title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2015. gada 10. septembrī.#Holterman Ferho Exploitatie BV u.c. pret Friedrich Leopold Freiherr Spies von Büllesheim.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – 5. panta 1. punkts – Jurisdikcija līgumtiesību jomā – 5. panta 3. punkts – Jurisdikcija lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību – 18. – 21. pants – Atsevišķs darba līgums – Sabiedrības vadītāja līgums – Līguma izbeigšana – Pamati – Pienākumu pienācīga neizpilde un prettiesiska rīcība – Prasība par fakta konstatēšanu un zaudējumu atlīdzību – “Atsevišķa darba līguma” jēdziens.#Lieta C-47/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑47/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden  (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 24. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 30. janvārī, tiesvedībā
            Holterman Ferho Exploitatie BV ,
            Ferho Bewehrungsstahl GmbH ,
            Ferho Vechta GmbH ,
            Ferho Frankfurt GmbH
            pret
            Friedrich Leopold Freiherr Spies von Büllesheim .
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [ M. Ilešič ], tiesneši A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ], K. Toadere [ C. Toader ] (referente), E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ] un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 21. janvāra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Holterman Ferho Exploitatie BV , Ferho Bewehrungsstahl GmbH , Ferho Vechta GmbH  un Ferho Frankfurt GmbH vārdā – P. A. Fruytier , advocaat ,
            – F. L. Spies von Büllesheim vārdā – E. Jacobson  un B. Verkerk , advocaten ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Kemper , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – A.‑M. Rouchaud‑Joët , M. Wilderspin un G. Wils , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 7. maija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 5. panta 1. un 3. punkta, kā arī II nodaļas 5. iedaļas (18.–21. pants) un 60. panta 1. punkta interpretāciju.
            2. Šis līgums tika iesniegts tiesvedībā starp, no vienas puses, Holterman Ferho Exploitatie BV  (turpmāk tekstā – “ Holterman Ferho Exploitatie ”), Ferho Bewehrungsstahl GmbH  (turpmāk tekstā – “ Ferho Bewehrungsstahl ”), Ferho Vechta GmbH  (turpmāk tekstā – “ Ferho Vechta ”), kā arī Ferho Frankfurt GmbH  (turpmāk tekstā – “ Ferho Frankfurt ”) (turpmāk tekstā visas kopā – “četras sabiedrības»”) un, no otras puses, F. L. Spies von Büllesheim par šī pēdējā kā šo sabiedrību vadītāja atbildību un prasību viņam piespriest atlīdzināt zaudējumus.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            Briseles konvencija
            3. Briseles 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), 5. pantā ir noteikts:
            “Pret personu, kuras pastāvīgā dzīves vieta atrodas Līgumslēdzējā valstī, var celt prasību citā Līgumslēdzējā valstī:
            1) lietās, kas attiecas uz līgumiem, – attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā; lietās, kas attiecas uz atsevišķiem darba līgumiem, šī vieta ir vieta, kurā darbinieks pastāvīgi veic darbu; ja darbinieks pastāvīgi neveic vai neveica darbu vienā noteiktā valstī, darba devēju var iesūdzēt tiesā tajā vietā, kur atrodas vai atradās uzņēmums, kas pieņēma darbinieku;.
            [..].”
            Regula Nr. 44/2001
            4. Regulas Nr. 44/2001 preambulas 13. apsvērumā ir paredzēts:
            “Saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību, vājākajai pusei vajadzētu būt aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.”
            5. Regulas Nr. 44/2001 5. pants ir formulēts šādi:
            “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
            1) a)	lietās, kas attiecas uz līgumiem – attiecīgās saistības izpildes vietas tiesās;
            b) šā noteikuma mērķiem un ja vien nepastāv citāda vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir:
            – preču iegādes gadījumā – vieta dalībvalstī, kur saskaņā ar līgumu preces tika piegādātas vai bija jāpiegādā,
            – pakalpojumu sniegšanas gadījumā – vieta dalībvalstī, kurā saskaņā ar līgumu pakalpojums tika sniegts vai bija jāsniedz;
            c) ja nepiemēro b) apakšpunktu, tad piemēro a) apakšpunktu;
            2) [..]
            3) lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu;
            [..].”
            6. Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļā “Jurisdikcija attiecībā uz atsevišķiem darba līgumiem” ietilpstošā 18. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Lietās, kas attiecas uz atsevišķiem darba līgumiem, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot 4. pantu un 5. panta 5. punktu.”
            7. Šīs pašas regulas 20. panta 1. punktā noteikts:
            “Darba devējs var celt prasību vienīgi tās dalībvalsts tiesās, kurā ir darbinieka domicils.”
            8. Regulas Nr. 44/2001 60. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Šajā regulā uzņēmējsabiedrības vai citas juridiskās personas, vai fizisku vai juridisku personu apvienības domicils ir vietā, kur ir tās:
            a) statūtos noteiktā atrašanās vieta; vai
            b) galvenais birojs; vai
            c) galvenā darbības vieta.”
            Nīderlandes tiesības
            9. Nīderlandes Civilkodeksa ( Burgerlijk Wetboek , turpmāk tekstā – “ BW ”) 2. grāmatas “Juridiskas personas” 2:9. pantā noteikts:
            “1. Katram vadītājam attiecībā pret juridisko personu ir pienākums pienācīgi pildīt savus amata uzdevumus. Šie uzdevumi ietver visus vadīšanas uzdevumus, kas ar likumu vai statūtiem nav uzticēti vienam vai vairākiem citiem vadītājiem.
            2. Katrs vadītājs ir atbildīgs par lietu vispārējo virzību. Viņš ir atbildīgs par jebkādām nepienācīgas vadības sekām, izņemot, ja, ņemot vērā citai personai uzticētos amata pienākumus, viņam nevar izvirzīt nekādus nopietnus pārmetumus un viņš nav rīkojies neuzmanīgi, veicot pasākumus nepienācīgas vadības seku novēršanai.”
            10. BW  6. grāmatā, kas veltīta “vispārējiem noteikumiem par saistību tiesībām”, ietilpst 3. sadaļa “Neatļauta darbība”, kuras 6:162. pantā noteikts:
            “1. Personai, kas pret citu personu izdara neatļautu darbību, par kuru tā ir vainojuma, ir pienākums atlīdzināt šai pēdējai personai radīto kaitējumu.
            2. Par neatļautu darbību ir uzskatāms tiesību aizskārums, kā arī darbība vai bezdarbība, kas ir pretēja pienākumam, kurš ir paredzēts likumā vai nerakstītā noteikumā par to, kas ir pieņemams sabiedrībā, ja vien tam nav attaisnojuma.
            3. Par neatļautu darbību ir vainojams tās izdarītājs, ja tā ir notikusi viņa vainas dēļ vai tāda apstākļa dēļ, par kuru viņam ir jāatbild atbilstoši likumam vai sabiedrībā pastāvošajiem uzskatiem.”
            11. BW  7. grāmatas “Īpaši līgumi” 10. sadaļas “Darba līgums” 7:661. pantā noteikts:
            “1. Darbinieks, kurš, pildot savu līgumu, rada kaitējumu darba devējam vai trešajai personai, kurai darba devējam ir jāatlīdzina zaudējumi, nav atbildīgs darba devēja priekšā, ja vien kaitējums nav radies tā tīšas rīcības vai apzinātas vieglprātības rezultātā. Ņemot vērā līguma raksturu, no lietas apstākļiem var izrietēt cits secinājums nekā iepriekšējā teikumā minētais.
            2. Atkāpe no 1. punkta un no 6. grāmatas 170. panta 3. punkta par sliktu darbiniekam ir iespējama vienīgi saskaņā ar rakstisku vienošanos un tikai tad, ja darbinieks šajā ziņā ir apdrošināts.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            12. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Holterman Ferho Exploitatie  ir holdinga sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Nīderlandē. Tai ir trīs vācu meitasuzņēmumi, proti, Ferho Bewehrungsstahl , Ferho Vechta un Ferho Frankfurt , kuri visi ir reģistrēti Vācijā.
            13. Ar 2001. gada 25. aprīļa lēmumu Holterman Ferho Exploitatie akcionāru kopsapulce iecēla F. L. Spies von Büllesheim , kas ir Vācijas pilsonis ar dzīvesvietu Vācijā un kas bija arī trīs vācu meitasuzņēmumu izpilddirektors un prokūrists, par šīs sabiedrības vadītāju.
            14. 2001. gada 7. maijā Holterman Ferho Exploitatie un F. L. Spies von Büllesheim  noslēdza vācu valodā sastādītu vienošanos, ar kuru tiek apstiprināta viņa iecelšana par vadītāju (“Geschäftsführer”) un aprakstītas viņa tiesības un pienākumi saistībā ar to (turpmāk tekstā – “2001. gada 7. maija līgums”).
            15. 2001. gada 20. jūlijā F. L. Spies von Büllesheim  kļuva par Holterman Ferho Exploitatie izpilddirektoru.
            16. Kā izriet no informācijas, ko lietas dalībnieki sniedza tiesas sēdē, F. L. Spies von Büllesheim arī piederēja Holterman Ferho Exploitatie  akcijas, taču akciju lielākā daļa piederēja Holterman  kungam.
            17. 2005. gada 31. decembr ī beidzās termiņš līgumam, ka s saistīja F. L. Spies von Büllesheim un Ferho Frankfurt , un 2006. gada 31. decembrī – līgumiem, kas viņu saistīja ar Holterman Ferho Exploitatie , Ferho Bewehrungsstahl un Ferho Vechta .
            18. Pamatojoties uz apgalvotiem nopietniem pārkāpumiem pienākumu izpildē, četras sabiedrības pret F. L. Spies von Büllesheim  cēla prasību par fakta konstatēšanu un prasību par zaudējumu atlīdzību Rechtbank Almelo [Almelo apgabaltiesā] (Nīderlande).
            19. Šīs sabiedrības galvenokārt apgalvo, ka F. L. Spies von Büllesheim  nav pienācīgi pildījis savus izpilddirektora pienākumus un tāpēc esot atbildīgs pret šīm sabiedrībām saskaņā ar BW  2:9. pantu. Tās apgalvo arī, ka viņš, pildot darba līgumu, esot rīkojies tīši vai apzināti vieglprātīgi atbilstoši BW  7:661. pantam. Pakārtoti četras sabiedrības apgalvo, ka, ņemot vērā pārkāpumus, ko F. L. Spies von Büllesheim esot izdarījis, pildot savus pienākumus, viņš esot veicis neatļautu darbību BW  6:162. panta izpratnē.
            20. F. L. Spies von Büllesheim apgalvo, ka Nīderlandes tiesas nav kompetentas izskatīt šo prasību.
            21. Rechtbank Almelo nosprieda, ka tai nav jurisdikcijas ne atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktam, ne atbilstoši šī panta 3. punktam.
            22. Gerechtshof te Arnhem [Arnemas Apelācijas tiesa] apstiprināja Rechtbank Almelo  spriedumu.
            23. Attiecībā uz Holterman Ferho Exploitatie  prasību, kas pamatota ar tās nepienācīgu pārvaldību no F. L. Spies von Büllesheim  puses, Gerechtshof te Arnhem  nosprieda, ka Regulā Nr. 44/2001 nav noteikta kāda īpaša tiesa un tādējādi principā ir piemērojams Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punktā paredzētais noteikums. Tādējādi prasība pret F. L. Spies von Büllesheim  varot tikt celta tikai Vācijas tiesā.
            24. Attiecībā uz Holterman Ferho Exploitatie  prasību, kas pamatota ar F. L. Spies von Büllesheim atbildību par 2001. gada 7. maija līguma nepienācīgu izpildi, Gerechtshof te Arnhem uzskata, ka šis līgums ir jākvalificē kā “atsevišķs darba līgums” Regulas Nr. 44/2001 18. panta 1. punkta izpratnē. Saskaņā ar šīs regulas 20. panta 1. punktu darba devēja prasība var tikt celta tikai tās dalībvalsts tiesās, kuras teritorijā ir darbinieka domicils. Tā kā F. L. Spies von Büllesheim  dzīvesvieta ir Vācijā, Nīderlandes tiesai neesot nekādas jurisdikcijas attiecībā uz celtajām prasībām.
            25. Gerechtshof te Arnhem  uzskata, ka teiktais esot piemērojams arī, ciktāl Holterman Ferho Exploitatie prasība ir pamatota ar neatļautu darbību. Prasība saistībā ar neatļautu darbību vai kvazideliktu, kas ir saistīta ar prasību, kura izriet no “atsevišķa darba līguma” Regulas Nr. 44/2001 18. panta izpratnē, nevar izraisīt Nīderlandes tiesu jurisdikciju, jo šīs regulas II nodaļas 5. iedaļā ir ietverts īpašs noteikums par jurisdikciju, ar kuru atkāpjas no šīs regulas 5. panta 1. un 3. punktā ietvertajiem noteikumiem.
            26. Četras sabiedrības par Gerechtshof te Arnhem spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
            27. Kasācijas sūdzībā tās pārmet Gerechtshof te Arnhem , ka tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā vai savu spriedumu esot nepietiekami pamatojusi. Šie pārmetumi attiecas uz atbilstošo Regulā Nr. 44/2201 paredzēto noteikumu par jurisdikciju, proti, 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 3. punkta, 18. panta 1. punkta un 20. panta 1. punkta, tos skatot kopsakarībā, interpretāciju un piemērošanu. Četras sabiedrības Gerechtshof te Arnhem it īpaši pārmet, ka tā ir uzskatījusi, ka Nīderlandes tiesām nav jurisdikcijas, jo to prasības ir pamatotas ar to, ka F. L. Spies von Büllesheim nav izpildījis savus Holterman Ferho Exploitatie  vadītāja pienākumus.
            28. Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākā tiesa] norāda, ka Nīderlandes tiesībās tiek nošķirta, no vienas puses, personas kā sabiedrības izpilddirektora atbildība atbilstoši BW  2.9. pantam sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu pienācīgas neizpildes dēļ vai sakarā ar neatļautu darbību BW  6:162. panta izpratnē un, no otras puses, personas kā sabiedrības “darbinieka” atbildība, kas pastāv neatkarīgi no tās izpilddirektora statusa, sakarā ar tīšu darbību vai bezdarbību, vai apzināti vieglprātīgu rīcību BW  7:661. panta izpratnē, pildot darba līgumu.
            29. Jautājums par to, vai Nīderlandes tiesām ir jurisdikcija izskatīt lietu, pēc Hoge Raad der Nederlanden  domām, prasa, lai tiktu pārbaudītas attiecības starp, no vienas puses, Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļā (18.–21. pants) paredzētajiem jurisdikcijas noteikumiem un, no otras puses, šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 3. punktā definētajiem noteikumiem. Konkrētāk, rodas jautājums par to, vai šī 5. iedaļa nepieļauj to, ka tiek piemērotas tās 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta vai 5. panta 3. punkta normas tādā gadījumā, kāds ir šis, kurā sabiedrība ceļ prasību pret personu ne vien kā pret šīs sabiedrības izpilddirektoru viņa uzdevumu pienācīgas neizpildes vai neatļautas darbības dēļ, bet arī – neatkarīgi no šī statusa – sakarā ar tīšu vai apzināti vieglprātīgu rīcību, pildot starp viņu un šo sabiedrību noslēgtu darba līgumu.
            30. Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļas noteikumi (18.–21. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta vai 5. panta 3. punkta piemērošanu tādā gadījumā, kāds ir šis, kad sabiedrība ceļ prasību pret atbildētāju tādēļ, ka viņš kā šīs sabiedrības izpilddirektors ne tikai nav pienācīgi pildījis savu uzdevumu vai ir veicis neatļautu darbību, bet arī neatkarīgi no šā statusa ir rīkojies tīši vai apzināti vieglprātīgi, pildot savu ar sabiedrību noslēgto darba līgumu?
            2) a)	Ja uz pirmo jautājumu ir jāsniedz noliedzoša atbilde, vai jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz gadījumu, kāds ir šis, kad sabiedrība pret personu kā šīs sabiedrības izpilddirektoru ceļ prasību par to, ka viņš nav pienācīgi pildījis savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu?
            b) Ja uz otrā jautājuma a) daļu ir jāsniedz apstiprinoša atbilde, vai jēdziens “[prasības pamatā esošās] saistības izpildes vieta” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē vietu, kurā izpilddirektors pilda vai kurā viņam būtu bijis jāpilda savs sabiedrību tiesībās paredzētais uzdevums, un parasti tā būs attiecīgās sabiedrības galvenais birojs vai galvenā darbības vieta šīs regulas 60. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunkta izpratnē?
            3) a)	Ja uz pirmo jautājumu ir jāsniedz noliedzoša atbilde, vai jēdziens “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz gadījumu, kāds ir šis, kad sabiedrība pret personu kā šīs sabiedrības izpilddirektoru ceļ prasību par to, ka viņš nav pienācīgi pildījis savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu, vai neatļautas darbības dēļ?
            b) Ja uz trešā jautājuma a) daļu ir jāsniedz apstiprinoša atbilde, vai jēdziens “vieta, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē vietu, kurā izpilddirektors pilda vai kurā viņam būtu bijis jāpilda savs sabiedrību tiesībās paredzētais uzdevums, un parasti tā būs attiecīgās sabiedrības galvenais birojs vai galvenā darbības vieta šīs regulas 60. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunkta izpratnē?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            31. Ievadam jānorāda, ka, tā kā iesniedzējtiesa atbilstoši valsts tiesību normām izskata par prasību par personas atbildību gan tās sabiedrības vadītāja, gan izpilddirektora statusā, kā arī, pamatojoties uz neatļautu darbību, tā Tiesai lūdz interpretēt Regulas Nr. 44/2001 normu par tiesas jurisdikciju attiecīgi attiecībā uz atsevišķiem darba līgumiem Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļas (18.–21. pants) izpratnē, “lietās, kas attiecas uz līgumiem”, šīs regulas 5. panta 1. punkta izpratnē un “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu”, šīs regulas 5. panta 3. punkta izpratnē.
            32. Tomēr tas vien, ka prasītājs prasības pieteikumā norāda vairākus atbildības pamatus, nav pietiekami, lai tiktu uzskatīts, ka uz šo prasību var attiekties visas norādītās tiesību normas. Tā tas ir vienīgi tad, ja pārmestā rīcība var tikt uzskatīta par tādu saistību neizpildi, kuras izriet no šīm tiesību normām, un par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai (pēc analoģijas skat. spriedumu Brogsitter , C‑548/12, EU:C:2014:148, 24. punkts).
            Par pirmo jautājumu
            33. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļas (18.–21. pants) noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kad sabiedrība ceļ prasību tiesā pret personu, kas ir veikusi šīs sabiedrības vadītāja un izpilddirektora pienākumus, lai tiktu konstatēts, ka šī persona savu pienākumu izpildē ir pieļāvusi pārkāpumus, un saņemtu no tās atlīdzinājumu, tie nepieļauj šīs regulas 5. panta 1. un 3. punkta piemērošanu.
            34. Vispirms jānorāda, ka jautājums par minētajā Regulas Nr. 44/2001 iedaļā paredzēto īpašo noteikumu par jurisdikcijas noteikšanu piemērošanu šajā gadījumā rodas tikai tad, ja var tikt uzskatīts, ka F. L. Spies von Büllesheim “ar atsevišķu darba līgumu” šīs regulas 18. panta 1. punkta izpratnē bija saistīts ar sabiedrību, kuras vadītājs un izpilddirektors viņš bija, un tādējādi var tikt atzīts par “darbinieku” šī paša panta 2. punkta izpratnē.
            35. Jāatzīst, ka, pirmkārt, Regulā Nr. 44/2001 nav definēts ne “atsevišķa darba līguma”, ne “darbinieka” jēdziens.
            36. Otrkārt, jautājums par saiknes starp F. L. Spies von Büllesheim un minēto sabiedrību kvalificēšanu nevar tikt atrisināts, pamatojoties uz valsts tiesībām (pēc analoģijas skat. spriedumu Kiiski , C‑116/06, EU:C:2007:536, 26. punkts).
            37. Lai nodrošinātu pilnīgu Regulas Nr. 44/2001, it īpaši tās 18. panta, efektivitāti, tajā atrodamie juridiskie jēdzieni ir jāinterpretē autonomi un visās valstīs vienoti (spriedums Mahamdia , C‑154/11, EU:C:2012:491, 42. punkts).
            38. Tā kā ar Regulu Nr. 44/2001 ir aizstāta Briseles konvencija, Tiesas sniegtā šīs konvencijas noteikumu interpretācija ir piemērojama arī minētās regulas noteikumiem tad, kad šie Kopienu tiesību aktu noteikumu var tikt uzskatīti par vienlīdzīgiem (spriedums Zuid-Chemie , C‑189/08, EU:C:2009:475, 18. punkts).
            39. Kas attiecas uz Briseles konvencijas 5. panta 1. punktu, kas ir tiesību norma, kura bija Regulas Nr. 44/2001 18.–21. panta pieņemšanas pamatā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka darba līgumiem piemīt zināmas īpatnības, jo tie rada ilgstošu saikni, ar kuru darbinieku iekļauj noteiktā uzņēmuma lietu vai darba devēja organizācijā, un tie ir saistīti ar darbības veikšanas vietu, kura nosaka imperatīvo tiesību normu un darba koplīgumu piemērošanu (spriedums Shenavai , 266/85, EU:C:1987:11, 16. punkts).
            40. Šo interpretāciju apstiprina arī P. Jenard un G. Möller  ziņojuma par Lugāno 1988. gada 16. septembrī parakstīto Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās 41. punkts, saskaņā ar kuru attiecībā uz autonomu “darba līguma” jēdzienu var uzskatīt, ka tās ir atkarības attiecības starp darbinieku un darba devēju.
            41. Turklāt attiecībā uz “darbinieka” jēdzienu Tiesa, interpretējot LESD 45. pantu, kā arī vairākus citus savienības likumdošanas aktus, tādus kā Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/85/EK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 348, p. 1), ir nospriedusi, ka darba attiecību raksturīga iezīme ir tā, ka persona noteiktu laiku citas personas labā un tās vadībā sniedz pakalpojumus, pretī saņemot darba samaksu (darba ņēmēju brīvas pārvietošanās kontekstā skat. spriedumu Lawrie-Blum , 66/85, EU:C:1986:284, 16. un 17. punkts, kā arī Direktīvas 92/85 kontekstā – spriedumu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, 39. punkts).
            42. Šie apstākļi jāņem vērā arī attiecībā uz “darbinieka” jēdzienu Regulas Nr. 44/2001 18. panta izpratnē.
            43. Attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļas mērķi ir pietiekami atgādināt – kā izriet no tās preambulas 13. apsvēruma, šī regula domāta, lai līgumu, tostarp darba līgumu, vājākajām pusēm nodrošinātu pastiprinātu aizsardzību, atkāpjoties no vispārējām jurisdikcijas normām.
            44. Šajā ziņā jāatgādina, ka šajā 5. iedaļā ietvertajām normām ir ne tikai izņēmuma, bet arī izsmeļošs raksturs (spriedums Glaxosmithkline un Laboratoires Glaxosmithkline , C‑462/06, EU:C:2008:299, 18. punkts).
            45. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesniedzējtiesai, pamatojoties uz šā sprieduma 39. un 41. punktā atgādinātajiem kritērijiem, jāpārbauda, vai šajā gadījumā F. L. Spies von Büllesheim savā Holterman Ferho Exploitatie  vadītāja un izpilddirektora statusā noteiktu laiku šīs sabiedrības labā un tās vadībā ir sniedzis pakalpojumus, pretī saņemot darba samaksu, un bija saistīts ar ilgstošu saikni, ar kuru viņš tika iekļauts noteiktā šīs sabiedrības lietu organizācijā.
            46. Konkrētāk, attiecībā uz pakļautības saikni jānorāda, ka tās pastāvēšana ir jāvērtē katrā konkrētā gadījumā atbilstoši visiem elementiem un apstākļiem, kas raksturo starp pusēm pastāvošās attiecības (spriedums Balkaya , C‑229/14, EU:C:2015:455, 37. punkts).
            47. Iesniedzējtiesai jāpārbauda, kādā mērā F. L. Spies von Büllesheim savā Holterman Ferho Exploitatie  akcionāra statusā varēja ietekmēt šīs sabiedrības, kuras izpilddirektors viņš bija, pārvaldes struktūras gribu. Šādā gadījumā būs jānosaka, kurš bija tiesīgs tai dot norādījumus un kontrolēt to īstenošanu. Ja izrādītos, ka šī F. L. Spies von Büllesheim spēja ietekmēt šo struktūru nebija nebūtiska, būtu jāsecina, ka nepastāvēja pakļautības attiecības Tiesas judikatūras par darbinieka jēdzienu izpratnē.
            48. Gadījumā, ja iesniedzējtiesa pēc visu iepriekš minēto apstākļu pārbaudes secinātu, ka F. L. Spies von Büllesheim savā vadītāja un izpilddirektora statusā bija saistīts ar Holterman Ferho Exploitatie ar “atsevišķu darba līgumu” Regulas Nr. 44/2001 18. panta 1. punkta izpratnē, tai būtu jāpiemēro Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļā paredzētie noteikumi par jurisdikciju.
            49. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 5. iedaļas (18.–21. pants) noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kad sabiedrība ceļ prasību tiesā pret personu, kas ir veikusi šīs sabiedrības vadītāja un izpilddirektora pienākumus, lai tiktu konstatēts, ka šī persona savu pienākumu izpildē ir pieļāvusi pārkāpumus, un saņemtu no tās atlīdzinājumu, tie nepieļauj šīs regulas 5. panta 1. un 3. punkta piemērošanu, ar nosacījumu, ka šī persona savā vadītāja un izpilddirektora statusā noteiktu laiku šīs sabiedrības labā un tās vadībā ir sniegusi pakalpojumus, pretī saņemot darba samaksu, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            Par otro jautājumu
            50. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz prasību, ko sabiedrība cēlusi pret savu kādreizējo izpilddirektoru par to, ka viņš nav pildījis savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu, attiecas jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem”. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa vaicā, vai prasības pamatā esošā saistības izpildes vieta atbilst šīs regulas 60. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētajai vietai.
            51. Šim jautājumam ir nozīme pamatlietas atrisinājumam gadījumā, ja iesniedzējtiesa, pārbaudījusi norādes, kas sniegtas, atbildot uz pirmo jautājumu, konstatētu, ka F. L. Spies von Büllesheim neveica savus pienākumus kā Holterman Ferho Exploitatie  darbinieks.
            52. Lai atbildētu uz otrā jautājuma pirmo daļu, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktā minētais jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem” paredz, ka pastāv pušu savstarpējas saistības, ko tās brīvprātīgi uzņēmušās (skat. spriedumu Česká spořitelna , C‑419/11, EU:C:2013:165, 46. punkts).
            53. Kā savu secinājumu 46. punktā norādījis ģenerāladvokāts, F. L. Spies von Büllesheim un Holterman Ferho Exploitatie brīvprātīgi uzņēmās savstarpējas saistības tādā ziņā, ka F. L. Spies von Büllesheim  izvēlējās vadīt un pārvaldīt šo sabiedrību un šī sabiedrība uzņēmās izmaksāt viņam atlīdzību par šo darbu, kas ļauj uzskatīt, ka viņu attiecības ir līgumiska rakstura un līdz ar to uz sabiedrības prasību, ko tā cēlusi pret savu kādreizējo izpilddirektoru par to, ka viņš nav pildījis savas saistības pienācīgi pildīt savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu, attiecas jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta izpratnē.
            54. Šajā ziņā šķiet, ka izpilddirektora darbība rada tāda paša veida ciešas saites kā tās, kas rodas starp līguma pusēm, un ka tādējādi ir leģitīmi uzskatīt, ka uz sabiedrības prasību, ko tā cēlusi pret savu kādreizējo izpilddirektoru par to, ka viņš nav pildījis savas saistības pienācīgi pildīt savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu, attiecas jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta izpratnē (pēc analoģijas skat. spriedumu Peters Bauunternehmung , 34/82, EU:C:1983:87, 13. punkts).
            55. Attiecībā uz jautājumu par to “vietu” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta izpratnē, kurā prasības pamatā esošā saistība tika izpildīta vai bija jāizpilda, jānosaka, vai uz attiecīgo prasību attiecas šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts vai arī šīs regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrais ievilkums.
            56. Šajā ziņā jāatgādina, ka, ņemot vērā ar šīs tiesību normas c) apakšpunktu iedibināto hierarhiju starp a) un b) apakšpunktu, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais noteikums par jurisdikciju ir jāpiemēro alternatīvi un tikai tad, ja piemērojams nav šīs regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts (spriedums Corman-Collins , C‑9/12, EU:C:2013:860, 42. punkts).
            57. No Tiesas judikatūras izriet, ka līgums, kura raksturojošās saistības ir pakalpojumu sniegšana, tiek kvalificēts kā “pakalpojumu sniegšana” šīs regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē (spriedums Car Trim , C‑381/08, EU:C:2010:90, 32. punkts). “Pakalpojumu” jēdziens nozīmē vismaz to, ka puse, kas sniedz šos pakalpojumus, veic konkrētu darbību, saņemot par to atlīdzību (spriedums Falco Privatstiftung un Rabitsch , C‑533/07, EU:C:2009:257, 29. punkts).
            58. Sabiedrību tiesību kontekstā, tā kā tiesiskās attiecības, kas pastāv starp izpilddirektoru un pārvaldīto sabiedrību, raksturojošās saistības paredz konkrētu darbību, par ko tiek saņemta atlīdzība, šī darbība ir jākvalificē kā “pakalpojumu sniegšana” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.
            59. Prasības pamatā esošā saistības izpildes vieta jānosaka, ņemot vērā šos apsvērumus.
            60. Ņemot vērā Regulas Nr. 44/2001. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrā ievilkuma formulējumu, saskaņā ar kuru noteicoša ir vieta kādā dalībvalstī, kurā “saskaņā ar līgumu” pakalpojums tika sniegts vai bija jāsniedz, galvenā pakalpojumu sniegšanas vieta ir jāizsecina, cik vien iespējams, no paša līguma noteikumiem (spriedums Wood Floor Solutions Andreas Domberger , C‑19/09, EU:C:2010:137, 38. punkts).
            61. Pamatlietā nav strīda, ka 2001. gada 7. maija līgums neietvēra nevienu klauzulu, ar kuru būtu prasīts, lai F. L. Spies von Büllesheim savas darbības katrā ziņā veiktu kādā noteiktā vietā.
            62. Tomēr iesniedzējtiesai Holterman Ferho Exploitatie statūtos vai jebkurā citā dokumentā, kurā definētas izpilddirektora saistības pret šo sabiedrību, jāpārbauda, vai no tā nevar tikt secināta galvenā F. L. Spies von Büllesheim  pakalpojumu sniegšanas vieta.
            63. Ja ne Holterman Ferho Exploitatie  statūtu noteikumi, ne arī kāds cits dokuments, kurā definētas izpilddirektora saistības pret sabiedrību, neļauj noteikt vietu, kurā F. L. Spies von Büllesheim  galvenokārt sniedza pakalpojumus, šādā gadījumā, jāņem vērā tas, ka šie pakalpojumi tika sniegti šīs sabiedrības labā.
            64. Kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 57. punktā, ja sabiedrības statūtos vai jebkādā cita dokumentā nav precizēts citādi, iesniedzējtiesai jānosaka vieta, kurā F. L. Spies von Büllesheim faktiski galvenokārt veicis savas līguma izpildes darbības, ar nosacījumu, ka pakalpojumu sniegšana attiecīgajā vietā nav pretrunā pušu gribai, kāda tā izriet no to vienošanās. Šajā nolūkā var ņemt vērā it īpaši šajās vietās pavadīto laiku un tajās veikto darbību nozīmi, un valsts tiesai ir jānosaka, vai tai ir jurisdikcija, ņemot vērā tai iesniegtos pierādījumus.
            65. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz prasību, ko sabiedrība cēlusi pret savu kādreizējo izpilddirektoru par to, ka viņš neesot pildījis savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu, attiecas jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem”. Ja sabiedrības statūtos vai jebkādā citā dokumentā nav precizēts citādi, iesniedzējtiesai jānosaka vieta, kurā izpilddirektors faktiski galvenokārt veicis savas līguma izpildes darbības, ar nosacījumu, ka pakalpojumu sniegšana šajā vietā nav pretrunā pušu gribai, kāda tā izriet no to vienošanās.
            Par trešo jautājumu
            66. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ciktāl piemērojamās valsts tiesības ļauj uzsākt tiesvedību, pamatojoties vienlaicīgi uz līgumiskām attiecībām un attiecībām, kas izriet no neatļautas darbības vai kvazidelikta, šī tiesību norma attiecas arī uz tādu gadījumu kā pamatlietā, kad sabiedrība pret personu ceļ prasību gan kā pret šīs sabiedrības izpilddirektoru, gan prettiesiskas rīcības dēļ. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai vieta, kurā iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu, atbilst šīs regulas 60. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunktā minētajai vietai.
            67. Tāpat kā otrā jautājuma gadījumā šim trešajam jautājumam ir nozīme pamatlietas atrisinājumam gadījumā, ja iesniedzējtiesa, pārbaudījusi norādes, kas sniegtas, atbildot uz pirmo uzdoto jautājumu, konstatētu, ka F. L. Spies von Büllesheim  neveica savus pienākumus kā Holterman Ferho Exploitatie  darbinieks.
            68. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts attiecas uz visām prasībām, ar kurām tiek lūgts konstatēt atbildētāja atbildību un kuras nav “lietas, kas attiecas uz līgumiem”, šīs regulas 5. panta 1. punkta izpratnē (skat. it īpaši spriedumu Brogsitter , C‑548/12, EU:C:2014:148, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
            69. Kā izriet no atbildes, kas sniegta uz otro jautājumu, tiesiskās attiecības, kas pastāv starp sabiedrību un tās izpilddirektoru, ir jākvalificē kā “lietas, kas attiecas uz līgumiem”, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta izpratnē.
            70. Tādējādi, ciktāl valsts tiesībās ir atļauts sabiedrības prasību pret savu kādreizējo izpilddirektoru pamatot ar apgalvotu prettiesisku rīcību, uz šādu prasību var attiekties jēdziens “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta izpratnē, ja tā nav saistīta ar līgumiska rakstura tiesiskām attiecībām starp sabiedrību un izpilddirektoru.
            71. Ja pārmestā rīcība var tikt uzskatīta par izpilddirektora līgumisko saistību neizpildi – kas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, jāsecina, ka tiesa, kura ir kompetenta lemt par šo rīcību, ir Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktā minētā tiesa. Pretējā gadījumā ir piemērojams šīs regulas 5. panta 3. punktā paredzētais noteikums par jurisdikciju (pēc analoģijas skat. spriedumu Brogsitter , C‑548/12, EU:C:2014:148, 24.–27. punkts).
            72. Šajā ziņā jānorāda, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē autonomi un šauri (spriedums CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335; 37. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā minēto “vietu, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu”, jāatgādina, ka šis formulējums attiecas gan uz vietu, kur kaitējums ir radies, gan uz vietu, kur iestājies šo kaitējumu radījušais notikums, un tādējādi atbildētājs atkarībā no prasītāja izvēles var tikt iesūdzēts vienā vai otrā no šo vietu tiesām (spriedums Coty Germany , C‑360/12, EU:C:2014:1318, 46. punkts).
            73. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētās regulas 5. panta 3. punktā paredzētais jurisdikcijas noteikums ir balstīts uz īpaši ciešu saikni starp strīdu un tās vietas tiesu, kurā iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu, un tas pareizas tiesvedības un procesa lietderīgas organizācijas apsvērumu dēļ attaisno jurisdikcijas piešķiršanu šai pēdējai minētajai tiesai (spriedums CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335; 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
            74. Lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, tās vietas tiesa, kurā iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu, parasti ir vispiemērotākā lietas izskatīšanai, it īpaši tiesvedības tuvuma un pierādījumu iesniegšanas vienkāršības dēļ (spriedums CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335; 40. punkts).
            75. Tā kā viena no piesaistes faktoriem, kādi ir atzīti iepriekš šī sprieduma 72. punktā atgādinātajā judikatūrā, identificēšana līdz ar to ļauj noteikt tās tiesas jurisdikciju, kura objektīvi vislabāk var novērtēt, vai ir izpildīti personas, pret kuru celta prasība, atbildību veidojošie nosacījumi, no tā izriet, ka var vērsties tikai tajā tiesā, kuras teritoriālajā jurisdikcijā atrodas attiecīgais piesaistes faktors (spriedums CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335; 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
            76. Attiecībā uz kaitējumu radījušā notikuma vietu, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 65. punktā, jāņem vērā, ka tā var atrasties vietā, kurā F. L. Spies von Büllesheim  veica savas sabiedrības Holterman Ferho Exploitatie izpilddirektora darbības.
            77. Attiecībā uz kaitējuma rašanās vietu no Tiesas judikatūras izriet, ka tā ir vieta, kurā sabiedrības apgalvotais kaitējums izpaužas konkrēti (šajā ziņā skat. spriedumu CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335; 52. punkts).
            78. Šajā gadījumā, lai noteiktu, kur F. L. Spies von Büllesheim prettiesiskā rīcība, izpildot viņa izpilddirektora pienākumus, varēja radīt zaudējumus, iesniedzējtiesai, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem pierādījumiem, jāņem vērā tas, ka jēdzienu “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” nevar interpretēt paplašināti tā, lai ietvertu ikvienu vietu, kurā var izjust negatīvas tāda fakta sekas, kas ir izraisījis kaitējumu, kurš faktiski ir iestājies citā vietā.
            79. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamatlietā, kad sabiedrība ceļ prasību pret savu kādreizējo izpilddirektoru apgalvotas prettiesiskas rīcības dēļ, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī prasība ietilpst lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību, ja pārmestā rīcība nevar tikt uzskatīta par sabiedrību tiesībās paredzēto izpilddirektora uzdevumu neizpildi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tai, pamatojoties uz lietas faktiskajiem apstākļiem, ir jānosaka visciešākais piesaistes faktors ar kaitējumu radījušā notikuma vietu un ar tā rašanās vietu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            80. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās II nodaļas 5. iedaļas (18.–21. pants) noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kad sabiedrība ceļ prasību tiesā pret personu, kas ir veikusi šīs sabiedrības vadītāja un izpilddirektora pienākumus, lai tiktu konstatēts, ka šī persona savu pienākumu izpildē ir pieļāvusi kļūdas, un saņemtu no tās atlīdzinājumu, tie nepieļauj šīs regulas 5. panta 1. un 3. punkta piemērošanu, ar nosacījumu, ka šī persona savā vadītāja un izpilddirektora statusā noteiktu laiku šīs sabiedrības labā un tās vadībā ir sniegusi pakalpojumus, pretī saņemot darba samaksu, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
            2) Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz prasību, ko sabiedrība cēlusi pret savu kādreizējo izpilddirektoru par to, ka viņš neesot pildījis savu sabiedrību tiesībās paredzēto uzdevumu, attiecas jēdziens “lietas, kas attiecas uz līgumiem”. Ja sabiedrības statūtos vai jebkādā citā dokumentā nav precizēts citādi, iesniedzējtiesai jānosaka vieta, kurā izpilddirektors faktiski galvenokārt veicis savas līguma izpildes darbības, ar nosacījumu, ka pakalpojumu sniegšana šajā vietā nav pretrunā pušu gribai, kāda tā izriet no to vienošanās;
            3) tādos apstākļos kā pamatlietā, kad sabiedrība ceļ prasību pret savu kādreizējo izpilddirektoru apgalvotas prettiesiskas rīcības dēļ, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī prasība ietilpst lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību, ja pārmestā rīcība nevar tikt uzskatīta par sabiedrību tiesībās paredzēto izpilddirektora uzdevumu neizpildi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tai, pamatojoties uz lietas faktiskajiem apstākļiem, ir jānosaka visciešākais piesaistes faktors ar kaitējumu radījušā notikuma vietu un ar tā rašanās vietu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 1. martā. # Andreas Mausolf pret Eiropas Policijas birojs (Eiropols). # Lieta T-258/03.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 10. jūnijā.#Rudolf Kronhofer pret Marianne Maier un citiem.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Briseles Konvencija - 5. panta 3. punkts - Jurisdikcija attiecībā uz deliktu un kvazideliktu - Vieta, kurā aizskārums ir noticis - Zaudējumi mantai, kas ciesti, ieguldot kapitālu citā Līgumslēdzējā valstī.#Lieta C-168/02.

text:
      Lieta C-168/02
      Rudolf Kronhofer
      pret
      Marianne Maier  u. c.
      [Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Briseles Konvencija – 5. panta 3. punkts – Jurisdikcija attiecībā uz deliktu un kvazideliktu – Vieta, kurā aizskārums ir noticis – Zaudējumi mantai, kas ciesti, ieguldot kapitālu citā Līgumslēdzējā valstī
      Sprieduma kopsavilkums
      Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi – Īpašā jurisdikcija – Jurisdikcija attiecībā uz “deliktu un kvazideliktu”
            – Vieta, kurā aizskārums ir noticis – Jēdziens – Vieta, kur ir prasītāja, kas cietis zaudējumus, ieguldot kapitālu citā Līgumslēdzējā
            valstī, domicils – Izslēgšana
      (1968. gada 27. septembra Konvencijas 5. panta 3. punkts)
      1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 3. punkts
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas
         Apvienotās Karalistes pievienošanos, ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos, ar 1989.
         gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles pievienošanos un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par
         Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos, ir interpretējams tādējādi, ka izteiciens
         “vietā, kurā aizskārums ir noticis” neattiecas uz prasītāja domicila vietu, kur atrodas “viņa mantisko attiecību centrs”,
         tikai tā iemesla dēļ, ka viņš tajā ir cietis finanšu kaitējumu, kas izriet no mantas daļas zaudēšanas, kura notika un tika
         ciesta citā Līgumslēdzējā valstī.

      Jēdzienu “vietā, kurā aizskārums ir noticis” nevar interpretēt paplašināti tā, lai ietvertu ikvienu vietu, kur var izjust
         negatīvas tāda fakta sekas, kas ir izraisījis kaitējumu, kurš faktiski ir iestājies citā vietā. No vienas puses, šāda interpretācija
         nozīmētu, ka tiesas, kurai ir jurisdikcija, noteikšana tiek padarīta atkarīga no nenoteiktiem apstākļiem, tādiem kā vieta,
         kur ir cietušā “mantisko attiecību centrs”, un tātad tā būtu pretrunā Kopienā dzīvojošo un nodibināto personu tiesiskās aizsardzības
         pastiprināšanai, kas ir viens no Konvencijas mērķiem, ļaujot prasītājam viegli identificēt tiesu, kurā tas var vērsties, un
         atbildētājam – saprātīgi paredzēt, kurā tiesā viņu var iesūdzēt. No otras puses, šādi visbiežāk tiktu atzīta prasītāja domicila
         vietas tiesu jurisdikcija, ko Konvencija noliedz, izņemot noteikti paredzētus gadījumus.

      (sal. ar 19.-21. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 10. jūnijā (*)

      Briseles Konvencija – 5. panta 3. punkts – Jurisdikcija attiecībā uz deliktu un kvazideliktu – Vieta, kurā aizskārums ir noticis – Zaudējumi mantai, kas ciesti, ieguldot kapitālu citā Līgumslēdzējā valstī
      Lieta C-168/02
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši 1971. gada 3. jūnija Protokolam par Tiesas sniegto interpretāciju 1968. gada 27. septembra
         Konvencijai par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      Rudolf Kronhofer
      un
      Marianne Maier,
      Christian Möller,

      Wirich Hofius,

      Zeki Karan
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt iepriekš minētās 1968. gada 27. septembra Konvencijas 5. panta 3. punktu (OV
         1972., L 299, 32. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un
         Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp. un grozītais teksts 77. lpp.), ar 1982.
         gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju
         par Spānijas Karalistes un Portugāles pievienošanos (OV L 285, 1. lpp.) un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas
         Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos (OV 1997., C 15, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Konvencija”).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), Ž.-P. Puisošē [J.-P. Puissochet], R. Šintgens [R. Schintgen] un N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –· R. Kronhofera [R. Kronhofer] vārdā – M. Brandauers [M. Brandauer], Rechtsanwalt,

      –· M. Maijeres [M. Maier] vārdā – M. Šerbantī [M.Scherbantie], Rechtsanwältin,

      –· Z. Karana [Z. Karan] vārdā – K. Enders [C. Ender], Rechtsanwalt,

      –·Austrijas valdības vārdā – K. Pesendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –· Vācijas valdības vārdā – R. Vāgners [R. Wagner], pārstāvis,

      –·Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Manji [K. Manji], pārstāvis, kam palīdz  T. Vards [T. Ward], barrister,

      –·Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A.-M. Rušo [A.- M.Rouchaud] un V. Bogensbergers [W. Bogensberger], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 2003. gada 20. novembrī sniedza R. Kronhofers, ko pārstāv M. Brandauers
         un R. Bikels [R. Bickel], Rechtsanwälte; Z. Karans, ko pārstāv  K. Enders; un Komisija, ko pārstāv A.-M. Rušo un V. Bogensbergers,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 15. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2002. gada 9. aprīļa rīkojumu, ko Tiesa saņēma 2002. gada 6. maijā, Oberster Gerichtshof [Augstākā tiesa], piemērojot 1971. gada 3. jūnija Protokolu par Tiesas sniegto interpretāciju 1968. gada 27. septembra Konvencijai
         par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt šīs
         Konvencijas 5. panta 3. punktu (OV 1972., L 299, 32. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju
         par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp. un grozītais
         teksts 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989.
         gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles pievienošanos (OV L 285, 1. lpp.) un ar 1996. gada 29. novembra
         Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos (OV 1997., C 15, 1. lpp., turpmāk
         tekstā – “Konvencija”).

      2        Šis jautājums radās prāvā starp R. Kronhoferu, ar domicilu Austrijā, un M. Maijeri, K. Mēleru [C. Möller], V. Hofiusu [W. Hofius] un Z. Karanu (turpmāk tekstā – "atbildētāji pamata prāvā"), ar domicilu Vācijā, kurā R. Kronhofers pieprasa atlīdzību par
         mantas samazinājumu, kas viņam, saskaņā ar tā apgalvojumiem, ir cēlies deliktuālas darbības dēļ, ko veikuši atbildētāji pamata
         prāvā kā sabiedrības Protectas Vermögensverwaltungs GmbH (turpmāk tekstā –Protectas), kuras sēdeklis arī ir Vācijā, pārvaldniekiem vai padomniekiem ieguldījumu jomā.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Konvencijas 2. panta 1. daļa paredz:

      “Saskaņā ar šīs Konvencijas noteikumiem, personas, kuru domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, neatkarīgi no viņu pilsonības
         var iesūdzēt attiecīgās Līgumslēdzējas valsts tiesā.” [Neoficiāls tulkojums]

      4        Saskaņā ar Konvencijas 5. panta 3. punktu:

      “Atbildētāju, kura domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, citā Līgumslēdzējā valstī var iesūdzēt:
      [..]
      3) attiecībā uz deliktu vai kvaizdeliktu – tiesā vietā, kurā aizskārums ir noticis.” [Neoficiāls tulkojums]
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      5        R. Kronhofers pret atbildētājiem pamata prāvā iesniedza prasību Landesgericht Feldkirch [Feldkirhas Pirmās instances tiesā] (Austrijā) ar mērķi saņemt atlīdzību par mantas samazinājumu, kas viņam, saskaņā ar tā
         apgalvojumiem, cēlies to deliktuālas darbības dēļ.

      6        Atbildētāji pamata prāvā pa telefonu bija mudinājuši noslēgt akciju pirkuma iespējas līgumu, vienlaikus nebrīdinot par šāda
         darījuma riskiem. Šādi R. Kronhofers 1997. gada novembrī un decembrī uz sabiedrības Protectas ieguldījumu kontu Vācijā pārskaitīja kopsummā 82 500 ASV dolārus, ko vēlāk izmantoja, lai Londonas Biržā iegādātos ļoti spekulatīvas
         pirkuma iespējas. Šī darījuma rezultātā daļa pārskaitītās summas tika pazaudēta, un R. Kronhoferam tika atmaksāta tikai daļa
         ieguldītā kapitāla.

      7        Landesgericht Feldkirch jurisdikcija tika pamatota ar Konvencijas 5. panta 3. punktu kā tiesai vietā, kur iestājās zaudējumi, konkrētajā gadījumā
         – R. Kronhofera domicila vietā.

      8        Tā kā šī prasība tika noraidīta, R. Kronhofers iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Innsbruck [Insbrukas Apelācijas tiesā] (Austrijā), kas pasludināja, ka tai nav jurisdikcijas, jo domicila vietas tiesa nav “tiesa vietā,
         kurā aizskārums ir noticis”, jo ne vieta, kurā notika fakts, kas izraisīja zaudējumus, ne vieta, kurā zaudējumi iestājās,
         neatrodas Austrijā.

      9        Oberster Gerichtshof ir iesniegts “pārskatīšanas lūgums”, un tā uzskata, ka Tiesa vēl nav izšķīrusi jautājumu par to, vai izteiciens “vietā, kurā
         aizskārums ir noticis” ir jāinterpretē tik plaši, ka gadījumos, kad kaitējums ir pilnībā mantisks un ticis nodarīts daļai
         citā Līgumslēdzējā valstī ieguldītas cietušā mantas, šis izteiciens ietver arī cietušā domicila vietu un tātad viņa mantisko
         attiecību centru.

      10      Uzskatīdama, ka prāvas risinājumam ir nepieciešama Konvencijas interpretācija, Oberster Gerichtshof nolēma atlikt lēmuma pieņemšanu un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai izteiciens “vietā, kurā aizskārums ir noticis”, kas ietverts Konvencijas [..] 5. panta 3. punktā, ir interpretējams tādējādi,
         ka pilnībā mantiska kaitējuma gadījumā, kas radies, ieguldot kaitējumu cietušās personas īpašuma daļu, ietver arī vietu, kur
         atrodas šīs personas domicils, ja  ieguldījums ir veikts citā Kopienas dalībvalstī?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      11      Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Konvencijas 5. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi,
         ka izteiciens “vietā, kurā aizskārums ir noticis” var attiekties uz prasītāja domicila vietu, kur atrodas “viņa mantisko attiecību
         centrs”, tikai tā iemesla dēļ, ka viņš tajā ir cietis finanšu kaitējumu, kas izriet no mantas daļas zaudēšanas, kura notika
         un tika ciesta citā Līgumslēdzējā valstī.

      12      Vispirms ir jāatgādina, ka Konvencijas II sadaļā paredzētā vispārējās jurisdikcijas piešķiršanas sistēma ir balstīta uz tās
         2. panta 1. daļā noteikto principu, saskaņā ar kuru personas, kuru domicils ir Līgumslēdzējā valstī, var iesūdzēt šīs valsts
         tiesā neatkarīgi no pušu pilsonības.

      13      Tikai atkāpjoties no pamatprincipa par atbildētāja domicila vietas tiesu jurisdikciju, Konvencijas II sadaļas 2. iedaļa paredz
         virkni īpašās jurisdikcijas piešķiršanas gadījumu, starp kuriem ir arī Konvencijas 5. panta 3. punkts.

      14      Šie īpašās jurisdikcijas noteikumi ir interpretējami sašaurināti, un tos nevar interpretēt tā, lai aptvertu ārpus tiem esošus
         gadījumus, kurus noteikti paredz Konvencija (skat. 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā 189/87 Kalfelis, Recueil 1988, 5565. lpp., 19. punkts, un 2004. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-433/01 Blijdenstein, Recueil 2004, I-991. lpp., 25. punkts).

      15      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Konvencijas 5. panta 3. punktā paredzētais princips balstās uz to, ka pastāv īpaši cieša
         saikne starp apstrīdētajām tiesiskajām attiecībām un tiesām, kuras neatrodas tiesas atbildētāja domicila vietā, kas pamato
         jurisdikcijas piešķiršanu šīm tiesām tiesas labas spriešanas un tiesvedības efektīvas norises organizēšanas nolūkos (skat.,
         cita starpā, 1976. gada 30. novembra spriedumu lietā 21/76 Bier, sauktu par “Mines de potasse d’Alsace”, Recueil 1976,  1735. lpp., 11. punkts, un 2002. gada 1. oktobra spriedumu lietā C-167/00 Henkel, Recueil 2002,  I-8111. lpp., 46. punkts).

      16      Tiesa turklāt ir nospriedusi, ka gadījumos, kad vieta, kurā iestājies fakts, kas var izraisīt atbildību par deliktu vai kvazideliktu,
         un vieta, kurā šis fakts ir izraisījis zaudējumus, nav identiskas, Konvencijas 5. panta 3. punktā ietvertais izteiciens “vietā,
         kurā aizskārums ir noticis” ir jāsaprot tādējādi, ka tas vienlaikus attiecas uz vietu, kurā iestājušies zaudējumi, un vietu,
         kurā iestājies notikums, kas ir šo zaudējumu cēlonis, tā, ka pēc prasītāja izvēles atbildētāju var iesūdzēt vai nu vienas,
         vai otras vietas tiesās (skat., jo īpaši, iepriekš minētā sprieduma Mines de potasse d’Alsace 24. un 25. punktu un 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C-18/02 DFDS Torline, Krājumā vēl nav publicēts, 40. punkts).

      17      No rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka Oberster Gerichtshof uzskata – pamata lietā vieta, kurā iestājušies zaudējumi, kā arī notikums, kas ir to cēlonis, atrodas Vācijā. Attiecīgās
         lietas īpatnība ir tā, ka finanšu kaitējums, kuru, saskaņā ar prasītāja apgalvoto, viņš ir cietis citā dalībvalstī, vienlaikus
         ir skāris visu viņa mantu.

      18      Kā to savu secinājumu 46. punktā pamatoti ir uzsvēris ģenerāladvokāts, šādā gadījumā nekas neattaisno to, ka jurisdikcija
         tiek piešķirta tiesām citā Līgumslēdzējā valstī, nevis tajā, kuras teritorijā ir iestājies notikums, kas izraisījis zaudējumus,
         un kurā atrodas zaudējumu materializēšanās vieta, t. i., visi atbildības priekšnosacījumi. Šāda jurisdikcijas piešķiršana
         neatbilst nekādām objektīvām vajadzībām ne no pierādīšanas, ne no tiesvedības organizācijas viedokļa.

      19      Kā jau Tiesa ir nospriedusi, jēdzienu “vietā, kurā aizskārums ir noticis” nevar interpretēt paplašināti tā, lai ietvertu ikvienu
         vietu, kurā var izjust negatīvas tāda fakta sekas, kas ir izraisījis kaitējumu, kurš faktiski ir iestājies citā vietā (skat.
         1995. gada 19. septembra spriedumu lietā C-364/93 Marinari, Recueil 1995, I-2719. lpp., 14. punkts).

      20      Tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, šāda interpretācija nozīmētu, ka tiesas, kurai ir jurisdikcija, noteikšana tiek padarīta
         atkarīga no nenoteiktiem apstākļiem, tādiem kā vieta, kurā ir cietušā “mantisko attiecību centrs”, un tātad tā būtu pretrunā
         Kopienā dzīvojošo un nodibināto personu tiesiskās aizsardzības pastiprināšanai, kas ir viens no Konvencijas mērķiem, ļaujot
         prasītājam viegli identificēt tiesu, kurā tas var vērsties, un atbildētājam – saprātīgi paredzēt, kurā tiesā viņu var iesūdzēt
         (skat. 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C-256/00 Besix, Recueil 2002, I-1699. lpp., 25. un 26. punkts, un iepriekš minētā sprieduma DFDS Torline 36. punktu). Turklāt šādi visbiežāk tiktu atzīta prasītāja domicila vietas tiesu jurisdikcija, ko – kā Tiesa to atzinusi
         šī sprieduma 14. punktā – Konvencija noliedz, izņemot noteikti paredzētus gadījumus.

      21      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: Konvencijas 5. panta 3. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka izteiciens “vietā, kurā aizskārums ir noticis” neattiecas uz prasītāja domicila vietu, kur atrodas “viņa mantisko
         attiecību centrs”, tikai tā iemesla dēļ, ka viņš tajā ir cietis finanšu kaitējumu, kas izriet no mantas daļas zaudēšanas,
         kura notika un tika ciesta citā Līgumslēdzējā valstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      22      Tiesāšanās izdevumi, kuri radušies Austrijas, Vācijas un Apvienotās Karalistes valdībām un Komisijai, kas iesniedza apsvērumus
         Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
         un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar  šādu pamatojumu
      TIESA (otrā palāta),
      atbildot uz jautājumu, ko tai ar 2002. gada 9. aprīļa rīkojumu iesniedza Oberster Gerichtshof, nospriež:

      1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 3. punkts
            ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas
            Apvienotās Karalistes pievienošanos, ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos, ar 1989. gada
            26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles pievienošanos un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas
            Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos, ir interpretējams tādējādi, ka izteiciens “vietā, kurā
            aizskārums ir noticis” neattiecas uz prasītāja domicila vietu, kur atrodas “viņa mantisko attiecību centrs”, tikai tā iemesla
            dēļ, ka viņš tajā ir cietis finanšu kaitējumu, kas izriet no mantas daļas zaudēšanas, kura notika un tika ciesta citā Līgumslēdzējā
            valstī.

               Timmermanss

                Kunja Rodrigess

                Puisošē

               Šintgens

                Kolnerika

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksembrugā 2004. gada 10. jūnijā.

               Sekretārs

                      Otrās palātas priekšsēdētājs

               R. Grass [R. Grass]

                K. V. A. Timmermanss

         * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 11. aprīļa spriedums.#Blanka Soukupová pret Ministerstvo zemědělství.#Nejvyšší správní soud lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lauksaimniecība – ELVGF – Regula (EK) Nr. 1257/1999 – Atbalsts lauku attīstībai – Atbalsts saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos – Saimniecību citam nododoša persona, kas nav jaunāka par 55 gadiem, bet nodošanas brīdī vēl nav sasniegusi parasto pensijas vecumu – Jēdziens “parastais pensijas vecums” – Valsts tiesību akti, kuros atšķirīgs pensionēšanās vecums ir noteikts atkarībā no dzimuma, kā arī sievietēm atkarībā no izaudzināto bērnu skaita – Vispārējie principi par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu.#Lieta C‑401/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2013. gada 11. aprīlī (
            *1
         )
      “Lauksaimniecība — ELVGF — Regula (EK) Nr. 1257/1999 — Atbalsts lauku attīstībai — Atbalsts saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos — Saimniecību citam nododoša persona, kas nav jaunāka par 55 gadiem, bet nodošanas brīdī vēl nav sasniegusi parasto pensijas vecumu — Jēdziens “parastais pensijas vecums” — Valsts tiesību akti, kuros atšķirīgs pensionēšanās vecums ir noteikts atkarībā no dzimuma, kā arī sievietēm atkarībā no izaudzināto bērnu skaita — Vispārējie principi par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu”
      Lieta C-401/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Nejvyšší správní soud (Čehijas Republika) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 12. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 28. jūlijā, tiesvedībā

            Blanka Soukupová

      pret

            Ministerstvo zemědělství.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], kas pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 28. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  B. Soukupová vārdā – J. Tomášek, advokát,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek, pārstāvis,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. van Beek un G. von Rintelen, kā arī Z. Malůšková, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 23. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1257/99 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu (OV L 160, 80. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 3. nod., 25. sēj., 391. lpp., un labojums OV 2000, L 302, 72. lpp.) 11. pantu, kā arī Savienības tiesību vispārējos principus par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp lauksaimnieci B. Soukupová un Ministerstvo zemědělství [Lauksaimniecības ministriju] jautājumā par to, ka tika noraidīts viņas pieteikums dalībai programmā saistībā ar lauksaimnieka priekšlaicīgu darbības izbeigšanu sniedzamajam atbalstam.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               3

               Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV 1979, L 6, 24. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 1. sēj., 215. lpp.) 3. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šī direktīva attiecas uz:

                        a)

                        tiesību aktos noteiktajām sistēmām, kas nodrošina aizsardzību šādos gadījumos:

                  [..]

                        —

                        vecums,

                  [..]

                        b)

                        sociālo palīdzību, ciktāl ar to paredzēts papildināt vai aizstāt a) apakšpunktā minētās sistēmas.”

               4

               Šīs direktīvas 7. panta redakcija ir šāda:
               “1.   Šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības izslēgt no tās darbības jomas:

                        a)

                        pensionēšanās vecuma noteikšanu, lai piešķirtu vecuma vai izdienas pensijas, un iespējamās sekas attiecībā uz citiem pabalstiem;

                        b)

                        priekšrocības attiecībā uz tādas vecuma pensijas sistēmām, kas piešķirta personām, kuras izaudzinājušas bērnus; tiesību iegūšanu uz pabalstiem pēc pārtraukuma darbā, kas radies sakarā ar bērna audzināšanu;

                  [..]
               2.   Dalībvalstis regulāri pārbauda 1. punktā uzskaitītos neietvertos jautājumus, lai pārliecinātos, vai atbilstīgi attiecīgo jautājumu sociālajai attīstībai ir lietderīgi joprojām saglabāt attiecīgos izņēmumus.”

               5

               Regulas Nr. 1257/1999 preambulas 23. apsvērumā ir teikts, ka būtu jāveicina lauksaimnieku priekšlaicīga aiziešana pensijā, lai uzlabotu lauku saimniecību dzīvotspēju.

               6

               Šīs regulas preambulas 40. apsvērumā ir teikts, ka būtu tostarp jāatbalsta pasākumi, kas vērsti uz nevienlīdzības izskaušanu un sieviešu un vīriešu vienlīdzīgu iespēju veicināšanu.

               7

               Minētās regulas 2. panta vienpadsmitajā ievilkumā ir paredzēts, ka atbalsts lauku attīstībai saistībā ar lauksaimniecisko darbību un tās pārveidi var attiekties uz nevienlīdzības izskaušanu un vīriešu un sieviešu vienlīdzīgu iespēju veicināšanu, jo īpaši atbalstot sieviešu ierosinātos un īstenotos projektus.

               8

               Regulas Nr. 1257/1999 IV nodaļā ar virsrakstu “Priekšlaicīga aiziešana pensijā” esošā 10. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
               “Atbalsts priekšlaicīgai aiziešanai pensijā no darbības lauksaimniecībā palīdz sasniegt šādus mērķus:

                        —

                        nodrošināt ienākumu gados vecākiem lauksaimniekiem, kas nolemj pārtraukt lauksaimniecisko darbību,

                        —

                        veicināt šādu gados vecāku lauksaimnieku nomaiņu ar lauksaimniekiem, kas vajadzības gadījumā spēj uzlabot palikušo lauku saimniecību ekonomisko dzīvotspēju,

                        —

                        piešķirt lauksaimniecībā izmantojamo zemi nelauksaimnieciskiem mērķiem, ja tās izmantošana lauksaimniecībā nenodrošina nosacījuma par [ekonomisko] dzīvotspēju apmierinošu izpildi.”

               9

               Minētās regulas 11. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Persona, kas nodod saimniecību citai personai:

                        —

                        noteikti pārtrauc jebkādu komerciālu lauksaimniecisko darbību, taču tā var turpināt nodarboties ar nekomerciālo lauksaimniecību un paturēt lietošanā ēkas,

                        —

                        nav jaunāka par 55 gadiem, bet brīdī, kad saimniecība tiek nodota citai personai, vēl nav sasniegusi parasto pensijas vecumu, un

                        —

                        pirms saimniecības nodošanas citai personai ir desmit gadus nodarbojusies ar lauksaimniecību.”

               10

               Tās pašas regulas 12. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Personai, kas ir nodevusi savu saimniecību citai personai, priekšlaicīgās pensijā aiziešanas atbalsta ilgums kopā nepārsniedz 15 gadus, bet laukstrādniekam – 10 gadus. Tas neturpinās ilgāk par personas, kas nodevusi saimniecību citai personai, septiņdesmit piekto dzimšanas dienu un neturpinās pēc tam, kad laukstrādnieks ir sasniedzis parasto pensijas vecumu.
               Ja personai, kas ir nodevusi savu saimniecību citai personai, parasto pensiju maksā dalībvalsts, priekšlaicīgās pensijā aiziešanas atbalstu piešķir kā papildinājumu, ņemot vērā attiecīgās valsts pensijas summu.”

         Čehijas Republikas tiesiskais regulējums

               11

               Saskaņā ar Regulu Nr. 1257/1999 Čehijas Republika 2005. gada 26. janvārī pieņēma Valdības dekrētu Nr. 69/2005, kurā ir izklāstīti nosacījumi subsīdijas piešķiršanai saistībā ar lauksaimnieka priekšlaicīgu lauksaimnieciskās darbības izbeigšanu (nařízení vlády Č. 69/2005 Sb., o stanovení podmínek pro poskytování dotace v souvislosti s předčasným ukončením provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele). Šā valdības dekrēta mērķis, kā noteikts tā 1. pantā, ir piešķirt subsīdijas atbilstoši saistībā ar lauksaimnieka priekšlaicīgu lauksaimnieciskās darbības izbeigšanu sniedzamā atbalsta programmai.

               12

               Saskaņā ar minētā valdības dekrēta 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalība šajā programmā ir pakārtota nosacījumam, ka pieteikuma iesniegšanas dienā pieprasītājam ir jābūt vismaz 55 gadus vecam un nav jābūt sasniegušam vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu.

               13

               Likuma Nr. 155/1995 par pensijas apdrošināšanu (zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 32. panta 1. un 2. punktā, uz kuru ir izdarīta atsauce minētajā 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā, bija paredzēts:
               “(1)   Ir noteikts šāds pensionēšanās vecums

                        a)

                        vīriešiem 60 gados;

                        b)

                        sievietēm

                                 1.

                                 ja tās ir uzaudzinājušas vismaz 5 bērnus – 53 gados,

                                 2.

                                 ja tās ir uzaudzinājušas 3 vai 4 bērnus – 54 gados,

                                 3.

                                 ja tās ir uzaudzinājušas 2 bērnus – 55 gados,

                                 4.

                                 ja tās ir uzaudzinājušas vienu bērnu – 56 gados, vai

                                 5.

                                 57 gados, ja apdrošinātās personas ir sasniegušas šo vecumu 1995. gada 31. decembrī.

                  (2)   To apdrošināto personu gadījumā, kuras 1. punktā noteiktās vecuma robežas ir sasniegušas laikā no 1996. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 31. decembrim, pensionēšanās vecumu nosaka, mēnesim, kurā apdrošinātā persona ir sasniegusi šo robežu, pieskaitot 2 mēnešus vīriešu gadījumā un 4 mēnešus sieviešu gadījumā par katru, arī nepilnu, kalendāro gadu laikā no 1995. gada 31. decembra līdz dienai, kad tiek sasniegtas 1. punktā noteiktās vecuma robežas, un par pensionēšanās vecumu uzskata vecumu, kas sasniegts tajā mēneša dienā, kas atbilst apdrošinātās personas dzimšanas datumam; ja šādi aprēķinātajā mēnesī nav šādas dienas, par pensionēšanās vecumu uzskata vecumu, kas sasniegts šādi aprēķinātā mēneša pēdējā dienā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               14

                  B. Soukupová ir 1947. gada 24. janvārī dzimusi un divus bērnus uzaudzinājusi lauksaimniece. 2004. gada 24. maijā viņa sasniedza vecumu, kurā viņai radās tiesības saņemt vecuma pensiju saskaņā ar Likuma Nr. 155/1995 32. panta 1. un 2. punktu.

               15

               2006. gada 3. oktobrīB. Soukupová Valsts Lauksaimniecības intervences fondā iesniedza pieteikumu dalībai saistībā ar lauksaimnieka priekšlaicīgu lauksaimnieciskās darbības izbeigšanu sniedzamā atbalsta programmā.

               16

               Ar 2006. gada 20. decembra lēmumu šis pieteikums saskaņā ar Valdības dekrēta Nr. 69/2005 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu tika noraidīts tāpēc, ka šā pieteikuma iesniegšanas dienā B. Soukupová bija sasniegusi vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu.

               17

               Par šo lēmumu B. Soukupová iesniedza sūdzību Ministerstvo zemědělství, kura 2007. gada 12. aprīļa lēmumā šo sūdzību noraidīja.

               18

               Šo lēmumu B. Soukupová apstrīdēja Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa). Savā prasībā viņa apgalvoja, ka Valdības dekrēta Nr. 69/2005 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts esot pretrunā Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punkta otrajam ievilkumam, jo šajā regulā ir norāde uz “parasto pensijas vecumu”, savukārt minētajā valdības dekrētā – uz “vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu”. Apgalvodama, ka šajā 3. pantā paredzētais nosacījums esot diskriminējošs tāpēc, ka vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu minētā 3. panta izpratnē vīriešiem un sievietēm nosaka atšķirīgi un sievietēm tas vēl atšķiras atkarībā no izaudzināto bērnu skaita, B. Soukupová lūdza minētās regulas jēdzienu “parastais pensijas vecums” interpretēt tādējādi, lai netiktu diskriminēti kādi pieprasītāji. Tālab viņa norāda, ka saskaņā ar Čehijas Republikas tiesisko regulējumu laikposms, kurā pieteikumu dalībai šajā saistībā ar darbības priekšlaicīgu izbeigšanu sniedzamā atbalsta programmā var iesniegt sievietes, kuras ir izaudzinājušas vairāk bērnu, objektīvi ir īsāks par to, kurā to var darīt vīrieši vai tās sievietes, kuras ir izaudzinājušas mazāk bērnu.

               19

               Ar 2009. gada 30. aprīļa spriedumu Městský soud v Praze atcēla minēto Ministerstvo zemědělství lēmumu, uzskatot, ka nav leģitīma iemesla, kas lauksamniecības subsīdiju saņemšanas iespēju ziņā ļautu attaisnot atšķirīgu attieksmi pret lauksaimnieku vīrieti un lauksaimnieci sievieti. Tādēļ tā nepieļāva nevienu tādu interpretāciju, kuras dēļ varētu būt nepamatotas atšķirības attieksmē pret dažādiem pieprasītājiem. Turklāt tā nosprieda, ka par vecumu, līdz kuram var piedalīties saistībā ar lauksaimnieka priekšlaicīgu lauksaimnieciskās darbības izbeigšanu sniedzamā atbalsta programmā, ir uzskatāms parastais pensijas vecums, kas visiem pieprasītājiem tiek noteikts vienādi.

               20

               Par šo spriedumu Ministerstvo zemědělství iesniedza kasācijas sūdzību Nejvyšší správní soud (Augstākā administratīvā tiesa). Savā sūdzībā šī ministrija norāda, ka Regulā Nr. 1257/1999 ir rodami konkrēti noteikumi tikai par pieprasītāju zemāko vecuma robežu. Tā uzskata, ka vārdkopu “parastais pensijas vecums” šīs regulas 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē un “pensionēšanās vecums” Likuma Nr. 155/1995 32. panta izpratnē nozīme esot vienāda. Minētā ministrija apgalvo, ka, lai precīzi un objektīvi noteiktu parasto pensijas vecumu šā 11. panta izpratnē, šo vecumu ir ticis nolemts noteikt valsts tiesiskajā regulējumā saskaņā ar minēto 32. pantu. Ministerstvo zemědělství vienlīdz norāda, ka tāda pati metode parastā pensijas vecuma noteikšanai ir tikusi noteikta programmēšanas dokumentā ar virsrakstu “Horizontālais Čehijas Republikas lauku attīstības plāns 2004.–2006. gadam”, kas apstiprināts gan ar šīs dalībvalsts valdības 2003. gada 9. jūlija Lēmumu Nr. 671, gan ar Eiropas Komisijas 2004. gada 3. septembra Lēmumu 2004 CZ 06G DO 001.

               21

               Šaubīdamās par B. Soukupová tiesībām piedalīties Valdības dekrētā Nr. 69/2005 paredzētajā saistībā ar lauksaimnieka priekšlaicīgu darbības izbeigšanu sniedzamā atbalsta programmā un uzskatīdama par vajadzīgu tālab saņemt atbildi gan par Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punkta otrajā ievilkumā rodamā jēdziena “parastais pensijas vecums” interpretāciju, gan par to, vai Savienības tiesībās ir ļauts, izskatot pieteikumu dalībai šajā programmā, pret dažādiem pieprasītājiem attiekties atšķirīgi atkarībā no viņu dzimuma un izaudzināto bērnu skaita, Nejvyšší správní soud nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [..] Regulas [Nr. 1257/1999] 11. pantā rodamo jēdzienu “parastais pensijas vecums” [brīdī, kad saimniecība tiek nodota citai personai,] konkrēta pieprasītāja gadījumā var interpretēt kā “vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu” valsts tiesību aktu izpratnē?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai tas, ka “parastais pensijas vecums” brīdī, kad saimniecība tiek nodota citai personai, katram pieprasītājam tiek noteikts atšķirīgi atkarībā no dzimuma un izaudzināto bērnu skaita, atbilst Eiropas Savienības tiesībām un vispārējiem Eiropas Savienības tiesību principiem?

                        3)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, kādi kritēriji valsts tiesai būtu jāņem vērā, interpretējot [..] Regulas [Nr. 1257/1999] 11. pantā rodamo jēdzienu “parastais pensijas vecums” brīdī, kad saimniecība tiek nodota citai personai?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               22

               Ar kopā izskatāmajiem pirmo un otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Savienības tiesībām un to vispārējiem principiem par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu ir atbilstoši, ka saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts pensiju sistēmas noteikumiem par vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu “parastais pensijas vecums” Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē tiek noteikts atšķirīgi atkarībā no atbalstu saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā pieprasošās personas dzimuma un sieviešu dzimuma pieprasītāju gadījumā – atkarībā no pieprasītājas izaudzināto bērnu skaita.

               23

               Šajā ziņā uzreiz jānorāda, kā redzams no Regulas Nr. 1257/1999 10. panta 1. punkta, ka ar šajā regulā paredzēto saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā sniedzamā atbalsta mehānismu ir iecerēts tostarp nodrošināt ienākumus lauksaimniecisko darbību izbeigt nolēmušajiem gados vecākajiem lauksaimniekiem un veicināt šādu gados vecāko lauksaimnieku nomaiņu ar lauksaimniekiem, kas vajadzības gadījumā spēj uzlabot palikušo lauku saimniecību saimniecisko dzīvotspēju. Šis pēdējais minētais mērķis ir norādīts arī šis regulas preambulas 23. apsvērumā.

               24

               No tā izriet, ka šis atbalsts saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos ir saimniecisks pamudinājums, ar kuru gados vecākie lauksaimnieki ir jāmudina pavisam izbeigt savu lauksaimniecisko darbību agrāk, nekā viņi to būtu darījuši parastos apstākļos, un šādi jāatvieglo lauksaimniecības nozares strukturālā pārveide, lai varētu labāk nodrošināt lauku saimniecību dzīvotspēju.

               25

               Tātad ir jākonstatē, kā savu secinājumu 47. punktā ir norādījis arī ģenerāladvokāts, ka atbalsts, kas Regulā Nr. 1257/1999 ir paredzēts saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā, ir Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) finansētās kopējās lauksamniecības politikas instruments lauku saimniecību dzīvotspējas nodrošināšanai, nevis Direktīvas 79/7 piemērojamības jomā ietilpstošs sociālā nodrošinājuma pabalsts.

               26

               Šajos apstākļos, lai arī noteikt “parasto pensijas vecumu” Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē patiešām ir dalībvalstu kompetencē, jo Savienības tiesībās šis jautājums nav saskaņots, šīs regulas piemērošanā šīs valstis nedrīkst atsaukties uz to, ka Direktīvas 79/7 7. panta 1. punktā tām ir ļauts atšķirīgi attiekties, nosakot pensijas vecumu sociālā nodrošinājuma jomā. Nav uzskatāms, ka Savienības likumdevējs, šādi atsaukdamies uz kādu nesaskaņotu jēdzienu, būtu pilnvarojis minētās valstis šīs regulas īstenošanā pieņemt pasākumus, kas aizskar Savienības tiesību vispārējos principus, kā arī pamattiesības (šajā ziņā skat. 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C-540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I-5769. lpp., 22. un 23. punkts).

               27

               Turklāt jānorāda, ka Regulas Nr. 1257/1999 preambulas 40. apsvērumā ir ieteikts atbalstīt pasākumus, kas domāti, lai izskaustu nevienlīdzību un veicinātu vienlīdzīgas iespējas sievietēm un vīriešiem. Šīs regulas 2. panta vienpadsmitajā ievilkumā ir arī paredzēts, ka lauku attīstībai piešķirtais atbalsts var tikt domāts nevienlīdzības izskaušanai un vīriešu un sieviešu vienlīdzīgu iespēju veicināšanai. Tādējādi no šīm tiesību normām ir redzams, ka, saskaņā ar minēto regulu piešķirot atbalstu saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā, ir jānodrošina, lai attieksme gan pret sievietēm, gan pret vīriešiem būtu vienlīdzīga, un tādējādi jāaizliedz jebkāda diskriminācija dzimuma dēļ.

               28

               Tādēļ, īstenojot Regulu Nr. 1257/1999, dalībvalstīm saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 51. panta 1. punktu ir jāievēro minētās Hartas 20. pantā, 21. panta 1. punktā un 23. pantā noteiktie principi par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu.

               29

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru principi par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu prasa, lai attieksme pret līdzīgām situācijām nebūtu atšķirīga un lai attieksme pret atšķirīgām situācijām nebūtu tāda pati, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (skat. tostarp 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-354/95 National Farmers’ Union u.c., Recueil, I-4559. lpp., 61. punkts; 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā C-152/09 Grootes, Krājums, I-11285. lpp., 66. punkts, kā arī 2011. gada 1. marta spriedumu lietā C-236/09 Association belge des Consommateurs Test-Achats u.c., Krājums, I-773. lpp., 28. punkts).

               30

               Šajā lietā jākonstatē, ka, ņemot vērā saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos Regulas Nr. 1257/1999 10. panta 1. punktā paredzētā atbalsta mērķi lauksaimniekus neatkarīgi no viņu dzimuma un uzaudzināto bērnu skaita mudināt priekšlaicīgi pavisam izbeigt savu lauksaimniecisko darbību, lai, kā izriet no šā sprieduma 24. punkta, varētu labāk nodrošināt lauku saimniecību dzīvotspēju, šie gados vecākie gan sieviešu, gan vīriešu dzimuma lauksaimnieki atrodas līdzīgās situācijās. Šie lauksaimnieki – gan vīrieši, gan sievietes – var pretendēt uz šādu atbalstu, ja vien viņi, kā prasīts šīs regulas 11. panta 1. punktā, ir pavisam izbeiguši visu komerciālo lauksaimniecisko darbību, ar kuru viņi bija nodarbojušies pēdējos desmit gados pirms attiecīgās darbības izbeigšanas, un darbības izbeigšanas brīdī ir vismaz 55 gadus veci, bet nav sasnieguši parasto pensijas vecumu.

               31

               Šajos apstākļos Savienības tiesībām un to vispārējiem principiem par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu būtu pretrunā, ja attieksme pret šīm situācijām bez objektīva pamatojuma būtu atšķirīga tāpēc, ka saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts pensiju sistēmas noteikumiem “parastais pensijas vecums” Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē tiek noteikts atšķirīgi atkarībā no atbalstu saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā pieprasošās personas dzimuma un sieviešu dzimuma pieprasītāju gadījumā – atkarībā no pieprasītājas izaudzināto bērnu skaita.

               32

               Proti, šīs tiesības un šie principi netiktu ievēroti, ja bez objektīva pamatojuma pieļautu mazāk labvēlīgu attieksmi pret šā saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos saņemamā atbalsta pieprasītājiem, kuri sava dzimuma dēļ un sieviešu dzimuma pieprasītāju gadījumā – atkarībā no viņu izaudzināto bērnu skaita – ietilpst to lauksaimnieku kategorijā, kuru gadījumā šis minētajās valsts tiesību normās noteiktais vecums ir sasniegts agrāk nekā citai lauksaimnieku kategorijai piederīgajiem pieprasītājiem. Šajā gadījumā otrajā kategorijā ietilpstošajiem pieprasītajiem būtu ilgāks laiks, lai pieteiktos atbalstam, un tādējādi viņi bez objektīva pamatojuma tiktu privileģēti salīdzinājumā ar pirmajā kategorijā ietilpstošajiem, kuriem saistībā ar tāda paša veida pieteikumu tiktu izvirzīti ierobežojošāki atbilstības nosacījumi.

               33

               Pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma dēļ tādai personai kā B. Soukupová, kura savu lauksaimniecisko darbību izbeidz vecumā starp parasto pensijas vecumu, kas šajā tiesiskajā regulējumā ir noteikts atbilstoši viņas dzimumam un uzaudzināto bērnu skaitam, un parasto pensijas vecumu, kas minētajā tiesiskajā regulējumā noteikts lauksaimniekiem vīriešiem, nav tiesību saņemt atbalstu saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos un visu atlikušo mūžu ir tiesības saņemt vienīgi vecuma pensiju, kas ir mazāka par minēto atbalstu, ja turpretim lauksaimnieks vīrietis, kas lauksaimniecisko darbību izbeidz tajā pašā vecumā kā šī persona, atbilstoši Regulas Nr. 1257/1999 12. panta 2. punktam šo atbalstu, no tā atskaitot dalībvalsts maksāto vecuma pensiju, var saņemt 15 gadus vai līdz savai 75. dzimšanas dienai.

               34

               Pretēji Čehijas Republikas un Polijas valdību apgalvotajam, tāda atšķirīga attieksme kā pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā paredzētā nevar tikt objektīvi pamatota. Proti, kā savu secinājumu 61. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts, lauksaimniecības nozares strukturālās pārveides mērķi, kurus ir gribēts sasniegt ar atbalstu, kas atbilstoši Regulai Nr. 1257/1999 sniedzams saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā, ir noteikti sasniedzami, dalībvalstīm arī neīstenojot diskriminējošu attieksmi.

               35

               Jautājumā par vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanas sekām tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai gadījumos, kad tiek konstatēta Savienības tiesībām pretrunā esoša diskriminācija un tikmēr, kamēr nav veikti pasākumi, kas atjaunotu vienlīdzīgu attieksmi, vienlīdzības principa ievērošanu var nodrošināt, vienīgi piešķirot mazāk labvēlīgo attieksmi saņēmušās kategorijas personām tās pašas priekšrocības, kādas ir privileģētajai kategorijai piederīgajām personām (skat. 1999. gada 26. janvāra spriedumu lietā C-18/95 Terhoeve, Recueil, I-345. lpp., 57. punkts, un 2011. gada 22. jūnija spriedumu lietā C-399/09 Landtová, Krājums, I-5573. lpp., 51. punkts). Netik labvēlīgu attieksmi saņēmušajai personai tādējādi ir jārada tāda pati situācija, kādā atrodas attiecīgo priekšrocību baudošā persona.

               36

               Ievērojot visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesībām un to vispārējiem principiem par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu nav atbilstoši, ka saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts pensiju sistēmas noteikumiem par vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu “parastais pensijas vecums” Regulas Nr. 1257/1999 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē tiek noteikts atšķirīgi atkarībā no atbalstu saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā pieprasošās personas dzimuma un sieviešu dzimuma pieprasītāju gadījumā – atkarībā no pieprasītājas izaudzināto bērnu skaita.

         Par trešo jautājumu

               37

               Ņemot vērā uz pirmo un otro jautājumu sniegto atbildi, uz iesniedzējtiesas uzdoto trešo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               38

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Savienības tiesībām un to vispārējiem principiem par vienlīdzīgu attieksmi un diskriminācijas aizliegumu nav atbilstoši, ka saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts pensiju sistēmas noteikumiem par vecuma pensijas saņemšanas tiesību iegūšanai vajadzīgo vecumu “parastais pensijas vecums” Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu 11. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē tiek noteikts atšķirīgi atkarībā no atbalstu saistībā ar priekšlaicīgu pensionēšanos lauksaimniecībā pieprasošās personas dzimuma un sieviešu dzimuma pieprasītāju gadījumā – atkarībā no pieprasītājas izaudzināto bērnu skaita.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – čehu.