title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 19.aprīlī.#Aikaterini Stamatelaki pret NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Grieķija.#Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi - Ārstēšanās privātās slimnīcās izdevumu atmaksāšana - Izslēgšanas pamatojums un samērīgums.#Lieta C-444/05.

text:
      Lieta C‑444/05
      Aikaterini Stamatelaki
      pret
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE)
      (Dioikitiko Protodikeio Athinon lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi – Ārstēšanās privātās slimnīcās izdevumu atmaksāšana – Izslēgšanas pamatojums un samērīgums
      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa‑Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2007. gada 11. janvārī

      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 19. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi
      (EKL 49. pants)
      EKL 49. pants nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes pienākumu atmaksāt
         jebkādus izdevumus, kas radušies sakarā ar tajā apdrošināto personu ārstēšanos privātās slimnīcās citā dalībvalstī, izņemot
         izdevumus, kas saistīti ar to bērnu ārstēšanos, kas jaunāki par 14 gadiem.

      Šādu pasākumu nevar pamatot ar būtisku draudu sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvaram iespējamību, jo šajā tiesiskajā
         regulējumā paredzētā aizlieguma absolūtais raksturs, izņemot bērnus līdz 14 gadiem, nav pielāgots izvirzītajam mērķim, jo
         var tikt veikti mazāk ierobežojoši pasākumi, ar kuriem tiek vairāk ievērota pakalpojumu sniegšanas brīvība – tādi kā iepriekšējas
         atļaujas noteikumi, ar kuriem tiek ievērotas Kopienu tiesībās noteiktās prasības, un, ja nepieciešams, aprūpes izdevumu atmaksāšanas
         skalas noteikšana.

      (sal. ar 35. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 19. aprīlī (*)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi – Ārstēšanās privātās slimnīcās izdevumu atmaksāšana – Izslēgšanas pamatojums un samērīgums
      Lieta C‑444/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Dioikitiko Protodikeio Athinon (Grieķija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 30. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 14. decembrī, tiesvedībā

      Aikaterini Stamatelaki
      pret
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši P. Kūris [P. Kūris] (referents), K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 29. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Grieķijas valdības vārdā – K. Georgiadis [K. Georgiadis], S. Vodina [S. Vodina], M. Papida [M. Papida] un S. Spiropuls [S. Spyropoulos], pārstāvji,

      –       Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāve,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – P. van Ginnekens [P. van Ginneken], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Zavs [G. Zavvos] un N. Jerela [N. Yerrell], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 11. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 49. pantu, it īpaši jautājumā par to, vai šī norma nepieļauj
         valsts tiesisko regulējumu, kas izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes pienākumu atmaksāt izdevumus, kas radušies
         sakarā ar to, ka viena no tajā apdrošinātajām personām, kas vecāka par 14 gadiem, tika ievietota privātā slimnīcā ārzemēs.

      2       Šis lūgums iesniegts tiesvedībā, ko ierosinājis Stamatelakis [Stamatelakis] – kurš dzīvo Grieķijā un bija apdrošināts Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (Brīvo profesiju apdrošināšanas iestāde, turpmāk tekstā – “OAEE”), kas ir Tameio Asfalisesos Emboron (Komersantu apdrošināšanas fonds) pēctece, – lai panāktu, ka tiek atmaksāti izdevumi, kas radušies sakarā ar viņa ievietošanu
         privātā slimnīcā Apvienotajā Karalistē.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
       Likumu normas
      3       Likuma Nr. 1316/1983 [par Valsts zāļu iestādes (“EOF”), Valsts zāļu ražošanas uzņēmuma (“EF”), Valsts zāļu rezerves fonda
         (“KF”) izveidi, organizāciju un kompetenci, ar kuru tiek grozīts un papildināts tiesiskais regulējums par zālēm un paredzēti
         citi noteikumi; FEK A’ 3] 40. pantā, kas aizstāts ar Likuma Nr. 1759/1988 par neapdrošināto grupu apdrošināšanu, sociālās apdrošināšanas aizsardzības
         uzlabošanu un citiem noteikumiem (FEK A’ 50) 39. pantu, noteikts:

      “1)      Īpaši smagu slimību gadījumā slimnīcās ārzemēs var tikt ievietotas:
      a)      [..]
      b)      [..]
      c)      personas, kas apdrošinātas sociālā nodrošinājuma iestādēs vai dienestos, kas ietilpst Veselības, labklājības un sociālās apdrošināšanas
         ministrijas kompetencē [..].

      2)      Atļauju ievietot slimnīcā ārzemēs piešķir ar valsts iestādes lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz 3. punktā paredzētās kompetentās
         medicīniskās komisijas atzinumu.

      3)      Atzinumu, vai nepieciešams 1. punktā minētās personas ievietot slimnīcā ārzemēs, sniedz medicīniskās komisijas, kas izveidotas
         ar veselības, labklājības un sociālās apdrošināšanas ministra rīkojumu, kas publicēts Oficiālajā Vēstnesī [..].

      4)      Ja ievietošana slimnīcā ārzemēs ir atļauta, pacienta un iespējamā donora hospitalizācijas atļaujas veids un procedūra, pavadošās
         personas izmantošana, pakalpojumu raksturs un apmēri, izdevumu summa, apdrošinātās personas iespējamā līdzdalība hospitalizācijas
         izdevumu segšanā, kā arī šādas līdzdalības summa un jebkādi citi detalizēti noteikumi, kas nepieciešami šī panta piemērošanai,
         tiek noteikti ar veselības, labklājības un sociālās apdrošināšanas ministra rīkojumu, kas publicēts Oficiālajā Vēstnesī.”

       Citu tiesību aktu normas
      4       Darba un sociālās apdrošināšanas ministra 1997. gada 7. janvāra Rīkojuma Nr. F7/oik.15 par slimnieku, kas ir apdrošināti sociālās apdrošināšanas iestādēs, kuras ir Sociālās apdrošināšanas ģenerālsekretariāta
         kompetencē, ievietošanu slimnīcā ārzemēs (FEK B’ 22) 1. pantā noteikts:

      “Atļauja ievietot slimnīcā ārzemēs visu veselības apdrošināšanas iestāžu un to nodaļu – neatkarīgi no to nosaukuma un tiesībsubjektības,
         – kas ir Sociālās apdrošināšanas ģenerālsekretariāta kompetencē, apdrošinājuma ņēmējus tiek piešķirta ar attiecīgās apdrošināšanas
         iestādes lēmumu, pamatojoties uz šī rīkojuma 3. pantā paredzēto īpašo medicīnisko komisiju motivētu atzinumu. Šo atļauju var
         piešķirt, ja apdrošinātais:

      a)      cieš no smagas slimības, kuru nevar ārstēt Grieķijā vai nu tāpēc, ka nav adekvātu zinātnes resursu, vai arī tāpēc, ka prasītā
         īpašā medicīniskā diagnostikas un ārstēšanas metode netiek izmantota;

      b)      cieš no smagas slimības, kuru nevar savlaicīgi ārstēt Grieķijā un kuras ārstēšanas aizkavēšana apdraud viņa dzīvību;
      c)      steidzamā kārtā dodas uz ārzemēm, neizmantojot viņa [apdrošināšanas] iestādes paredzēto iepriekšējas atļaujas procedūru, jo
         viņš ir nekavējoties jāārstē;

      d)      kāda iemesla dēļ uz laiku atrodas ārzemēs un kā pēkšņa un nenovēršama negadījuma upuris saslimst un tiek ievietots slimnīcā.
      c) un d) apakšpunktā paredzētos gadījumos atļauja ievietot slimnīcā var tikt piešķirta a posteriori.”

      5       Šī rīkojuma 3. pantā noteikts:
      “Īpašās medicīniskās komisijas ir dienesti, kuru kompetencē ir sniegt atzinumu par pacientu, kas apdrošināti apdrošināšanas
         iestādēs, kuras ir Sociālās apdrošināšanas ģenerālsekretariāta kompetencē, ievietošanu slimnīcā ārzemēs.”

      6       Saskaņā ar šī rīkojuma 4. pantu:
      “[..]
      2.      Kompetentā komisija sniedz atzinumu par slimības raksturu, precīziem iemesliem, kuri minēti 1. pantā un kuru dēļ [pacients]
         ir jāievieto slimnīcā ārzemēs, iespējamo ārstēšanas ilgumu, valsti un/vai slimnīcu, kurā hospitalizējams apdrošinātais [..].

      3.      Negatīvi medicīnisko komisiju atzinumi ir saistoši sociālās apdrošināšanas iestādēm.
      [..]
      6.      Netiek atmaksāti izdevumi sakarā ar ievietošanu privātās klīnikās ārzemēs, izņemot, ja runa ir par bērniem.
      7.      Vispārējo maksāšanas procedūru, veidu un visu, kas saistīts ar rēķinu nosūtīšanu un atmaksāšanu, regulē ikvienas apdrošināšanas
         iestādes nolikums [..].”

      7       Darba un sociālās apdrošināšanas ministra Rīkojuma Nr. 35/1385/1999 par noteikumiem par pašnodarbināto personu apdrošināšanas
         iestādes veselības nodaļu (Noteikumu par Brīvo profesiju apdrošināšanas iestādes Veselības nodaļu apstiprināšana) (FEK B’ 1814) 13. pantā paredzēts:

      “1.      Sniegtie slimnīcas aprūpes pakalpojumi ietver pacienta ārstēšanu valsts slimnīcās un veselības aprūpes iestādēs, kā arī privātās
         veselības aprūpes iestādēs, kuras ir noslēgušas līgumu ar OAEE [..].”

      8       Šī rīkojuma 15. pantā noteikts:
      “1.      OAEE apdrošinājuma ņēmēji var tikt ievietoti slimnīcā ārzemēs, pamatojoties uz administratora lēmumu un īpašās medicīniskās komisijas
         apstiprinājumu, ja tie izpilda nosacījumus, kas paredzēti dažādos ministru rīkojumos par ievietošanu slimnīcā ārzemēs.

      2.      Atmaksājamie izdevumi sakarā ar ārstēšanos slimnīcā ārzemēs ir šādi:
      a)      visi izdevumi sakarā ar ārstēšanos valsts veselības aprūpes iestādēs ārzemēs [..];
               Ārstēšanās slimnīcā izdevumi ietver: uzturēšanās slimnīcā izdevumus, ārstu atalgojumu [par sniegtajiem pakalpojumiem], visas
         nepieciešamās medicīniskās darbības, zāles, laboratoriskās pārbaudes, fizioterapiju, jebkuru citu elementu, kas nepieciešams
         ķirurģiskai operācijai, kā arī ārpusslimnīcas izdevumus sakarā ar slimības diagnosticēšanu vai ārstēšanas pabeigšanu, ja slimnīca
         to uzskatījusi par nepieciešamu. Izdevumi sakarā ar ārstēšanos privātās veselības aprūpes iestādēs ārzemēs netiek atmaksāti,
         ja vien tie nav saistīti ar bērniem, kas jaunāki par četrpadsmit (14) gadiem.

      b)      izdevumi sakarā ar pacienta, kā arī, ja nepieciešams, viņu pavadošās personas un donora došanos [uz slimnīcu ārzemēs] un atgriešanos
         [no tās];

      c)      pacienta, kā arī, ja nepieciešams, viņu pavadošās personas un donora barošanas un uzturēšanās izdevumi; pacienta vai donora
         gadījumā šie izdevumi tiek atmaksāti par periodu, kurā viņi atrodas ārpus slimnīcas, bet pavadošās personas gadījumā – par
         visu vajadzīgo viņa uzturēšanās ārzemēs periodu [..].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      9       No 1998. gada 18. maija līdz 12. jūnijam un no 16. jūnija līdz 18. jūnijam Stamatelakis ārstējās London Bridge Hospital, privātā slimnīcā Apvienotajā Karalistē. Par šo ārstēšanos viņš samaksāja GBP 13 600.

      10     Iesniedzot prasību Polymeles Protodikeio Athinon (Atēnu Pirmās instances tiesa), viņš lūdza OAEE atmaksāt šo summu. 2000. gada 26. aprīlī lūgums tika noraidīts, jo šis strīds ir administratīvo tiesu kompetencē.

      11     Jauns atmaksāšanas lūgums, kas nosūtīts OAEE 2000. gada 8. septembrī, tika noraidīts, lēmumu pamatojot, pirmkārt, ar to, ka Stamatelaka pretenzijām iestājies gada noilgums,
         kas paredzēts šīs iestādes veselības nodaļas noteikumu 21. pantā, un, otrkārt, ar to, ka izdevumi sakarā ar ārstēšanos privātās
         slimnīcās, kas atrodas ārzemēs, netiek atmaksāti, izņemot, ja runa ir par bērniem, kas jaunāki par 14 gadiem.

      12     Pēc sava vīra nāves 2000. gada 29. augustā Stamatelaki [Stamatelaki], viņa vienīgā mantiniece, iesniedza sūdzību par šo noraidošo lēmumu; sūdzība to pašu iemeslu dēļ tika noraidīta ar 2001. gada
         18. septembra lēmumu.

      13     Izskatot prasību par šo pēdējo minēto lēmumu, Dioikitiko Protodikeio Athinon [Atēnu Pirmās instances administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai valsts tiesiskais regulējums, kas jebkurā gadījumā, izņemot gadījumus, kad tas attiecas uz bērniem līdz 14 gadu vecumam,
         izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes pienākumu atmaksāt apdrošinātajam ārstēšanās izdevumus ārvalstu privātklīnikā,
         ir EKL 49. un turpmākajos pantos paredzēts pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums Kopienas iekšienē, kaut gan tajā ir
         paredzēta minēto izdevumu atlīdzināšanas iespēja iepriekšējas atļaujas saņemšanas gadījumā, ja šī medicīniskā aprūpe ārvalstīs
         ir notikusi valsts veselības aprūpes iestādē, precizējot, ka šī atļauja tiek piešķirta tad, ja apdrošinātais savlaicīgi nevar
         saņemt atbilstošu aprūpi viņa sociālās apdrošināšanas sabiedrības veselības aprūpes līgumiestādē?

      2)      Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai šo ierobežojumu var pamatot tādi primārie vispārējo interešu apsvērumi
         kā, piemēram, vajadzība izvairīties no būtiskas finanšu līdzsvara ietekmēšanas riska Grieķijas sociālās apdrošināšanas sistēmā
         vai kvalitatīvu, līdzsvarotu un ikvienam pieejamu medicīnisko vai slimnīcas pakalpojumu saglabāšana?

      3)      Apstiprinošas atbildes uz otro jautājumu gadījumā – vai šādu ierobežojumu var uzskatīt par pieļaujamu tādā ziņā, ka tas nepārkāpj
         samērīguma principu, proti, ka tas nepārsniedz to, kas objektīvi ir vajadzīgs izvirzītā mērķa sasniegšanai, un ka šādu rezultātu
         nevarētu sasniegt ar mazāk ierobežojošiem noteikumiem?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      14     Pirmkārt, uzreiz ir jānoraida Beļģijas valdības argumentācija, saskaņā ar kuru prejudiciālie jautājumi ir jāizskata, ņemot
         vērā Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un
         viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EEK) Nr. 118/97 grozītā un atjauninātā redakcijā;
         OV 1997, L 28, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 22. pantu.

      15     No vienas puses, iesniedzējtiesas lēmumā vispār nav atsauces uz Regulu Nr. 1408/71 un, no otras puses, ne no viena lietas
         materiāla neizriet, ka Stamatelakis būtu prasījis jebkādu iepriekšēju atļauju atbilstoši minētās regulas 22. pantam.

      16     Otrkārt, jāatzīmē, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas vienīgi uz to, ka Grieķijas sociālās apdrošināšanas iestāde
         nav atmaksājusi izdevumus sakarā ar ārstēšanos privātā slimnīcā ārzemēs.

      17     Līdz ar to šie jautājumi jāizskata, ņemot vērā tikai EKL 49. pantu.
      18     Uzdodot trīs jautājumus, kas izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kurš izslēdz pienākumu atmaksāt ārstēšanās izdevumus
         privātklīnikā, kas atrodas citā dalībvalstī, izņemot ārstēšanās gadījumus, kas attiecas uz bērniem līdz 14 gadu vecumam.

      19     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai uz maksas medicīnas pakalpojumiem attiecas noteikumi par
         pakalpojumu sniegšanas brīvību un nav nozīmes tam, vai aprūpe tiek sniegta slimnīcā vai ārpus tās (2006. gada 16. maija spriedums
         lietā C‑372/04 Watts, Krājums, I‑4325. lpp., 86. punkts un tajā minētā judikatūra).

      20     Tāpat ticis atzīts, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver pakalpojumu saņēmēju, it īpaši personu, kurām ir jāsaņem medicīniska
         aprūpe, brīvību doties uz citu dalībvalsti, lai tur saņemtu šos pakalpojumus (iepriekš minētais spriedums lietā Watts, 87. punkts).

      21     Turklāt Tiesa ir atzinusi – tas, ka pacients, vispirms samaksājis ārvalsts pakalpojumu sniedzējam par sniegtajiem aprūpes
         pakalpojumiem, vēlāk lūdz sociālās apdrošināšanas iestādei šīs aprūpes izdevumus atmaksāt, neliedz medicīniskos pakalpojumus
         kvalificēt par pakalpojumu sniegšanu EKL 49. panta izpratnē (šajā sakarā skat. 2003. gada 13. maija spriedumu lietā C‑385/99
         Müller‑Fauré un van Riet, Recueil, I‑4509. lpp., 103. punkts).

      22     Līdz ar to EKL 49. pants attiecas uz tāda pacienta situāciju, kurš tāpat kā Stamatelakis saņem maksas medicīniskos pakalpojumus
         slimnīcā citā dalībvalstī, kas nav viņa rezidences valsts, un nav nozīmes tam, vai šī ir valsts vai privāta slimnīca.

      23     Kaut gan Kopienu tiesības pilnīgi noteikti neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmu un,
         tā kā Kopienas līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka sociālā nodrošinājuma pabalstu
         piešķiršanas nosacījumi, šīs kompetences īstenošanā dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesības, it īpaši noteikumi par pakalpojumu
         sniegšanas brīvību. Šie noteikumi aizliedz dalībvalstīm ieviest vai saglabāt nepamatotus ierobežojumus šīs brīvības izmantošanai
         veselības aprūpes jomā (skat. inter alia 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑157/99 Smits un Peerbooms, Recueil, I‑5473. lpp., 44.–46. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 92. punkts).

      24     Tādējādi jāpārbauda, vai, īstenojot pamata prāvā aplūkotos tiesību aktus, Grieķijas Republika ir ievērojusi šo aizliegumu.
      25     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka EKL 49. pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu,
         kas pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu dalībvalsts teritorijā (1994. gada
         5. oktobra spriedums lietā C‑381/93 Komisija/Francija, Recueil, I‑5145. lpp., 17. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Smits un Peerbooms, 61. punkts).

      26     Pamata prāvā no Grieķijas tiesību aktiem izriet – ja Grieķijas sociālās apdrošināšanas iestādē apdrošināts pacients saņem
         aprūpes pakalpojumus valsts aprūpes iestādē vai privātā aprūpes līgumiestādē šajā pašā dalībvalstī, viņam nekas nav jāmaksā.
         Situācija ir atšķirīga, ja šis pacients tiek ievietots privātā slimnīcā citā dalībvalstī, jo viņam jāsamaksā ārstēšanās izdevumi
         bez to atmaksāšanas iespējas. Vienīgais izņēmums attiecas uz bērniem līdz 14 gadu vecumam.

      27     Turklāt, lai arī neatliekamas [palīdzības] situācija ir izņēmums neatmaksāšanas noteikumam, ja pacients tiek ievietots privātā
         slimnīcā Grieķijā, kas nav līgumiestāde, tas tomēr nav izņēmums, ja pacients tiek ievietots privātā slimnīcā citā dalībvalstī.

      28     Līdz ar to šāds tiesiskais regulējums attur sociāli apdrošinātas personas vai pat tām traucē vērsties pie slimnīcas pakalpojumu
         sniedzējiem citās dalībvalstīs, kas nav valstis, kurās tās ir apdrošinātas, un gan šīm personām, gan šiem pakalpojumu sniedzējiem
         rada pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.

      29     Tomēr, pirms Tiesa lemj par jautājumu, vai EKL 49. pants pieļauj tādu tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, ir jānoskaidro,
         vai šis tiesiskais regulējums var būt objektīvi pamatots.

      30     Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka nevar izslēgt to, ka būtisku draudu sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvaram iespējamība
         var būt primārs vispārējo interešu apsvērums, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības principa ierobežojumu (1998. gada
         28. aprīļa spriedums lietā C‑158/96 Kohll, Recueil, I‑1931. lpp., 41. punkts; iepriekš minētie spriedumi lietā Smits un Peerbooms, 72. punkts, un lietā Müller‑Fauré un van Riet, 73. punkts).

      31     Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka mērķis sabiedrības veselības aizsardzības interesēs saglabāt līdzsvarotus un visiem pieejamus
         medicīnas un slimnīcas pakalpojumus arī var veidot atkāpi sabiedrības veselības aizsardzības interesēs atbilstoši EKL 46. pantam,
         ja šāds mērķis palīdz sasniegt augstāku veselības aizsardzības līmeni (iepriekš minētie spriedumi lietā Kohll, 50. punkts; lietā Smits un Peerbooms, 73. punkts, un lietā Müller‑Fauré un van Riet, 67. punkts).

      32     Tiesa arī atzinusi, ka šī EK līguma norma ļauj dalībvalstīm ierobežot medicīnas un slimnīcas pakalpojumu sniegšanas brīvību
         tiktāl, ciktāl veselības aprūpes iespējas vai medicīniskās kompetences saglabāšana valsts teritorijā ir būtiska sabiedrības
         veselības aizsardzībai vai pat iedzīvotāju izdzīvošanai (iepriekš minētie spriedumi lietā Kohll, 51. punkts; lietā Smits un Peerbooms, 74. punkts, un lietā Müller‑Fauré un van Riet, 67. punkts).

      33     Šajā sakarā Grieķijas valdība uzskata, ka valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas līdzsvars varētu tikt izjaukts, ja apdrošinātajām
         personām būtu iespēja izmantot tādu privāto slimnīcu pakalpojumus citās dalībvalstīs, kuras nav līgumiestādes, ņemot vērā
         lielās šāda veida ārstēšanās izmaksas, kas katrā ziņā ievērojami pārsniedz izmaksas, ārstējoties valsts slimnīcā Grieķijā.

      34     Kaut arī šī sprieduma 28. punktā konstatētais ierobežojums var tikt pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem,
         kas minēti šī sprieduma 30.–32. punktā, šis ierobežojums tāpat nedrīkst būt nesamērīgs ar izvirzīto mērķi.

      35     Kā savu secinājumu 70. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Grieķijas tiesību aktos paredzētā aizlieguma absolūtais raksturs,
         izņemot bērnus līdz 14 gadiem, nav pielāgots izvirzītajam mērķim, jo var tikt veikti mazāk ierobežojoši pasākumi, ar kuriem
         vairāk tiek ievērota pakalpojumu sniegšanas brīvība, – tādi kā iepriekšējas atļaujas noteikumi, ar kuriem tiek ievērotas Kopienu
         tiesībās noteiktās prasības (iepriekš minētais spriedums lietā Müller‑Fauré un van Riet, 81. un 85. punkts), un, ja nepieciešams, aprūpes izdevumu atmaksāšanas skalas noteikšana.

      36     Tāpat jānoraida Grieķijas valdības arguments, ka Grieķijas sociālās apdrošināšanas iestādes nekontrolē citas dalībvalsts privātajās
         slimnīcās sniegto aprūpes pakalpojumu kvalitāti un ka nav izvērtēta slimnīcu, kas ir līgumiestādes, spēja nodrošināt adekvātu
         – identisku vai līdzvērtīgu – ārstēšanu.

      37     Jāatzīst, ka privātās slimnīcas citās dalībvalstīs arī ir pakļautas kvalitātes kontrolei šajās dalībvalstīs un ka šajās valstīs
         praktizējošie ārsti, kuri strādā šajās slimnīcās, sniedz profesionālās garantijas, kas ir līdzvērtīgas Grieķijā praktizējošo
         ārstu sniegtajām garantijām, it īpaši kopš Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās
         veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu viņu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu (OV L 165,
         1. lpp.) pieņemšanas un piemērošanas.

      38     Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem sniedzama šāda atbilde: EKL 49. pants nepieļauj tādu dalībvalsts
         tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kas izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes pienākumu atmaksāt jebkādus izdevumus,
         kas radušies sakarā ar tajā apdrošināto personu ārstēšanos privātās slimnīcās citā dalībvalstī, izņemot izdevumus, kas saistīti
         ar to bērnu ārstēšanos, kas jaunāki par 14 gadiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      EKL 49. pants nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kas izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes
            pienākumu atmaksāt jebkādus izdevumus, kas radušies sakarā ar tajā apdrošināto personu ārstēšanos privātās slimnīcās citā
            dalībvalstī, izņemot izdevumus, kas saistīti ar to bērnu ārstēšanos, kas jaunāki par 14 gadiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums 1993. gada 27. oktobrī. # Firma Herbert Scharbatke GmbH pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta C-72/92.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1992. gada 3. decembrī. # Heinrich Wehrs pret Hauptzollamt Lüneburg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-264/90.


title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2016. gada 5. aprīlis.#Puligienica Facility Esco SpA (PFE) pret Airgest SpA.#Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Publiski pakalpojumu līgumi – Direktīva 89/665/EEK – 1. panta 1. un 3. punkts – Pārbaudes procedūras – Pretendenta, kura piedāvājums nav ticis izraudzīts, celta prasība atcelt publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas lēmumu – Izraudzītā pretendenta pretprasība – Valsts judikatūras norma, kas liek vispirms izskatīt pretprasību un, ja tā ir pamatota, atzīt pamatprasību par nepieņemamu, neizvērtējot to pēc būtības – Saderība ar Savienības tiesībām – LESD 267. pants – Savienības tiesību pārākuma princips – Dalībvalsts augstākās administratīvās tiesas plēnuma lēmumā noteikts tiesību princips – Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šāds lēmums ir saistošs šīs tiesas palātām – Palātas, kura izskata jautājumu par Savienības tiesībām, pienākums nodot jautājumu plēnumam, ja tā nepiekrīt plēnuma lēmumam – Palātas iespēja vai pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lieta C-689/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2016. gada 5. aprīlī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Publiski pakalpojumu līgumi — Direktīva 89/665/EEK — 1. panta 1. un 3. punkts — Pārbaudes procedūras — Pretendenta, kura piedāvājums nav ticis izraudzīts, celta prasība atcelt publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas lēmumu — Izraudzītā pretendenta pretprasība — Valsts judikatūras norma, kas liek vispirms izskatīt pretprasību un, ja tā ir pamatota, atzīt pamatprasību par nepieņemamu, neizvērtējot to pēc būtības — Saderība ar Savienības tiesībām — LESD 267. pants — Savienības tiesību pārākuma princips — Dalībvalsts augstākās administratīvās tiesas plēnuma lēmumā noteikts tiesību princips — Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šāds lēmums ir saistošs šīs tiesas palātām — Palātas, kura izskata jautājumu par Savienības tiesībām, pienākums nodot jautājumu plēnumam, ja tā nepiekrīt plēnuma lēmumam — Palātas iespēja vai pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu”
      Lieta C‑689/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome, Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 26. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 24. decembrī, tiesvedībā

            Puligienica Facility Esco SpA
            (PFE)

      pret

            Airgest SpA ,

      piedaloties

            Gestione Servizi Ambientali Srl
            (GSA),

            Zenith Services Group Srl
            (ZS).

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičs [M. Ilešič], T. fon Danvics [T. von Danwitz], Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], D. Švābi [D. Šváby] un F. Biltšens [F. Biltgen], tiesneši A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. Vajda [C. Vajda], S. Rodins [S. Rodin] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], vēlāk – V. Džakobo‑Peironela [V. Giacobbo‑Peyronnel], administratori,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 11. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza

               —

                  Puligienica Facility Esco SpA (PFE) vārdā – U. Ilardo, avvocato,

               —

                  Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) un Zenith Services Group Srl (ZS) vārdā – D. Gentile un D. Galli, avvocati,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Varone, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Recchia un A. Tokár, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 23. aprīļa tiesas sēdē,
      ņemot vērā 2015. gada 16. jūlija rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu un 2015. gada 15. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Varone, avvocato dello Stato,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman un J. Langer, pārstāvji,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Recchia un A. Tokár, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta papildu secinājumus 2015. gada 15. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV L 395, 33. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK (OV L 335, 31. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/665”), 1. panta 3. punktu, LESD 267. pantu, kā arī Savienības tiesību pārākuma un efektivitātes principus.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Puligienica Facility Esco SpA (PFE) (turpmāk tekstā – “PFE”) un Airgest SpA (turpmāk tekstā – “Airgest”) par jautājumu, vai likumīga ir šīs sabiedrības veiktā publiskā pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību piešķiršana Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) (turpmāk tekstā – “GSA”) un Zenith Services Group Srl (ZS).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 89/665 1. pantā “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” ir noteikts:
               “1.   Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras [(OV L 134, 114. lpp.)], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 10. līdz 18. pantu.
               Šīs direktīvas nozīmē līgumi ietver valsts līgumus, pamatnolīgumus, valsts būvdarbu koncesijas un dinamiskas iepirkuma sistēmas.
               Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva [2004/18], līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar ko transponē minētos tiesību aktus.
               [..]
               3.   Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.
               [..]”

               4

               Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu:
               “Dalībvalstis nodrošina to, ka pasākumos attiecībā uz 1. pantā paredzētajām pārskatīšanas procedūrām ir noteikts pilnvarojums:
               [..]

                        b)

                        vai nu atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus, vai nodrošināt to atcelšanu [..]

                  [..].”

         Itālijas tiesības

               5

                  Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome) tika izveidota ar 1948. gada 6. maija Dekrētlikumu Nr. 654 par Valsts padomes funkciju izpildes noteikumiem Sicīlijas reģionā (decreto legislativo n. 654 – Norme per l’esercizio nella Regione siciliana delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato, 1948. gada 12. maijaGURI Nr. 135). Tai šajā reģionā ir tādas pašas padomdevēja un tiesas funkcijas kā Consiglio di Stato (Valsts padome).

               6

               2010. gada 2. jūlija Dekrētlikums Nr. 104 par 2009. gada 18. jūnija Likuma Nr. 69 44. panta, kas attiecas uz deleģējumu valdībai saistībā ar administratīvā procesa reorganizāciju, īstenošanu (decreto legislativo n. 104 – Attuazione dell’articolo 44 della legge 18 giugno 2009, n. 69, recante delega al governo per il riordino del processo amministrativo, 2010. gada 7. jūlijaGURI Nr. 156 kārtējais pielikums) attiecas uz Administratīvā procesa kodeksa pieņemšanu.

               7

               Šī kodeksa 6. pantā ir noteikts:

                  “1.   Consiglio di Stato [(Valsts padome)] ir pēdējās instances administratīva tiesu iestāde.
               [..]

                  6.   Tribunale amministrativa regionale della Sicilia [(Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa)] nolēmumus var pārsūdzēt Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome)], ievērojot īpašā statusa noteikumus un attiecīgos īstenošanas noteikumus.”

               8

               Minētās kodeksa 42. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, pieteikumus saistībā ar sākotnējo pieteikumu var iesniegt, ceļot pretprasību.”

               9

               Šī paša kodeksa 99. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Ja palāta, kura izskata prasību, konstatē, ka tās izskatīšanai nodotais tiesību jautājums ir izraisījis vai var izraisīt judikatūras nevienādību, tā var ar rīkojumu, kas pieņemts pēc pušu lūguma vai pēc savas ierosmes, nodot lietu izskatīšanai plēnumā. Plēnums, ja uzskata to par lietderīgu, aktus var nodot palātai.
               2.   Pirms tiek pieņemts nolēmums, Consiglio di Stato [(Valsts padome)] priekšsēdētājs pēc pušu lūguma vai pēc savas ierosmes jebkuru prasību var nodot izskatīšanai plēnumā, lai atrisinātu visbūtiskākos jautājumus vai novērstu judikatūras nevienādību.
               3.   Ja palāta, kurai nodota prasības izskatīšana, nepiekrīt plēnuma noteiktam tiesību principam, tā ar pamatotu rīkojumu prasības izlemšanu nodod plēnumam.
               4.   Plēnums lemj par visu strīdu, ja vien tas nenolemj noteikt tiesību principu un pārējā daļā lietu nodot atpakaļ iesniedzējā palātā.
               5.   Ja plēnums jautājumu uzskata par īpaši svarīgu, tas katrā ziņā likuma interesēs var noteikt tiesību principu, pat ja tas pieņem lēmumu par prasības nepieņemamību, nepieļaujamību, atstāšanu bez virzības vai arī par tiesvedības izbeigšanu. Šādā gadījumā plēnuma lēmums neietekmē apstrīdēto pasākumu.”

               10

               Administratīvā procesa kodeksa 100. pantā ir noteikts:
               “Reģionālo administratīvo tiesu nolēmumus var pārsūdzēt Consiglio di Stato [(Valsts padome)], neierobežojot Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome)] kompetenci attiecībā uz Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa)] nolēmumu pārsūdzēšanu.”

               11

               2003. gada 24. decembra Dekrētlikuma Nr. 373 par kārtību, kādā īsteno Sicīlijas reģiona īpašo statusu saistībā ar Consiglio di Stato uzticēto funkciju izpildi reģionā (decreto legislativo n. 373 – Norme di attuazione dello Statuto speciale della Regione siciliana concernenti l’esercizio nella regione delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato, 2004. gada 14. janvāraGURI Nr. 10, 4. lpp.), 1. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome) palātas darbojas kā atdalītas Consiglio di Stato (Valsts padome) palātas, bet tā 4. panta 3. punktā ir noteikts, ka tiesvedības ziņā Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome) apelācijas kārtībā izskata sūdzības par Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa) nolēmumiem.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

               Ar 2012. gada 18. janvārī publicētu paziņojumu Airgest, Trapani Birdži [Trapani Birgi] (Itālija) civilās lidostas pārvaldītājsabiedrība, izsludināja atklātu konkursu par šīs lidostas uzkopšanas un zaļo zonu uzturēšanas pakalpojumu iepirkumu uz trīs gadiem. Šī iepirkuma summa bez pievienotās vērtības nodokļa bija EUR 1995496,35, un paredzētais piešķiršanas kritērijs – saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums. Līguma slēgšanas tiesības ar 2012. gada 22. maija galīgo piešķiršanas lēmumu tika piešķirtas GSA un Zenith Services Group Srl (ZS) izveidotajai uzņēmumu pagaidu apvienībai.

                  13

                  PFE, kas arī piedalījās konkursā un tika ierindota otrajā vietā, cēla prasību Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa), lūdzot atcelt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas lēmumu, tādējādi piešķirt tai šī līguma slēgšanas tiesības un noslēgt attiecīgo līgumu. Citi pretendenti šo piešķiršanas lēmumu nepārsūdzēja.

                  14

                  GSA, uzņēmumu pagaidu apvienības, kurai piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, pārvaldītājsabiedrība kļuva par lietas dalībnieci tiesvedībā un cēla pretprasību, pamatojoties uz galvenās prasītājas PFE intereses celt prasību neesamību, jo tā neesot atbildusi publiskā iepirkuma pielaišanas nosacījumiem un tādējādi tā no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras esot bijusi jāizslēdz. Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa) izskatīja abu lietas dalībnieku argumentus un abas prasības apmierināja. Pēc šī nolēmuma Airgest kā līgumslēdzēja iestāde gan abas prasītājas, gan visus pārējos pretendentus, kas sākotnēji bija ierindoti sarakstā, izslēdza, pamatojoties uz to attiecīgo piedāvājumu neatbilstību iepirkuma dokumentiem. Šie pārējie pretendenti lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu nebija pārsūdzējuši. Tad par attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu tika uzsākta jauna – šoreiz sarunu procedūra.

                  15

                  PFE par Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa) spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome). Savukārt GSA minētajā tiesā iesniedza pretapelācijas sūdzību, pamatojot tostarp ar to, ka Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa), pārbaudīdama galvenās prasības pamatus, nav ievērojusi prasību izskatīšanas secības principus, kas noteikti Consiglio di Stato (Valsts padome) plēnuma 2011. gada 7. aprīlī pasludinātajā spriedumā Nr. 4. Kā noteikts minētajā spriedumā, ja tiek celta pretprasība, ar kuru tiek apstrīdēta galvenās prasības pieņemamība, vispirms ir jāizskata šī pretprasība, tātad pirms galvenās prasības. Valsts tiesību sistēmā šāda pretprasība tiek kvalificēta kā “izslēdzoša” vai “paralizējoša”, tāpēc ka šādas prasības pamatotības konstatēšanas gadījumā lietu izskatošajai tiesai galvenā prasība ir jāatzīst par nepieņemamu, neizskatot to pēc būtības.

               16

               Iesniedzējtiesa ievēro, ka Tiesa spriedumā Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), kas pasludināts pēc iepriekš minētā Consiglio di Stato (Valsts padome) plēnuma sprieduma, ir nospriedusi, ka Direktīvas 89/661 1. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav saderīgi plēnuma spriedumā noteiktie principi, kas izklāstīti iepriekšējā punktā. Lieta, kurā taisīts spriedums Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), attiecās uz diviem pretendentiem, kurus līgumslēdzēja iestāde bija izraudzījusies un uzaicinājusi iesniegt piedāvājumus. Pēc neizraudzītā pretendenta celtās prasības izraudzītais pretendents cēla pretprasību, apgalvodams, ka neizraudzītais piedāvājums esot bijis jāizslēdz, jo tas neesot atbildis vienam no specifikācijās paredzētajiem obligātajiem nosacījumiem.

               17

               Iesniedzējtiesa vaicā, pirmkārt, vai Tiesas sniegtā interpretācija spriedumā Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) ir piemērojama arī šajā gadījumā, jo lietā, kurā taisīts tas spriedums, piedāvājumus iesniedza divi uzņēmumi un abiem šiem uzņēmumiem bija pretējas intereses attiecībā uz galveno prasību par tiesību akta atcelšanu, ko bija cēlis uzņēmums, kura piedāvājums netika izraudzīts, un pretprasību, ko bija cēlis izraudzītais pretendents, kamēr šajā pamatlietā piedāvājumus ir iesnieguši vairāk nekā divi uzņēmumi, bet prasību ir cēluši tikai divi no tiem.

               18

               Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar 2003. gada 24. decembra Dekrētlikuma Nr. 373 par kārtību, kādā īsteno Sicīlijas reģiona īpašo statusu saistībā ar Consiglio di Stato uzticēto funkciju izpildi reģionā, 1. panta 2. punktu iesniedzējtiesa ir Consiglio di Stato (Valsts padome) palāta un tādējādi tā ir tiesa, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami tiesā LESD 267. panta trešās daļas izpratnē. Saskaņā ar Administratīvā procesa kodeksa 99. panta 3. punktā paredzēto procesuālo normu tai būtu jāpiemēro Consiglio di Stato (Valsts padome) plēnuma noteiktie tiesību principi, pat attiecībā uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretēšanu un piemērošanu, tomēr gadījumos, kad tā vēlētos atkāpties no šiem principiem, palātai ir iespēja izskatāmo jautājumu nodot plēnumam, lai lūgtu tā judikatūras izmainīšanu.

               19

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver pretrunas starp Consiglio di Stato (Valsts padome) plēnuma 2011. gada 7. aprīļa spriedumu Nr. 4 un spriedumu Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), lai tādējādi apstiprinātu, ka gadījumā, ja iepriekšējā punktā raksturotais procesuālais pienākums būtu piemērojams arī Savienības tiesību jomā ietilpstošiem jautājumiem, tas būtu nesaderīgs ar principu par Tiesas ekskluzīvo kompetenci Savienības tiesību interpretācijas jomā un ar dalībvalstu visu pēdējo instanču tiesu pienākumu vērsties prejudiciālā kārtā Tiesā, ja rodas jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju.

               20

               Ņemot vērā šos apsvērumus, Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Sicīlijas reģiona Administratīvās tiesas padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai principi, ko Tiesa ir norādījusi spriedumā Fastweb [(C‑100/12, EU:C:2013:448)] ar atsauci uz īpašu gadījumu, uz kuru attiecās minētais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un kurā tikai divi uzņēmumi piedalījās publiskā iepirkuma procedūrā, ņemot vērā būtisku līdzību ar šīs lietas faktiskajiem apstākļiem, ir piemērojami arī gadījumā, kas ir jāizskata šai tiesai un kurā līgumslēdzēja iestāde no procedūras izslēdza visus uzņēmumus, kas piedalījās publiskā iepirkuma procedūrā, kaut gan tajā bija ļauts piedalīties vairāk nekā diviem uzņēmumiem, un par minēto izslēgšanu prasību nav cēlis neviens no uzņēmumiem, kas nav tie, kuri ir iesaistīti šajā tiesvedībā, līdz ar to strīds, kas ir jāizskata šai tiesai, faktiski attiecas tikai uz diviem uzņēmumiem?

                        2)

                        Vai saistībā tikai ar jautājumiem, par kuriem var lemt, piemērojot Savienības tiesības, minēto tiesību interpretācijai un it īpaši LESD 267. pantam ir pretrunā Administratīvā procesa kodeksa 99. panta 3. punkts, ciktāl šajā tiesību normā ir noteikts, ka visām Consiglio di Stato [(Valsts padome)] palātām un kolēģijām ir saistošs ikviens tiesību princips, kas ir pasludināts Consiglio di Stato [(Valsts padome)] plēnumā, pat ja ir skaidrs, ka minētais plēnums ir apstiprinājis vai varētu būt apstiprinājis principu, kas ir pretrunā vai nav saderīgs ar Savienības tiesībām? Un it īpaši:

                                 —

                                 vai Consiglio di Stato [(Valsts padome)] palātai vai kolēģijai, kam ir jāizskata lieta, gadījumā, ja tām ir radušās šaubas par to, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs vai tām ir atbilstīgs plēnumā jau pasludināts tiesību princips, ir pienākums ar pamatotu rīkojumu nodot Consiglio di Stato [(Valsts padome)] plēnuma izskatīšanai lēmuma pieņemšanu par prasību, iespējams, pat pirms tā var nosūtīt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai pārliecinātos par strīdīgā tiesību principa saderību ar un atbilstību Savienības tiesībām, vai arī Consiglio di Stato [(Valsts padome)] palāta vai kolēģija var vai drīzāk tām ir pienākums kā pēdējās instances valsts tiesām, kas ir atbildīgas par Savienības tiesību piemērošanu, patstāvīgi uzdot prejudiciālu jautājumu Tiesai saistībā ar pareizu Savienības tiesību interpretāciju?

                                 —

                                 Vai gadījumā, ja atbilde uz iepriekšējā ievilkumā uzdoto jautājumu būs tāda, ka Consiglio di Stato [(Valsts padome)] palātām un kolēģijām ir jāatzīst pilnvaras vai pienākums tieši uzdot prejudiciālus jautājumus Tiesai, vai arī gadījumā, kad Tiesa – vēl jo vairāk pēc Consiglio di Stato [(Valsts padome)] plēnuma – tomēr ir apstiprinājusi, ka plēnumā pasludinātais iekšējo tiesību princips veido atkāpi no pareizas Savienības tiesību interpretācijas vai pilnībā neatbilst tai, Consiglio di Stato [(Valsts padome)] palātas un kolēģijas kā pēdējās instances tiesas attiecībā uz Savienības tiesībām var vai tām ir pienākums nekavējoties piemērot pareizu Savienības tiesību interpretāciju, kādu ir sniegusi Tiesa, vai arī šādos gadījumos tām ir pienākums ar pamatotu rīkojumu nodot lēmuma pieņemšanu par prasību plēnumam, kā rezultātā Savienības tiesību piemērošana, ko Tiesa jau ir atzinusi par saistošu, ir atkarīga tikai no plēnuma vērtējuma un no tā rīcības brīvības?

                                 —

                                 Vai, visbeidzot, Itālijas Republikas administratīvā procesa sistēmas skaidrojums, atbilstoši kuram tikai plēnums novērtē iespējamo lēmumu vērsties Tiesā ar prejudiciālu jautājumu – vai arī kaut vai tikai lemj par strīdu, kaut gan tas tieši piemēro Savienības tiesību principus, ko jau ir pasludinājusi Tiesa, – nav pretrunā ne vien principam par saprātīgu tiesvedības ilgumu un par ātru prasības izskatīšanu saistībā ar uzaicinājumiem iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā, bet arī prasībai, ka Savienības tiesības pilnībā un rūpīgi piemēro ikviena jebkuras dalībvalsts tiesa atbilstoši to pareizai interpretācijai, ko ir sniegusi Tiesa, arī lai maksimāli piemērotu principus par tā saukto “lietderīgo iedarbību” un Savienības tiesību pārākumu pār atsevišķas dalībvalsts iekšējām tiesībām (ne tikai materiālajām, bet arī procesuālajām) (šajā gadījumā: pār Itālijas Republikas Administratīvā procesa kodeksa 99. panta 3. punktu)?”

         Par pirmo jautājumu

               21

               Šajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkta trešā daļa un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka pretendenta, kuram ir interese iegūt noteiktu līgumu un kuram ir ticis vai var tikt nodarīts kaitējums apgalvota Savienības publiskā iepirkuma tiesību vai šo tiesību transponējošo normu pārkāpuma dēļ, celta galvenā prasība par cita pretendenta izslēgšanu tiek atzīta par nepieņemamu saskaņā ar valsts procesuālajiem noteikumiem, kuros ir paredzēts prioritāri izskatīt pretprasību, ko ir cēlis šis otrs pretendents.

               22

               Iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai Tiesas sniegtā Direktīvas 89/665 1. panta 3. punkta interpretācija spriedumā Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) ir piemērojama gadījumā, ja visus attiecīgā iepirkuma procedūrā piedalījušos uzņēmumus, kaut arī sākotnēji tikuši pielaisti vairāk nekā divi uzņēmumi, līgumslēdzēja iestāde ir izslēgusi, lai gan prasību nav cēlis neviens no uzņēmumiem, izņemot šos divus, kuri ir iesaistīti pamatlietā.

               23

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai saskaņā ar minētās direktīvas 1. panta 1. punkta trešo daļu un 3. punktu par līgumslēdzējas iestādes pieņemtajiem lēmumiem celtās prasības varētu uzskatīt par efektīvām, tām ir jābūt pieejamām vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.

               24

               Sprieduma Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) 33. punktā Tiesa secināja, ka izraudzītā pretendenta pretprasība nevar būt pamats izslēgtā pretendenta celtās prasības noraidīšanai gadījumā, ja abu šo saimnieciskās darbības subjektu iesniegto piedāvājumu atbilstība ir tikusi apstrīdēta tajā pašā procedūrā, jo šādā situācijā katrs no konkurentiem var atsaukties uz līdzvērtīgu leģitīmu interesi attiecībā uz pārējo pretendentu iesniegtā piedāvājuma izslēgšanu no dalības procedūrā, kā dēļ līgumslēdzējai iestādei var nebūt iespējams izvēlēties atbilstošu piedāvājumu.

               25

               Tā paša sprieduma 34. punktā Tiesa līdz ar to Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktu ir interpretējusi tādējādi, ka šī tiesību norma nepieļauj, ka tāda pretendenta prasība, kura piedāvājums nav ticis izraudzīts, tiek atzīta par nepieņemamu pēc tam, kad iepriekš ir tikusi izvērtēta izraudzītā pretendenta pretprasībā izvirzītā iebilde par nepieņemamību, bet nav ticis lemts par abu attiecīgo piedāvājumu atbilstību iepirkuma procedūras dokumentu specifikācijām.

               26

               Tajā spriedumā ir konkretizētas šī sprieduma 23. punktā minēto Savienības tiesību normu prasības apstākļos, kad pēc publiskā iepirkuma procedūras abi pretendenti ceļ prasības – katrs par otra pretendenta izslēgšanu.

               27

               Šādā situācijā katram no abiem pretendentiem ir interese iegūt attiecīgo līgumu. Pirmkārt, pretendenta izslēgšanas sekas var būt tādas, ka otrs iegūst līgumu tieši tajā pašā procesā. Otrkārt, gadījumā, ja tiek izslēgti abi pretendenti un tiek rīkota jauna publiskā iepirkuma procedūra, tajā var piedalīties katrs no šiem pretendentiem un tādējādi līgumu iegūt netieši.

               28

               Šī sprieduma 24. un 25. punktā atgādinātā Tiesas interpretācija spriedumā Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) ir piemērojama tādā kontekstā kā šajā pamatlietā. Pirmkārt, katram lietas dalībniekam ir līdzvērtīga leģitīma interese attiecībā uz pārējo konkurentu piedāvājuma izslēgšanu. Otrkārt, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 37. punktā, nav izslēgts, ka kādas neatbilstības dēļ, kas pamato gan izraudzītā pretendenta piedāvājuma izslēgšanu, gan tā pretendenta piedāvājuma izslēgšanu, kurš ir apstrīdējis līgumslēdzējas iestādes piešķiršanas lēmumu, ir anulējami arī visi pārējie iepirkuma procedūrā iesniegtie piedāvājumi, un tas var likt līgumslēdzējai iestādei rīkot jaunu procedūru.

               29

               Tādu dalībnieku skaitam, kas piedalās attiecīgajā publiskā iepirkuma procedūrā, tāpat kā to dalībnieku skaitam, kas cēluši prasības, kā arī viņu izvirzīto pamatu atšķirībām nav nozīmes attiecībā uz tā judikatūras principa piemērošanu, kas izriet no sprieduma Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448).

               30

               Ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkta trešā daļa un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka pretendenta, kuram ir interese iegūt noteiktu līgumu un kuram ir ticis vai var tikt nodarīts kaitējums apgalvota Savienības publiskā iepirkuma tiesību vai šo tiesību transponējošo normu pārkāpuma dēļ, celta galvenā prasība par cita pretendenta izslēgšanu tiek atzīta par nepieņemamu saskaņā ar valsts procesuālajiem noteikumiem, kuros ir paredzēts prioritāri izskatīt pretprasību, ko ir cēlis šis otrs pretendents.

         Par otro jautājumu

      Par pirmo daļu

               31

               Iesniedzējtiesa otrā jautājuma pirmajā daļā būtībā vaicā, vai LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesību normu, ciktāl tā tiek interpretēta tādā izpratnē, ka saistībā ar jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību lietu pēdējā instancē izskatošai tiesas palātai, ja tā nepiekrīt šīs tiesas plēnuma sniegtajām norādēm, šis jautājums ir jānodod izskatīšanā minētajam plēnumam, un tādējādi tai tiek liegts vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               32

               Kā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, valsts tiesām ir visplašākās iespējas vērsties Tiesā ar jautājumu par atbilstošo Savienības tiesību normu interpretāciju (šajā ziņā skat. spriedumu Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, 3. punkts), un šī iespēja pārtop par pienākumu tiesām, kas lietu izskata pēdējā instancē, izņemot Tiesas judikatūrā atzīto izņēmumu gadījumā (šajā ziņā skat. spriedumu Cilfit u.c., 283/81, EU:C:1982:335, 21. punkts un rezolutīvā daļa). Valsts tiesību norma nevar būt šķērslis valsts tiesai atkarībā no gadījuma izmantot šādu iespēju (šajā ziņā skat. spriedumus Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, 4. punkts; Melki un Abdeli, C‑188/10 un C‑189/10, EU:C:2010:363, 42. punkts, kā arī Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 27. punkts) vai ievērot šādu pienākumu.

               33

               Gan šāda iespēja, gan pienākums ir raksturīga iezīme kā LESD 267. pantā izveidotajai sadarbības sistēmai starp valsts tiesām un Tiesu, tā arī tiesas, kurai ir uzdots piemērot Savienības tiesības, funkcijām, kuras valsts tiesām ir uzticētas ar šo tiesību normu.

               34

               Līdz ar to, ja valsts tiesa, izskatot lietu, uzskata, ka šādas lietas ietvaros ir radies jautājums par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību, tai atkarībā no gadījuma ir vai nu iespēja, vai pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un šādu iespēju vai pienākumu nevar ierobežot ar leģislatīva rakstura vai judikatūrā noteiktām valsts tiesību normām.

               35

               Konkrētajā gadījumā valsts tiesību norma lietu pēdējā instancē izskatošai tiesas palātai, kura saskaras ar jautājumu par Direktīvas 89/665 interpretāciju, nevar liegt vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               36

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otrā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesību normu, ciktāl tā tiek interpretēta tādā izpratnē, ka saistībā ar jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību lietu pēdējā instancē izskatošai tiesas palātai, ja tā nepiekrīt šīs tiesas plēnuma sniegtajām norādēm, šis jautājums ir jānodod izskatīšanā minētajam plēnumam un tādējādi tai tiek liegts vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

         Par otro un trešo daļu

               37

               Otrā jautājuma otrajā un trešajā daļā, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja iesniedzējtiesa ir saņēmusi Tiesas atbildi uz tās uzdotu jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju vai ja Tiesas judikatūrā uz šo jautājumu skaidra atbilde jau ir sniegta, tai pašai ir jādara viss vajadzīgais, lai šāda Savienības tiesību interpretācija tiktu īstenota.

               38

               Šajā ziņā svarīgi būtu atgādināt, ka prejudiciālā kārtā pasludināts Tiesas spriedums ir saistošs valsts tiesai attiecībā uz konkrēto Savienības iestāžu aktu interpretāciju vai spēkā esamību, lai panāktu risinājumu pamatlietā (skat. spriedumu Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to valsts tiesai, kura kā pēdējās instances tiesa izpilda savu pienākumu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, risinājumam pamatlietā ir saistoša Tiesas sniegtā attiecīgo normu interpretācija un tai vajadzības gadījumā ir jāignorē valsts judikatūra, ko tā uzskata par neatbilstošu Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumu Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 30. punkts).

               39

               Vēl būtu jāatgādina, ka LESD 267. panta lietderīgā iedarbība tiktu vājināta, ja valsts tiesa tiktu kavēta nekavējoties piemērot Savienības tiesības atbilstoši Tiesas nolēmumam vai judikatūrai (šajā ziņā skat. spriedumu Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, 20. punkts).

               40

               Valsts tiesai, kurai ir pienākums savas kompetences ietvaros piemērot Savienības tiesību normas, ir arī pienākums nodrošināt šo normu pilnīgu efektivitāti, pēc savas iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot tām pretrunā esošas, pat vēlāk pieņemtas valsts tiesību normas, bez pienākuma lūgt vai sagaidīt, kad tās tiks atceltas likumdošanas ceļā vai izmantojot kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi (skat. vispirms spriedumu Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, 21. un 24. punkts, kā arī visbeidzot spriedumu A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Prasībām, kas izriet no pašas Savienības tiesību dabas, neatbilst neviena valsts tiesiskās kārtības norma vai likumā noteikta, administratīvā vai tiesu prakse, kuras rezultātā samazinātos Savienības tiesību efektivitāte, ja tiesai, kuras kompetencē ir piemērot šīs tiesības, tiktu liegtas pilnvaras šajā piemērošanas brīdī darīt visu nepieciešamo, lai netiktu piemērotas tādas valsts tiesību normas, kuras, iespējams, rada šķērsli Savienības tiesību normu pilnīgai efektivitātei (skat. spriedumus Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, 22. punkts, un A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otrā jautājuma otro un trešo daļu ir jāatbild, ka LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja lietu pēdējā instancē izskatoša tiesas palāta ir saņēmusi Tiesas atbildi uz tās uzdotu jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju vai ja Tiesas judikatūrā uz šo jautājumu skaidra atbilde jau ir sniegta, tai pašai ir jādara viss vajadzīgais, lai šāda Savienības tiesību interpretācija tiktu īstenota.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               43

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK, 1. panta 1. punkta trešā daļa un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka pretendenta, kuram ir interese iegūt noteiktu līgumu un kuram ir ticis vai var tikt nodarīts kaitējums apgalvota Savienības publiskā iepirkuma tiesību vai šo tiesību transponējošo normu pārkāpuma dēļ, celta galvenā prasība par cita pretendenta izslēgšanu tiek atzīta par nepieņemamu saskaņā ar valsts procesuālajiem noteikumiem, kuros ir paredzēts prioritāri izskatīt pretprasību, ko ir cēlis šis otrs pretendents;

                           2)

                           LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesību normu, ciktāl tā tiek interpretēta tādā izpratnē, ka saistībā ar jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību lietu pēdējā instancē izskatošai tiesas palātai, ja tā nepiekrīt šīs tiesas plēnuma sniegtajām norādēm, šis jautājums ir jānodod izskatīšanā minētajam plēnumam un tādējādi tai tiek liegts vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu;

                           3)

                           LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja lietu pēdējā instancē izskatoša tiesas palāta ir saņēmusi Eiropas Savienības Tiesas atbildi uz tās uzdotu jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju vai ja Eiropas Savienības Tiesas judikatūrā uz šo jautājumu skaidra atbilde jau ir sniegta, tai pašai ir jādara viss vajadzīgais, lai šāda Savienības tiesību interpretācija tiktu īstenota.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1971. gada 16. martā. # Acciaieria e ferriera di Roma (Feram) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 70-69.


Tiesas spriedums 1991. gada 25. jūlijā. # Aragonesa de Publicidad Exterior SA un Publivía SAE pret Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Superior de Justicia de Cataluña - Spānija. # Preču brīva aprite. # Apvienotās lietas C-1/90 un C-176/90.


title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 19.martā. # Mirto Corporación Empresarial, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Mirtillino" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "MIRTO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts). # Lieta T-427/07.

text:
      Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2010. gada 19. marta spriedums – Mirto Corporación Empresarial/ITSB – Maglificio Barbara (“Mirtillino”)
      (lieta T‑427/07)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Mirtillino” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “MIRTO” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 40.–42. un 81. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 29. augusta lēmumu lietā R 875/2006‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Creaciones Mirto SA
                un
               Maglificio Barbara Srl
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Maglificio Barbara Srl

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “Mirtillino” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 18. un 25. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 3252467

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Creaciones Mirto, S.A., pēc iebildumu procesā pretstatīto preču zīmju nodošanas – prasītāja

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               vārdiska preču zīme “MIRTO” (Kopienas preču zīme Nr. 1653351) attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 18. un 25. klasē, un vairākas
                  citas valsts vārdiskas un grafiskas preču zīmes “MIRTO”

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus daļēji apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apstrīdēto lēmumu atcelt un iebildumus noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Mirto Corporación Empresarial, SL atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2014. gada 26. jūnijā. # Fundação Calouste Gulbenkian pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-541/11.

text:
      VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
   2014. gada 26. jūnijā (
         *1
      )
   “Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas vārdiskas preču zīmes “GULBENKIAN” reģistrācijas pieteikums — Plaši pazīstama valsts preču zīme, firma un agrākie valsts logo “Fundação Calouste Gulbenkian” — Relatīvi atteikuma pamati — Agrāku tiesību esamības pierādījumu — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 4. un 5. punkts — Reglamenta 90. panta a) punkts”
   Lieta T‑541/11

         Fundação Calouste Gulbenkian
      , Lisabona (Portugāle), ko pārstāv G. Marín Raigal, P. López Ronda un G. Macias Bonilla, advokāti,
   prasītāja,
   pret

      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv V. Melgar, pārstāve,
   atbildētājs,
   otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –

         Micael Gulbenkian
      , ar dzīvesvietu Ueirašā [Oeiras] (Portugāle), ko pārstāv J. Pimenta un A. Sebastião, advokāti,
   par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2011. gada 15. jūlijā lēmumu lietā R 1436/2010‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Fundação Calouste Gulbenkian un Micael Gulbenkian.
   VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
   šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen] (referents), tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un E. M. Kolinss [A. Collins],
   sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,
   ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 10. oktobrī,
   ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 23. februārī,
   ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 16. februārī,
   ņemot vērā replikas rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 26. jūnijā,
   ņemot vērā 2012. gada 20. augusta lēmumu, ar kuru personai, kas iestājusies lietā pēc tās pieteikuma ir atļauts tiesas sēdē savus apsvērumus izteikt portugāļu valodā,
   ņemot vērā prasītājas rakstveida apsvērumus, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2013. gada 25. aprīlī, 27. jūnijā un 26. augustā,
   ņemot vērā ITSB rakstveida apsvērumus, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2013. gada 27. maijā un 2. oktobrī,
   ņemot vērā Vispārējās tiesas rakstveida jautājumus prasītājai,
   ņemot vērā apsvērumus, kurus prasītāja Vispārējās tiesas kancelejā iesniegusi 2014. gada 10. janvārī,
   pēc 2014. gada 13. februāra tiesas sēdes, uz kuru persona, kas iestājusies lietā, lai gan tā bija atbilstoši uzaicināta, neieradās,
   pasludina šo spriedumu.

      Spriedums (
         1
      )
   [..]

      Lietas dalībnieku prasījumi

            20

            Ņemot vērā tās atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem un precizējumus, kurus tā sniedza tiesas sēdē un kuri ir ierakstīti protokolā, prasītājas prasījumi Vispārējai tiesa ir šādi:

                     —

                     galvenokārt pārskatīt apstrīdēto lēmumu, pilnībā apmierinot tās iebildumus;

                     —

                     pakārtoti atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Apelāciju padome prasītājas iebildumus nav apmierinājusi;

                     —

                     piespriest ITSB un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā, kā arī izdevumus iebildumu un apelācijas procesā ITSB.

            21

            ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                     —

                     prasību noraidīt;

                     —

                     piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               [..]

      Par tiesāšanās izdevumiem

            48

            Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītajai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

            49

            Atbilstoši Reglamenta 90. panta a) punktam, ja kāds lietas dalībnieks ir Vispārējai tiesai radījis izdevumus, no kuriem ir bijis iespējams izvairīties, Vispārējā tiesa var piespriest šim lietas dalībniekam segt minētos izdevumus.

            50

            Piemērojot šo tiesību normu personai, kas iestājusies lietā, ir jāpiespriež atlīdzināt mutiskās tulkošanas izdevumus, kas radušies tās pieteikuma par atļauju savus apvērumus tiesas sēdē, uz kuru tā nav ieradusies, izteikt portugāļu valodā dēļ. Šie Eiropas Savienības Tiesas faktiski segtie izdevumi aptver Vispārējās tiesas pieaicinātā mutiskā līgumtulka atalgojumu, dienas naudu, kā arī ceļa un izmitināšanas izdevumus, kuru kopējā summa ir EUR 1807,48.

            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
            nospriež:

                        1)

                        prasību noraidīt;

                        2)

                           Fundação Calouste Gulbenkian atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

                        3)

                           Micael Gulbenkian atlīdzina Eiropas Savienības Tiesas izdevums EUR 1807,48 apmērā saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 90. panta a) punktu.

                        Frimodt Nielsen

                        Dehousse

                        Collins

                  Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 26. jūnijā.
                  [Paraksti]

         (
         *1
      )	Tiesvedības valoda – angļu.
   (
         1
      )	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 23. oktobrī. # Vimeo LLC pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-96/14.


Tiesas spriedums 1992. gada 19. maijā. # Dr. Sophie Redmond Stichting pret Hendrikus Bartol un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Kantonrecht Groningen - Nīderlande. # Lieta C-29/91.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2002. gada 12.decembrī. # eCopy, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Vārds ECOPY. # Lieta T-247/01.


Tiesas spriedums 1977. gada 9. martā. # Société anonyme Générale sucrière un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju un citiem. # Apvienotās lietas 41, 43 un 44-73 - Interprétation.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 1995. gada 14. jūlijā. # Koyo Seiko Co. Ltd pret Eiropas Savienības Padomi. # Antidempings. # Lieta T-166/94.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 2. maijā. # Faaborg-Gelting Linien A/S pret Finanzamt Flensburg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - PVN. # Lieta C-231/94.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1989. gada 7. martā. # Heinz Schumacher pret Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessisches Finanzgericht - Vācija. # Lieta 215/87.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 17.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 79/409/EEK - Pieņemamība. # Lieta C-159/99.