title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 27.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Austrijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 78/686/EEK un Direktīva 78/687/EEK - Zobārsti. # Lieta C-437/03.

text:
      Lieta C‑437/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Austrijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 78/686/EEK un Direktīva 78/687/EEK – Zobārsti
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 17. martā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 27. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Personu brīva pārvietošanās — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Zobārsti — Diplomu un kvalifikāciju
            apliecinošu dokumentu atzīšana — Direktīva 78/686 — Valsts tiesību normu koordinēšana — Direktīva 78/687 — Pārejas pasākumi
            attiecībā uz Austriju — Atļauja zobu medicīnas speciālistiem izmantot zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt
            für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde”) nosaukumu — Pieļaujamība
      (Padomes Direktīvas 78/686 1. un 19.b pants un Direktīvas 78/687 1. pants)
      2.     Personu brīva pārvietošanās — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Zobārsti — Diplomu un kvalifikāciju
            apliecinošu dokumentu atzīšana — Direktīva 78/686 — Valsts tiesību normu koordinēšana — Direktīva 78/687 — Pārejas pasākumi
            attiecībā uz Austriju — Atļauja zobu tehniķiem (“Dentisten”) izmantot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) un atsaukties uz Direktīvā
            78/686 paredzēto izņēmumu, neizpildot Direktīvā 78/687 paredzētos nosacījumus — Nepieļaujamība
      (Padomes Direktīvas 78/686 1. un 19.b pants un Direktīvas 78/687 1. pants)
      1.     Ļaujot zobu medicīnas speciālistiem izmantot zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde”)
         nosaukumu, Austrijas Republika nav pārkāpusi pienākumus, ko tai uzliek 1. un 19.b pants Direktīvā 78/686 par zobārstu diplomu,
         sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot
         tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus, kas grozīta ar Direktīvu 2001/19, un 1. pants Direktīvā 78/686
         par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību, kas grozīta ar Direktīvu 2001/19.

      Pirmkārt, šādi rīkojoties, Austrijas Republika nav izveidojusi jaunu zobārstu kategoriju, bet gan tikai saglabājusi jau pastāvošo
         kategoriju. Otrkārt, zobu medicīnas speciālisti neietilpst zobārstu kategorijā, kas nav noteikta ar Direktīvu 78/686 un Direktīvu
         78/687. Tieši pretēji – tie īpaši ir noteikti pirmās no šīm direktīvām 19.b pantā.

      (sal. ar 31., 42. un 43. punktu)
      2.     Ļaujot zobu tehniķiem (“Dentisten”) veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)”
         [zobārsts (zobu tehniķis)], un atsaukties uz izņēmuma tiesisko regulējumu, kāds tas ir paredzēts 19.b pantā Direktīvā 78/686
         par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem,
         kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus, kas grozīta ar Direktīvu 2001/19,
         kaut arī tie neatbilst Direktīvas 78/687 par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību,
         kas grozīta ar Direktīvu 2001/19, 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, kādi vajadzīgi, lai uz tiem attiektos šajās
         direktīvās noteiktais tiesiskais regulējums, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 78/686
         1. un 19.b pants un Direktīvas 78/687 1. pants.

      (sal. ar 44. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 27. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 78/686/EEK un Direktīva 78/687/EEK – Zobārsti
      Lieta C‑437/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 16. oktobrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv C. Šmite [C. Schmidt] un K. Tufvesone [C. Tufvesson], kā arī A. Menvils [A. Manville], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Austrijas Republiku, ko pārstāv E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), N. Kolnerika [N. Colneric] K. Lēnartss [K. Lenaerts] un E. Juhāss [E. Juhász],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 17. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Eiropas Kopienu Komisija ar savu prasības pieteikumu lūdz Tiesu atzīt, ka:
      –       Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši 1. un 19.b pantam Padomes 1978. gada 25. jūlija
         Direktīvā 78/686/EEK par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp
         par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus (OV L 233, 1. lpp.),
         kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK (OV L 206, 1. lpp.; turpmāk tekstā
         – ““Atzīšanas” direktīva”), un 1. pantam Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvā 78/687/EEK par normatīvo un administratīvo
         aktu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību (OV L 233, 10. lpp.), kas grozīta ar Direktīvu 2001/19 (turpmāk tekstā – ““Koordinēšanas”
         direktīva”), ļaujot Likuma par zobu tehniķiem 6. pantā un 4. panta 3. punktā (Dentistengesetz, BGBl. 90/1949) minētajiem zobu tehniķiem (“Dentisten”) veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt
         (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)], un atsaukties uz “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā noteikto izņēmuma tiesisko regulējumu,
         kaut gan tie neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, lai uz tiem būtu attiecināms
         “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvās noteiktais tiesiskais regulējums;

      –       Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši “Atzīšanas” direktīvas 1. un 19.b pantam, ļaujot
         saskaņā ar 1998. gada 10. novembra Likuma par ārstiem (Ärztegesetz, BGBl. I, 169/1998) 17. un 23. pantu minētajiem zobu medicīnas speciālistiem (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) [zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists], pārkāpjot “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantu, turpināt veikt savas darbības,
         izmantojot nosaukumu “Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”, pielīdzinot šos medicīnas speciālistus zobārstiem,
         kas nav pamatoti tāpēc, ka šiem medicīnas speciālistiem ir tiesības veikt savas darbības ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi
         attiecas uz šīs direktīvas A pielikumā noteiktā diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta ieguvējiem
         (zobārsti).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Vispārīgie noteikumi
      2       “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvas pieņēma, it īpaši pamatojoties uz EK līguma noteikumiem, kas paredz realizēt darba
         ņēmēju brīvu pārvietošanos, kā arī atcelt ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanai.

      3       Atbilstoši savam ceturtajam [preambulas] apsvērumam pirmajā no šīm direktīvām [“Atzīšanas” direktīvā] noteikta savstarpēja
         diplomu, sertifikātu un citu zobārsta kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšana, kas ļauj uzsākt un veikt darbību zobārstniecībā,
         kā arī diplomi, sertifikāti un citi specializēto zobārstu kvalifikāciju apliecinošie dokumenti.

      4       No “Atzīšanas” direktīvas [preambulas] sestā un “Koordinēšanas” direktīvas [preambulas] pirmā apsvēruma izriet, ka šīs “Koordinēšanas”
         direktīvas mērķis ir koordinēt zobārstu specializāciju skaitu, kā arī apmācības kursu, ar kuru palīdzību var iegūt šīs specialitātes,
         veidus un ilgumu, lai ļautu dalībvalstīm veikt savstarpēju “Atzīšanas” direktīvā noteikto diplomu, sertifikātu un citu zobārsta
         kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanu”.

      5       Saskaņā ar “Koordinēšanas” direktīvas 1. panta 1. punktu dalībvalstis pieprasa, lai personām, kas vēlas iegūt un praktizēt
         zobārsta profesiju atbilstīgi “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā minētajiem nosaukumiem, būtu diploms, sertifikāts vai cits šīs
         pašas direktīvas A pielikumā norādīts kvalifikāciju apliecinošs dokuments, ar kuru tiek apstiprināts, ka pabeigtajā apmācības
         kursā attiecīgā persona ir apguvusi “Koordinēšanas” direktīvā noteiktās atbilstošas zināšanas un pieredzi. “Koordinēšanas”
         direktīvas 1. panta 2. punktā it īpaši precizēts, ka šāda veida apmācība ietver vismaz piecu gadu klātienes mācību kursu.

      6       “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā ir minēts zobārstu nosaukumu saraksts. Šis pants ir papildināts ar aktu par Austrijas Republikas,
         Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un to Līgumu pielāgojumiem, kas ir Eiropas Savienības
         izveides pamatā (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995, L 1, 1. lpp.), it īpaši pievienojot šādu norādi:

      “Austrijā: diploms, par kuru Austrija ne vēlāk kā 1998. gada 31. decembrī paziņos dalībvalstīm un Komisijai”.
      7       “Atzīšanas” direktīvas A pielikumā, ko ieviesa ar Direktīvu 2001/19, ir ietverts diplomu, sertifikātu un citu zobārsta kvalifikāciju
         apliecinošu dokumentu saraksts. Attiecībā uz Austrijas Republiku šajā pielikumā minēts diploma nosaukums “Bescheid über die
         Verleihung des akademischen Grades “Doktor der Zahnheilkunde”” (lēmums par akadēmiskā “medicīnas doktora” grāda piešķiršanu
         zobārsta specialitātē), ko izsniedz Universitātes medicīnas fakultāte.

       Pārejas noteikumi, kas attiecas uz Austrijas Republiku
      8       “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā noteikts:
      “ No dienas, kad Austrijas Republika sāk veikt pasākumus, kas vajadzīgi, pildot šīs direktīvas prasības, dalībvalstis saistībā
         ar šīs direktīvas 1. pantā minētajiem darbības veidiem atzīst diplomus, apliecības un citus oficiālus kvalifikācijas dokumentus,
         kas Austrijā piešķirti personām, kuras uzsāka studijas universitātē pirms 1994. gada 1. janvāra, un kam pievienota Austrijas
         kompetento iestāžu izdota apliecība, kas apliecina, ka šīs personas [piecu gadu laikposmā] pirms šīs apliecības izsniegšanas
         vismaz trīs gadus pēc kārtas faktiski, likumīgi un galvenokārt veikušas [..] [darbības, kas saistās ar zobu, mutes, žokļu
         un saistīto audu anomāliju un slimību profilaksi, diagnosticēšanu un ārstēšanu] un ka šīm personām ir atļauts veikt minēto
         darbību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā A pielikumā minēto diplomu, apliecību vai citu oficiālo kvalifikācijas dokumentu
         īpašniekiem.

      Pirmajā daļā minēto prasību attiecībā uz trīs gadu pieredzi neievēro, ja personas ir veiksmīgi pabeigušas vismaz trīs gadu
         studijas, kas pēc kompetento iestāžu apliecinājuma ir līdzvērtīgas [“Koordinēšanas”] direktīvas 1. pantā minētajai apmācībai.”

       Noteikumi par nosaukuma izmantošanu
      9       “Atzīšanas” direktīvas 8. pantā ir ietverts šīs direktīvas V pielikuma vienotais noteikums ar nosaukumu “Akadēmiskā nosaukuma
         izmantošana”. Ar to nosaka:

      “Neskarot 17. pantu, uzņēmējas dalībvalstis nodrošina, ka dalībvalstu pilsoņiem, kas izpilda [..] 19.b panta nosacījumus,
         ir tiesības izmantot likumīgo akadēmisko nosaukumu, ciktāl tas nav identisks profesionālajam nosaukumam vai tā saīsinājumam
         to izcelsmes dalībvalstī vai dalībvalstī, no kurienes tie ieradušies, šīs valsts valodā. Uzņēmēja dalībvalsts var prasīt,
         lai šim nosaukumam sekotu tās iestādes vai eksaminācijas kolēģijas nosaukums un atrašanās vieta, kas to izdevusi.

      Ja izcelsmes dalībvalstī vai dalībvalstī, no kuras ārvalstnieks ieradies, izmantoto akadēmisko nosaukumu uzņēmējā dalībvalstī
         var sajaukt ar nosaukumu, kam šajā valstī nepieciešama papildu apmācība, ko attiecīgā persona nav izgājusi, uzņēmēja dalībvalsts
         var pieprasīt, lai šī persona nosaukumu, ko lieto izcelsmes dalībvalstī vai dalībvalstī, no kuras tā ieradusies, izmanto piemērotā
         formulējumā, ko izveido uzņēmēja dalībvalsts.”

      10     Atbilstoši minētās direktīvas 17. panta 1. punkta noteikumiem:
      “Ja uzņēmējā dalībvalstī profesionālā nosaukuma izmantošana attiecībā uz kādu no 1. pantā minētajām darbībām pakļauta noteikumiem,
         citu dalībvalstu pārstāvji, kas atbilst [..] 19.b pantā minētajiem nosacījumiem, izmanto uzņēmējas dalībvalsts profesionālo
         nosaukumu, kas šajā valstī atbilst kvalifikācijas nosacījumiem, un izmanto saīsināto nosaukumu.”

       Valsts tiesiskais regulējums
       Noteikumi par zobu tehniķa (“Dentist”) profesiju
      11     Līdz 1975. gada 31. decembrim Austrijā pastāvēja specifisks apmācību kurss, kurā bija iespējams apgūt zobu tehniķa (“Dentist”)
         profesiju. Šīs profesijas pārstāvji, kuri veica daļu no zobārsta darbībām, apguva apmācību kursu trīs gadu garumā, ko nesniedza
         universitāte, un, saskaņā ar Austrijas valdības viedokli, tos nevarēja pielīdzināt ārstiem. Zobu tehniķa (“Dentist”) profesijas
         veikšanu regulē ar Likumu par zobu tehniķiem. Šī gadījuma faktiem piemērojamā likuma redakcija izriet no grozījumiem, kas
         veikti ar 1999. gada 10. marta federālo likumu (BGBl. I, 45/1999).

      12     Saskaņā ar 6. panta 1. punktu Likumā par zobu tehniķiem “zobu tehniķim” ir atļauts strādāt savā profesijā, izmantojot profesionālo
         “zobārsta” (“Zahnarzt”) nosaukumu, aiz tā iekavās pievienojot nosaukumu “zobu tehniķis”.

      13     Saskaņā ar šī paša likuma 4. panta 3. punktu “zobu tehniķu” (“Dentisten”) profesionālā biedrība (Dentistenkammer) pēc pieprasījuma izsniedz šiem zobu tehniķiem “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā minēto sertifikātu, lai tie varētu strādāt
         zobārsta profesijā citās dalībvalstīs.

       Noteikumi par zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) profesiju
      14     Laikā, kad Austrijas Republika pievienojās Eiropas Savienībai, šajā dalībvalstī zobārstiem nebija “Koordinēšanas” direktīvas
         1. pantā noteiktajiem nosacījumiem atbilstošas apmācības. Zobārstniecība tika uzticēta ārstiem, kuri pēc vispārēju medicīnas
         studiju pabeigšanas bija ieguvuši zobārsta pēcdiploma [rezidentūras] specializāciju un kas veica savu profesiju, izmantojot
         nosaukumu “Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde” [zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists].

      15     Lai izpildītu “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvu prasības, Austrijas Republikai pēc tās pievienošanās Eiropas Savienībai,
         vajadzēja ieviest jaunu apmācības sistēmu, kas ļautu iegūt zobārsta specializāciju. Šim nolūkam tika pieņemts Likums par ārstiem.
         Šī gadījuma faktiem piemērojamā minētā likuma redakcija ir tā, kas izriet no grozījumiem, kas veikti ar 2001. gada 10. augusta
         federālo likumu (BGBl. I, 110/2001).

      16     Ar Likumu par ārstiem, kas stājās spēkā 1998. gada 1. augustā, tika ieviests jauns apmācību kurss zobārstiem (“Zahnarzt”).
         Vienlaicīgi kopš 2000./2001. akadēmiskā gada beigām tika atcelts diplomētiem ārstiem paredzētais zobārstu specializācijas
         apmācības kurss, kas ļauj iegūt zobu medicīnas speciālista profesiju.

      17     Saskaņā ar šī likuma 17. panta 1. punktu zobārsta darbības patstāvīgi var veikt zobārsti (“Zahnarzte”) un zobu, mutes un žokļu
         medicīnas speciālisti (“Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”).

      18     Minētā likuma 23. pants ar nosaukumu “Definīcijas”, kas minēts [šī likuma] trešajā sadaļā, ir formulēts šādi:
      “Ja vien šajā sadaļā minētie noteikumi nenosaka citādi,
      1)      vispārīgais termins “ārsts” (“medical”) attiecas uz visiem ārstiem neatkarīgi no tā, vai tie ir tiesīgi praktizēt kā “ģimenes ārsti” [“Arzt für Allgemeinmedizin”],
         “pilntiesīgi ārsti” [“approbierter Arzt”], “medicīnas speciālisti” [“Facharzt”], “zobārsti” [“Zahnarzt”] vai “ārsti interni”
         [“Turnusarzt”],

      2)      termins “medicīnas speciālists” [“Facharzt”] attiecas uz visiem medicīnas speciālistiem, ieskaitot zobu, mutes un žokļu medicīnas
         speciālistus (“Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”).”

      19     Likuma par ārstiem 43. un 44. pants nosaka ārstu profesionālos nosaukumus. Saskaņā ar [šī likuma] 43. panta 7. punktu:
      “Zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālisti [“Fachärzte für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”] var izmantot “zobu, mutes un
         žokļu medicīnas speciālista” (“Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”) vai zobārsta [“Zahnarzt”] profesionālo nosaukumu.”

       Pirmstiesas procedūra
      20     Austrijas Republika 1999. gada 26. jūlijā, piemērojot “Atzīšanas” direktīvas 1. pantu, Komisijai darīja zināmus zobārsta (“Zahnarzt”),
         zobārsta (zobu tehniķa) (“Zahnarzt (Dentist)”), kā arī zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑
         und Kieferheilkunde”) nosaukumus. Tāpat tā darīja zināmu Komisijai un citām dalībvalstīm par diplomu, ar kuru tiek [oficiāli]
         atzīts “Dentist” apmācības kurss, lai to iekļautu “Atzīšanas” direktīvas A pielikumā. Šī diploma nosaukums ir “Prüfungszeugnis
         über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und
         Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent” (Austrijas zobu medicīnas biedrības, Zobu medicīnas pētījumu
         institūta izsniegta apliecība par valsts eksāmena zobu medicīnā [nokārtošanu] un viena gada prakses, strādājot par zobu tehniķa
         palīgu, apliecinājums).

      21     Uzskatot, ka Austrijas tiesību normas par zobu tehniķa (“Dentist”) un zobu medicīnas speciālista profesiju veikšanu nav saderīgas
         ar “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvām, Komisija atbilstoši EKL 226. panta pirmajai daļai cēla prasību sakarā ar pienākumu
         neizpildi. Pēc tam, kad ar brīdinājuma vēstuli tika lūgts Austrijas Republikai iesniegt savus paskaidrojumus, Komisija 2001. gada
         18. jūlijā nosūtīja šai dalībvalstij argumentētu atzinumu, kurā tā aicināja veikt vajadzīgos pasākumus šī atzinuma izpildei
         divu mēnešu termiņā pēc tā paziņošanas brīža. Uzskatot, ka, tā kā situācija, neskatoties uz apsvērumiem, ko Austrijas iestādes
         sniedza atbildot uz šo argumentēto atzinumu, vēl aizvien ir neapmierinoša, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pirmo iebildumu par zobu tehniķa (“Dentist”) profesiju
      22     Šis iebildums iedalāms divās daļās, kuras jāanalizē atsevišķi.
       Par 6. panta 1. punktu Likumā par zobu tehniķiem
      23     Ar sava pirmā iebilduma pirmo daļu Komisija pēc būtības norāda, ka 6. panta 1. punkts Likumā par zobu tehniķiem, ar kuru atļauj
         zobu tehniķiem “Dentisten” veikt savu profesiju, izmantojot nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”), ir pretrunā “Koordinēšanas” direktīvas
         1. pantam, jo zobu tehniķi (“Dentisten”) neatbilst tādiem kritērijiem par apmācības kursu, kādus tos nosaka ar šo pantu zobārsta
         profesijas veikšanai atbilstoši “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā minētajiem nosaukumiem, starp kuriem Austrijas Republikas
         gadījumā ir norādīts zobārsts (“Zahnarzt”).

      24     Austrijas valdība savos apsvērumos nav izteikusies par šo pirmā iebilduma pirmo daļu.
      25     Nav strīda par to, ka zobu tehniķu (“Dentisten”) apmācības kurss, kas ilgst tikai trīs gadus un ko nepasniedz universitātē,
         neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. panta 2. punktā noteiktajiem kritērijiem. Tādēļ Komisija pamatoti uzskatīja, ka šādu
         apmācības kursu apstiprinošu diplomu, kādu to darīja zināmu Austrijas Republika, nevar iekļaut “Atzīšanas” direktīvas A pielikumā.

      26     Tādējādi 6. panta 1. punkts Likumā par zobu tehniķiem ir pretrunā “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantam, jo ar to tiek dota
         iespēja veikt zobārsta profesiju, izmantojot nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”), personām, kuras neatbilst tādiem noteikumiem
         par apmācības kursu, kādi noteikti šajā direktīvas pantā, veicot šo profesiju ar šādu nosaukumu.

      27     Pastāvot šādiem apstākļiem, Komisijas pirmā iebilduma pirmā daļa ir pamatota.
       Par 4. panta 3. punktu Likumā par zobu tehniķiem
      28     Ar sava pirmā iebilduma otro daļu Komisija pēc būtības norāda, ka 4. panta 3. punkts Likumā par zobu tehniķiem ir pretrunā
         “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantam, jo ar to tiek noteikta šajā 19.b pantā paredzētā sertifikāta piešķiršana, lai gan tas
         neatbilst šajā pantā izvirzītajām prasībām.

      29     Austrijas valdība atzīst, ka zobu tehniķi (“Dentisten”) neietilpst “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta piemērošanas jomā, jo
         tie nav “ārsta kvalifikāciju apliecinoša dokumenta” ieguvēji un tie nav izgājuši “universitātes apmācības kursu”.

      30     No minētā izriet, ka Komisijas pirmā iebilduma otrā daļa arī ir pamatota.
       Par Komisijas otro iebildumu par zobu medicīnas speciālista profesiju
      31     Komisija pēc būtības norāda, ka fakts, ka Austrijā zobu medicīnas speciālistiem ir atļauts izmantot nosaukumu zobu, mutes
         un žokļu medicīnas speciālists (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkund”) un ka tādējādi tiem nav pienākuma izmantot
         zobārsta (“Zahnarzt”) nosaukumu, ir pretrunā “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantam.

      32     Pakārtoti ir jāatzīmē, ka, lai gan savā prasības pieteikumā Komisija min Likuma par ārstiem 17. un 23. pantu, ir skaidrs,
         ka zobu medicīnas speciālistiem sniegtā atļauja izmantot nosaukumu zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists (“Facharzt für
         Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”), kam Komisija nepiekrīt, izriet no šī likuma 43. panta 7. punkta.

      33     Komisija, pirmkārt, balstās uz burtisku “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta interpretāciju. Tā norāda, ka “A pielikumā minēto
         diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu turētāji”, kas minēti šī panta pirmajā daļā, ir zobārsti
         un ka tie var atsaukties tikai uz nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”). No tā Komisija secina, ka, lai atbilstu minētajā pantā
         izvirzītajam nosacījumam, saskaņā ar kuru attiecīgajām personām ir jāļauj veikt savas darbības “tādos pašos apstākļos”, zobu
         medicīnas speciālistiem ir jābūt iespējai atsaukties tikai uz šo nosaukumu; citu nosaukumu izmantošana nav iespējama.

      34     Austrijas valdība aprobežojas ar norādi uz to, ka zobu medicīnas speciālistiem ir atļauts veikt savas darbības, izmantojot
         nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”).

      35     Šajā ziņā ir jāatzīst, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta redakcija nav noteicošā attiecībā
         uz jautājumu, vai šajā pantā minētajiem ārstiem noteikti jābūt tādam pašam nosaukumam kā zobārstiem vai – tieši pretēji –
         tiem var tikai atļaut to izmantot. Nosacījums, saskaņā ar kuru ieinteresētajām personām ir “jāatļauj veikt savas darbības
         tādos pašos apstākļos” kā zobārstiem, var tikt interpretēts divējādi. Pirmkārt, kā to arī apgalvo Komisija, 19.b pantu var
         interpretēt kā tādu, kas paredz, ka attiecīgās darbības ir veicamas “tādos pašos apstākļos”, kas [savukārt] nav saderīgs ar
         to, ka uz divām attiecīgajām profesionāļu grupām neattiecas vienādi atļaujas noteikumi nosaukuma izmantošanas jomā Austrijā.
         Otrkārt, uzsverot vārda “atļaut” izmantojumu, šo pašu noteikumu var interpretēt kā tādu, kas tikai paredz, ka zobu medicīnas
         speciālistiem, kā tas arī ir atbilstoši Likuma par ārstiem 43. panta 7. punktam, “atļauj” izmantot to pašu nosaukumu kā zobārstiem
         un tātad tiem ir “atļauts” – lai gan tiem nav pienākuma to darīt – darboties ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tiem, kas attiecināmi
         uz nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”).

      36     Tā kā 19.b panta redakcija neļauj atrisināt šo jautājumu, šis noteikums ir jāinterpretē, ņemot vērā citas “Atzīšanas” un “Koordinēšanas”
         direktīvu normas. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka “Atzīšanas” direktīvas 8. un 17. pantā ir ietverti īpaši noteikumi par nosaukumiem,
         kas parāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Kopienu likumdevējs nav gribējis uzstāt uz vienādu nosaukumu izmantošanu
         zobārstniecības nozarē. Šo apgalvojumu nostiprina arī tas, ka “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā minētajā sarakstā attiecībā
         uz dažām dalībvalstīm ir ietverti vairāki nosaukumi.

      37     Ja tas tā ir, ka “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvu mērķis ir skaidrs zobārsta un ārsta profesiju sadalījums, Komisija
         nav pierādījusi, ka 19.b pantā minētā atļauja ārstiem turpināt veikt savu profesiju, izmantojot profesionālo zobu, mutes un
         žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkund”) nosaukumu, varētu radīt reālu risku, ka zobu
         medicīnas speciālisti tiktu jaukti ar citiem ārstiem.

      38     Jebkurā gadījumā ir jāatzīst, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ne “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā, ne tās 8. un 17. pantā
         nav ietverti ierobežojumi attiecībā uz profesionālo nosaukumu, kurus dalībvalstis var ļaut [izmantot] savā teritorijā, precīzu
         redakciju.

      39     Otrkārt, ja tiem ārstiem, uz kuriem attiecas “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta pārejas sistēma, būtu jāatsakās no sava profesionālā
         zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) nosaukuma [izmantošanas], pieņemot
         citu – zobārsta (“Zahnarzt”) [nosaukumu], tiem būtu uzlikts pienākums – attiecībā uz pacientiem – saukties par zobu tehniķiem
         un neatsaukties uz savu apmācības kursu un vispārējo medicīnisko ģimenes ārsta izglītību, kas apgrūtinātu to darbību savā
         profesijā (šajā sakarā skat. Tiesas 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑202/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑9319. lpp., 51. punkts).

      40     Visbeidzot, ar Likuma par ārstiem 43. panta 7. punktu zobu medicīnas speciālistiem atstātā iespēja turpināt izmantot profesionālo
         zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) nosaukumu ir pamatojama ar pārskatāmības
         iemesliem, jo, pateicoties šai iespējai, pacienti var nodalīt zobu tehniķus, kuri apguvuši pilnu zobārstu (“Zahnarzt”) apmācības
         kursu atbilstoši Likumam par ārstiem, no ģimenes ārstiem, kuri ir pabeiguši zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt
         für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) rezidentūru.

      41     Tam, ka nosaukums zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists (“Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”) nevar būt minēts
         “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā, jo šo ārstu apmācības kurss neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā izklāstītajiem
         kritērijiem, nav nozīmes, jo – kā arī to atzina Komisija – “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantu iekļāva “Koordinēšanas” direktīvā
         tāpēc, lai ļautu zobu medicīnas speciālistiem turpināt veikt savu profesiju.

      42     Pastāvot šādiem nosacījumiem, ir jāatzīmē, ka nav pamatoti, ka Komisija atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru dalībvalstīm
         nav jāizveido tāda zobārstu kategorija, kas neatbilst nevienai no kategorijām, kādas noteiktas ar attiecīgajām direktīvām
         (Tiesas 1995. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑40/93 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1319. lpp., 24. punkts). Pretēji ar minēto spriedumu skartajai dalībvalstij Austrijas Republika, pirmkārt, nav izveidojusi
         jaunu zobārstu kategoriju, bet gan tikai saglabājusi jau pastāvošo (kategoriju), un, otrkārt, zobu medicīnas speciālisti neietilpst
         zobārstu kategorijā, kas nav noteikta ar “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvām. Tieši pretēji – tie īpaši ir noteikti
         pirmās no šīm direktīvām 19.b pantā.

      43     Ņemot vērā šos apsvērumus kopumā, Komisijas otrais iebildums ir jānoraida.
      44     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, ļaujot Likuma par zobu tehniķiem (Dentistengesetz) 4. panta 3. punktā un 6. pantā minētajiem zobu tehniķiem (“Dentisten”) veikt savu darbību, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt”
         (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)] un atsaukties uz izņēmuma tiesisko regulējumu, kāds tas noteikts
         “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā, kaut arī tie neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem,
         kādi vajadzīgi, lai uz tiem attiektos šajās direktīvās noteiktais tiesiskais regulējums, Austrijas Republika nav izpildījusi
         pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši “Atzīšanas” direktīvas 1. un 19.b pantam un “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantam; pārējā
         daļā prasību noraidīt.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      45     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Šajā ziņā Austrijas Republika nav prasījusi
         piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu, ja abiem
         lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala
         vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Austrijas Republikai un Komisijai spriedums ir daļēji
         labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      ļaujot Likuma par zobu tehniķiem (Dentistengesetz) 4. panta 3. punktā un 6. pantā minētajiem zobu tehniķiem (Dentisten)
      –       veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt      (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)], un
      –       atsaukties uz izņēmuma tiesisko regulējumu, kāds tas noteikts 19.b pantā Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvā 78/686/EEK
            par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem,
            kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta
            un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK;
               kaut arī tie neatbilst Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvas 78/687/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu
            attiecībā uz zobārstu darbību, kas grozīta ar Direktīvu 2001/19, 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, kādi vajadzīgi,
            lai uz tiem atttiektos šajās direktīvās esošais tiesiskais regulējums;
      Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši Direktīvas 78/686 1. un 19.b pantam un Direktīvas 78/687
            1. pantam;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      Austrijas Republika un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 14.oktobrī. # Micole Wieme pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paziņojums par vakanci. # Lieta T-174/02.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 25.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 96/48/EK. # Lieta C-460/00.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 13.jūlijā.#Roche Nederland BV u.c. pret Frederick Primus un Milton Goldenberg.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Briseles Konvencija - 6. panta 1. punkts - Vairāki atbildētāji - Viena no atbildētājiem domicila valsts tiesas jurisdikcija - Prasība sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu- Atbildētāji, kas reģistrēti dažādās līgumslēdzējās valstīs - Pārkāpuma darbības, kas izdarītas vairākās līgumslēdzējās valstīs.#Lieta C-539/03.

text:
      Lieta C-539/03
      Roche Nederland BV u.c.
      pret
      Frederick Primus un Milton Goldenberg
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Briseles Konvencija – 6. panta 1. punkts – Vairāki atbildētāji – Viena no atbildētājiem domicila valsts tiesas jurisdikcija – Prasība sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu – Atbildētāji, kas reģistrēti dažādās līgumslēdzējās valstīs – Pārkāpuma darbības, kas izdarītas vairākās līgumslēdzējās valstīs
      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2005. gada 8. decembrī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 13. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi – Īpašā jurisdikcija – Vairāki atbildētāji
      (1968. gada 27. septembra Konvencijas 6. panta 1. punkts)
      6. panta 1. punkts 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās,
         kas pēdējo reizi grozīta ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas
         Karalistes pievienošanos, ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams tiesvedībā par Eiropas patenta pārkāpumu, par
         ko vairākas sabiedrības, kas reģistrētas atšķirīgās līgumslēdzējās valstīs, vaino par darbībām, kuras izdarītas vienas vai
         vairāku šo valstu teritorijā, pat pieņemot, ka šīs sabiedrības, kuras ietilpst vienā uzņēmumu grupā, ir rīkojušās identiski
         vai līdzīgi atbilstoši kopējai nostājai, kuru izstrādājusi viena no šīm sabiedrībām. Ievērojot, ka ne pārkāpuma darbības,
         kas tiek pārmestas vairākiem atbildētājiem, ne valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar ko šīs darbības tiek izvērtētas, nav
         vienas un tās pašas, nepastāv risks, ka pēc prasības sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu iesniegšanas dažādās līgumslēdzējās
         valstīs tiktu taisīti nesavienojami spriedumi, jo iespējamās attiecīgo tiesu taisīto spriedumu atšķirības neietilpst vienas
         un tās pašas faktiskās situācijas ietvaros.

      No tā izriet, ka starp šādām darbībām nevar konstatēt saistību, kas nepieciešama, lai būtu piemērojams Briseles konvencijas
         6. panta 1. punkts.

      (sal. ar 20., 25., 27., 28., 31., 33., 35. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 13. jūlijā (*)

      Briseles Konvencija – 6. panta 1. punkts – Vairāki atbildētāji – Viena no atbildētājiem domicila valsts tiesas jurisdikcija – Prasība sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu – Atbildētāji, kas reģistrēti dažādās līgumslēdzējās valstīs – Pārkāpuma darbības, kas izdarītas vairākās līgumslēdzējās valstīs
      Lieta C‑539/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši 1971. gada 3. jūnija Protokolam par Tiesas sniegto interpretāciju 1968. gada
         27. septembra Konvencijai par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās,

      ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 19. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 22. decembrī, tiesvedībā

      Roche Nederland BV u.c.
      pret
      Frederick Primus,

      Milton Goldenberg.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann] (referents), tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Juhāss [E. Juhász] un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un pēc tiesas sēdes 2005. gada 27. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Roche Nederland BV u.c. vārdā – P. A. M. Hendriks [P. A. M. Hendrick], O. Brūvers [O. Brouwer], B. J. Berheiss [B. J. Berghuis] un K. Šilemanis [K. Schillemans], advokāti,

      –       Primus un Goldenberg vārdā – V. Hoings [W. Hoyng], advokāts,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un J. H. M. van Bakela [J. G. M. van Bakel], pārstāves,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Bodāra‑Ermāna [A. Bodard‑Hermant], pārstāvji,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Ī. O'Nīla [E. O’Neill], pārstāve, kam palīdz M. Tepins [M. Tappin], barrister,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. M. Rušo‑Žoē [A. M. Rouchaud‑Joët] un R. Trousterss [R. Troosters], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 8. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. panta 1. punktu 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju
         un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada
         9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos
         (OV L 304, 1. lpp., un redakcija ar grozījumiem – 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas
         pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos
         (OV L 285, 1. lpp.) un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes
         pievienošanos (OV 1997, C 15, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”).

      2       Šis lūgums izteikts saistībā ar prāvu starp Roche Nederland BV un astoņām citām sabiedrībām, kuras ietilpst Roche  uzņēmumu grupā, un Primusu [Primus] un Goldenbergu [Goldenberg] sakarā ar, kā apgalvo Primuss un Goldenbergs, no viņiem piederoša Eiropas patenta izrietošu tiesību pārkāpumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Briseles konvencija
      3       Briseles konvencijas jurisdikcijas noteikumiem veltītās II sadaļas 1. iedaļā ar virsrakstu “Vispārīgi noteikumi” ietvertā
         2. panta pirmā daļa nosaka:

      “Saskaņā ar šo Konvenciju, personas, kuru domicils ir kādā līgumslēdzējā valstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt
         attiecīgās līgumslēdzējas valsts tiesā.”

      4       Saskaņā ar šīs pašas konvencijas 3. panta pirmās daļas noteikumiem:
      “Konvencijas dalībvalstī dzīvojošas personas var iesūdzēt citas šīs Konvencijas dalībvalsts tiesās, tikai ievērojot šīs sadaļas
         2.–6. iedaļā izklāstītos noteikumus.”

      5       Briseles konvencijas 6. pants, kas ietverts minētās II sadaļas 2. iedaļā ar virsrakstu “Īpašā jurisdikcija”, nosaka:
      “[Atbildētāju, kura domicils ir kādā līgumslēdzējā valstī,] var arī iesūdzēt:
      1)      ja viņš ir viens no vairākiem apsūdzētajiem, tās vietas tiesā, kurā kādam no apsūdzētajiem ir domicils;
      [..].”
      6       Briseles konvencijas 16. pants, kas veido II sadaļas 5. iedaļu ar virsrakstu “Izņēmuma jurisdikcija”, nosaka:
      “Šādām tiesām ir izņēmuma jurisdikcija neatkarīgi no domicila:
      [..]
      4)      tiesvedībā attiecībā uz tādu patentu, preču zīmju, dizainparaugu vai citu līdzīgu tiesību reģistrāciju vai spēkā esamību,
         kas jādeponē vai jāreģistrē, tās līgumslēdzējas valsts tiesai, kurā deponēšana vai reģistrācija ir pieteikta, veikta vai kurā
         to uzskata par veiktu saskaņā ar starptautiskas konvencijas noteikumiem;

      [..].”
      7       Briseles konvencijai pievienotā protokola V.d pants, kas saskaņā ar Briseles konvencijas 65. pantu ir neatņemama minētās konvencijas
         daļa, precizē:

      “Neiespaidojot Eiropas Patentu biroja kompetenci atbilstoši Konvencijai par Eiropas Patentu piešķiršanu, kas parakstīta Minhenē
         1973. gada 5. oktobrī, tikai katras līgumslēdzējas valsts tiesām, neņemot vērā domicila apsvērumus, ir jurisdikcija jautājumā
         par tāda Eiropas patenta reģistrāciju vai spēkā esamību, kas piešķirts attiecībā uz šo valsti un kas nav Kopienas patents
         atbilstoši Konvencijas par Eiropas patentu Kopējam tirgum, kas parakstīta Luksemburgā 1975. gada 15. decembrī, 86. panta noteikumiem.”

      8       Briseles konvencijas II sadaļas 8. iedaļā ar virsrakstu “Ar lis pendens saistītas prasības” ietvertais 22. pants paredz, ka, ja saistītās prasības ir celtas dažādu līgumslēdzēju valstu tiesās un
         tiek izskatītas pirmajā instancē, visas tiesas, izņemot tiesu, kurā pirmajā iesniegta lieta, var apturēt lietas izskatīšanu
         vai, noteiktos apstākļos, atteikties no jurisdikcijas. Saskaņā ar šīs normas trešo daļu:

      “Šajā pantā prasības uzskata par saistītām, ja tās ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt vienlaicīgi,
         lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķas tiesvedības.”

      9       Saskaņā ar šīs konvencijas 27. panta 3. punktu, kas ietverts III sadaļas, kura ir veltīta noteikumiem par atzīšanu un izpildi,
         1. iedaļā ar virsrakstu “Atzīšana”, spriedumi netiek atzīti, “ja spriedums ir nesavienojams ar spriedumu, kas taisīts to pašu
         lietas dalībnieku prāvā līgumslēdzējā valstī, kurā tiek prasīta atzīšana”.

       Minhenes konvencija
      10     Konvencija par Eiropas Patentu piešķiršanu, parakstīta Minhenē 1973. gada 5. oktobrī (turpmāk tekstā – “Minhenes konvencija”),
         nodibina, kā pasludināts tās 1. pantā, “visām dalībvalstīm kopēju tiesību sistēmu patentu piešķiršanai izgudrojumiem”.

      11     Ja neņem vērā kopējos noteikumus par tā piešķiršanu, Eiropas patentu regulē tās valsts tiesiskais regulējums, attiecībā uz
         kuru tas piešķirts. Šajā sakarā Minhenes konvencijas 2. panta 2. punkts nosaka:

      “Eiropas patents katrā dalībvalstī, attiecībā uz kuru tas piešķirts, bauda tādas pašas tiesības un ir pakļauts tādiem pašiem
         nosacījumiem kā dalībvalsts nacionālais patents [..].”

      12     Attiecībā uz Eiropas patenta īpašniekam piešķirtajām tiesībām šīs konvencijas 64. panta 1. un 3. punkts paredz:
      “1.      Eiropas patents no dienas, kad publicēts paziņojums par tā piešķiršanu, katrā dalībvalstī, attiecībā uz kuru tas ir izsniegts,
         piešķir patenta īpašniekam tādas pat tiesības kā šajā valstī piešķirts nacionālais patents.

      [..]
      3.      Eiropas patentu pārkāpumu gadījumos piemērojami nacionālie likumi.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      13     Primusam un Goldenbergam, kuri dzīvo Amerikas Savienotajās Valstīs, pieder Eiropas patents Nr. 131 627.
      14     1997. gada 24. martā viņi Rechtbankte s’‑Gravenhage [Hāgas Apgabaltiesa] cēla prasību pret Roche Nederland BV, Nīderlandē reģistrētu sabiedrību, kā arī astoņām citām Roche  uzņēmumu grupas sabiedrībām, kas reģistrētas attiecīgi Amerikas Savienotajās Valstīs, Beļģijā, Vācijā, Francijā, Apvienotajā
         Karalistē, Šveicē, Austrijā un Zviedrijā (turpmāk tekstā – “Roche  u.c.”). Prasītāji šīm sabiedrībām pārmeta vienu un to pašu pārkāpumu tiesībām, kuras prasītājiem piešķir viņiem piederošais
         patents. Šis apgalvotais pārkāpums izpaudās kā imunoloģisko dozētāju komplektu laišana tirgū valstīs, kurās reģistrētas sabiedrības,
         kas ir atbildētājas.

      15     Tās uzņēmumu grupas Roche  sabiedrības, kuras nav reģistrētas Nīderlandē, apstrīdēja Nīderlandes tiesas jurisdikciju. Attiecībā uz lietas būtību tās
         pamatojās uz pārkāpuma neesamību un attiecīgā patenta spēkā neesamību.

      16     Ar 1997. gada 1. oktobra spriedumu Rechtbankte s’‑Gravenhage paziņoja, ka tai ir jurisdikcija un noraidīja Primusa un Goldenberga prasības. Apelācijas kārtībā Gerechtshof te s’‑Gravenhage [Hāgas apgabala Augstākā tiesa] ar 2002. gada 27. jūnija spriedumu grozīja minēto spriedumu un aizliedza Roche  u.c. pārkāpt ar attiecīgo patentu saistītās tiesības visās šajā patentā norādītajās valstīs.

      17     Šajos apstākļos Hoge Raad, kurai bija iesniegta kasācijas sūdzība, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai pastāv saistība, kā tā piemērošanai prasa Briseles konvencijas 6. panta 1. punkts, starp prasību sakarā ar patenta pārkāpumu,
         ko cēlis Eiropas patenta īpašnieks pret atbildētāju, kas reģistrēts līgumslēdzējā valstī, kurā ir celta prasība, no vienas
         puses, un pret vairākiem atbildētājiem, kuri reģistrēti līgumslēdzējās valstīs, izņemot līgumslēdzēju valsti, kurā ir celta
         prasība, no otras puses, attiecībā uz kuriem patenta īpašnieks paziņo, ka tie pārkāpj šo patentu vienā vai vairākās līgumslēdzējās
         valstīs?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu nav apstiprinoša vai nav apstiprinoša bez nosacījumiem, kādos gadījumos tiek uzskatīts, ka šāda
         saistība pastāv, un vai ir nozīme, piemēram, tam, ka

      –       atbildētāji veido vienu un to pašu uzņēmumu grupu?
      –       atbildētāji darbojas kopīgi, balstoties uz kopēju nostāju un, ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, vai ir nozīme tam,
         kur izstrādāta šī nostāja?

      –       apgalvotie dažādu atbildētāju pārkāpumi ir vienādi vai gandrīz vienādi?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      18     Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Briseles konvencijas 6. panta 1. punkts ir
         interpretējams tādējādi, ka tas ir piemērojams tiesvedībās sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu, kurās par faktiem, kas tikuši
         izdarīti vienas vai vairāku līgumslēdzēju valstu teritorijās, tiek vainotas vairākas sabiedrības, kas reģistrētas vairākās
         no šīm valstīm, it īpaši pieņemot, ka šīs sabiedrības, kuras ietilpst vienā uzņēmumu grupā, ir rīkojušās identiski vai līdzīgi
         atbilstoši kopējai nostājai, kuru izstrādājusi viena no tām.

      19     Atkāpjoties no Briseles konvencijas 2. pantā paredzētā principa, saskaņā ar kuru atbildētāju, kura domicils ir kādā līgumslēdzējā
         valstī, var iesūdzēt šīs līgumslēdzējas valsts tiesā, šīs konvencijas 6. panta 1. punkts vairāku atbildētāju gadījumā pieļauj
         atbildētāju, kura domicils ir vienā līgumslēdzējā valstī, iesūdzēt tiesā citā līgumslēdzējā valstī, kurā domicils ir vienam
         no atbildētājiem.

      20     1988. gada 27. septembra spriedumā lietā 189/87 Kalfelis (Recueil, 5565. lpp., 12. punkts) Tiesa nosprieda, ka, lai būtu piemērojams Briseles konvencijas 6. panta 1. punkts, starp viena un
         tā paša prasītāja iesniegtajām prasībām pret atšķirīgajiem atbildētājiem ir jāpastāv saistībai, kādēļ būtu lietderīgi tās
         izskatīt un izlemt vienlaicīgi, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, kas varētu rasties, ja lietas tiktu iztiesātas
         atsevišķi.

      21     Prasība, ka jāpastāv saistībai, neizriet no Briseles konvencijas 6. panta 1. punkta formulējuma. To no šī teksta ir izsecinājusi
         Tiesa, lai novērstu, ka šajā normā paredzētais izņēmums principam, ka jurisdikcija ir atbildētāja domicila valsts tiesām,
         nepadarītu apšaubāmu paša šī principa pastāvēšanu (iepriekš minētais spriedums lietā Kalfelis, 8. punkts). Šī prasība vēlāk ir tikusi apstiprināta ar 1998. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑51/97 Réunion européenne  u.c. (Recueil, I‑6511. lpp., 48. punkts) un ir saņēmusi tiešu ievērību saistībā ar 6. panta 1. punkta redakciju Padomes 2000. gada 22. decembra
         Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.),
         kas ir aizstājusi Briseles konvenciju.

      22     Formulējums, kuru iepriekš minētajā spriedumā Kalfelis  ir izmantojusi Tiesa, pārņem Briseles konvencijas 22. panta terminoloģiju, saskaņā ar kuru prasības uzskata par saistītām,
         ja tās ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt vienlaicīgi, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku,
         kas varētu rasties, ja lietas tiktu izskatītas atsevišķi. Minētais 22. pants ir interpretēts 1994. gada 6. decembra spriedumā
         lietā C‑406/92 Tatry (Recueil, I‑5439. lpp., 58. punkts) tā, ka, lai divas prasības būtu uzskatāmas par saistītām, pietiek ar to, ka to izskatīšana un
         izlemšana ietver pretrunīgu spriedumu risku, bez nepieciešamības ietvert tādu juridisku seku rašanos, kuras izslēdz viena
         otras iespējamību.

      23     Apjoms, kas jēdzienam “nesavienojami” spriedumi Briseles konvencijas 22. panta kontekstā piešķirts ar spriedumu iepriekš minētajā
         lietā Tatry, ir plašāks nekā apjoms, kas šim pašam jēdzienam bija piešķirts ar 1988. gada 4. februāra spriedumu lietā 145/86 Hoffmann (Recueil, 645. lpp., 22. punkts) šīs konvencijas 27. panta 3. punkta kontekstā, kas paredz, ka vienā līgumslēdzējā valstī taisīts
         spriedums netiek atzīts, ja tas ir nesavienojams ar spriedumu, kas taisīts to pašu lietas dalībnieku prāvā līgumslēdzējā valstī,
         kurā tiek prasīta atzīšana. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Hoffmann Tiesa nosprieda, ka, lai izlemtu, vai divi spriedumi ir nesavienojami šīs tiesību normas izpratnē, ir jāpārbauda, vai attiecīgie
         spriedumi ietver juridiskas sekas, kas savstarpēji viena otru izslēdz.

      24     Primuss un Goldenbergs, kā arī Nīderlandes valdība apgalvo, ka iepriekš minētajā spriedumā Tatry  Briseles konvencijas 22. panta kontekstā sniegtā īpašības vārda “nesavienojami” paplašinātā interpretācija ar nozīmi pretrunīgi
         ir jāpaplašina, attiecinot to arī uz minētās konvencijas 6. panta 1. punktu. Roche  u.c., kā arī Apvienotās Karalistes valdība, kuru argumentācijai seko ģenerāladvokāts viņa secinājumu 79. un turpmākajos punktos,
         tieši pretēji uzskata, ka šāda pārnešana nav pieļaujama, ievērojot divu attiecīgo normu mērķu un novietojuma atšķirības Briseles
         k onvencijas sistēmas ietvaros, un ka priekšroka jādod šaurākai interpretācijai.

      25     Tomēr saistībā ar izskatāmo lietu nešķiet nepieciešams lemt par šo jautājumu. Pietiek ar to, ka tiek konstatēts, ka, pat pieņemot,
         ka “nesavienojamu” spriedumu jēdzienam Briseles konvencijas 6. panta 1. punkta piemērošanas mērķiem ir jāietver pretrunīgi
         spriedumi, nepastāv risks, ka šādi spriedumi tiktu taisīti pēc prasības sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu iesniegšanas dažādās
         līgumslēdzējās valstīs pret vairākiem atbildētājiem ar domicilu šajās valstīs attiecībā uz darbībām, kuras ir izdarītas to
         teritorijās.

      26     Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 113. punktā, lai lēmumi būtu uzskatāmi par pretrunīgiem, nepietiek, ja pastāv
         atšķirības tiesvedības iznākumā; šīm atšķirībām ir jāietilpst vienas un tās pašas faktiskās un juridiskās situācijas ietvaros.

      27     Tomēr, balstoties uz pieņēmumu, ko ir izvirzījusi iesniedzējtiesa savā pirmajā prejudiciālajā jautājumā, proti, saistībā ar
         prasību sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu, kas celta pret vairākām sabiedrībām, kuras reģistrētas vairākās līgumslēdzējās
         valstīs, attiecībā uz faktiem, kas iestājušies vienas vai vairāku no šīm valstīm teritorijā, nevar secināt, ka pastāv viena
         un tā pati faktiskā situācija, jo atšķiras prasītāji un atšķiras pārkāpuma darbības, kas tiem tiek pārmestas un kas ir izdarītas
         dažādās līgumslēdzējās valstīs.

      28     Iespējamās attiecīgo tiesu taisīto spriedumu atšķirības neietilptu vienas un tās pašas faktiskās situācijas ietvaros.
      29     Turklāt, lai gan Minhenes konvencija paredz kopējus noteikumus Eiropas patenta piešķiršanai, no šīs pašas konvencijas 2. panta
         2. punkta un 64. panta 1. punkta izriet, ka šādu patentu regulē tās līgumslēdzējas valsts tiesiskais regulējums, attiecībā
         uz kuru tas izsniegts.

      30     Proti, no Minhenes konvencijas 64. panta 3. punkta izriet, ka ikviens Eiropas patenta pārkāpums ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgajā
         jautājumā spēkā esošo valsts tiesisko regulējumu katrā no līgumslēdzējām valstīm, attiecībā uz kurām tas izsniegts.

      31     No tā izriet, ka, ja dažādu līgumslēdzēju valstu vairākās tiesās iesniegtas prasības sakarā ar Eiropas patenta, kas izsniegts
         katrā no šīm valstīm, pārkāpumu, kas iesniegtas pret atbildētājiem ar domicilu šajās valstīs par darbībām, kas, kā tiek apgalvots,
         ir izdarītas to teritorijā, iespējamās atšķirības starp spriedumiem, kurus taisījušas attiecīgās tiesas, neietilpst vienas
         un tās pašas juridiskās situācijas ietvaros.

      32     Tātad iespējamie atšķirīgie spriedumi nevar tikt uzskatīti par pretrunīgiem.
      33     Šajos apstākļos, pat ja kā kritērijs saistības pastāvēšanai, lai būtu piemērojams Briseles konvencijas 6. panta 1. punkts,
         tiktu izmantota visplašākā “nesavienojamu” spriedumu jēdziena interpretācija ar nozīmi pretrunīgi, ir jākonstatē, ka šādu
         saistību nevar konstatēt starp prasībām sakarā ar viena un tā paša Eiropas patenta pārkāpumiem, kuras visas ir attiecīgi vērstas
         pret sabiedrību, kas reģistrēta citā līgumslēdzējā valstī, par darbībām, kuras tā ir izdarījusi šīs valsts teritorijā.

      34     Šo secinājumu neliek apšaubīt pat pieņēmums, ko norādījusi iesniedzējtiesa savā otrajā prejudiciālajā jautājumā, proti, ka
         attiecībā uz gadījumu, kad sabiedrības, kas ir atbildētājas, ietilpst vienā uzņēmumu grupā, būtu rīkojušās vienādi vai līdzīgi
         atbilstoši kopējai nostājai, kuru būtu izstrādājusi tikai viena no tām, tā ka tās atrastos vienādā faktiskajā situācijā.

      35     Tas tā būtu, pat ja tās nebūtu vienādā juridiskajā situācijā (skat. iepriekš šī sprieduma 29. un 30. punktu), un, pat izdarot
         šādu pieņēmumu, vēl jo mazāk pastāvētu pretrunīgu spriedumu risks.

      36     Turklāt, pat ja sākotnēji šķiet, ka procesuālās ekonomijas saistītie apsvērumi ir par labu šādai prasību koncentrēšanai vienā
         tiesā, ir jākonstatē, ka priekšrocības, ko šāda koncentrēšana sniedz pareizai tiesvedībai, vienlaikus ir ierobežotas un ir
         jaunu risku avots.

      37     Jurisdikcija, kas balstīta tikai uz kritērijiem, kas saistīti ar iesniedzējtiesas izvirzītajiem faktiem, novestu pie iespējamo
         jurisdikciju pamatu skaita palielināšanās un tādējādi pēc sava rakstura iespaidotu konvencijā paredzēto jurisdikcijas noteikumu
         iepriekšparedzamību, tā rezultātā apdraudot juridiskās drošības principu kā tās pamatu (skat. 2002. gada 19. februāra spriedumu
         lietā C‑256/00 Besix, Recueil, I‑1699. lpp., 24.–26. punkts; 2005. gada 1. marta spriedumu lietā C‑281/02 Owusu, Krājums, I‑1383. lpp., 41. punkts, un 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑4/03 GAT, Krājums, I‑6509. lpp., 28. punkts).

      38     Šis apdraudējums būtu jo vairāk svarīgs tādēļ, ka attiecīgo kritēriju piemērošana sniegtu prasītājam plašu izvēli, tādējādi
         veicinot “forum shopping” praksi, kuras novēršana ir konvencijas mērķis un tieši kurai Tiesa savā spriedumā lietā Kalfelis  ir vēlējusies likt šķēršļus (skat. minētā sprieduma 9. punktu).

      39     Jāatzīmē, ka attiecīgo kritēriju izpildes pārbaude, kuras pierādīšana ir prasītāja pienākums, liek tiesai, kurā iesniegta
         prasība, pārzināt lietas būtību, pirms tā var noteikt, vai tai ir jurisdikcija. Šī iepriekšējā izvērtēšana var būt papildu
         izdevumu un procesa termiņu pagarināšanas iemesls gadījumā, kad iepriekš minētā tiesa, nespējot konstatēt, ka pastāv viena
         un tā pati faktiskā situācija, un tādējādi, ka pastāv pietiekama saistība starp prasībām, secinātu, ka tai nav jurisdikcijas
         un ka ir jāiesniedz jauna prasība citas valsts tiesā.

      40     Visbeidzot, pieņemot, ka tiesa, kurā prasītājs iesniedzis prasību, balstoties uz iesniedzējtiesas izvirzītajiem kritērijiem,
         varētu konstatēt, ka tai ir jurisdikcija. Prasību sakarā ar patenta pārkāpumu koncentrēšana šajā tiesā nevarētu iestāties
         pret vismaz daļēju strīdu patentu jautājumos sadalīšanos, tā ka reizēm, kā tas bieži notiek praksē un kā tas ir pamata tiesvedībā,
         tiktu izvirzīts jautājums par attiecīgā patenta spēkā esamību. Faktiski šis jautājums, ko var izvirzīt prasības vai iebildes
         veidā, ietilpst Briseles konvencijas 16. panta 4. punktā paredzētajā izņēmuma jurisdikcijā par labu tās līgumslēdzējas valsts
         tiesām, kuru teritorijā ir notikusi deponēšana vai reģistrācija vai kur to uzskata par veiktu (iepriekš minētais spriedums
         lietā GAT, 31. punkts). Šī izņēmuma jurisdikcija tiesām valstī, kurā patents piešķirts, attiecībā uz Eiropas patentu ir apstiprināta
         saskaņā ar Briseles konvencijai pievienotā protokola V.d pantu.

      41     Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniegtajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Briseles konvencijas 6. panta 1. punkts
         ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams tiesvedībā par Eiropas patenta pārkāpumu, par ko vairākas sabiedrības,
         kas reģistrētas atšķirīgās līgumslēdzējās valstīs, vaino par darbībām, kuras izdarītas vienas vai vairāku šo valstu teritorijā,
         pat pieņemot, ka šīs sabiedrības, kuras ietilpst vienā uzņēmumu grupā, ir rīkojušās identiski vai līdzīgi atbilstoši kopējai
         nostājai, kuru izstrādājusi viena no šīm sabiedrībām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      42     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      6. panta 1. punkts 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās,
            kas pēdējo reizi grozīta ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas
            Karalistes pievienošanos, ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams tiesvedībā par Eiropas patenta pārkāpumu, par
            ko vairākas sabiedrības, kas reģistrētas atšķirīgās līgumslēdzējās valstīs, vaino par darbībām, kuras izdarītas vienas vai
            vairāku šo valstu teritorijā, pat pieņemot, ka šīs sabiedrības, kuras ietilpst vienā uzņēmumu grupā, ir rīkojušās identiski
            vai līdzīgi atbilstoši kopējai nostājai, kuru izstrādājusi viena no šīm sabiedrībām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 16. janvāra spriedums.#Andreas Kainz pret Pantherwerke AG.#Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Jurisdikcija civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Atbildība par produktu ar trūkumiem – Prece, ko ražo vienā dalībvalstī un pārdod citā dalībvalstī – Jēdziena “vieta, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu” interpretācija – Kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta.#Lieta C‑45/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2014. gada 16. janvārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Jurisdikcija civillietās un komerclietās — Regula (EK) Nr. 44/2001 — Atbildība par produktu ar trūkumiem — Prece, ko ražo vienā dalībvalstī un pārdod citā dalībvalstī — Jēdziena “vieta, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu” interpretācija — Kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta”
      Lieta C‑45/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 28. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 28. janvārī, tiesvedībā

            Andreas Kainz

      pret

            Pantherwerke AG .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši M. Safjans [M. Safjan] (referents) un J. Malenovskis [J. Malenovský],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  A. Kainz vārdā – K. Kozák, Rechtsanwalt,

               —

               Austrijas valdības vārdā – A. Posch, pārstāvis,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Brighouse, pārstāve, kurai palīdz S. Lee, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Bogensberger un A.‑M. Rouchaud‑Joët, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu [nolēmumu] atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 5. panta 3. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp A. Kainz, kurš dzīvo Zalcburgā (Austrija), un sabiedrību Pantherwerke AG, kuras juridiskā adrese ir Vācijā, saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz atbildību par produktiem ar trūkumiem, kuru A. Kainz cēla pēc nelaimes gadījuma, ko viņš piedzīvoja Vācijā ar velosipēdu, kuru šajā dalībvalstī bija saražojusi Pantherwerke AG, bet kurš tika iegādāts pie mazumtirgotāja Austrijā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula (EK) Nr. 44/2001

               3

               Regulas Nr. 44/2001 preambulas 2., 11., 12. un 15. apsvērumā ir noteikts:

                        “(2)

                        Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu [nolēmumu] atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai vienkāršotu formalitātes spriedumu [nolēmumu] ātrai un vienkāršai atzīšanai un izpildei dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula.

                  [..]

                        (11)

                        Jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. Juridiskas personas domicils būtu jānosaka autonomi, lai kopējās normas padarītu pārskatāmākas un novērstu jurisdikcijas kolīzijas.

                        (12)

                        Papildus atbildētāja domicilam kā jurisdikcijas pamatojumam vajadzētu būt arī citiem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedību.

                  [..]

                        (15)

                        Tiesvedības saskaņotas norises interesēs ir jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus [nolēmumus]. [..]”

               4

               Šīs regulas 2.–31. pantā, kas ir ietverti tās II nodaļā, ir aplūkotas jurisdikcijas normas.

               5

               Šīs nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi” ir ietverts 2. panta 1. punkts, kas ir izteikts šādā redakcijā:
               “Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.”

               6

               Minētās regulas 3. panta 1. punktā, kurš ietilpst tajā pašā iedaļā, ir noteikts:
               “Personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā vienīgi saskaņā ar šīs nodaļas 2. līdz 7. iedaļā izklāstītajiem noteikumiem.”

               7

               Šīs pašas regulas 5. panta 3. punkts ir ietverts tās II nodaļas 2. iedaļā ar nosaukumu “Īpašā jurisdikcija”. Tajā ir paredzēts:
               “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
               [..]

                        3)

                        lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu.”

         Regula (EK) Nr. 864/2007

               8

               Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. jūlija Regulas (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”) (OV L 199, 40. lpp.), preambulas 7. apsvērumu:
               “Regulas materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem vajadzētu būt saderīgiem ar [..] Regulu [..] Nr. 44/2001 [..] un instrumentiem, kuri reglamentē tiesību aktus, kas piemērojami līgumsaistībām.”

               9

               Šīs regulas 5. pantā ar nosaukumu “Produktatbildība” ir noteikts:
               “1.   Neskarot 4. panta 2. punktu, tiesību akti, ko piemēro ārpuslīgumiskām saistībām, kuras radušās sakarā ar kāda ražojuma radītu kaitējumu, ir:

                        a)

                        tās valsts tiesību akti, kurā personai, kam nodarīts kaitējums, ir pastāvīgā mītnesvieta [dzīvesvieta] laikā, kad kaitējums radies, ja ražojums tirgots attiecīgajā valstī; vai, ja tā nav,

                        b)

                        tās valsts tiesību akti, kurā ražojums iegādāts, ja ražojums tirgots attiecīgajā valstī; vai, ja tā nav,

                        c)

                        tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, ja ražojums tirgots attiecīgajā valstī.

                  Tomēr piemērojami ir tās valsts tiesību akti, kurā personai, ko uzskata par atbildīgu, ir pastāvīga mītnesvieta [dzīvesvieta], ja viņa nav varējusi loģiski paredzēt ražojuma vai tāda paša tipa ražojuma tirgošanu valstī, kuras tiesību akti ir piemērojami saskaņā ar a), b) vai c) apakšpunktu.
               2.   Ja visi lietas apstākļi skaidri liecina, ka neatļautā darbība ir acīm redzami ciešāk saistīta ar citu valsti, kas nav 1. punktā norādītā valsts, piemēro minētās citas valsts tiesību aktus. Acīm redzami ciešāka saikne ar citu valsti jo īpaši varētu būt balstīta uz jau iepriekš pastāvējušām pušu attiecībām, piemēram, uz līgumu, kas ir cieši saistīts ar attiecīgo neatļauto darbību.”

         Direktīva 85/374/EEK

               10

               Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīvas 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV L 210, 29. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 10. maija Direktīvu 1999/34/EK (OV L 141, 20. lpp.), 11. pantā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis savos tiesību aktos paredz, ka tiesības, kas aizskartajai personai piešķirtas saskaņā ar šo direktīvu, beidzas tāda 10 gadu termiņa beigās, kuru skaita no dienas, kad ražotājs laidis apritē produktu, kas izraisījis kaitējumu, ja vien aizskartā persona pa to laiku nav iesniegusi prasību pret ražotāju.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               11

                  Pantherwerke AG ir uzņēmums, kura juridiskā adrese ir Vācijā un kurš ražo un tirgo velosipēdus. Zalcburgā dzīvojošais A. Kainz2007. gada 3. novembrī no Austrijā dibinātās sabiedrības Funbike GmbH iegādājās Pantherwerke AG ražotu velosipēdu. 2009. gada 3. jūlijā, braucot ar šo velosipēdu Vācijā, A. Kainz piedzīvoja kritienu, kurā guva savainojumus.

               12

               Prasītājs Landesgericht Salzburg [Zalcburgas federālās zemes tiesā], pamatojoties uz atbildību par produktiem ar trūkumiem, pieprasīja Pantherwerke AG izmaksāt viņam naudas summu EUR 21 200 apmērā, pieskaitot procentus un saistītās izmaksas, kā arī atzīt šīs sabiedrības atbildību par kaitējumiem, kuri nelaimes gadījuma dēļ radīsies nākotnē. Kā norāda A. Kainz, viņa kritienu esot izraisījis tas, ka no velosipēda dakšas bija atdalījušies tās gali. Pantherwerke AG kā šī produkta ražotāja esot atbildīga par šo ražojuma trūkumu.

               13

               Lai pamatotu tiesas, kurā tika celta prasība, jurisdikciju, A. Kainz atsaucas uz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu. Kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta atrodoties Austrijā, jo velosipēds tajā esot ticis laists apgrozībā, to izplatot komerciālos nolūkos un tādējādi padarot pieejamu galapatērētājam.

               14

                  Pantherwerke AG apstrīd Austrijas tiesu starptautisko jurisdikciju. Kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta, pēc tās domām, atrodoties Vācijā. Pirmkārt, ražošanas process esot noritējis Vācijā, un, otrkārt, produkts esot ticis laists apgrozībā šajā dalībvalstī, nosūtot minēto produktu no šīs sabiedrības juridiskās adreses.

               15

               Tiesas, kuras izskatīja A. Kainz celto prasību pēc būtības, gan pirmajā, gan apelācijas instancē noraidīja savu starptautisko jurisdikciju.

               16

               Iesniedzējtiesa, kura izskata “Revision” [kasācijas] sūdzību, uzskata, ka ir jāizskaidro [kaitējumu] izraisījušā notikuma iestāšanās vietas jēdziens atbildības par produktiem ar trūkumiem jomā.

               17

               Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof [Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Regulas Nr. 44/2001] 5. panta 3. punktā ietvertais formulējums “vieta[..], kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu”, atbildības par produktiem ar trūkumiem jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                                 a)

                                 kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta (“Handlungsort”) ir vieta, kur ir ražotāja juridiskā adrese;

                                 b)

                                 kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta (“Handlungsort”) ir produkta laišanas apgrozībā vieta;

                                 c)

                                 kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta (“Handlungsort”) ir vieta, kur produkta lietotājs to ir iegādājies?

                        2)

                        Ja uz [pirmā jautājuma b) punktu] tiek sniegta apstiprinoša atbilde:

                                 a)

                                 vai produkts ir laists apgrozībā, ja tas ir atstājis ražotāja veikto ražošanas procesu un atrodas tirdzniecībā, kur tas ir publiski pieejams lietošanai un patērēšanai;

                                 b)

                                 vai produkts ir laists apgrozībā, ja tas organizēti tiek izplatīts galapatērētājiem?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               18

               Ar saviem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kā lietās saistībā ar ražotāja atbildību par produktu ar trūkumiem ir jāinterpretē Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts, lai identificētu kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vietu.

               19

               Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 44/2001 noteikumi ir jāinterpretē autonomi, ievērojot tās sistēmu un mērķus (it īpaši skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-189/08 Zuid-Chemie, Krājums, I-6917. lpp., 17. punkts, un 2013. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑170/12 Pinckney, 23. punkts).

               20

               Turpinājumā ir jāprecizē, ka, lai gan no Regulas Nr. 864/2007 preambulas 7. apsvēruma patiešām izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies nodrošināt saskaņotību starp Regulu Nr. 44/2001, no vienas puses, un Regulas Nr. 864/2007 materiālo piemērošanas jomu, kā arī noteikumiem, no otras puses, no tā tomēr nevar tikt secināts, ka Regulas Nr. 44/2001 noteikumi līdz ar to būtu jāinterpretē, ņemot vērā Regulas Nr. 864/2007 noteikumus. Iecerētā saskaņotība nekādā gadījumā nevar izraisīt to, ka Regulas Nr. 44/2001 noteikumi tiek interpretēti neatbilstoši tās sistēmai un mērķiem.

               21

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 44/2001 II nodaļā ietvertajos noteikumos paredzētās vispārējās jurisdikcijas piešķiršanas sistēmas pamatā ir tās 2. panta 1. punktā noteiktā vispārīgā norma, saskaņā ar kuru personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā neatkarīgi no lietas dalībnieku pilsonības. Atsevišķās Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 2. iedaļā – tostarp arī šīs regulas 5. panta 3. punktā – paredzētās īpašās jurisdikcijas normas ir tikai atkāpe no vispārīgās normas par atbildētāja domicila tiesas jurisdikciju (2013. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑147/12 ÖFAB, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               22

               Šīs īpašās jurisdikcijas normas ir jāinterpretē šauri, un tās nevar interpretēt plašāk, nekā tas ir skaidri paredzēts minētajā regulā (iepriekš minētais spriedums lietā ÖFAB, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, kad vieta, kurā iestājies notikums, kas var izraisīt atbildību par neatļautu darbību vai kvazideliktu, un vieta, kurā šis notikums ir radījis kaitējumu, nav identiskas, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā ietvertā frāze “vieta[..], kur iestājies [..] notikums, kas rada kaitējumu” ir jāsaprot tādējādi, ka tas vienlaikus attiecas uz vietu, kurā kaitējums ir radies, un vietu, kurā ir iestājies notikums, kas ir izraisījis šo kaitējumu, tādējādi prasītājs atbildētāju var iesūdzēt pēc izvēles – vai nu vienas, vai otras no šīm vietām tiesā (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Zuid‑Chemie, 23. punkts, un lietā Pinckney, 26. punkts).

               24

               Tā kā, identificējot vienu no šiem piesaistes faktoriem, ir jārodas iespējai noteikt tās tiesas jurisdikciju, kura objektīvi vislabāk var novērtēt, vai ir izpildīti personas, pret kuru ir celta prasība, atbildību veidojošie nosacījumi, tad likumīgi celt prasību var tikai tajā tiesā, kuras jurisdikcijā atrodas atbilstīgais piesaistes faktors (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pinckney, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               25

               Ir skaidrs, ka iesniedzējtiesai tās izskatāmajā pamatlietā ir šaubas vienīgi par kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vietas noteikšanu.

               26

               Šajā ziņā Tiesa jau ir precizējusi, ka atbildības par produktu ar trūkumiem gadījumā šī vieta atrodas tur, kur ir iestājies notikums, kura dēļ ir nodarīti bojājumi pašam produktam (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Zuid‑Chemie, 27. punkts). Principā šis apstāklis rodas vietā, kur attiecīgais produkts ir saražots.

               27

               Tā kā tuvums vietai, kur ir iestājies notikums, kura dēļ ir nodarīti bojājumi pašam produktam, it īpaši iespējas tajā savākt pierādīšanas līdzekļus, lai konstatētu attiecīgo trūkumu, dēļ, veicina procesa lietderīgu organizāciju un līdz ar to – pareizu tiesvedību, jurisdikcijas piešķiršana tiesai, kuras [teritoriālajā] jurisdikcijā atrodas šī vieta, atbilst Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā paredzētās īpašās jurisdikcijas jēgai, proti, ka ir jābūt piesaistei īpaši ciešas saiknes veidā starp strīdu un tās vietas tiesu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Zuid‑Chemie, 24. punkts, un lietā Pinckney, 27. punkts).

               28

               Jurisdikcijas piešķiršana attiecīgā produkta saražošanas vietas tiesai turklāt atbilst prasībai par jurisdikcijas normu paredzamību, jo gan atbildētājs, ražotājs, gan arī prasītājs, aizskartā persona, pamatoti var paredzēt, ka šī tiesa vislabāk spēs pieņemt lēmumu lietā, kas it īpaši ir saistīta ar minētā produkta trūkuma konstatēšanu.

               29

               Līdz ar to ir jāsecina, ka lietās saistībā ar ražotāja atbildību par produktiem ar trūkumiem kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta ir attiecīgā produkta saražošanas vieta.

               30

               Visbeidzot, runājot par A. Kainz izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru, interpretējot īpašo jurisdikciju lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, papildus pareizas tiesvedības interesēm būtu jāņem vērā arī cietušās personas intereses, ļaujot tai celt savu prasību tās dalībvalsts tiesā, kurā ir tās domicils, – tam nevar piekrist.

               31

               Tiesa ne vien ir jau norādījusi, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta mērķis gluži nav pastiprinātas aizsardzības sniegšana vājākajam lietas dalībniekam (šajā ziņā skat. 2012. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑133/11 Folien Fischer un Fofitec, 46. punkts), bet vēl ir arī jākonstatē, ka A. Kainz ieteiktā interpretācija, saskaņā ar kuru kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta ir tā, kurā attiecīgais produkts ir ticis nodots galapatērētājam vai tālākpārdevējam, arī negarantētu, ka minētais patērētājs jebkurā gadījumā varētu celt prasību sava domicila tiesā, jo šī vieta var atrasties citur un pat citā valstī.

               32

               Katrā ziņā eventuālā neiespējamība noteikt tās dalībvalsts tiesas jurisdikciju, kurā ir prasītāja domicils, piemērojot Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta interpretācijai noteiktos objektīvos kritērijus, atbilst šī sprieduma 21. punktā atgādinātajai vispārīgajai normai par atbildētāja domicila tiesas jurisdikciju.

               33

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietās saistībā ar ražotāja atbildību par produktu ar trūkumiem kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta ir attiecīgā produkta saražošanas vieta.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               34

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu [nolēmumu] atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietās saistībā ar ražotāja atbildību par produktu ar trūkumiem kaitējumu izraisījušā notikuma iestāšanās vieta ir attiecīgā produkta saražošanas vieta.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1997. gada 15. maijā. # N pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Atsaukšana. # Lieta T-273/94.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2006. gada 13.septembrī.#Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas (Sinaga) SA pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Cukurs - POSÉIMA programma - Regula (EEK) Nr. 1600/92 - Prognoze cukura piegāžu līdzsvarošanai Azoru salām - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Parasto sūtījumu uz pārējo Kopienas daļu definīcija - Pamatojums - Būtisku formas prasību ievērošana.#Apvienotās lietas T-217/99, T-321/00, T-222/01.

text:
      Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta) 2006. gada 13. septembra spriedums – Sinaga/Komisija
      (apvienotās lietas T‑217/99, T‑321/00 un T‑222/01)
      Cukurs – POSÉIMA programma – Regula (EEK) Nr. 1600/92 – Prognoze cukura piegāžu līdzsvarošanai Azoru salām – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Parasto sūtījumu uz pārējo Kopienas daļu definīcija – Pamatojums – Būtisku formas prasību ievērošana
      1.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība (EKL 253. pants) (sal. ar 75.–86. punktu)
      2.                     Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Cukurs – Īpaši pasākumi Azoru salām un Madeirai attiecībā uz konkrētiem lauksaimniecības
            produktiem (EKL 299. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1600/92 3. panta 3. un 4. punkts; Komisijas Regula Nr. 1481/2000;
            Padomes Lēmuma 1999/468 4. pants) (sal. ar 90.–96., 109.–128., 136., 137. un 143.–147. punktu)
      Priekšmets

               Atcelt, pirmkārt, pielikumu Komisijas 1999. gada 30. jūnija Regulai (EK) Nr. 1434/1999, ar ko nosaka prognozi, lai līdzsvarotu
                  cukura piegādi Azoru salām, Madeirai un Kanāriju salām tirdzniecības kampaņai 1999./2000. tirdzniecības gadam, kura noteikta
                  Padomes Regulā (EEK) Nr. 1600/92 un Regulā (EEK) Nr. 1601/92 (OV L 166, 58. lpp.); otrkārt, Komisijas 2000. gada 6. jūlija
                  Regulu (EK) Nr. 1481/2000, ar ko nosaka prognozi, lai līdzsvarotu cukura piegādi Azoru salām, Madeirai un Kanāriju salām tirdzniecības
                  kampaņai 2000./2001. gadam, kura noteikta Padomes Regulā (EEK) Nr. 1600/92 un Regulā (EEK) Nr. 1601/92 (OV L 167, 6. lpp.),
                  kā arī tās pielikumu un, treškārt, pielikumu Komisijas 2001. gada 28. jūnija Regulai (EK) Nr. 1281/2001, ar ko nosaka prognozi,
                  lai līdzsvarotu cukura piegādi Azoru salām, Madeirai un Kanāriju salām, kura noteikta Padomes Regulā (EEK) Nr. 1600/92 un
                  Regulā (EEK) Nr. 1601/92 laika posmā no 2001. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 31. decembrim (OV L 176, 12. lpp.), tiktāl, ciktāl
                  tajos ir noteikti cukura daudzumi, kādi ir vajadzīgi, lai apgādātu Azoru salas

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  prasību noraidīt;

                  2)

                  prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 14.novembrī. # Wineke Neirinck pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Kandidatūras noraidīšana - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-494/04.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2014. gada 19. novembrī. # Out of the blue KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-344/13.