title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 29.martā.#Aktiebolaget NN pret Skatteverket.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Regeringsrätten - Zviedrija.#Sestā PVN direktīva - Preču piegāde - 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Optisko šķiedru kabelis, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji ir uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas - Katras dalībvalsts kompetence nodokļu jomā, kas attiecas tikai uz tās teritorijā uzstādīto kabeli - Ekskluzīvā ekonomiskā zonā, kontinentālajā šelfā un atklātā jūrā īstenotās darījuma daļas neaplikšana ar nodokli.#Lieta C-111/05.

text:
      Lieta C‑111/05
      Aktiebolaget NN
      pret
      Skatteverket
      (Regeringsrätten lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Preču piegāde – 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Optisko šķiedru kabelis, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji ir uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas – Katras dalībvalsts kompetence nodokļu jomā, kas attiecas tikai uz tās teritorijā uzstādīto kabeli – Ekskluzīvā ekonomiskā zonā, kontinentālajā šelfā un atklātā jūrā atrodošās daļas neaplikšana ar nodokli
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Preču
            piegāde
      (Padomes Direktīvas 77/388 5. panta 1. punkts)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Preču
            piegāde
      (Padomes Direktīvas 77/388 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestā
            direktīva – Teritoriālā piemērojamība
      (Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts, 3. pants un 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      1.        Optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji ir uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas, piegādes un uzstādīšanas
         darījums ir uzskatāms par preču piegādi 5. panta 1. punkta nozīmē Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2002/93, ja ir skaidrs, ka pēc piegādātāja veiktās
         kabeļa darbības pārbaudes tas tiks nodots patērētājam, kurš varēs rīkoties ar to kā īpašnieks, ja paša kabeļa cena veido acīmredzami
         lielāko daļu no minētā darījuma kopējām izmaksām un ja piegādātāja pakalpojumi ietver tikai kabeļa uzstādīšanu, nemainot tā
         raksturu un nepielāgojot to klienta īpašajām vajadzībām.

      Tas, ka papildus kabeļa piegādei tas tiek arī uzstādīts, principā neliedz šim darījumam piemērot Sestās direktīvas 5. panta
         1. punktu. Pirmkārt, no tās 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka ķermenisku lietu var uzstādīt vai sakomplektēt, tās
         darbību pārbaudot pašam piegādātājam vai uz viņa rēķina vai arī to nedarot, un ar to darījums uzreiz nezaudē “preces piegādes”
         statusu. Otrkārt, tā kā šajā noteikumā netiek izdalīti uzstādīšanas veidi, kustama īpašuma ierakšana zemē ne vienmēr nozīmē
         “būvdarbus” minētās direktīvas 5. panta 5. punkta nozīmē.

      (sal. ar 34., 35., 40. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka tiesības uzlikt nodokli par optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji
         uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas, piegādi un uzstādīšanu ir abām dalībvalstīm, ievērojot to teritorijā uzstādītā kabeļa
         daļu, atbilstoši paša kabeļa un pārējo materiālu cenai, kā arī ar kabeļa uzstādīšanu saistīto pakalpojumu izmaksām.

      Nevar noliegt, ka kolīziju tiesību normai, lai tā būtu darboties spējīga, ir jāļauj atzīt tikai vienas attiecīgās dalībvalsts
         nodokļu kompetenci uzlikt darījumam pievienotās vērtības nodokli. Šajā sakarā, ja prece tiek uzstādīta, tad par preču piegādes
         vietu principā ir uzskatāma tikai viena dalībvalsts teritorija, un ja preci uzstāda, to ierokot zemē, tad, tieši ievērojot
         vietu, kur tā ir ierakta, tiek noteikta valsts kompetence piegādei uzlikt nodokli. Tomēr tas nenozīmē, ka Sestās direktīvas
         8. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums nav jāpiemēro, ja preces uzstādīšana vienas dalībvalsts teritorijā turpinās
         otras dalībvalsts teritorijā. Ja šīs preces uzstādīšana vienas dalībvalsts teritorijā turpinās otras dalībvalsts teritorijā,
         tad preces piegādes vieta ir vispirms vienas, bet pēc tam otras valsts teritorijā. No minētā izriet, ka šādā gadījumā tiesības
         darījumam uzlikt nodokli ir atzīstamas katrai dalībvalstij attiecībā uz tās teritorijā uzstādītā kabeļa daļu.

      (sal. ar 45.–47., 50. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
      3.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts
         kopā ar tās 2. panta 1. punktu un 3. pantu ir interpretējams tādējādi, ka pievienotās vērtības nodoklis nav jāmaksā par darījumu
         par optisko šķiedru kabeļa, kas saista divas dalībvalstis, piegādi un uzstādīšanu ekskluzīvā ekonomiskā zonā, kontinentālajā
         šelfā un atklātā jūrā.

      Sestajā direktīvā noteiktais režīms ir obligāti jāpiemēro visā dalībvalsts teritorijā EKL 299. panta nozīmē, kurā, piemērojot
         2. pantu Apvienoto Nāciju Jūras tiesību konvencijā, kas parakstīta Montegobejā 1982. gada 10. decembrī, ietilpst teritoriālā
         jūra, tās gultne un dzīles.

      Turpretī piekrastes valsts suverenitāte ekskluzīvā ekonomiskā zonā un kontinentālajā šelfā ir tikai funkcionāla un kā tāda
         tā ietver tikai Jūras tiesību konvencijas 56. un 77. pantā paredzētās tiesības veikt izpēti un resursu ieguvi. Tā kā kabeļa
         piegāde un uzstādīšana jūras gultnē nav šajos pantos uzskaitītās darbības, piekrastes valsts suverenitāte neattiecas uz darījuma
         daļu, kas veikta šajās divās zonās. Šo konstatējumu apstiprina šīs pašas konvencijas 58. panta 1. punkts un 79. panta 1. punkts,
         kuri ar dažiem nosacījumiem šajās zonās ļauj uzstādīt kabeļus jūras gultnē jebkurai citai valstij. No minētā izriet, ka šo
         darījuma daļu nevar uzskatīt par tādu, kas īstenota valsts teritorijā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta nozīmē. Tas pats
         a fortiori attiecas uz darījuma daļu, ko īsteno atklātā jūrā – zonā, uz kuru atbilstoši minētās konvencijas 89. pantam neattiecas valstu
         suverēnās tiesības.

      (sal. ar 55.–57. punktu, 59.–61. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 29. martā (*)

      Sestā PVN direktīva – Preču piegāde – 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Optisko šķiedru kabelis, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji ir uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas – Katras dalībvalsts kompetence nodokļu jomā, kas attiecas tikai uz tās teritorijā uzstādīto kabeli – Ekskluzīvā ekonomiskā zonā, kontinentālajā šelfā un atklātā jūrā atrodošās daļas neaplikšana ar nodokli
      Lieta C‑111/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Regeringsrätten (Zviedrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 24. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 4. martā, tiesvedībā

      Aktiebolaget NN
      pret
      Skatteverket.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents) un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Aktiebolaget NN vārdā – U. Grefberga Nīberga [U. Grefberg Nyberg], processansvarig,

      –        Skatteverket vārdā – B. Pērsons [B. Persson], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – L. Strēma van Līra [L. Ström van Lier] un D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 14. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 2. panta 1. punkta, 3. panta 1. punkta, 5., 6. panta, 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         un 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
         dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV
         L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2002. gada 3. decembra Direktīvu 2002/93/EK (OV L 331, 27. lpp., turpmāk
         tekstā – “Sestā direktīva”).

      2        Iesniedzējtiesa uzdod jautājumus saistībā ar sūdzību, ko Aktiebolaget NN (turpmāk tekstā – “sabiedrība NN”), kas reģistrēta Zviedrijā, ir iesniegusi par Skatterättsnämnden (Nodokļu tiesību komisija) iepriekšējo atzinumu attiecībā uz noteikumu par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā –
         “PVN”) piemērošanu darījumam par optisko šķiedru kabeļa ierīkošanu starp Zviedriju un citu dalībvalsti, ja daļa no tā ir jāuzstāda
         jūras gultnē starptautiskajos ūdeņos.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Sestās direktīvas 2. pantā ir paredzēts:

      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.      par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas;

      [..].”
      4        Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts:

      “1.      Šajā direktīvā:
      –        “dalībvalsts teritorija” nozīmē valsts teritoriju, kas attiecībā uz katru dalībvalsti ir noteikta 2. un 3. punktā,
      –        “Kopiena” un “Kopienas teritorija” nozīmē dalībvalstu teritoriju, kas attiecībā uz katru dalībvalsti ir noteikta 2. un 3. punktā,
      –        [..].
      2.      Šajā direktīvā “valsts teritorija” ir apgabals, kurā piemēro Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, kā attiecībā
         uz katru dalībvalsti ir noteikts [EKL 299.] pantā.

      [..]”
      5        Atbilstoši šīs direktīvas 5. pantam:

      “1.      “Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
      [..]”
      6        Sestās direktīvas 6. pantā ir paredzēts:

      “1.      “Pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde 5. panta izpratnē.
      [..]”
      7        Šīs direktīvas 8. pantā ir precizēts:

      “1.      Par preču piegādes vietu uzskata:
      a)      precēm, ko nosūta vai transportē vai nu piegādātājs, vai persona, kurai tās piegādā, vai arī trešā persona: vietu, kur preces
         atrodas brīdī, kad sākas nosūtīšana vai transportēšana personai, kurai tās piegādā. Ja piegādātājs vai kāds cits viņa vietā
         preces uzstāda vai samontē, izmēģinot vai neizmēģinot tās, par piegādes vietu uzskata vietu, kur preces uzstāda vai samontē.
         Gadījumos, kad uzstādīšanu vai montāžu veic nevis piegādātāja valstī, bet citā, dalībvalsts, kurā preces ieved, veic visus
         vajadzīgos pasākumus, lai izvairītos no dubultās nodokļu uzlikšanas šajā valstī;

      [..].”
      8        Šīs direktīvas 9. pantā ir noteikts:

      “1.      Par pakalpojuma sniegšanas vietu uzskata vietu, kur piegādātājs ir dibinājis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde,
         no kuras sniedz pakalpojumu, vai, ja nav šāda uzņēmuma vai pastāvīgas iestādes, tā pastāvīgās adreses vietu vai vietu, kur
         tas parasti rezidē.

      2.      Tomēr:
      a)      ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšanas vieta, ieskaitot nekustamā īpašuma aģentu un ekspertu pakalpojumus, kā
         arī būvdarbu sagatavošanas un koordinācijas pakalpojumus, piemēram, arhitektu un būvdarbu uzraudzības uzņēmumu pakalpojumus,
         ir vieta, kur atrodas īpašums;

      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9        No Likuma par pievienotās vērtības nodokli (mervärdesskattelagen, SFS 1994, Nr. 200, turpmāk tekstā – “ML”) 1. nodaļas 1. panta izriet, ka nodoklis cita starpā ir jāmaksā, ja uzskatāms, ka darījums ir veikts valsts teritorijā.

      10      Ar “precēm” ML 1. nodaļas 6. panta nozīmē saprot “ķermeniskas lietas”, tajā skaitā nekustamu īpašumu, kā arī gāzi, siltumu, dzesēšanu un
         elektroenerģiju. Atbilstoši šī likuma 5. nodaļas 2. pantam prece, kas saskaņā ar pārdevēja un pircēja savstarpēji noslēgto
         līgumu ir jāpiegādā pircējam, tiek pārdota valsts teritorijā, ja šī prece atrodas valstī, kad pārdevējs, pircējs, vai trešā
         persona uzsāk tās piegādi pircējam (1. punkts), vai ja prece neatrodas valstī piegādes uzsākšanas brīdī, bet to tur saliek
         vai uzstāda pārdevējs pats vai arī kāds uz viņa rēķina (2. punkts).

      11      Ar “pakalpojumu” ML 1. nodaļas 6. panta nozīmē saprot visu to, ko nevar uzskatīt par precēm un ko var sniegt, veicot profesionālo darbību. Atbilstoši
         šī likuma 5. nodaļas 4. panta pirmajam ievilkumam ar nekustamo īpašumu saistīti pakalpojumi tiek sniegti valsts teritorijā,
         ja tur atrodas pats nekustamais īpašums. Atbilstoši minētā likuma 5. nodaļas 6. panta pirmā ievilkuma ceturtajai daļai pakalpojumi
         tiek sniegti valsts teritorijā, ja tie tiek veikti Zviedrijā un attiecas uz darbu ar kustamu īpašumu, ieskaitot šādu īpašumu
         uzraudzības vai analīzes pakalpojumus. ML 5. nodaļas 8. panta pirmajā ievilkumā ir paredzēts, ka attiecībā uz pakalpojumiem, kas nav minēti no 4. panta līdz 6. panta
         a) apakšpunktam vai 7. panta a) apakšpunktā (to neattiecinot uz telekomunikāciju pakalpojumiem), darījums ir uzskatāms par
         īstenotu valsts teritorijā, ja pakalpojuma sniedzējam Zviedrijā ir saimnieciskās darbības vieta vai pastāvīga pārstāvniecība,
         no kuras sniedz pakalpojumus. Šajā ievilkumā turklāt ir paredzēts, ka pakalpojumi, kas nav sniegti ne no darbības vietas vai
         pastāvīgas pārstāvniecības Zviedrijā, ne no ārvalstīm, ir uzskatāmi par sniegtiem valsts teritorijā, ja Zviedrijā ir pakalpojumu
         sniedzēja atrašanās vieta vai vieta, kur tas pastāvīgi rezidē.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12      Sabiedrība NN strādā telekomunikāciju jomā, ierīkojot, apkalpojot un labojot optisko šķiedru kabeļus. Tā paredz noslēgt līgumus par optisko
         šķiedru kabeļa starp Zviedriju un citu dalībvalsti piegādi un uzstādīšanu jūras dzelmē, kuru pircējs izmantos, lai dažādiem
         telekomunikāciju operatoriem piedāvātu pārraides pakalpojumus. Sabiedrība NN iegādāsies kabeli un pārējos vajadzīgos materiālus no dažādiem uzņēmumiem, nofraktēs kuģi ar apkalpi un pieņems darbā kabeļu
         uzstādīšanas speciālistus.

      13      Kabelis tiks nostiprināts un ierakts Zviedrijas teritorijas cietzemē, lai to vēlāk uzstādītu un vajadzības gadījumā ieraktu
         jūras gultnē, vispirms iekšējos ūdeņos un Zviedrijas teritoriālajā jūrā, vēlāk Zviedrijas kontinentālajā šelfā, otras kaimiņu
         dalībvalsts kontinentālajā šelfā un, visbeidzot, otras dalībvalsts teritoriālajā jūrā un iekšējos ūdeņos, lai beigās to nostiprinātu
         un ieraktu šīs valsts teritorijas cietzemē. Ņemot vērā attālumu starp noenkurošanās punktiem, var izrādīties nepieciešams
         atsevišķos gadījumos kabeli pagarināt, kas ir salīdzinoši tehniski sarežģīts process. Parastos apstākļos materiālu izmaksas
         var sasniegt 80–85 % no kopējām izmaksām. Nelabvēlīgos apstākļos, piemēram, uznākot vētrai, materiālu izmaksu daļa kopējo
         izmaksu ietvaros samazinās.

      14      Pēc kabeļa uzstādīšanas un atsevišķiem sākotnējiem izmēģinājumiem īpašuma tiesības uz kabeli tiks nodotas pircējam. Darbs
         vēlāk tiks turpināts, trīsdesmit dienas veicot papildu izmēģinājumus, kad sabiedrība NN novērsīs konstatētās nepilnības.

      15      Sabiedrība NN lūdza Skatterättsnämnden sniegt iepriekšēju atzinumu, pirmkārt, vai paredzētais darījums ir ar nekustamu īpašumu saistīts pakalpojums ML 5. nodaļas 4. panta nozīmē vai darbs ar kustamu īpašumu šī likuma 5. nodaļas 6. panta nozīmē, vai arī cita veida pakalpojums
         un, otrkārt, vai Zviedrija ir pakalpojuma sniegšanas vieta.

      16      Skatterättsnämnden sniedza savu atzinumu 2003. gada 13. jūnijā. Tā uzskatīja, ka paredzētais darījums ir jāuzskata par Zviedrijā sniegtu pakalpojumu,
         piemērojot ML 5. nodaļas 8. panta pirmo ievilkumu, jo tam nav raksturīgas iezīmes, kas ļautu piemērot ML 5. nodaļas no 4. panta līdz 6. panta a) apakšpunktā un 7. panta a) apakšpunktā paredzētās piesaistes speciālās normas.

      17      Sabiedrība NN iesniedza sūdzību par minēto iepriekšējo atzinumu Regeringsrätten [Augstākā administratīvā tiesa]. Tā apgalvo, ka pamata prāvā aplūkotā kabeļa uzstādīšana ir ar nekustamu īpašumu saistīts
         pakalpojums ML 5. nodaļas 4. panta nozīmē un ka tādējādi PVN ir jāmaksā tikai par pakalpojumiem, kas sniegti Zviedrijas teritorijas cietzemē,
         iekšējos ūdeņos un teritoriālajā jūrā.

      18      Uzskatot, ka strīda atrisināšanai pamata lietā ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Regeringsrätten nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai tāda kabeļa, kas uzstādīts divu dalībvalstu teritorijās un arī ārpus Kopienas teritorijas, ar nodokli apliekams piegādes
         un uzstādīšanas darījums, kura acīmredzami lielāko daļu kopējo izmaksu veido pats kabelis, ir uzskatāms par preču piegādi
         atbilstoši Sestās direktīvas [..] noteikumiem, kas attiecas uz ar nodokli apliekamu darījumu vietu?

      2)      Ja tomēr šāds darījums ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanu, vai ir jāuzskata, ka šis pakalpojums ir saistīts ar nekustamo
         īpašumu tādējādi, ka pakalpojuma sniegšanas vieta ir nosakāma saskaņā ar Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu?

      3)      Ja atbilde uz pirmo vai otro jautājumu ir apstiprinoša, vai [Sestās] direktīvas 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts vai, pakārtoti,
         tās 9. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka darījums ir sadalāms, pamatojoties uz kabeļa teritoriālo
         izvietojumu?

      4)      Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Sestās] direktīvas 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts vai, pakārtoti, 9. panta
         2. punkta a) apakšpunkts kopā ar tās 2. panta 1. punktu un 3. panta 1. punktu ir saprotams tādējādi, ka pievienotās vērtības
         nodoklis nav jāmaksā par to preču piegādes vai pakalpojumu sniegšanas daļu, kas attiecas uz teritoriju ārpus Kopienas?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      19      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa grib noskaidrot, vai PVN iekasēšanas nolūkā tāda optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas
         dalībvalstis un daļēji uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas, piegādes un uzstādīšanas darījums, kura acīmredzami lielāko daļu
         kopējo izmaksu veido pats kabelis, ir uzskatāms par preču piegādi Sestās direktīvas 5. panta 1. punkta nozīmē.

      20      Vispirms ir jānosaka, vai PVN uzlikšanas nolūkā kabeļa piegāde un uzstādīšana iesniedzējtiesas izklāstītajos apstākļos ir
         jāaplūko kā divi atšķirīgi ar nodokli apliekami darījumi vai kā viens vienots salikts darījums, kuru veido vairāki elementi.

      21      Kā tas izriet no Tiesas judikatūras, ja darījums sastāv no virknes elementu un darbību, ir jāņem vērā visi apstākļi, kuros
         attiecīgais darījums tiek veikts, lai, pirmkārt, noteiktu to, vai pastāv divi vai vairāki atsevišķi pakalpojumi vai vienots
         pakalpojums un, otrkārt, vienota pakalpojuma gadījumā, vai šis vienotais pakalpojums ir atzīstams par preču piegādi vai pakalpojumu
         sniegšanu (šajā sakarā skat. 1996. gada 2. maija spriedumu lietā C‑231/94 Faaborg‑Gelting Linien, Recueil, I‑2395. lpp., 12.–14. punkts; 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑349/96 CPP, Recueil, I‑973. lpp., 28. punkts, kā arī 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑41/04 Levob Verzekeringen un OV Bank, Krājums, I‑9433. lpp., 19. punkts).

      22      Ievērojot abus apstākļus, pirmkārt, ka atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam katrs darījums parasti ir uzskatāms
         par atsevišķu un neatkarīgu un, otrkārt, ka darījumu, kas ir tikai ekonomiska rakstura pakalpojums, nedrīkst mākslīgi sadalīt,
         lai neizkropļotu PVN sistēmas darbību, vispirms ir svarīgi noteikt attiecīgā darījuma iezīmes, lai noteiktu, vai nodokļu maksātājs
         sniedz savam klientam vairākus atšķirīgus pamata pakalpojumus vai arī vienu vienotu pakalpojumu (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumu lietā CPP, 29. punkts, un spriedumu lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 20. punkts).

      23      Šajā sakarā Tiesa nosprieda, ka viena vienota pakalpojuma gadījumā divi vai vairāki elementi vai darbības, ko nodokļu maksātājs
         veicis patērētāja interesēs, ir tik cieši saistīti, ka tie objektīvi veido vienotu, ekonomiski nedalāmu pakalpojumu, kura
         sadalīšana būtu mākslīga (iepriekš minētais spriedums lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 22. punkts).

      24      Šajā lietā sabiedrības NN paredzētā līguma mērķis ir nodot uzstādītu un darba kārtībā esošu kabeli pēc tā uzstādīšanas pabeigšanas un darbības pārbaudes.

      25      No šī konstatējuma izriet, pirmkārt, ka visi pamata lietā aplūkotā darījuma elementi šķiet vajadzīgi tā īstenošanai un, otrkārt,
         tie ir cieši saistīti. Šādos apstākļos nevar īsti uzskatīt, ka patērētājs vispirms iegādāsies optisko šķiedru kabeli, bet
         vēlāk no tā paša piegādātāja attiecīgos šī kabeļa uzstādīšanas pakalpojumus (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 24. punkts).

      26      Līdz ar to kabeļa piegāde un uzstādīšana iesniedzējtiesas izklāstītajos apstākļos, uzliekot PVN, ir jāuzskata par vienotu
         darījumu.

      27      Lai turpmāk noteiktu, vai tāds vienots salikts darījums, kas tiek aplūkots pamata lietā, ir kvalificējams par preču piegādi
         vai pakalpojumu sniegšanu, ir jāidentificē pakalpojuma būtiskākie elementi (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
         Faaborg‑Gelting Linien, 12. un 14. punkts, kā arī lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 27. punkts).

      28      No Tiesas judikatūras izriet, ka vienota sarežģīta darījuma gadījumā kāds pakalpojums ir jāuzskata par papildinājumu pamata
         pakalpojumam, ja patērētāja mērķis nav saņemt šo pakalpojumu kā tādu, bet izmantot to kā līdzekli, lai vislabākajos apstākļos
         izmantotu pakalpojuma sniedzēja pamata pakalpojumu (šajā sakarā skat. 1998. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
         C‑308/96 un C‑94/97 Madgett un Baldwin, Recueil, I‑6229. lpp., 24. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā CPP, 30. punkts).

      29      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata prāvā aplūkotajai kabeļa uzstādīšanai ir jāveic sarežģītas tehniskas procedūras,
         ir jāizmanto īpašs aprīkojums, ir vajadzīga specifiska tehnoloģiskā kompetence un tā ne tikai nav nošķirama no preces piegādes
         šāda apmēra darījumā, bet tai ir arī būtiska nozīme šīs preces vēlākā izmantošanā. No minētā izriet, ka šī kabeļa uzstādīšana
         nav piegādes parasts papildu elements.

      30      Turpmāk tomēr vēl ir jānoskaidro, vai, kvalificējot darījumu par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ņemot vērā pamata
         lietā aplūkotajam darījumam raksturīgās iezīmes, lielāka nozīme ir kabeļa piegādei vai tā uzstādīšanai.

      31      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši Sestās direktīvas 5. panta 1. punktam ““preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties
         ar materiālu īpašumu kā īpašniekam”.

      32      Atbilstoši Tiesas judikatūrai no šī noteikuma teksta izriet, ka preces piegādes jēdziens nenorāda uz īpašuma nodošanu piemērojamajās
         valsts tiesībās paredzētajās formās, bet ietver jebkādus darījumus, ar ko viena persona nodod otrai personai ķermenisku lietu
         ar tiesībām to faktiski tai izmantot kā šīs lietas īpašniekam. Sestās direktīvas mērķis būtu apdraudēts, ja preču piegādes,
         kas ir viens no trijiem ar nodokli apliekamiem darījumiem, atzīšana būtu atkarīga no tādu nosacījumu izpildes, kas atšķiras
         atkarībā no attiecīgās dalībvalsts civiltiesībām (šajā sakarā skat. 1990. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑320/88 Shipping and Forwarding Enterprise Safe, Recueil, I‑285. lpp., 7. un 8. punkts; 1995. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑291/92 Armbrecht, Recueil, I‑2775. lpp., 13. un 14. punkts; 2003. gada 6. februāra spriedumu lietā C‑185/01 Auto Lease Holland, Recueil, I‑1317. lpp., 32. un 33. punkts, kā arī 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑25/03 HE, Krājums, I‑3123. lpp., 64. punkts).

      33      No iesniedzējtiesas sniegtajām ziņām izriet, ka paredzētais līgums attiecas uz ķermenisku lietu, proti, optisko šķiedru kabeli,
         kuru ir iegādājies un uzstādījis pakalpojumu sniedzējs un kurš pēc piegādātāja veiktās tā darbības pārbaudes ir paredzēts
         nodošanai patērētājam, kas varēs rīkoties ar to kā īpašnieks.

      34      Tas, ka papildus kabeļa piegādei tas tiek arī uzstādīts, principā neliedz šim darījumam piemērot Sestās direktīvas 5. panta
         1. punktu.

      35      Pirmkārt, no Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka ķermenisku lietu var uzstādīt vai sakomplektēt,
         tā darbību pārbaudot pašam piegādātājam vai uz viņa rēķina vai arī to nedarot, un ar to darījums uzreiz nezaudē “preces piegādes”
         statusu. Otrkārt, kā to norāda ģenerāladvokāts secinājumu 51. punktā, tā kā šajā noteikumā netiek izdalīti uzstādīšanas veidi,
         kustama īpašuma ierakšana zemē ne vienmēr nozīmē “būvdarbus” Sestās direktīvas 5. panta 5. punkta nozīmē.

      36      No iesniedzējtiesas lēmuma arī izriet – ja uzstādīšanu veic parastos apstākļos, ar šo darījumu saistīto piegādātāja apgrozījumu
         galvenokārt veido paša kabeļa un pārējo materiālu izmaksas, kas sasniedz 80–85 % no darījuma kopējās summas, bet nelabvēlīgos
         apstākļos, piemēram, zemes nelabvēlīgu īpatnību vai jūras gultnes stāvokļa dēļ, vajadzības pagarināt kabeli dēļ vai vētras
         apstākļos materiālu izmaksu daļa kopējo izmaksu ietvaros samazinās.

      37      Kaut gan šajā sakarā nav apstrīdams, ka preces cenas un pakalpojuma cenas savstarpējā saikne ir objektīvs lielums, veidojot
         indeksu, ko var ņemt vērā, kvalificējot pamata darījumu, tomēr, kā to savos apsvērumos norāda Eiropas Kopienu Komisija, materiālu
         un darbu izmaksām šajā kvalifikācijā nav izšķirošas nozīmes.

      38      Tādēļ, lai kvalificētu paredzēto darījumu, ir arī jāpārbauda pakalpojuma sniegšanas nozīme kabeļa piegādē.

      39      Šajā sakarā, pat tad, ja ir nepieciešams, lai kabelis tā izmantošanai būtu uzstādīts, un pat, ja it īpaši attāluma un zemes
         nelabvēlīgo īpatnību dēļ kabeļa ierakšana zemē, kā tas izriet no šī sprieduma 29. punkta, būtu ļoti sarežģīta un tai būtu
         nepieciešami ievērojami līdzekļi, no minētā tomēr nevar secināt, ka pakalpojumu sniegšanai būtu lielāka nozīme nekā preces
         piegādei. No iesniedzējtiesas lēmumā ietvertā līguma noteikumu apraksta izriet, ka piegādātāja veicamie darbi ietver tikai
         pamata lietā aplūkotā kabeļa uzstādīšanu un to mērķis nav ne mainīt minētā kabeļa raksturu, ne to pielāgot klienta īpašajām
         vajadzībām (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 28. un 29. punkts).

      40      Ņemot vērā visus šos elementus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild – optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un
         daļēji ir uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas, piegādes un uzstādīšanas darījums ir uzskatāms par preču piegādi Sestās direktīvas
         5. panta 1. punkta nozīmē, ja ir skaidrs, ka pēc piegādātāja veiktās kabeļa darbības pārbaudes tas tiks nodots patērētājam,
         kurš varēs rīkoties ar to kā īpašnieks, ja paša kabeļa cena veido acīmredzami lielāko daļu no minētā darījuma kopējām izmaksām
         un ja piegādātāja pakalpojumi ietver tikai kabeļa uzstādīšanu, nemainot tā raksturu un nepielāgojot to klienta īpašajām vajadzībām.

       Par otro jautājumu
      41      Otrais jautājums tika uzdots tikai tad, ja ar nodokli apliekamais darījums būtu pakalpojumu sniegšana. Ņemot vērā uz pirmo
         jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par trešo jautājumu
      42      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa, lai noteiktu optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji uzstādīts
         ārpus Kopienas teritorijas, piegādes un uzstādīšanas darījuma, par kuru jāmaksā PVN, vietu, jautā, vai Sestās direktīvas 8. panta
         1. punkta a) apakšpunkts it jāinterpretē tādējādi, ka katras dalībvalsts kompetence nodokļu jomā attiecas tikai uz tās teritorijā
         uzstādītā kabeļa daļu.

      43      Vispirms ir jāuzsver, ka Sestās direktīvas VI sadaļa ietver noteikumus, kas attiecas uz darījumu, par kuriem jāmaksā nodoklis,
         vietas noteikšanu, proti, 8. pants attiecas uz preču piegādi un 9. pants – uz pakalpojumu sniegšanu. Šo noteikumu mērķis direktīvas
         kopējā sistēmā, kā to var secināt no tās septītā apsvēruma, ir racionāli iezīmēt valsts tiesību aktu PVN jomā piemērošanas
         robežas, vienveidīgi nosakot par preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu maksājamo nodokļu uzlikšanas vietu. Šo noteikumu mērķis
         ir arī izvairīties, no vienas puses, no kompetenču kolīzijas, kas var novest pie dubultas aplikšanas ar nodokļiem, un, no
         otras puses, ienākumu neaplikšanas ar nodokļiem vispār (pēc analoģijas skat. 1985. gada 4. jūlija spriedumu lietā 168/84 Berkholz, Recueil, 2251. lpp., 14. punkts; 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑452/03 RAL (Channel Islands) u.c., Krājums, I‑3947. lpp., 23. punkts, un 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑58/04 Köhler, Krājums, I‑8219. lpp., 22. punkts).

      44      Attiecībā uz preču piegādes vietas noteikšanu Sestās direktīvas 8. pants paredz vairākus īpašus nodokļu piesaistes kritērijus,
         kas attiecas uz preču piegādi, izmantojot autotransportu, kuģi, lidmašīnu vai vilcienu, gāzes vai elektroenerģijas piegādi,
         izmantojot izplatīšanas iekārtas, kā arī tādu preču piegādi, kas ir uzstādāmas vai komplektējamas ar vai bez paša piegādātāja
         vai uz viņa rēķina veiktu tās darbības pārbaudi. Atbilstoši šī panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajam teikumam preču piegādes
         ar uzstādīšanu vai komplektēšanu gadījumā, izmēģinot vai neizmēģinot tās, par piegādes vietu uzskata vietu, kur preces uzstāda
         vai samontē.

      45      Nevar noliegt, ka kolīziju tiesību normai, lai tā būtu darboties spējīga, ir jāļauj atzīt tikai vienas attiecīgās dalībvalsts
         nodokļu kompetenci uzlikt darījumam PVN. Šajā sakarā, ja prece tiek uzstādīta, tad par preču piegādes vietu principā ir uzskatāma
         tikai viena dalībvalsts teritorija un, ja preci uzstāda, to ierokot zemē, tad, tieši ievērojot vietu, kur tā ir ierakta, tiek
         noteikta valsts kompetence piegādei uzlikt nodokli.

      46      Tomēr tas nenozīmē, ka Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums nav jāpiemēro, ja preces uzstādīšana
         vienas dalībvalsts teritorijā turpinās otras dalībvalsts teritorijā. Ja šī prece, proti, pamata prāvā aplūkotais optisko šķiedru
         kabelis, vispirms tiek uzstādīts vienas dalībvalsts teritorijā, bet vēlāk otras dalībvalsts teritorijā, tad preces piegādes
         vieta ir vispirms vienas, bet pēc tam otras valsts teritorijā.

      47      No minētā izriet, ka šādā gadījumā, kā to ģenerāladvokāts norāda secinājumu 88. punktā, tiesības darījumam uzlikt nodokli
         ir atzīstamas katrai dalībvalstij attiecībā uz tās teritorijā uzstādītā kabeļa daļu.

      48      Katras dalībvalsts atbilstošās tiesības uzlikt nodokli darījumam kopumā ietver ne tikai tiesības aplikt ar nodokli paša kabeļa
         cenu, bet arī ietver tiesības uzlikt nodokli kabeļa attiecīgajiem uzstādīšanas pakalpojumiem.

      49      Pamata lietā atbilstošie optisko šķiedru kabeļa uzstādīšanas pakalpojumi ietver ne tikai pašu uzstādīšanu un šī kabeļa iespējamo
         pagarināšanu, bet arī uzstādīšanas laikā īstenotās pastāvīgās pārbaudes un atsevišķas iepriekšējas darbības pārbaudes pēc
         uzstādīšanas pabeigšanas, kā arī trīsdesmit dienu laikā pēc šī kabeļa darbības uzsākšanas veiktos papildu izmēģinājumus, kuru
         laikā piegādātājs novērš iespējamās nepilnības. Visi šie pakalpojumi, no kuriem daži nav sniegti konkrētā ģeogrāfiskā vietā,
         attiecas uz kabeli kopumā un tādēļ, tāpat kā paša kabeļa un pārējo materiālu cena, katrai dalībvalstij ir jāapliek ar nodokli,
         ievērojot tās teritorijā uzstādītā kabeļa daļu.

      50      Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi,
         ka tiesības uzlikt nodokli par optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas,
         piegādi un uzstādīšanu ir abām dalībvalstīm, ievērojot tās teritorijā uzstādītā kabeļa daļu, atbilstoši paša kabeļa un pārējo
         materiālu cenai, kā arī ar kabeļa uzstādīšanu saistīto pakalpojumu izmaksām.

       Par ceturto jautājumu
      51      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts kopā ar šīs direktīvas
         2. panta 1. punktu un 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji
         uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas, piegāde un uzstādīšana netiek aplikta ar nodokli tiktāl, ciktāl daļa darbību attiecas
         uz zonu, kas neietilpst Kopienu teritorijā.

      52      Sestās direktīvas 2. panta 1. punkts paredz dalībvalstu pienākumu uzlikt PVN par ikvienu preču piegādi, ko par atlīdzību attiecīgās
         valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.

      53      Sestās direktīvas piemērošanas teritoriālās robežas ir noteiktas direktīvas 3. pantā, atbilstoši kuram “dalībvalsts teritorija”
         nozīmē valsts teritoriju, kas attiecībā uz katru dalībvalsti ir noteikta šī panta 2. un 3. punktā, un “Kopiena” un “Kopienas
         teritorija” nozīmē dalībvalstu teritoriju, kas attiecībā uz katru dalībvalsti ir noteikta minētajos punktos. Izņemot atsevišķas
         ar 3. panta 3. punktu nepārprotami neiekļautās valstu teritorijas, atbilstoši šī panta 2. punktam “valsts teritorija” ir apgabals,
         kurā piemēro EK līgumu, kā attiecībā uz katru dalībvalsti ir noteikts EKL 299. pantā.

      54      Tā kā Līgumā nav precīzāk definēta katras dalībvalsts suverēnā teritorija, katrai dalībvalstij pašai ir jānosaka šīs teritorijas
         robežas, ievērojot starptautisko publisko tiesību normas.

      55      Attiecībā uz Sestās direktīvas piemērošanas jomu Tiesa ir atzinusi, ka šajā direktīvā noteiktais režīms ir obligāti jāpiemēro
         visā dalībvalstu teritorijā kopumā (šajā sakarā skat. 1986. gada 23. janvāra spriedumu lietā 283/84 Trans Tirreno Express, Recueil, 231. lpp., 20. punkts).

      56      Atbilstoši 2. pantam Apvienoto Nāciju Jūras tiesību konvencijā, kas parakstīta Montegobejā [Montego Bay] 1982. gada 10. decembrī, stājusies spēkā 1994. gada 16. novembrī un apstiprināta ar Padomes 1998. gada 23. marta Lēmumu 98/392/EK
         (OV L 179, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Jūras tiesību konvencija”), piekrastes valsts suverenitāte attiecas uz teritoriālo jūru,
         tās gultni un dzīlēm.

      57      Tā kā dalībvalstu valsts teritoriju EKL 299. panta nozīmē veido arī teritoriālā jūra, tās gultne un dzīles, katrai dalībvalstij
         ir jānosaka teritoriālās jūras josla ne platāka par 12 jūras jūdzēm atbilstoši Jūras tiesību konvencijas 3. pantam.

      58      Līdz ar to dalībvalstij ir jāuzliek PVN par preču piegādi tās teritoriālajā jūrā, tās gultnē un dzīlēs (attiecībā uz transporta
         pakalpojumu sniegšanu skat. arī 1996. gada 23. maija spriedumu lietā C‑331/94 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑2675. lpp., 10. punkts).

      59      Turpretī piekrastes valsts suverenitāte ekskluzīvā ekonomiskā zonā un kontinentālajā šelfā ir tikai funkcionāla un kā tāda
         tā ietver Jūras tiesību konvencijas 56. un 77. pantā paredzētās tiesības veikt izpēti un resursu ieguvi. Tā kā kabeļa piegāde
         un uzstādīšana jūras gultnē nav šajos pantos uzskaitītās darbības, piekrastes valsts suverenitāte neattiecas uz darījuma daļu,
         kas veikta šajās divās zonās. Šo konstatējumu apstiprina šīs pašas konvencijas 58. panta 1. punkts un 79. panta 1. punkts,
         kuri ar dažiem nosacījumiem šajās zonās ļauj uzstādīt kabeļus jūras gultnē jebkurai citai valstij.

      60      No minētā izriet, ka šo darījuma daļu nevar uzskatīt par tādu, kas īstenota valsts teritorijā Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta
         nozīmē. Tas pats a fortiori attiecas uz darījuma daļu, ko īsteno atklātā jūrā – zonā, uz kuru atbilstoši Jūras tiesību konvencijas 89. pantam neattiecas
         valstu suverēnās tiesības (par transporta pakalpojumu sniegšanu skat. arī 1990. gada 13. marta spriedumu lietā C‑30/89 Komisija/Francija,
         Recueil, I‑691. lpp., 17. punkts).

      61      Līdz ar to uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts kopā ar tās 2. panta 1. punktu
         un 3. pantu ir interpretējams tādējādi, ka par optisko šķiedru kabeļa, kas saista divas dalībvalstis, piegādi un uzstādīšanu
         ekskluzīvā ekonomiskā zonā, kontinentālajā šelfā un atklātā jūrā PNV nav jāmaksā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      optisko šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji ir uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas, piegādes un uzstādīšanas
            darījums ir uzskatāms par preču piegādi 5. panta 1. punkta nozīmē Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK
            par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
            aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2002. gada 3. decembra Direktīvu 2002/93/EK, ja ir skaidrs, ka pēc piegādātāja
            veiktās kabeļa darbības pārbaudes tas tiks nodots patērētājam, kurš varēs rīkoties ar to kā īpašnieks, ja paša kabeļa cena
            veido acīmredzami lielāko daļu no minētā darījuma kopējām izmaksām un ja piegādātāja pakalpojumi ietver tikai kabeļa uzstādīšanu,
            nemainot tā raksturu un nepielāgojot to klienta īpašajām vajadzībām;
      2)      Sestās direktīvas 77/388 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tiesības uzlikt nodokli par optisko
            šķiedru kabeļa, kas savieno divas dalībvalstis un daļēji uzstādīts ārpus Kopienas teritorijas, piegādi un uzstādīšanu ir abām
            dalībvalstīm, ievērojot to teritorijā uzstādītā kabeļa daļu, atbilstoši paša kabeļa un pārējo materiālu cenai, kā arī ar kabeļa
            uzstādīšanu saistīto pakalpojumu izmaksām;
      3)      Sestās direktīvas 77/388 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts kopā ar tās 2. panta 1. punktu un 3. pantu ir interpretējams tādējādi,
            ka par optisko šķiedru kabeļa, kas saista divas dalībvalstis, piegādi un uzstādīšanu ekskluzīvā ekonomiskā zonā, kontinentālajā
            šelfā un atklātā jūrā pievienotās vērtības nodoklis nav jāmaksā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – zviedru.


Tiesas spriedums (sestā palāta), 2017. gada 26. jūlijs.#Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Apelācija – Eiropas Savienības preču zīme – Grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “STICK MiniMINI Beretta” – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Mini Wini” īpašnieka iebildumi – Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas padomes veikta iebildumu noraidīšana – Regula (EK) Nr. 207/2009 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespēja – Konkrētas sabiedrības daļas uzmanības pakāpe – Autonoma un atšķirīga vieta – Dominējošs raksturs – Vizuālās līdzības vērtēšanas kritēriji – Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta C-182/16 P.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2017. gada 26. aprīlis.#Costin Popescu pret Guvernul României u.c.#Înalta Curte de Casație şi Justiție lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Transports – Autotransports – Vadītāja apliecība – Direktīva 2006/126/EK – 13. panta 2. punkts – Jēdziens “braukšanas tiesības, kas piešķirtas pirms 2013. gada 19. janvāra” – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek transponēta šī direktīva – Pienākums personām, kurām pirms šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās ir atļauts vadīt mopēdus bez vadītāja apliecības, saņemt vadītāja apliecību.#Lieta C-632/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2017. gada 26. aprīlī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Transports — Autotransports — Vadītāja apliecība — Direktīva 2006/126/EK — 13. panta 2. punkts — Jēdziens “braukšanas tiesības, kas piešķirtas pirms 2013. gada 19. janvāra” — Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek transponēta šī direktīva — Pienākums personām, kurām pirms šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās bija atļauts vadīt mopēdus bez vadītāja apliecības, saņemt vadītāja apliecību”
      Lieta C‑632/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstākā kasācijas tiesa, Rumānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 12. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 30. novembrī, tiesvedībā

            Costin Popescu

      pret

            Guvernul României,

            Ministerul Afacerilor Interne,

            Direcția Regim Permise de Conducere si Înmatriculare a Vehiculelor,

            Direcția Rutieră,

            Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] (referents), K. Vajda [C. Vajda], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
      ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  C. Popescu – savā vārdā,

               —

               Rumānijas valdības vārdā – R.‑H. Radu, kā arī O.‑C. Ichim un E. Gane, pārstāvji,

               —

               Slovākijas valdības vārdā – B. Ricziová, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Nicolae un J. Hottiaux, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 24. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīvu 2006/126/EK par vadītāju apliecībām (OV 2006, L 403, 18. lpp.), it īpaši tās 13. panta 2. punktu, lasot to kopā ar šīs direktīvas preambulas 5. apsvērumu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā Costin Popescu pret Guvernul României (Rumānijas valdība), kuru pārstāv Secretariatul General al Guvernului (Valdības ģenerālsekretariāts), Ministerul Afacerilor Interne (Iekšlietu ministrija), Direcția Regim Permise de Conducere și înmatriculare a Vehiculelor (Vadītāja apliecību un mehānisko transportlīdzekļu reģistrācijas sistēmas direkcija), Direcția Rutieră (Ceļu satiksmes direkcija) un Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și înmatriculare a Vehiculelor (Valsts pašvaldības dienests – Vadītāja apliecību un mehānisko transportlīdzekļu reģistrācijas sistēma) par personām, kurām pirms Rumānijas tiesiskā regulējuma, ar kuru tiek transponēta Direktīva 2006/126, spēkā stāšanās bija atļauja vadīt mopēdus bez vadītāja apliecības, uzlikto pienākumu iegūt šo apliecību, lai varētu turpināt vadīt šos transportlīdzekļus.

         Atbilstošās tiesību normas

            Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2006/126 preambulas 2. apsvērumā ir teikts:
               “Noteikumi par vadītāju apliecībām ir būtiski kopējās transporta politikas elementi, kas palīdz uzlabot ceļu satiksmes drošību un atvieglina tādu personu brīvu pārvietošanos, kuras apmetas uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā pati, kurā izsniegta vadītāja apliecība. [..]”

               4

               Atbilstoši šīs direktīvas preambulas 5. apsvērumam tai nevajadzētu skart spēkā esošās braukšanas tiesības, kas piešķirtas vai iegūtas pirms tās piemērošanas dienas.

               5

               Minētās direktīvas preambulas 8. apsvērums ir formulēts šādi:
               “Ceļu satiksmes drošības dēļ būtu jāparedz minimālās prasības, lai varētu saņemt vadītāja apliecību. Ir jāsaskaņo standarti braukšanas eksāmeniem un vadītāju apliecību izsniegšanai. Lai to varētu izdarīt, būtu jādefinē attiecīgās zināšanas, braukšanas prasmes un stils; lai varētu vadīt mehāniskus transportlīdzekļus, uz tiem būtu jābalsta braukšanas eksāmens, un no jauna jādefinē minimālie fiziskas un garīgas piemērotības standarti, kam jābūt ievērotiem, lai varētu vadīt šādus transportlīdzekļus.”

               6

               Saskaņā ar šīs pašas direktīvas preambulas 13. apsvērumu tādas kategorijas vadītāju apliecību ieviešana, kuras vajadzīgas, lai vadītu mopēdus, jo īpaši uzlabos ceļu satiksmes drošību attiecībā uz visjaunākajiem vadītājiem, kas saskaņā ar statistiku ceļu satiksmes negadījumos cieš visvairāk.

               7

               Direktīvas 2006/126 preambulas 16. apsvērums ir formulēts šādi:
               “[Padomes 1991. gada 29. jūlija] Direktīvā 91/439/EEK [par vadītāju apliecībām (OV 1991, L 237, 1. lpp.)] dotais vadītāja apliecības paraugs būtu jāaizstāj ar vienota parauga plastmasas karti. Tajā pašā laikā tāda parauga vadītāja apliecības jāpielāgo, ņemot vērā jaunas kategorijas vadītāju apliecību ieviešanu braukšanai ar mopēdiem un jaunas kategorijas vadītāju apliecību ieviešanu braukšanai ar motocikliem.”

               8

               Šīs direktīvas 4. pantā “Kategorijas, definīcijas un minimālais vecums” ir noteikts:
               “1.   Vadītāja apliecība, kas paredzēta 1. pantā, dod tiesības vadīt turpmāk definētu kategoriju pašgājējus transportlīdzekļus. To var izsniegt, kad sasniegts katrai kategorijai norādītais vecuma cenzs. “Pašgājējs transportlīdzeklis” ir jebkurš pašgājējs transportlīdzeklis, kas pārvietojas pa ceļu ar savu spēku, izņemot transportlīdzekļus, kas pārvietojas pa sliedēm.
               2.   Mopēdi
               AM kategorija:

                        —

                        divriteņu vai trīsriteņu transportlīdzekļi ar konstruktīvi paredzēto maksimālo ātrumu, kas nepārsniedz 45 km/st, kā noteikts Direktīvas 2002/24/EK (2002. gada 18. marts), kas attiecas uz divriteņu vai trīsriteņu mehānisko transportlīdzekļu tipa apstiprinājumu [un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 92/61/EEK (OV 2002, L 124, 1. lpp.)], 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā (izņemot tos, kuru konstruktīvi paredzētais maksimālais ātrums nepārsniedz vai līdzinās 25 km/st), un viegli kvadricikli, kā noteikts Direktīvas 2002/24/EK 1. panta 3. punkta a) apakšpunktā;

                        —

                        minimālais vecums AM kategorijai ir 16 gadi.

                  [..]”

               9

               Direktīvas 2006/126 7. pantā “Izsniegšana, derīguma termiņš un atjaunošana” ir noteikts:
               “1.   Vadītāju apliecības izsniedz tikai šādiem pretendentiem:

                        a)

                        kas ir izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi un teorētisku zināšanu pārbaudi un atbilst medicīniskiem standartiem saskaņā ar II un III pielikumu;

                        b)

                        kas ir izturējuši teorētisku zināšanu pārbaudi tikai attiecībā uz AM kategoriju; Dalībvalstis var prasīt, lai pretendenti izturētu braukšanas prasmes un stila pārbaudi, kā arī medicīnisko apskati, kas atbilst šai kategorijai;
                        Dalībvalstis var paredzēt konkrētu braukšanas prasmes un stila pārbaudi, lai varētu vadīt šai kategorijai pieskaitāmos triciklus un kvadriciklus. Lai nošķirtu transportlīdzekļus AM kategorijā, vadītāja apliecībā var iekļaut attiecīgas valsts kodu;

                  [..].”

               10

               Direktīvas 2006/126 13. pantā “Ārpus Kopienas izsniegtu vadītāju apliecību atbilsmes” ir noteikts:
               “1.   Vienojoties ar Komisiju, dalībvalstis nosaka atbilsmes tiesībām, kas iegūtas pirms šīs direktīvas īstenošanas, un 4. pantā definētajām kategorijām.
               Pēc apspriešanās ar Komisiju dalībvalstis var savos tiesību aktos izdarīt pielāgojumus, kas vajadzīgi, lai īstenotu 11. panta 4., 5. un 6. punktu.
               2.   Šī direktīva neatņem vai jebkādi nekvalificē braukšanas tiesības, kas piešķirtas pirms 2013. gada 19. janvār[a].”

               11

               Direktīvas 2006/126 16. panta 1. un 2. punktā “Transponēšana” dalībvalstīm ir uzlikts pienākums, pirmkārt, ne vēlāk kā 2011. gada 19. janvārī pieņemt un publicēt normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu minētajā direktīvā uzskaitītās prasības, tostarp tās 4. panta 1. un 2. punktā, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 13. pantā uzskaitītās, un, otrkārt, piemērot transponētos noteikumus no 2013. gada 19. janvāra.

            Rumānijas tiesības

               12

                  Legea nr. 203/2012 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 195/2002 privind circulaţia pe drumurile publice (Likums Nr. 203/2012, ar ko groza un papildina valdības Ārkārtas rīkojumu Nr. 195/2002 par satiksmi pa publiskajiem ceļiem, 2012. gada 12. novembraMonitorul Oficial al României Nr. 760), ar kuru Rumānijas tiesībās ir transponētas dažas Direktīvas 2006/126 tiesību normas, ir piemērojams no 2013. gada 19. janvāra. Ar šo likumu tika grozīts Ordonanța de urgență a Guvernului nr.°195/2002 privind circulația pe drumurile publice (valdības Ārkārtas rīkojums Nr. 195/2002 par satiksmi pa publiskajiem ceļiem, 2006. gada 3. augustaMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 670; turpmāk tekstā – “OUG Nr. 195/2002”), kā arī šī ārkārtas rīkojuma piemērošanas regula, kas apstiprināta ar Hotărârea Guvernului nr. 1391/2006 (Valdības lēmums Nr. 1391/2006, 2006. gada 26. oktobraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 876).

               13

               Lai nodrošinātu minētās direktīvas transponēšanu, tika atceltas OUG Nr. 195/2002 piemērošanas noteikumu 160. un 161. panta prasības par mopēdiem.

               14

               Pirms Likuma Nr. 203/2012 stāšanās spēkā OUG Nr. 195/2002 piemērošanas noteikumu 160. panta 2. punktā bija paredzēts, ka “personas, kurām nav autovadītāja apliecības, var vadīt mopēdus pa publiskajiem ceļiem tikai tad, ja tās pierāda, ka ir pabeigušas ceļu satiksmes noteikumu kursus licencētā mācību iestādē, kurā apmāca mehānisko transportlīdzekļu vadītājus”.

               15

               Šo piemērošanas noteikumu161. panta 2. punktā pirms Likuma Nr. 203/2012 spēkā stāšanās bija precizēts, ka, “braucot pa publiskajiem ceļiem, riteņbraucējiem ir jābūt līdzi personas apliecībai, savukārt mopēdu vadītājiem ir jābūt apliecībai par ceļu satiksmes noteikumu kursu pabeigšanu, kā arī transportlīdzekļa reģistrācijas apliecībai”.

               16

                  OUG Nr. 195/2002 6. panta 6. un 21. punktā ir definēti jēdzieni “mehāniskais transportlīdzeklis” un “mopēds”. Tajos ir noteikts, pirmkārt, ka “mopēdi [..] ir mehāniskie transportlīdzekļi”, un, otrkārt, ka vieglie kvadricikli “ir pielīdzināmi mopēdiem”.

               17

                  OUG Nr. 195/2002 20. panta 1.–3. punkts ir formulēti šādi:
               “(1)   Lai pa publiskajiem ceļiem vadītu mehāniskos transportlīdzekļus, tramvajus, traktorus, ko izmanto vienīgi lauksaimniecības un mežsaimniecības uzņēmumos, vai pašgājējas mašīnas, vadītājiem ir jābūt attiecīgai vadītāja apliecībai.
               (2)   Vadītāja apliecības tiek izsniegtas šādu kategoriju transportlīdzekļiem: AM [..]
               (3)   Apraksts 2. punktā minētajām transportlīdzekļu kategorijām, attiecībā uz kurām tiek izsniegtas vadītāja apliecības, ir ietverts 1. pielikumā.”

               18

                  OUG Nr. 195/2002 I pielikumā ir uzskaitītas transportlīdzekļu kategorijas, attiecībā uz kurām tiek izsniegta vadītāja apliecība atbilstoši tā 20. panta 2. punktam. Minētā pielikuma a) punktā “AM kategorija” ir definēta kā tāda, kas attiecas uz “mopēdiem”.

               19

               Saskaņā ar OUG Nr. 195/2002 23. panta 1. un 9. punktu:
               “(1)   Tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus [..] pa publiskajiem ceļiem tiek piešķirtas vienīgi tādu derīgu vadītāja apliecību īpašniekiem, kas atbilst kategorijai, kurai pieder transportlīdzeklis, vai jebkurai personai, kas var pamatot dokumentu, kurš aizstāj tādu dokumentu, kas ļauj pārvietoties pa publiskajiem ceļiem.
               [..]
               (9)   Eksāmens vadītāja apliecības iegūšanai sastāv no teorētiskās pārbaudes, kurā tiek pārbaudītas zināšanas, un praktiskās pārbaudes, kurā tiek pārbaudīta braukšanas prasme un stils, atkarībā no vēlamās apliecības kategorijas. Praktiskā pārbaude AM kategorijai sastāv vienīgi no braukšanas prasmes pārbaudes tam īpaši sagatavotos slēgtos ceļu posmos. Nosacījumi vadītāja apliecības saņemšanai tiek paredzēti noteikumos.”

         Fakti pamatlietā un prejudiciālais jautājums

               20

                  C. Popescu ir reģistrācijas apliecība attiecībā uz Aixam markas vieglo kvadriciklu, kas tiek klasificēts L 6e kategorijā un ir pielīdzināts mopēdam, kā arī apliecība par to, ka viņš ir pabeidzis autovadītāju ceļu satiksmes noteikumu kursus, lai vadītu mopēdus pa publiskajiem ceļiem. Šie 2010. gadā izsniegtie dokumenti viņam ļāva piedalīties ceļu satiksmē ar tādu transportlīdzekli kā viņam piederošais saskaņā ar OUG Nr. 195/2002 piemērošanas noteikumu 160. un 161. pantu redakcijā, kāda bija spēkā pirms 2013. gada 19. janvāra.

               21

               Sākot no 2013. gada 19. janvāra, mopēdu vai tiem pielīdzinātu transportlīdzekļu vadīšana pa publiskajiem ceļiem Rumānijā bija iespējama ar nosacījumu, ka ir iegūta vadītāja apliecība saskaņā ar Likumu Nr. 203/2012, ar kuru tika grozīts OUG Nr. 195/2002, lai valsts tiesībās transponētu dažas Direktīvas 2006/126 normas.

               22

                  C. Popescu pret vairākām valsts iestādēm cēla prasību Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija), lai panāktu, ka viņa tiesības vadīt mopēdus pa publiskajiem ceļiem, kas iegūtas pirms 2013. gada 19. janvāra, tiek atzītas arī pēc šī datuma bez nepieciešamības izpildīt papildu formalitātes, un norādīja, ka dokumentu, kas apliecina šīs tiesības, esot izsniegusi kompetentā iestāde. Savas prasības pamatojumam viņš apgalvoja, ka jaunais tiesiskais regulējums, kāds izriet no Likuma Nr. 203/2012, esot pretrunā minētās direktīvas normām.

               23

               Tā kā C. Popescu bija izvirzījis arī iebildi par OUG Nr. 195/2002, kas grozīts ar Likumu Nr. 203/2012, dažu noteikumu neatbilstību konstitūcijai, Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa) vērsās Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija).

               24

               Ar 2013. gada 5. decembra lēmumu pēdējā minētā tiesa, precizējot, ka Savienības tiesību normu interpretācija pārsniedz tās kompetenci, jo šāda prerogatīva esot vienīgi Eiropas Savienības Tiesai, iebildi par neatbilstību konstitūcijai noraidīja kā nepamatotu, balstoties uz to, ka C. Popescu norādītās valsts tiesību normas esot atbilstošas Rumānijas konstitūcijai.

               25

               Pamatojoties uz minēto lēmumu, Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa) atzina C. Popescu prasību par nepieņemamu.

               26

                  C. Popescu šo spriedumu pārsūdzēja Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas un justīcijas tiesa, Rumānija), apgalvojot, ka Likuma Nr. 203/2012 normas neesot atbilstošas Direktīvas 2006/126 preambulas 5. apsvērumam un 13. panta 2. punktam, saskaņā ar kuru nevienas vadītāja tiesības, kas izsniegtas pirms 2013. gada 19. janvāra, nezaudē spēku vai netiek pakļautas jebkādiem ierobežojumiem saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem.

               27

               Aizstāvībai Inspectoratul General al Poliției Române (Rumānijas policijas ģenerālinspekcija) norādīja, ka izmaiņas, kādas tika veiktas OUG Nr. 195/2002 ar Likumu Nr. 203/2012, kuras ietvēra noteikumu, ka mopēdu var vadīt tikai tad, ja ir vadītāja apliecība, bija pamatotas ar mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību, samazinot to ceļu satiksmes negadījumu skaitu un sekas, kuros ir iesaistīti mopēdi, nosakot vadītājiem pienākumu atbilstošās apmācībās iegūt nepieciešamās teorētiskās zināšanas un praktiskās iemaņas.

               28

               Šajos apstākļos Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas un justīcijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas 2006/126 [..] normas ļauj Rumānijai attiecībā uz mopēdu vadītājiem, kuriem ir oficiāls dokuments, ar ko tiem bija piešķirtas vadīšanas tiesības pa publiskajiem ceļiem pirms 2013. gada 19. janvāra, paredzēt pienākumu – lai varētu vadīt mopēdus arī pēc 2013. gada 19. janvāra – saņemt vadītāja apliecību, nokārtojot pārbaudes/eksāmenus, kas ir līdzīgi tiem, kādi paredzēti attiecībā uz pārējiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               29

               Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2006/126 noteikumi, it īpaši tās 13. panta 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš pieņemts šīs direktīvas transponēšanai valsts tiesībās un ar kuru tiek izbeigta atļauja vadīt mopēdus personām, kam nav vadītāja apliecības, kuras izsniegšana ir pakārtota nosacījumam par tādu pārbaudījumu vai eksāmenu nokārtošanu, kas ir līdzīgi tiem pārbaudījumiem un eksāmeniem, kuri tiek prasīti attiecībā uz citiem transportlīdzekļiem.

               30

               Šīs direktīvas 13. panta 2. punktā ir noteikts, ka šī direktīva neatņem vai neparedz nekādus ierobežojumus braukšanas tiesībām, kas piešķirtas pirms 2013. gada 19. janvāra, un tās preambulas 5. apsvērumā ir noteikts, ka tai nevajadzētu skart spēkā esošās braukšanas tiesības, kas piešķirtas vai iegūtas pirms tās piemērošanas dienas.

               31

               Šajā ziņā C. Popescu norāda, ka, pieņemot Likumu Nr. 203/2012, ar kuru Direktīva 2006/126 tiek transponēta Rumānijas tiesībās, nedrīkstēja tikt skartas esošās braukšanas tiesības, kas iegūtas pirms šī likuma spēkā stāšanās. Viņš uzskata, ka šīs direktīvas 13. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz jebkurām braukšanas tiesībām, kuras, pat ja tās nav pamatotas ar formālu aktu, ir atzītas dalībvalstī, nevis tikai uz tādām tiesībām, kuras ir materializējušās ar vadītāja apliecības izsniegšanu vai līdzvērtīga rakstura aktu.

               32

                  C. Popescu šos apsvērumus balsta it īpaši uz šīs tiesību normas rumāņu valodas versiju, kurā iekļauta frāze “drept de conducere acordat”, kas ietver jēdzienu “drept”, kurš parasti nozīmē tiesības kā tādas, nevis dokumentu, kas apliecina piešķirtās tiesības, kā arī vārdu “acordat”, kas burtiski nozīmē “piešķirt” un var attiekties gan uz tiesībām, gan uz tās apliecinošu dokumentu.

               33

               Savukārt, kā savu secinājumu 42. punktā ir atzinis ģenerāladvokāts, franču valodas versijā izmantotās frāzes “droit de conduire délivré” [braukšanas tiesības, kas piešķirtas] burtiska interpretācija šajā versijā, it īpaši vārda “piešķiršana” parastajā izpratnē, var ļaut domāt, ka Direktīvas 2006/126 13. panta 2. punkta formulējums nozīmē, ka vienīgi skaidras tiesības vadīt transportlīdzekli, kādas izriet no dokumenta, kurš ir ticis oficiāli izsniegts pirms 2013. gada 19. janvāra, parasti – individuāla administratīva akta veidā, nevar tikt ietekmētas saskaņā ar šo noteikumu ar prasībām, kādas ir ietvertas šajā direktīvā.

               34

               Tādējādi šķiet, ka starp dažādām Direktīvas 2006/126 13. panta 2. punkta valodu redakcijām pastāv atšķirības.

               35

               Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienā no Savienības tiesību normas valodu versijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats šīs tiesību normas interpretācijai vai arī tam nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar pārējo valodu versijām. Savienības tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro vienveidīgi, ņemot vērā visu Eiropas Savienības valodu redakcijas. Gadījumā, ja Savienības tiesību akta teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgā tiesību norma ir jāinterpretē atkarībā no tā tiesiskā regulējuma vispārējās struktūras un mērķa, kurā šī tiesību norma ietilpst (spriedumi, 2016. gada 28. jūlijs, Edilizia Mastrodonato, C‑147/15, EU:C:2016:606, 29. punkts, un 2016. gada 22. septembris, Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, 58. punkts).

               36

               Pirmkārt, kas attiecas uz Direktīvas 2006/126 vispārējo struktūru, jānorāda, ka ar šo direktīvu tiek izveidota vienota Kopienas parauga vadītāja apliecība, ar kuru paredzēts aizstāt dalībvalstīs pastāvošās dažādās vadītāja apliecības, un izveidota jauna vadītāja apliecības kategorija attiecībā uz mopēdiem. Tādējādi tās 4. pantā ir noteiktas un definētas dažādas vadītāja apliecību kategorijas, ar kurām dalībvalstīm, kas katra jau ir definējusi pati savas vadītāja apliecību kategorijas, ir jānosaka atbilsmes (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, 40. punkts).

               37

               Šajā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi, ka šīs direktīvas 13. panta “Ārpus Kopienas izsniegtu vadītāju apliecību atbilsmes”, kurā ir ietverta strīdīgā frāze “braukšanas tiesības, kas piešķirtas”, mērķis ir tikai regulēt jautājumu par tiesību, kas iegūtas pirms šīs direktīvas ieviešanas, un dažādo tajā definēto vadītāja apliecību atbilsmēm (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, 41. punkts), proti, atbilsmēm starp dažādām dalībvalstīs noteiktajām un no Direktīvas 2006/126 izrietošajām vadītāja apliecību kategorijām.

               38

               No šīs judikatūras izriet, ka strīdīga tiesību norma attiecas vienīgi uz atbilsmēm starp vecajām vadītāja apliecībām un jauno vienoto Kopienas paraugu.

               39

               Šo secinājumu apstiprina Direktīvas 2006/126 sagatavošanas darbi, no kuriem izriet, ka šīs direktīvas 13. panta 2. punkts tajā tika iekļauts pēc Eiropas Parlamenta iniciatīvas, kas šo iekļaušanu pamatoja ar precizējumu, ka “veco vadītāja apliecību nomaiņai” nekādā gadījumā nevajadzētu beigties ar to, ka tiktu zaudētas vai ierobežotas iegūtās tiesības, kas attiecas uz atļaujām vadīt dažādu kategoriju transportlīdzekļus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, 42. punkts).

               40

               Otrkārt, kas attiecas uz Direktīvas 2006/126 mērķi, ir jāatgādina, kā izriet no tās preambulas 2., 8. un 13. apsvēruma, ka tās mērķis it īpaši ir uzlabot ceļu satiksmes drošību.

               41

               Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas 2. apsvērumu noteikumi par vadītāja apliecībām palīdz uzlabot ceļu satiksmes drošību. Minētās direktīvas preambulas 8. apsvērumā ir noteikts, ka “ceļu satiksmes drošības dēļ būtu jāparedz minimālās prasības, lai varētu saņemt vadītāja apliecību”. Saskaņā ar šīs direktīvas preambulas 13. apsvērumu “tādas kategorijas vadītāju apliecību ieviešana, kuras vajadzīgas, lai vadītu mopēdus, jo īpaši uzlabos ceļu satiksmes drošību attiecībā uz visjaunākajiem vadītājiem, kas saskaņā ar statistiku ceļu satiksmes negadījumos cieš visvairāk”.

               42

               No šī viedokļa raugoties, lai gan mopēdi neietilpa Direktīvas 91/439 piemērošanas joma, Direktīva 2006/126, kas to aizstāja, paplašināja šo piemērošanas jomu un paredzēja prasību par vadītāja apliecību šī veida transportlīdzekļiem.

               43

               Sākot ar 2013. gada 19. janvāri, dalībvalstīm ir pienākums noteikt jaunu vadītāja apliecību kategoriju mopēdiem atbilstoši šīs direktīvas 16. panta 1. un 2. punktam, kuros ir paredzēts, ka tās piemēro šīs direktīvas noteikumu transponēšanai pieņemtos tiesību aktus. Atbilstoši Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punkta b) apakšpunktam šādas vadītāja apliecības tiek izsniegtas pretendentiem, kas ir izturējuši teorētisko zināšanu pārbaudi un, ja valsts likumdevējs tā ir nolēmis, izturējis praktisko pārbaudi un/vai medicīnisko apskati.

               44

               Nevar noliegt, ka šī prasība mopēdu vadītājiem iegūt teorētiskās un, iespējams, praktiskās zināšanas ļauj paaugstināt drošības līmeni uz ceļiem. Turklāt, kā savu secinājumu 54. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, nepieciešamība iepriekš iegūt vadītāja apliecību ļauj šiem [mopēdu vadītajiem] ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu gadījumā piemērot valsts tiesību normas par vadītāja apliecības atņemšanu, apturēšanu, atjaunošanu vai anulēšanu.

               45

               Tādējādi, kā savos apsvērumos pamatoti ir norādījušas Rumānijas un Slovākijas valdības, tāda Direktīvas 2006/126 13. panta 2. punkta interpretācija, ar kuru dalībvalstīm tiktu aizliegts padarīt stingrākus nosacījumus pirms 2013. gada 19. janvāra pastāvējušai atļaujai vadīt mopēdus pa publiskajiem ceļiem, radītu šķēršļus Savienības likumdevēja izvirzītā mērķa uzlabot ceļu satiksmes drošību sasniegšanai.

               46

               Tādējādi jāatzīst, ka gan no sistēmiskas, gan no teleoloģiskas Direktīvas 2006/126 interpretācijas izriet, ka šīs direktīvas 13. panta 2. punkts attiecas vadītāja apliecību un tām līdzvērtīgu oficiālu dokumentu, ar kuriem to īpašniekiem expressis verbis ir atļauts vadīt [transportlīdzekļus], turēšanu.

               47

               Kas attiecas konkrētāk uz faktiem pamatlietā, tad no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka C. Popescu pirms 2013. gada 19. janvāra bija atļauts Rumānijā braukt ar mopēdu kategorijā ietilpstošu transportlīdzekli, jo viņam bija kvadricikla – kas ir pielīdzināts mopēdam – reģistrācijas apliecība un apliecība, kura apliecina, ka viņš ir pabeidzis ceļu satiksmes noteikumu kursu, lai vadītu mopēdus pa publiskajiem ceļiem. Tā kā viņš nav vadītāja apliecības vai tai līdzvērtīga dokumenta turētājs, viņš nevar atsaukties uz minētas direktīvas 13. panta 2. punktā paredzēto aizsardzību, lai panāktu, ka Rumānijas kompetentā iestāde atzīst viņa tiesības turpināt izmantot mopēdus uz publiskajiem ceļiem bez papildu formalitātēm un izsniedz viņam oficiālu šīs tiesības apliecinošu dokumentu.

               48

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2006/126 noteikumi, it īpaši tās 13. panta 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš pieņemts šīs direktīvas transponēšanai valsts tiesībās un ar kuru tiek izbeigta atļauja vadīt mopēdus personām, kam nav vadītāja apliecības, kuras izsniegšana ir pakārtota nosacījumam par tādu pārbaudījumu vai eksāmenu nokārtošanu, kas ir līdzīgi tiem pārbaudījumiem un eksāmeniem, kuri tiek prasīti attiecībā uz citiem transportlīdzekļiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               49

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīvas 2006/126/EK par vadītāju apliecībām noteikumi, it īpaši tās 13. panta 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš pieņemts šīs direktīvas transponēšanai valsts tiesībās un ar kuru tiek izbeigta atļauja vadīt mopēdus personām, kam nav vadītāja apliecības, kuras izsniegšana ir pakārtota nosacījumam par tādu pārbaudījumu vai eksāmenu nokārtošanu, kas ir līdzīgi tiem pārbaudījumiem un eksāmeniem, kuri tiek prasīti attiecībā uz citiem transportlīdzekļiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – rumāņu.


Tiesas spriedums 1969. gada 10. decembrī. # Società "Eridania" Zuccherifici Nazionali un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju, kuru atbalsta Co. Pro. B. - Cooperativa Produttori Bieticoli un citi. # Apvienotās lietas 10 un 18-68.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 24.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 28. pants - Iepriekš citās dalībvalstīs reģistrētu lietotu transportlīdzekļu reģistrācija - Prasība iesniegt izrakstu no komercreģistra vai līdzvērtīgu dokumentu, kas apliecina transportlīdzekļa pārdevēja kā komersanta reģistrāciju - Atbrīvojums no rēķinu vai citu iepriekšējas īpašuma nodošanas gadījumu apliecinošu dokumentu uzrādīšanas. # Lieta C-286/07.

text:
      Tiesas (trešā palāta) 2008. gada 24. aprīļa spriedums – Komisija/Luksemburga
      (lieta C‑286/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. pants – Iepriekš citās dalībvalstīs reģistrētu lietotu transportlīdzekļu reģistrācija – Prasība iesniegt izrakstu no komercreģistra vai līdzvērtīgu dokumentu, kas apliecina transportlīdzekļa pārdevēja kā komersanta
         reģistrāciju – Atbrīvojums no rēķinu vai citu iepriekšējas īpašuma nodošanas gadījumu apliecinošu dokumentu uzrādīšanas

      Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību (EKL 28. un 30. pants) (sal. ar 26., 28., 32., 35., 38., 39., 43. un 46.–48. punktu un rezolutīvo daļu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. panta pārkāpums – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka tādu lietotu transportlīdzekļu
                  reģistrācijai, kas iepriekš ir bijuši reģistrēti citās dalībvalstīs, ir jāiesniedz izraksts par transportlīdzekļa pārdevēja
                  reģistrāciju komercreģistrā, kaut arī transportlīdzekļiem, kuri iepriekš ir bijuši reģistrēti Luksemburgā, nav izvirzīta šāda
                  prasība – Šķērslis preču brīvai apritei – Pamatojuma neesamība un nesamērīgums

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apstrīdētajā praksē transportlīdzekļu reģistrācijai Luksemburgā pieprasot uzrādīt izrakstu no komercreģistra vai līdzvērtīgu
                     dokumentu, kas apliecina transportlīdzekļa pārdevēja kā komersanta reģistrāciju, šo prasību neattiecinot uz komersantiem,
                     kuri ir ierakstīti Valsts tehniskās kontroles iestādes reģistrā, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi EKL 28. pantā
                     paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2013. gada 17. janvāra spriedums.#Geodis Calberson GE pret Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Conseil d’État lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lauksaimniecība – Pārtikas palīdzība – Regula (EK) Nr. 111/1999 – Programma lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju – Izvēlētais pretendents liellopu gaļas piegādes publiskā iepirkuma procedūrā – Kompetences noteikšana – Šķīrējklauzula.#Lieta C‑623/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2013. gada 17. janvārī (
            *1
         )
      “Lauksaimniecība — Pārtikas palīdzība — Regula (EK) Nr. 111/1999 — Programma lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju — Izvēlētais pretendents liellopu gaļas piegādes publiskā iepirkuma procedūrā — Kompetences noteikšana — Šķīrējklauzula”
      Lieta C-623/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 18. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 5. decembrī, tiesvedībā

            Geodis Calberson GE

      pret

            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer
            (FranceAgriMer).

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], M. Safjans [M. Safjan] (referents) un M. Bergere [M. Berger],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 26. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Geodis Calberson GE vārdā – F. Thouin–Palat, F. Boucard un E. Dereviankina, avocats,

               —

                  Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) vārdā – F. Ancel, avocat,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues, C. Candat un S. Menez, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Bianchi un I. Galindo Martín, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas 1999. gada 18. janvāra Regulas (EK) Nr. 111/1999, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 2802/98 par programmu lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju (OV L 14, 3. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1999. gada 28. maija Regulu (EK) Nr. 1125/1999 (OV L 135, 41. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 111/1999”), 16. pantu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Geodis Calberson GE un Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) [Valsts lauksaimniecības un jūras produktu biroju, Francija] par prasību atlīdzināt zaudējumus, kas šai sabiedrībai esot radušies valsts intervences aģentūras nokavējuma apmierināt samaksas pieprasījumus par veiktajiem pakalpojumiem un atmaksāt piegādes nodrošinājumu, kas minētajai sabiedrībai bija jāiemaksā šai aģentūrai, dēļ.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Saskaņā ar Padomes 1998. gada 17. decembra Regulas (EK) Nr. 2802/98 par programmu lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju (OV L 349, 12. lpp.) 1. panta 1. punktu:
               “Saskaņā ar šīs regulas noteikumiem veic to lauksaimniecības produktu brīvu piegādi uz Krieviju, kas minēti 3. pantā un kas ir vai nu pieejami pēc intervences vai, ja tas nav iespējams, piesaistīti no Kopienas tirgus.”

               4

               Šīs regulas 2. panta 3. punktā ir noteikts:
               “Piegādes izmaksas, ieskaitot transportu uz ostām vai robežposteņiem, izņemot izkraušanu, un attiecīgā gadījumā pārstrādi Kopienā, nosaka atklātā konkursā vai steidzamības vai sarežģīta maršruta dēļ – slēgtā konkursā.”

               5

               Minētās regulas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Komisija ir atbildīga par minētā pasākuma veikšanu saskaņā ar šīs regulas noteikumiem.
               [..]”

               6

               Saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 2. pantu:
               “1.   Izsludina uzaicinājumu uz konkursu, lai noteiktu izmaksas no intervences krājumiem izņemto vai Kopienas tirgū sagādāto produktu piegādei uz jūras ostām un robežposte[ņiem], kuros tos pārņem saņēmējs un kuri minēti paziņojumā par uzaicinājumu uz konkursu.

                        a)

                        Šādas izmaksas var attiekties uz preču piegādi no intervences aģentūras noliktavas iekraušanas rampas ar kuģi vai ar sauszemes transportlīdzekli līdz attiecīgajā piegādes posmā paredzētajai pārņemšanas vietai;

                  [..].”

               7

               Šīs regulas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Piedāvājumus iesniedz rakstveidā intervences aģentūrai, kuras adrese norādīta uzaicinājumā uz konkursu, līdz norādītajai dienai un laikam.
               [..]”

               8

               Iepriekš minētās regulas 6. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “1.   Attiecīgā intervences aģentūra vai aģentūras pa faksu vai, izmantojot rakstiskus sakaru līdzekļus, 24 stundas pēc piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām nosūta Komisijai paziņojumu, norādot regulu, ar kuru atklāj attiecīgo uzaicinājumu uz konkursu, par katru partiju ietverot šādas ziņas:

                        a)

                        to pretendentu vārdus vai nosaukumus un adreses, kas ir iesnieguši pieņemamus piedāvājumus, jo īpaši saskaņā ar 3., 4. un 5. pantu;

                        b)

                        un par katru pieņemamo piedāvājumu attiecīgi piedāvāto summu vai piedāvāto daudzumu.

                  Iepriekšējā daļā noteiktajā termiņā attiecīgā intervences aģentūra vai aģentūras attiecībā uz katru partiju nosūta Komisijai divu visizdevīgāko saņemto piedāvājumu materiālu kopiju, kam pievieno nodrošinājuma kopiju un tās finanšu apņemšanās kopiju, kas minēta 5. panta 1. punkta h) un i) apakšpunktā, kā arī to personu parakstu paraugus, kuras ir pilnvarotas izsniegt šos dokumentus.
               2.   Pamatojoties uz iesniegtajiem piedāvājumiem, par katru partiju var izlemt:

                        —

                        nepiešķirt nekādu piegādes līgumu,
                        vai

                        —

                        piešķirt attiecīgu piegādes līgumu atbilstoši piedāvātajai cenai vai daudzumam.

                  3.   Komisija iespējami īsā laikā informē izraudzīto pretendentu par līguma piešķiršanu un nosūta šā lēmuma kopiju tai intervences aģentūrai vai aģentūrām, kas saņēma attiecīgos konkursa piedāvājumus.
               4.   Intervences aģentūras, kas saņēmušas piedāvājumus, cik vien iespējams drīz pa faksu vai, vajadzības gadījumā, pa elektronisko pastu informē pretendentus par to dalības konkursā iznākumu.”

               9

               Saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 7. panta 4. punktu:
               “Piegādes nodrošinājumu iemaksā saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 2220/85 III sadaļas 8. panta 1. punktu par labu [4. pantā minētajai] intervences aģentūrai, kas ir atbildīga par samaksu.
               Apliecinājumu par piegādes nodrošinājuma iemaksu sniedz, uzrādot tā dokumenta oriģinālu, ko izdevusi finanšu iestāde, kura vajadzības gadījumā veic nodrošinājuma izmaksu, un kas sagatavots saskaņā ar III pielikumu.”

               10

               Regulas Nr. 111/1999 8. panta 3. punktā ir noteikts:
               “Ja piegādes gaitā rodas kādi sarežģījumi pēc tam, kad produktus ir pārņēmuši izraudzītie pretendenti, un, izņemot ārkārtējas situācijas, Komisija ir tiesīga vienpersoniski dot norādījumus, lai veicinātu piegādes pabeigšanu.”

               11

               Šīs regulas 10. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Piegādes maksājumu pieteikumus 4. pantā minētajai intervences aģentūrai iesniedz divos mēnešos pēc tā termiņa beigām, kas attiecībā uz piegādi noteikts paziņojumā par uzaicinājumu uz konkursu. [..]”

               12

               Saskaņā ar minētās regulas 12. panta 2. punktu
               “Piegādes nodrošinājumu atmaksā, kad izraudzītais pretendents uzrāda apliecinājumu par piegādes veikšanu saskaņā ar šīs regulas prasībām un tās regulas prasībām, ar ko ir atklāts attiecīgais uzaicinājums uz konkursu.
               [..]”

               13

               Šīs pašas regulas 16. pantā ir noteikts:
               “Eiropas Kopienu Tiesa ir kompetenta izšķirt visus strīdus, kas rodas sakarā ar to piegādes operāciju reglamentējošo noteikumu izpildi vai neizpildi, vai arī interpretāciju, kuras veic saskaņā ar šo regulu.”

               14

               Komisijas 1999. gada 16. augusta Regulas (EK) Nr. 1799/1999 par liellopu gaļas piegādi Krievijai (OV L 217, 20. lpp.) 16. pantā ir noteikts:
               “Izsludina uzaicinājumu uz konkursu, lai noteiktu izmaksas no intervences krājumiem izņemtās [..] liellopu gaļas [..] piegādei uz [Krieviju] atbilstoši Regulas (EK) Nr. 111/1999 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktajai piegādei.
               Piegādi veic saskaņā ar iepriekš minētajā regulā noteiktajām procedūrām un saskaņā ar šīs regulas noteikumiem.
               [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               15

               Publiskā iepirkuma procedūras noslēgumā, kura tika izsludināta ar Regulu Nr. 1799/1999, Geodis Calberson GE ieguva līguma slēgšanas tiesības liellopu gaļas transportēšanai no Francijas teritorijas līdz Krievijai.

               16

               Pēc piegādes veikšanas minētā sabiedrība prasīja valsts intervences aģentūrai – Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) samaksāt par veiktajiem pakalpojumiem atbilstoši Regulas Nr. 111/1999 10. pantam un atmaksāt piegādes nodrošinājumu, kas tai bija jāiemaksā valsts intervences aģentūrai atbilstoši minētās regulas 12. panta nosacījumiem.

               17

               Tā kā šīs prasības netika pilnībā apmierinātas, Geodis Calberson GE cēla prasību Tribunal de grande instance de Paris par to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot radušies valsts intervences aģentūras nokavējuma apmierināt tās prasības dēļ. Tā kā Tribunal de grande instance de Paris nosprieda, ka tas nav tās kompetencē, Geodis Calberson GE cēla prasību Tribunal administratif de Paris [Parīzes Administratīvajā tiesā].

               18

               Tā kā ar 2007. gada 30. jūlija spriedumu prasība tika noraidīta, pamatojoties uz to, ka Regulā Nr. 111/1999 nav noteikts termiņš, kādā jāveic samaksa par piegādes pakalpojumu un jāatceļ finanšu nodrošinājums, jo valsts intervences aģentūru nevar vainot nekādā pārkāpumā par šo darbību nokavējumu, minētā sabiedrība iesniedza apelācijas sūdzību Cour administrative d’appel de Paris [Parīzes Administratīvajā apelācijas tiesā].

               19

                  Cour administrative d’appel de Paris daļēji atstāja spēkā pārsūdzēto spriedumu, tādēļ Geodis Calberson GE iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’État [Valsts padomē].

               20

               Iesniedzējtiesa norāda, ka ar 1993. gada 11. februāra spriedumu lietā C-142/91 Cebag/Komisija (Recueil, I-553. lpp.) Tiesa nolēmusi, ka, pirmkārt, attiecībā uz Eiropas Kopienas bezmaksas pārtikas produktu piegādēm izvēlēto pretendentu tiesības un pienākumi nav pilnībā noteikti ar Kopienas regulām, taču tie izriet no šīm piegādēm piemērojamajā regulā paredzētajiem līgumiem starp Komisiju un šiem izvēlētajiem pretendentiem un, otrkārt, tādas Komisijas regulas tiesību normas, kas ir identiskas ar iepriekš minētajiem Komisijas Regulas Nr. 111/1999 16. panta noteikumiem, ir jāuzskata par šķīrējklauzulu, kas ir piegādes līguma neatņemama sastāvdaļa.

               21

               Minētā tiesa arī norāda, ka Vispārējā tiesa 2002. gada 9. oktobra spriedumā lietā T-134/01 Hans Fuchs/Komisija (Recueil, II-3909. lpp.), kā arī 2004. gada 10. februāra spriedumā apvienotajās lietās T-215/01, T-220/01 un T-221/01 Calberson GE/Komisija (Recueil, II-587. lpp.) nolēma, ka, pirmkārt, no Regulas Nr. 2802/98 un Regulas Nr. 111/1999 noteikumiem izriet, ka starp Komisiju un izvēlēto pretendentu ir radušās tiesiskas attiecības, un šo attiecību pastāvēšanu neietekmē fakts, ka piegāžu mobilizācijas pasākumus daļēji veic dalībvalstu intervences aģentūras, tostarp attiecībā uz atlīdzības samaksu izvēlētajiem pretendentiem, otrkārt, kaut arī piemērojamajās regulās šīs attiecības nav skaidri kvalificētas kā līgumiskas, tās tomēr atbilst divpusēja līguma kritērijiem un, treškārt, Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir kvalificējams kā šķirējklauzula atbilstoši LESD 272. pantam.

               22

               Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “[Vai] Regulas Nr. 111/1999 [..] 16. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem Eiropas Savienības Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt strīdus par apstākļiem, kādos intervences aģentūra, kura ir izvēlēta, lai saņemtu piedāvājumus paziņojumam par pakalpojumu sniegšanu saistībā ar lauksaimniecības produktu bezmaksas piegādi uz Krieviju, veic maksājumu, kas pienākas izvēlētajam pretendentam, un atmaksā piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, un tostarp par prasībām par zaudējumu atlīdzību, kas radušies šo darbību izpildē intervences aģentūras vainas dēļ?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               23

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt visus strīdus par tādu konkursu kā pamatlietā, un tostarp par prasībām atlīdzināt zaudējumus, kas radušies intervences aģentūras vainas, izmaksājot izvēlētajam pretendentam pienākošos maksājumu un atmaksājot piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, dēļ.

               24

               Lai sniegtu atbildi uz uzdoto jautājumu, iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 272. pantu Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir sniegt spriedumus saskaņā ar visām šķīrējklauzulām, kas ietvertas publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, kurus noslēgusi Eiropas Savienība vai kuri noslēgti tās vārdā.

               25

               Tālāk ir jānorāda, ka ar attiecīgo Savienības tiesisko regulējumu ir paredzēts nodibināt līgumtiesiskas juridiskas attiecības starp Savienību un tādu izvēlēto pretendentu kā pamatlietā.

               26

               Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 2802/98 4. panta 1. punktu ir atbildīga par lauksaimniecības produktu nodošanas Krievijas Federācijai pasākuma izpildi. Saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 6. panta noteikumiem šī iestāde izlemj, vai piešķirt piegādes līgumu izvēlētajam pretendentam, savukārt intervences aģentūru loma šajā stadijā ir vien saņemt un nodot pretendentu derīgos piedāvājumus Komisijai. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 8. panta 3. punktu tikai Komisijai ir pilnvaras dot norādījumus, lai veicinātu piegādes pabeigšanu. Visbeidzot saskaņā ar šīs pašas regulas 9. panta noteikumiem tai ir jāveic piegāžu kontrole.

               27

               No visām iepriekš minētajām normām izriet, ka ir paredzētas tiesiskas attiecības starp Komisiju kā līgumslēdzēja iestādi un izvēlēto pretendentu.

               28

               Attiecībā uz iepriekš minēto tiesisko attiecību kvalifikāciju, ja tā skaidri neizriet no Regulas Nr. 2802/98, Regulas Nr. 111/1999 un Regulas Nr. 1799/1999, tad atbilstošās Komisijas un izvēlētā pretendenta tiesības un pienākumi, kā to pareizi ir norādījusi Vispārējā tiesa (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hans Fuchs/Komisija, 53. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās Calberson GE/Komisija, 86. punkts), nav pilnībā noteikti ar šīm regulām, jo piedāvājuma būtisks elements, proti, cena, ir atkarīgs no pretendentu piedāvājumiem un no tā, vai Komisija to akceptē. Tātad šajās regulās paredzētās piegādes tiek veiktas ar līgumu, ko noslēdz Komisija ar izvēlēto pretendentu (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Cebag/Komisija, 12. un 13. punkts).

               29

               Turklāt ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1799/1999 1. pantā ir paredzēts, ka piegādi veic saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 noteikumiem. Līdz ar to šīs pēdējās minētās regulas 16. pantā ietvertā klauzula ir piegādes līguma neatņemama sastāvdaļa un tā ir jāuzlūko kā šķīrējklauzula LESD 272. panta izpratnē (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Cebag/Komisija, 14. punkts).

               30

               Pastāvīgā judikatūra par iepriekš minētās šķīrējklauzulas piemērošanas jomu ir tāda, ka principā Tiesas kompetencē ir izskatīt prasības par līgumiem ar šķīrējklauzulu vai prasības, kurām ir tiešs sakars ar saistībām, kas izriet no šāda līguma (skat. 1986. gada 18. decembra spriedumu lietā 426/85 Komisija/Zoubek, Recueil, 4057. lpp., 11. punkts; 1997. gada 20. februāra spriedumu lietā C-114/94 IDE/Komisija, Recueil, I-803. lpp., 82. punkts, un 1998. gada 3. decembra spriedumu lietā C-337/96 Komisija/Iraco, Recueil, I-7943. lpp., 49. punkts).

               31

               Savukārt samaksa par piegādi un finanšu nodrošinājuma atcelšana ir līgumtiesiskas saistības. Tās ir paredzētas attiecīgi Regulas Nr. 111/1999 10. pantā un 12. panta 2. punktā un tās ir kļuvušas par strīdīgā līguma neatņemamu sastāvdaļu saskaņā ar Regulas Nr. 1799/1999 1. pantu, atbilstoši kuram piegādi veic “saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 noteikumiem”. Tātad prasības atlīdzināt zaudējumus, kas radušies, nokavējuma dēļ izpildot šīs abas līgumtiesiskās saistības, ir jāuzskata par tādām, kas izriet no strīdīgā līguma ar šķīrējklauzulu, vai kurām ir tiešs sakars ar saistībām, kas izriet no šī līguma.

               32

               Turklāt atbilstoši pareizas tiesvedības prasībām vairākām tiesām vienlaikus nevar būt kompetence attiecībā uz vienu līgumu, tostarp atkarībā no attiecīgās līgumtiesiskās saistības veida, lai novērstu pretrunīgus nolēmumus, kas tādēļ varētu rasties (skat. pēc analoģijas 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-96/00 Gabriel, Recueil, I-6367. lpp., 57. un 58. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C-18/02 DFDS Torline, Recueil, I-1417. lpp., 26. punkts).

               33

               Līdz ar to Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir jāsaprot tādējādi, ka ar to Tiesai ir piešķirta kompetence par prasībām atlīdzināt zaudējumus, kas radušies no apgalvota nokavējuma samaksāt par piegādi un atcelt finanšu nodrošinājumu.

               34

               Šajā ziņā ir mazsvarīgi, vai tā būtu valsts intervences aģentūra, kurai ir jāiesaistās, lai nodrošinātu attiecīgo līgumtiesisko saistību samaksāt par piegādi un atcelt finanšu nodrošinājumu izpildi. Tās vienīgais pamats iesaistīties ir strīdīgais piegādes līgums, kas saista Komisiju ar izvēlēto pretendentu. Ja attiecīgās prasības izriet no minētā līguma, ir jāatzīst, ka Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir tās izskatīt, jo pareizas tiesvedības prasības ir tādas, lai vairākām tiesām vienlaikus nebūtu kompetence attiecībā uz vienu līgumu atkarībā no tā, kas ir persona, kura nav izpildījusi līgumtiesiskās saistības.

               35

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Eiropas Savienības Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt strīdus par apstākļiem, kādos intervences aģentūra, kura ir izvēlēta, lai saņemtu piedāvājumus paziņojumam par pakalpojumu sniegšanu saistībā ar lauksaimniecības produktu bezmaksas piegādi uz Krievijas Federāciju, veic maksājumu, kas pienākas izvēlētajam pretendentam, un atmaksā piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, un tostarp par prasībām par zaudējumu atlīdzību, kas radušies šo darbību izpildē intervences aģentūras vainas dēļ.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               36

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Komisijas 1999. gada 18. janvāra Regulas (EK) Nr. 111/1999, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 2802/98 par programmu lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1999. gada 28. maija Regulu (EK) Nr. 1125/1999, 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Eiropas Savienības Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt strīdus par apstākļiem, kādos intervences aģentūra, kura ir izvēlēta, lai saņemtu piedāvājumus paziņojumam par pakalpojumu sniegšanu saistībā ar lauksaimniecības produktu bezmaksas piegādi uz Krievijas Federāciju, veic maksājumu, kas pienākas izvēlētajam pretendentam, un atmaksā piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, un tostarp par prasībām par zaudējumu atlīdzību, kas radušies šo darbību izpildē intervences aģentūras vainas dēļ.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2011. gada 28.jūnijā. # Aurora Mora Carrasco un citi pret Eiropas Parlamentu. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-128/10.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 11.decembrī. # Hässle AB pret Ratiopharm GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # 15. un 19. panti. # Lieta C-127/00.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 16. martā. # Fabio Andrés Ricci pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Konkurss. # Lieta T-329/03.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 24.februārī. # ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter mbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību - Pieņemamība. # Lieta T-145/98.