksa] 70. panta 1. punkta otro daļu, jo nav iespējams uzrādīt preces pārbaudei saskaņā ar [šī paša kodeksa] 78. panta 2. punktu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               19

               Uzdodot savus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Muitas kodeksa 70. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ļauj muitas dienestiem kādā muitas deklarācijā paredzēto preču daļējas pārbaudes, kas veikta attiecībā uz paraugiem, kuri ņemti no šīm precēm, rezultātus attiecināt uz precēm, kas ir paredzētas agrākās deklarācijās, kuras ir iesniedzis tas pats deklarētājs, par kurām nav veikta un vairs nevar tikt veikta šāda pārbaude, jo ir notikusi preču atlaišana, ja no šī deklarētāja sniegtajām rakstveida norādēm izriet, ka visas šīs preces ietilpst vienā un tajā pašā Kombinētās nomenklatūras kodā, ir saņemtas no viena ražotāja un tām ir identisks nosaukums un sastāvs.

               20

               Jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 68. pantu muitas dienesti var pārbaudīt muitas deklarācijas, vai nu pārbaudot dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai ir pievienoti, vai arī pārbaudot preces un ņemot paraugus analīzei vai sīkai pārbaudei.

               21

               Pēdējā minētajā gadījumā šī kodeksa 70. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ja pārbauda tikai daļu no deklarācijā iekļautajām precēm, tad šīs pārbaudes rezultātus attiecina uz visām šajā deklarācijā iekļautajām precēm, ar noteikumu, ka deklarētājs var pieprasīt preču tālāku pārbaudi, ja uzskata, ka daļējās pārbaudes rezultāti neattiecas uz pārējo deklarēto preču daļu.

               22

               Tādējādi ar šo vispārējo tiesību normu ir ieviests vienādas kvalitātes pieņēmums, kas muitas dienestiem ļauj vienā deklarācijā iekļauto preču daļējas pārbaudes rezultātus attiecināt uz visām šajā deklarācijā iekļautajām precēm (šajā ziņā skat. 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C-353/04 Nowaco Germany, Krājums, I-7357. lpp., 54. un 55. punkts, kā arī 2011. gada 24. novembra spriedumu apvienotajās lietās no C-323/10 līdz C-326/10 Gebr. Stolle, Krājums, I-12177. lpp., 100. un 101. punkts).

               23

               Minētās tiesību normas mērķis šajā ziņā ir nodrošināt ātras un efektīvas procedūras preču laišanai brīvā apgrozībā, neuzliekot muitas dienestiem pienākumu veikt visu muitas deklarācijā iekļauto preču padziļinātu pārbaudi, kas neatbilstu ne komersantu interesēm, kas parasti vēlas lūgt preču atlaišanu, lai spētu ātri pārdot to deklarētās preces, ne minēto dienestu interesēm, kuriem deklarēto preču sistemātiska pārbaude radītu būtisku papildu darbu (šajā ziņā skat. 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C-290/01 Derudder, Recueil, I-2041. lpp., 45. punkts).

               24

               Jākonstatē, ka gan no Muitas kodeksa 70. panta 1. punkta formulējuma, gan no šī kodeksa 68.–74. panta struktūras izriet, ka šī iespēja vienu preču daļējas pārbaudes rezultātus attiecināt uz citām precēm attiecas tikai uz tām precēm, kas ir ietvertas “vienā deklarācijā”, ja muitas dienesti šīs preces ir pārbaudījuši laikposmā, pirms tie ir veikuši minēto preču atlaišanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Derudder, 43. punkts).

               25

               Līdz ar to šī pati tiesību norma neļauj muitas dienestiem tādā lietā, kāda ir pamatlieta, vienā muitas deklarācijā ietvertu preču daļējas pārbaudes rezultātus attiecināt uz precēm, kas ir ietvertas agrākās muitas deklarācijās, attiecībā uz kurām šie dienesti jau ir veikuši preču atlaišanu.

               26

               No tā tomēr neizriet, ka šādas agrākas muitas deklarācijas muitas dienesti vairs nevar apšaubīt.

               27

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka sadarbības starp valsts tiesām un Tiesu, ko iedibina LESD 267. pants, ietvaros Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izšķirt tajā izskatāmo strīdu (skat. it īpaši 2007. gada 8. marta spriedumu lietā C-45/06 Campina, Krājums, I-2089. lpp., 30. punkts, un 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-243/09 Fuß, Krājums, I-9849. lpp., 39. punkts).

               28

               Kā to savos rakstveida apsvērumos ir norādījušas Čehijas Republikas un Spānijas valdības, pēc muitas deklarācijā ietverto preču atlaišanas veikšanas muitas dienesti attiecīgā gadījumā var pēc savas ierosmes veikt šādas deklarācijas pārskatīšanu saskaņā ar Muitas kodeksa 78. pantu (šajā ziņā skat. 2005. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-468/03 Overland Footwear, Krājums, I-8937. lpp., 62., 64. un 66. punkts).

               29

               Saskaņā ar šī kodeksa 78. panta 2. punktu pēc preču atlaišanas muitas dienesti var pārbaudīt tirdzniecības dokumentus un datus par attiecīgo preču ievešanu vai izvešanu, kā arī tālākām tirdznieciskām darbībām ar šīm precēm un tie var arī pārbaudīt šīs preces, ja tās vēl var uzrādīt.

               30

               Tādējādi šī tiesību norma ļauj muitas iestādēm apšaubīt agrākas muitas deklarācijas, kas nav tikušas pārbaudītas saskaņā ar Muitas kodeksa 68. pantu un kas tādējādi saskaņā ar šī kodeksa 71. panta 2. punktu tikušas izskatītas atbilstoši tajā ietvertajiem datiem (šajā ziņā skat. 2011. gada 15. septembra spriedumu lietā C-138/10 DP grup, Krājums, I-8369. lpp., 37. punkts).

               31

               Nekas šajā nolūkā neliedz muitas dienestiem vienā muitas deklarācijā ietverto preču daļējas pārbaudes rezultātus attiecināt uz precēm, kas ir ietvertas agrākās muitas deklarācijās, attiecībā uz kurām šie paši dienesti jau ir veikuši preču atlaišanu, ja šīs preces ir identiskas, kas ir jāpārbauda tikai iesniedzējtiesai. Preču identiskuma konstatēšana var balstīties uz pārbaudi, ko veic attiecībā uz tirdzniecības dokumentiem un datiem par attiecīgo preču ievešanu un izvešanu vai tālākām tirdznieciskām darbībām ar šīm precēm, un it īpaši uz norādēm, kuras ir sniedzis deklarētājs un saskaņā ar kurām šīs preces ir saņemtas no viena ražotāja un to nosaukums, izskats, kā arī sastāvs ir identisks to preču nosaukumam, izskatam un sastāvam, par kurām ir iesniegtas šīs agrākās muitas deklarācijas.

               32

               Šādu attiecināšanas iespēju pamato pats Muitas kodeksa mērķis, kas saskaņā ar šī kodeksa preambulas piekto apsvērumu ir nodrošināt pareizu tajā paredzēto nodokļu piemērošanu, vienlaikus, kā tas izriet no šī sprieduma 23. punkta, garantējot ātras un efektīvas procedūras gan komersantu, gan muitas dienestu interesēs, atbrīvojot pēdējos minētos no pienākuma veikt sistemātiskas visu muitas deklarācijā ietverto preču pārbaudes, tādējādi saskaņā ar šī paša kodeksa preambulas sesto apsvērumu līdz minimumam samazinot muitas formalitātes un kontroli (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Derudder, 42. un 45. punkts).

               33

               Šī iespēja atbilst arī Muitas kodeksa 78. panta konkrētajai loģikai saskaņot muitas procedūru ar faktisko situāciju, labojot būtiskas kļūdas vai trūkumus, kā arī piemērojamo tiesību interpretācijas kļūdas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Overland Footwear, 63. punkts; 2010. gada 14. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-430/08 un C-431/08 Terex Equipment u.c., Krājums, I-321. lpp., 56. punkts, kā arī 2012. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑608/10, C‑10/11 un C‑23/11 Südzucker u.c., Krājumā vēl nav publicēts, 47. punkts).

               34

               Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka tādā lietā kā pamatlieta deklarētājs vairs nespēj pieprasīt veikt attiecīgo preču tālāku pārbaudi un attiecīgā gadījumā ņemt papildu paraugus.

               35

               Muitas kodeksa 78. pants principā pēc preču atlaišanas ir piemērojams brīdī, kad to uzrādīšana var izrādīties neiespējama (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Overland Footwear, 66. punkts).

               36

               Katrā ziņā, kā to ir norādījusi lielākā daļa ieinteresēto personu, kas ir iesniegušas rakstveida apsvērumus, no Muitas kodeksa 78. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka muitas deklarāciju pēcmuitošanas pārbaudi var veikt, ņemot vērā rakstveida dokumentus un muitas dienestiem fiziski nepārbaudot preces, jo šāda pārbaude ir paredzēta tikai tad, ja preces “joprojām ir iespējams uzrādīt” (šajā ziņā skat. 2012. gada 22. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 un C‑383/11 Digitalnet u.c., Krājumā vēl nav publicēts, 66. un 67. punkts).

               37

               Šajos apstākļos, ja daļēji pārbaudītās preces un agrākajās muitas deklarācijās ietvertās preces ir identiskas, īpaši ņemot vērā faktu, ka tas izriet no tirdzniecības dokumentu un datu par attiecīgo preču ievešanu un izvešanu, un tālākām tirdznieciskām darbībām ar šīm precēm pārbaudes, un it īpaši faktu, ka saskaņā ar deklarētāja sniegtajām norādēm šīs preces ir saņemtas no viena ražotāja un tām ir identisks nosaukums, izskats, kā arī sastāvs, kas ir jāpārbauda tikai iesniedzējtiesai, muitas dienesti var šīs daļējās pārbaudes rezultātus attiecināt uz šīm pēdējām minētajām precēm.

               38

               Svarīgi tomēr ir, ka deklarētājam ir tiesības apstrīdēt šādu attiecināšanu, it īpaši, ja, kā tas ir pamatlietā, lai gan ir attiecīgas norādes, kas ir sniegtas tā muitas deklarācijās, tas uzskata, ka deklarācijā ietverto preču daļējas pārbaudes rezultāts nav attiecināms uz agrākajās deklarācijās ietvertajām precēm, iesniedzot visus pierādījumus, kas var apstiprināt šo apgalvojumu un kas pierāda, ka attiecīgās preces nav identiskas (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Derudder, 42. punkts).

               39

               Šajā ziņā tomēr ir jāuzsver, ka tādam vispārīgam un abstraktam apgalvojumam, kādu savos rakstveida apsvērumos Tiesā ir paudusi GFSL un saskaņā ar kuru, runājot par tādiem pārtikas produktiem kā tie, kas ir aplūkoti pamatlietā, dažādi faktori varētu būt mainījuši to ķīmisko sastāvu, īpaši to cietes saturu, nevar būt nekādas nozīmes, jo šādi apstākļi, pieļaujot, ka tie ir pierādīti, nav likuši deklarētājam saistībā ar agrākajās muitas deklarācijās ietvertajām precēm sniegt norādes, kas atšķirtos no tām, kuras sniegtas attiecībā uz precēm, saistībā ar kurām ir veikta daļēja pārbaude, vai attiecīgā gadījumā pieprasīt šo deklarāciju pārskatīšanu, līdz ar to nav ne pierādīts, ne arī ir apgalvots, ka šādi faktori varētu ietekmēt šo preču klasifikāciju Kombinētajā nomenklatūrā. Tomēr iesniedzējtiesa ir tā, kurai ir jāveic visi šajā ziņā prasītie vērtējumi.

               40

               Visbeidzot ir jānorāda, ka, lai gan Muitas kodeksa 78. pantā nav noteikts nekāds konkrēts termiņš muitas deklarāciju pārskatīšanai, muitas dienesti saskaņā ar šī kodeksa 221. panta 3. punktu var paziņot par jaunu muitas parādu trīs gadu laikā no šī parāda rašanās dienas.

               41

               Šajā gadījumā, ņemot vērā pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, no Tiesai sniegtās informācijas izriet, ka šis termiņš, kā GFSL to ir apstiprinājusi atbildē uz Tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, ir ticis ievērots, jo, kā izriet no šī sprieduma 11. un 12. punkta, pirmā pārskatītā muitas deklarācija ir sagatavota 2004. gada 4. jūnijā, bet jaunais muitas parāds tika paziņots 2007. gada 31. maijā.

               42

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 70. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka, tā kā tas ir piemērojams tikai precēm, kas ir ietvertas “vienā deklarācijā”, ja muitas dienesti šīs preces ir pārbaudījuši laikposmā, pirms tie veica minēto preču atlaišanu, šī tiesību norma neļauj šiem dienestiem tādā lietā, kāda ir pamatlieta, vienā muitas deklarācijā iekļauto preču daļējas pārbaudes rezultātus attiecināt uz precēm, kas ir ietvertas agrākās muitas deklarācijās, saistībā ar kurām šie paši dienesti jau ir veikuši preču atlaišanu.

               43

               Savukārt minētā kodeksa 78. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas ļauj muitas dienestiem vienā muitas deklarācijā iekļauto preču daļējas pārbaudes, kas veikta attiecībā uz paraugiem, kuri ņemti no šīm precēm, rezultātus attiecināt uz precēm, kas ir iekļautas agrākās deklarācijās, kuras ir iesniedzis tas pats deklarētājs, par kurām nav veikta un vairs nevar tikt veikta šāda pārbaude, jo ir notikusi preču atlaišana, ja šī preces ir identiskas, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               44

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 70. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka, tā kā tas ir piemērojams tikai precēm, kas ir ietvertas “vienā deklarācijā”, ja muitas dienesti šīs preces ir pārbaudījuši laikposmā, pirms tie veica minēto preču atlaišanu, šī tiesību norma neļauj šiem dienestiem tādā lietā, kāda ir pamatlieta, vienā muitas deklarācijā iekļauto preču daļējas pārbaudes rezultātus attiecināt uz precēm, kas ir ietvertas agrākās muitas deklarācijās, saistībā ar kurām šie paši dienesti jau ir veikuši preču atlaišanu.

                     Savukārt minētās regulas 78. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas ļauj muitas dienestiem vienā muitas deklarācijā iekļauto preču daļējas pārbaudes, kas veikta attiecībā uz paraugiem, kuri ņemti no šīm precēm, rezultātus attiecināt uz precēm, kas ir iekļautas agrākās deklarācijās, kuras ir iesniedzis tas pats deklarētājs, par kurām nav veikta un vairs nevar tikt veikta šāda pārbaude, jo ir notikusi preču atlaišana, ja šī preces ir identiskas, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – latviešu.