Tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 22. novembra spriedums.#Eiropas Komisija pret Vācijas Federatīvā Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde – Kapitāla brīva aprite – Pensiju fondos un pensijas kasēs iemaksāto dividenžu un procentu aplikšana ar nodokli – Dividendēm un procentiem, kas iemaksāti dibinājumos nerezidentos, piemērojamais režīms – Tādu darbības izmaksu atskaitīšana, kas tieši saistītas ar ienākumu saņemšanu dividenžu un procentu formā – Pierādīšanas pienākums.#Lieta C‑600/10.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1999. gada 11.martā. # The Queen pret Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: British Agrochemicals Association Ltd. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Lieta C-100/96.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2009. gada 12.martā. # Joséphine Arpaillange un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Pieņemšana darbā. # Lieta F-104/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 12. martā
      Lieta F‑104/06
      Joséphine Arpaillange u.c.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Līgumdarbinieki – Pieņemšana darbā – Klasificēšana – Bijušie individuālie eksperti – Diploms – Profesionāla pieredze – Iebilde par prettiesiskumu
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru J. Arpaillange, kā arī četri citi Komisijas līgumdarbinieki lūdz tostarp atcelt institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus,
         lēmumus par klasificēšanu, kādi tie izriet no viņu darba līgumiem

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Līgumdarbinieki – Klasificēšana – Darbinieki, kas ietilpst IV funkciju grupā
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 79. panta 2. punkts un 86. pants)
      2.      Ierēdņi – Vienlīdzīga attieksme – Atšķirīga attieksme pret dažādu kategoriju darbiniekiem Civildienesta noteikumos paredzēto
            garantiju un sociālā nodrošinājuma priekšrocību ziņā – Diskriminācijas neesamība
      3.      Ierēdņi – Prasība – Prasība par zaudējumu atlīdzību, kas saistīta ar prasību atcelt tiesību aktu – Prasības atcelt tiesību
            aktu noraidīšana, kā rezultātā tiek noraidīta prasība par zaudējumu atlīdzību
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      1.      No Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 79. panta 2. punkta izriet, ka administrācijai ir rīcības brīvība, nosakot līgumdarbinieku
         klasificēšanai prasīto profesionālās pieredzes gadu skaitu. Tā kā minētās kārtības 86. pantā paredzēta 3.a pantā minēto līgumdarbinieku,
         kas ietilpst IV funkciju grupā, klasificēšana vienīgi trīs pakāpēs, atšķirība, kas šķir zemāko robežu no augstākās robežas,
         attiecībā uz profesionālo pieredzi, kas prasīta katrai no trīs pakāpēm, neapšaubāmi ir augsta. Tādējādi identiska attieksme
         pret līgumdarbiniekiem, kas attiecībā uz viņu profesionālo pieredzi atrodas dažādās situācijās, ir raksturīga 3.a pantā minēto
         līgumdarbinieku, kas ietilpst IV funkciju grupā, iedalīšanas trīs pakāpēs sistēmai.

      (skat. 48., 50. un 52. punktu)
      Atsauce
      Vispārējā tiesa: 2003. gada 19. marts, CMA CGM u.c./Komisija, T‑213/00, Recueil, II‑913. lpp., 405.–410. punkts.

      2.      Tā kā Kopienu likumdevējs var izveidot jaunas darbinieku kategorijas, kas atbilst Kopienu administrācijas leģitīmām vajadzībām,
         un nevar apšaubīt Civildienesta noteikumos noteiktās dažādu Eiropas Kopienu nodarbināto personu kategoriju atšķirības, vai
         tās attiektos uz ierēdņiem vārda tiešā nozīmē vai dažādām darbinieku kategorijām, kurām piemērojama Pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtība, jo visas šīs kategorijas ir noteiktas atbilstoši Kopienu administrācijas leģitīmām vajadzībām un tās veicamo pastāvīgo
         vai pagaidu uzdevumu raksturam, to, ka Civildienesta noteikumos paredzēto garantiju un sociālā nodrošinājuma priekšrocību
         ziņā atsevišķas personu kategorijas, kas ir nodarbinātas Kopienās, var izmantot tādas garantijas vai priekšrocības, kuras
         netiek piešķirtas citām kategorijām, nevar uzskatīt par diskrimināciju. It īpaši minētās kārtības 3.a un 3.b pantā paredzētie
         līgumdarbinieki ietilpst atšķirīgās darbinieku kategorijās, tostarp tāpēc, ka atšķirībā no pirmajiem šie otrie var noslēgt
         darba līgumu vienīgi uz ierobežotu laiku, kas arī nozīmē atšķirīgu klasificēšanu un tādējādi atšķirīgus algas līmeņus.

      (skat. 60., 61., 63. un 97. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1983. gada 6. oktobris, no 118/92 līdz 123/82 Celant u.c./Komisija, Recueil, 2995. lpp., 22. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1998. gada 30. septembris, T‑121/97 Ryan/Revīzijas palāta, Recueil, II‑3885. lpp., 98. un 104. punkts; 2007. gada 9. jūlijs, T‑415/06 P De Smedt/Komisija, Krājums‑CDL, I‑B‑1‑0000. un II‑B‑1‑0000. lpp., 54. un 55. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2006. gada 19. oktobris, F‑59/05 De Smedt/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑10. un II‑A‑1‑409. lpp., 71. un 76. punkts

      3.      Ierēdņu prasībās prasījumi par zaudējumu atlīdzību ir jānoraida, ja tie ir cieši saistīti ar prasījumiem atcelt tiesību aktu,
         kas ir tikuši noraidīti vai nu kā nepieņemami, vai kā nepamatoti.

      (skat. 137. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2004. gada 10. jūnijs, T‑330/03 Liakoura/Padome, Krājums‑CDL, I‑A‑191. un II‑859. lpp., 69. punkts; 2005. gada 13. decembris, T‑155/03, T‑157/03 un T‑331/03 Cwik/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑411. un II‑1865. lpp., 207. punkts.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2002. gada 5.novembrī. # André Ronsse pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Atalgojums/Darba samaksa - Nepamatotu maksājumu atgūšana. # Lieta T-205/01.


Tiesas spriedums 1992. gada 10. novembrī. # Exportur SA pret LOR SA un Confiserie du Tech SA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Montpellier - Francija. # Lieta C-3/91.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2008. gada 3.jūnijā.#The Queen, ko lūdza International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) un citi pret Secretary of State for Transport.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Apvienotā Karaliste.#Jūras transports - Kuģu radītais piesārņojums - Direktīva 2005/35/EK -Spēkā esamība - Montegobejas konvencija - Marpol 73/78 konvencija - Tiesiskās sekas - Atsaukšanās - Rupja neuzmanība - Tiesiskās drošības princips.#Lieta C-308/06.

text:
      Lieta C‑308/06
      The Queen pēc
      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) u.c. lūguma
      pret
      Secretary of State for Transport
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Jūras transports – Kuģu radītais piesārņojums – Direktīva 2005/35/EK –Spēkā esamība – Montegobejas konvencija – Marpol 73/78 konvencija – Tiesiskās sekas – Atsaukšanās – Rupja neuzmanība – Tiesiskās drošības princips
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/35)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas
      3.        Transports – Jūras transports – Kuģu radītais piesārņojums un sankciju ieviešana par pārkāpumiem – Direktīva 2005/35
      (EKL 249. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/35 4. un 8. pants)
      1.        Tā kā Kopienu noslēgtajiem starptautiskajiem nolīgumiem ir augtāks spēks par atvasinātajiem Kopienu tiesību aktiem, atvasinātā
         Kopienu tiesību akta spēkā esamību var ietekmēt tā nesaderība ar šādām starptautisko tiesību normām. Ja šī spēkā esamība tiek
         apstrīdēta valsts tiesā, tad Tiesa, piemērojot EKL 234. pantu, pārbauda attiecīgā Kopienu tiesību akta spēkā esamību, ņemot
         vērā visus starptautisko tiesību noteikumus, ievērojot divus nosacījumus. Pirmkārt, šiem noteikumiem ir jābūt saistošiem Kopienai.
         Otrkārt, Tiesa var pārbaudīt Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā esamību, vadoties no starptautiska nolīguma, tikai tad, ja
         tā raksturs un sistēma nav pretrunā šim Kopienu tiesiskajam regulējumam un ja turklāt šīs tiesību normas no to satura viedokļa
         ir beznosacījuma un pietiekami precīzas.

      Tā kā starptautiskā konvencija par kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanu (Marpol 73/78 konvencija) nav saistoša Kopienai, tikai tas, ka Direktīvas 2005/35 par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu
         par pārkāpumiem mērķis ir iekļaut Kopienu tiesībās zināmus noteikumus, kas minēti šajā konvencijā, nekādā ziņā nav pietiekami,
         lai uzskatītu, ka Tiesai ir tiesības pārbaudīt šīs direktīvas likumību, vadoties no minētās konvencijas. Protams, Kopienu
         kompetence ir jāīsteno, ievērojot starptautiskās tiesības, tostarp starptautisko konvenciju normas tiktāl, ciktāl tajās ir
         kodificētas vispārējo starptautisko tiesību paražu tiesību normas. Tomēr minētās Marpol konvencijas I pielikuma 9. noteikuma un 11. noteikuma b) punkta un II pielikuma 5. noteikuma un 6. noteikuma b) punkta normas
         nav vispārējo starptautisko tiesību paražu tiesību normu izpausme. Tāpēc Direktīvas 2005/35 spēkā esamību nevar izvērtēt,
         vadoties no šīs konvencijas, lai gan tā ir saistoša dalībvalstīm.

      (sal. ar 42.–45. un 50.–52. pantu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Attiecībā uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvenciju, kas parakstīta Montegobejā 1982. gada 10. decembrī (Jūras
         tiesību konvencija), Kopiena to parakstīja un pēc tam apstiprināja ar Lēmumu 98/392, kā rezultātā tā saista Kopienu, un šīs
         konvencijas noteikumi no tā brīža ir Kopienu tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa. Tomēr Jūras tiesību konvencija neievieš
         noteikumus, kas būtu paredzēti, lai tos tieši un nekavējoties piemērotu konkrētām personām un piešķirtu tām tiesības vai brīvības,
         uz kurām tās varētu atsaukties pret valstīm, neatkarīgi no kuģa karoga valsts nostājas. No tā izriet, ka Jūras tiesību konvencijas
         raksturs un sistēma nepieļauj, ka Tiesa varētu izvērtēt Kopienu tiesību akta spēkā esamību, vadoties no šīs konvencijas.

      (sal. ar 53., 64. un 65. pantu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Direktīvas 2005/35 par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu par pārkāpumiem 4. pantā, skatot to kopā ar tās
         8. pantu, dalībvalstīm ir likts sodīt par piesārņojošu vielu noplūdi no kuģiem, ja tas izdarīts “ar nodomu, aiz neuzmanības
         vai rupjas nolaidības [nolaidības vai rupjas neuzmanības]”, bet nedefinējot šos jēdzienus. Tomēr šie atšķirīgie jēdzieni,
         it īpaši “rupjas neuzmanības” jēdziens atbilst atbildības uzņemšanās kritērijiem, kurus ir paredzēts piemērot nenoteiktā skaitā
         situāciju, kuras nav iespējams iepriekš paredzēt, un nevis konkrētai uzvedībai, kuru var precīzi aprakstīt Kopienu vai valsts
         tiesību normatīvā aktā. Turklāt šie jēdzieni ir pilnībā iekļauti un lietoti attiecīgajās dalībvalstu tiesību sistēmās. Šādos
         apstākļos “rupjas neuzmanības” jēdziens minētā 4. panta nozīmē ir jāsaprot kā darbība vai bezdarbība, kas izdarīta bez nodoma
         un ar kuru atbildīgā persona nozīmīgā veidā pārkāpj savu rūpības pienākumu, kurš tai bija jāievēro un kuru tā varēja ievērot,
         ņemot vērā tās īpašības, zināšanas, spējas un tās konkrēto situāciju. Visbeidzot, saskaņā ar EKL 249. pantu dalībvalstīm Direktīva 2005/35
         ir jātransponē to attiecīgajā tiesību sistēmā. Līdz ar to pati šīs direktīvas 4. pantā minēto pārkāpumu un piemērojamo sodu
         definīcija izriet no dalībvalsts pieņemtajām tiesību normām.

      No minētā izriet, ka Direktīvas 2005/35 4. pants, skatīts kopā ar tās 8. pantu, liekot dalībvalstīm sodīt par piesārņojošu
         vielu noplūdi no kuģiem, ja tas izdarīts aiz “rupjas neuzmanības”, bet nedefinējot šos jēdzienus, nepārkāpj vispārīgo tiesiskās
         drošības principu.

      (sal. ar 72.–74. un 77.–79. pantu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2008. gada 3. jūnijā (*)

      Jūras transports – Kuģu radītais piesārņojums – Direktīva 2005/35/EK – Spēkā esamība – Montegobejas konvencija – Marpol 73/78 konvencija – Tiesiskās sekas – Atsaukšanās – Rupja neuzmanība – Tiesiskās drošības princips
      Lieta C‑308/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 4. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 14. jūlijā,
         tiesvedībā

      The Queen pēc

      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko),

      International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo),

      Greek Shipping Co-operation Committee,

      Lloyd’s Register,

      International Salvage Union lūguma

      pret
      Secretary of State for Transport.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], P. Linda [P. Lindh] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāres: L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore, un S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 25. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo),
            Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd’s Register un International Salvage Union vārdā – K. Grīnvuds [C. Greenwood], QC, un H. Mersers [H. Mercer], barrister,

      –        Apvienotās Karalistes vārdā – K. Gibsa [C. Gibbs], pārstāve, kurai palīdz K. Lūiss [C. Lewis] un S. Vordsvorts [S. Wordsworth], barristers,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Berings Līsbergs [J. Bering Liisberg] un B. Veisa Foga [B. Weis Fogh], pārstāvji,

      –        Igaunijas valdības vārdā – L. Uibo [L. Uibo], pārstāvis,

      –        Grieķijas valdības vārdā – A. Samoni‑Randu [A. Samoni‑Rantou] un S. Hala [S. Chala], kā arī G. Karipsiadis [G. Karipsiadis], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – M. Sampols Pukurujs [M. Sampol Pucurull], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un L. Bitels [L. Butel], kā arī K. Jurgensena [C. Jurgensen], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Kipras valdības vārdā – D. Lisandru [D. Lysandrou] un N. Haralampidu [N. Charalampidou], pārstāvji,

      –        Maltas valdības vārdā – S. Kamiljēri [S. Camilleri], pārstāvis,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – K. Vistranda [K. Wistrand] un A. Falka [A. Falk], pārstāves,

      –        Eiropas Parlamenta vārdā – M. Gomeša‑Leala [M. Gómez‑Leal] un H. Rodrigess [J. Rodrigues], pārstāvji,

      –        Eiropas Savienības Padomes vārdā – E. Karlsone [E. Karlsson] un E. Šaburo [E. Chaboureau], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Simonsons [K. Simonsson], H. Ringboms [H. Ringbom] un F. Hofmeisters [F. Hoffmeister], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 20. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvas 2005/35/EK par
         kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu par pārkāpumiem (OV L 255, 11. lpp., bet labojumi – OV 2006, L 33, 87. lpp.,
         un OV 2006, L 105, 65. lpp.) 4. un 5. panta spēkā esamību.

      2        Šis lūgums ir izteikts prāvā starp International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co‑operation Committee, Lloyd’s Register, International Salvage Union un Secretary of State for Transport (Transporta ministrija) par Direktīvas 2005/35 īstenošanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskās tiesības
      3        Apvienoto Nāciju Jūras tiesību konvencijā, kas parakstīta Montegobejā [Montego Bay] 1982. gada 10. decembrī (turpmāk tekstā – “Jūras tiesību konvencija”) un kas stājusies spēkā 1994. gada 16. novembrī. Tā
         Eiropas Kopienu vārdā tika apstiprināta ar Padomes 1998. gada 23. marta Lēmumu 98/392/EK (OV L 179, 1. lpp.).

      4        Jūras tiesību konvencijas 2. pantā teritoriālo ūdeņu tiesiskais režīms ir noteikts šādi:

      “1.      Piekrastes valsts suverenitāte izplatās aiz sauszemes teritorijas un iekšējo ūdeņu robežas, bet arhipelāga valstu gadījumā
         – tās arhipelāga ūdeņiem, pieguļošajā jūras joslā, kuru sauc par teritoriālo jūru.

      [..]
      3.      Suverenitāte pār teritoriālo jūru tiek realizēta saskaņā ar šo [Jūras tiesību] konvenciju un citām starptautisko tiesību normām.”
      5        Šīs konvencijas 17. pantā ir noteikts:

      “Saskaņā ar šīs [Jūras tiesību] konvencijas noteikumiem, visu valstu kuģiem, gan piekrastes valstu, gan to valstu, kurām nav
         izejas uz jūru, ir miermīlīgas caurbraukšanas tiesības pa teritoriālo jūru. ”

      6        Minētās konvencijas 34. pantā starptautiskajā kuģošanā izmantojamo jūras šaurumu tiesiskais režīms ir precizēts šādi:

      “1.      Starptautiskajā kuģošanā izmantojamo jūras šaurumu šķērsošanas režīms, ko nosaka šī daļa, citādā ziņā neskar ne šos jūras
         šaurumus veidojošo ūdeņu tiesisko statusu, ne to valstu, kuras robežojas ar jūras šaurumiem, suverenitātes vai jurisdikcijas
         realizāciju šādos ūdeņos, gaisa telpā virs tiem, to dibenā un dzīlēs.

      2.      To valstu, kuras robežojas ar jūras šaurumiem, suverenitāte vai jurisdikcija tiek realizēta, ņemot vērā šo daļu un citas starptautisko
         tiesību normas.”

      7        Jūras tiesību konvencijas 42. pantā ir noteikts:

      “1.      Ņemot vērā šīs nodaļas noteikumus, valstis, kas robežojas ar jūras šaurumiem, var pieņemt likumus un noteikumus par jūras
         šaurumu tranzīta šķērsošanu attiecībā uz visiem tālāk sekojošajiem jautājumiem vai uz jebkuru no tiem:

      [..]
      b)      piesārņojuma novēršana, samazināšana un kontrolēšana, ieviešot praksē piemērojamos starptautiskos noteikumus, kas attiecas
         uz naftas noplūdēm, naftu saturošajiem atkritumiem un citām indīgajām vielām jūras šaurumā;

      [..].”
      8        Šīs konvencijas V daļā noteikts īpašs tiesiskais režīms, kas attiecas uz ekskluzīvo ekonomisko zonu.

      9        Šajā daļā minētās konvencijas 56. panta 1. punktā ir noteikts:

      “1.      Piekrastes valstij ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā ir:
      a)      suverēnas tiesības izpētīt un izmantot, saglabāt un rīkoties ar dabas resursiem, kā dzīvajiem, tā arī nedzīvajiem, ūdeņos,
         kas sedz jūras dibenu, jūras dibenā un tās dzīlēs, un attiecībā uz citām darbībām zonas ekonomiskajā izpētē un ieguvē, tādām
         kā ūdens, straumju un vēja enerģijas ieguve;

      [..].”
      10      Šīs konvencijas 58. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “1.      Ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā visām valstīm, gan piekrastes, gan arī valstīm, kurām nav izejas uz jūru atbilstoši šīs Konvencijas
         attiecīgajiem noteikumiem, ir 87. pantā noteiktās kuģošanas un pārlidojuma brīvība, zemūdens cauruļvadu un kabeļu vilkšanas
         brīvība un citas ar šīm brīvībām saistītas jūras izmantošanas tiesības, tādas kā ar kuģu, gaisa kuģu, zemūdens cauruļvadu
         un kabeļu ekspluatāciju saistītās, un kas atbilst šīs [Jūras tiesību] Konvencijas noteikumiem.”

      11      Jūras tiesību konvencijas 79. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Visas valstis ir tiesīgas ierīkot zemūdens kabeļus un cauruļvadus kontinentālajā šelfā saskaņā ar šā panta noteikumiem.”
      12      Šīs konvencijas 89. pantā ir paredzēts:

      “Nevienai valstij nav tiesību pretendēt uz kādas atklātās jūras daļas pakļaušanu savai suverenitātei.”
      13      Minētās konvencijas 90. pantā ir teikts:

      “Katrai valstij, kā piekrastes valstij, tā arī valstij, kurai nav izejas uz jūru, ir tiesības uz to, lai kuģi ar tās karogu
         kuģotu atklātā jūrā.”

      14      Jūras tiesību konvencijas 116. pantā ir noteikts:

      “Visam valstīm ir tiesības uz to pilsoņu nodarbošanos ar zvejniecību atklātajā jūrā [..].”
      15      Šīs konvencijas XII daļa ir veltīta jūras vides aizsardzībai un saglabāšanai.

      16      Šajā minētās konvencijas XII daļā, 211. pantā ir teikts:

      “1.      Valstīm pirmām kārtām, izmantojot kompetentas starptautiskas organizācijas vai diplomātiskās konferences starpniecību, jāizveido
         starptautiskas normas un standarti, lai novērstu, mazinātu un kontrolētu jūras vides piesārņošanu no kuģiem, un jāsadarbojas,
         lai tādā pašā veidā pēc nepieciešamības izveidotu ceļu sistēmu, lai līdz minimumam novērstu avāriju briesmas, kuras var izsaukt
         jūras vides piesārņošanu, ieskaitot piekrasti, un kaitējumu no piesārņošanas, kas saistīts ar piekrastu valstu interesēm.
         Šādas normas un standarti līdzīgā veidā pēc nepieciešamības ir periodiski jāpārskata.

      2.      Valstīm jāpieņem likumi un noteikumi, lai novērstu, mazinātu un kontrolētu jūras vides piesārņošanu no kuģiem, kas kuģo ar
         to karogu vai reģistrēti tajās. Šādiem likumiem un noteikumiem jābūt vismaz tādam pašam efektam, kā vispārēji pieņemtām starptautiskām
         normām un standartiem, kas pieņemti kompetentā starptautiskā organizācijā vai vispārējā diplomātiskā konferencē.

      [..]
      4.      Piekrastes valstis, izmantojot savu suverenitāti savā teritoriālajā jūrā, drīkst pieņemt likumus un noteikumus, lai novērstu,
         mazinātu un kontrolētu jūras vides piesārņošanu no ārvalstu kuģiem, ieskaitot kuģus, kuri izmanto mierīgās caurbraukšanas
         tiesības. Šādi likumi un noteikumi saskaņā ar II daļas 3.nodaļu nedrīkst traucēt mierīgu caurbraukšanu ārvalstu kuģiem.

      5.      Piekrastes valstis, lai īstenotu 6.nodaļā noteikto, drīkst pieņemt attiecībā uz savām ekskluzīvajām ekonomiskajām zonām likumus
         un noteikumus, lai novērstu, mazinātu un kontrolētu piesārņošanu no kuģiem, kas atbilst vispārēji pieņemtām starptautiskām
         normām un standartiem, kurus pieņēmusi kompetenta starptautiskā organizācija vai vispārējā diplomātiskā konference, kas iedzīvina
         šādas normas un standartus.

      [..]”
      17      Ar starptautisko konvenciju par kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanu, kas parakstīta Londonā 1973. gada 2. novembrī un kas
         ir papildināta ar 1978. gada 17. februāra protokolu (turpmāk tekstā – “Marpol 73/78 konvencija”), ir ieviesti noteikumi cīņai ar jūras vides piesārņojumu.

      18      Noteikumi par naftas piesārņojuma novēršanu ir iekļauti Marpol 73/78 konvencijas I pielikumā.

      19      Atbilstoši šī pielikuma 9. noteikumam, ievērojot minētā pielikuma 10. un 11. noteikuma un šī 9. noteikuma 2. punkta normas,
         visiem kuģiem, uz kuriem attiecas šis pielikums, ir aizliegts izvadīt jūrā naftu vai naftas un ūdens maisījumus, izņemot gadījumus,
         ja tiek ievēroti izsmeļoši uzskaitītie nosacījumi.

      20      Minētā I pielikuma 10. noteikuma ir paredzētas naftas piesārņojuma no kuģiem, kas tiek izmantoti īpašās teritorijās, novēršanas
         metodes.

      21      Šī paša pielikuma 11. noteikumā ar nosaukumu “Izņēmumi” ir noteikts:

      “Šī pielikuma 9. un 10. noteikums neattiecas uz:
      a)      kuģa veiktu naftas vai naftas maisījumu izvadīšanu jūrā kuģa drošības dēļ vai lai glābtu cilvēka dzīvību jūrā;
      b)      naftas vai naftas maisījumu izvadīšanu jūrā kuģa avārijas vai tā iekārtu bojājuma dēļ:
      i)      ja pēc tam, kad radies bojājums vai atklāta noplūde, ir veikti visi atbilstošie piesardzības pasākumi, lai novērstu noplūdi
         vai to samazinātu līdz minimumam; un

      ii)      izņemot gadījumus, ja īpašnieks vai kapteinis rīkojies vai nu ar nolūku radīt bojājumu, vai rīkojies nolaidīgi, apzinoties,
         ka bojājums visticamāk radīsies; vai

      c)      jūrā nopludina [karoga] valsts pārvaldes atļautas vielas, kas satur naftu, ja to veic, lai apkarotu īpašus piesārņojuma gadījumus
         nolūkā mazināt piesārņojuma radīto kaitējumu līdz minimumam. Katrai šādai izvadīšanai ir nepieciešama tās valdības atļauja,
         kuras jurisdikcijā paredzēts veikt izvadīšanu.” [Neoficiāls tulkojums]

      22      Noteikumi par piesārņojuma ar kaitīgām šķidrām vielām novēršanu ir iekļauti Marpol 73/78 konvencijas II pielikumā.

      23      Šī pielikuma 5. noteikumā ir aizliegts izvadīt jūrā minētajā pielikumā norādītās vielas, izņemot gadījumus, ja ir izpildīti
         izsmeļoši uzskaitītie nosacījumi. Šī paša pielikuma 6. noteikuma a), b) un c) punktā identiskā redakcijā ir minēti izņēmumi,
         kas paredzēti Marpol 73/78 konvencijas 11. noteikuma I pielikuma a), b) un c) punktā.

       Kopienu tiesības
      24      Direktīvas 2005/35 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šo direktīvu saskaņā ar starptautiskajām tiesībām piemēro attiecībā uz piesārņojošu vielu noplūdi:
      a)      dalībvalstu iekšējos ūdeņos, tostarp ostās, ciktāl ir piemērojams Marpol režīms;

      b)      dalībvalstu teritoriālajos ūdeņos;
      c)      starptautiskai kuģošanai izmantotajos jūras šaurumos, ievērojot tranzīta režīmu, kā noteikts III daļas 2. iedaļā 1982. gada
         ANO Konvencijā par jūras tiesībām [Jūras tiesību konvencijā], tiktāl, ciktāl šādi jūras šaurumi ir kādas dalībvalsts jurisdikcijā;

      d)      kādas dalībvalsts ekskluzīvā ekonomiskajā zonā vai līdzvērtīgā zonā, kas izveidota saskaņā ar starptautiskajām tiesībām; un
      e)      atklātā jūrā.”
      25      Šīs direktīvas 4. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nodrošina to, ka piesārņojošo vielu noplūdi no kuģiem visās 3. panta 1. punktā minētajās teritorijās uzskata
         par pārkāpumu, ja tas izdarīts ar nodomu, aiz neuzmanības vai rupjas nolaidības [nolaidības vai rupjas neuzmanības]. Šos pārkāpumus
         uzskata par noziedzīgiem nodarījumiem saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/667/TI, ar ko papildina šo direktīvu, un minētajā pamatlēmumā
         noteiktajos apstākļos.”

      26      Atbilstoši Direktīvas 2005/35 5. pantam:

      “1.      Piesārņojošu vielu noplūdi jebkurā no 3. panta 1. punktā minētajam teritorijām neuzskata par pārkāpumu, ja tā atbilst nosacījumiem,
         kas noteikti Marpol 73/78 [konvencijas] I pielikuma 9., 10., 11.a) vai 11.c) noteikumā [9., 10. noteikumā, 11. noteikuma a) vai c) punktā] vai II pielikuma
         5., 6.a) vai 6.c) noteikumā [5. noteikumā, 6. noteikuma a) vai c) punktā].

      2.      Piesārņojošu vielu noplūdi 3. panta 1. punkta c), d) un e) apakšpunktos minētajās teritorijās neuzskata par pārkāpumu, par
         kuru atbildīgs īpašnieks, kapteinis vai apkalpe, kas rīkojas pēc kapteiņa pavēles, ja tā atbilst nosacījumiem, kas noteikti
         Marpol 73/78 [konvencijas] I pielikuma 11.b) noteikumā [11. noteikuma b) punktā] un II pielikuma 6.b) noteikumā [6. noteikuma b) punktā].”

      27      Direktīvas 2005/35 8. pantā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka par pārkāpumiem 4. panta nozīmē piemēro efektīvas, samērīgas
         un preventīvas sankcijas, kas var ietvert krimināltiesiskas vai administratīvas sankcijas.

      2.      Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka 1. punktā minētās sankcijas piemēro jebkurai personai,
         kas ir atzīta par atbildīgu par pārkāpumu 4. panta nozīmē.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      28      Prasītāji pamata prāvā ir jūras transporta organizāciju apvienība, kas pārstāv ievērojamu šīs nozares daļu. Tie iesniedza
         iesniedzējtiesā prasību pārbaudīt Direktīvas 2005/35 īstenošanas likumību (“judicial review”).

      29      Ar 2006. gada 4. jūlija lēmumu High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [Direktīvas 2005/35] 5. panta 2. punkts ir spēkā neesošs tiktāl, ciktāl ar to izņēmumus, kas noteikti Marpol 73/78 [konvencijas] I pielikuma 11. noteikuma b) punktā un II pielikuma 6. noteikuma b) punktā attiecībā uz starptautiskai kuģošanai
         izmantotajiem jūras šaurumiem, dalībvalsts ekskluzīvu ekonomisku zonu vai līdzvērtīgu zonu un atklātu jūru, piemēro tikai
         īpašniekiem, kapteiņiem un apkalpei?

      2)      Attiecībā uz dalībvalsts teritoriālajiem ūdeņiem:
      a)      vai Direktīvas [2005/35] 4. pants ir spēkā neesošs tiktāl, ciktāl ar to dalībvalstij uzlikts pienākums uzskatīt rupju nolaidību
         [neuzmanību] kā atbildības par piesārņojošo vielu noplūdi kritēriju; un/vai

      b)      vai Direktīvas [2005/35] 5. panta 1. punkts ir spēkā neesošs tiktāl, ciktāl ar to izslēgta Marpol 73/78 [konvencijas] I pielikuma 11. noteikuma b) punktā un II pielikuma 6. noteikuma b) punktā minēto izņēmumu piemērošana?

      3)      Vai Direktīvas [2005/35] 4. pants, kurā dalībvalstij paredzēts pienākums pieņemt valsts tiesību aktus, kuros jānosaka rupja
         neuzmanība kā atbildības standarts un jāuzliek sankcijas par noplūdēm teritoriālajos ūdeņos, pārkāpj mierīgas caurbraukšanas
         tiesības, kas noteiktas [Jūras tiesību] konvencijā, un, ja tas tā ir, vai 4. pants šajā daļā ir spēkā neesošs?

      4)      Vai jēdziena “rupja neuzmanība” izmantošana Direktīvas [2005/35] 4. pantā pārkāpj tiesiskās drošības principu un, ja tas tā
         ir, vai 4. pants šajā daļā ir spēkā neesošs?”

       Par pieņemamību
      30      Francijas valdība izsaka šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, jo tā uzskata, ka iesniedzējtiesa nav
         atspoguļojusi apstākļus, uz kuriem pamatojoties tajā celta prasība. Atšķirībā no lietas, par kuru pieņemts 2002. gada 10. decembra
         spriedums lietā C‑491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco (Recueil, I‑11453. lpp.), minētajā lūgumā ir precizēts tikai, ka prasītāji pamata prāvā ir cēluši prasību, kura vērsta uz Direktīvas 2005/35
         transpozīcijas Lielbritānijas Apvienotajā Karalistē un Ziemeļīrijā apstrīdēšanu.

      31      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ja jautājums par Eiropas Kopienu institūciju pieņemto tiesību aktu spēkā esamību ir izvirzīts
         valsts tiesā, šai tiesai ir jālemj, vai sprieduma taisīšanai ir jāspriež par šo jautājumu un tātad vai ir jālūdz Tiesai par
         to lemt. Tādējādi, tā kā iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir par Kopienu tiesību noteikumu spēkā esamību, Tiesai būtībā
         ir jāpieņem nolēmums (iepriekš minētais spriedums lietā British American Tobacco(Investments) un Imperial Tobacco, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      32      Tiesa var atteikties lemt par prejudiciālu jautājumu, kuru uzdevusi iesniedzējtiesa tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Kopienu
         tiesību normas spēkā esamības interpretācijai vai novērtējumam, ko lūdz iesniedzējtiesa, nav nekādas saistības ar pamata prāvas
         faktiem vai priekšmetu vai ja problēmai ir hipotētisks raksturs (iepriekš minētais spriedums lietā British American Tobacco(Investments) un Imperial Tobacco, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      33      Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka prasītāji pamata prāvā ir iesnieguši High Court prasību pārbaudīt likumību, kas vērsta uz Direktīvas 2005/35 transpozīcijas Apvienotajā Karalistē apstrīdēšanu, un ka viņi
         var celt šādu prasību pat tad, ja tās iesniegšanas dienā nav beidzies šīs direktīvas transpozīcijai [valsts tiesībās] paredzētais
         termiņš un ja nav pieņemts neviens valsts pasākums minētās direktīvas transpozīcijai.

      34      Turklāt Tiesā nav apstrīdēts, ka uzdotie jautājumi ir vajadzīgi, lai risinātu pamatprāvu, jo valsts pasākumu pieņemšanu, lai
         transponētu direktīvu Apvienotās Karalistes tiesību sistēmā, var būt atkarīga no nosacījuma, ka šī direktīva ir spēkā esoša
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 37. punkts).

      35      Tādējādi nav acīmredzams, ka Direktīvas 2005/35 spēkā esamības novērtējumam, kuru lūdz iesniedzējtiesa, nebūtu nekāda sakara
         ar pamata prāvas faktiem vai priekšmetu vai ka tas attiektos uz hipotētisku problēmu.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo, otro un trešo jautājumu
      36      Ar pirmo, otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesai novērtēt Direktīvas 2005/35 4. un 5. panta spēkā esamību,
         vadoties no Marpol 73/78 konvencijas I pielikuma 9. noteikuma un 11. noteikuma b) punkta, II pielikuma 5. noteikuma un 6. noteikuma b) punkta, kā
         arī ievērojot Jūras tiesību konvencijas noteikumus, kas precizē nosacījumus, kuri piekrastes valstīm jāievēro, īstenojot noteiktas
         to tiesības dažādās jūras teritorijās.

      37      Prasītāji pamata prāvā, kā arī Grieķijas, Kipras un Maltas valdība uzskata, ka Direktīvas 2005/35 4. un 5. pantā vairākos
         aspektos nav ievērota ne Marpol 73/78 konvencija, ne Jūras tiesību konvencija. Paredzot atbildības līmeni, kas atbilst rupjai neuzmanībai, šie panti izveido stingrāku
         atbildības par nejaušām noplūdēm sistēmu nekā tā, kas paredzēta Marpol 73/78 4. pantā, skatītā kopā ar šīs konvencijas I pielikuma 9. noteikumu un 11. noteikuma b) punktu, kā arī tās II pielikuma 5. noteikumu
         un 6. noteikuma b) punktu.

      38      Šajā sakarā prasītāji pamata prāvā un iepriekš minētās valdības vadās no premisas, ka Direktīvas 2005/35 likumību var izvērtēt,
         vadoties no Jūras tiesību konvencijas, jo, tā kā Kopiena ir šīs konvencijas dalībniece, tā ir Kopienu tiesību sistēmas sastāvdaļa.

      39      Tās uzskata, ka minētās direktīvas likumību var novērtēt arī, vadoties no Marpol 73/78 konvencijas. Jūras tiesību konvencijā ir definēts un regulēts līgumslēdzēju pušu kompetences atklātā jūrā, ekskluzīvajā ekonomiskajā
         zonā un starptautiskajos jūras šaurumos apjoms. Tātad Kopienai nav kompetences pieņemt likumdošanas aktus, kas piemērojami
         noplūdēm no kuģiem, kuri nekuģo zem kādas dalībvalsts karoga, ja vien Jūras tiesību konvencijā nav atzītas Kopienu tiesības
         pieņemt šādu tiesisko regulējumu. Saskaņā ar to līgumslēdzējas puses ir kompetentas pieņemt tikai tādu tiesisko regulējumu,
         ar kuru tiek īstenoti starptautiskie noteikumi un normas šajās teritorijās, t.i., šajā gadījumā Marpol 73/78 konvencijas normas. Šī kompetence attiecībā uz atklāto jūru ir precizēta Jūras tiesību konvencijas 211. panta 1. un 2. punktā,
         attiecībā uz starptautiskajiem jūras šaurumiem – šīs konvencijas 42. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 45. pantā, bet attiecībā
         uz ekskluzīvo ekonomisko zonu – tās 211. panta 5. punktā. Turklāt atbilstoši Jūras tiesību konvencijas 2. panta 3. punktam
         tas attiecas arī uz teritoriālajiem ūdeņiem.

      40      Prasītāji pamata prāvā piebilst, ka Direktīvas 2005/35 likumība ir jāvērtē, vadoties no Marpol 73/78 konvencijas arī tādēļ, ka Kopienu likumdevējs ar šo direktīvu ir vēlējies to transponēt Kopienu tiesībās.

      41      Turklāt jūras transporta nozare ir nozare, kurā Kopienai ir dalībvalstu starptautisko pienākumu īstenošanas regulatora loma.
         Situācija ir līdzīga tai, kas pastāvēja saskaņā ar 1947. gada 30. oktobra Vispārīgo vienošanos par tarifiem un tirdzniecību
         (turpmāk tekstā – “1947. gada GATT ”) pirms nolīguma, ar kuru ir izveidota Pasaules tirdzniecības organizācija, stāšanās spēkā, t.i., situācijai, kurā Kopiena,
         nekļūstot nepastarpināti šo nolīgumu dalībniece, pārņēma dalībvalstu pienākumus, pamatojoties uz tās darbību kopējās tirdzniecības
         politikas ietvaros. Tādējādi nozares, uz kurām attiecas 1947. gada GATT, nokļuva Kopienu kompetencē, un rezultātā šī nolīguma normas kļuva tai saistošas.

       Tiesas vērtējums
      42      No EKL 300. panta 7. punkta izriet, ka Kopienu iestādes saista tās noslēgtie nolīgumi un tādējādi šiem nolīgumiem ir augtāks
         spēks par atvasinātajiem Kopienu tiesību aktiem (šajā sakarā skat. 1996. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑61/94 Komisija/Vācija,
         Recueil, I‑3989. lpp., 52. punkts, un 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑311/04 Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht, Krājums, I‑609. lpp., 25. punkts).

      43      No minētā izriet, ka atvasinātā Kopienu tiesību akta spēkā esamību var ietekmēt tā nesaderība ar šādām starptautisko tiesību
         normām. Ja šī spēkā esamība tiek apstrīdēta valsts tiesā, tad Tiesa, piemērojot EKL 234. pantu, pārbauda attiecīgā Kopienu
         tiesību akta spēkā esamību, ņemot vērā visus starptautisko tiesību noteikumus, ievērojot divus nosacījumus.

      44      Pirmkārt, šiem noteikumiem ir jābūt saistošiem Kopienai (skat. 1972. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 21/72
         līdz 24/72 International Fruit Company u.c., Recueil, 1219. lpp., 7. punkts).

      45      Otrkārt, Tiesa var pārbaudīt Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā esamību, vadoties no starptautiska nolīguma, tikai tad, ja
         tā raksturs un sistēma nav tam pretrunā un ja cita starpā šīs tiesību normas no to satura viedokļa ir beznosacījuma un pietiekami
         precīzas (skat. it īpaši šajā sakarā 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I‑403. lpp., 39. punkts).

      46      Tātad ir jāpārbauda, vai šie abi nosacījumi ir izpildīti attiecībā uz Marpol 73/78 konvenciju un Jūras tiesību konvenciju.

      47      Pirmkārt, attiecībā uz Marpol 73/78 konvenciju vispirms ir jāatzīmē, ka Kopiena nav tās līgumslēdzēja puse.

      48      Turklāt, kā Tiesa jau ir nospriedusi, nešķiet, ne ka atbilstoši EK līgumam Kopiena būtu uzņēmusies kompetenci, kuru iepriekš
         īstenoja dalībvalstis Marpol 73/78 konvencijas piemērošanas jomā, ne ka tādējādi tās normas rezultātā būtu saistošas Kopienai (1994. gada 14. jūlija spriedums
         lietā C‑379/92 Peralta, Recueil, I‑3453. lpp., 16. punkts). Šajā sakarā Marpol 73/78 konvencija tātad atšķiras no 1947. gada GATT, kura ietvaros Kopiena ir pakāpeniski uzņēmusies kompetenci, kuru iepriekš īstenoja dalībvalstis, kā rezultātā to saista
         no šī nolīguma izrietošās saistības (it īpaši šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā International Fruit Company u.c., 10.–18. punkts). Tādējādi šī judikatūra, kas attiecas uz 1947. gada GATT, nav attiecināma uz Marpol 73/78.

      49      Ir taisnība, ka visas Kopienu dalībvalstis ir Marpol 73/78 konvencijas dalībnieces. Tomēr, tā kā kompetence, kuru iepriekš īstenoja dalībvalstis, nav pilnībā nodota Kopienai, to nesaista
         Marpol 73/78 normas, kuras tā nav apstiprinājusi, tikai tāpēc vien, ka visas šīs valstis ir tās dalībnieces.

      50      Tā kā Marpol 73/78 konvencija nav saistoša Kopienai, tikai tas, ka Direktīvas 2005/35 mērķis ir iekļaut Kopienu tiesībās zināmus noteikumus,
         kas minēti šajā konvencijā, nekādā ziņā nav pietiekami, lai uzskatītu, ka Tiesai ir tiesības pārbaudīt šīs direktīvas likumību,
         vadoties no minētās konvencijas.

      51      Protams, kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, Kopienu kompetence ir jāīsteno, ievērojot starptautiskās tiesības, tostarp
         starptautisko konvenciju normas tiktāl, ciktāl tajās ir kodificētas vispārējo starptautisko tiesību paražu tiesību normas
         (šajā sakarā skat. 1992. gada 24. novembra spriedumu lietā C‑286/90 Poulsen un DivaNavigation, Recueil, I‑6019. lpp., 9. un 10. punkts; 1993. gada 24. novembra spriedumu lietā C‑405/92 Mondiet, Recueil, I‑6133. lpp., 13.–15. punkts, un 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑162/96 Racke, Recueil, I‑3655. lpp., 45. punkts). Tomēr nešķiet, ka Marpol 73/78 konvencijas I pielikuma 9. noteikuma un 11. noteikuma b) punkta un šīs konvencijas II pielikuma 5. noteikuma un 6. noteikuma
         b) punkta normas izteiktu vispārējo starptautisko tiesību paražu tiesību normas.

      52      Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Direktīvas 2005/35 spēkā esamību nevar vērtēt, vadoties no Marpol 73/78 konvencijas, lai gan tā ir saistoša dalībvalstīm. Šis apstāklis tomēr var ietekmēt, no vienas puses, Jūras tiesību konvencijas
         interpretāciju un, no otras puses, atvasināto tiesību normas, kas ietilpst Marpol 73/78 konvencijas piemērošanas jomā. Ņemot vērā paražu tiesību labticības principu, kas ietilpst vispārējās starptautiskās tiesībās,
         un EKL 10. pantu, Tiesai ir jāinterpretē šīs tiesību normas, ņemot vērā Marpol 73/78 konvenciju.

      53      Otrkārt, attiecībā uz Jūras tiesību konvenciju, Kopiena to parakstīja un pēc tam apstiprināja ar Lēmumu 98/392, kā rezultātā
         tā saista Kopienu, un šīs konvencijas noteikumi no tā brīža ir Kopienu tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa (skat. 2006. gada
         30. maija spriedumu lietā C‑459/03 Komisija/Īrija, Krājums, I‑4635. lpp., 82. punkts).

      54      Tātad ir jāpārbauda, vai Kopienu tiesību aktu pārbaude, vadoties no šīs konvencijas normām, nav pretrunā Jūras tiesību konvencijas
         raksturam un sistēmai, kas izriet it īpaši no tās mērķa, preambulas un normām.

      55      Jūras tiesību konvencijas galvenais mērķis ir kodificēt, precizēt un attīstīt vispārīgās starptautisko tiesību normas, kas
         attiecas uz starptautiskās sabiedrības brīvprātīgu sadarbību ūdeņu izpētē, lietošanā un izmantošanā.

      56      Šajā nolūkā atbilstoši šīs konvencijas preambulai līgumslēdzējas puses vēlējās ar tās palīdzību izveidot tiesisku kārtību
         jūrām un okeāniem, kas atvieglotu starptautisko kuģošanu, ievērotu cilvēces intereses un vajadzības kopumā un it īpaši jaunattīstības
         valstu specifiskās intereses un vajadzības, stiprinātu mieru, drošību, sadarbību, kā arī draudzīgas attiecības starp visām
         tautām.

      57      Ar šādu mērķi Jūras tiesību konvencijā ir izveidots teritoriālo ūdeņu (2.–33. pants), ūdeņu, kas veido starptautiskajā kuģošanā
         izmantojamus jūras šaurumus (34.–45. pants), arhipelāgu ūdeņu (46.–54. pants), ekskluzīvās ekonomiskās zonas (55.–75. pants),
         kontinentāla šelfa (76.–85. pants) un atklātās jūras (86.–120. pants) tiesiskais režīms.

      58      Šīs konvencijas mērķis ir izveidot attiecībā uz visām šīm ūdeņu teritorijām taisnīgu līdzsvaru starp piekrastes valsts un
         karoga valsts interesēm, kuras var būt pretrunā. Šajā sakarā līgumslēdzējas puses ir vēlējušās, kā tas izriet no vairākām
         minētās konvencijas normām, kā, piemēram, no tās 2. un 33. panta, 34. panta 2. punkta, 56. vai 89. panta, noteikt materiālas
         un teritoriālas to atbilstošo suverēno tiesību robežas.

      59      Turpretim indivīdiem atbilstoši Jūras tiesību konvencijai būtībā nav autonomu tiesību un brīvību. Tostarp kuģošanas brīvību
         viņi var izmantot tikai tad, ja pastāv cieša saikne starp to kuģi un valsti, kas tam ir piešķīrusi savu valstisko piederību
         un kļuvusi par karoga valsti. Šī saikne ir jānosaka atbilstoši attiecīgās valsts iekšējām tiesībām. Šīs konvencijas 91. pantā
         šajā sakarā precizēts, ka katra valsts izvirza nosacījumus, ar kādiem tā piešķir savu valstisko piederību kuģiem, reģistrē
         kuģus savā teritorijā un piešķir tiesības kuģot zem sava karoga. Kuģiem ir tās valsts piederība, zem kuras karoga tiem ir
         tiesības kuģot, prasot, lai starp šo valsti un minētajiem kuģiem pastāv reāla saikne. Saskaņā ar Jūras tiesību konvencijas
         92. panta 1. punktu kuģiem ir tiesības kuģot tikai zem vienas valsts karoga un kuģim nav tiesību mainīt savu karogu kuģojuma
         laikā, izņemot gadījumus, kad faktiski notiek īpašuma tiesību pāreja vai reģistra maiņa.

      60      Tādēļ, ka kuģis nepieder noteiktai valstij, ne kuģim, ne personām, kas uz tā atrodas, nerodas kuģošanas brīvība. Šajā sakarā
         Jūras tiesību konvencijā, precīzāk, tās 110. panta 1. punktā, ir paredzēts, ka kara kuģis, kurš atklātā jūrā sastopas ar ārvalstu
         kuģi, var to pārbaudīt, ja tam ir pietiekošs pamats uzskatīt, ka šim kuģim nav valstiskas piederības.

      61      Protams, noteiktu Jūras tiesību konvencijas normu, kā, piemēram, tās 17. panta, 110. panta 3. punkta un 111. panta 8. punkta,
         teksts šķietami saista tiesības ar kuģiem. Tomēr no tā neizriet, ka šīs tiesības tādējādi tiek piešķirtas indivīdiem, kas
         saistīti ar šiem kuģiem, kā, piemēram, to īpašniekiem, jo kuģa starptautiskais tiesiskais statuss ir atkarīgs no karoga valsts,
         nevis no kuģa piederības noteiktām fiziskām vai juridiskām personām.

      62      Turklāt atbilstoši minētajai konvencijai karoga valstij ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu drošību uz jūras
         un attiecīgi aizsargātu citu valstu intereses. Tātad šai valstij var arī prasīt atbildību pret citām valstīm par pārkāpumiem,
         kurus zem tās karoga kuģojošs kuģis ir izraisījis citas valsts suverenitātē ietilpstošo ūdeņu teritorijās, jo šie pārkāpumi
         izriet no karoga valsts pienākumu neizpildes.

      63      Iepriekšējo analīzi neatspēko tas, ka Jūras tiesību konvencijas XI daļā fiziskās un juridiskās personas attiecībā uz ūdeņu
         un to dzīļu resursu izpēti, lietošanu un izmantošanu atrodas ārpus valsts jurisdikcijas robežām, jo šī lieta nekādi neattiecas
         uz šīs XI daļas normām.

      64      Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Jūras tiesību konvencija neievieš noteikumus, kas būtu paredzēti, lai tos tieši un nekavējoties
         piemērotu konkrētām personām un piešķirtu tām tiesības vai brīvības, uz kurām tās varētu atsaukties pret valstīm, neatkarīgi
         no kuģa karoga valsts nostājas.

      65      No tā izriet, ka Jūras tiesību konvencijas raksturs un sistēma nepieļauj, ka Tiesa varētu vērtēt Kopienu tiesību akta spēkā
         esamību, vadoties no šīs [konvencijas].

      66      Līdz ar to uz pirmo, otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/35 spēkā esamību nevar vērtēt:

      –        ne vadoties no Marpol 73/78 konvencijas,

      –        ne vadoties no Jūras tiesību konvencijas.
       Par ceturto jautājumu
      67      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/35 4. pants ir spēkā neesošs tādēļ, ka, lietojot izteikumu
         “rupja neuzmanība”, tajā ir pārkāpts vispārīgais tiesiskās drošības princips.

      68      Prasītāji pamata prāvā un Grieķijas valdība uzskata, ka Direktīvas 2005/35 4. pantā ir pārkāpts vispārīgās tiesiskās drošības
         princips, kas prasa, lai tiesiskais regulējums būtu skaidrs un precīzs, lai personas, uz kurām tas attiecas, nešaubīgi varētu
         saprast savas tiesības un pienākumus. Šajā normā personu, kuras ir vainojamas noplūdē, atbildībai ir paredzēts rupjas neuzmanības
         kritērijs, kurš Direktīvā 2005/35 nav definēts un kurš līdz ar to nav pietiekami skaidrs. Tātad attiecīgās personas nevar
         zināt, kāds ir tām piemērojamā tiesiskā regulējuma bardzības līmenis.

       Tiesas vērtējums
      69      Vispārīgais tiesiskās drošības princips, kas ir Kopienu tiesību pamatprincips, it īpaši prasa, lai tiesību akti būtu skaidri
         un precīzi, lai personas varētu nepārprotami zināt savas tiesības un pienākumus un attiecīgi rīkoties. (skat. Tiesas 2005. gada
         14. aprīļa spriedumu lietā C‑110/03 Beļģija/Komisija, Krājums, I‑2801. lpp., 30. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu
         lietā IATA un ELFAA, 68. punkts).

      70      Turklāt, Direktīvas 2005/35 4. pantā, skatītā kopā ar tās 8. pantu, noteikts, ka dalībvalstīm noteikta uzvedība ir jāuzskata
         par pārkāpumu un par to jāsoda, vienlaikus ievērojot arī noziedzīgu nodarījumu un sodu tiesiskuma principu (nullum crimen, nulla poena sine lege), kas ir viens no tiesību vispārīgajiem principiem, kuri izriet no dalībvalstīm kopējām konstitucionālajām tradīcijām, (2007. gada
         3. maija spriedums lietā C‑303/05 Advocaten voor de Wereld, Krājums, I‑3633. lpp., 49. punkts) un kas ir īpaša vispārīgā tiesiskās drošības principa izpausme.

      71      Noziedzīgu nodarījumu un sodu tiesiskuma princips nozīmē, ka Kopienu tiesību normās ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem
         paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma un vajadzības gadījumā,
         izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība
         (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Advocaten voor de Wereld, 50. punkts, kā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā Coëme u.c. pret Beļģiju, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, 145. punkts).

      72      Tik tiešām Direktīvas 2005/35 4. pantā, skatītā kopā ar tās 8. pantu, ir likts dalībvalstīm sodīt par piesārņojošu vielu noplūdi
         no kuģiem, ja tas izdarīts “ar nodomu, aiz neuzmanības vai rupjas nolaidības [neuzmanības]”, bet nedefinējot šos jēdzienus.

      73      Tomēr vispirms ir jāuzsver, ka šie atšķirīgie jēdzieni, it īpaši rupjas neuzmanības jēdziens, kas minēts uzdotajos jautājumos,
         atbilst atbildības uzņemšanās kritērijiem, kurus ir paredzēts piemērot nenoteiktā skaitā situāciju, kuras nav iespējams iepriekš
         paredzēt, un nevis konkrētai uzvedībai, kuru var precīzi aprakstīt Kopienu vai valsts tiesību normatīvā aktā.

      74      Sekojoši ir jākonstatē, ka šie jēdzieni ir pilnībā iekļauti un lietoti attiecīgajās dalībvalstu tiesību sistēmās.

      75      Precīzāk, visās šajās sistēmās ir norādes uz neuzmanības jēdzienu, ar kuru saprot darbību vai bezdarbību, kas izdarīta bez
         nodoma un ar kuru atbildīgā persona pārkāpj savu rūpības pienākumu.

      76      Turklāt, kā tas ir paredzēts vairākās valstu tiesiskajās iekārtās, jēdziens “rupja” neuzmanība ir jāsaprot kā šāda rūpības
         pienākuma nozīmīgs pārkāpums.

      77      Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka “rupjas neuzmanības” jēdziens Direktīvas 2005/35 4. panta nozīmē ir jāsaprot kā darbība vai
         bezdarbība, kas izdarīta bez nodoma un ar kuru atbildīgā persona nozīmīgā veidā pārkāpj savu rūpības pienākumu, kāds tai bija,
         ņemot vērā tās īpašības, zināšanas, spējas un tās konkrēto situāciju.

      78      Galu galā saskaņā ar EKL 249. pantu dalībvalstīm ir jātransponē Direktīva 2005/35 to attiecīgajā tiesību sistēmā. Līdz ar
         to pati šīs direktīvas 4. pantā minēto pārkāpumu un piemērojamo sodu definīcija izriet no dalībvalsts pieņemtajām tiesību
         normām.

      79      Ņemot vērā iepriekš minēto, Direktīvas 2005/35 4. pants, skatīts kopā ar tās 8. pantu, liekot dalībvalstīm sodīt par piesārņojošu
         vielu noplūdi no kuģiem, ja tas izdarīts aiz “rupjas neuzmanības”, bet nedefinējot šos jēdzienus, nepārkāpj vispārīgo tiesiskās
         drošības principu.

      80      No tā izriet, ka ceturtā jautājuma pārbaudes rezultātā nav iegūts neviens pierādījums, kas radītu šaubas par Direktīvas 2005/35
         4. panta spēkā esamību, vadoties no vispārīgā tiesiskās drošības principa.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvas 2005/35/EK par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu
            par pārkāpumiem spēkā esamību nevar vērtēt:
      –        ne vadoties no Starptautiskās konvencijas par kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanu, kas parakstīta Londonā 1973. gada 2. novembrī
            un kas ir papildināta ar 1978. gada 17. februāra protokolu,
      –        ne vadoties no Apvienoto Nāciju Jūras tiesību konvencijas, kas parakstīta Montegobejā 1982. gada 10. decembrī;
      2)      ceturtā jautājuma pārbaudes rezultātā nav iegūts neviens pierādījums, kas radītu šaubas par Direktīvas 2005/35 4. panta spēkā
            esamību, vadoties no vispārīgā tiesiskās drošības principa.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2006. gada 16.novembrī. # Jabones Pardo, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Valsts agrāka vārdiska preču zīme "YUPI" - Kopienas vārdiskas preču zīmes "YUKI" reģistrācijas pieteikums - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - ITSB apsvērumi - Pieņemamība. # Lieta T-278/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2006. gada 16. novembra spriedums – Jabones Pardo/ITSB – Quimi Romar (“YUKI”)
      (lieta T‑278/04)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Valsts agrāka vārdiska preču zīme “YUPI” – Kopienas vārdiskas preču zīmes “YUKI” reģistrācijas pieteikums – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – ITSB apsvērumi – Pieņemamība
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas agrākas preču zīmes, kas reģistrētas attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 70. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 23. aprīļa lēmumu (apvienotās lietas R 547/2003‑1 un R 604/2003‑1) attiecībā
                  uz iebildumu procesu starp

               Jabones Pardo, SA
                un
               Quimi Romar, SL
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes pieteikuma iesniedzēja:

               Quimi Romar, SL

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “YUKI ”attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3., 5. un 28. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 1353515

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Jabones Pardo, SA

               Iebildumu procesā pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Spānijas vārdiska preču zīme Nr. 246715 “YUPI” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               daļēji apmierināt iebildumus

               Apelāciju padomes lēmums:

               apmierināt preču zīmes pieteicējas prasību; noraidīt pretējās puses argumentus

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 23. aprīļa
                     lēmumu (apvienotās lietas R 547/2003‑1 un R 604/2003‑1) atcelt tiktāl, ciktāl ar to tika apmierināta personas, kas iestājusies
                     lietā, apelācijas sūdzība saistībā ar 3. klasē ietilpstošajām “ziepēm; parfimērijas produktiem; eļļām, kosmētiku, matu losjoniem;
                     zobu pastām” un 5. klasē ietilpstošajiem “higiēniskajiem produktiem”, kurus aptver Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums;

                  2)

                  ITSB sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina pusi no Jabones Pardo, SA tiesāšanās izdevumiem;

                  3)

                  Quimi Romar, SL sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 7.aprīlī. # Eiropas Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Prasības pieņemamība - Kapitāla brīva aprite - EKL 56. pants - EEZ līguma 40. pants - Valsts parādzīmes - Preferenciāls nodokļu režīms - Pamatojums - Krāpšanas apkarošana nodokļu jomā - Cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. # Lieta C-20/09.

text:
      Lieta C‑20/09
      Eiropas Komisija
      pret
      Portugāles Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Prasības pieņemamība – Kapitāla brīva aprite – EKL 56. pants – EEZ līguma 40. pants – Valsts parādzīmes – Preferenciāls nodokļu režīms – Pamatojums – Krāpšanas apkarošana nodokļu jomā – Cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pirmstiesas procedūra – Brīdinājums – Strīda priekšmeta noteikšana – Argumentēts
            atzinums – Detalizēts iebildumu izklāsts
      (EKL 226. pants)
      2.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās
      (EKL 226. panta otrā daļa)
      3.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 56. pants; EEZ līguma 40. pants)
      1.        Lai gan pirmstiesas procedūras par pienākumu neizpildi ietvaros argumentētajā atzinumā ir jābūt ietvertam loģiskam un detalizētam
         to iemeslu izklāstam, kuru dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, ko tai uzliek
         Līgums, brīdinājuma vēstule nevar tikt pakļauta tikpat stingrām precizitātes prasībām kā argumentētais atzinums, jo tajā var
         ietvert tikai īsu iebildumu izklāstu. Tātad nekas neliedz Komisijai argumentētajā atzinumā konkretizēt iebildumus, kurus tā
         jau ir izvirzījusi vispārējā veidā brīdinājuma vēstulē.

      (sal. ar 17. un 20. punktu)
      2.        Pienākuma neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā bija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa
         beigās. Tādējādi nav zaudējusi priekšmetu prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi par pagaidu režīmu aktīvu legalizēšanai
         nodokļu mērķiem, kurš vairs nav spēkā pēc argumentētajā atzinumā noteiktā datuma beigām, taču kura iedarbība turpinās šajā
         datumā, kas ir atbilstošais datums, lai novērtētu šīs prasības pieņemamību.

      (sal. ar 31., 33., 34. un 42. punktu)
      3.        EKL 56. pantā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 40. pantā paredzētos pienākumus nav izpildījusi dalībvalsts, kura
         saistībā ar īpašu kārtību aktīvu, kas neatradās valsts teritorijā, legalizēšanai nodokļu mērķiem paredz preferenciālu nodokļu
         režīmu tikai attiecībā uz šīs dalībvalsts emitētajām valsts parādzīmēm.

      Tādi mērķi kā krāpšanas apkarošana nodokļu jomā un cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas var attaisnot ierobežojumu
         kapitāla brīvai apritei, tomēr vēl ir vajadzīgs, lai šāds kapitāla brīvas aprites ierobežojums būtu atbilstošs, lai nodrošinātu
         šo mērķu īstenošanu un nepārsniegtu to īstenošanai nepieciešamo.

      Režīms, kurā ir noteikta atšķirīga kārtība attiecībā uz šīs dalībvalsts emitētām parādzīmēm salīdzinājumā ar citu dalībvalstu
         emitētām parādzīmēm, neatbilst šīm prasībām. Turklāt šādu atšķirīgu legalizēšanas likmi nevar pamatot ar mērķi, kam ir tīri
         finansiāls raksturs, proti, kompensācija par ieņēmumu, ko attiecīgā dalībvalsts gūst no nodokļiem, zaudēšanu. Tīri ekonomiska
         rakstura mērķis nevar pamatot Līgumā garantētās pamatbrīvības ierobežojumu.

      (sal. ar 60.–62., 64., 65. un 70. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 7. aprīlī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Prasības pieņemamība – Kapitāla brīva aprite – EKL 56. pants – EEZ līguma 40. pants – Valsts parādzīmes – Preferenciāls nodokļu režīms – Pamatojums – Krāpšanas apkarošana nodokļu jomā – Cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas
      Lieta C‑20/09
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2009. gada 15. janvārī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv R. Liāls [R. Lyal] un A. Kaeiross [A. Caeiros], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Portugāles Republiku, ko pārstāv L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], K. Gerra Santošs [C. Guerra Santos] un Ž. Menezešs Leitau [J. Menezes Leitão], pārstāvji,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas] (referents), U. Lehmuss [U. Lõhmus] un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 11. maija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 17. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija ir lūgusi Tiesu atzīt, ka aktīvu legalizēšanai nodokļu mērķiem, kas noteikta
         ar 2005. gada 29. jūlija Likumu Nr. 39‑A/2005 (Diàrio da República I, Sērija A, Nr.°145, 2005. gada 29. jūlijs), paredzot preferenciālu nodokļu režīmu tikai attiecībā uz Portugāles valsts emitētajām
         valsts parādzīmēm, Portugāles Republika nav izpildījusi EKL 56. pantā un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas
         zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 40. pantā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       EEZ līgums
      2        EEZ līguma 40. pantā ir noteikts:

      “Šā līguma ietvaros ir aizliegti ierobežojumi starp Līgumslēdzējām Pusēm attiecībā uz tāda kapitāla apriti, kurš pieder personām,
         kas dzīvo [Eiropas Kopienas] dalībvalstīs vai [Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA)] valstīs, kā arī diskriminācija
         pušu pilsonības, dzīves vietas vai šā kapitāla ieguldījuma vietas dēļ. Šā līguma XII pielikumā ir iekļauti noteikumi šā panta
         ieviešanai.”

      3        Minētajā XII pielikumā ar nosaukumu “Kapitāla brīva aprite” ir atsauce uz Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvu 88/361/EEK
         par Līguma 67. panta [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu] īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.).

       Valsts tiesības
      4        Īpašā kārtība aktīvu, kas 2004. gada 31. decembrī neatradās Portugāles teritorijā, legalizēšanai nodokļu mērķiem (“regime
         excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais que não se encontrem no território português em 31 de Dezembro
         de 2004”, turpmāk tekstā – “RERF”) tika ieviesta ar Likumu Nr. 39‑A/2005.

      5        RERF 1. pantā ir noteikts:

      “RERF ir piemērojams aktīviem, kas 2004. gada 31. decembrī neatradās Portugāles teritorijā un kas sastāv no noguldījumiem, noguldījuma
         sertifikātiem, vērtspapīriem un citiem finanšu instrumentiem, tostarp dzīvības apdrošināšanas polisēm, kas ir saistītas ar
         investīciju fondiem un dzīvības apdrošināšanas polišu kapitāla izpirkšanu.”

      6        Saskaņā ar RERF 2. panta 1. punktu RERF ir piemērojams fiziskām personām, kurām pieder 1. pantā norādītie aktīvu veidi.

      7        RERF 2. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Atbilstoši šim režīmam nodokļu maksātājiem ir:
      a)      jāiesniedz 5. pantā paredzētā aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācija;
      b)      jāveic maksājums, kas atbilst likmei 5 % apmērā no 1. punktā minētajā deklarācijā deklarēto aktīvu veidu vērtības.”
      8        RERF 5. pantā ir noteikts:

      “1.      2. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētajai aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijai ir jāatbilst Finanšu ministrijas
         izstrādātajam modelim, un tai ir jābūt pievienotiem dokumentiem, kas apliecina īpašumtiesības uz aktīviem un deklarācijā minēto
         aktīvu noguldījumu vai reģistrāciju.

      2.      Aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācija līdz 2005. gada 16. decembrim ir jāiesniedz Banco de Portugal vai jebkurā citā Portugālē reģistrētā bankā.

      3.      2. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais maksājums ir jāveic [šī panta] 2. punktā minētajās iestādēs vienlaikus ar [iepriekš
         minētā] 2. [panta] 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto deklarācijas iesniegšanu vai arī nākamo 10 darbdienu laikā, kuras skaita,
         sākot no dienas, kad ir saņemta minētā deklarācija.

      4.      Bankas iestāde, kurā veic šīs darbības, deklarācijas iesniedzējam veicot maksājumu, izsniedz standarta dokumentu, ar kuru
         apliecina deklarācijas iesniegšanu un attiecīgo maksājumu.

      5.      Šajā likumā veikto aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarāciju nekādi nevar izmantot par norādi vai elementu, ko ņem
         vērā jebkādā nodokļu tiesvedībā, kriminālprocesā vai tiesvedībā par jebkādu citu pārkāpumu, jo bankām, kas sniedz šo pakalpojumu,
         ir pienākums garantēt tām sniegtās informācijas noslēpumu.

      6.      Tajos gadījumos, kad deklarāciju neiesniedz un maksājumu neveic tieši Banco de Portugal, citām šo pakalpojumu sniedzošajām bankām minētā deklarācija un izsniegtā apliecinājuma dokumenta kopija ir jānodod Banco de Portugal 10 darbdienu laikā pēc deklarācijas iesniegšanas.

      7.      6. punktā paredzētajā gadījumā pakalpojumu sniedzošajai bankai ir jāpārskaita saņemtais maksājums Banco de Portugal 10 darbdienu laikā pēc attiecīgā maksājuma izdarīšanas.”

      9        RERF 6. pantā ir noteikts:

      “1.      Ja visi vai daži no aktīviem, kuri ir minēti legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijā, ir Portugāles valsts parādzīmes, tad
         attiecībā uz šādiem aktīviem 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētā maksājuma likme tiek samazināta uz pusi.

      2.      Iepriekšējā punktā noteiktais likmes samazinājums ir piemērojams arī citiem aktīvu veidiem, ja tiem atbilstošā vērtība ir
         pārieguldīta Portugāles valsts parādzīmēs vēlākais līdz aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijas iesniegšanai.

      3.      Ja pārieguldījums ir daļējs, tad likmes samazinājums attiecas tikai uz to vērtspapīru vērtības daļu, kura ir pārieguldīta.
      4.      Portugāles valsts parādzīmēm, kurām piemēro šajā pantā minēto režīmu, ir jāpaliek deklarētāja īpašumā vismaz trīs gadus, skaitot
         no aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijas iesniegšanas dienas un neatkarīgi no dienas, kurā šie vērtspapīri ir
         iegūti.

      5.      Ja nav ievērots iepriekšējā punktā paredzētais minimālais periods, kurā šiem vērtspapīriem ir jāatrodas deklarētāja īpašumā,
         rodas pienākums atlīdzināt starpību no summas, kas rastos, piemērojot 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikto likmi, kam
         pieskaita atbilstošus kompensācijas procentus, kas ir palielināti par 5 %.”

       Pirmstiesas procedūra
      10      Pēc sūdzības saņemšanas Komisija 2005. gada 19. decembrī nosūtīja Portugāles Republikai brīdinājuma vēstuli, uzskatot, ka
         šī dalībvalsts nav izpildījusi EKL 56. pantā un EEZ līguma 40. pantā paredzētos pienākumus, ciktāl tā RERF ir piemērojusi izdevīgāku likmi tādu aktīvu legalizācijai, kas ir Portugāles valsts parādzīmes, vai tādu aktīvu vērtībai,
         kas ir pārieguldīti šādos vērtspapīros, vēlākais līdz aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijas iesniegšanai (turpmāk
         tekstā – “strīdus režīms”).

      11      2006. gada 27. februāra vēstulē Portugāles Republika izvirzīja sākotnēju jautājumu saistībā RERF darbības beigšanos. Šī dalībvalsts paskaidroja, ka, ņemot vērā RERF un tātad – strīdus režīma – darbības beigšanos un tā neatjaunošanu, ir jāuzskata, ka ir zudis brīdinājuma priekšmets, jo
         tiesību normas, kas bija apgalvotās pienākumu neizpildes pamatā, vairs nepastāv. Attiecībā uz lietas būtību šī dalībvalsts
         uzskatīja, ka šajā lietā nevar konstatēt nekādu neatbilstību Savienības tiesībām un ka jebkurā gadījumā strīdus režīms ir
         pamatots ar Savienības tiesībās atzītām vispārējām interesēm, tostarp krāpšanas apkarošanu nodokļu jomā un cīņu pret izvairīšanos
         no nodokļu maksāšanas.

      12      Tā kā Komisiju šāda atbilde neapmierināja, tā 2007. gada 11. maijā nosūtīja Portugāles Republikai argumentētu atzinumu, kurā
         tā apstrīdēja sākotnējā jautājuma par RERF darbības beigšanos atbilstību šajā lietā un pārmeta šai dalībvalstij, ka tā ir noteikusi preferenciālu nodokļu režīmu tikai
         attiecībā uz šīs dalībvalsts emitētajām valsts parādzīmēm. Komisija aicināja Portugāles Republiku veikt nepieciešamos pasākumus,
         lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu laikā no tā saņemšanas brīža.

      13      Tā kā Portugāles Republika savā atbildē uz iepriekš minēto argumentēto atzinumu saglabāja savu iepriekšējo nostāju, Komisija
         nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pieņemamību
      14      Portugāles Republika uzskata, ka Komisijas celtā prasība ir nepieņemama divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, pastāvot neatbilstība
         starp attiecīgi iepriekš šī sprieduma 10. un 12. punktā minēto brīdinājuma vēstuli un argumentēto atzinumu. Otrkārt, tā kā
         RERF un tātad strīdus režīms vairs nav spēkā, tad minētajai prasībai vairs neesot priekšmeta.

       Par iebildi par nepieņemamību neatbilstības starp brīdinājuma vēstuli un argumentēto atzinumu dēļ
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Portugāles Republika apgalvo, ka Komisija tikai argumentētajā atzinumā, kas tika nosūtīts 2007. gada 11. maijā, t.i., pēc
         strīdus režīma beigšanās 2005. gadā, esot paskaidrojusi, ka par apgalvoto pienākumu neizpildi ir uzskatāms preferenciālais
         režīms, ko piemēro Portugāles valsts parādzīmēm nevis salīdzinājumā ar citu veidu aktīviem, kā tas esot ticis norādīts 2005. gada
         19. decembrī nosūtītajā brīdinājuma vēstulē, bet gan tikai salīdzinājumā ar citu dalībvalstu un EEZ līguma dalībvalstu valsts
         parādzīmēm. Līdz ar to pienākumu neizpildes priekšmets, kas ir identificēts argumentētajā atzinumā, neatbilstot tam pienākumu
         neizpildes priekšmetam, kurš ir aprakstīts brīdinājuma vēstulē.

      16      Komisija savukārt uzskata, ka attiecībā uz apgalvoto pienākumu neizpildes priekšmetu starp iepriekš minēto brīdinājuma vēstuli
         un argumentēto atzinumu nav nekādas neatbilstības. Komisija argumentētajā atzinumā esot precizējusi savu iebildumu pēc Portugāles
         Republikas izvirzītajiem argumentiem tās atbildē uz šo brīdinājuma vēstuli, taču ar argumentēto atzinumu nekādi nav grozīti
         brīdinājumā vēstulē izteiktie iebildumi. Šīs prasības galvenā iebilduma saturs noteikti esot bijis iekļauts jau brīdinājuma
         vēstulē.

      –       Tiesas vērtējums
      17      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pirmstiesas procedūras mērķis, pirmkārt, ir dot attiecīgajai dalībvalstij iespēju izpildīt
         savus pienākumus, kas izriet no Savienības tiesībām, un, otrkārt, spēt efektīvi izvirzīt aizstāvības pamatus pret Komisijas
         izvirzītajiem iebildumiem (it īpaši skat. 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑152/98 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑3463. lpp., 23. punkts; 2002. gada 5. novembra spriedumu lietā C‑476/98 Komisija/Vācija, Recueil, I‑9855. lpp., 46. punkts, un 2008. gada 8. aprīļa spriedumu lietā C‑337/05 Komisija/Itālija, Krājums, I‑2173. lpp., 19. punkts).

      18      Šīs procedūras likumīga norise ir būtiska LESD ietverta garantija ne vien attiecīgās dalībvalsts tiesību aizsardzībai, bet
         arī lai nodrošinātu, ka iespējamais tiesas process būs par skaidri definētu strīdu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Komisija/Vācija, 46. punkts, un 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑442/06 Komisija/Itālija, Krājums, I‑2413. lpp., 22. punkts).

      19      No šī mērķa izriet, ka brīdinājuma vēstules uzdevums ir, pirmkārt, identificēt strīda priekšmetu un norādīt dalībvalstij,
         kura ir aicināta iesniegt savus apsvērumus, visus iebildumus, lai tā varētu sagatavot savu aizstāvību, un, otrkārt, pirms
         vēršanās Tiesā ļaut tai izpildīt savus pienākumus (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 47. punkts,
         un iepriekš minēto 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Itālija, 22. punkts).

      20      Turklāt jāatgādina, ka, lai gan argumentētajā atzinumā ir jābūt ietvertam loģiskam un detalizētam to iemeslu izklāstam, kuru
         dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, ko tai uzliek Līgums, brīdinājuma vēstule
         nevar tikt pakļauta tikpat stingrām precizitātes prasībām kā argumentētais atzinums, jo tajā var ietvert tikai īsu iebildumu
         izklāstu. Tātad nekas neliedz Komisijai argumentētajā atzinumā konkretizēt iebildumus, kurus tā jau ir izvirzījusi vispārējā
         veidā brīdinājuma vēstulē (it īpaši skat. 1984. gada 31. janvāra spriedumu lietā 74/82 Komisija/Īrija, Recueil, 317. lpp., 20. punkts; 1985. gada 28. marta spriedumu lietā 274/83 Komisija/Itālija, Recueil, 1077. lpp., 21. punkts, un 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑358/01 Komisija/Spānija, Recueil, I‑13145. lpp., 29. punkts).

      21      Šajā lietā brīdinājuma vēstule ļāva informēt Portugāles Republiku par tai adresētajiem iebildumiem un ļāva tai nodrošināt
         savu aizstāvību. Tik tiešām brīdinājuma vēstulē Komisija salīdzināja preferenciālo režīmu, ko piemēro Portugāles valsts parādzīmēm
         salīdzinājumā ar visu veidu aktīviem, uz ko attiecās RERF, savukārt argumentētajā atzinumā tā tikai salīdzināja minētos vērtspapīrus ar citu dalībvalstu un EEZ līguma dalībvalstu
         valsts parādzīmēm. Tomēr, kā uz to arī norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 21. punktā, nevar noliegt, ka iepriekš minētie
         aktīvu veidi ir plašāka kategorija nekā valsts parādzīmes un tajā noteikti ietilpst arī valsts parādzīmes.

      22      Tādēļ Komisija argumentētajā atzinumā ir tikai precizējusi brīdinājuma vēstulē izklāstītos iebildumus. Šādā veidā Komisija
         ir identificējusi priekšmetu strīdā par preferenciālu režīmu, ko piemēro Portugāles valsts parādzīmēm salīdzinājumā ar citu
         dalībvalstu un EEZ līguma dalībvalstu valsts parādzīmēm, un tā nav paplašinājusi strīda priekšmetu (šajā ziņā skat. 1999. gada
         9. novembra spriedumu lietā C‑365/97 Komisija/Itālija, Recueil, I‑7773. lpp., 25. punkts, un pēc analoģijas – 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑221/04 Komisija/Spānija, Krājums, I‑4515. lpp.,
         33. punkts).

      23      Līdz ar to iebilde par nepieņemamību neatbilstības starp brīdinājuma vēstuli un argumentēto atzinumu dēļ, uz ko ir norādījusi
         Portugāles Republika, ir jānoraida.

       Par iebildi par nepieņemamību prasības priekšmeta neesamības dēļ
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      24      Portugāles Republika apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, jo tai ir zudis priekšmets. RERF esot ticis piemērots ļoti īsu brīdi, un šāds laika ierobežojums bija būtisks ar šo režīmu sasniedzamajam mērķim, proti, rosināt
         nodokļu maksātājus spontāni legalizēt savu nodokļu situāciju.

      25      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam esot nepieņemama tad, ja no Savienības tiesībām izrietošo
         pienākumu pārkāpums vairs nepastāv pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām. Šajā lietā esot tieši šāda situācija,
         jo kopš 2005. gada beigām vairs nepastāv iespēja piemērot strīdus režīmu. Minētā režīma piemērošana bija pakļauta nosacījumam,
         ka tiek veikts legalizēšanas nodokļu mērķiem maksājums, kurš atbilstoši RERF 5. panta 2. un 3. punktam bija jāveic 10 darbdienu laikā pēc aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijas iesniegšanas,
         kura bija jāiesniedz vēlākais līdz 2005. gada 16. decembrim.

      26      Šajā gadījumā neesot izveidojusies ilgstoša situācija. Lielākas vai mazākas summas pilnīga samaksa esot momentāns notikums.
         Finansiālais kaitējums personām, kurām netika piemērots labvēlīgāks nodokļu režīms, esot beidzies brīdī, kad ir veikts maksājums
         atbilstoši RERF noteiktajai likmei. Tieši šis brīdis esot juridiski nozīmīgs, lai pārbaudītu, vai apgalvotā pienākumu neizpilde bija beigusi
         radīt visas savas sekas pirms argumentētajā atzinumā norādītā termiņa beigām.

      27      Sava argumenta atbalstam Portugāles Republika tostarp atsaucas uz 2006. gada 4. maija sprieduma lietā C‑508/03 Komisija/Apvienotā
         Karaliste (Krājums, I‑3969. lpp.) 73. punktu, atbilstoši kuram prasība par pienākumu neizpildi, kas vairs nepastāv argumentētajā
         atzinumā noteiktā termiņa beigās, ir nepieņemama prasības priekšmeta trūkuma dēļ.

      28      Komisija turpretī uzskata, ka šī prasība ir pieņemama.

      29      Komisija uzskata, ka Portugāles Republika nav apzināti pārtraukusi apgalvoto pienākumu neizpildi, lai atjaunotu tiesiskumu.
         RERF vairs neesot spēkā tādēļ, ka jau no tā piemērošanas sākuma un šī režīma veida dēļ tas bija pagaidu rakstura. Valsts pienākumu
         neizpildes procedūru varot turpināt, lai noteiktu, vai dalībvalsts nav izpildījusi tai uzliktos pienākumus, pat tad, ja attiecīgā
         situācija vairs nepastāv, ja joprojām ir lietderīgi turpināt procedūru. Komisija apgalvo, ka šī lietderība var saglabāties
         it īpaši tad, ja pagaidu pasākumam ir ilgstoša iedarbība. Personas, kurām netika piemērots labvēlīgāks nodokļu režīms, turpinot
         atrasties nelabvēlīgākā finansiālajā stāvoklī, salīdzinot ar personām, kam šis režīms tika piemērots. Šī pasākuma iedarbība
         ir ilgstoša tādēļ, ka tā turpinās, pat ja to no jauna nepiemēro.

      30      Tiesas sēdē Komisija piebilda, ka strīdus režīma ilgstošo iedarbību pierāda papildu elements, proti, Portugāles valsts emitēto
         valsts parādzīmju īpašniekiem, kuri vēlas izmantot labvēlīgāku legalizēšanas likmi, kura ir noteikta ar RERF, RERF 6. panta 4. punktā noteiktais pienākums, atbilstoši kuram šiem vērtspapīriem ir jābūt to īpašumā vismaz trīs gadus, skaitot
         no aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijas iesniegšanas.

      –        Tiesas vērtējums
      31      Uzreiz ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai pienākuma neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas
         dalībvalstī, kāda tā bija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (it īpaši skat. 2005. gada 27. oktobra spriedumu
         lietā C‑525/03 Komisija/Itālija, Krājums, I‑9405. lpp., 14. punkts, un 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑456/05 Komisija/Vācija,
         Krājums, I‑10517. lpp., 15. punkts).

      32      Šajā lietā argumentētajā atzinumā Portugāles Republikai noteiktais termiņš minētā atzinuma prasību izpildei beidzās 2007. gada
         jūlijā.

      33      Līdz ar to ir jāpārbauda, vai strīdus režīma iedarbība turpinājās šajā laika posmā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos 2005. gada
         27. oktobra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 16. punkts; 2006. gada 18. maija spriedumu lietā Komisija/Spānija, 25. punkts,
         un 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 16. punkts).

      34      Šajā ziņā no RERF izriet, ka tā piemērošana bija pakļauta nosacījumam, ka tiek veikts legalizēšanas nodokļu mērķiem paredzētais maksājums,
         kam ir jābūt veiktam 10 darbdienu laikā pēc aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijas iesniegšanas. Atbilstoši RERF 5. panta 2. punktam šī deklarācija bija jāiesniedz vēlākais 2005. gada 16. decembrī.

      35      Turklāt ir svarīgi norādīt, ka nodokļu maksātājiem, kuru īpašumā bija Portugāles valsts emitētās valsts parādzīmes, kuri vēlējās
         izmantot preferenciālu nodokļu režīmu, atbilstoši RERF 6. panta 4. un 5. punktam šiem vērtspapīriem bija jābūt viņu īpašumā vismaz trīs gadus, sākot no aktīvu legalizēšanas nodokļu
         mērķiem deklarācijas iesniegšanas brīža, neatkarīgi no dienas, kurā šie vērtspapīri ir iegūti, pretējā gadījumā šiem nodokļu
         maksātājiem bija jāatlīdzina starpība starp summu, kas rastos, piemērojot vispārējo legalizēšanas likmi, un jau samaksāto
         summu pēc labvēlīgākās likmes, tai pieskaitot kompensācijas procentus, kas ir palielināti par 5 %.

      36      Kā uz to arī norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 49. punktā, preferenciālais nodokļu režīms varēja tikt piemērots pilnībā
         tikai pēc tam, kad bija beidzies trīs gadu termiņš, sākot no aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijas iesniegšanas,
         proti, agrākais 2008. gada jūlija beigās un vēlākais 2008. gada 16. decembrī.

      37      Ir jāpiebilst, ka ar RERF 6. panta 5. punktu šai dalībvalstij tika piešķirta iespēja arī pēc RERF piemērošanas perioda beigām piemērot vispārējo 5 % likmi, pieskaitot kompensācijas procentus, tiem nodokļu maksātājiem, kuri
         ir atsavinājuši Portugāles valsts emitētās valsts parādzīmes, kuru turēšana īpašumā deva tiesības piemērot speciālo likmi
         2,5 % apmērā RERF 6. panta 4. punktā paredzēto trīs gadu laikā. Līdz ar to Portugāles Republikai līdz 2008. gada 16. decembrim bija iespēja
         piemērot atšķirīgu kārtību attiecībā uz tiem nodokļu maksātājiem, kuri atsavināja Portugāles valsts emitētās valsts parādzīmes,
         salīdzinājumā ar tiem, kuri tās saglabāja savā īpašumā. Tātad ir jākonstatē, ka šī iespēja joprojām pastāvēja, kad bija beidzies
         argumentētajā atzinumā noteikto prasību izpildes termiņš.

      38      No tā izriet, ka strīdus režīma iedarbība turpinājās pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām.

      39      Tiesas sēdē Portugāles Republika būtībā apgalvoja, ka Komisija tai nepārmet, ka tā ir noteikusi pienākumu trīs gadus paturēt
         īpašumā Portugāles valsts emitētās valsts parādzīmes, kurām var piemērot preferenciālu legalizēšanas likmi, bet gan ka Komisija
         tai vienīgi prasa paplašināt preferenciālo režīmu attiecībā uz citu dalībvalstu un EEZ līguma dalībvalstu emitēto valsts parādzīmju
         īpašniekiem. Taču, kā apgalvo atbildētāja dalībvalsts, šis pienākums attiecīgajiem nodokļu maksātājiem esot nevis priekšrocība,
         bet gan slogs.

      40      Tomēr ir jānorāda, ka šis Portugāles Republikas arguments nešķiet atbilstošs, lai noteiktu, vai strīdus režīma iedarbība turpinājās
         pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām.

      41      Turklāt ir jāatgādina, ka Komisijas uzdevums ir pēc savas ierosmes un vispārīgajās interesēs rūpēties par to, lai dalībvalstis
         piemērotu Savienības tiesības, un atklāt iespējamu no tām izrietošu pienākumu neizpildi (skat. 2001. gada 1. februāra spriedumu
         lietā C‑333/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑1025. lpp., 23. punkts, un 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑4713. lpp., 15. punkts).
         Šajā lietā Komisija vienīgi pamatoti lūdz Tiesu konstatēt, ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde, tā aicina Portugāles Republiku
         pārtraukt minēto pienākumu neizpildi un tā neprasa, pretēji šīs dalībvalsts apgalvotajam, īstenot konkrētu rīcību, lai atjaunotu
         tiesiskumu pēc apgalvotā vienlīdzīgas attieksmes pienākuma pārkāpuma.

      42      Ņemot vērā visu iepriekš minēto un neesot vajadzībai Tiesai lemt par Komisijas argumentu, atbilstoši kuram nodarītais finansiālais
         kaitējums personām, kurām netika piemērots preferenciāls nodokļu režīms, salīdzinājumā ar personām, kurām bija dota šāda iespēja,
         pats par sevi norāda uz strīdus režīma ilgstošo iedarbību, ir jākonstatē, ka attiecīgajā datumā, atbilstoši kuram ir jānovērtē
         šīs prasības pieņemamība, šī režīma iedarbība turpinājās, līdz ar to iebilde par nepieņemamību prasības priekšmeta neesamības
         dēļ ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      43      Komisija pārmet Portugāles Republikai, ka, ar RERF piemērojot preferenciālu nodokļu režīmu attiecībā uz Portugāles valsts emitētajām valsts parādzīmēm, tā ir pārkāpusi EKL
         56. pantu un EEZ līguma 40. pantu.

      44      Komisija norāda, ka, piemērojot RERF 2. un 6. pantu, 5 % likme, ko piemēro aktīvu vērtībai, kura ir minēta aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijā, tika
         samazināta līdz 2,5 % vai nu attiecībā uz tādiem aktīviem kā Portugāles valsts parādzīmes, vai arī citiem aktīvu veidiem,
         ja tiem atbilstošā vērtība ir pārieguldīta Portugāles valsts parādzīmēs vēlākais līdz iepriekš minētās deklarācijas iesniegšanai.

      45      Kaut arī Komisija neapstrīd, ka valsts emitētām valsts parādzīmēm var piemērot preferenciālu režīmu, tā tomēr uzskata, ka
         zemākas nodokļa likmes piemērošana vienīgi legalizētajiem aktīviem, kas ir Portugāles valsts parādzīmes, ir uzskatāma par
         kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kas ir aizliegts EKL 56. pantā, tādēļ ka nodokļu maksātāji, kuriem varēja tikt piemērots
         RERF, tika atturēti savus legalizētos aktīvus uzglabāt kādā citā formā kā vienīgi Portugāles valsts parādzīmēs. Valsts nodokļu
         tiesību norma, kura var atturēt nodokļu maksātājus veikt ieguldījumus citās dalībvalstīs, esot kapitāla brīvas aprites ierobežojums
         EKL 56. panta izpratnē, kā noteikts 2002. gada 21. novembra spriedumā lietā C‑436/00 X un Y (Recueil, I‑10829. lpp., 70. punkts). Komisija uzskata, ka šādu ierobežojumu nevar attaisnot, pamatojoties uz EKL 58. panta 1. punktu.

      46      Sava apgalvojuma pamatojumam Komisija atsaucas uz 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen (Recueil, I‑4071. lpp., 43. un 44. punkts). Neesot objektīva pamatojuma piemērot divas atšķirīgas legalizēšanas likmes tādēļ, ka visi
         nodokļu maksātāji, uz kuriem tās attiecas, atrodoties identiskā stāvoklī, kuru raksturo griba legalizēt savu nodokļu situāciju.

      47      Savā replikas rakstā Komisija piebilst, ka ar Padomes 2003. gada 3. jūnija Direktīvu 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu
         ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem (OV L 157, 38. lpp.), nevar attaisnot preferenciālu režīmu, kas
         tiek piemērots Portugāles valsts emitētajām valsts parādzīmēm.

      48      Portugāles Republika uzskata, ka strīdus režīmu attaisno vispārējo interešu mērķis, ko tā vēlas sasniegt, proti, cīņa pret
         izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanas apkarošana nodokļu jomā. Šajā kontekstā tā atsaucas uz EKL 58. panta 1. punkta
         b) apakšpunktu, precizējot, ka strīdus režīms atbilst minētā panta 3. punktā noteiktajām prasībām, kā arī uz primāro vispārējo
         interešu apsvērumu jēdzienu, šajā sakarā minot 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑315/02 Lenz (Krājums, I‑7063. lpp., 27. punkts).

      49      Portugāles Republika atgādina, ka RERF tika ieviests, lai veiktu legalizēšanu nodokļu mērķiem tiem aktīviem, par kuriem Portugālē nebija samaksāti nodokļi. Šajā
         kontekstā maksājums, kuram piemērojama likme 2,5 % vai 5 % apmērā, esot atbildis personu, uz kurām attiecas šis režīms, nodokļu
         situācijas patiesajām “legalizēšanas izmaksām”. Šāds maksājums bija kā kompensējoša atlīdzība, kas ļāva beigt nodokļu saistības
         pret Portugāles valsti saistībā ar attiecīgajiem deklarētajiem aktīviem.

      50      Šāda atlīdzības funkcija attaisnojot to, ka samazinātas legalizēšanas izmaksas tika noteiktas tikai attiecībā uz Portugāles
         valsts parādzīmēm, jo RERF kontekstā tika ņemti vērā šīs dalībvalsts nodokļu ieņēmumi, pēc nodokļu saistību beigšanās attiecībā uz attiecīgajiem aktīvu
         veidiem. Portugāles valsts šādi netieši esot iekasējusi nodokļus, kas tai pienācās.

      51      Turklāt sagaidāmajam likmes samazinājumam varēja būt tādas sekas, ka RERF režīmu plaši izmantotu, kas savukārt būtu veicinājis efektīvāku cīņu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanas
         apkarošanu nodokļu jomā.

      52      Līdz ar to strīdus režīms esot atbilstošs Savienības tiesībām un esot samērīgs attiecībā pret sasniedzamo mērķi, jo tā piemērošana
         bija ierobežota tikai attiecībā uz skaidri noteiktu aktīvu veidu, un tas nekādā gadījumā neesot izraisījis [vērtspapīru] tirgus
         segmentāciju.

      53      Portugāles Republika tostarp atsaucas uz Direktīvu 2003/48. Tā kā ar šo direktīvu tika atļauta šāda veida atšķirība attiecībā
         uz valsts emitētām apgrozībā laistām parādzīmēm, izstrādājot RERF režīmu, arī esot ticis pieņemts, ka piemērot preferenciālu režīmu Portugāles emitētajām valsts parādzīmēm ir leģitīmi.

       Tiesas vērtējums
      –       Par ierobežojuma kapitāla brīvai apritei pastāvēšanu
      54      Ir jāatgādina, ka dalībvalsts noteikti pasākumi, ar ko tās iedzīvotāji tiek atturēti no aizņēmumu vai ieguldījumu veikšanas
         citās dalībvalstīs, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums EKL 56. panta izpratnē (šajā ziņā skat. 1995. gada 14. novembra
         spriedumu lietā C‑484/93 Svensson un Gustavsson, Recueil, I‑3955. lpp., 10. punkts; 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97 Trummer un Mayer, Recueil, I‑1661. lpp., 26. punkts, kā arī 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑439/97, Sandoz, Recueil, I‑7041. lpp., 19. punkts).

      55      Šajā lietā ir skaidrs, ka nodokļu maksātājiem, kuru īpašumā ir Portugāles valsts emitētas parādzīmes, varēja tikt piemērots
         RERF 6. panta 1. punktā noteiktais preferenciālais nodokļu režīms atšķirībā no nodokļu maksātājiem, kuru īpašumā bija citu dalībvalstu
         emitētas parādzīmes. Ja šiem pēdējiem par aktīvu vērtību, kuri bija norādīti aktīvu legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarācijā,
         bija jāmaksā summa, kas atbilst 5 % likmei, tad savukārt nodokļu maksātājiem, kuri bija investējuši Portugāles valsts parādzīmēs,
         attiecībā uz šiem vērtspapīriem tika piemērota samazināta 2,5 % likme. Turklāt saskaņā ar RERF 6. panta 2. punktu šo samazināto likmi varēja piemērot arī jebkuriem citiem deklarētiem vērtspapīriem, ja, iesniedzot aktīvu
         legalizēšanas nodokļu mērķiem deklarāciju, tiem atbilstošā vērtība tika pārieguldīta Portugāles valsts parādzīmēs.

      56      Tādējādi ar strīdus režīmu bija noteikta atšķirīga kārtība atkarībā no tā, vai nodokļu maksātājiem piederēja Portugāles valsts
         emitētas parādzīmes vai citu dalībvalstu emitētas parādzīmes, kas bija nelabvēlīga otrajai nodokļu maksātāju kategorijai.
         Tātad šāda atšķirīga attieksme varēja atturēt nodokļu maksātājus investēt citu dalībvalstu emitētajās parādzīmēs vai saglabāt
         īpašumā šādus vērtspapīrus.

      57      No tā izriet, ka strīdus režīms ir kvalificējams kā principā ar EKL 56. panta 1. punktu aizliegts kapitāla brīvas aprites
         ierobežojums.

      –       Par kapitāla brīvas aprites ierobežojuma pamatojumu
      58      Ir jāizvērtē, vai konstatētais kapitāla brīvas aprites ierobežojums var tikt objektīvi pamatots ar Savienības tiesībās atzītām
         leģitīmām interesēm.

      59      Kā Tiesa to ir atkārtoti atzinusi, kapitāla brīvu apriti var ierobežot tikai ar tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ir pamatots
         ar kādu no EKL 58. pantā minētajiem apsvērumiem vai primāriem vispārējo interešu apsvērumiem Tiesas judikatūras nozīmē (šajā
         ziņā skat. 2002. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑367/98 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑4731. lpp., 49. punkts, un 2008. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑274/06 Komisija/Spānija, 35. punkts).

      60      Nenoliedzami, tādi mērķi kā krāpšanas apkarošana nodokļu jomā un cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, uz kuriem atsaucas
         Portugāles Republika, var attaisnot ierobežojumu kapitāla brīvai apritei (šajā ziņā attiecībā uz cīņu pret izvairīšanos no
         nodokļu maksāšanas skat. 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑478/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑7587. lpp., 39. punkts, un attiecībā uz krāpšanas apkarošanu nodokļu jomā – 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑540/07
         Komisija/Itālija, Krājums, I‑10983. lpp., 55. punkts).

      61      Tomēr vēl ir vajadzīgs, lai šāds kapitāla brīvas aprites ierobežojums būtu atbilstošs, lai nodrošinātu šo mērķu īstenošanu
         un nepārsniegtu to īstenošanai nepieciešamo (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā
         Komisija/Itālija, 57. punkts).

      62      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, pat ja tiktu pieņemts, ka ar RERF veikto nodokļu legalizēšanu principā varēja tikt veicināta krāpšanas apkarošanas nodokļu jomā un cīņas pret izvairīšanos
         no nodokļu maksāšanas mērķu sasniegšana, tomēr šķiet, ka strīdus režīms, kurā attiecībā uz Portugāles valsts emitētajām parādzīmēm
         ir paredzēta atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar citu dalībvalstu emitētajām parādzīmēm, neatbilst šīm prasībām.

      63      Ir jāatgādina, ka ar šo režīmu tika noteikts, ka nodokļu legalizēšanai tiek piemērotas atšķirīgas legalizēšanas likmes atkarībā
         no tā, vai deklarētie aktīvi bija Portugāles valsts emitētas parādzīmes vai citu dalībvalstu emitētas parādzīmes, savukārt
         pārējie RERF noteikumi, kas ir piemērojami nodokļu maksātājiem, kuri vēlējās legalizēt savu nodokļu situāciju, bija piemērojami neatkarīgi
         no aktīvu izcelsmes dalībvalsts.

      64      Attiecībā uz Portugāles Republikas argumentu, atbilstoši kuram šādu atšķirīgu legalizēšanas likmi pamatojot fakts, ka attiecīgās
         summas maksājums esot kompensējoša atlīdzība, kura būtībā varēja būt augstāka attiecībā uz legalizētajām investīcijām, kas
         tiek ieguldītas citu dalībvalstu emitētajās valsts parādzīmēs, šāds apgalvojums, kā to uzsvēris ģenerāladvokāts savu secinājumu
         89. punktā, patiesībā ir mēģinājums attaisnot kapitāla brīvas aprites ierobežojumu ar mērķi, kam ir tīri finansiāls raksturs,
         proti, kompensācija par ieņēmumu, ko attiecīgā dalībvalsts gūst no nodokļiem, zaudēšanu.

      65      Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar tīri ekonomiska rakstura mērķi nevar pamatot Līgumā garantētās
         pamatbrīvības ierobežojumu (šajā ziņā skat. 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C‑120/95 Decker, Recueil, I‑1831. lpp., 39. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Verkooijen, 48. punkts, un 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑171/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑6813. lpp., 71. punkts).

      66      Attiecībā uz Portugāles Republikas argumentu, ka ar Direktīvu 2003/48 esot atļauta atšķirīga attieksme starp valsts emitētām
         apgrozībā laistām parādzīmēm un privātpersonu emitētām parādzīmēm, ir jākonstatē, ka, pat ja tiktu pieņemts, ka ar minēto
         direktīvu ir atļauta šāda atšķirīga attieksme, ar to nevar pamatot atšķirīgu attieksmi pret viena veida aktīviem, proti, šajā
         lietā starp Portugāles valsts emitētām valsts parādzīmēm un parādzīmēm, kuras emitējušas citas dalībvalstis.

      67      No tā izriet, ka kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kuru rada strīdus režīms, nevar pamatot ar apsvērumiem, uz kuriem atsaukusies
         Portugāles Republika.

      68      Ciktāl EEZ līguma 40. panta noteikumiem ir tāda pati piemērošanas joma kā būtībā identiskajiem EKL 56. panta noteikumiem (skat.
         2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑521/07 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑4873. lpp., 33. punkts, un 2009. gada 6. oktobra
         spriedumu lietā C‑562/07 Komisija/Spānija, Krājums, I‑9553. lpp., 67. punkts), tādos apstākļos kā šajā prasībā visi iepriekš
         minētie apsvērumi ir mutatis mutandis transponējami attiecībā uz minēto 40. pantu.

      69      Līdz ar to Komisijas celtā prasība ir uzskatāma par pamatotu.

      70      Tādējādi ir jākonstatē, ka ar RERF, kas tika ieviests ar Likumu Nr. 39‑A/2005, paredzot preferenciālu nodokļu režīmu tikai attiecībā uz Portugāles valsts emitētajām
         valsts parādzīmēm, Portugāles Republika nav izpildījusi EKL 56. pantā un EEZ līguma 40. pantā paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      71      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi, lai
         Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      īpašās kārtības aktīvu, kas 2004. gada 31. decembrī neatradās Portugāles teritorijā, legalizēšanai nodokļu mērķiem (“regime
            excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais que não se encontrem no território português em 31 de Dezembro
            de 2004”), kas tika ieviesta ar 2005. gada 29. jūlija Likumu Nr. 39‑A/2005, paredzot preferenciālu nodokļu režīmu tikai attiecībā
            uz Portugāles valsts emitētajām valsts parādzīmēm, Portugāles Republika nav izpildījusi EKL 56. pantā un 1992. gada 2. maija
            Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 40. pantā paredzētos pienākumus;
      2)      Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      *Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1984. gada 29. februārī. # Rewe-Zentral AG pret Direktor der Landwirtschaftskammer Rheinland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Köln - Vācija. # Lieta 37/83.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 2.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Vide - Direktīvas 75/442/EEK, 91/156/EEK, 91/689/EEK un 94/62/EK. # Lieta C-292/99.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1987. gada 6. oktobrī. # Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS) pret Domenica Stefanutti. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour du travail de Mons - Beļģija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 197/85.