title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 2.oktobrī.#Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH pret Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija.#Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Nodokļu tiesību akti - Sabiedrību ienākuma nodoklis - Biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu vērtēšana.#Lieta C-360/06.

text:
      Lieta C‑360/06
      Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH
      pret
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg
      (Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu vērtēšana
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti – Īpašuma nodoklis
      (EEK līguma 52. pants (vēlāk – EK līguma 52. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un 58. pants (vēlāk
            – EK līguma 58. pants, jaunajā redakcijā – EKL 48. pants))
      Nepastāvot pienācīgam pamatojumam, EEK līguma 52. pantam (jaunajā redakcijā – EK līguma 52. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
         – EKL 43. pants) un EEK līguma 58. pantam (jaunajā redakcijā – EK līguma 58. pants, jaunajā redakcijā – EKL 48. pants) ir
         pretrunā dalībvalsts nodokļu tiesību aktu piemērošana situācijai, kad biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu vērtēšanas ietvaros,
         lai noteiktu īpašuma nodokli, ko ir parādā minētās kapitālsabiedrības mātes sabiedrība, augstāka vērtība tiek piešķirta šīs
         sabiedrības kapitāla daļām citas dalībvalsts personālsabiedrībā salīdzinājumā ar kapitāla daļām attiecīgās dalībvalsts personālsabiedrībā,
         tomēr tikai tad, ja tāda dalība tai dod noteiktu ietekmi uz citā valstī reģistrētās personālsabiedrības lēmumiem un ļauj tai
         noteikt sabiedrības darbību.

      Tā kā šāda atšķirīga attieksme rada neizdevīgu nodokļu situāciju mātes sabiedrībai, kurai pilnībā pieder minētā kapitālsabiedrība,
         pēdējā varēja atturēties no piedalīšanās citā dalībvalstī dibinātas personālsabiedrības kapitālā.

      Nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma saskaņotību nevar pamatot no šādiem tiesību aktiem izrietošu ierobežojumu tiktāl, ciktāl,
         lai uz šādu pamatojumu balstītu argumentu varētu pieņemt, ir jāpierāda, ka pastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļu priekšrocību
         un šīs priekšrocības atsvēršanu ar noteiktu nodokļu maksājumu.

      Turklāt šādus tiesību aktus nevar pamatot ar argumentu, kas balstīts uz nodokļu kontroles efektivitāti, jo nodokļu iestādes
         varētu pieprasīt pašiem attiecīgajiem nodokļu maksātājiem iesniegt pierādījumus, ko tās uzskata par nepieciešamiem, lai aprēķinātu
         šo nodokļu maksātāju kapitāla daļu vērtību citās dalībvalstīs reģistrētās sabiedrībās.

      (sal. ar 31.–33., 37. un 39.–42. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 2. oktobrī (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu vērtēšana
      Lieta C‑360/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 11. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 5. septembrī, tiesvedībā

      Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH
      pret
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg,

      piedaloties
      Heinrich Bauer Verlag KG.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), J. Makarčiks [J. Makarczyk], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 8. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH vārdā – R. Šeidmans [R. Scheidmann], Steuerberater, kam palīdz K. Eikers [K. Eicker] un R. Obsers [R. Obser], Rechtsanwälter,

      –        Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg vārdā – M. Fromms [M. Fromm], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], kam palīdz K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. Melss [W. Mölls], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 10. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EEK līguma 52. panta (jaunajā redakcijā – EK līguma 52. pants, jaunajā redakcijā
         pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un EEK līguma 58. panta (jaunajā redakcijā – EK līguma 58. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
         – EKL 48. pants) interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā starp Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH (turpmāk tekstā – “HBV”), no vienas puses, un Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg (turpmāk tekstā – “Finanzamt”), no otras puses, par HBV, kurai pieder kapitāla daļas divās ārvalstu sabiedrībās, kapitāla daļu vērtību noteikšanu, lai noteiktu kapitāla nodokli
         Heinrich Bauer Verlag KG (turpmāk tekstā – “HB”), HBV mātes sabiedrībai, par 1988. finanšu gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām, vērtējot biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļas,
         lai noteiktu kapitāla nodokli, to kapitāla daļas ārvalstu personālsabiedrībās vērtē pēc tirgus vērtības, lai gan kapitāla
         daļu vērtību iekšzemes personālsabiedrībās nosaka, ņemot vērā tikai kapitāla vērtību. Ja tirgus vērtību nevar izsecināt no
         cesijas pēdējo divpadsmit mēnešu laikā pirms novērtēšanas, to nosaka pēc kapitāla vērtības un attiecīgās sabiedrības prognozējamās
         peļņas.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      4        HBV ir Biržā nekotēta kapitālsabiedrība ar ierobežotu atbildību, kuras juridiskā adrese ir Vācijā. Visas tās kapitāla daļas pieder
         tās mātes sabiedrībai HB.

      5        HBV pieder kapitāla daļas ārvalstu komandītsabiedrībās, proti, Spānijā dibinātā sabiedrībā Bauer Ediciones Sociedad en Comandita Madrid (turpmāk tekstā – “HBE”), kas reģistrēta 1986. gadā, un Austrijā dibinātā sabiedrībā Basar Zeitungs- und Verlagsgesellschaft mbH und Co. KG Wien (turpmāk tekstā – “WBC”), kuras visas kapitāla daļas tā iegādājās 1988. gadā.

      6        Lai noteiktu kapitāla nodokļa apmēru, ar ko ir apliekama HB, HBV kapitāla daļu vērtība ir jānovērtē par 1988. finanšu gadu.

      7        Lai veiktu šo novērtēšanu, Finanzamt ņēma vērā ne tikai kapitāla vērtību, proti, sabiedrības HBE un sabiedrības WBC substanciālo vērtību, bet arī to paredzamo peļņu.

      8        HBV iesniedza Finanzgericht Hamburg prasību par Finanzamt lēmumu, uzsverot, ka vērā bija jāņem tikai sabiedrību kapitāla vērtība. Turklāt tas būtu pretēji sistēmai, ja attiecībā uz
         iekšzemes personālsabiedrībām notiktu tikai kapitāla vērtēšana, turpretī attiecībā uz ārvalstu personālsabiedrībām tiktu ņemts
         vērā ne tikai kapitāls, bet arī peļņas izredzes, šiem diviem elementiem kopā veidojot tirgus vai pārdošanas vērtību.

      9        Attiecībā uz HBV daļām HBEFinanzgericht Hamburg norāda, ka dažādu vērtēšanas sistēmu pielietošana attiecībā uz kapitāla daļām atkarībā no tā, vai šī sabiedrība ir iekšzemes
         vai ārvalsts sabiedrība, noved pie atšķirīgas vērtības, kas tieši ietekmē maksājamā kapitāla nodokļa apmēru. Tāpat tas, ka
         daļas ārvalstīs tiek vērtētas augstāk nekā daļas valstī dibinātā sabiedrībā, var radīt brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.

      10      Pēc iesniedzējtiesas domām, līdzīgs ierobežojums ir pieņemams tikai tad, ja to pamato ar EEK līgumu saderīgs leģitīms mērķis.
         Tomēr šī iesniedzējtiesa nav saskatījusi šādu mērķi, kas pamatotu pieminēto nevienlīdzīgo attieksmi.

      11      Attiecībā uz HBV kapitāla daļām WBC nevar uzskatīt, ka, piemērojot Līguma 52. panta 1. punktu attiecībā uz 1988. gadu, ir pārkāpta brīvība veikt uzņēmējdarbību,
         jo Austrijas Republika iestājās Eiropas Savienībā tikai 1995. gada 1. janvārī. Tas pats attiecas uz Eiropas Ekonomikas zonas
         līgumu, kas parakstīts 1992. gada 2. maijā (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”), kuram šī valsts bija pievienojusies,
         bet kas stājās spēkā tikai 1994. gada 1. janvārī.

      12      Turklāt tas nevarētu būt arī kapitāla brīvas aprites pārkāpums, jo strīda laikā spēkā esošās uz to attiecināmās normas pieļauj
         atšķirīgu kapitāla daļu iekšzemes personālsabiedrībā un kapitāla daļu personālsabiedrībā, kas reģistrēta citā dalībvalstī
         vai trešās valstīs, vērtēšanu.

      13      Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [..] Līguma 52. pantam savienojumā ar 58. pantu [..] ir pretrunā tas, ka biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu vērtēšanas
         ietvaros kapitāla daļas iekšzemes personālsabiedrībā tiek vērtētas zemāk nekā kapitāla daļas personālsabiedrībā, kas reģistrēta
         citā dalībvalstī?”

       Ievada piezīme
      14      Finanzamt savos apsvērumos norāda, ka iesniedzējtiesa kļūdās attiecībā uz Vācijas Biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu vērtēšanas
         sistēmas ietekmi uz Līguma pamatbrīvību ievērošanu. Patiesībā nepastāv ne tieša, ne netieša diskriminācija, jo nodokļu aspektā
         attiecībā uz kapitāla daļām peļņas elements tiek ņemts vērā gan iekšzemes, gan ārvalsts uzņēmumos.

      15      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesas kompetencē nav interpretēt valsts tiesības, bet, ievērojot kompetenču sadali starp Kopienu
         tiesām un valsts tiesām, tai ir jāņem vērā faktiskie un tiesiskie apstākļi, kādos ir uzdots prejudiciālais jautājums, kā tas
         ir definēts lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu (skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑475/99 Ambulanz Glöckner, Recueil, I‑8089. lpp., 10. punkts, kā arī 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑153/02 Neri, Recueil, I‑13555. lpp., 34. un 35. punkts).

      16      Tādēļ prejudiciālais jautājums ir jāpārbauda Finanzgericht Hamburg lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu noteiktajā faktisko un juridisko apstākļu kontekstā.

       Par prejudiciālo jautājumu
      17      Vispirms ir jāatgādina, ka, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot
         Kopienu tiesības un atturoties no jebkādas diskriminācijas pilsonības dēļ (skat. it īpaši 2000. gada 13. aprīļa spriedumu
         lietā C‑251/98 Baars, Recueil, I‑2787. lpp., 17. punkts, un 2008. gada 17. janvāra spriedumu lietā C‑105/07 Lammers & Van Cleef, Krājums, I‑173. lpp., 12. punkts).

      18      Runājot par HBV kapitāla daļām WBC, Vācijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija uzsver, ka attiecībā uz 1988. finanšu gadu nevar atsaukties uz pamatbrīvībām,
         jo Austrijas Republika vēl nebija Eiropas Kopienas dalībvalsts un EEZ līgums vēl nebija parakstīts.

      19      Attiecībā uz HBV kapitāla daļām HBE Vācijas valdība apgalvo, ka šajā gadījumā brīvība veikt uzņēmējdarbību nav ņemama vērā, jo HBV saistības Spānijā neizriet no šīs brīvības īstenošanas, bet drīzāk vienkārši no kapitāla investēšanas brīvas kapitāla aprites
         ietvaros.

      20      Pēc minētās valdības domām, HBV kapitāla daļas HBE nenoliedzami neļāva HBV kā komandītam ietekmēt Spānijas sabiedrības darbību. Pat pretēji, HBV bija izslēgta no lēmumu pieņemšanas procesa un HBE pārstāvības attiecībās ar trešajām personām. Tātad brīvība veikt uzņēmējdarbību būtu ņemama vērā tikai tad, ja attiecīgās
         dalībvalsts pilsonim piederētu kapitāla daļas citā dalībvalstī dibināta sabiedrībā, kas tam ļautu neapšaubāmi ietekmēt šīs
         sabiedrības lēmumus un noteikt tās darbību.

      21      Attiecībā uz HBV kapitāla daļām WBC ir jāpārbauda, vai šādā situācijā ir piemērojami Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību, it īpaši Līguma 52. un
         58. pants.

      22      Šajā ziņā ir jāatgādina, tāpat kā to darīja Vācijas valdība, Komisija un ģenerāladvokāte savu secinājumu 49. punktā, pirmkārt,
         ka Austrijas Republika ir Kopienā tikai no 1995. gada 1. janvāra un, otrkārt, ka EEZ līgums stājās spēkā tikai 1994. gada
         1. janvārī.

      23      No tā izriet, ka ne brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar Līguma 52. un 58. pantu, ne EEZ 31. pantam atbilstošās normas
         nebija piemērojamas HBV kapitāla daļu WBC vērtēšanai.

      24      Tāpat, runājot par HBV kapitāla daļām HBE, ir jāpārbauda, vai šādai situācijai ir piemērojams Līguma 52. un 58. pants.

      25      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīvība veikt uzņēmējdarbību, kas Līguma 52. pantā ir atzīta dalībvalstu pilsoņiem un kas
         ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus uzņēmējdarbības
         vietas dalībvalsts likumdevējs ir paredzējis dalībvalsts pilsoņiem, atbilstoši Līguma 58. pantam attiecībā uz sabiedrībām,
         kas izveidotas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības
         vieta ir Kopienā, ietver tiesības veikt savu darbību attiecīgajā dalībvalstī ar filiāles vai pārstāvniecības starpniecību.
         Attiecībā uz sabiedrībām šajā kontekstā ir svarīgi norādīt, ka to adrese iepriekš minētajā izpratnē ir paredzēta, lai noteiktu
         to piesaisti valsts tiesību sistēmai, tāpat kā fiziskām personām šim nolūkam ir pilsonība (skat. it īpaši 2000. gada 14. decembra
         spriedumu lietā C‑141/99 AMID, Recueil, I‑11619. lpp., 20. punkts).

      26      Tāpat ir svarīgi precizēt, ka, pat ja atbilstoši to redakcijai noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis būtu uzņēmējā
         dalībvalstī nodrošināt tādu pašu attieksmi kā savā valstī, tajos, sniedzot definīciju Līguma 58. pantā, arī nav pieļauts,
         ka izcelsmes valsts kādam no saviem pilsoņiem vai sabiedrībai, kas dibināta atbilstoši tās tiesību aktiem, citā dalībvalstī
         rada šķēršļus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā AMID, 21. punkts).

      27      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesību akti, kas ir piemērojami, ja attiecīgās dalībvalsts pilsonim vai sabiedrībai
         pieder kapitāla daļas sabiedrībā, kura reģistrēta citā dalībvalstī, kas tiem ļauj īstenot noteiktu ietekmi uz šīs sabiedrības
         lēmumiem un noteikt tās darbību, ietilpst Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā (skat. 2007. gada
         29. marta spriedumu lietā C‑347/04 Rewe Zentralfinanz, Krājums, I‑2647. lpp., 22. un 70. punkts, kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑231/05 Oy AA, Krājums, I‑6373. lpp., 20. punkts).

      28      Iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai tas tā ir pamata lietā.

      29      Ir jāatgādina, ka tas tā ir, ja rezidentes sabiedrībai ir 100 % dalība citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības kapitālā, kā
         arī ja sabiedrības, kuras juridiskā adrese ir vienā dalībvalstī, kapitāla daļas tieši vai netieši pieder vienas ģimenes locekļiem,
         kas ir citas dalībvalsts pilsoņi, kam ir vienādas intereses un kuri vienprātīgi pieņem lēmumus par šo sabiedrību un nosaka
         tās darbību, izmantojot vienu pārstāvi sabiedrības dalībnieku pilnsapulcē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rewe Zentralfinanz, 23. punkts, kā arī 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑298/05 Columbus Container Services, Krājums, I‑10451. lpp., 13., 14. un 31. punkts).

      30      Tiktāl, ciktāl HBV dalības HBE dēļ pirmajai sabiedrībai ir piemērojamas Līguma normas par brīvību veikt uzņēmējdarbību, ir jāpārbauda, vai Līguma 52. un
         58. pantam ir pretrunā dalībvalsts nodokļu tiesību aktu piemērošana attiecībā uz to, ka biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu
         vērtēšanas ietvaros tā augstāku vērtību piešķir pēdējās kapitāla daļām citas dalībvalsts personālsabiedrībā nekā kapitāla
         daļām attiecīgās dalībvalsts personālsabiedrībā.

      31      Šajā gadījumā, kā to norādījusi arī iesniedzējtiesa, kapitālsabiedrības, kuras rezidence ir Vācijā un kurai kā HBV ir dalība tādas citā dalībvalstī reģistrētas personālsabiedrības kā HBE kapitālā, nodokļu situācija attiecībā uz kapitāla nodokli, kas jāmaksā minētās kapitālsabiedrības mātes sabiedrībai, ir mazāk
         labvēlīga nekā tā, kāda būtu, ja minētā personālsabiedrība būtu reģistrēta Vācijā.

      32      Līdz ar to šāda atšķirīga attieksme tādai sabiedrībai kā HB, kas ir HBV mātes sabiedrība, rada neizdevīgu nodokļu situāciju.

      33      Ņemot vērā šo atšķirību un to, ka HBV pilnībā piederēja minētajai mātes sabiedrībai, tā varēja atturēties no piedalīšanās citā dalībvalstī dibinātas personālsabiedrības
         kapitālā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rewe Zentralfinanz, 31. punkts).

      34      Šajā saistībā jānorāda, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu var pieļaut tikai tad, ja tam ir leģitīms mērķis, kas
         atbilst Līgumam, un ja to pamato imperatīvi vispārējo interešu iemesli. Tāpat šādā gadījumā ir nepieciešams, lai tas būtu
         piemērots attiecīgā mērķa sasniegšanai un lai tas nepārsniegtu to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. it īpaši
         2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑436/00 X un Y, Recueil, I‑10829. lpp., 49. punkts).

      35      Finanzamt norāda, ka sabiedrības HBE kapitāla vērtības noteikšana, ņemot vērā tās sagaidāmo peļņu, ir nepieciešama nodokļu sistēmas saskaņotības dēļ, lai nodrošinātu
         nodokļa uzlikšanas vienveidību faktiski salīdzināmās situācijās. HBV kapitāla daļu vērtēšanas ietvaros, neņemot vērā sagaidāmo peļņu, labvēlīgākā stāvoklī atradīsies ārvalstu sabiedrībās esošās
         kapitāla daļas.

      36      Vācijas valdība apgalvo, ka apstrīdētos tiesību aktus katrā ziņā pamato administratīvas praktiskas grūtības aprēķināt kapitāla
         daļu vērtību citās dalībvalstīs reģistrētās sabiedrībās.

      37      Attiecībā uz Finanzamt norādīto pamatojumu ir jāatgādina, ka nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma saskaņotību var pamatot Līgumā garantēto pamatbrīvību
         īstenošanas ierobežojumu. Tomēr, lai uz šādu pamatojumu balstītu argumentu varētu pieņemt, ir jāpierāda, ka pastāv tieša saikne
         starp attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības atsvēršanu ar noteiktu nodokļu maksājumu (skat. it īpaši iepriekš
         minēto spriedumu lietā Rewe Zentralfinanz, 62. punkts, un 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑443/06 Hollmann, Krājums, I‑8491. lpp., 56. punkts).

      38      Tomēr attiecībā uz pamata lietā apstrīdēto kapitāla nodokli nav pierādīts, ka pastāvēja tieša saikne starp nodokļu priekšrocībām,
         kādas ir dalībai nodokļus uzliekošā valstī dibinātas personālsabiedrības kapitālā, un attiecīgo nodokļa maksājumu.

      39      Līdz ar to ir jāuzskata, ka tādu pamata lietā aplūkotajos tiesību aktos noteikto ierobežojumu kā šis nevar pamatot ar nepieciešamību
         nodrošināt nodokļu sistēmas saskaņotību.

      40      Attiecībā uz Vācijas valdības izvirzīto argumentu ir jānorāda, ka Tiesa ir vairākkārt ir atzinusi, ka nodokļu kontroles efektivitāte
         ir primārs vispārējo interešu iemesls, kas var pamatot Līgumā noteikto pamatbrīvību īstenošanas ierobežojumu (skat. 2006. gada
         14. septembra spriedumu lietā C‑386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, I‑8203. lpp., 47. punkts).

      41      Pat pieņemot, ka Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīva 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību
         tiešo nodokļu jomā (OV L 336, 15. lpp.) nav piemērojama pamata lietā, šis apstāklis nevar pamatot, ka citās dalībvalstīs reģistrētu
         sabiedrību kapitāla daļu vērtību aprēķināšanas veids būtu nelabvēlīgāks nekā attiecīgajā dalībvalstī reģistrētu sabiedrību
         kapitāla daļu vērtību aprēķināšanas veids. Nodokļu iestādes varētu pieprasīt pašiem attiecīgajiem nodokļu maksātājiem iesniegt
         pierādījumus, ko tās uzskata par nepieciešamiem, lai aprēķinātu šo nodokļu maksātāju kapitāla daļu vērtību citās dalībvalstīs
         reģistrētās sabiedrībās (šajā sakarā skat. 2007. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑464/05 Geurts un Votgen, Krājums, I‑9325. lpp., 28. punkts).

      42      Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, nepastāvot pienācīgam pamatojumam, Līguma 52. un
         58. pantam ir pretrunā dalībvalsts nodokļu tiesību aktu piemērošana situācijai, kad biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu
         vērtēšanas ietvaros tādos apstākļos kā pamata lietā aplūkotie augstāka vērtība tiek piešķirta šīs sabiedrības kapitāla daļām
         citas dalībvalsts personālsabiedrībā salīdzinājumā ar kapitāla daļām attiecīgās dalībvalsts personālsabiedrībā, tomēr tikai
         tad, ja tāda dalība tai dod noteiktu ietekmi uz citā valstī reģistrētās personālsabiedrības lēmumiem un ļauj tai noteikt sabiedrības
         darbību.

      43      Ievērojot iesniegtos lietas materiālus, ir jānorāda, ka EEK līguma 67. panta 1. punktā (jaunajā redakcijā – EK līguma 67. panta
         1. punkts, kas atcelts ar Amsterdamas līgumu) katrā ziņā nebija paredzēta kapitāla aprites ierobežojumu atcelšana pārejas
         perioda beigās, kurš tika noteikts ar Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvu 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu (OV
         L 178, 5. lpp.), kas pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 69. pantu un 70. panta 1. punktu (jaunajā redakcijā attiecīgi EK
         līguma 69. pants un 70. pants, kas atcelti ar Amsterdamas līgumu) (skat. 1995. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑484/93
         Svensson un Gustavsson, Recueil, I‑3955. lpp., 5. un 6. punkts). Tomēr šī direktīva saskaņā ar tās 6. panta 1. punktu bija jātransponē valsts tiesībās vēlākais
         līdz 1990. gada 1. jūlijam, proti, pēc attiecīgā laika posma pamata lietā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      nepastāvot pienācīgam pamatojumam, EEK līguma 52. pantam (jaunajā redakcijā – EK līguma 52. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
            – EKL 43. pants) un EEK līguma 58. pantam (jaunajā redakcijā – EK līguma 58. pants, jaunajā redakcijā – EKL 48. pants) ir
            pretrunā dalībvalsts nodokļu tiesību aktu piemērošana situācijai, kad biržā nekotēto kapitālsabiedrību daļu vērtēšanas ietvaros
            tādos apstākļos kā pamata lietā aplūkotie augstāka vērtība tiek piešķirta šīs sabiedrības kapitāla daļām citas dalībvalsts
            personālsabiedrībā salīdzinājumā ar kapitāla daļām attiecīgās dalībvalsts personālsabiedrībā, tomēr tikai tad, ja tāda dalība
            tai dod noteiktu ietekmi uz citā valstī reģistrētās personālsabiedrības lēmumiem un ļauj tai noteikt sabiedrības darbību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1990. gada 27. martā. # Jose Manuel Pinto Teixeira pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-62/89.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 6.jūlijā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 92/100/EEK - Autortiesības - Nomas un patapinājuma tiesības - Netransponēšana noteiktajā termiņā.#Lieta C-53/05.

text:
      Lieta C-53/05
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Portugāles Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 92/100/EEK – Autortiesības – Nomas tiesības un patapinājuma tiesības – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumi, sniegti 2006. gada 4. aprīlī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 6. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Aizsargājamo darbu nomas tiesības un patapinājuma tiesības – Direktīva 92/100
      (Padomes Direktīvas 92/100. 1. un 5. pants)
      2.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Lēmumā vai direktīvā noteikto pienākumu neizpilde – Pamati aizstāvībai
      (EKL 226. pants)
      1.     Atbrīvojot visu kategoriju iestādes, kas veic publisko patapinājumu, no pienākuma darbu autoriem maksāt atlīdzību par darbu
         publisku patapināšanu, dalībvalsts nepilda pienākumus, ko tai uzliek 1. un 5. pants Direktīvā 92/100 par nomas tiesībām un
         patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā.

      Šīs direktīvas 5. panta 3. punktu, atbilstoši kuram dalībvalstis var atbrīvot dažu kategoriju iestādes no šī panta 1. punktā
         paredzētā pienākuma darbu autoriem maksāt atlīdzību par darbu publisku patapināšanu, nedrīkstētu interpretēt tādā veidā, ka
         tas ļauj pilnībā atkāpties no minētā pienākuma maksāt atlīdzību, jo šādas interpretācijas rezultātā minētā panta 1. punkts
         zaudētu savu nozīmi un tādēļ tiktu likvidēta šīs normas lietderīgā iedarbība. Direktīvas uzdevums ir nodrošināt atbilstošus
         ienākumus autoriem un izpildītājiem un atlīdzināt īpaši lielos un riskantos ieguldījumus, kas it īpaši ir jāveic, lai izgatavotu
         skaņu ierakstus un uzņemtu filmas. Visu kategoriju iestādes, kas veic šādu patapinājumu, atbrīvojot no Direktīvas 5. panta
         1. punktā minētā pienākuma, autoriem tiek liegta iespēja saņemt atlīdzību, ar kuru varētu atlīdzināt viņu ieguldījumus, kas
         arī neizbēgami ietekmē turpmāko darbu jaunradi.

      (sal. ar 23.–25. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.     Dalībvalstij nav pamata atsaukties uz tai adresētas direktīvas vai lēmuma prettiesiskumu, izmantojot to savai aizstāvībai,
         kad tiek izskatīta prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kas ir pamatota ar šī lēmuma neizpildi vai šīs direktīvas
         noteikumu neievērošanu.

      (sal. ar 30. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 6. jūlijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 92/100/EEK – Autortiesības – Nomas tiesības un patapinājuma tiesības – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Lieta C‑53/05
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2005. gada 9. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv P. Andrade [P. Andrade] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Portugāles Republiku, ko pārstāv L. Fernandišs [L. Fernandes] un N. Gonsalvess [N. Gonçalves], pārstāvji,

      atbildētāja.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), Ž. P. Puisošē [J. P. Puissochet], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 4. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, atbrīvojot visu kategoriju iestādes, kas veic publisko
         patapinājumu, no pienākuma darbu autoriem maksāt atlīdzību par darbu publisku patapināšanu, Portugāles Republika nav izpildījusi
         pienākumus, ko tai uzliek 1. un 5. pants Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvā 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma
         tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Direktīva”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2       Direktīvas septītais apsvērums ir formulēts šādi:
      “tā kā autoru un izpildītāju mākslinieciskā jaunrade prasa atbilstošus ienākumus kā pamatu turpmākai mākslinieciskai jaunradei,
         un ieguldījumi, izgatavojot skaņu ierakstus un uzņemot filmas, ir īpaši lieli un riskanti; tā kā efektīvi nodrošināt šos ienākumus
         un atlīdzināt šos ieguldījumus var vienīgi ar attiecīgo tiesību turētāju piemērotu juridisku aizsardzību.”

      3       Direktīvas 1. pantā ir noteikts:
      “1.      Saskaņā ar šīs nodaļas noteikumiem dalībvalstis, ievērojot 5. pantu, paredz tiesības atļaut vai aizliegt nomāt un patapināt
         ar autortiesībām aizsargātu darbu oriģinālus un kopijas, kā arī citus objektus, kas minēti 2. panta 1. punktā.

      2.      Šajā direktīvā “nomāt” objektus nozīmē darīt tos izmantojamus uz ierobežotu laiku un ar mērķi gūt tiešu vai netiešu tautsaimniecisku
         vai komerciālu labumu.

      3.      Šajā direktīvā “patapināt” objektus nozīmē darīt tos izmantojamus uz ierobežotu laiku bez mērķa gūt tiešu vai netiešu tautsaimniecisku
         vai komerciālu labumu, ja to dara ar publikai [sabiedrībai] pieejamu iestāžu starpniecību.

      4.      Šā panta 1. punktā minētās tiesības neierobežo ar autortiesībām aizsargātu darbu un citu, 2. panta 1. punktā minēto tiesību
         objektu, oriģinālu un kopiju pārdošana vai citāda izplatīšana.”

      4       Direktīvas 5. panta 1.–3. punktā ir paredzēts:
      “1.      Dalībvalstis var pieļaut atkāpi no šīm 1. pantā paredzētām ekskluzīvām tiesībām attiecībā uz publisku patapinājumu, ar nosacījumu,
         ka vismaz autori gūst atlīdzību par šādu patapinājumu. Dalībvalstis drīkst noteikt šo atlīdzību, ņemot vērā ar kultūras veicināšanu
         saistītus mērķus.

      2.      Ja dalībvalstis nepiemēro ekskluzīvas patapinājuma tiesības, ko 1. pants paredz attiecībā uz skaņu ierakstiem, filmām un datorprogrammām,
         tās ievieš atlīdzību vismaz to autoriem.

      3.      Dalībvalstis var atbrīvot atsevišķu kategoriju uzņēmumus no 1. un 2. punktā minētās atlīdzības maksājumiem.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      5       Portugāles tiesību sistēmā Direktīva tika transponēta ar 1997. gada 27. novembra Dekrētu–likumu Nr. 332/97 (Diário da República I, A sērija, Nr. 275, 27.11.1997., 6393. lpp.; turpmāk tekstā – “dekrēts–likums”). Šī dekrēta–likuma preambulā ir precizēts:

      “Šis dekrēts–likums paredz tiesības uz autortiesību aizsargātu darbu publisku patapinājumu, tam Portugāles tiesību sistēmā
         stājoties spēkā Kopienas tiesību aktos noteiktajās robežās un ievērojot kultūras īpatnības un valsts attīstības līmeni, kā
         arī no tā izrietošos kultūras politikas pasākumus un virzienu.”

      6       Atbilstoši šī dekrēta–likuma 6. pantam:
      “1.      Autoram ir tiesības saņemt atlīdzību darba oriģināla vai kopiju patapinājuma gadījumā.
      2.      Iestādes, kas sabiedrībai dara pieejamu darba oriģinālu vai kopijas, īpašniekam ir jāizmaksā atlīdzība [..].
      3.      Šī panta normas nepiemēro publiskām bibliotēkām, skolu bibliotēkām, universitāšu bibliotēkām, muzejiem, publiskiem arhīviem,
         publiskiem fondiem un privātām bezpeļņas iestādēm.”

       Pirmstiesas procedūra
      7       Atbilstoši EKL 226. panta pirmajā daļā paredzētajai procedūrai Komisija 2003. gada 19. decembrī nosūtīja Portugāles Republikai
         brīdinājuma vēstuli, lūdzot to īstenot Direktīvas noteikumus.

      8       Pēc iepazīšanās ar Portugāles Republikas sniegto atbildi uz minēto vēstuli, Komisija 2004. gada 9. jūlijā izdeva motivētu
         atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu laikā no minētā
         atzinuma saņemšanas brīža.

      9       Minētajā motivētajā atzinumā Komisija, atsaucoties uz dekrētu–likumu, pauda viedokli, ka Portugāles Republika nav veikusi
         vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu Direktīvas 1. un 5. panta transponēšanu.

      10     Tā kā Portugāles Republika nesniedza atbildi uz minēto motivēto atzinumu, Komisija nolēma celt šo prasību.
       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      11     Komisijas skatījumā dekrēta–likuma 6. panta 3. punkts no pienākuma maksāt atlīdzību par publiska patapinājuma tiesībām atbrīvo
         visus valsts centrālās pārvaldes dienestus, ar valsts netiešu pārvaldi saistītas organizācijas, kā, piemēram, sabiedriskās
         iestādes vai publiskas apvienības, kā arī vietējos pārvaldes dienestus un apvienības. Šim uzskaitījumam ir jāpievieno visas
         privāto tiesību juridiskās personas, kas veic valsts pārvaldes funkcijas, kā, piemēram, juridiskas personas, kas sniedz administratīvos
         pakalpojumus, un pat privātās skolas un universitātes, kā arī kopumā visas privātās bezpeļņas organizācijas. Līdz ar to no
         minētā pienākuma maksāt atlīdzību tiek atbrīvotas visas publiskā patapinājuma iestādes.

      12     Direktīvas 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis no pienākuma maksāt atlīdzību var atbrīvot ne visu kategoriju
         uzņēmumus, kā tas ir paredzēts dekrētā–likumā, bet tikai atsevišķas to kategorijas. Tādējādi Portugāles Republika ir rīkojusies,
         pārkāpjot Direktīvā noteiktās robežas, un minētais dekrēts–likums neapšaubāmi traucē sasniegt tajā izvirzīto mērķi – nodrošināt
         attiecīgu atlīdzību par māksliniecisko un izpildītāju jaunradi.

      13     Komisija turklāt atsaucas uz valsts dienestu vai organizāciju īstenotā darbu patapinājuma ciešu līdzību ar komersantu veikto
         darbu nomu. Abos gadījumos tiek izmantoti aizsargāti darbi. Aizsargātu darbu tiesiskās aizsardzības atšķirības dalībvalstīs
         ietekmē iekšējā tirgus darbību un var radīt konkurences izkropļojumus. Darbu, grāmatu, skaņu ierakstu un video ierakstu patapinājumi
         veido ievērojamu darbības apjomu. Tā kā personas, kas lieto šos darbus un objektus, tos nepērk, to autori un radītāji nesaņem
         atlīdzību.

      14     Komisija piebilst, ka, lai saviem pilsoņiem varētu bez maksas darīt pieejamus mākslas darbus, dalībvalstīm ir jāmaksā atlīdzība
         visiem, kas nodrošina bibliotēku darbību, proti, ne tikai personālam, bet it īpaši šo darbu autoriem. Atlīdzība autoriem tiek
         maksāta Kopienas kopējās interesēs.

      15     Aizstāvot savu nostāju, Portugāles Republika norāda, ka Direktīvas 5. pants un, precīzāk, tā 3. punkts ir “kompromisa formulējums”,
         kas ir neprecīzs, grūti interpretējams un kura nozīme un piemērošanas joma ir apstrīdama. Minētās normas teksts nav formulēts
         strikti, lai ņemtu vērā dažādām dalībvalstīm raksturīgos kultūras attīstības līmeņus. Direktīva turklāt nenorāda uz minētā
         panta nozīmi.

      16     Portugāles Republika turklāt uzskata, ka Direktīvas transponēšana tieši noved pie “uzņēmumu kategoriju” izvēles problēmas
         un netieši – pie jautājuma, vai personas, uz kurām Direktīva attiecas netieši, drīkst vienlīdzīgi vai gandrīz vienlīdzīgi
         atsaukties uz šīs direktīvas noteikumiem, kas dalībvalstīm dod tiesības noteikt atbrīvojumus no Direktīvas 5. panta 1. punktā
         paredzētā atlīdzības maksājuma publiskā patapinājuma jomā, un kādā mērā tās drīkst to darīt. Minētais jautājums ir saistīts
         ar jautājumu par šī panta 3. punkta kolīziju ar vienlīdzīgas attieksmes, nedalāmības, solidaritātes un sociālās kohēzijas
         principiem. Atbrīvojot atsevišķu “kategoriju uzņēmumus” no atlīdzības maksāšanas par publiskā patapinājuma tiesībām, Portugāles
         pilsoņiem tiktu nodrošināta pieeja un tie varētu izmantot intelektuālā īpašuma darbus atšķirīgos apstākļos. Turklāt tiesību
         īpašniekiem principā būtu bijis jāsaņem attiecīga atlīdzība, izmantojot savas reproducēšanas un izplatīšanas tiesības.

      17     Portugāles Republika turklāt apgalvo, ka publiskais patapinājums ir sastopams tikai atsevišķos gadījumos, jo attiecīgais tirgus
         nepārsniedz valsts teritorijas robežas un tā ietekme uz ekonomiku ir nebūtiska, un līdz ar to šī situācija nevar ietekmēt
         iekšējo tirgu. Tādējādi var secināt, ka kultūras attīstības mērķi ir svarīgāki par iekšējā tirgū radītajām neērtībām. Tieši
         šī iemesla dēļ šo radīto neērtību likvidēšana būtu pretrunā samērīguma principam.

      18     Visbeidzot, minētā dalībvalsts norāda, ka, ņemot vērā kultūras īpatnības un dalībvalstu atšķirīgos attīstības līmeņus, jaunas
         publiskā patapinājuma sistēmas pieņemšana un tās ietveršana valstu tiesību sistēmās atbilstoši subsidiaritātes principam ir
         jāatstāj minēto valstu kompetencē.

       Tiesas vērtējums
      19     Vispirms ir jānorāda, ka prāvā starp Komisiju un Portugāles Republiku priekšmetu veido tikai viens jautājums – cik plaša piemērošanas
         joma būtu jāparedz Direktīvas 5. panta 3. punktam, saskaņā ar kuru dalībvalstis var atbrīvot “atsevišķu kategoriju uzņēmumus”
         no šī panta 1. punktā minētās atlīdzības maksājumiem.

      20     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts
         un tiesību aktā, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (skat. it īpaši 2000. gada 18. maija spriedumu lietā C‑301/98
         KVS International, Recueil, I‑3583. lpp., 21. punkts, un 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑156/98 Vācija/Komisija, Recueil, I‑6857. lpp., 50. punkts).

      21     Attiecībā vispirms uz Direktīvas 5. panta 3. punkta formulējumu ir jāatzīst, ka tas attiecas uz “atsevišķu kategoriju uzņēmumiem”.
         Tādēļ no minētā skaidri izriet, ka likumdevējs nav paredzējis atļaut dalībvalstīm atbrīvot visu kategoriju uzņēmumus no minētā
         panta 1. punktā paredzētā atlīdzības maksājuma.

      22     Turklāt atbilstoši Direktīvas 5. panta 3. punktam tā ļauj dalībvalstīm, īstenojot publisko patapinājumu, atkāpties no vispārējā
         pienākuma maksāt šī panta 1. punktā minēto atlīdzību autoriem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīvas noteikumi, kas paredz
         atkāpes no pašā direktīvā noteiktā vispārējā principa, ir jāinterpretē šauri (2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑476/01
         Kapper, Recueil, I‑5205. lpp., 72. punkts).

      23     Turklāt pašu 5. panta 3. punktu nedrīkstētu interpretēt tādā veidā, ka tas ļauj pilnībā atkāpties no minētā pienākuma maksāt
         atlīdzību, jo šādas interpretācijas rezultātā minētā panta 1. punkts zaudētu savu nozīmi un tādēļ tiktu likvidēta šīs normas
         lietderīgā iedarbība.

      24     Visbeidzot, ņemot vērā Direktīvas galveno mērķi, kas konkrēti izriet no tās septītā apsvēruma, tās uzdevums ir nodrošināt
         atbilstošus ienākumus autoriem un izpildītājiem un atlīdzināt īpaši lielos un riskantos ieguldījumus, kas it īpaši ir jāveic,
         lai izgatavotu skaņu ierakstus un uzņemtu filmas (1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑200/96 Metronome Musik, Recueil, I‑1953. lpp., 22. punkts).

      25     No minētā izriet, ka visu kategoriju uzņēmumus, kas veic šādu patapinājumu, atbrīvojot no Direktīvas 5. panta 1. punktā minētā
         pienākuma, autoriem tiek liegta iespēja saņemt atlīdzību, ar kuru varētu atlīdzināt viņu ieguldījumus, kas arī neizbēgami
         ietekmē turpmāko darbu jaunradi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Metronome Musik, 24. punkts). Šajos apstākļos Direktīvas transponēšana, kuras rezultātā [no minētā pienākuma] tiek atbrīvoti visu kategoriju
         uzņēmumi, ir tieši pretrunā šīs direktīvas mērķim.

      26     Portugāles Republika būtībā neapstrīd, ka pēc Direktīvas transponēšanas, kas veikta ar dekrētu–likumu, no minētā pienākuma
         ir atbrīvoti visi šī sprieduma 11. punktā uzskaitīto kategoriju uzņēmumi.

      27     Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka Portugāles tiesiskā regulējuma rezultātā no pienākuma maksāt Direktīvas 5. panta 1. punktā
         minēto atlīdzību ir atbrīvoti visu kategoriju publiskā patapinājuma uzņēmumi.

      28     Lai pamatotu šādu pasākumu, minētā dalībvalsts atsaucas uz dažādiem argumentiem, no kuriem nevienu tomēr nevar uzskatīt par
         atbilstīgu.

      29     Pirmkārt, Portugāles Republika norāda, ka publiskā patapinājuma tirgus galvenokārt ir valsts mēroga tirgus un tā ekonomiskā
         ietekme ir maznozīmīga. No tā izriet, ka šī situācija nevarētu ietekmēt iekšējā tirgus parasto darbību un ka saskaņā ar subsidiaritātes
         principu publiskā patapinājuma darbībai būtu jāpaliek dalībvalstu kompetencē.

      30     Tomēr pieņemot, ka tādējādi minētā dalībvalsts ir paredzējusi apstrīdēt Direktīvas spēkā esamību, ir jāatgādina, ka pēc EKL
         230. pantā norādītā termiņa iestāšanās nedrīkst apstrīdēt Kopienu likumdevēja pieņemta tā tiesību akta likumību, kas ir galīgi
         stājies spēkā attiecībā uz šo dalībvalsti. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstij nav pamata atsaukties uz tai adresētas
         direktīvas vai lēmuma prettiesiskumu, izmantojot to savai aizstāvībai, kad tiek izskatīta prasība sakarā ar valsts pienākumu
         neizpildi, kas ir pamatota ar šī lēmuma neizpildi vai šīs direktīvas noteikumu neievērošanu (skat. it īpaši 1992. gada 27. oktobra
         spriedumu lietā C‑74/91 Komisija/Vācija, Recueil, I‑5437. lpp., 10. punkts; 2002. gada 25. aprīļa spriedumu lietā C‑154/00 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑3879. lpp., 28. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑194/01 Komisija/Austrija, Recueil, I‑4579. lpp., 41. punkts).

      31     Katrā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka tāpat kā citas rūpnieciskā un komerciālā īpašuma tiesības, arī ekskluzīvās tiesības uz
         literāro un māksliniecisko īpašumu pēc sava rakstura ietekmē preču tirdzniecību un pakalpojumu sniegšanu, kā arī konkurences
         attiecības Kopienas teritorijā. Šī iemesla dēļ, īstenojot šīs tiesības, kaut arī tās reglamentē valsts tiesību akti, ir jāievēro
         EK līguma prasības, un tādējādi tās ietilpst Līguma piemērošanas jomā (1993. gada 20. oktobra spriedums apvienotajās lietās
         C‑92/92 un C‑326/92 Phil Collins u.c., Recueil, I‑5145. lpp., 22. punkts).

      32     Tādējādi pretēji Portugāles Republikas apgalvojumam aizsargātu mākslas darbu atšķirīgais tiesiskās aizsardzības līmenis dalībvalstīs
         attiecībā uz publisko patapinājumu kā tāds var ietekmēt Kopienas iekšējā tirgus parasto darbību un radīt konkurences izkropļojumus.

      33     Otrkārt, minētā dalībvalsts norāda, ka autortiesību turētāji principā jau ir saņēmuši atlīdzību par tiesību viņu darbus reproducēt
         un izplatīt izmantošanu.

      34     Tomēr tādas aizsargātu darbu izmantošanas darbības kā publiskais patapinājums atšķiras no pārdošanas vai jebkādas citas likumīgas
         izplatīšanas darbības. Patapinājuma tiesības paliek viena no autora izņēmumu tiesībām neatkarīgi no materiālā produkta, kas
         veido darbu, pārdošanas. Patapinājuma tiesības turklāt netiek izsmeltas ar pārdošanu vai kādu citu izplatīšanas darbību, turpretim
         tiesības uz izplatīšanu var tikt izsmeltas, bet tikai un vienīgi pēc tam, kad Kopienas teritorijā pirmoreiz pārdošanu ir veicis
         pats tiesību turētājs vai tā ir veikta ar viņa piekrišanu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Metronome Musik, 18. un 19. punkts).

      35     Treškārt, Portugāles Republika norāda, ka Direktīvas 5. panta 3. punkts nav formulēts strikti, lai ņemtu vērā katras dalībvalsts
         kultūras attīstības līmeni, un ka frāzei “atsevišķu kategoriju uzņēmumi” ir jāpiemēro “daudzpusēja” interpretācija.

      36     Tomēr, kā tas ir norādīts šī sprieduma 22. punktā, Direktīvas 5. panta 3. punktu nevajadzētu interpretēt kā tādu, kas ļauj
         pilnībā atkāpties no pienākuma maksāt šī paša panta 1. punktā minēto atlīdzību.

      37     Ceturtkārt, Portugāles Republika apgalvo, ka pastāv kolīzija starp Direktīvas 5. panta 3. punktu un vienlīdzīgas attieksmes,
         nedalāmības, solidaritātes un sociālās kohēzijas principiem. Atbrīvojot atsevišķu “kategoriju uzņēmumus” no minētā pienākuma
         maksāt atlīdzību, Portugāles pilsoņiem tiktu nodrošināta pieeja un tie varētu izmantot intelektuālā īpašuma darbus atšķirīgos
         apstākļos.

      38     Šajā sakarā Direktīvas 5. panta 3. punktā paredzot, ka atsevišķus uzņēmumus, kas veic publisko patapinājumu, var atbrīvot
         no pienākuma maksāt šī panta 1. punktā minēto atlīdzību, dalībvalstis, kurām ir sniegta iespēja izvelēties uzņēmumus, kam
         minēto atbrīvojumu piemērot, saglabā rīcības brīvību, lai no sabiedrisko dienestu vidus varētu noteikt tās kategorijas, kurām
         šāds atbrīvojums noderētu visvairāk, lai veicinātu pieeju intelektuālā īpašuma darbiem, vienlaicīgi nepārkāpjot ar to pamattiesības
         un it īpaši nediskriminācijas tiesības.

      39     Turklāt, tā kā Direktīvā nav paredzēti pietiekami precīzi Kopienu kritēriji, kas noteiktu no tās izrietošo pienākumu robežas,
         dalībvalstīm savā teritorijā ir jānosaka atbilstošie kritēriji, lai Kopienu tiesībās un it īpaši attiecīgajā direktīvā noteiktajās
         robežās nodrošinātu Direktīvas noteikumu ievērošanu (šajā sakarā skat. 2003. gada 6. februāra spriedumu lietā C‑245/00 SENA, Recueil, I‑1251. lpp., 34. punkts, un 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑433/02 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑12191. lpp., 19. punkts).

      40     Šajā sakarā Tiesa jau ir atzinusi, ka Direktīvas 5. panta 3. punkts atļauj, bet neuzliek pienākumu dalībvalstij no minētā
         pienākuma atbrīvot atsevišķu kategoriju uzņēmumus. Tādēļ, ja attiecīgajā dalībvalstī dominējošie apstākļi neļauj noteikt atbilstošos
         kritērijus, kas ļautu pareizi nodalīt uzņēmumu kategorijas, visiem attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāuzliek pienākums maksāt minētā
         panta 1. punktā paredzēto atlīdzību (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 20. punkts).

      41     Šādos apstākļos Komisijas celtā prasība ir jāuzskata par pamatotu.
      42     Līdz ar to ir jākonstatē, ka, atbrīvojot visu kategoriju iestādes, kas veic publisko patapinājumu, no pienākuma darbu autoriem
         maksāt atlīdzību par darbu publisku patapināšanu, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas
         1. un 5. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad Portugāles Republikai ir
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      atbrīvojot visu kategoriju iestādes, kas veic publisko patapinājumu, no pienākuma darbu autoriem maksāt atlīdzību par darbu
            publisku patapināšanu, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. un 5. pants Padomes 1992. gada 19. novembra
            Direktīvā 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā
            īpašuma jomā;
      2)      Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 14.jūlijā. # Aher-Waggon GmbH pret Bundesrepublik Deutschland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija. # Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Robežas/Ierobežojumi/Termiņi. # Lieta C-389/96.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 27.janvārī.#Vandoorne NV pret Belgische Staat.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Beroep te Gent - Beļģija.#Sestā PVN direktīva - 11. panta C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts - Nodokļa bāze - Vienkāršošanas pasākumi - Tabakas izstrādājumi - Nodokļu uzlīmes - PVN priekšnodokļa vienreizēja iekasēšana - Piegādātāji starpnieki - Cenas pilnīga vai daļēja nemaksāšana - Atteikums atgūt PVN.#Lieta C-489/09.

text:
      Lieta C‑489/09
      Vandoorne NV
      pret
      Belgische Staat
      (Hof van beroep te Gent lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 11. panta C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts – Nodokļa bāze – Vienkāršošanas pasākumi – Tabakas izstrādājumi – Nodokļu uzlīmes – PVN priekšnodokļa vienreizēja iekasēšana – Piegādātājs starpnieks – Cenas pilnīga vai daļēja nemaksāšana – Atteikums atgūt PVN
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            bāze – Atkāpes ietveroši valsts pasākumi
      (Padomes Direktīvas 77/388 11. panta C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts)
      Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi ir izdarīti
         ar Direktīvu 2004/7, 11. panta C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz
         tādu valsts tiesisko regulējumu, kas, lai vienkāršotu pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanu un cīnītos pret nodokļu nemaksāšanu
         [krāpšanu] un apiešanu attiecībā uz tabakas izstrādājumiem, paredzot iekasēt šo nodokli no šo izstrādājumu ražotāja vai importētāja,
         izmantojot nodokļu uzlīmes, vienā reizē kā priekšnodokli, liedz piegādātājiem starpniekiem turpmākā sekojošo piegāžu ķēdē
         tiesības atgūt pievienotās vērtības nodokli gadījumā, ja šo izstrādājumu pircējs nav samaksājis [pirkuma] cenu.

      Sestās direktīvas 27. panta 1. punktā ir aizliegti tikai tādi pasākumi, kas var ievērojami ietekmēt gala patēriņa stadijā
         maksājamo nodokli. Pat ja noteiktos apstākļos – tādos, kā preču pazaudēšana, to pārdošana ar zaudējumiem vai nelikumīga pārdošana
         par mazumtirdzniecības cenu, kas atšķiras no tās mazumtirdzniecības cenas, kuru norāda uz nodokļu uzlīmēm, – ražotāja vai
         importētāja pienākums iepriekšminētā atkāpju režīma ietvaros varētu būt samaksāt lielāku šī nodokļa summu nekā tā, kas tiktu
         noteikta kopējās pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanas saskaņotās tiesību sistēmas piemērošanas gadījumā, tomēr tikai iespējamība
         vien, ka šādi apstākļi radīsies, nav pietiekama, lai uzskatītu, ka šis režīms varētu ievērojami ietekmēt nodokļa summu preces
         galīgā patēriņa stadijā. Vienkāršošanas pasākums būtībā paredz globālāku pieeju nekā tā, kas paredzēta normā, ko tas aizstāj,
         un tādējādi ne vienmēr atbilst katra nodokļu maksātāja konkrētajai situācijai.

      Turklāt, tā kā piegādātājiem starpniekiem nav pienākuma maksāt pievienotās vērtības nodokli par tabakas izstrādājumu piegādēm,
         tie nevar prasīt tā atmaksāšanu saskaņā ar Sestās direktīvas 11. panta C daļas 1. punktu gadījumā, kad pircējs nesamaksā šo
         piegāžu cenu. Šajā sakarā nav nozīmes apstāklim, ka pievienotās vērtības nodokļa summa, ko ražotājs vai importētājs samaksā
         kā priekšnodokli, izmantojot nodokļu uzlīmes, no ekonomiskā viedokļa ir iekļauta piegāžu cenā, kas veiktas šiem piegādātājiem.
         Šāds apstāklis nekādi negroza faktu, ka šiem piegādātājiem nav nodokļu parāda saskaņā ar pievienotās vērtības nodokļa normām.

      Turklāt pievienotās vērtības nodokļa vienkāršotās iekasēšanas režīmā nodokļa summa, ko, izmantojot nodokļu uzlīmes, ir samaksājis
         ražotājs vai importētājs, ir saistīta nevis ar atlīdzību, ko faktiski ir saņēmis katrs piegādātājs, bet ar izstrādājumu cenu
         gala patēriņa posmā, piegādātāja starpnieka prasījuma attiecībā uz tā darījuma partneri zaudējums nesamazina nodokļa bāzi.

      Visbeidzot, ja tiek ļauts piegādātājam starpniekam šā pievienotās vērtības nodokļa vienkāršošanas režīma ietvaros atgūt šī
         nodokļa summu, pat pilnībā, ja pircējs nav samaksājis par piegādēm, tas varētu būtiski sarežģīt pievienotās vērtības nodokļa
         iekasēšanu, kā arī veicināt ļaunprātīgu izmantošanu un krāpšanu, lai gan šī nodokļa iekasēšanas vienkāršošana un šādas nodokļu
         nemaksāšanas vai apiešanas [ļaunprātīgas izmantošanas un krāpšanas] novēršana ir tieši šī režīma mērķi saskaņā ar Sestās direktīvas
         27. panta 1. punktu. No tā izriet, ka tiesību atgūt pievienotās vērtības nodokli liegšana piegādātājam starpniekam, ja tabakas
         izstrādājumu pircējs nesamaksā par tam piegādātajiem izstrādājumiem, ir raksturīgas sekas tādam režīmam, kura mērķis un sekas
         saskaņā ar Sestās direktīvas 27. panta 1. punktu ir vienkāršot pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanu un cīnīties pret nodokļu
         nemaksāšanu [krāpšanu] un apiešanu saistībā ar šiem izstrādājumiem.

      (sal. ar 30., 31., 38.–40., 43., 45. un 46. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 27. janvārī (*)

      Sestā PVN direktīva – 11. panta C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts – Nodokļa bāze – Vienkāršošanas pasākumi – Tabakas izstrādājumi – Nodokļu uzlīmes – PVN priekšnodokļa vienreizēja iekasēšana – Piegādātājs starpnieks – Cenas pilnīga vai daļēja nemaksāšana – Atteikums atgūt PVN
      Lieta C‑489/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hof van beroep te Gent (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 17. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 30. novembrī, tiesvedībā

      Vandoorne NV
      pret
      Belgische Staat.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Vandoorne NV vārdā – D. Blomārts [D. Blommaert], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – M. Jakobsa [M. Jacobs] un Ž. K. Allē [J.‑C. Halleux], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – V. Rols [W. Roels] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2004. gada 20. janvāra Direktīvu 2004/7/EK (OV L 27, 44. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Sestā direktīva”), 11. panta C daļas 1. punktu un 27. panta 1. un 5. punktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts sakarā ar tiesvedību starp Vandoorne NV (turpmāk tekstā – “Vandoorne”) un Belgische Staat (Beļģijas valsts) par pēdējās minētās atteikumu šai sabiedrībai atgūt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”)
         saistībā ar tabakas izstrādājumu piegādēm, par kurām nav samaksājusi šīs sabiedrības darījumu partnere.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Sestās direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “[PVN] jāmaksā:
      1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas;

      2.      Par preču ievešanu.”
      4        Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā ir paredzēts:

      ““Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu [ķermenisku lietu] kā īpašniekam.”
      5        10. pants šīs direktīvas VII sadaļā ar nosaukumu “Darbība, par kuru jāmaksā nodoklis, un nodokļa iekasējamība” ir izteikts
         šādi:

      “1.      a)      Darbība, par kuru jāmaksā nodoklis” nozīmē notikumu, kura dēļ juridiskais stāvoklis atbilst tam, lai nodoklis kļūtu iekasējams;
      b)      nodoklis kļūst “iekasējams” tad, kad nodokļu iestādei saskaņā ar likumu rodas tiesības no attiecīgā brīža pieprasīt nodokli
         no personas, kurai tas jāmaksā, neatkarīgi no tā, ka samaksas laiku var pagarināt.

      2.      Darbība, par kuru jāmaksā nodoklis, notiek un nodoklis kļūst iekasējams tad, kad preces ir piegādātas vai pakalpojumi ir sniegti.
         [..]”

      6        Sestās direktīvas 11. panta C daļas 1. punktā, kas ir ietverts tās VIII sadaļā ar nosaukumu “Summa, kurai uzliek nodokli”,
         ir noteikts:

      “Anulēšanas, atteikuma vai pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas gadījumā vai arī ja cenu samazina pēc tam, kad notikusi piegāde,
         attiecīgi samazina summu, kurai uzliek nodokli, saskaņā ar noteikumiem, ko nosaka dalībvalstis.

      Tomēr pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas gadījumā dalībvalstis var atkāpties no šā noteikuma.”
      7        Šīs direktīvas 27. pants, kas ir ietverts XV sadaļā ar nosaukumu “Vienkāršošanas procedūra [pasākumi]”, ir izteikts šādi:

      “1.      Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar vienprātīgu lēmumu var atļaut jebkurai dalībvalstij ieviest īpašus pasākumus, lai atkāptos
         no šīs direktīvas noteikumiem nolūkā vienkāršot procedūru, kādā iekasē nodokli, vai novērst noteiktu veidu nodokļu nemaksāšanu
         [krāpšanu] vai apiešanu. Pasākumi, kas vērsti uz to, lai vienkāršotu kārtību, kādā iekasē nodokli, nedrīkst ietekmēt gala
         patēriņa stadijā maksājamo nodokli, izņemot gadījumus, kad tas notiek niecīgā apjomā.

      [..]
      5.      Tās dalībvalstis, kuras 1977. gada 1. janvārī piemēro tāda veida pasākumus, kādi minēti 1. punktā, var tos saglabāt ar noteikumu,
         ka šīs dalībvalstis par tiem paziņo Komisijai līdz 1978. gada 1. janvārim, un ar noteikumu, ka gadījumos, kad šādas atkāpes
         ir noteiktas, lai vienkāršotu kārtību, kādā iekasē nodokli, tās atbilst 1. punktā noteiktajai prasībai.”

      8        Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti
         un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.), kas piemērojama tabakas izstrādājumiem, 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka akcīzes nodoklis
         kļūst iekasējams brīdī, kad preces laiž apgrozībā, proti, kad šie izstrādājumi tiek saražoti vai kad tie tiek importēti ārpus
         atlikšanas režīma.

      9        Padomes 1995. gada 27. novembra Direktīvas 95/59/EK par nodokļiem, kas nav apgrozījuma nodokļi un kas ietekmē tabakas izstrādājumu
         patēriņu (OV L 291, 40. lpp.), 10. pants ir izteikts šādi:

      “1.      Vēlākais pēdējā posmā akcīzes nodokļu iekasēšanas noteikumiem ir jābūt saskaņotiem. Iepriekšējos posmos akcīzes nodokļi parasti
         jāiekasē, izmantojot nodokļu markas. Ja dalībvalstis iekasē akcīzes nodokļus, izmantojot nodokļu markas, tām šīs markas ir
         jādara pieejamas citu valstu ražotājiem un izplatītājiem. Ja dalībvalstis iekasē akcīzes nodokļus, izmantojot citus līdzekļus,
         tās nodrošina to, ka šajā sakarā nerodas ne administratīvi, ne tehniski šķēršļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm.

      2.      Uz tabakas izstrādājumu importētājiem un vietējiem ražotājiem attiecas 1. punktā izklāstītā sistēma par sīki izstrādātiem
         akcīzes nodokļu iekasēšanas un maksāšanas noteikumiem.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Pievienotās vērtības nodokļa kodeksa (turpmāk tekstā – “PVN kodekss”) 77. panta 1. punkta 7. apakšpunkts ir izteikts šādi:

      “Neskarot 2004. gada 27. decembra programmlikuma [programmawet] 334. panta piemērošanu, nodoklis, ar ko aplikta preču piegāde, pakalpojumu sniegšana vai preces iegāde Kopienā, tiek atgūts
         pienācīgā apmērā:

      [..]
      7)      ja pilnībā vai daļēji tiek zaudēts prasījums samaksāt cenu.”
      11      PVN kodeksa 58. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Attiecībā uz tabakas izstrādājumiem, kas ir ievesti, iegūti 25.b panta trešās daļas nozīmē vai ražoti Beļģijā, nodoklis ir
         iekasējams visos gadījumos, kad saskaņā ar tiesību vai normatīviem aktiem, kas attiecas uz tabakai noteikto nodokļu režīmu,
         ir jāmaksā Beļģijas akcīzes nodoklis. Nodokli aprēķina, pamatojoties uz nodokļu uzlīmē norādīto cenu vai, ja cena nav norādīta,
         pamatojoties uz noteiktās akcīzes nodokļa iekasēšanas bāzes.

      [..]
      Tādējādi iekasējamais nodoklis tiek iekasēts tā nodokļa vietā, ar kuru ir apliekama tabakas izstrādājumu ievešana, pārdošana
         Kopienas iekšienē un piegāde.

      Karalis nosaka nodokļa, ar kuru tiek aplikti tabakas izstrādājumi, iekasēšanas noteikumus un personas, kurām nodoklis ir jāmaksā.”
      12      PVN kodeksa 58. panta 1. punkts bija spēkā direktīvas pieņemšanas laikā. Saskaņā ar šīs direktīvas 27. panta 5. punktu Beļģijas
         Karaliste 1977. gada 19. decembrī šo noteikumu darīja zināmu Komisijai. Šī paziņojuma teksts bija šāds:

      “B.      Nodokļa priekšapmaksa.
      1.      Tabakas izstrādājumi
      Lai atvieglotu PVN iekasēšanas kontroli šajā jomā, nodokli, kas ir maksājams tabakas izstrādājumu ievešanas vai piegādes brīdī,
         maksā vienlaicīgi ar akcīzi. Ja ražotājs vai importētājs pērk nodokļu uzlīmes, PVN tiek maksāts no cenas, ko maksā patērētājs.
         Vēlāk PVN neiekasē, bet tāpat arī nevar veikt nodokļa atskaitīšanu. Tabakas izstrādājumu pārdevuma rēķinā jānorāda cena ar
         PVN.”

      13      Karaļa 1992. gada 29. decembra lēmumā Nr. 13 par pievienotās vērtības nodokļu sistēmu tabakas izstrādājumiem (1992. gada 31. decembra
         Belgisch Staatsblad, 28086. lpp.) ir noteikts:

      “1. pants
      [PVN] tabakas izstrādājumiem, tajā skaitā tabakas aizstājējiem, kas ir ievesti, iegūti [PVN kodeksa] 25.b panta nozīmē Beļģijā,
         ir iekasējams vienlaicīgi ar akcīzes nodokli

      Saskaņā ar [PVN kodeksa] 58. panta 1. punktu aprēķināto nodokli par šī nodokļa iekasēšanu atbildīgajam saņēmējam maksā persona,
         kurai jāmaksā akcīzes nodoklis.

      [..]
      2. pants
      Atkāpjoties no Karaļa lēmuma Nr. 1 par pasākumiem pievienotās vērtības nodokļa maksāšanas nodrošināšanai 5., 8. un 9. panta,
         rēķinos par tabakas izstrādājumu piegādi norāda cenu, ieskaitot nodokli. Turklāt rēķinā ir norāde: “Tabakas izstrādājumi:
         PVN iekasēts kā priekšnodoklis un nav atskaitāms”.”

      14      1997. gada 10. jūnija likuma par vispārējo režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (1997. gada
         1. augusta Belgisch Staatsblad, 19836. lpp.) 6. pantā ir paredzēts, ka akcīzes nodoklis kļūst iekasējams brīdī, kad preces laiž apgrozībā, proti, kad šie
         izstrādājumi tiek saražoti vai kad tie tiek importēti ārpus atlikšanas režīma.

      15      1997. gada 3. aprīļa likuma par nodokļu režīmu tabakas izstrādājumiem (1997. gada 16. maija Belgisch Staatsblad, 12105. lpp.) 10.a pantā ir paredzēts, ka akcīzes nodoklis, īpašais akcīzes nodoklis un PVN ir jāmaksā pie nodokļa marku
         izsniegšanas.

       Pamata tiesvedības fakti un prejudiciālais jautājums
      16      Vandoorne ir reģistrēta kā PVN maksātājs attiecībā uz saimniecisko darbību, ko veido tabakas izstrādājumu vairumtirdzniecība. Šajā sakarā
         tā darbojas kā starpniece šo izstrādājumu tirdzniecības ķēdē starp ražotājiem un/vai importētājiem, no vienas puses, un tālākpārdevējiem
         un/vai mazumtirgotājiem, no otras puses.

      17      Šajā sakarā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka tabakas izstrādājumiem, kas Vandoorne tiek piegādāti tās darbību veikšanai, jau ir nodokļu uzlīmes, ko tām ir piestiprinājuši to piegādātāji, šo izstrādājumu ražotāji
         vai importētāji saskaņā ar PVN kodeksa 58. panta 1. punktu un Karaļa lēmuma Nr. 13 noteikumiem.

      18      Ir skaidrs, ka saskaņā ar šī karaļa lēmuma 2. pantu rēķinos saistībā ar šīm piegādēm Vandoorne ir norāde “Tabakas izstrādājumi: PVN iekasēts kā priekšnodoklis un nav atskaitāms” un tādējādi PVN summa atsevišķi nav norādīta.
         Šo pašu izstrādājumu piegādēs, ko veic Vandoorne saviem darījumu partneriem, ir šī pati norāde, un tādējādi tajās vairs netiek atsevišķi norādīta PVN summa.

      19      Savā PVN deklarācijā attiecībā uz 2006. gada pirmo ceturksni Vandoorne lūdza nodokļu administrācijai atmaksāt PVN saistībā ar tabakas izstrādājumu piegādēm Capitol BVBA (turpmāk tekstā – “Capitol”) pēc prasījuma tiesību saistībā ar šīm piegādēm galīgas zaudēšanas šīs sabiedrības bankrota dēļ 2005. gada 14. martā.

      20      Nodokļu administrācija noraidīja šo lūgumu, pamatojot ar to, ka šīs piegādes nav tikušas apliktas ar PVN, jo PVN par attiecīgajiem
         izstrādājumiem ražotājs samaksāja vienlaicīgi ar akcīzi, veicot vienreizēju iekasēšanu, saskaņā ar PVN kodeksa 58. panta 1. punktu.

      21      Ar 2008. gada 8. oktobra spriedumu Rechtbank van eerste aanleg te Brugge arī noraidīja Vandoorne prasību kā nepamatotu.

      22      Izskatot apelāciju, Hof van beroep te Gent konstatē tāpat kā Beļģijas valsts, ka šajā gadījumā, piemērojot PVN kodeksa 58. panta 1. punktu un Karaļa lēmuma Nr. 13 noteikumus,
         tirdzniecības posmā, par kuru ir strīds starp Vandoorne un Capitol, PVN netika iekasēts, jo PVN tika pilnībā iekasēts kā priekšnodoklis no ražotāja vai importētāja vienlaicīgi ar akcīzi, un
         ka pirmajai minētajai sabiedrībai veikto piegāžu rēķinos PVN nav norādīts kā atsevišķs cenas komponents, kā rezultātā PVN
         netika atskaitīts. Tāpat rēķinā, ko Vandoorne iesniedza Capitol, neesot ticis atsevišķi norādīts PVN, kas norādot, ka tas tika samaksāts kā priekšnodoklis un nav atskaitāms. PVN kodeksa
         77. panta 1. punktā esot paredzēta tikai viena iespēja “atgūt” PVN, “kas uzlikts preču piegādei”.

      23      Šī tiesa tomēr jautā, vai vienkāršošanas pasākuma Sestās direktīvas 27. panta izpratnē piemērošanas sekas varētu būt tādas,
         ka šādam piegādātājam starpniekam nav tiesību atgūt PVN, lai gan tas ir iekļauts viņa samaksātajā cenā. Lai gan režīms paredz,
         ka, tā kā nodokļu uzlīmes piestiprina ražotājs vai importētājs, PVN zaudē savu būtību, tomēr nevarot tikt noliegts, ka katrā
         turpmākajā tirdzniecības posmā šī nodokļa summa tiek pilnībā samaksāta, nodokļu maksātājam [tik un tā] nespējot to atskaitīt.
         Ja piegādātājs starpnieks zaudē prasījumu, kas tam ir pret savu darījumu partneri, viņš nevar saņemt atbilstošo PVN summu,
         lai gan ir samaksājis šo pašu PVN summu savam attiecīgajam piegādātājam.

      24      Šādos apstākļos Hof van beroep te Gent nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Beļģijas tiesiskais regulējums, konkrētāk PVN kodeksa 58. panta 1. punkts kopsakarā ar 77. panta 1. punkta 7) apakšpunktu,
         atbilst [..] Sestās direktīvas [..] 27. pantam, ar ko dalībvalstīm ļauj noteikt vienkāršošanas pasākumus, un/vai šīs direktīvas
         11. panta C daļas 1. [punktam], ar ko piešķir tiesības atgūt PVN pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas gadījumā, ja ar to [..]
         ievieš vienkāršotu PVN iekasēšanu par tabakas izstrādājumu piegādi, nosakot vienreizēju iekasēšanu priekšnodokļa formā, un
         [..] nodokļu maksātājam, kurš ir samaksājis PVN par šiem tabakas izstrādājumiem starpposmos, nepiešķir tiesības atgūt PVN
         sakarā ar pilnīgu vai daļēju cenas nemaksāšanu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      25      Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesai LESD 267. pantā paredzētās tiesvedības ietvaros nav jāizskata jautājums par valsts tiesību
         normu saderīgumu ar Savienības tiesībām. Tiesa tomēr var sniegt valsts tiesai visus šo tiesību interpretācijas elementus,
         kas tai ļautu izvērtēt šo saderīgumu, ņemot vērā spriedumu lietā, kura tajā ir ierosināta (it īpaši skat. 2007. gada 5. jūlija
         spriedumu apvienotajās lietās C‑145/06 un C‑146/06 Fendt Italiana, Krājums, I‑5869. lpp., 30. punkts, kā arī 2010. gada 9. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑379/08 un C‑380/08 ERG u.c., Krājums, I‑2007. lpp., 25. punkts).

      26      Šajos apstākļos uzdoto jautājumu ir jāsaprot tādējādi, ka iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Sestās direktīvas 11. panta
         C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu,
         par kādu ir pamata tiesvedība, ar kuru, paredzot PVN iekasēšanu no tabakas izstrādājumu ražotāja vai importētāja, izmantojot
         nodokļu uzlīmes, vienā reizē un kā priekšnodokli, liedz tiesības piegādātājiem starpniekiem vēlāk turpmāko piegāžu ķēdē atgūt
         PVN, ja šo izstrādājumu pircējs nesamaksā cenu [par tām].

      27      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 27. panta 1. un 5. punktā minētie atkāpes saturošie valsts pasākumi, kas ir
         atļauti, lai “vienkāršotu nodokļa iekasēšanu vai novērstu noteiktu veidu nodokļu nemaksāšanu [krāpšanu] vai apiešanu”, ir
         jāinterpretē šauri un no tiem var atkāpties attiecībā uz minētās direktīvas 11. pantā noteikto PVN bāzi tikai tiktāl, ciktāl
         tas ir skaidri nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. 1984. gada 10. aprīļa spriedumu lietā 324/82 Komisija/Beļģija, Recueil, 1861. lpp., 29. punkts, un 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C‑63/96 Skripalle, Recueil, I‑2847. lpp., 24. punkts). Turklāt tiem jābūt nepieciešamiem un atbilstošiem to izvirzītā īpašā mērķa sasniegšanai, un tam
         pēc iespējas mazāk ir jāietekmē Sestās direktīvas mērķi un principi (2000. gada 19. septembra spriedums apvienotajās lietās
         C‑177/99 un C‑181/99 Ampafrance un Sanofi, Recueil, I‑7013. lpp., 60. punkts, kā arī 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑17/01 Sudholz, Recueil, I‑4243. lpp., 46. punkts).

      28      Šajā gadījumā šķiet tāpat kā gadījumā ar Nīderlandes režīmu, par kuru bija lieta, kurā tika pasludināts 2006. gada 15. jūnija
         spriedums lietā C‑494/04 Heintz van Landewijck (Krājums, I‑5381. lpp., 24., 44., 54. un 62. punkts), valsts tiesiskajā regulējumā, par kuru ir pamata tiesvedība, esošā
         atkāpes režīma, ar kuru ļauj iekasēt PVN, izmantojot nodokļu uzlīmes, mērķis un sekas ir gan novērst krāpšanu un ļaunprātīgu
         izmantošanu, gan vienkāršot nodokļa iekasēšanu, kas šī atkāpes režīma dēļ notiek vienā izstrādājumu tirdzniecības posmā, paredzot,
         ka PVN tiek iekasēts vienlaicīgi ar akcīzes nodokli, vēl pirms darbības, par kuru jāmaksā nodoklis saskaņā ar Sestās direktīvas
         10. pantu. Tādējādi šis režīms attiecas uz pēdējā minētā maksājuma pieprasīšanas brīdi tādā veidā, ka tas atbilst akcīzes
         nodokļa iekasēšanas brīdim (skat. 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑435/03 British American Tobacco un Newman Shipping, Krājums, I‑7077. lpp., 45. un 46. punkts).

      29      Turklāt ir skaidrs, ka tāpat kā Nīderlandes režīms, par kuru bija lieta, kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums
         lietā Heintz van Landewijck (55. punkts), šis režīms, kā tas izriet gan no PVN kodeksa 58. panta 1. punkta, gan no Beļģijas Karalistes saskaņā ar Sestās
         direktīvas 27. panta 5. punktu sniegtā paziņojuma satura, kas atkārtots šī sprieduma 12. punktā, maksājamā PVN summu piesaista
         preču cenai galīgā patēriņa stadijā, šo summu nosakot atbilstoši mazumtirdzniecības cenai, kas jāmaksā patērētājam.

      30      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 27. panta 1. punktā ir aizliegti tikai tādi pasākumi, kas var ievērojami ietekmēt
         gala patēriņa stadijā maksājamo nodokli (skat. 1988. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 138/86 un 139/86 Direct Cosmetics un Laughtons Photographs, Recueil, 3937. lpp., 52. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Heintz van Landewijck, 57. punkts).

      31      Pat ja noteiktos apstākļos – tādos, kā preču pazaudēšana, to pārdošana ar zaudējumiem vai nelikumīga pārdošana par cenu, kas
         atšķiras no tās mazumtirdzniecības cenas, kuru norāda uz nodokļu uzlīmēm, – ražotāja vai importētāja pienākums tāda atkāpju
         režīma ietvaros, par kādu ir pamata lieta, varētu būt samaksāt lielāku PVN summu nekā tā, kas tiktu noteikta Kopienas PVN
         iekasēšanas saskaņotās tiesību sistēmas piemērošanas gadījumā, tomēr tikai iespējamība vien, ka šādi apstākļi radīsies, nav
         pietiekama, lai uzskatītu, ka šis režīms varētu ievērojami ietekmēt nodokļa summu preces galīgā patēriņa stadijā (šajā ziņā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Heintz van Landewijck, 56.–58. punkts). Vienkāršošanas pasākums būtībā paredz globālāku pieeju nekā tā, kas paredzēta normā, ko tas aizstāj, un
         tādējādi ne vienmēr atbilst katra nodokļu maksātāja konkrētajai situācijai (iepriekš minētais spriedums lietā Sudholz, 62. punkts).

      32      No tā izriet, ka tāds režīms, par kādu ir pamata tiesvedība, atbilst Sestās direktīvas 27. panta 1. punktā definētajiem kritērijiem
         un šo pašu iemeslu dēļ tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams PVN iekasēšanas vienkāršošanai un cīņai ar nodokļu nemaksāšanu
         [krāpšanu] vai apiešanu (skat. šajā ziņā iepriekš minēto spriedumu lietā Heintz van Landewijck, 58. un 59. punkts).

      33      Savos šajā lietā iesniegtajos rakstveida apsvērumos Vandoorne tomēr norāda, ka šis režīms ir pretrunā Sestās direktīvas 11. panta C daļas 1. punktam un 27. panta 1. un 5. punktam, jo tas
         liedz tiesības atgūt PVN, ja netiek samaksāta cena. Ļaujot dalībvalstīm izveidot PVN priekšnodokļa vienreizējas iekasēšanas
         režīmu, atkāpjoties no vispārējās normas, kas paredz PVN iekasēšanu katrā ekonomiskās ķēdes posmā, Sestās direktīvas 27. pants
         atļaujot tikai tādus valsts pasākumus PVN iekasēšanas vienkāršošanai, kas paredzēti, lai novērstu nodokļu nemaksāšanu [krāpšanu]
         vai apiešanu. Tā kā jebkurš izņēmums ir interpretējams šauri, šādai atkāpei savukārt nedrīkstot būt nekāda ietekme uz tādām
         citām PVN normām, kuras regulē šī nodokļa atgūšanu. Turklāt tās piedzīvotā prasījuma zaudēšana šajā gadījumā tai esot radījusi
         tieši tādu pašu kaitējumu, kāds tiek nodarīts vienkāršam nodokļu maksātājam, kam piemēro dalītā PVN režīmu, jo saskaņā ar
         attiecīgo atkāpju režīmu katrs starpniecības ķēdes posms sedz PVN, kas iekļauts cenā, kura samaksāta tā tabakas izstrādājumu
         piegādātājam.

      34      Šī argumentācija nav atbalstāma.

      35      Kā izriet no šī sprieduma 28. punkta, ir skaidrs, ka saskaņā ar tādu režīmu, par kādu ir pamata lieta, PVN saistībā ar tabakas
         izstrādājumiem tiek iekasēts, izmantojot nodokļa uzlīmes, vienā reizē un iepriekš tikai no šo izstrādājumu ražotāja vai importētāja
         vienlaicīgi ar akcīzes nodevu pirms darbības, par kuru jāmaksā nodoklis saskaņā ar Sestās direktīvas 10. pantu.

      36      No tā izriet, ka piegādātājiem starpniekiem, kuri kā Vandoorne pamata lietā šo izstrādājumu turpmāko piegāžu ķēdē rīkojas pēc ražotāja vai importētāja, pirmkārt, kad piegādi pēc to vēlmes
         veic viņu pašu piegādātāji, nav jāmaksā PVN priekšnodoklis, kas varētu dot tiesības tūlītēji un pilnībā atskaitīt šo nodokli
         saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu, un, otrkārt, tiem nav jāmaksā PVN saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu,
         kad tiek veiktas piegādes izstrādājumu pircējam.

      37      Tādā situācijā, par kādu ir pamata lieta, ir skaidrs, kā jau tika norādīts šī sprieduma 18. punktā, ka rēķinos par šīm dažādajām
         piegādēm saskaņā ar Karaļa lēmuma Nr. 13 2. pantu, kas atkārtots šī sprieduma 13. punktā, nav atsevišķi norādīts PVN, jo šajos
         rēķinos ir norādīta cena, kurā ir iekļauta ražotāja vai importētāja samaksātā PVN summa, un norāde “Tabakas izstrādājumi:
         PVN iekasēts kā priekšnodoklis un nav atskaitāms”.

      38      Šajos apstākļos, tā kā piegādātājiem starpniekiem nav pienākuma maksāt PVN par tabakas izstrādājumu piegādēm, tie nevar prasīt
         tā atmaksāšanu saskaņā ar Sestās direktīvas 11. panta C daļas 1. punktu gadījumā, kad pircējs nesamaksā šo piegāžu cenu.

      39      Šajā sakarā nav nozīmes apstāklim, ka PVN summa, ko ražotājs vai importētājs samaksā kā priekšnodokli, izmantojot nodokļu
         uzlīmes, no ekonomiskā viedokļa ir iekļauta piegāžu cenā, kas veiktas šiem piegādātājiem. Šāds apstāklis nekādi negroza faktu,
         ka šiem piegādātājiem nav nodokļu parāda saskaņā ar PVN normām.

      40      Turklāt tādā PVN vienkāršotās iekasēšanas režīmā, par kādu ir pamata tiesvedība, PVN summa, ko, izmantojot nodokļu uzlīmes,
         ir samaksājis ražotājs vai importētājs, ir saistīta nevis ar atlīdzību, ko faktiski ir saņēmis katrs piegādātājs, bet, kā
         tas tika jau konstatēts šī sprieduma 29. punktā, ar izstrādājumu cenu gala patēriņa posmā, tāds piegādātāja starpnieka prasījuma
         attiecībā uz tā darījuma partneri zaudējums, par kādu ir pamata lieta, nesamazina nodokļa bāzi.

      41      Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka, ja šāds piegādātājs starpnieks atgūtu PVN summu gadījumā, ja pircējs nesamaksā par tabakas
         izstrādājumu piegādēm, tas pretēji Sestās direktīvas 27. panta 1. punkta prasībām ievērojami ietekmētu gala patēriņa stadijā
         maksājamo nodokli un tādējādi šajā stadijā iekasētos dalībvalsts nodokļu ieņēmumus. Tā turklāt būtu tad, ja lūgums atgūt PVN
         attiektos uz visu tabakas izstrādājumu ražotāja vai importētāja samaksāto summu, pamatojot ar to, ka to samaksātais priekšnodoklis
         attiecas uz visu cenu, ko katrs piegādātājs starpnieks norāda rēķinā savam darījumu partnerim.

      42      Ir iespējams, kā to savos apsvērumos norāda Komisija, ka par bankrotējušu atzītā pircēja pārstāvis šos izstrādājumus, ņemot
         vērā to īpašības, var vēl pārdot gala patērētājiem it īpaši tādā gadījumā, kāds ir pamata tiesvedībā. Tādējādi nevar izslēgt,
         ka pretēji kopējā PVN sistēmā paredzētajam principam šie izstrādājumi tiktu patērēti daļēji, ja ne pilnībā, nesamaksājot attiecīgo
         nodokli Valsts kasē.

      43      Turklāt ir jāuzsver, ka, ja tiek ļauts piegādātājam starpniekam šī režīma ietvaros atgūt PVN summu, pat pilnībā, ja pircējs,
         apgalvojot, ka nav maksātspējīgs, nav samaksājis par piegādēm, tas varētu tik būtiski sarežģīt PVN iekasēšanu, – kā to savos
         apsvērumos ir norādījusi Beļģijas valdība un Čehijas valdība – ka tiktu veicināta ļaunprātīga izmantošana un krāpšana, lai
         gan PVN iekasēšanas vienkāršošana un šādas nodokļu nemaksāšanas vai apiešanas [ļaunprātīgas izmantošanas un krāpšanas] novēršana
         ir tieši šī režīma mērķi saskaņā ar Sestās direktīvas 27. panta 1. punktu (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu
         lietā Heintz van Landewijck, 43., 62. un 65. punkts, kā arī 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑374/06 BATIG, Krājums, I‑11271. lpp., 39. punkts).

      44      Cigarešu tirgus, kā Tiesa to jau ir atzinusi, ir īpaši labvēlīgs nelegālās tirdzniecības attīstībai (skat. 2002. gada 10. decembra
         spriedumu lietā C‑491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, Recueil, I‑11453. lpp., 87. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑222/01 British American Tobacco, Recueil, I‑4683. lpp., 72. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā BATIG, 34. punkts).

      45      No tā izriet, ka tiesību atgūt PVN liegšana tādam piegādātājam starpniekam kā Vandoorne, ja tabakas izstrādājumu pircējs nesamaksā par tam piegādātajiem izstrādājumiem, ir raksturīgas sekas tādam režīmam, par
         kādu ir pamata tiesvedība un kura mērķis un sekas saskaņā ar Sestās direktīvas 27. panta 1. punktu ir vienkāršot PVN iekasēšanu
         un cīnīties pret nodokļu nemaksāšanu [krāpšanu] un apiešanu saistībā ar šiem izstrādājumiem.

      46      Tā rezultātā uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 11. panta C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamata tiesvedība, kas, lai vienkāršotu
         PVN iekasēšanu un cīnītos pret nodokļu nemaksāšanu [krāpšanu] un apiešanu attiecībā uz tabakas izstrādājumiem, paredzot iekasēt
         šo nodokli no šo izstrādājumu ražotāja vai importētāja, izmantojot nodokļu uzlīmes, vienā reizē kā priekšnodokli, liedz piegādātājiem
         starpniekiem turpmākā sekojošo piegāžu ķēdē tiesības atgūt PVN gadījumā, ja šo izstrādājumu pircējs nav samaksājis [pirkuma]
         cenu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar Padomes 2004. gada 20. janvāra
            Direktīvu 2004/7/EK, 11. panta C daļas 1. punkts un 27. panta 1. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz
            tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamata tiesvedība, kas, lai vienkāršotu PVN iekasēšanu un cīnītos pret nodokļu
            nemaksāšanu [krāpšanu] un apiešanu attiecībā uz tabakas izstrādājumiem, paredzot iekasēt šo nodokli no šo izstrādājumu ražotāja
            vai importētāja, izmantojot nodokļu uzlīmes, vienā reizē kā priekšnodokli, liedz piegādātājiem starpniekiem turpmākā sekojošo
            piegāžu ķēdē tiesības atgūt PVN gadījumā, ja šo izstrādājumu pircējs nav samaksājis [pirkuma] cenu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 23.janvārī. # Renate Sterbenz (C-421/00) un Paul Dieter Haug (C-426/00 un C-16/01). # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten, Unabhängiger Verwaltungssenat Wien un Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Tiesību aktu tuvināšana - EKL 28. un 30. pants - Direktīva 79/112/EEK. # Apvienotās lietas C-421/00, C-426/00 un C-16/01.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 8.martā. # Konsumentombudsmannen (KO) pret Gourmet International Products AB (GIP). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Stockholms tingsrätt - Zviedrija. # Preču brīva aprite. # Lieta C-405/98.


Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2014. gada 9. septembra spriedums.#MasterCard, Inc. u.c. pret Eiropas Komisiju.#Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti attiecībā uz pētījumu par komersantu izmaksām un ieguvumiem, akceptējot dažādas maksājumu metodes – Trešās personas izsniegti dokumenti – Piekļuves atteikums – Izņēmums saistībā ar lēmumu pieņemšanas procesa aizsardzību – Izņēmums saistībā ar trešo personu komerciālo interešu aizsardzību.#Lieta T‑516/11.