title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 17.februārī. # Annco, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "ANN TAYLOR LOFT" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrāka vārdiska preču zīme "LOFT" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-385/09.

text:
      Lieta T‑385/09
      Annco, Inc.
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ANN TAYLOR LOFT” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “LOFT” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja
      (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Vispārējās tiesas kompetence – Biroja lēmuma grozījumi
            – Vērtējums, ņemot vērā Apelāciju padomes kompetenci
      (Padomes Regulas Nr. 207/2009 64. panta 1. punkts)
      1.      Franču vidusmēra patērētājam nepastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta izpratnē starp vārdisku apzīmējumu “ANN TAYLOR LOFT”, attiecībā uz kuru iesniegts Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikums attiecībā uz ādas izstrādājumiem un apģērbiem, kas ietilpst attiecīgi 18. un 25. klasē Nicas nolīguma izpratnē,
         un vārdisku preču zīmi “LOFT”, kas agrāk reģistrēta Francijā attiecībā uz identiskām precēm.

      Neraugoties uz attiecīgo preču identiskumu, ievērojot, ka pastāv vāja attiecīgo apzīmējumu līdzība, konkrētā sabiedrības daļa,
         kas ir pieradusi pie tā, ka viens un tas pats ražošanas uzņēmums izmanto galvenajai preču zīmei pakārtotas preču zīmes, tomēr
         neradīs saikni starp apzīmējumiem “ANN TAYLOR LOFT” un “LOFT”, jo agrākā preču zīme neietver elementu “ann taylor”, kas ir
         reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirīgākais elements.

      (sal. ar 22. un 48. punktu)
      2.      Tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 64. panta 1. punktu Apelāciju padomei pašai ir piešķirtas tiesības
         īstenot tās instances kompetenci, kura pieņēmusi lēmumu, kas apstrīdēts Apelāciju padomē, Vispārējā tiesa var, īstenojot savas
         grozīšanas pilnvaras, īstenot to Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) zemāko instanču kompetenci,
         kuru lēmumi var būt apelāciju priekšmets Apelāciju padomē. Tādējādi šajā kontekstā Vispārējā tiesa var pieņemt lēmumu, kuru
         būtu varējis pieņemt pārbaudītājs, Iebildumu nodaļa vai Anulēšanas nodaļa. Savukārt tā nevar pieņemt lēmumus, kurus nevar
         pieņemt šīs instances. Šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa nevar reģistrēt preču zīmi, jo šī reģistrēšana neietilpst ne pārbaudītāja,
         ne Iebildumu nodaļas kompetencē.

      (sal. ar 52. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2011. gada 17. februārī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ANN TAYLOR LOFT” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “LOFT” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Lieta T‑385/09
      Annco, Inc., Vilmingtona [Wilmington], Delavēra [Delaware] (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv G. Trijē [G. Triet], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foliārs-Mongirāls [A. Folliard-Monguiral], pārstāvis,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece –
      Freche et fils associés, Parīze (Francija),

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 1. jūlija lēmumu lietā R 1485/2008‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Freche et fils associés un Annco, Inc.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      apspriešanās laikā šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] (referente), tiesneši S. Papasavs [S. Papasavvas] un A. Ditrihs [A. Dittrich],

      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [tolaik – Pirmās instances tiesas] kancelejā iesniegts 2009. gada 2. oktobrī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 11. janvārī,
      ņemot vērā, ka mēneša laikā pēc rakstveida procesa pabeigšanas neviens lietas dalībnieks nav iesniedzis lūgumu noteikt tiesas
         sēdi, un līdz ar to nolemjot pēc tiesneša referenta ziņojuma un saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 135.a pantu izlemt
         lietu bez mutvārdu procesa,

      pasludina šo spriedumu.

       Tiesvedības priekšvēsture
      1        2004. gada 16. martā Annco, Inc. Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu,
         pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.),
         kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.).

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme bija vārdisks apzīmējums “ANN TAYLOR LOFT”.

      3        Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 18., 25. un 35. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām un attiecībā uz katru klasi atbilst šādam aprakstam:

      –        18. klase: “āda un ādas imitācijas, un izstrādājumi no šiem materiāliem; dzīvnieku ādas, ceļasomas un čemodāni; lietussargi,
         saulessargi un spieķi; rokassomas, čemodāni”;

      –        25. klase: “apģērbi, apavi, galvassegas, kleitas, svārki, uzvalki, džinsi, svīteri, t‑krekli, bezroči, sporta kostīmi, džemperi,
         vestes, cimdi, nakts apģērbi, peņuāri, peldkostīmi, blūzes, kurpes, bikses, īsbikses, žaketes, mēteļi, zeķes, trikotāžas veļa,
         cepures un naģenes, jostas, šalles un apakšveļa”;

      –        35. klase: “mazumtirdzniecības pakalpojumi; preču mazumtirdzniecības pakalpojumi, izmantojot pasaules informācijas tīklus;
         apģērbu, kurpju, rokassomu, mazu no ādas un ādas imitācijas izgatavotu aksesuāru, juvelierizstrādājumu, tualetes piederumu,
         smaržu un kosmētikas mazumtirdzniecības pakalpojumi”.

      4        2004. gada 20. decembrī Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas preču zīmju biļetenā] Nr. 51/2004.

      5        2005. gada 18. martā Freche et fils, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 41. pants), iesniedza iebildumus pret pieteiktās
         preču zīmes reģistrāciju, atsaucoties uz sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta (tagad –
         Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) izpratnē.

      6        Iebildumi bija balstīti uz noteiktām precēm un pakalpojumiem, uz kuriem attiecās vārdiskā preču zīme “LOFT”, kas reģistrēta
         Francijā 2003. gada 22. augustā ar Nr. 13089435, spēkā no 2001. gada 16. marta, attiecībā uz precēm, kas ietilpst 18. un 25. klasē
         un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

      –        18. klase: “āda un ādas imitācijas, izstrādājumi no ādas vai ādas imitācijas (izņemot futlārus, kas pielāgoti precēm, kurām
         tie paredzēti, cimdus un jostas), maki, kas nav izgatavoti no dārgmetāliem, rokassomas; ceļasomas; ādas vai ādas un kartona
         lādes; ceļojumu lādes, ādas segas (kažokādas); kazādas, izņemot tīrīšanai paredzētās; dzīvnieku ādas, ceļasomas un čemodāni;
         lietussargi, saulessargi un spieķi”;

      –        25. klase: “apģērbi, apakšveļa; sporta apģērbi, izņemot niršanai, jostas, cimdi, apavi, galvassegas”.
      7        Iebildumi bija vērsti pret visām precēm un pakalpojumiem, ko aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme.

      8        Ar 2008. gada 12. augusta lēmumu Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumus attiecībā uz precēm, kas ietilpst 18. un 25. klasē,
         pamatojot ar to, ka pastāv sajaukšanas iespēja, un noraidīja iebildumus attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35. klasē.
         Iebildumu nodaļa konstatēja attiecīgo preču identiskumu un norādīja, ka visaptveroša vērtējuma ietvaros apzīmējumiem “LOFT”
         un “ANN TAYLOR LOFT” ir vidēja līmeņa līdzība, tādēļ ka abos apzīmējumos ietilpst jēdziens, kas saistīts ar bēniņiem (loft). Ievērojot preču identiskumu un apstākli, ka vārds “loft” saglabā atšķirīgu, autonomu pozīciju reģistrācijai pieteiktajā
         preču zīmē, patērētājiem tiktu likts domāt, ka attiecīgās preces ir no savstarpēji saistītiem uzņēmumiem.

      9        2008. gada 10. oktobrī prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pants) par
         Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību ITSB.

      10      Ar 2009. gada 1. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Apelāciju pirmā padome apelāciju noraidīja. Konkrētāk,
         tā uzskatīja, pirmkārt, ka preces, uz kurām attiecas reģistrācijai pieteiktā preču zīme, un preces, uz kurām attiecas agrākā
         preču zīme, ir identiskas un, otrkārt, ka, neraugoties uz spēcīgu konceptuālo līdzību, visaptveroša vērtējuma ietvaros konfliktējošajiem
         apzīmējumiem ir vāja līdzība. Apelāciju padome uzskatīja, ka pastāv sajaukšanas iespēja, tādēļ ka kopējais vārds “loft” ir
         reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošais elements un agrākās preču zīmes vienīgais elements. Konkrētā sabiedrības
         daļa, ko veido franču vidusmēra ādas izstrādājumu un apģērbu pircēji, varētu domāt, ka preču izcelsme ir identiska vai ka
         “ANN TAYLOR LOFT” ir Freche et fils jaunās preču gammas nosaukums.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      11      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atzīt, ka prasība ir pamatota;
      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        grozīt apstrīdēto lēmumu par labu preču zīmes “ANN TAYLOR LOFT” reģistrācijai attiecībā uz 18. un 25. klasi papildus 35. klasei,
         attiecībā uz kuru Iebildumu nodaļa bija piekritusi reģistrācijai un kas nav tikusi apstrīdēta;

      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      12      ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par lūgumu atcelt apstrīdēto lēmumu
      13      Prasītāja izvirza divus pamatus, kas izriet, pirmkārt, no Regulas Nr. 207/2009 75. panta otrā teikuma pārkāpuma un, otrkārt,
         no šīs pašas regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumu pārkāpuma.

      14      Vispirms ir jāapskata pamats, kas izriet no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumu pārkāpuma.

      15      Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču
         zīmi nereģistrē, “ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes,
         identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja
         maldināt ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi [ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai
         pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču
         zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja; sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi]”.

      16      Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) ievilkumu par agrākām preču zīmēm uzskata dalībvalstī
         reģistrētas preču zīmes ar pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma iesniegšanas datuma.

      17      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi
         ir no viena uzņēmuma vai – attiecīgā gadījumā – no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 10. septembra
         spriedumu lietā T‑325/06 Boston Scientific/ITSB – Terumo (“CAPIO”), Krājumā nav publicēts, 70. punkts un tajā minētā judikatūra; tāpat pēc analoģijas skat. Tiesas 1998. gada 29. septembra
         spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 29. punkts, un 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 17. punkts).

      18      Turklāt ir skaidrs, ka sajaukšanas iespēja no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus
         uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus (skat. iepriekš 17. punktā minēto spriedumu lietā “CAPIO”, 71. punkts un tajā minētā
         judikatūra; tāpat pēc analoģijas skat. Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑251/95 SABEL, Recueil, I‑6191. lpp., 22. punkts, un iepriekš 17. punktā minētos spriedumus lietā Canon, 16. punkts, un lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 18. punkts).

      19      Šis visaptverošais vērtējums ietver vērā ņemamo faktoru, konkrētāk, preču zīmju līdzības un apzīmēto preču vai pakalpojumu
         līdzības noteiktu savstarpēju atkarību. Līdz ar to nenozīmīgu līdzības pakāpi starp aptvertajām precēm vai pakalpojumiem var
         kompensēt preču zīmju augstā līdzības pakāpe un otrādi (Tiesas 2007. gada 13. septembra spriedums lietā C‑234/06 P Il Ponte Finanziaria/ITSB, Krājums, I‑7333. lpp., 48. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑6/01 Matratzen Concord/ITSB – Hukla Germany (“MATRATZEN”), Recueil, II‑4335. lpp., 25. punkts; pēc analoģijas skat. arī iepriekš 17. punktā minēto spriedumu lietā Canon, 17. punkts). Šo faktoru savstarpējā saistība ir izteikta Regulas Nr. 207/2009 astotajā apsvērumā, saskaņā ar kuru jēdziens
         “līdzīgs” būtu jāizskaidro saistībā ar sajaukšanas iespēju, kuras novērtējums ir atkarīgs no vairākiem elementiem, it īpaši
         no preču zīmes atpazīstamības tirgū, no asociācijām, ko var saistīt ar izmantoto vai reģistrēto apzīmējumu, līdzības pakāpe
         starp preču zīmi un apzīmējumu un starp norādītajām precēm vai pakalpojumiem (skat. iepriekš 17. punktā minēto spriedumu lietā
         “CAPIO”, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).

      20      Turklāt visaptverošs vērtējums saistībā ar konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību ir jābalsta
         uz šo apzīmējumu kopējo radīto iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirīgos un dominējošos elementus. No Regulas Nr. 207/2009
         8. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējuma, saskaņā ar kuru “sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja”, izriet, ka sajaukšanas
         iespējas visaptverošajā vērtējumā izšķiroša nozīme ir preču zīmju uztverei no konkrētās preces vai pakalpojumu kategorijas
         vidusmēra patērētāja viedokļa. Vidusmēra patērētājs parasti uztver preču zīmi kopumā un neveic tās dažādo detaļu pārbaudi
         (skat. iepriekš 17. punktā minēto spriedumu lietā “CAPIO”, 73. punkts un tajā minētā judikatūra; pēc analoģijas skat. arī
         iepriekš 18. punktā minēto spriedumu lietā SABEL, 23. punkts).

      21      Sajaukšanas iespējas visaptverošā vērtējuma nolūkā attiecīgo preču vidusmēra patērētājs tiek uzskatīts par samērā informētu,
         uzmanīgu un apdomīgu. Turklāt jāņem vērā fakts, ka vidusmēra patērētājam ir tikai reta iespēja veikt dažādo preču zīmju tiešu
         salīdzināšanu, bet viņam ir jāpaļaujas uz neprecīzu attēlu, ko tas ir saglabājis savā atmiņā. Jāņem vērā arī fakts, ka vidusmēra
         patērētāja uzmanības līmenis var mainīties atkarībā no konkrēto preču vai pakalpojumu kategorijas (Vispārējās tiesas 2002. gada
         23. oktobra spriedums lietā T‑104/01 Oberhauser/ITSB – Petit Liberto (“Fifties”), Recueil, II‑4359. lpp., 28. punkts, un 2004. gada 30. jūnija spriedums lietā T‑186/02 BMI Bertollo/ITSB – Diesel (“DIESELIT”), Krājums, II‑1887. lpp., 38. punkts; pēc analoģijas skat. arī iepriekš 17. punktā minēto spriedumu lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 26. punkts).

      22      Izskatāmajā lietā agrākā preču zīme ir valsts preču zīme, kas reģistrēta Francijā. Tādējādi, kā to konstatējusi Apelāciju
         padome apstrīdētā lēmuma 12. punktā, pārbaudei jāattiecas vienīgi uz Francijas teritoriju. Tāpat pastāv vienprātība, ka konkrētā
         sabiedrības daļa, kā to pamatoti norādījusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 13. punktā, sastāv no ādas izstrādājumu un
         apģērbu vidusmēra franču patērētājiem, kas atbilst ļoti lielai iedzīvotāju daļai. Šie konstatējumi, ko lietas dalībnieki nav
         apstrīdējuši, ir jāapstiprina.

      23      Apelāciju padomes veiktais vērtējums attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu sajaukšanas iespēju ir jāpārbauda, ņemot vērā iepriekš
         izklāstītos apsvērumus.

       Par preču līdzību
      24      Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka Apelāciju padomes nostāja apstrīdētā lēmuma 10. punktā, ka attiecīgās preces ir identiskas,
         ievērojot, ka turklāt prasītāja to nav apstrīdējusi, ir jāapstiprina.

       Par apzīmējumu līdzību
      25      Kā norādīts šī sprieduma 20. punktā, attiecībā uz konkrēto preču zīmju vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas
         iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābalstās uz šo preču zīmju radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirīgos
         un dominējošos elementus. (skat. arī Tiesas 2010. gada 2. septembra spriedumu lietā C‑254/09 P Klein Trademark Trust/ITSB, Krājums, I‑0000. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

      26      Tāpat no judikatūras izriet, ka divas preču zīmes ir līdzīgas, ja no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa tās vismaz daļēji
         ir vienādas vienā vai vairākos konkrētos aspektos, proti, no vizuālā, fonētiskā un konceptuālā aspekta (iepriekš 19. punktā
         minētais spriedums lietā “MATRATZEN”, 30. punkts, un iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā “CAPIO”, 89. punkts; tāpat
         pēc analoģijas skat. iepriekš 18. punktā minēto spriedumu lietā SABEL, 23. punkts).

      27      Izskatāmajā lietā agrāko preču zīmi veido tikai vārds “loft”, kamēr reģistrācijai pieteikto preču zīmi veido vārdisks elements
         “ann taylor loft”.

      28      Pirmkārt, Apelāciju padome ir konstatējusi, ka pastāv attiecīgo apzīmējumu vizuāla un fonētiska līdzība, taču šī līdzība nav
         spēcīga, jo pirms vārda “loft” reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē ir citi elementi. Lai gan prasītāja apgalvo, ka attiecīgo
         apzīmējumu radītais vizuālais un fonētiskais iespaids ir ļoti atšķirīgi, reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē dominējošajam
         elementam esot “ann taylor”, tā atzīst “vājo līdzības līmeni starp attiecīgajiem apzīmējumiem”. Tādēļ Apelāciju padomes secinājums
         šajā ziņā ir jāapstiprina.

      29      Otrkārt, attiecībā uz konceptuālo līdzību Apelāciju padome, lai arī tā apstiprinājusi iznākumu, pie kāda bija nonākusi Iebildumu
         nodaļa, apstrīdētā lēmuma 18. un 20. punktā ir uzskatījusi, ka vārdiskais apzīmējums “ANN TAYLOR LOFT” atgādina anglosakšu
         izcelsmes personas pilnu vārdu, kurā vārds “ann” varētu tikt viegli identificēts kā personas vārds, vārds “taylor” kā otrais
         vārds vai vārda elements un vārds “loft” – kā uzvārds. Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 19. punktā, balstoties uz Vispārējās
         tiesas 2008. gada 2. decembra spriedumu lietā T‑212/07 Harman International Industries/ITSB – Becker (“Barbara Becker”) (Krājums, II‑3431. lpp.) ir piebildusi, ka elements “loft” kā vārds varētu būt reģistrācijai pieteiktās
         preču zīmes dominējošais elements. Turklāt Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 23. punktā ir uzskatījusi, ka vārds “loft” ir
         atšķirīgs, jo tas Francijā ir citas valodas vārds, kas netiktu noteikti uztverts kā vispārīga norāde par preču pārdošanas
         vietu. Vārds “loft” drīzāk tiktu uztverts kā angļu valodas lietvārds bez nozīmes vai kā uzvārds.

      30      Prasītāja apstrīd šo vērtējumu. Saskaņā ar prasītājas viedokli Francijas sabiedrība abiem attiecīgajiem apzīmējumiem kopīgo
         vārdu “loft” neuztvers kā anglosakšu uzvārdu, jo šis vārds franču valodā tiekot izmantots, lai apzīmētu noliktavas telpas,
         kas pārveidotas par dzīvojamo telpu privātiem vai komerciāliem mērķiem. Tādējādi, neraugoties uz to, ka abos apzīmējumos ir
         vārds “loft”, elements “ann taylor”, tādēļ ka tas esot atšķirīgais un dominējošais preču zīmju “ANN TAYLOR” un “ANN TAYLOR
         LOFT” elements, dominējot kopumā, tā ka visi pārējie elementi esot nenozīmīgi. Tādējādi nepastāvot konceptuāla attiecīgo apzīmējumu
         līdzība.

      31      Ir jākonstatē, ka, tā kā Apelāciju padomes vērtējums ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, to nevar apstiprināt.

      32      Faktiski, kā to jau bija konstatējusi Iebildumu nodaļa savā lēmumā, vārdam “loft” ne tuvu neesot citas valodas vārdam, tas
         ir vārds, kas franču valodā apzīmē noteikta veida dzīvokli. Lai gan tas cēlies no līdzīga angļu valodas vārda, vārds “loft”,
         tādēļ ka tas ir ieviesies franču valodā, pilnībā ir kļuvis par franču vārdu. No tā izriet, ka, tā kā tam ir precīza nozīme
         franču valodā, vidusmēra Francijas sabiedrība, sastopoties ar šo vārdu, to asociēs ar noteikta veida dzīvokli tiktāl, ciktāl
         tā zina šo nozīmi, nevis ar citvalodas uzvārdu, attiecībā uz kuru ITSB turklāt ir atzinis, ka tas nav visbiežāk sastopamais
         uzvārds anglosakšu zemēs. Turklāt nevar pamatoti apgalvot, ka vārds “loft” franču valodā tiktu reti izmantots.

      33      Neraugoties uz to, nevar piekrist prasītājas argumentam, ka elements “ann taylor” esot dominējošais kopējā iespaidā, tādēļ
         ka apzīmējumiem “ANN TAYLOR” un “ANN TAYLOR LOFT” sabiedrībā esot reputācija.

      34      Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka prasītāja nav iesniegusi nekādus pierādījumus par to, ka apzīmējumiem “ANN TAYLOR LOFT” vai
         “ANN TAYLOR” attiecīgajā sabiedrībā būtu šāda reputācija; šie pierādījumi attiecas uz Savienotajām Valstīm. Tādēļ ar to, ka
         pastāv interneta vietne, nav pietiekami, lai pierādītu reputācijas pastāvēšanu. Pati prasītāja turklāt precizē, ka tā “ir
         veikusi noteiktas darbības, lai varētu paplašināt savas aktivitātes uz citām valstīm, tostarp Eiropas Savienības valstīm”,
         kas parāda, ka šobrīd šādas reputācijas reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei vai apzīmējumam “ANN TAYLOR” Eiropas Savienības
         ietvaros, konkrētāk, Francijā, nav.

      35      Turklāt, pat pieņemot, ka elements “ann taylor” varētu tikt uzskatīts par dominējošo apzīmējumā “ANN TAYLOR LOFT”, konceptuālās
         līdzības vērtējums nevar tikt veikts, ņemot vērā vienīgo dominējošo elementu, ciktāl saskaņā ar judikatūru tikai tad, ja visi
         pārējie preču zīmes elementi ir nenozīmīgi, līdzības novērtējumu var veikt vienīgi uz dominējošā elementa pamata (Tiesas 2009. gada
         3. septembra spriedums lietā C‑498/07 P Aceites del Sur-Coosur/Koipe un ITSB, Krājums, I‑7371. lpp., 62. punkts).

      36      Vārdu “loft”, kas ietilpst reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, nevar uzskatīt par nenozīmīgu kopējā iespaidā, jo tas papildina
         elementu “ann taylor”, tam pievienojot iezīmi, kas, ievērojot attiecīgās preces, varētu būt relatīva apģērbu sērijai, kas
         atbilstu noteiktam dzīves veidam, kas saistīts ar šo jauno dzīvokļa stilu, vai pārņemtu noteiktas normas.

      37      Turklāt nevar apstrīdēt, ka kopējā iespaidā, ko rada reģistrācijai pieteiktā preču zīme, attiecībā uz franču sabiedrību elements
         “ann taylor” acīmredzami ir daudz atšķirīgāks nekā vārds “loft” tādēļ vien, ka pēdējam minētajam ir skaidra un precīza nozīme
         franču valodā. Elements “ann taylor” norāda uz vārdiem vai uz vārdu un uzvārdu angļu valodā, tā ka tie turklāt piesaista franču
         sabiedrības uzmanību.

      38      No visa iepriekš minētā izriet, ka visaptveroši, ņemot vērā konstatāciju par attiecīgo apzīmējumu vizuālo un fonētisko līdzību,
         kas nav spēcīga, kā arī zināmu konceptuālu līdzību, ir jāsecina, ka, ņemot vērā apstākli, ka elements “ann taylor” ir reģistrācijai
         pieteiktās preču zīmes atšķirīgākais elements un turklāt piesaista konkrētās sabiedrības daļas uzmanību, attiecīgo apzīmējumu
         visaptverošā līdzība ir maza.

       Par sajaukšanas iespēju
      39      Ir jāatgādina, ka sajaukšanas iespēja pastāv, ja kumulatīvi pastāv pietiekami augsta attiecīgo preču zīmju līdzības pakāpe
         un ar šīm preču zīmēm apzīmēto preču un pakalpojumu līdzības pakāpe (iepriekš 19. punktā minētais spriedums lietā “MATRATZEN”,
         45. punkts).

      40      Prasītāja būtībā apgalvo, ka tādēļ, ka apzīmējuma “ANN TAYLOR LOFT” sākumā ir atšķirīgais un dominējošais elements “ann taylor”,
         konkrētajai sabiedrības daļai nepastāv nekāda sajaukšanas iespēja tādējādi, ka tā varētu domāt, ka attiecīgie apzīmējumi ir
         divas dažādas preču sērijas, kas tiek piedāvātas vienas sabiedrības vai ekonomiski saistītu sabiedrību kontrolē.

      41      Apelāciju padome gluži pretēji apstrīdētā lēmuma 19. punktā ir uzskatījusi, ka vārds “loft” ir reģistrācijai pieteiktās preču
         zīmes dominējošais elements, tā ka pastāv sajaukšanas iespēja tiktāl, ciktāl preces ir identiskas.

      42      Šo pēdējo minēto vērtējumu nevar apstiprināt.

      43      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, ievērojot konstatācijas, kas veiktas saistībā ar attiecīgo apzīmējumu konceptuālo līdzību, vārds
         “loft” nav reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošais elements. Turklāt tāpat no šīm pašām konstatācijām izriet, ka
         tieši elements “ann taylor”, tamdēļ, ka tam nav nozīmes no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa, ir jāuzskata par elementu,
         kas ir atšķirīgāks nekā vārds “loft” reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, ciktāl pēdējam minētajam no šīs sabiedrības viedokļa
         ir precīza nozīme.

      44      Turklāt pastāv vāja attiecīgo apzīmējumu vizuālā un fonētiskā līdzība un zināma konceptuāla līdzība.

      45      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apģērbu sektorā bieži vien tā pati preču zīme ir sastopama dažādās konfigurācijās atbilstoši ar
         to apzīmēto preču veidam. Šajā sektorā viens un tas pats ražotājs parasti izmanto pakārtotās preču zīmes, proti, apzīmējumus,
         kas tiek atvasināti no galvenās preču zīmes un kam ar to ir kopējs dominējošais elements, lai nošķirtu dažādas savu ražoto
         apģērbu sērijas (Skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no T‑117/03 līdz T‑119/03 un
         T‑171/03 New Look/ITSB – Naulover (“NLSPORT”, “NLJEANS”, “NLACTIVE” un “NLCollection”), Krājums, II‑3471. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

      46      Ievērojot visupirms preču raksturu un to pārdošanas veidu, tad – praksi attiecībā uz apģērbu preču apzīmēšanu ar preču zīmēm
         un, visbeidzot, to, ko sagaida konkrētās sabiedrības daļa, kā arī tās ieradumus, ir jāuzskata, ka pēdējā minētā, sastopoties
         ar abiem attiecīgajiem apzīmējumiem, nesaskatīs saikni starp tiem tiktāl, ciktāl reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirīgākais
         elements nesakrīt ar vienīgo agrākās preču zīmes elementu un ir ierasti, ka “nama preču zīme” (“marque maison”) izveido pati
         savas preču zīmes variantu, tai pievienojot elementu, kas raksturo sekundāru sēriju.

      47      Faktiski konkrētā sabiedrības daļa, kā to pamatoti norādījusi prasītāja, ir pieradusi pie tā, ka viens un tas pats ražotājs
         pārdod dažādas preču sērijas, kas ietver dizainera un/vai attiecīgā modes nama vārdu, kam seko sērijas nosaukums, pamatojoties
         uz tās raksturīgajām iezīmēm (sporta, svētku, atpūtas utt.).

      48      Šajā lietā, ievērojot attiecīgo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, to līdzība ir tikusi uzskatīta par vāju. Neraugoties uz
         attiecīgo preču identiskumu, ir jākonstatē, ka, ievērojot, ka pastāv vāja attiecīgo apzīmējumu līdzība, konkrētā sabiedrības
         daļa, kas ir pieradusi pie tā, ka viens un tas pats ražošanas uzņēmums izmanto galvenajai preču zīmei pakārtotas preču zīmes,
         tomēr neradīs saikni starp apzīmējumiem “ANN TAYLOR LOFT” un “LOFT”, jo agrākā preču zīme neietver elementu “ann taylor”,
         kas, kā tas ticis konstatēts šī sprieduma 37. punktā (skat. arī šī sprieduma 43. punktu), ir reģistrācijai pieteiktās preču
         zīmes atšķirīgākais elements.

      49      Vispār, pat pieņemot, ka elements “loft” varētu saglabāt atšķirīgu, autonomu pozīciju reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē,
         tomēr no šīs atšķirīgās, autonomās pozīcijas reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē nevar automātiski secināt, ka pastāv attiecīgo
         apzīmējumu sajaukšanas iespēja.

      50      Faktiski sajaukšanas iespēju nevar noteikt in abstracto, bet tā ir jānosaka visaptveroša vērtējuma ietvaros, ņemot vērā izskatāmās lietas nozīmīgo faktoru kopumu (iepriekš 18. punktā
         minētais spriedums lietā SABEL, 22. punkts; tāpat skat. Tiesas 2005. gada 6. oktobra spriedumu lietā C‑120/04 Medion, Krājums, I‑8551. lpp., 37. punkts), it īpaši attiecīgo preču un pakalpojumu dabu, pārdošanas metodes, vairāk vai mazāk augsto
         sabiedrības uzmanību, kā arī šīs sabiedrības ieradumus attiecīgajā sektorā. Izskatāmās lietas attiecīgo faktoru vērtējums,
         kas ietverts šī sprieduma 45.–48. punktā prima facie, neietver attiecīgo apzīmējumu sajaukšanas iespēju.

      51      No visa iepriekš minētā izriet, ka ir jāapmierina pirmais prasības pamats un, bez nepieciešamības izskatīt otro pamatu, kas
         saistīts ar tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.

       Par lūgumu grozīt apstrīdēto lēmumu
      52      Attiecībā uz trešo pamatu, ar kuru prasītāja būtībā lūdz Vispārējo tiesu grozīt apstrīdēto lēmumu tādējādi, lai tiktu reģistrēta
         reģistrācijai pieteiktā preču zīme, ir jāatgādina, ka – tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 64. panta 1. punktu Apelāciju
         padomei pašai ir piešķirtas tiesības īstenot tās instances kompetenci, kura pieņēmusi lēmumu, kas apstrīdēts Apelāciju padomē,
         – Vispārējā tiesa var, īstenojot savas grozīšanas pilnvaras, īstenot to ITSB zemāko instanču kompetenci, kuru lēmumi var būt
         apelāciju priekšmets Apelāciju padomē. Tādējādi šajā kontekstā Vispārējā tiesa var pieņemt lēmumu, kuru būtu varējis pieņemt
         pārbaudītājs, Iebildumu nodaļa vai Anulēšanas nodaļa. Savukārt tā nevar pieņemt lēmumus, kurus nevar pieņemt šīs instances.
         Šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa nevar reģistrēt preču zīmi, jo šī reģistrēšana neietilpst ne pārbaudītāja, ne Iebildumu nodaļas
         kompetencē (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 30. jūnija rīkojumu lietā T‑285/08 Securvita/ITSB (“Natur-Aktien-Index”), Krājums, II‑2171. lpp., 16.–23. punkts).

      53      Tādējādi trešais prasījums ir jānoraida kā nepieņemams.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54      Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 1. jūlija
            lēmumu lietā R 1485/2008‑1;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      3)      ITSB atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Dittrich

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 17. februārī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1972. gada 14. jūlijā. # Cassella Farbwerke Mainkur AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 55-69.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 15.oktobrī. # Gerasimos Potamianos pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas. # Lieta T-160/04.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2008. gada 15. oktobrī
      Lieta T‑160/04
      Gerasimos Potamianos
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Pagaidu darbinieks – Uz noteiktu laiku noslēgta līguma nepagarināšana
      Priekšmets Prasība atcelt institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, lēmumu nepagarināt ar prasītāju noslēgto pagaidu darbinieka
         līgumu

      Nolēmums Prasību noraidīt. Gerasimos Potamianos k‑gs un Komisija sedz katrs savus tiesāšanās izdevumus paši.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Termiņa sākums
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkts)
      2.      Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Pieņemšana darbā – Uz noteiktu laiku noslēgta līguma pagarināšana – Administrācijas rīcības
            brīvība
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 8. pants un 47. panta pirmā daļa)
      1.      Lai gan parasti līgums stājas spēkā līdz ar tā parakstīšanu un tāpēc termiņš savlaicīgai sūdzības iesniegšanai atbilstoši
         Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktam ir jāaprēķina, sākot no tā parakstīšanas datuma, lēmums nepagarināt pagaidu darbinieka
         līgumu tomēr ir atsevišķs no attiecīgā līguma, un tāpēc to var pārsūdzēt vai par to var celt prasību Civildienesta noteikumos
         paredzētajos termiņos.

      (skat. 21. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2002. gada 11. jūlijs, T‑137/99 un T‑18/00 Martinez Paramo u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑119. un II‑639. lpp., 56. punkts.

      2.      Lai gan Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 8. pantā ir paredzēta iespēja pagarināt pagaidu darbinieka līgumu, runa
         nav par tiesībām, bet gan par vienkāršu iespēju, kas ir atstāta kompetentās institūcijas izvērtējumam. Kopienu iestādēm ir
         plaša rīcības brīvība attiecībā uz savu dienestu darbības organizēšanu atkarībā no tiem uzticētajiem uzdevumiem un, ņemot
         vērā šos uzdevumus, attiecībā uz to rīcībā esošā personāla iecelšanu amatā, taču ar nosacījumu, ka šī iecelšana amatā notiek
         dienesta interesēs.

      (skat. 30. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1983. gada 14. jūlijs, 176/82 Nebe/Komisija, Recueil, 2475. lpp., 18. punkts; 1984. gada 21. jūnijs, 69/83 Lux/Revīzijas palāta, Recueil, 2447. lpp., 17. punkts.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2009. gada 28.aprīlī. # Luc Verheyden pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Pieņemamība. # Lieta F-72/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 28. aprīlī
      Lieta F‑72/06
      Luc Verheyden
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Iekšējā izmeklēšana, ko veic OLAF – OLAF lēmums nosūtīt informāciju valsts tiesu iestādēm – Pieņemamība
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru L. Verheyden būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt lēmumu, ar kuru Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) nolēma nosūtīt informāciju par viņu Itālijas tiesu iestādēm, kā arī piespriest Komisijai tam samaksāt zaudējumu atlīdzību

      Nolēmums Prasītāja prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) lēmums nosūtīt informāciju valsts tiesu
            iestādēm – Iekļaušana
      (Civildienesta noteikumu 90.a pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punkts)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Prasība pret Eiropas Biroju krāpšanas apkarošanai (OLAF)
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkts un 90.a pants)
      3.      Ierēdņi – Prasība – Iepriekšējs administratīvais process
      (Civildienesta noteikumu 90. pants)
      1.      Ņemot vērā iespējamās sekas, kādas ir Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) lēmumiem nosūtīt informāciju valsts tiesu iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic OLAF, 10. panta 2. punktu, un ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt to personu, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi, tiesības
         uz efektīvu tiesas aizsardzību, šie lēmumi ir nelabvēlīgi akti Civildienesta noteikumu 90.a panta izpratnē.

      (skat. 38. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2009. gada 28. aprīlis, F‑5/05 un F‑7/05, Violetti u.c./Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 69.–97. punkts.

      2.      Civildienesta noteikumu 90.a panta ieviestajā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā prasība par zaudējumu atlīdzību, ar kuru
         tiek lūgts atlīdzināt Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) nodarīto kaitējumu, ir pieņemama tikai tad, ja pirms tās ir notikusi pirmstiesas procedūra atbilstoši Civildienesta noteikumu
         normām. Šī procedūra atšķiras atkarībā no tā, vai zaudējumu, kuru tiek lūgts atlīdzināt, izraisīja nelabvēlīgs akts Civildienesta
         90.a panta nozīmē vai OLAF rīcība, kas nav lēmums. Pirmajā gadījumā personai noteiktajā termiņā ir jāiesniedz OLAF direktoram sūdzība par konkrēto aktu. Savukārt otrajā gadījumā administratīvajam procesam ir jāsākas ar lūgumu atlīdzināt
         zaudējumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, un vajadzības gadījumā tam seko sūdzība par lēmumu, ar kuru
         šo lūgumu noraida. Tomēr, ja starp prasību atcelt tiesību aktu un prasījumu par zaudējumu atlīdzību pastāv tieša sakarība,
         pēdējais ir pieņemams kā prasības atcelt tiesību aktu papildinājums un pirms tam nav noteikti jābūt lūgumam, kurā administrācija
         tiek aicināta atlīdzināt iespējami nodarīto kaitējumu, un sūdzībai, ar kuru tiek apstrīdēta lūguma netiešā vai tiešā atteikuma
         pamatojums.

      (skat. 53. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1996. gada 28. jūnijs, T‑500/93 Y/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑335. un II‑977. lpp., 64. un 66. punkts.

      3.      Tas, ka administrācija nav ievērojusi Civildienesta noteikumu 90. pantā noteiktos termiņus, var būt par iemeslu attiecīgās
         iestādes atbildībai par, iespējams, ieinteresētajām personām nodarīto kaitējumu, ar nosacījumu, ka tie, lai saņemtu norādīto
         kaitējuma atlīdzību, ir izmantojuši abus pirmstiesas procedūras posmus, proti, lūgumu un pēc tam sūdzību.

      (skat. 60. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2005. gada 26. janvāris, T‑267/03 Roccato/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1. un II‑1. lpp., 84. punkts.


Tiesas spriedums 1980. gada 10. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Jūras zvejniecība. # Lieta 32/79.


Tiesas spriedums 1981. gada 17. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 133/80.


Tiesas spriedums 1969. gada 13. februārī. # Walt Wilhelm un citi pret Bundeskartellamt. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Kammergericht Berlin - Vācija. # Lieta 14-68.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 12.martā. # Suez pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "GARUM" reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Konkrētā sabiedrības daļa - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-128/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2008. gada 12. marta spriedums – Suez/ITSB (“Delivering the essentials of life”)
      (lieta T‑128/07)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “Delivering the essentials of life” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 27.–29. punktu)
      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2007. gada 2. februāra lēmumu lietā R 811/2006-1 attiecībā uz pieteikumu reģistrēt
                  vārdisku preču zīmi “Delivering the essentials of life” kā Kopienu preču zīmi

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Suez

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “Delivering the essentials of life” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 1., 9., 11., 16.
                  un 35.–42. klasē – reģitrācijas pieteikums Nr. 4102497

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrāciju atteikt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Suez atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 14.jūlijā.#P. Charles un T. S. Charles-Tijmens pret Staatssecretaris van Financiën.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Sestā PVN direktīva - Priekšnodokļa atskaitījums - Nekustamais īpašums, ko izmanto daļēji uzņēmuma un daļēji privātām vajadzībām.#Lieta C-434/03.

text:
      Lieta C‑434/03
      P. Charles un T. S. Charles-Tijmens
      pret
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Priekšnodokļa atskaitīšana – Nekustamais īpašums, ko izmanto daļēji uzņēmuma un daļēji privātām vajadzībām
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 20. janvārī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 14. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Ražošanas līdzekļi, ko izmanto daļēji uzņēmuma un daļēji privātām vajadzībām – Preces lietojuma tikai uzņēmuma
            vajadzībām un tiesību atskaitīt pēc tās iegādes visu maksājamo nodokli izslēgšana valsts tiesību normās, kas pastāvēja pirms
            Sestās direktīvas – Nepieļaujamība
      (Padomes Direktīvas 67/228 11. pants, ka arī Padomes Direktīvas 77/388 6. panta 2. punkts, 17. panta 2. un 6. punkts)
      6. panta 2. punkts, kā arī 17. panta 2. un 6. punkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti
         par apgrozījuma nodokļiem, kurā izdarīti grozījumi ar Direktīvu 95/7, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret valsts
         tiesību aktiem, kuri pieņemti pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un kuri liedz nodokļu maksātājam pilnībā piešķirt savam
         uzņēmumam ražošanas līdzekli, ko viņš lieto daļēji uzņēmuma vajadzībām un daļēji ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos, un vajadzības
         gadījumā pilnībā un nekavējoties atskaitīt par šādas preces iegādi maksājamo PVN.

      Kaut gan nav apstrīdams, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ļauj dalībvalstij saglabāt valsts sistēmu, kas pastāvēja
         pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, tomēr ar šo noteikumu tiek iepriekš pieņemts, ka izņēmumi, ko atbilstoši šim noteikumam
         valstis var saglabāt, ir likumīgi saskaņā ar Otro direktīvu 67/228, kas ir agrāka par Sesto direktīvu. Šajā sakarā Otrās direktīvas
         11. pants, 4. punktā paredzot, ka dalībvalstis var izslēgt no atskaitījumu sistēmas “noteiktas preces un noteiktus pakalpojumus,
         it īpaši tos, kurus var pilnībā vai daļēji lietot nodokļu maksātāja vai tā personāla privātajām vajadzībām”, nepiešķīra dalībvalstīm
         absolūtu diskrecionāru varu izslēgt visas vai gandrīz visas preces un pakalpojumus no sistēmas, kas piešķir tiesības veikt
         atskaitījumu, un it īpaši visas preces, ko lieto nodokļa maksātāja privātām vajadzībām.

      (sal. ar 31.–34. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 14. jūlijā (*)

      Sestā PVN direktīva – Priekšnodokļa atskaitīšana – Nekustamais īpašums, ko izmanto daļēji uzņēmuma un daļēji privātām vajadzībām
      Lieta C‑434/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 10. oktobrī un Tiesā reģistrēts 2003. gada 13. oktobrī, tiesvedībā

      P. Charles,

      T. S. Charles-Tijmens
      pret
      Staatssecretaris van Financiën.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], tiesneši S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 16. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Čārlza [Charles] un Čārlzas-Tijmensas [Charles-Tijmens] vārdā – E. H. van den Elsens [E. H. van den Elsen], adviseur, un G. Folkerinks [G. Volkerink], belastingsadviseur,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un K. ten Dama [C. ten Dam], pārstāves,

      –       Vācijas valdības vārdā – A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – L. Strema van Līra [L. Ström van Lier] un A. Veimārs [A. Weimar], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 20. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 6. panta 2. punktu, kā arī 17. panta 1., 2. un 6. punktu Padomes 1977. gada
         17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja
         pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada
         10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šo lūgumu iesniedza saistībā ar prāvu starp Čārlza kungu, kā arī Čārlzas-Tijmensas kundzi un Staatssecretaris van Financiën (Valsts finanšu sekretāru) par atteikumu apmierināt viņu lūgumu atmaksāt visu pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā
         – PVN), ko tie ir samaksājuši par brīvdienu bungalo, kas no kopējā lietošanas laika 87,5 % ir izīrēts, bet 12,5 % lietots
         pašu privātām vajadzībām.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Sestās direktīvas 6. panta 2. punktā ir paredzēts:
      “Turpmāk minēto uzskata par pakalpojumu sniegšanu par samaksu:
      a)      gadījumu, kad nodokļa maksātājs savām vai tā personāla privātajām vajadzībām lieto preces, kas veido uzņēmējdarbības aktīvu
         daļu, vai, plašākā nozīmē, citiem mērķiem nekā savai uzņēmējdarbībai, ja pievienotās vērtības nodoklis šīm precēm ir pilnīgi
         vai daļēji atskaitāms;

      b)      pakalpojumu sniegšanu, ko bez maksas veic nodokļa maksātājs savām vai sava personāla privātām vajadzībām, vai, plašākā nozīmē,
         citiem mērķiem nekā savas uzņēmējdarbības vajadzībām.

      Dalībvalstis var atkāpties no šā punkta noteikumiem, ja vien šāda atkāpe neizraisa konkurences novirzes.”
      4       Atbilstoši Sestās direktīvas 17. panta 2. un 6. punktam:
      “2. Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no
         nodokļa, kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis
         vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

      [..].
      6. Ne ilgāk kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas Padome pēc Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz
         kuriem izdevumiem neattiecas pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana. Pievienotās vērtības nodoklis nekādā gadījumā nav
         atskaitāms par izdevumiem, kas nav stingri saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.

      Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos
         laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5       1968. gada likuma “Par apgrozījuma nodokli” (Wet op de omzetbelasting 1968, turpmāk tekstā – “likums par PVN”) 2. pantā ir paredzēts:

      “Nodokli, kas attiecas uz uzņēmējam piegādātajām precēm un sniegtajiem pakalpojumiem, viņa nopirktajām precēm Kopienā, kā
         arī viņam paredzēto preču importu, atskaita no nodokļa, kas maksājams par preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanu.”

      6       Likuma par PVN 15. pantā tiesības veikt atskaitījumu ir precizētas šādi:
      “1.      Nodoklis 2. panta izpratnē, ko uzņēmējs atskaita:
      a)      ir nodoklis, ko citi uzņēmēji iekļāvuši viņam piestādītajā rēķinā, kas sagatavots saskaņā ar normām, ko piemēro laika posmā,
         uz kuru attiecas deklarācija par preču iegādi un viņam sniegtajiem pakalpojumiem;

      [..]
      ciktāl uzņēmējs preces vai pakalpojumus izmanto uzņēmuma vajadzībām [..].
      [..]
      4.      Nodokļa atskaitījumu veic atbilstoši preču un pakalpojumu lietojumam, sākot ar brīdi, kad nodokli iekļauj uzņēmējam piestādītajā
         rēķinā vai kad tas ir iekasējams. Ja izrādās, ka brīdī, kad uzņēmējs gatavojas izmantot preces vai pakalpojumus, viņš atskaita
         tiem atbilstošo nodokli lielākā vai mazākā apmērā, nekā preču vai pakalpojumu lietošana viņam dod tiesības to darīt, no šī
         brīža ir iekasējama neatbilstošā atskaitījuma daļa. Nodokli, kas kļuvis iekasējams, maksā saskaņā ar [likuma par PVN] 14. pantu.

      Nodokļa daļu, kuru varēja, bet kura nav atskaitīta, pēc uzņēmēja lūguma ir viņam jāatmaksā.
      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      7       No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Čārlza kungs un Čārlzas-Tijmensas kundze 1997. gada martā kopā ir iegādājušies Nīderlandē
         atrodošos brīvdienu bungalo. Tas tika paredzēts gan izīrēšanai, gan privātai lietošanai, un pamata prāvā izskatāmajā laika
         posmā, proti, no 1997. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam ieskaitot, šis bungalo 87,5 % no tā kopējā lietošanas laika tika izīrēts,
         bet 12,5 % – lietots pašu privātos nolūkos.

      8       Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstakā tiesa] norāda, ka izīrēšanas dēļ Čārlza kungs un Čārlzas-Tijmensas kundze ir nodokļa maksātāji Sestās
         direktīvas izpratnē un uzņēmēji likuma par PVN izpratnē. Tā kā minētais bungalo ir izīrēts personām, kas tajā uzturās īslaicīgi,
         un tā kā izīrēšanu veic “brīvdienu uzņēmums”, uz šādu izīrēšanu neattiecina atbrīvojumu no PVN, ko Nīderlandē piemēro nekustamo
         īpašumu izīrēšanai saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkta 1. apakšpunktu.

      9       Savā attiecīgajā PVN deklarācijā par 1997. gada otro ceturksni Čārlza kungs un Čārlzas-Tijmensas kundze atskaitīja 87,5 %
         no PVN, kas iekļauts viņiem piestādītajā rēķinā par bungalo. Tādēļ viņi lūdza nodokļu inspektoram, kas pilnvarots izskatīt
         šādu lūgumu (turpmāk tekstā – “nodokļu inspektors”), lai tiem atmaksā procentuāli atbilstošo summu.

      10     Ar 1997. gada 1. oktobra lēmumu nodokļu inspektors piešķīra Čārlza kungam un Čārlzas-Tijmensas kundzei viņu lūgto atmaksu.
         Tomēr, uzskatot, ka viņu samaksāto PVN var atskaitīt 100 % apmērā, viņi iesniedza lūgumu par papildu atmaksu, kas attiecas
         uz 12,5 % no bungalo kopējā lietošanas laika, kad tas lietots privātos nolūkos.

      11     Tā kā nodokļu inspektors uzskatīja minēto lūgumu par nepieņemamu, Čārlza kungs un Čārlzas-Tijmensas kundze cēla prasību Gerechtshof te ’s Hertogenbosch [Hertohenboshas tiesā]. Šī tiesa atcēla lēmumu par nepieņemamību, bet pēc būtības apstiprināja minētā inspektora lēmumu,
         precizējot, ka ieinteresētajām personām nav pamata atskaitīt pilnībā par šo bungalo samaksāto PVN, jo bungalo 12,5 % no tā
         kopējā lietošanas laika tika lietots privātām vajadzībām.

      12     Čārlza kungs un Čārlzas-Tijmensas kundze par Gerechtshof te ’s Hertogenbosch spriedumu iesniedza sūdzību Hoge Raad der Nederlanden. Lai pamatotu savu sūdzību, viņi norādīja, ka no Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta izriet: tā kā viņi ir izvēlējušies
         bungalo pilnībā iekļaut uzņēmuma kapitālā, tā lietošana privātām vajadzībām ir ar nodokli apliekama darbība, kas saskaņā ar
         šīs direktīvas 17. panta 2. punktu dod tiesības atskaitīt pilnībā šajā sakarā samaksāto nodokli (skat. it īpaši 1995. gada
         4. oktobra spriedumu lietā C‑291/92 Armbrecht, Recueil, I‑2775. lpp., un 2001. gada 8. marta apriedumu lietā C‑415/98 Bakcsi, Recueil, I‑1831. lpp.).

      13     Čārlza kungs un Čārlzas-Tijmensas kundze piebilst, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts negroza šo interpretāciju, jo
         Sestās direktīvas spēkā stāšanās dienā Nīderlandes tiesību aktos nebija paredzēti izņēmumi no tiesībām veikt atskaitījumu
         šīs direktīvas izpratnē, izņemot tos, kuri attiecas uz automašīnām pasažieru pārvadāšanai.

      14     Hoge Raad der Nederlanden norāda, ka Nīderlandes regulējums, kas attiecas uz precēm un pakalpojumiem, ko lieto jauktos nolūkos – tādos, kas minēti
         pamata prāvā, – Nīderlandē ir ieviests 1969. gadā, piemērojot 11. panta 1. punktu Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrajā direktīvā 67/228/EEK
         par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopējās pievienotās vērtības nodokļu sistēmas
         struktūra un piemērošanas procedūras (OV 1967, 71, 1303. lpp., turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”).

      15     Šis regulējums paredz sekas, kas atšķiras no Sestajā direktīvā paredzētajām, jo noteiktos gadījumos šīs sekas ir vairāk labvēlīgas
         nodokļu maksātājiem, bet citos gadījumos – tiem mazāk labvēlīgas. Faktiski minētā direktīva dod nodokļu maksātājam tiesības
         uz tūlītēju un pilnu atskaitījumu un pārrēķinu saistībā ar mantas lietošanu ar uzņēmumu nesaistītiem mērķiem, ko veic tikai
         tad, ja šāda lietošana ir notikusi. Turpretim ar likumu par PVN izveidotajā sistēmā nekavējoties vai vismaz pirmā gada laikā
         ir jānosaka, cik lielā mērā manta turpmāk tiks lietota ar uzņēmumu nesaistītām vajadzībām.

      16     Hoge Raad der Nederlanden šajā sakarā precizē, ka 1968. gada noteikumu “Par apgrozījuma nodokļa piemērošanu” (Uitvoeringsbeschikking omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, Nr. 169) 12. panta 3. punktā, kas pieņemts, piemērojot likuma par PVN 15. panta 6. punktu, ir paredzēts, ka brīdī, kad sastāda
         atbilstošo deklarāciju par noteikta finanšu gada pēdējo ar nodokli apliekamo periodu, ir jāveic atskaitāmā PVN pārrēķins,
         balstoties uz datiem, ko piemēro finanšu gadam kopumā. Pēc šī finanšu gada nevar veikt atskaitījumu papildu aprēķinu vai pārrēķinu.

      17     Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai tiesiskais režīms, kas pastāvēja pirms Sestās direktīvas [..] un
      –       kas neļauj pilnībā iekļaut uzņēmuma kapitālā ražošanas līdzekli vai tam pielīdzināmu līdzekli vai pielīdzināmu pakalpojumu,
         ja pircējs šo preci vai šo pakalpojumu lieto gan uzņēmuma vajadzībām, gan ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos (un it īpaši privātām
         vajadzībām),

      –       kas līdz ar to neļauj nekavējoties un pilnībā atskaitīt nodokli, ko iekļauj rēķinā par šīs preces vai šī pakalpojuma iegādi,
         un

      –       kas neparedz PVN iekasēšanu Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē,
      ir saderīgs ar Sesto direktīvu un it īpaši ar tās 17. panta 1., 2. un 6. punktu, un ar 6. panta 2. punktu?”
       Par prejudiciālo jautājumu
      18     Formulējot jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības vaicā, vai Sestās direktīvas 6. panta 2. punkts un 17. panta 2. un 6. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret pamata prāvā minētajiem valsts tiesību aktiem, kuri pieņemti pirms šīs direktīvas
         stāšanās spēkā un kuri neļauj nodokļu maksātājam pilnībā piešķirt uzņēmumam ražošanas līdzekli, ko daļēji lieto uzņēmuma vajadzībām
         un daļēji ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos, un kuri šādā situācijā neļauj pilnībā un nekavējoties atskaitīt PVN, kas maksājams
         par šīs preces iegādi, un neparedz, ka šīs preces lietošana ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos tiek pielīdzināta pakalpojumu
         sniegšanai, kas veikta pret atlīdzību.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      19     Čārlza kungs un Čārlzas-Tijmensas kundze uzskata, ka pamata prāvā minētie valsts tiesību akti ir pretrunā Tiesas judikatūrai
         PVN jomā, it īpaši 2003. gada 8. maija spriedumam lietā Seeling (lieta C‑269/00, Recueil, I‑4101. lpp.).

      20     Nīderlandes un Vācijas valdības norāda, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punkts atļauj dalībvalstij liegt tiesības atskaitīt
         PVN par ražošanas līdzekli vai tam pielīdzināmu līdzekli vai pielīdzināmu pakalpojumu tiktāl, ciktāl nodokļu maksātājs šo
         līdzekli vai šo pakalpojumu lieto ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos, it īpaši privātām vajadzībām, ja šī dalībvalsts, lietojot
         šīs pašas direktīvas 6. panta 2. punkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu, uzskata, ka šāda lietošana nav ar nodokli apliekama
         darbība.

      21     Gadījumā, ja Tiesa nospriestu, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punkts un 6. panta 2. punkts neļauj liegt tiesības atskaitīt
         PVN, kādas minētas pamata prāvā, Nīderlandes valdība uzskata, ka minētā 17. panta 6. punkts atļauj dalībvalstij saglabāt valsts
         režīmu, kas pastāvējis pirms Direktīvas stāšanās spēkā, proti, režīmu, kas liedz tiesības atskaitīt PVN par ražošanas līdzekli
         vai tam pielīdzināmu līdzekli vai pielīdzināmu pakalpojumu, ja nodokļu maksātājs šo līdzekli vai šo pakalpojumu izmanto ar
         uzņēmumu nesaistītos nolūkos, it īpaši privātām vajadzībām.

      22     Komisija uzskata, ka tiesiskais režīms, kas saskaņā ar Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu
         nenosaka ražošanas līdzekļa vai tam pielīdzināmas preces vai pakalpojuma izmantošanu privātos nolūkos vai kas līdz ar to neļauj
         veikt atskaitījumu par šāda veida preci vai pakalpojumu tiktāl, ciktāl tas ir izmantots privātos nolūkos, ir saderīgs ar minēto
         direktīvu.

       Tiesas vērtējums
      23     Vispirms ir jāatgādina, ka, ņemot vērā pastāvīgo judikatūru, gadījumā, kad ražošanas līdzekli lieto gan profesionālos, gan
         privātos nolūkos, ieinteresētā persona saistībā ar PVN var izvēlēties, vai pilnībā iekļaut šo mantu sava uzņēmuma kapitālā,
         vai arī to pilnībā saglabāt savā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos
         tiktāl, cik to faktiski lieto profesionālos nolūkos (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Armbrecht, 20. punkts, lietā Bakcsi, 25. un 26. punkts, lietā Seeling, 40. punkts, un 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑25/03 HE, Krājums, I‑3123. lpp, 46. punkts).

      24     Ja nodokļu maksātājs izvēlas uzskatīt ražošanas līdzekli, ko vienlaicīgi lieto profesionālos un privātos nolūkos, par uzņēmuma
         īpašumu, par šo preču pirkumu kā priekšnodoklis maksājamais PVN principā ir nekavējoties un pilnībā atskaitāms (skat. it īpaši
         1991. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑97/90 Lennartz, Recueil, I‑3795. lpp., 26. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Bakcsi, 25. punkts, un lietā Seeling, 41. punkts).

      25     No Sestās direktīvas 6. panta 2. punkts pirmās daļas a) apakšpunkta izriet, ka tad, ja uzņēmumam piešķirtā manta dod tiesības
         pilnībā vai daļēji atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN, tās lietošana nodokļu maksātāja vai personāla privātām vajadzībām
         vai ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos ir pielīdzināma pakalpojumu sniegšanai pret atlīdzību. Šo lietošanu, kas tādējādi veido
         ar nodokli apliekamu darbību šīs pašas direktīvas 17. panta 2. punkta izpratnē, saskaņā ar tās 11. panta A daļas 1. punkta
         c) apakšpunktu apliek ar nodokli, ņemot par pamatu izdevumu summu, kas izlietota pakalpojuma sniegšanai (šajā sakarā skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Lennartz, 26. punkts, lietā Bakcsi, 30. punkts, un lietā Seeling, 42. punkts).

      26     Attiecībā uz Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta pirmo daļu uzreiz ir jāatgādina, ka [aktu] saskaņošanas izņēmumi ir jādefinē
         šaurā nozīmē. Faktiski jebkurš PVN izņēmuma režīms noved pie nodokļu nastas atšķirībām dalībvalstīs.

      27     Minētā 6. panta 2. punkta otrā daļa principā ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var noteiktus pakalpojumus vai lietošanu
         nepielīdzināt pakalpojumu sniegšanai pret atlīdzību, it īpaši lai vienkāršotu PVN iekasēšanas administratīvās procedūras (šajā
         sakarā skat. 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑155/01 Cookies World, Recueil, I‑8785. lpp., 59. punkts).

      28     Tomēr Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta otrā daļa neļauj dalībvalstīm atteikt nodokļu maksātājiem, kas ir izvēlējušies
         par uzņēmuma mantu uzskatīt ražošanas līdzekļus, ko vienlaicīgi lieto gan profesionālos, gan privātos nolūkos, atskaitīt pilnībā
         un tūlītēji PVN, kas kā priekšnodoklis jāmaksā par šo preču iegādi, uz ko viņiem ir tiesības saskaņā ar šī sprieduma 24. punktā
         minēto pastāvīgo judikatūru. Šāds tiesību veikt atskaitījumu ierobežojums būtu pretrunā minētajam noteikumam.

      29     Turklāt vispārēja atteikšanās, balstoties uz Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta otro daļu, aplikt ar nodokli ražošanas līdzekļa
         daļēju lietošanu nodokļa maksātāja privātām vajadzībām, ja viņš pilnībā varēja atskaitīt saistībā ar attiecīgās preces iegādi
         priekšnodoklī maksājamo PVN, vairs nebūtu saskaņā ar minēto noteikumu, jo tas neizbēgami novestu pie konkurences izkropļojumiem.

      30     Tādējādi nodokļu maksātājam, no vienas puses, ir tiesības izvēlēties, vai pilnībā piešķirt savam uzņēmumam ražošanas līdzekli,
         ko viņš lieto daļēji uzņēmuma vajadzībām un daļēji ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos, kā arī tiesības atskaitīt pilnībā un nekavējoties
         par šīs preces iegādi maksājamo PVN, un, no otras puses, šīm tiesībām atbilst pienākums maksāt PVN par izdevumiem, kas radušies
         sakarā ar šīs preces lietošanu ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Seeling 43. punktu).

      31     Attiecībā uz Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu – kā to arī apgalvo Nīderlandes valdība – tas tik tiešām ļauj dalībvalstij
         saglabāt valsts sistēmu, kas pastāvēja pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā. Tomēr ar šo noteikumu tiek iepriekš pieņemts,
         ka izņēmumi, ko atbilstoši šim noteikumam dalībvalstis var saglabāt, ir likumīgi saskaņā ar Otro direktīvu, kas ir agrāka
         par Sesto direktīvu (skat. 1999. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑305/97 Royscot u.c., Recueil, I‑6671. lpp., 21. punkts).

      32     Otrās direktīvas 11. pants, ar 1. punktu ieviešot tiesības uz atskaitījumu, 4. punktā paredzēja, ka dalībvalstis var izslēgt
         no atskaitījumu sistēmas “noteiktas preces un noteiktus pakalpojumus, it īpaši tos, kurus var pilnībā vai daļēji lietot nodokļu
         maksātāja vai tā personāla privātajām vajadzībām”.

      33     Minētais 11. panta noteikums tādēļ nepiešķīra dalībvalstīm absolūtu diskrecionāru varu izslēgt visas vai gandrīz visas preces
         un pakalpojumus no sistēmas, kas piešķir tiesības veikt atskaitījumu, un tādēļ padarīt bezmērķīgu Otrās direktīvas 11. panta
         1. punktā noteiktā režīma būtību (skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Royscot u.c. 24. punktu).

      34     Tādējādi, kaut gan Otrās direktīvas 11. panta 4. punkts atļāva dalībvalstīm izslēgt no atskaitījumu režīma noteiktas preces,
         kā, piemēram, automašīnas, šis noteikums tām neļauj no šīs sistēmas izslēgt visas preces, ko lieto nodokļa maksātāja privātām
         vajadzībām.

      35     No minētā izriet, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts kopā ar Otrās direktīvas 11. panta 4. punktu neļauj dalībvalstīm
         turpināt vispārīgi izslēgt no atskaitījumu režīma visas nodokļu maksātāja preces, ko tas lieto privātām vajadzībām.

      36     Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: Sestās direktīvas 6. panta 2. punkts un 17. panta 2. un 6. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tie iestājas pret pamata prāvā minētajiem valsts tiesību aktiem, kuri pieņemti pirms šīs direktīvas stāšanās
         spēkā un kuri liedz nodokļu maksātājam pilnībā piešķirt savam uzņēmumam ražošanas līdzekli, ko viņš lieto daļēji uzņēmuma
         vajadzībām un daļēji ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos, un vajadzības gadījumā pilnībā un nekavējoties atskaitīt par šādas preces
         iegādi maksājamo PVN.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus, nav
         atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      6. panta 2. punkts, kā arī 17. panta 2. un 6. punkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā
            saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu
            bāze, kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas
            pret pamata prāvā minētajiem valsts tiesību aktiem, kuri pieņemti pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un kuri liedz nodokļu
            maksātājam pilnībā piešķirt savam uzņēmumam ražošanas līdzekli, ko viņš lieto daļēji uzņēmuma vajadzībām un daļēji ar uzņēmumu
            nesaistītos nolūkos, un vajadzības gadījumā pilnībā un nekavējoties atskaitīt par šādas preces iegādi maksājamo PVN.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1961. gada 23. februārī. # De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 30-59.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 19.novembrī. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme. # Lieta T-298/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2009. gada 19. novembra spriedums – Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB (“1000”)
      (lieta T‑298/06)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “1000” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 24.–31. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2006. gada 7. augusta lēmumu lietā R 447/2006‑4 attiecībā uz pieteikumu reģistrēt
                  vārdisku preču zīmi “1000” kā Kopienas preču zīmi

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “1000” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 16., 28. un 41. klasē – reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 4372264

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrācijas pieteikumu noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 8. janvārī. # Metropol Treuhand WirtschaftsstreuhandgmbH pret Finanzlandesdirektion für Steiermark un Michael Stadler pret Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-409/99.