Tiesas spriedums 1979. gada 12. jūnijā. # Ketelhandel P. van Paassen BV pret Staatssecretaris van Financiën / Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen ; Minister van Financiën pret Denkavit Dienstbetoon BV. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Apvienotās lietas 181 un 229/78.


title: Tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 27. septembra spriedums.#Zuckerfabrik Jülich AG u.c. pret Hauptzollamt Aachen u.c.#Finanzgericht Düsseldorf, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division un Tribunal de grande instance de Nanterre lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Kopējā lauksaimniecības politika – Tirgu kopīgā organizācija – Cukura un izoglikozes ražotāji – Ražošanas maksājumu apjoma aprēķināšana – Tādas aprēķināšanas metodes spēkā esamība, atbilstoši kurai tiek ņemti vērā teorētiski kompensāciju apjomi par cukura daudzumu, kas eksportēts bez kompensācijām – Tiesiskā regulējuma atpakaļejošais spēks – Valūtas maiņas kurss – Procentu piešķiršana.#Apvienotās lietas C‑113/10, C‑147/10 un C‑234/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2012. gada 27. septembrī (
            *1
         )
      “Kopējā lauksaimniecības politika — Tirgu kopīgā organizācija — Cukura un izoglikozes ražotāji — Ražošanas maksājumu apjoma aprēķināšana — Tādas aprēķināšanas metodes spēkā esamība, atbilstoši kurai tiek ņemti vērā teorētiski kompensāciju apjomi par cukura daudzumu, kas eksportēts bez kompensācijām — Tiesiskā regulējuma atpakaļejošais spēks — Valūtas maiņas kurss — Procentu piešķiršana”
      Apvienotās lietas C-113/10, C-147/10 un C-234/10
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Düsseldorf (C-113/10) (Vācija), High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (C-147/10) (Apvienotā Karaliste), un Tribunal de grande instance de Nanterre (C-234/10) (Francija) iesnieguši ar lēmumiem, kas pieņemti attiecīgi 2010. gada 22. februārī, 12. martā un 6. maijā un kas Tiesā reģistrēti 2010. gada 2. un 29. martā, kā arī 12. maijā, tiesvedībās

            Zuckerfabrik Jülich AG
          (C-113/10)
      pret

            Hauptzollamt Aachen ,

            British Sugar plc
          (C-147/10)
      pret

            Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs

      un

            Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable
          (C-234/10)
      pret

            Directeur général des douanes et droits indirects ,

            Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], tiesneši A. Prehala [A. Prechal], K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents) un K. Toadere [C. Toader],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 30. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Zuckerfabrik Jülich AG vārdā – H.-J. Prieß un B. Sachs, Rechtsanwälte,

               —

                  British Sugar plc vārdā – K. Lasok, QC, un G. Facenna, barrister,

               —

                  Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable vārdā – N. Coutrelis, advokāts,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Möller, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Hathaway un H. Walker, pārstāvji,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un B. Cabouat, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – F. Díez Moreno, pārstāvis,

               —

               Lietuvas valdības vārdā – R. Mackevičienė un R. Krasuckaitė, pārstāves,

               —

               Austrijas valdības vārdā – E. Riedl, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Rossi, B. Schima un D. Bianchi, kā arī K. Banks, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 27. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt attiecas uz Komisijas 2009. gada 3. novembra Regulas (EK) Nr. 1193/2009, ar ko labo Regulu (EK) Nr. 1762/2003, (EK) Nr. 1775/2004, (EK) Nr. 1686/2005 un (EK) Nr. 164/2007 un nosaka ražošanas maksājumu apjomu cukura nozarē 2002./2003., 2003./2004., 2004./2005., 2005./2006. tirdzniecības gadam (OV L 321, 1. lpp.), spēkā esamību.

               2

               Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar tiesvedībām starp attiecīgi Zuckerfabrik Jülich AG (turpmāk tekstā – “Jülich”) un Hauptzollamt Aachen, British Sugar plc (turpmāk tekstā – “British Sugar”) un Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs (turpmāk tekstā – “Rural Payments Agency”), kā arī Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable (turpmāk tekstā – “Tereos”) un Directeur général des douanes et droits indirects [Muitas un netiešo nodokļu pārvaldes ģenerāldirektoru] un Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers [Ženviljē Muitas un netiešo nodokļu pārvaldes galveno nodokļu iekasētāju] (Francija) par to maksājumu apjomiem, kas ir iekasēti vai nu par visiem 2002./2003.–2005./2006. tirdzniecības gadiem, vai arī par dažiem no tiem.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmuma 2000/597/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 253, 42. lpp.) 8. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Eiropas Kopienu pašu resursus, kā, piemēram, maksājumus, kas paredzēti cukura tirgu kopējā organizācijas sistēmā, dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā pielāgo, lai tie atbilstu Kopienu noteikumos ietvertajām prasībām.

               4

               Saistībā ar šiem maksājumiem tas pats ir spēkā arī atbilstoši 8. panta 1. punktam Padomes 2007. gada 7. jūnija Lēmumā 2007/436/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 163, 17. lpp.), ar kuru, kā tas ir paredzēts šī lēmuma 10. pantā, no 2007. gada 1. janvāra tika atcelts Lēmums 2000/597.

               5

               Padomes 2001. gada 19. jūnija Regulā (EK) Nr. 1260/2001 par cukura tirgu kopīgo organizāciju (OV L 178, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatregula”), kas ir atcelta ar Padomes 2006. gada 20. februāra Regulu (EK) Nr. 318/2006 par cukura tirgu kopīgo organizāciju (OV L 58, 1. lpp.), tostarp bija paredzēta cukura nozares pašfinansēšanas sistēma ar ražošanas maksājumu palīdzību.

               6

               Saskaņā ar Pamatregulas preambulas 11. apsvērumu cukura nozares tirgu kopīgās organizācijas pamatā, pirmkārt, ir princips, ka ražotājiem ir jāuzņemas pilna finansiāla atbildība par zaudējumiem, ko katrā tirdzniecības gadā rada tās kvotā ietilpstošās Kopienas produkcijas daļas pārdošana, kura pārsniedz Kopienas iekšēji patērēto produkciju, un, otrkārt, realizācijas cenu garantiju diferenciācija, ņemot vērā katram uzņēmumam piešķirto ražošanas kvotu.

               7

               Saskaņā ar šīs regulas preambulas 13. apsvērumu finansiālās atbildības principa ievērošana tiek nodrošināta ar ražotāju veiktiem maksājumiem, maksājot pamatražošanas maksājumu, ar ko apliek visu A un B cukura ražošanu un ko tomēr ierobežo 2 % apmērā no baltā cukura intervences cenas, un B maksājumu, ar ko apliek B cukura ražošanu, nepārsniedzot 37,5 % no minētās cenas. Tā kā šī maksājumu ierobežošana principā nozīmē, ka dažos tirdzniecības gados cukura ražošanas pašfinansēšana nenotiek pilnā apmērā, tādos gadījumos būtu jāparedz papildu maksājums.

               8

               Minētās regulas preambulas 14. apsvēruma redakcija ir šāda:
               “Lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi, papildu maksājums būtu jāaprēķina katram uzņēmumam, pamatojoties uz šā uzņēmuma daļu ieņēmumos no ražošanas maksājumiem, ko tas samaksājis par attiecīgo tirdzniecības gadu. Tādēļ Kopienai kopumā būtu jānosaka koeficients, kas atspoguļo attiecību starp kopējiem reģistrētajiem zaudējumiem un kopējiem ieņēmumiem no attiecīgajiem ražošanas maksājumiem konkrētajā tirdzniecības gadā. Jāprecizē nosacījumi, ar kādiem cukurbiešu un cukurniedru pārdevēji piedalās attiecīgā tirdzniecības gada zaudējumu segšanā.”

               9

               Attiecībā uz maksājumu aprēķināšanu Pamatregulas 15. pantā ir noteikts:
               “1.   Līdz katra tirdzniecības gada beigām reģistrē:

                        a)

                        A un B cukura, A un B izoglikozes un A un B inulīna sīrupa produkcijas prognozi attiecīgajam tirdzniecības gadam;

                        b)

                        prognozi par cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa daudzumiem, kas attiecīgajā tirdzniecības gadā pārdots patēriņam Kopienā;

                        c)

                        eksportējamo pārpalikumu, ko iegūst, atņemot b) apakšpunktā minēto daudzumu no a) apakšpunktā minētā daudzuma;

                        d)

                        novērtējumu par vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ieņēmumiem no vienas tonnas cukura attiecībā uz kārtējā tirdzniecības gadā izpildāmām eksporta saistībām.
                        Šie vidējie zaudējumi vai vidējie ieņēmumi ir vienādi ar starpību starp kompensāciju kopapjomu un maksājumu kopapjomu par attiecīgo eksporta saistību tonnu kopskaitu;

                        e)

                        kopējo zaudējumu vai kopējo ieņēmumu novērtējumu, ko iegūst, c) apakšpunktā minēto pārpalikumu sareizinot ar d) apakšpunktā minētajiem vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ienākumiem.

                  2.   Līdz 2005./2006. tirdzniecības gada beigām, neskarot 10. panta 3., 4., 5. un 6. punktu, par laiku no 2001./2002. līdz 2005./2006. tirdzniecības gadam kopā reģistrē:

                        a)

                        eksportējamo pārpalikumu, ko nosaka, pamatojoties uz A un B cukura, A un B izoglikozes un A un B inulīna sīrupa galīgo produkciju, un Kopienas patēriņam pārdoto cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa galīgo daudzumu;

                        b)

                        vidējos zaudējumus vai ieņēmumus no vienas tonnas cukura, ko rada attiecīgās kopējās eksporta saistības, kuras aprēķina, izmantojot 1. punkta d) apakšpunkta otrajā daļā izklāstīto metodi;

                        c)

                        kopējos zaudējumus vai ieņēmumus, ko iegūst, sareizinot a) apakšpunktā minēto pārpalikumu ar b) apakšpunktā minētajiem vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ieņēmumiem;

                        d)

                        iekasēto ražošanas pamatmaksājumu un B maksājumu kopējo summu.

                  Kopējo zaudējumu vai ieņēmumu novērtējumu, kas minēts 1. punkta e) apakšpunktā, koriģē par c) un d) apakšpunktā minēto summu starpību.
               [..]
               8.   Sīki izstrādātus noteikumus šā panta piemērošanai pieņem saskaņā ar 42. panta 2. punktā minēto procedūru, un tie jo īpaši attiecas uz:

                        —

                        iekasējamo maksājumu summām,

                  [..].”

               10

               Pēc 2008. gada 8. maija sprieduma apvienotajās lietās C-5/06 un no C-23/06 līdz C-36/06 Zuckerfabrik Jülich u.c. (Krājums, I-3231. lpp.) un 2008. gada 6. oktobra rīkojuma apvienotajās lietās no C-175/07 līdz C-184/07 SAFBA pasludināšanas Eiropas Komisija pieņēma Regulu Nr. 1193/2009, ar kuru tā izdarīja labojumus Komisijas 2003. gada 7. oktobra Regulā (EK) Nr. 1762/2003, ar ko 2002./2003. tirdzniecības gadam nosaka ražošanas maksājumu apjomus cukura nozarē (OV L 254, 4. lpp.), Komisijas 2004. gada 14. oktobra Regulā (EK) Nr. 1775/2004, ar ko 2003./2004. tirdzniecības gadam nosaka ražošanas maksājumu apjomus cukura nozarē (OV L 316, 64. lpp.), un Komisijas 2005. gada 14. oktobra Regulā (EK) Nr. 1686/2005, ar ko 2004./2005. tirdzniecības gadam nosaka ražošanas maksājumu apjomus un papildu maksājuma koeficientu cukura nozarē (OV L 271, 12. lpp.), kuras Tiesa bija atzinusi par spēkā neesošām, kā arī Komisijas 2007. gada 19. februāra Regulā (EK) Nr. 164/2007, ar ko 2005./2006. tirdzniecības gadam nosaka ražošanas maksājumu apjomus cukura nozarē (OV L 51, 17. lpp.), kas arī bija balstīta uz metodi, kuru Tiesa bija atzinusi par spēkā neesošu attiecībā uz 2002./2003., 2003./2004. un 2004./2005. tirdzniecības gadu. Tādējādi Komisija atkārtoti ar atpakaļejošu spēku noteica ražošanas maksājumu apjomus cukura nozarē attiecībā uz 2002./2003.–2005./2006. tirdzniecības gadu.

               11

               Regulas Nr.°1193/2009 preambulas 5. un 6. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(5)

                        Tiesa 2008. gada 8. maija spriedumā apvienotajās lietās C-5/06 un C-23/06-C-36/06 secināja, ka, izskatot Komisijas 2002. gada 15. oktobra Regulu (EK) Nr. 1837/2002, ar ko 2001./2002. tirdzniecības gadam nosaka ražošanas maksājumu apjomus, kā arī papildu maksājuma koeficientu cukura nozarē [(OV L 278, 13. lpp.)], nav atklāti tādi faktori, kas ietekmētu tās spēkā esību. Lai noteiktu ražošanas maksājumu minētajā tirdzniecības gadā, vidējos zaudējumus Komisija rēķinātu, balstoties uz kopējo pārstrādāta produkta veidā eksportētā cukura daudzumu, neatkarīgi no tā, vai par to var saņemt kompensāciju.

                        (6)

                        Tādēļ Komisijai pienākas noteikt ražošanas maksājumus, izmantojot to pašu aprēķināšanas metodi, kas izmantota 2001./2002. tirdzniecības gadā, vajadzības gadījumā iekļaujot papildu maksājuma koeficientu.”

               12

               Regulas Nr. 1193/2009 1.–4. pantā ir noteikti ražošanas maksājumu apjomi cukura nozarē 2002./2003.–2005./2006. tirdzniecības gadam.

               13

               Regulas Nr. 1193/2009 3. pantā ir paredzēts:
               “Regulas (EK) Nr. 1686/2005 1. un 2. pantu aizstāj ar šādiem pantiem:
               “[..]
               2. pants
               [Pamatregulas] 16. panta 2. punktā paredzētais koeficients 2004./2005. tirdzniecības gadam ir 0,25466 Čehijai, Latvijai, Lietuvai, Ungārijai, Polijai, Slovēnijai un Slovākijai un 0,14911 – pārējām dalībvalstīm.””

               14

               Regulas Nr. 1193/2009 6. pantā ir noteikts:
               “Šī regula stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
               Regulas 1. pantu piemēro no 2003. gada 8. oktobra.
               Regulas 2. pantu piemēro no 2004. gada 15. oktobra.
               Regulas 3. pantu piemēro no 2005. gada 18. oktobra.
               Regulas 4. pantu piemēro no 2007. gada 23. februāra.”

               15

               Eiropas Savienības Vispārējā tiesa savā 2011. gada 29. septembra spriedumā lietā T-4/06 Polija/Komisija (Krājumā nav publicēts) nosprieda:
               “atcelt 2. pantu [..] Regulā (EK) Nr. 1686/2005 [..], kurā grozījumi izdarīti ar 3. pantu [..] Regulā (EK) Nr. 1193/2009 [..].”

         Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi

         Lieta C-113/10

               16

                  Jülich ir cukura ražošanas uzņēmums.

               17

               Ar 2003. gada 21. oktobra, 2005. gada 26. oktobra un 2007. gada 21. februāra lēmumiem Hauptzollamt Aachen (Āhenes Galvenā muitas pārvalde) pieprasīja Jülich samaksāt maksājumus par 2002./2003., 2004./2005. un 2005./2006. tirdzniecības gadu. Saistībā ar šiem trim tirdzniecības gadiem Hauptzollamt Aachen balstījās uz trim Komisijas regulām, proti, Regulu Nr. 1762/2003 – attiecībā uz 2002./2003. tirdzniecības gadu, Regulu Nr. 1686/2005 – attiecībā uz 2004./2005. tirdzniecības gadu un Regulu Nr. 164/2007 – attiecībā uz 2005./2006. tirdzniecības gadu.

               18

               Apstrīdot attiecībā uz šiem tirdzniecības gadiem noteiktos ražošanas maksājumus, Jülich cēla iebildumus pret 2005. gada 26. oktobra lēmumu un lūdza grozīt 2003. gada 21. oktobra un 2007. gada 21. februāra lēmumus. Jülich norādīja, ka Regulas Nr. 1762/2003, Nr. 1686/2005 un Nr. 164/2007 ir spēkā neesošas, jo Komisija esot kļūdaini noteikusi maksājumu likmi.

               19

               Ar 2009. gada 28. un 29. decembra lēmumiem Hauptzollamt Aachen, pamatojoties uz Regulu Nr. 1193/2009, noteica ražošanas maksājumu apjomu, kas Jülich ir jāmaksā par 2002./2003., 2004./2005. un 2005./2006. tirdzniecības gadu.

               20

                  Jülich cēla prasību par šiem lēmumiem Finanzgericht Düsseldorf [Diseldorfas Finanšu tiesā], apgalvojot, ka Regula Nr. 1193/2009 ir spēkā neesoša.

               21

               Ciktāl Komisija, pārskatot maksājumu likmes, ir atkārtoti aprēķinājusi ne vien eksporta saistību kopējo apjomu, bet arī kompensāciju kopapjomu par pamatlietā aplūkotajiem tirdzniecības gadiem un attiecībā uz eksportu bez kompensācijas ir ņēmusi vērā teorētiskas kompensācijas, iesniedzējtiesai ir šaubas par šādas pārskatīšanas – kas pārsniedz iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c. paredzētos nosacījumus un kas attiecas uz jau noslēgtiem tirdzniecības gadiem – saderību ar Savienības tiesībās noteikto atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.

               22

               Ar 2010. gada 2. marta lēmumu Finanzgericht Düsseldorf nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [..] Regula Nr. 1193/2009 [..] ir spēkā esoša?”

         Lieta C-147/10

               23

                  British Sugar, cukura izstrādājumu ražotājs, prasa atmaksāt pamatsummu un procentus par ražošanas maksājumiem cukura nozarē, kuri ir pārmaksāti Rural Payments Agency [Lauku maksājumu aģentūrai] par 2002./2003.–2005./2006. tirdzniecības gadu.

               24

               Pamatojoties uz savu iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c. interpretāciju, British Sugar ir aprēķinājis, ka pārmaksātā summa par 2002./2003.–2005./2006. tirdzniecības gadu ir aptuveni EUR 12 531 000, neietverot procentus.

               25

                  Rural Payments Agency ir norādījusi, ka juridiskā formula pārmaksātās summas, kas ir jāatmaksā British Sugar, aprēķināšanai šobrīd ir ietverta Regulā Nr. 1193/2009 un ka tā ir saistoša attiecīgajiem lietas dalībniekiem, kā arī iesniedzējtiesai. Tā apgalvo, ka saskaņā ar šo regulu British Sugar atmaksājamā summa ir GBP 366 590,79 un ka tam ir jāatmaksā vienīgi šī summa.

               26

                  British Sugar apgalvo, ka Regula Nr. 1193/2009 ir spēkā neesoša, tostarp tādēļ, ka tajā pastāv tā pati būtiskā kļūda, kuras dēļ Tiesa par spēkā neesošām bija atzinusi Regulas Nr. 1762/2003, Nr. 1775/2004 un Nr. 1686/2005. Tajā paredzētā aprēķina metode, it īpaši attiecībā uz Pamatregulas 15. panta 1. punkta d) apakšpunktā minēto “vidējo zaudējumu no vienas tonnas” aprēķinu, esot balstīta uz hipotētiskiem zaudējumiem, kas atspoguļo eksporta kompensācijas, kuras teorētiski ir bijušas pieejamas, bet faktiski nekad nav tikušas izmaksātas. Tādējādi ar Regulu Nr. 1193/2009 mākslīgi tiekot palielināti Pamatregulas 15. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētie kopējie zaudējumi.

               27

               Turklāt Komisijai neesot bijusi kompetence pieņemt Regulu Nr. 1193/2009, pamatojoties uz Pamatregulu, it īpaši tādēļ, ka šī pēdējā minētā regula, kura ir tikusi atcelta, jaunās regulas pieņemšanas laikā vairs nebija spēkā. Nepastāvot kompetencei atbilstoši Pamatregulai, kompetence noteikt ražošanas maksājumu apjomus saskaņā ar LESD 43. pantu esot Padomei.

               28

               Tāpat Regula Nr. 1193/2009 esot spēkā neesoša arī, ciktāl tajā ir prasīts, lai maksājumi, kas nav izteikti euro valūtā, tiktu veikti, piemērojot valūtas maiņas kursu, kas pastāvēja laikā, kad pārmaksātā maksājuma summa sākotnēji tika aprēķināta, nevis atmaksas brīdī pastāvošo kursu.

               29

                  Rural Payments Agency ir norādījusi, ka, ciktāl Regulā Nr. 1193/2009 šķietami tiek turpināta Regulā Nr. 1837/2002 paredzētā sistēma, kuras pārbaudē netika atklāti tādi faktori, kas ietekmētu tās spēkā esamību, ir iespējams, ka Tiesa tādējādi ir netieši apstiprinājusi tajā izmantoto metodoloģiju.

               30

               Attiecībā uz atbilstošo valūtas maiņas kursu (euro/GBP) ir jāpiemēro tas valūtas maiņas kurss, kas bija spēkā laikā, kad tika noteikti sākotnējie cukura ražošanas maksājumi.

               31

               Visbeidzot Rural Payments Agency apgalvo, ka British Sugar nebūtu piešķirams procentu maksājums saistībā ar pārmaksāto maksājumu atmaksu. Būtībā jebkura pārmaksāto maksājumu atmaksa šim uzņēmumam tiktu segta ar līdzvērtīgu Komisijas veicamo atmaksu Rural Payments Agency atbilstoši Kopienu pašu resursu sistēmai. Ja Savienības pašu resursu izmantošanu regulējošās normās nav paredzēts juridisks pamats, kas ļautu dalībvalstīm piedzīt no Komisijas ar šādu atmaksu saistītos procentu maksājumus, tad, kā uzskata Rural Payments Agency, tas pats princips ir piemērojams arī attiecībā uz jebkādām par labu British Sugar veicamajām atmaksām.

               32

               Šādos apstākļos High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regula [Nr. 1193/2009] ir spēkā neesoša, ievērojot [iepriekš minēto] spriedumu [apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c.] un [iepriekš minēto] rīkojumu [lietā SAFBA]?

                        2)

                        Vai Regula [Nr. 1193/2009] ir spēkā neesoša, ievērojot juridisko pamatu, saskaņā ar kuru tā tika pieņemta, proti, [Pamat]regulu?

                        3)

                        Vai, aprēķinot maksājamo kompensāciju saistībā ar ražošanas maksājumu cukura nozarē pārmaksu 2002./2003., 2003./2004., 2004./2005. un 2005./2006. tirdzniecības gados, piemērojamais valūtas maiņas kurss un datums, kurš jāņem vērā, piemērojot valūtas maiņas kursu, ir jautājums, ko nosaka Savienības tiesības? Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai Regulas [Nr. 1193/2009] 6. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nosaka kompensācijas izmaksu, atsaucoties uz valūtas maiņu kursiem, kas tika piemēroti brīdī, kad pārmaksātais maksājums tika sākotnēji aprēķināts? Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai Regulas [Nr. 1193/2009] 6. pants ir spēkā esošs?

                        4)

                        Saistībā ar procentiem:

                                 [a])

                                 Vai Savienības tiesības liedz personai prasītāja situācijā saņemt procentus par pārmaksātajām summām sakarā ar spēkā neesošo Komisijas regulu no valsts iestādes, kas ir atbildīga par ražošanas maksājumu iekasēšanu, gadījumos, kad valsts iestāde, kas ir atbildīga par ražošanas maksājumu iekasēšanu, nevar saņemt procentus par attiecīgajām summām, kurus tai atmaksā Komisija?

                                 [b])

                                 Apstiprinošas atbildes uz [ceturtā jautājuma a) apakšpunktu] gadījumā – vai [Savienības] tiesību akti par pašu resursiem [(Lēmums 2000/597 [..] un tā Īstenošanas regula (EK) Nr. 1150/2000)] neļauj valsts iestādei, kas atbildīga par ražošanas maksājumu iekasēšanu, atgūt procentus par summām, kuras tai atmaksās Komisija, ņemot vērā šīs lietas apstākļus?

                                 [c])

                                 Noliedzošas atbildes uz [ceturtā jautājuma a) apakšpunktu] gadījumā – vai [Savienības] tiesības neļauj valsts tiesai vai iestādei īstenot jebkādu rīcības brīvību, kura tai varētu būt procentu nepiešķiršanā šajā gadījumā, kad tiek taisīts spriedums personai prasītāja situācijā?”

         Lieta C-234/10

               33

               Uzskatot, ka par 2004./2005. tirdzniecības gadu ir pārmaksājis saskaņā ar Regulu Nr. 1686/2005 veicamos maksājumus, cukura ražotājs Tereos2007. gada 2. maijā iesniedza Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers lūgumu par daļēju šīs summas atmaksu. Nesaņemot atbildi uz savu sūdzību, Tereos cēla prasību Tribunal de grande instance de Nanterre [Nantēras apgabaltiesā], apgalvojot, ka Regula Nr. 1686/2005 ir spēkā neesoša, un prasot pārmaksātās summas EUR 11 600 782 apmērā atmaksu.

               34

               Pēc Regulas Nr. 1193/2009 pieņemšanas Tereos tostarp lūdza šai tiesai pirms galīgā sprieduma pasludināšanas vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Regulas Nr. 1193/2009 spēkā esamību, ņemot vērā Pamatregulas 15. pantu, un piespriest atmaksāt tā prasīto summu EUR 11 600 782 apmērā kopā ar likumiskajiem procentiem.

               35

               Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka Komisija ražošanas maksājuma apjomu Regulā Nr. 1193/2009 nav pārrēķinājusi, strikti piemērojot no Pamatregulas – kā to iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietā Zuckerfabrik Jülich u.c. ir interpretējusi Tiesa – 15. panta pārņemto aprēķina metodi, bet ir izmantojusi metodi, kas jau bija piemērota attiecībā uz 2001./2002. tirdzniecības gadu, ciktāl Tiesa bija norādījusi, ka, izskatot Regulu Nr. 1837/2002, netika atklāti tādi faktori, kas ietekmētu tās spēkā esamību.

               36

               Tādēļ Tribunal de grande instance de Nanterre nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Pamat]regulas 15. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vidējo zaudējumu aprēķināšanai attiecībā uz visām eksportētajām cukura kategorijām ir jāsadala faktisko izmaksu summa ar eksportētā daudzuma summu neatkarīgi no tā, vai par šo daudzumu kompensācijas ir faktiski izmaksātas?

                        2)

                        Vai Regula Nr. 1193/2009 ir spēkā neesoša, ņemot vērā [Pamat]regulas 15. pantu, ciktāl tajā ir noteikts tāds cukura ražošanas maksājums, kas aprēķināts, ņemot vērā vidējos zaudējumus, kuru aprēķinā attiecībā uz eksportējamo cukuru pārstrādātajos produktos ir jāsareizina eksporta kompensācijas, kas saistīta ar šiem produktiem, apmērs ar kopējo eksportējamo daudzumu, ieskaitot eksportēto daudzumu, par kuru nav saņemta kompensācija, nevis jāsadala faktiski radušās izmaksas ar eksportētā daudzuma summu neatkarīgi no saņemtās kompensācijas?”

         Par lietu C-113/10, C-147/10 un C-234/10 apvienošanu

               37

               Ar Tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 2011. gada 15. aprīļa rīkojumu lietas C-113/10, C-147/10 un C-234/10 tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par vienīgo jautājumu lietā C-113/10, pirmo jautājumu lietā C-147/10 un diviem jautājumiem lietā C-234/10

               38

               Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesas būtībā vēlas noskaidrot, vai vidējo zaudējumu no vienas tonnas cukura attiecībā uz kārtējā tirdzniecības gadā izpildāmām eksporta saistībām (turpmāk tekstā – “vidējie zaudējumi”) aprēķināšanas metode, kuru Komisija ir ieviesusi Regulā Nr. 1193/2009, atbilst Pamatregulai, kā to iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c. un iepriekš minētajā rīkojumā lietā SAFBA ir interpretējusi Tiesa.

               39

               Saskaņā ar Pamatregulas 15. panta 1. punkta d) apakšpunktu vidējie zaudējumi ir vienādi ar starpību starp kompensāciju kopapjomu un maksājumu kopapjomu par attiecīgo eksporta saistību tonnu kopskaitu kārtējā tirdzniecības gadā. Kopējo zaudējumu novērtējumu saskaņā ar šīs regulas 15. panta 1. punkta e) apakšpunktu aprēķina, sareizinot eksportējamo pārpalikumu ar vidējiem zaudējumiem.

               40

               Ir vispārzināms, ka Regulas Nr. 1193/2009 izstrādē izmantotā vidējo zaudējumu aprēķināšanas metode divos aspektos atšķiras no Regulu Nr. 1762/2003, Nr. 1775/2004, Nr. 1686/2005 un Nr. 164/2007 izstrādē izmantotās metodes.

               41

               Pirmkārt, “eksporta saistību tonnu kopskaits”, kas atbilstoši Pamatregulas 15. panta 1. punkta d) apakšpunktam ir saucējs, ar kura palīdzību iespējams aprēķināt vidējos zaudējumus, šobrīd ietver visas eksporta saistības, tostarp arī tās, par kurām nav saņemta eksporta kompensācija. Tomēr šīs vidējo zaudējumu aprēķināšanas kārtības izmaiņas, kā to turklāt ir atzinuši arī visas ieinteresētās personas, kuras ir iesniegušas apsvērumus, atbilst šīs regulas – kā to tostarp iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c. ir interpretējusi Tiesa – 15. panta 1. punkta d) apakšpunktam.

               42

               Otrkārt, “kompensāciju kopapjoms” attiecībā uz pārstrādātajos produktos ietverto cukuru, kas atbilstoši Pamatregulas 15. panta 1. punkta d) apakšpunktam ir skaitītāja sastāvdaļa, ar kura palīdzību iespējams aprēķināt vidējos zaudējumus, ir trīs posmos veicamas darbības rezultāts. Pirmkārt, kopējais eksporta saistību apjoms šai cukura kategorijai tiek dalīts ar divpadsmit, attiecinot visas šī kopējā apjoma frakcijas uz kādu tirdzniecības gada mēnesi. Otrkārt, šādi iegūtais skaitlis par katru mēnesi tiek reizināts ar vidējās kompensācijas apmēru, kas ir maksājama par šo eksporta veidu šajā mēnesī. Treškārt, tiek saskaitīti visu šo produktu rezultāti par mēnesi, lai iegūtu kompensāciju kopapjomu attiecībā uz visu tirdzniecības gadu.

               43

               Komisija apgalvo, ka šī vidējo zaudējumu aprēķināšanas metode ir jau tikusi izmantota iepriekš, tostarp Regulā Nr. 1837/2002. Tiesa esot apstiprinājusi šo metodi iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c., kurā Tiesa esot nospriedusi, ka, izskatot Regulu Nr. 1837/2002, netika atklāti tādi faktori, kas ietekmētu tās spēkā esamību.

               44

               Šo argumentāciju nevar atbalstīt.

               45

               Būtībā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c. Tiesa ir izvērtējusi Regulas Nr. 1837/2002 spēkā esamību tikai, ciktāl tas bija vajadzīgs, lai atbildētu uz tai uzdotajiem jautājumiem, ņemot vērā tajā izvirzītos argumentus. Precīzāk – no šī sprieduma 61. un 63. punkta izriet, ka Tiesa ir izvērtējusi metodi, kuru Komisija bija izmantojusi, lai aprēķinātu eksporta saistību tonnu kopskaitu, nevis visus vidējo zaudējumu aprēķināšanas elementus. Tādējādi, kā savu secinājumu 83. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, Tiesa nav izvērtējusi kompensāciju kopapjoma aprēķinam izmantoto formulu, kas ir pārņemta Regulā Nr. 1193/2009. Līdz ar to šis jaunais jautājums ir jāizvērtē, lai varētu pieņemt nolēmumu par šīs pēdējās minētās regulas atbilstību Pamatregulas 15. panta 1. punkta d) apakšpunktam.

               46

               Šajā nolūkā ir jāatgādina, ka Pamatregulas mērķis ir izveidot ar pārpalikuma realizēšanu saistīto izmaksu pašfinansēšanas sistēmu, lai taisnīgā, bet efektīvā veidā varētu nodrošināt, ka ražotāji paši pilnībā sedz šīs izmaksas (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c., 44. punkts). Līdz ar to ieviestā aprēķina metode nedrīkst nozīmēt to, ka praksē kopējie zaudējumi a priori tiek noteikti lielākā apmērā nekā ar kompensācijām saistītās izmaksas saistībā ar Kopienā saražotās produkcijas pārpalikuma realizāciju (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Zuckerfabrik Jülich u.c., 60. punkts).

               47

               Turklāt no Pamatregulas 15. panta 1. punkta e) apakšpunkta izriet, ka kopējos zaudējumus aprēķina, sareizinot eksportējamo pārpalikumu ar vidējiem zaudējumiem. Tādēļ pārāk augsts vidējo zaudējumu novērtējums nenovēršami nozīmē pārāk augstu kopējo zaudējumu novērtējumu.

               48

               Aprēķina metode, kuru Komisija ir izmantojusi, lai noteiktu ražošanas maksājumu apjomus cukura nozarē, kas ir noteikti, piemēram, Regulā Nr. 1193/2009, nav balstīta uz to eksporta kompensāciju apjomu, kas ir samaksātas, lai nodrošinātu to pārstrādātajos produktos ietverto cukura daudzumu realizēšanu, par kuriem ir saņemtas eksporta kompensācijas. Atbilstoši šai metodei visiem šiem daudzumiem tiek piemērots teorētisks kompensācijas apjoms, kura pamatā ir Komisijas periodiski noteikti vidējie apjomi, neatkarīgi no iespējamās kompensācijas faktiskas samaksas un tās faktiskā apmēra.

               49

               Ciktāl, kā tas izriet no lietas materiāliem un it īpaši no dažādajiem Lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas pārvaldības komitejas darba dokumentiem, būtiska daļa no pārstrādātajos produktos ietvertā cukura tiek eksportēta, nesaņemot maksājamās kompensācijas, šī aprēķina metode mākslīgi palielina kopējo kompensāciju apjomu. Summai, kuru Komisija ir norādījusi kā kopējo kompensāciju apjomu, tādējādi vairs nav tiešas saistības ar izmaksām, kas saistībā ar cukura pārpalikuma realizēšanu ir attiecināmas uz Eiropas Savienības budžetu.

               50

               Jāatgādina, ka kopējais kompensāciju apjoms ir skaitītāja sastāvdaļa, ar kura palīdzību iespējams aprēķināt vidējos zaudējumus. Turklāt šis skaitītāja palielinājums nenovēršami nozīmē pārāk augstu vidējo un līdz ar to arī kopējo zaudējumu novērtējumu, kas ir pretrunā Pamatregulas 15. panta 1. punktam.

               51

               Komisija ir arī norādījusi, ka tai ir jāievēro šī aprēķina metode, lai respektētu ar šo regulu ieviestās sistēmas uz nākotni vērsto raksturu.

               52

               Tomēr šim argumentam nevar piekrist. Būtībā, ņemot vērā šī sprieduma 49. punktā minētos apsvērumus, procedūru, kas paredz reizināt ikmēneša kopējās eksporta saistības ar attiecīgajā mēnesī maksājamo vidējo kompensācijas apjomu, nevar uzskatīt par līdzekli, lai novērtētu to kompensāciju iespējamo apjomu, kas tiks izmaksātas par pārstrādātajos produktos ietverto cukuru.

               53

               Līdz ar to Komisijas ieviestā sistēma, ciktāl, tā rada praksi, ka kopējie zaudējumi a priori tiek noteikti lielākā apmērā nekā ar kompensācijām saistītās izmaksas, pārsniedz Pamatregulā izvirzīto mērķi, it īpaši taisnīgu ar Kopienā saražotās produkcijas pārpalikuma realizāciju saistīto izdevumu finansēšanu, kas minēta šī sprieduma 46. punktā.

               54

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz vienīgo jautājumu lietā C-113/10, pirmo jautājumu lietā C-147/10 un diviem lietā C-234/10 uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regula Nr. 1193/2009, izņemot tās 3. pantā ietvertos noteikumus, kurus Vispārējā tiesa ir jau atcēlusi, savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Polija/Komisija atceļot Regulas Nr. 1686/2005 2. pantu, ir spēkā neesoša.

         Par otro jautājumu lietā C-147/10

               55

               Ņemot vērā atbildi, kas ir sniegta uz vienīgo jautājumu lietā C-113/10, uz pirmo jautājumu lietā C-147/10 un uz diviem lietā C-234/10 uzdotajiem jautājumiem, uz otro lietā C-147/10 uzdoto jautājumu nav jāatbild.

         Par trešo jautājumu lietā C-147/10

               56

               Ar savu trešo lietā C-147/10 uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, aprēķinot maksājamo kompensāciju saistībā ar ražošanas maksājumu cukura nozarē pārmaksu, piemērojamais valūtas maiņas kurss ir jautājums, ko nosaka Savienības tiesības, vai arī Regulas Nr. 1193/2009 6. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nosaka kompensācijas izmaksu, atsaucoties uz valūtas maiņas kursu, kas bija spēkā brīdī, kad sākotnēji tika noteikts šo maksājumu apjoms.

               57

               Šajā ziņā attiecībā uz 6. pantu Regulā Nr. 1193/2009, kas ir atzīta par spēkā neesošu šā sprieduma 54. punktā, katrā ziņā ir jānorāda, ka šajā pantā ir vienīgi noteikts datums, kurā šī regula stājas spēkā, kā arī datumi, sākot no kuriem ir piemērojami tās 1.–4. pants, un līdz ar to nevar uzskatīt, ka tajā būtu noteikts datums, kas jāņem vērā, nosakot valūtas maiņas kursu, kurš piemērojams saistībā ar ražošanas maksājumu cukura nozarē par 2002./2003., 2003./2004., 2004./2005., 2005./2006. tirdzniecības gadu pārmaksas atmaksu.

               58

               Turklāt, tā kā atbilstoši Lēmumu 2000/597 un 2007/436 8. panta 1. punktam dalībvalstis šos maksājumus iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā pielāgo, lai tie atbilstu Savienības noteikumos ietvertajām prasībām, strīdi par Savienības vārdā iekasēto summu atmaksu ietilpst valstu tiesu kompetencē un tām tie gan no procesuālā, gan materiāltiesiskā viedokļa ir jāizskata atbilstoši to valsts tiesībām, ja vien Savienības tiesībās šajā jautājumā nav paredzēts citāds regulējums (1976. gada 21. maija spriedums lietā 26/74 Roquette frères/Komisija, Recueil, 677. lpp., 11. punkts, un 1980. gada 12. jūnija spriedums lietā 130/79 Express Dairy Foods, Recueil, 1887. lpp., 11. punkts).

               59

               Ir jākonstatē, ka nevienā no Savienības tiesību noteikumiem nav paredzētas tiesību normas attiecībā uz valūtas maiņas kursu, kas ir piemērojams, nosakot saistībā ar ražošanas maksājumiem cukura nozarē nepamatoti iekasēto maksājamu atmaksu.

               60

               Tā kā šis jautājums Savienības tiesībās nav reglamentēts, valsts iestādēm, it īpaši valsts tiesām, pamatojoties uz Savienības regulām, kas ir atzītas par spēkā neesošām, nepamatoti iekasētu maksājumu atmaksas gadījumā visi ar šo atmaksu saistītie jautājumi, kā, piemēram, procentu maksājuma piešķiršana, ir jārisina, piemērojot to valsts tiesību normas attiecībā uz procentu likmi un datumu, sākot no kura procenti ir aprēķināmi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Express Dairy Foods, 14. un 17. punkts).

               61

               Nepastāvot Savienības tiesību aktiem, katras dalībvalsts iekšējā tiesiskajā kārtībā ir jāparedz nosacījumi, kādos šādi procenti ir maksājami, tostarp šo procentu likme un aprēķināšanas veids (vienkāršie vai saliktie procenti). Šiem nosacījumiem ir jāatbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem, tas ir, tie nevar būt mazāk labvēlīgi par nosacījumiem attiecībā uz līdzīgiem atmaksāšanas lūgumiem saskaņā ar iekšējo tiesību noteikumiem un tie nevar būt tā noteikti, ka Savienības tiesiskajā kārtībā garantēto tiesību izmantošana tiek padarīta par praktiski neiespējamu (2012. gada 19. jūlija spriedums lietā C-591/10 Littlewoods Retail u.c., 27. punkts).

               62

               Tas pats attiecas arī uz valūtas maiņas kursu, kas ir piemērojams, aprēķinot maksājamo kompensāciju saistībā ar ražošanas maksājumu cukura nozarē pārmaksu, kas tādējādi principā ir jānosaka atbilstoši attiecīgās dalībvalsts iekšējai tiesiskajai kārtībai.

               63

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo lietā C-147/10 uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, nepastāvot Savienības tiesību noteikumiem šajā jautājumā, valūtas maiņas kurss, kas ir piemērojams, aprēķinot saistībā ar ražošanas maksājumu cukura nozarē pārmaksu maksājamo kompensāciju, ir jānosaka atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesībām.

         Par ceturto lietā C-147/10 uzdoto jautājumu

               64

               Ar savu ceturto lietā C-147/10 uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības liedz saņemt procentus par summām, kuras ir nepamatoti samaksātas saistībā ar atbilstoši spēkā neesošai regulai noteiktiem ražošanas maksājumiem cukura nozarē, ja attiecīgā dalībvalsts nevar saņemt atbilstošus procentus par Savienības pašas resursiem, un noraidošas atbildes gadījumā – vai šīs tiesības ļauj valsts tiesai vai kādai citai valsts iestādei nepiešķirt procentu maksājumu, pamatojoties uz rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta atbilstoši valsts iekšējai tiesiskajai kārtībai.

               65

               Ja dalībvalsts iekasē nodokļus, pārkāpjot Savienības tiesību normas, attiecīgajām personām ir tiesības ne tikai uz nepamatoti iekasētā nodokļa atmaksu, bet arī uz šajā valstī tiešā sakarā ar šo nodokli samaksāto summu vai tās ieturēto summu atmaksu. Tas ietver arī tos zaudējumus, ko rada nespēja rīkoties ar naudas summu priekšlaicīgas nodokļa samaksas dēļ (skat. 2001. gada 8. marta spriedumu apvienotajās lietās C-397/98 un C-410/98 Metallgesellschaft u.c., Recueil, I-1727. lpp., 87.–89. punkts; 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C-446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, Krājums, I-11753. lpp., 205. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Littlewoods Retail u.c., 25. punkts).

               66

               No šīs judikatūras izriet, ka dalībvalstīm noteiktā pamatpienākuma atmaksāt kopā ar procentiem tās nodokļu summas, kas iekasētas, pārkāpjot Savienības tiesības, pamatā ir tieši šīs pēdējās minētās tiesības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Littlewoods Retail u.c., 26. punkts).

               67

               Līdz ar to neatkarīgi no jautājuma, vai dalībvalsts var prasīt procentu maksājumu par Savienības pašas resursiem, – kas ir jautājums, kurš šajā lietā nav jāizvērtē, – attiecīgajām personām, kam ir tiesības uz to summu atmaksu, kuras ir nepamatoti samaksātas saistībā ar atbilstoši spēkā neesošai regulai noteiktiem ražošanas maksājumiem cukura nozarē, ir tiesības saņemt arī ar šīm summām saistīto procentu samaksu.

               68

               Tādējādi valsts tiesa nevar atsaukties uz savu rīcības brīvību, lai, pamatojoties uz to, ka šī dalībvalsts nevar pieprasīt atbilstošu procentu maksājumu par Savienības pašas resursiem, atteiktos piešķirt procentu maksājumu par summām, ko dalībvalsts ir iekasējusi atbilstoši spēkā neesošai regulai.

               69

               Tādējādi uz ceturto lietā C-147/10 uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka atbilstoši Savienības tiesībām attiecīgajām personām, kam ir tiesības uz to summu atmaksu, kuras ir nepamatoti samaksātas saistībā ar ražošanas maksājumiem cukura nozarē, kas ir noteikti atbilstoši spēkā neesošai regulai, ir tiesības saņemt arī ar šīm summām saistīto procentu samaksu. Valsts tiesa nevar savas rīcības brīvības ietvaros atteikties piešķirt procentu maksājumu par summām, ko dalībvalsts ir saņēmusi atbilstoši spēkā neesošai regulai, pamatojoties uz to, ka šī dalībvalsts nevar pieprasīt atbilstošu procentu samaksu par Savienības pašas resursiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               70

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Komisijas 2009. gada 3. novembra Regula (EK) Nr. 1193/2009, ar ko labo Regulu (EK) Nr. 1762/2003, (EK) Nr. 1775/2004, (EK) Nr. 1686/2005 un (EK) Nr. 164/2007 un nosaka ražošanas maksājumu apjomu cukura nozarē 2002./2003., 2003./2004., 2004./2005., 2005./2006. tirdzniecības gadam, – izņemot tās 3. pantā ietvertos noteikumus, kurus Eiropas Savienības Vispārējā tiesa ir jau atcēlusi, savā 2011. gada 29. septembra spriedumā lietā T-4/06 Polija/Komisija atceļot 2. pantu Komisijas 2005. gada 14. oktobra Regulā (EK) Nr. 1686/2005, ar ko 2004./2005. tirdzniecības gadam nosaka ražošanas maksājumu apjomus un papildu maksājuma koeficientu cukura nozarē, – ir spēkā neesoša;

                           2)

                           nepastāvot Savienības tiesību noteikumiem šajā jautājumā, valūtas maiņas kurss, kas ir piemērojams, aprēķinot saistībā ar ražošanas maksājumu cukura nozarē pārmaksu maksājamo kompensāciju, ir jānosaka atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesībām;

                           3)

                           atbilstoši Savienības tiesībām attiecīgajām personām, kam ir tiesības uz to summu atmaksu, kuras ir nepamatoti samaksātas saistībā ar ražošanas maksājumiem cukura nozarē, kas ir noteikti atbilstoši spēkā neesošai regulai, ir tiesības saņemt arī ar šīm summām saistīto procentu samaksu. Valsts tiesa nevar savas rīcības brīvības ietvaros atteikties piešķirt procentu maksājumu par summām, ko dalībvalsts ir saņēmusi atbilstoši spēkā neesošai regulai, pamatojoties uz to, ka šī dalībvalsts nevar pieprasīt atbilstošu procentu samaksu par Eiropas Savienības pašas resursiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valodas – vācu, angļu un franču.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2004. gada 15. jūlijā. # Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH pret ADS Anker GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arbeitsgericht Bielefeld - Vācija. # Sociālā politika - Direktīvas 94/45/EK 4. un 11. pants - Eiropas Uzņēmumu padome - Darbinieku informēšana un uzklausīšana Kopienas mēroga uzņēmumos - Centrālās vadības pienākums sniegt noteiktu informāciju darbinieku pārstāvjiem. # Lieta C-349/01.

text:
      Lieta C-349/01
      Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH
      pret
      ADS Anker GmbH
      (Arbeitsgericht Bielefeld lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālā politika – Direktīvas 94/45/EK 4. un 11. pants – Eiropas Uzņēmumu padome – Darbinieku informēšana un uzklausīšana Kopienas mēroga uzņēmumos – Centrālās vadības pienākums sniegt noteiktu informāciju darbinieku pārstāvjiem

      Sprieduma kopsavilkums
      Sociālā politika – Darbinieku informēšana un uzklausīšana Kopienas mēroga uzņēmumos – Direktīva 94/45 – Informācija, kas vajadzīga,
            lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi – Lūgums, kas iesniegts tādam grupas uzņēmumam, kura rīcībā nav šīs
            informācijas – Grupas centrālās vadības vai varbūtējās centrālās vadības Direktīvas 4. panta 2. punkta izpratnē pienākums
            sniegt minēto informāciju
      (Padomes Direktīvas 94/45 4. panta 1. punkts un 2. punkta otrā daļa un 11. pants)
      Direktīvas 94/45 par to, kā izveidot Eiropas Uzņēmumu padomi vai procedūru darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Kopienas
         mēroga uzņēmumos un Kopienas mēroga uzņēmumu grupās, 4. panta 1. punkts un 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis
         to teritorijā dibinātam uzņēmumam – kas ir Kopienas mēroga uzņēmumu grupas centrālā vadība Direktīvas 2. panta 1. punkta e)
         apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē vai varbūtējā centrālā vadība tās 4. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē – uzliek
         pienākumu sniegt citam šīs pašas grupas uzņēmumam, kas ir dibināts citā dalībvalstī, informāciju, ko tam lūguši darbinieku
         pārstāvji, ja šī informācija nav šī otra uzņēmuma rīcībā un tā ir vajadzīga, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes
         izveidi.

      (sal. ar 67. punktu un rezolutīvo daļu)

TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2004. gada 15. jūlijā (*)

      Sociālā politika – Direktīvas 94/45/EK 4. un 11. pants – Eiropas Uzņēmumu padome – Darbinieku informēšana un uzklausīšana Kopienas mēroga uzņēmumos – Centrālās vadības pienākums sniegt noteiktu informāciju darbinieku pārstāvjiem
      Lieta C-349/01
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Arbeitsgericht Bielefeld (Vācija) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH
      un
      ADS Anker GmbH
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 4. un 11. pantu Padomes 1994. gada 22. septembra Direktīvā 94/45/EK par to, kā
         izveidot Eiropas Uzņēmumu padomi vai procedūru darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Kopienas mēroga uzņēmumos un Kopienas
         mēroga uzņēmumu grupās (OV L 254, 64. lpp.).

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet], F. Makena [F. Macken] (referente) un N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH vārdā – I. Zēfrīda [I. Seefried], Rechtsanwältin,

      –        ADS Anker GmbH vārdā – U. Zimdorns [U. Simdorn], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.-D. Plessing], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – J. Saks [J. Sack] un H. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 2002. gada 5. decembrī sniedza Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH, ADS Anker GmbH un Komisija,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2003. gada 27. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2001. gada 24. jūlija rīkojumu, kas Tiesā saņemts 17. septembrī, Arbeitsgericht Bielefeld [Bīlefeldes Darba tiesa] atbilstoši EKL 234. pantam ir uzdevusi divus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt 4. un
         11. pantu Padomes 1994. gada 22. septembra Direktīvā 94/45/EK par to, kā izveidot Eiropas Uzņēmumu padomi vai procedūru darbinieku
         informēšanai un uzklausīšanai Kopienas mēroga uzņēmumos un Kopienas mēroga uzņēmumu grupās (OV L 254, 64. lpp., turpmāk tekstā
         – "Direktīva").

      2        Šie jautājumi radās prāvā starp Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH (sabiedrības ADS Anker GmbH uzņēmuma padome, turpmāk tekstā – "uzņēmuma padome") un sabiedrību ADS Anker GmbH (turpmāk tekstā – ADS Anker) par to, ka ADS Anker ir noraidījusi uzņēmuma padomes lūgumu sniegt tai noteiktu informāciju par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidošanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Direktīvas preambulas vienpadsmito apsvērumu:

      "jāpieņem piemēroti noteikumi, lai nodrošinātu, ka darbiniekus Kopienas mēroga uzņēmumos pienācīgi informē un uzklausa, ja
         lēmumi, kas viņus ietekmē, tiek pieņemti citā dalībvalstī, nevis tajā, kur viņi strādā."

      4        No Direktīvas preambulas divpadsmitā apsvēruma izriet – "lai garantētu, ka darbiniekus uzņēmumos vai uzņēmumu grupās, kas
         atrodas divās vai vairākās dalībvalstīs, pienācīgi informē un uzklausa, ir jāizveido Eiropas Uzņēmumu padomes vai jārada citas
         piemērotas procedūras darbinieku pārnacionālai informēšanai un uzklausīšanai".

      5        Direktīvas preambulas trīspadsmitais apsvērums ir formulēts šādi:

      "[..] kontrolējošā uzņēmuma jēdziens jādefinē tikai attiecībā uz šo Direktīvu, un tas neskar tās grupas vai kontroles definīcijas,
         kuras var pieņemt turpmākos dokumentos."

      6        Saskaņā ar Direktīvas preambulas četrpadsmito apsvērumu:

      "šādos uzņēmumos vai uzņēmumu grupās darbinieku informēšanas un uzklausīšanas mehānismā jāiekļauj visas struktūrvienības vai,
         atkarībā no apstākļiem, visi grupas uzņēmumi, kas atrodas dalībvalstīs, neatkarīgi no tā, vai uzņēmuma vai uzņēmumu grupas
         kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība atrodas dalībvalstīs vai ārpus tām."

      7        Direktīvas 1. panta 1. un 2. punkts paredz:

      "1. Šīs Direktīvas mērķis ir uzlabot darbinieku informēšanas un uzklausīšanas tiesības Kopienas mēroga uzņēmumos un Kopienas
         mēroga uzņēmumu grupās.2. Šajā nolūkā izveido Eiropas Uzņēmumu padomi vai procedūru darbinieku informēšanai un uzklausīšanai katrā Kopienas mēroga
         uzņēmumā un katrā Kopienas mēroga uzņēmumu grupā, kā noteikts 5. panta 1. punktā, lai darbiniekus informētu un uzklausītu
         saskaņā ar šajā Direktīvā paredzētajiem noteikumiem un sekām."

      8        Direktīvas 2. panta 1. punkta a) līdz e) apakšpunkts nosaka:

      "Šajā Direktīvā:
      a)       "Kopienas mēroga uzņēmums" ir jebkurš uzņēmums, kurā ir vismaz 1 000 darbinieku dalībvalstīs un vismaz 150 darbinieku katrā
         no vismaz divām dalībvalstīm;

      b)       "uzņēmumu grupa" ir kontrolējošais uzņēmums un tā kontrolētie uzņēmumi;
      c)       "Kopienas mēroga uzņēmumu grupa" ir uzņēmumu grupa ar šādām pazīmēm:
      –        vismaz 1 000 darbinieku dalībvalstīs,
      –        vismaz divi grupas uzņēmumi dažādās dalībvalstīs, un
      –        vismaz viens grupas uzņēmums, kurā ir vismaz 150 darbinieku, vienā dalībvalstī un vismaz viens cits grupas uzņēmums, kurā
         ir vismaz 150 darbinieku, citā dalībvalstī;

      d)       "darbinieku pārstāvji" ir darbinieku pārstāvji, kas paredzēti atbilstoši valsts likumiem un/vai praksei;
      e)       "centrālā vadība" ir Kopienas mēroga uzņēmuma centrālā vadība vai kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība Kopienas mēroga uzņēmumu
         grupā".

      9        Direktīvas 3. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi:

      "1. Šajā Direktīvā "kontrolējošais uzņēmums" ir uzņēmums, kam var būt dominējoša ietekme uz citu uzņēmumu ("kontrolēto uzņēmumu")
         īpašumtiesību, finanšu līdzdalības vai reglamentējošu noteikumu dēļ.

      2. Neierobežojot pierādījumus par pretējo, uzskata, ka uzņēmumam ir dominējoša ietekme, ja tas citā uzņēmumā tieši vai netieši:
      a)       ir īpašnieks lielākajai daļai šā uzņēmuma parakstītā kapitāla; vai
      b)       kontrolē balsu vairākumu, kuras saistītas ar uzņēmuma emitētajām kapitāla daļām; vai
      c)       var iecelt vairāk nekā pusi minētā uzņēmuma vadības, pārvaldes vai uzraudzības struktūras locekļu."
      10      Direktīvas 3. panta 6. punkts nosaka to, ka "piemērojamie tiesību akti, lai noteiktu, vai uzņēmums ir "kontrolējošais uzņēmums",
         ir tie dalībvalsts tiesību akti, kas reglamentē šo uzņēmumu".

      11      Direktīvas 4. panta 1. līdz 3. punkts paredz:

      "1. Par vajadzīgo nosacījumu un līdzekļu radīšanu, lai izveidotu Eiropas Uzņēmumu padomi vai informēšanas un uzklausīšanas
         procedūru Kopienas mēroga uzņēmumā un Kopienas mēroga uzņēmumu grupā, kā tas paredzēts 1. panta 2. punktā, ir atbildīga centrālā
         vadība.

      2. Ja centrālā vadība neatrodas dalībvalstī, tad 1. punktā minēto atbildību uzņemas centrālās vadības pārstāvis dalībvalstī,
         ko ieceļ vajadzības gadījumā.

      Ja šāda pārstāvja nav, tad tā uzņēmuma vai uzņēmumu grupas vadība, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu jebkurā vienā dalībvalstī,
         uzņemas 1. punktā minēto atbildību.

      3. Šajā Direktīvā par centrālo vadību uzskata pārstāvi vai pārstāvjus vai, ja šādu pārstāvju nav, 2. punkta otrajā daļā minēto
         vadību."

      12      Saskaņā ar Direktīvas 5. panta 1. un 2. punktu:

      "1. Lai sasniegtu 1. panta 1. punktā norādīto mērķi, centrālā vadība sāk sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes vai informēšanas
         un uzklausīšanas procedūras izveidošanu pēc savas ierosmes vai rakstiska lūguma no vismaz 100 darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem
         vismaz divos uzņēmumos vismaz divās dalībvalstīs.

      2. Šajā nolūkā izveido īpašu pārrunu grupu [..]."
      13      Saskaņā ar Direktīvas 6. panta 1. punktu, "centrālās vadības un īpašās pārrunu grupas sarunas jāveic sadarbības garā, lai
         vienotos par sīki izstrādātiem noteikumiem 1. panta 1. punktā paredzētās darbinieku informēšanas un uzklausīšanas īstenošanai".

      14      Direktīvas 11. panta 1. līdz 3. punkts nosaka:

      "1. Katra dalībvalsts nodrošina, ka Kopienas mēroga uzņēmuma iestāžu vadība un vadība uzņēmumos, kas ir daļa no Kopienas mēroga
         uzņēmumu grupas un atrodas tās teritorijā, un to darbinieku pārstāvji vai, atkarībā no apstākļiem, darbinieki ievēro pienākumus,
         kas paredzēti šajā Direktīvā, neatkarīgi no tā, vai centrālā vadība atrodas tās teritorijā.

      2. Dalībvalstis nodrošina, ka informāciju par 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā minēto darbinieku skaitu uzņēmumi dara
         pieejamu, ja to lūdz attiecīgās puses, kurām piemēro šo Direktīvu.

      3. Dalībvalstis paredz attiecīgus pasākumus, ja netiek ievērota šī Direktīva; jo īpaši tās nodrošina, ka ir  pieejamas administratīvas
         vai tiesu procedūras, lai varētu īstenot pienākumus, kas izriet no šīs Direktīvas."

      15      Direktīvas 14. panta 1. punkts paredz, ka "dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu
         šīs Direktīvas prasības, ne vēlāk kā līdz 1996. gada 22. septembrim, vai nodrošina, ka līdz minētajam datumam darba devēji
         un darba ņēmēji noslēdz līgumu, ieviešot vajadzīgos noteikumus; dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, kas ļauj tām vienmēr
         garantēt šajā Direktīvā noteiktos rezultātus. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju".

       Valsts tiesiskais regulējums
      16      Ar Gesetz über Europäische Betriebsräte (likumu "Par Eiropas uzņēmumu padomēm"), kas pieņemts 1996. gada 28. oktobrī (BGBl. 1996 I, 1548. lpp, turpmāk tekstā – "EBRG"), Direktīva tika transponēta Vācijas tiesībās.

      17      Saskaņā ar EBRG 2. panta 1. punktu, šis likums tiek piemērots attiecībā uz uzņēmumiem, kuri veic savas darbības Kopienā un kuru sēdeklis
         ir Vācijas teritorijā, kā arī uz uzņēmumu, kuri ir dibināti Kopienā, grupām, ja kontrolējošā uzņēmuma sēdeklis ir Vācijas
         teritorijā.

      18      Saskaņā ar EBRG 2. panta 2. punktu:

      "Gadījumā, ja centrālā vadība neatrodas dalībvalstī, bet ir pilnvarotā vietējā vadība uzņēmumiem vai struktūrvienībām, kas
         atrodas dalībvalstīs, šis likums tiek piemērots no brīža, kad šī pilnvarotā vietējā vadība tiek izveidota Vācijas teritorijā.
         Ja nav pilnvarotās vietējās vadības, šis likums tiek piemērots gadījumā, kad centrālā vadība nozīmē struktūrvienību vai uzņēmumu
         kā savu pārstāvi Vācijas teritorijā. Ja netiek nozīmēts neviens pārstāvis, šis likums tiek piemērots, kad Vācijas teritorijā
         tiek izveidota struktūrvienība vai uzņēmums, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu salīdzinājumā ar citām uzņēmuma struktūrvienībām
         vai citiem grupas uzņēmumiem, kas atrodas dalībvalstīs. Iepriekš minētie nodibinājumi tiek uzskatīti par tādiem, kuriem ir
         centrālās vadības loma."

      19      EBRG 3. panta 2. punkts definē jēdzienu "Kopienas mēroga uzņēmumu grupa" analoģiski tam, kā tas ir definēts Direktīvas 2. panta
         1. punkta c) apakšpunktā.

      20      EBRG 5. pants, kas ir pieņemts, lai transponētu Direktīvas 11. pantu, nosaka:

      "1. Centrālajai vadībai darbinieku pārstāvjiem pēc viņu pieprasījuma ir jāsniedz informācija par darbinieku vidējo skaitu
         un viņu sadalījumu dalībvalstīs, uzņēmumos un struktūrvienībās, kā arī par sabiedrības vai sabiedrību grupas struktūru.

      2. Uzņēmuma padome vai uzņēmuma centrālā padome var atsaukties uz tiesībām, ko tai piešķir šī panta 1. punkts attiecībā pret
         struktūrvienības vai uzņēmuma vietējo vadību; vietējai vadībai no centrālās vadības ir jāiegūst pieprasītās informācijas sniegšanai
         vajadzīgā informācija un dokumenti."

      21      EBRG 6. pants definē jēdzienu "kontrolējošais uzņēmums" analoģiski tam, kā tas ir definēts Direktīvas 3. pantā.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      22      No rīkojuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka ADS Anker – uzņēmums, kura sēdeklis ir Vācijā – pieder Kopienas mēroga uzņēmumu grupai Direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         izpratnē (turpmāk tekstā – "Anker grupa").

      23      Sabiedrība Anker BV, kura ir dibināta Nīderlandē, ir visu Anker ADS un citu Anker grupai piederošo uzņēmumu, kuri ir dibināti Zviedrijā, Norvēģijā, Dānijā, Somijā, Apvienotajā Karalistē, Nīderlandē, Austrijā,
         Francijā, Beļģijā un Ungārijā, akciju turētāja. Anker BV mātes sabiedrība – Anker Systems GmbH – ir dibināta ārpus dalībvalstu teritorijas – Šveicē.

      24      Saskaņā ar rīkojumu par prejudiciālo jautājumu uzdošanu Anker grupas loceklis, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu dalībvalstī Direktīvas 4. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē,
         ir uzņēmums RIVA, kurš ir dibināts Apvienotajā Karalistē. Šī sabiedrība nodarbina aptuveni 1000 darbinieku, un 1999. gada beigās to ir pārņēmis
         Anker BV.

      25      Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli grupas centrālā vadība ir vai nu uzņēmums RIVA, ko var uzskatīt par varbūtējo centrālo vadību Direktīvas 4. panta 2. punkta otrās daļas un 3. punkta izpratnē, vai arī Anker BV, kas ir kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība Direktīvas 2. panta 1. punkta e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē.

      26      Anker grupā vēl nav izveidota ne Eiropas Uzņēmumu padome, ne procedūra darbinieku informēšanai un uzklausīšanai.

      27      ADS Anker uzņēmuma padome, pamatojoties uz EBRG 5. panta 2. punktu, ir pieprasījusi ADS Anker sniegt tai šī panta 1. punktā paredzēto informāciju, kā arī darbinieku pārstāvības institūciju nosaukumus un viņu pārstāvju,
         kuriem uzņēmumu vai tiem pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdus.

      28      ADS Anker ir atbildējis, ka nespēj izpildīt šo lūgumu, jo gan tiešā mātes sabiedrība Anker BV, gan grupas mātes sabiedrība Anker Systems GmbH ir atteikušās sniegt prasīto informāciju. Turklāt tas uzskata, ka EBRG neparedz tiesības uz informācijas saņemšanu no citiem grupas uzņēmumiem, kuri ir dibināti citās dalībvalstīs.

      29      Sakarā ar lūguma par informācijas sniegšanu noraidīšanu uzņēmuma padome iesniedza prasību Arbeitsgericht Bielefeld.

      30      Arbeitsgericht Bielefeld konstatē, ka darba devējs nevarēja aprobežoties ar to, ka tas ieteica uzņēmuma padomei iegūt vēlamo informāciju pašai, veicot
         meklējumus komercreģistros vai pamatojoties uz citiem avotiem. Tieši centrālā vadība bija atbildīga par vajadzīgo nosacījumu
         radīšanu Eiropas Uzņēmumu padomes vai procedūras darbinieku informēšanai un uzklausīšanai izveidei.

      31      Iesniedzējtiesa atsaucas arī uz ADS Anker argumentu, saskaņā ar kuru ADS Anker nebija spējīgs sniegt prasīto informāciju, kamēr sabiedrība Anker BV – tāpat kā mātes sabiedrība Anker Systems GmbH – atteicās sniegt vajadzīgo informāciju darbinieku informēšanai.

      32      Arbeitsgericht Bielefeld konstatē, ka EBRG kā valsts tiesību akts var tikt piemērots un attiekties tikai uz Vācijas teritoriju un tas neuzliek pienākumu grupas locekļiem
         uzņēmumiem, kuri nav dibināti Vācijā, sniegt noteiktu informāciju uzņēmumiem, kuri ir dibināti Vācijas teritorijā.

      33      Tomēr saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli darba devēja arguments, saskaņā ar kuru tas nebija spējīgs sniegt darbinieku pieprasīto
         informāciju, nevarēja būt veiksmīgs, ja minētais darba devējs varēja, pamatojoties uz citās dalībvalstīs pieņemtajiem tiesību
         aktiem Direktīvas transponēšanai, likt centrālajai vadībai, kura ir dibināta citā dalībvalstī, sniegt vajadzīgo informāciju
         grupas locekļiem uzņēmumiem, kuri ir dibināti Vācijas teritorijā.

      34      Tā tomēr atzīmē, ka Direktīvā nav precīzas normas par grupas locekļa uzņēmuma horizontālām tiesībām uz informāciju attiecībā
         pret centrālo vadību, kura ir dibināta citā dalībvalstī.

      35      Uzskatot, ka prāvas, kuru iztiesā šī tiesa, atrisinājums ir atkarīgs no Direktīvas interpretācijas, Arbeitsgericht Bielefeld nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1)   Vai Direktīva 94/45 [..] un it īpaši tās 4. un 11. pants uzliek par pienākumu uzņēmumam, kurš ir dibināts Apvienotajā
         Karalistē [..] un kurš tiek uzskatīts par centrālo vadību Direktīvas 4. panta 2. punkta otrās daļas un 3. punkta izpratnē,
         vai uzņēmumam, kurš ir dibināts Nīderlandē un kurš ir kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība Direktīvas 2. panta 1. punkta
         e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē, sniegt citam uzņēmumam, kurš ir dibināts [..] Vācijā un kurš pieder tai pašai
         uzņēmumu grupai, informāciju par grupas sabiedrībām un struktūrvienībām, to juridisko formu, to pārstāvības struktūrām, vidējo
         darbinieku skaitu, kā arī par to sadalījumu pa dažādām dalībvalstīm un uzņēmumiem?

      2)  Ja tiesa uz pirmo jautājumu atbild apstiprinoši: vai pienākums sniegt informāciju attiecas arī uz darbinieku pārstāvības
         institūciju nosaukumiem un viņu pārstāvju, kuriem uzņēmuma vai tam pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties
         Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdiem?"

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      36      Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu, vai saskaņā ar Direktīvu centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai ir pienākums
         sniegt citam grupas loceklim uzņēmumam noteiktu informāciju sakarā ar Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, uzņēmuma padome, Vācijas
         valdība un Komisija atgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 4. pantu centrālā vadība ir atbildīga par vajadzīgo nosacījumu un līdzekļu
         radīšanu Eiropas Uzņēmumu padomes izveidei Kopienas mēroga uzņēmumos un uzņēmumu grupās. Saskaņā ar šo lietas dalībnieku viedokli,
         lai Direktīvai būtu lietderīga iedarbība, ir vajadzīgs, lai uzņēmuma vai uzņēmumu grupas centrālajai vadībai būtu pienākums
         sniegt darbinieku pārstāvjiem informāciju, kas ļauj viņiem izšķirties par to, vai konkrētajā uzņēmumā vai uzņēmumu grupā būtu
         jāizveido Eiropas Uzņēmumu padome un – vajadzības gadījumā – vai jāizveido īpaša pārrunu grupa.

      37      Kā to norādījusi uzņēmuma padome, fakts, ka centrālajai vadībai ir jāsniedz minētā informācija atbilstoši EBRG 5. panta 2. punktam arī tad, ja tā neatrodas EBRG piemērošanas teritorijā, bet gan citā dalībvalstī, izriet ne tikai no Direktīvas, bet arī no mērķa, kas jāsasniedz ar Eiropas
         Uzņēmumu padomes izveidi, t.i., no darbinieku pārrobežu informēšanas un uzklausīšanas pienākuma. Ja EBRG 5. panta 2. punkta piemērošana attiektos tikai uz Vācijas teritoriju, darbinieku pārstāvjiem būtu grūtāk iegūt informāciju
         sakarā ar Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, un, zaudējot laiku, veicot nevajadzīgas darbības un maksājumus, arī Direktīvas
         mērķis būtu grūti sasniedzams.

      38      Attiecībā uz pienākumiem, kurus centrālajai vadībai uzliek Direktīvas 4. pants, Komisija uzskata – lai kāda arī būtu iesaistītā
         dalībvalsts, nav būtiski, vai grupas darbinieki īsteno savas likumīgās tiesības uz informācijas saņemšanu tieši no šīs centrālās
         vadības vai ar grupai piederoša uzņēmuma starpniecību, kā tas ir šajā gadījumā Vācijā.

      39      ADS Anker uzskata, ka pat tad, ja Direktīvas mērķis ir padarīt iespējamu Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, tā nevar piespiest sabiedrību
         iesniegt prasību pret sabiedrību, kas to kontrolē.

      40      Ja kontrolētās sabiedrības uzņēmuma padome neiegūst no šīs sabiedrības informāciju, kas vajadzīga, lai iesniegtu lūgumu Direktīvas
         5. panta 1. punkta izpratnē, tāpēc, ka šī informācija tajā nav pieejama, tai, piemērojot normas, kas ir pieņemtas Direktīvas
         transponēšanai valsts tiesībās, ir jāaizstāv savas tiesības uz informāciju sabiedrībā, kas veic kontroli grupas ietvaros.

      41      Otrkārt, attiecībā uz to, kāda veida informācija ir jāsniedz centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai saskaņā
         ar Direktīvā paredzēto informēšanas pienākumu, gan uzņēmuma padome, gan Vācijas valdība uzskata, ka tam lielā mērā jāsakrīt
         ar Direktīvas jēgu un mērķi.

      42      Kā uzskata uzņēmuma padome, tiesības uz informāciju attiecas uz informāciju, kas vajadzīga, lai izvērtētu to, vai uzņēmumā
         vai uzņēmumu grupā ir jāizveido Eiropas Uzņēmumu padome. Darbinieku pārstāvjiem ir arī jābūt iespējai iegūt informāciju, kas
         tiem ir vajadzīga, lai iesniegtu lūgumu saskaņā ar Direktīvas 5. pantu saistībā ar Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi un izveidotu
         šim nolūkam vajadzīgo īpašo pārrunu grupu. Fakts, ka lūgums par Eiropas Uzņēmumu padomi ir jāiesniedz darbiniekiem vai viņu
         pārstāvjiem no vismaz divām dalībvalstīm, lai izveidotu īpašo pārrunu padomi, nozīmē, ka par to ir jāinformē citas darbinieku
         pārstāvības institūcijas un to locekļi.

      43      ADS Anker savukārt uzskata, ka darbinieku pārstāvības institūciju un to pārstāvju nozīmēšana nav vajadzīga, lai uzsāktu sarunu procesu
         par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi saskaņā ar Direktīvas 5. panta 1. punktu.

      44      Pamatojoties uz 2001. gada 29. marta spriedumu lietā C-62/99 Bofrost* (Recueil 2001, I-2579. lpp.), Komisija uzskata – ja, saskaņā ar tās tiesas viedokli, kurai iesniegts informācijas lūgums, darbinieku pārstāvības
         institūciju nosaukumu un viņu pārstāvju, kuriem uzņēmumu vai tiem pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties
         Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdu nosaukšana veido daļu no informācijas, kas vajadzīga, lai uzsāktu sarunas par to,
         lai izveidotu šādu padomi vai procedūru darbinieku pārnacionālai informēšanai un uzklausīšanai, tad šīs grupas uzņēmuma pienākums
         ir sniegt minētos datus, kas ir tā rīcībā vai ko tas spēj iegūt, darbinieku pārstāvības iekšējām institūcijām, kas tam iesniegušas
         lūgumu.

       Tiesas atbilde
      45      Saskaņā ar Direktīvas preambulas vienpadsmito apsvērumu, kā arī 1. panta 2. punktu Direktīvas mērķis ir garantēt to, lai darbinieki,
         kas nodarbināti Kopienas mēroga uzņēmumos vai Kopienas mēroga uzņēmumu grupās, tiktu pienācīgi informēti un uzklausīti, kad
         lēmumi, kas viņus ietekmē, tiek pieņemti citā, nevis tajā dalībvalstī, kurā viņi strādā.

      46      Kā tas izriet no Direktīvas vispārējās sistēmas, tā paredz, ka darbinieku pārnacionālu informēšanu un uzklausīšanu lielā mērā
         garantē sarunu starp centrālo vadību un darbinieku pārstāvjiem sistēma (iepriekš minētais spriedums lietā Bofrost*, 29. punkts, kā arī 2004. gada 13. janvāra spriedums lietā C-440/00 Kühne & Nagel, Krājumā vēl nav publicēts, 40. punkts).

      47      Šajā ziņā Eiropas Uzņēmumu padome vai darbinieku informēšanas un uzklausīšanas procedūra, ja lūgums ir izteikts saskaņā ar
         Direktīvas 5. panta 1. punktā paredzēto procedūru, tiek izveidota katrā Kopienas mēroga uzņēmumā un katrā Kopienas mēroga
         uzņēmumu grupā.

      48      Saskaņā ar minēto Direktīvas normu Kopienas mēroga uzņēmumu grupas gadījumā centrālā vadība pēc savas ierosmes vai rakstiska
         lūguma no vismaz 100 darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem vismaz divos uzņēmumos vai struktūrvienībās vismaz divās citās dalībvalstīs
         uzsāk sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi.

      49      Īpašajai pārrunu grupai, kas ir darbinieku pārstāvības institūcija, kas izveidota saskaņā ar Direktīvas 5. panta 2. punktu,
         un centrālajai vadībai atbilstoši šīs Direktīvas 6. panta 1. punktam sarunas jāveic sadarbības garā, lai panāktu vienošanos
         par Eiropas Uzņēmumu padomes izveides noteikumiem.

      50      Tiesa jau ir norādījusi – lai Direktīvai būtu lietderīga iedarbība, ir vajadzīgs, lai attiecīgajiem darbiniekiem tiktu garantēta
         pieeja noteiktai informācijai, kas ļautu viņiem izšķirties par to, vai viņiem ir tiesības pieprasīt, lai tiktu uzsāktas sarunas
         starp centrālo vadību un darbinieku pārstāvjiem, jo tiesības uz informāciju ir nepieciešams priekšnoteikums tam, lai noteiktu,
         vai pastāv Kopienas mēroga uzņēmums vai uzņēmumu grupa, kas savukārt ir priekšnosacījums tam, ka tiek izveidota Eiropas Uzņēmumu
         padome vai procedūra darbinieku pārnacionālai informēšanai un uzklausīšanai (iepriekš minētais spriedums lietā Bofrost, 32. un 33. punkts, kā arī spriedums lietā Kühne & Nagel, 46. punkts).

      51      Kas attiecas uz šīs padomes izveidi, centrālajai vadībai saskaņā ar Direktīvas 4. panta 1. punktu ir pienākums radīt vajadzīgos
         nosacījumus un rast līdzekļus šīs padomes izveidei. Šis pienākums ietver saistības sniegt darbinieku pārstāvjiem informāciju,
         kas vajadzīga, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kühne & Nagel, 49. un 51. punktu).

      52      Centrālā vadība Direktīvas 3. panta 1. un 2. punkta izpratnē ir kontrolējošā uzņēmuma vadība, proti, tāds uzņēmums, kam var
         būt dominējoša ietekme uz visiem grupas kontrolētajiem uzņēmumiem. Tas ir uzņēmums, kas, pamatojoties uz dominējošo ietekmi,
         ir spējīgs lūgt citiem grupas locekļiem un uzlikt tiem par pienākumu sniegt tam vajadzīgo informāciju sarunu uzsākšanai, lai
         tas varētu šo informāciju nodot minētajiem pārstāvjiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kühne & Nagel, 52. un 54. punktu).

      53      Turklāt, lai garantētu Direktīvas mērķa sasniegšanu attiecībā uz darbinieku tiesībām uz pieeju minētajai informācijai, Direktīva
         paredz pat to, ka, ja centrālā vadība atrodas ārpus dalībvalstu teritorijas, atbildību, kas noteikta Direktīvas 4. panta 1.
         punktā, uzņemas vai nu centrālās vadības pārstāvis dalībvalstī vai arī – ja šāda pārstāvja nav – tā grupas uzņēmuma centrālā
         vadība, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu jebkurā vienā dalībvalstī, t. i., varbūtējā centrālā vadība atbilstoši Direktīvas
         4. panta 2. punkta attiecīgi pirmajai un otrajai daļai.

      54      Citiem grupas locekļiem uzņēmumiem, kas atrodas dalībvalstīs, ir pienākums, lai nodrošinātu Direktīvas lietderīgu iedarbību,
         palīdzēt varbūtējai centrālajai vadībai izpildīt galveno pienākumu, ko paredz Direktīvas 4. panta 1. punkts. No tiesībām saņemt
         informāciju, kas vajadzīga no šīs varbūtējās centrālās vadības puses, neizbēgami izriet citu grupas locekļu uzņēmumu vadību
         pienākums sniegt tai minēto informāciju, kas ir to rīcībā vai ko tās ir spējīgas iegūt (iepriekš minētais spriedums lietā
         Kühne & Nagel, 59. punkts).

      55      Šajā lietā pamatjautājums ir, vai centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai ir arī pienākums saskaņā ar Direktīvu
         sniegt informāciju, kas nepieciešama, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi grupas kontrolētajā uzņēmumā,
         ja lūgumu par informāciju ir iesnieguši minētā kontrolētā uzņēmuma darbinieku pārstāvji, un vai šim uzņēmumam ir tiesības
         saskaņā ar Direktīvu pieprasīt, lai šī informācija tam tiktu nodota.

      56      Kā no Direktīvas mērķa, tā arī no tās jēgas izriet, ka pienākumi, ko centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai
         uzliek Direktīvas 4. panta 1. punkts, ir tulkojami tādā veidā, ka tie ietver gan to, ka darbinieku pārstāvjiem ir tieši sniedzama
         informācija, kas nepieciešama, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, gan arī to, ka minētā informācija
         darbinieku pārstāvjiem sniedzama ar to grupas locekļa uzņēmuma starpniecību, kam minētie pārstāvji ir lūguši informāciju vispirms.

      57      Jebkura cita pienākumu, ko centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai uzliek Direktīvas 4. panta 1. punkts, interpretācija
         samazina Direktīvas lietderīgu iedarbību, kā to Tiesa norādījusi iepriekš minētajos spriedumos lietā Bofrost* un Kühne & Nagel.

      58      Direktīva patiešām uzliek pienākumus visiem grupas locekļiem uzņēmumiem, lai atvieglotu Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bofrost*, 31. un 35. punktu). Kā to jau Tiesa ir norādījusi, Direktīvas mērķis ietver to, ka pienākumi, ko tā paredz, ir pildāmi tādā
         veidā, kas ļauj attiecīgajiem darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem piekļūt informācijai, kas viņiem vajadzīga, lai izvērtētu
         to, vai viņiem ir vai nav tiesības pieprasīt sarunu uzsākšanu (iepriekš minētais spriedums lietā Bofrost*, 38. punkts).

      59      Direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētā pienākuma šaura interpretācija tādā veidā, ka šī norma attiecas tikai uz situācijām,
         kad darbinieku pārstāvji iesniedz lūgumus par informāciju tieši centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai, nepamatoti
         ierobežotu minētās normas, pat Direktīvas piemērošanu un iedarbību un varētu pat atturēt darbiniekus īstenot Direktīvā atzītās
         tiesības.

      60      Direktīvas 4. panta 1. punkts nosaka gan pienākumu sniegt tieši darbinieku pārstāvjiem noteiktu informāciju saistībā ar Eiropas
         Uzņēmumu padomes izveidi, gan arī pienākumu sniegt viņiem minēto informāciju ar grupas locekļa uzņēmuma, kas ir saņēmis lūgumu
         par to no darbinieku pārstāvjiem, starpniecību.

      61      Turklāt saskaņā ar Direktīvas 14. panta 1. punktu dalībvalstīm jāveic visi vajadzīgie pasākumi, kas ļauj tām vienmēr garantēt
         šajā Direktīvā noteiktos rezultātus. Saskaņā ar Direktīvas 11. panta 3. punktu tās paredz attiecīgus pasākumus, ja netiek
         ievērota šī Direktīva; jo īpaši tās nodrošina, ka ir pieejamas atbilstošas administratīvas vai tiesu procedūras, lai varētu
         īstenot pienākumus, kas izriet no šīs Direktīvas. Direktīvas mērķis noteic, ka dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi,
         lai garantētu pilnīgu no minētās Direktīvas 4. panta 1. punkta un 11. panta izrietošo pienākumu izpildi (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Kühne & Nagel, 61. punktu).

      62      Runājot par to, kāda veida informācija centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai ir jāsniedz saskaņā ar šo informēšanas
         pienākumu, vispirms jāatzīmē, ka Direktīvas 11. panta 2. punkts skaidri nosaka dalībvalstu pienākumu nodrošināt, ka pēc attiecīgo
         pušu, kurām piemēro šo Direktīvu, lūguma uzņēmumi dara pieejamu informāciju par 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā minēto
         darbinieku skaitu.

      63      Otrkārt, citu grupas locekļu uzņēmumu, kas atrodas dalībvalstīs, vadībām ir pienākums sniegt varbūtējai centrālajai vadībai
         informāciju, kas vajadzīga, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, un kas ir to rīcībā vai, ko tie ir spējīgi
         iegūt (iepriekš minētais spriedums lietā Kühne & Nagel, 64. un 69. punkts).

      64      Visbeidzot, kā tas izriet no šī sprieduma 58. punkta, Direktīvas mērķis noteic, ka pienākumi, ko tā paredz, ir pildāmi tādā
         veidā, kas ļauj attiecīgajiem darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem piekļūt informācijai, kas viņiem vajadzīga, lai izvērtētu
         to, vai viņiem ir vai nav tiesības pieprasīt uzsākt sarunas, kā arī – vajadzības gadījumā – pienācīgi noformulēt lūgumu šajā
         nolūkā (iepriekš minētais spriedums lietā Bofrost*, 38. punkts).

      65      No tā izriet, ka informācija par grupas sabiedrībām un uzņēmumiem, par to juridisko formu un pārstāvības struktūrām, par vidējo
         darbinieku skaitu, kā arī to sadalījumu pa dažādām dalībvalstīm var tikt pieprasīta ar nosacījumu, ka šī informācija ir vajadzīga,
         lai uzsāktu Direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētās sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Kühne & Nagel, 70. punkts). Tas pats attiecas arī uz informāciju par darbinieku pārstāvības institūciju nosaukumiem un viņu pārstāvju,
         kuriem uzņēmumu vai tiem pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdiem.

      66      Valsts tiesu pienākums, pamatojoties uz visiem to rīcībā esošiem elementiem, ir pārbaudīt, vai prasītā informācija ir vajadzīga,
         lai uzsāktu sarunas, kas paredzētas Direktīvas 5. panta 1. punktā.

      67      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 4. panta 1. un 11. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis to teritorijā dibinātam uzņēmumam – kas ir Kopienas mēroga uzņēmumu grupas centrālā
         vadība Direktīvas 2. panta 1. punkta e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē vai varbūtējā centrālā vadība tās 4. panta
         2. punkta otrās daļas izpratnē – uzliek pienākumu sniegt citam tās pašas grupas uzņēmumam, kurš ir dibināts citā dalībvalstī,
         informāciju, ko tam lūguši darbinieku pārstāvji, ja šī informācija nav šī otra uzņēmuma rīcībā un kad tā ir vajadzīga, lai
         uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      68      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas valdībai un Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā
         uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA (sestā palāta),
      atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2001. gada 24. jūlija rīkojumu iesniedza Arbeitsgericht Bielefeld, nospriež:

      4. panta 1. punkts un 11. pants Padomes 1994. gada 22. septembra Direktīvā 94/45/EK par to, kā izveidot Eiropas Uzņēmumu padomi
            vai procedūru darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Kopienas mēroga uzņēmumos un Kopienas mēroga uzņēmumu grupās, interpretējama
            tādējādi, ka dalībvalstis to teritorijā dibinātam uzņēmumam – kas ir Kopienas mēroga uzņēmumu grupas centrālā vadība Direktīvas
            2. panta 1. punkta e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē vai varbūtējā centrālā vadība Direktīvas 4. panta 2. punkta
            otrās daļas izpratnē – uzliek pienākumu sniegt citam tās pašas grupas uzņēmumam, kurš ir dibināts citā dalībvalstī, informāciju,
            ko tam lūguši darbinieku pārstāvji, ja šī informācija nav šī otra uzņēmuma rīcībā un kad tā ir vajadzīga, lai uzsāktu sarunas
            par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi.

               Skouris

               Gulmans

               Puisošē

               Makena

                     Kolnerika

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2015. gada 16. decembris.#Zviedrijas Karaliste pret Eiropas Komisiju.#Regula (ES) Nr. 528/2012 – Biocīdi – Prasība sakarā ar bezdarbību – Zinātnisku kritēriju specifikācija, lai noteiktu īpašības, kas rada endokrinoloģiskās sistēmas traucējumus – Komisijas nepieņemti deleģējošie akti – Pienākums rīkoties.#Lieta T-521/14.