title: EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta) 2012. gada 17. jūlijā.#BG pret Eiropas Ombudu.#Civildienests – Disciplinārlieta – Disciplinārsods – Atstādināšana no amata – Iepriekšējas izmeklēšanas esamība valsts krimināltiesās lēmuma par atstādināšanu no amata pieņemšanas brīdī – Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm – Aizliegums atlaist strādājošu grūtnieci laikposmā no viņas grūtniecības sākuma līdz grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām.#Lieta F‑54/11.

text:
      EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS(otrā palāta)

      2012. gada 17. jūlijā (*)

      Civildienests – Disciplinārlieta – Disciplinārsods – Atstādināšana no amata – Iepriekšējas izmeklēšanas esamība valsts krimināltiesās lēmuma par atstādināšanu no amata pieņemšanas brīdī – Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm –Aizliegums atlaist strādājošu grūtnieci laikposmā no viņas grūtniecības sākuma līdz grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma
         beigām

      Lieta F‑54/11
      par prasību, kas celta atbilstoši LESD 270. pantam, ko piemēro EAEK līgumam saskaņā ar tā 106.a pantu,
      BG, bijusī Eiropas Ombuda ierēdne ar dzīvesvietu Strasbūrā (Francija), ko pārstāv L. Levi un A. Blot, avocats,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Ombudu, ko pārstāv J. Sant’Anna, pārstāvis, kam palīdz D. Waelbroeck un A. Duron, advokāti,

      atbildētājs.
      CIVILDIENESTA TIESA
      (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. I. Rofesa i Puhola [M. I. Rofes i Pujol], tiesneši I. Boruta [I. Boruta] un K. Brādlijs [K. Bradley] (referents),

      sekretāre K. Lopesa Bankalari [X. Lopez Bancalari], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 13. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā ir reģistrēts 2011. gada 4. maijā, BG ir iesniegusi šo prasību, pirmkārt, atcelt Eiropas Ombuda lēmumu piemērot viņai disciplinārsodu – atstādināšanu no amata
         bez pensijas tiesību zaudēšanas, un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas, pēc viņas domām, viņai ir radies šī lēmuma dēļ.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “[..]
      Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos
         noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.

      [..]”
      3        Hartas 23. pantā ar nosaukumu “Vīriešu un sieviešu līdztiesība” ir noteikts:

      “Vīriešu un sieviešu līdztiesība ir jānodrošina visās jomās, tostarp nodarbinātības, darba un atalgojuma jomā.
      [..]”
      4        Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 1.e panta 2. punktā ir noteikts:

      “Aktīvā dienestā iesaistītiem ierēdņiem rada darba apstākļus, kas atbilst atbilstošiem veselības un drošības standartiem,
         kas vismaz ir vienlīdzīgi minimālajām prasībām, ko piemēro saskaņā ar šajos reģionos [šajās jomās] pieņemtajiem pasākumiem
         atbilstoši līgumiem.”

      5        Civildienesta noteikumu 12. pantā ir noteikts:

      “Ierēdnis atturas no jebkādas rīcības vai uzvedības, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt tā stāvokli.”
      6        Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. panta 3. punktu:

      “Disciplinārie noteikumi, procedūras un pasākumi, un noteikumi un procedūras attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu ir noteikt[i]
         IX pielikumā.”

      7        Civildienesta noteikumu IX pielikums attiecas uz disciplinārlietu [izskatīšanu]. Tā 5. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “1. Disciplinārlietu kolēģiju (še turpmāk – “kolēģija”) izveido katrā iestādē. Kolēģijā ir vismaz viens loceklis, kas var
         būt priekšsēdētājs, kuru izvēlas ārpus iestādes.

      2. Kolēģijas sastāvā ir priekšsēdētājs un četri pilntiesīgi locekļi, kurus var aizstāt aizstājēji, un gadījumos, kad ir iesaistīts
         ierēdnis ar pakāpi, kas zemāka par AD 13, divi papildu locekļi tajā pašā funkciju grupā un pakāpē kā ierēdnis, kura disciplinārlietu
         izskata.

      3. Kolēģijas locekļus un aizstājējus ieceļ no ierēdņiem AD 14 vai augstākā pakāpē, kuri ir aktīvi nodarbināti, attiecībā uz
         visām lietām, izņemot lietas, kas attiecas uz ierēdņiem AD 16 vai AD 15 pakāpē.

      [..]”
      8        Atbilstoši Civildienesta noteikumu IX pielikuma 6. pantam:

      “1. Iecēlējinstitūcija un Personāla komiteja katra vienlaikus ieceļ divus locekļus un divus aizstājējus.
      2. Priekšsēdētāju un priekšsēdētāja aizstājēju ieceļ iecēlējinstitūcija.
      [..]
      5. Attiecīgais ierēdnis ir tiesīgs noraidīt vienu no kolēģijas locekļiem piecu dienu laikā no kolēģijas izveidošanas. Arī
         iestāde ir tiesīga noraidīt vienu kolēģijas locekli.

      [..]”
      9        Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantā ir noteikts:

      “Uzlikto disciplinārsodu smagums ir proporcionāls amatpārkāpuma smagumam. Lai noteiktu amatpārkāpuma smagumu un izlemtu par
         piemērojamo disciplinārsodu, īpaši ņem vērā:

      a)      amatpārkāpuma būtību un apstākļus, kādos tas notika;
      b)      to, kādā mērā amatpārkāpums nelabvēlīgi ietekmē iestāžu integritāti, reputāciju vai intereses;
      c)      to, kādā mērā amatpārkāpums ir saistīts ar tīšām darbībām vai nolaidību;
      d)      ierēdņa amatpārkāpuma motīvus;
      e)      ierēdņa pakāpi un darba stāžu;
      f)      ierēdņa personīgās atbildības pakāpi;
      g)      ierēdņa pienākumu un atbildības līmeni;
      h)      to, vai amatpārkāpums ietver atkārtotu darbību vai uzvedību;
      i)      ierēdņa rīcību visā viņa karjeras gaitā.”
      10      Civildienesta noteikumu IX pielikuma 18. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “Pēc [disciplinārlietu] kolēģijai iesniegto dokumentu izskatīšanas un, ņemot vērā mutvārdos vai rakstveidā izteiktos apgalvojumus,
         kā arī veiktās izmeklēšanas rezultātus, kolēģija ar balsu vairākumu pieņem pamatotu atzinumu par to, vai ir konstatēti fakti,
         par kuriem saņemta sūdzība, un par sodu, kas piemērojams šo faktu rezultātā. Šo atzinumu paraksta visi kolēģijas locekļi.
         Katrs loceklis atzinumam var pievienot atšķirīgu viedokli. Kolēģija divu mēnešu laikā pēc iecēlējinstitūcijas ziņojuma saņemšanas
         datuma nosūta atzinumu iecēlējinstitūcijai un attiecīgajam ierēdnim ar nosacījumu, ka šis termiņš ir samērojams ar lietas
         sarežģītības pakāpi. Šāds termiņš ir četri mēneši gadījumos, ja pēc kolēģijas iniciatīvas ir veikta izmeklēšana, ar nosacījumu,
         ka šis termiņš ir samērīgs ar lietas sarežģītības pakāpi.”

      11      Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. pantā ir noteikts, ka:

      “1. Ja iecēlējinstitūcija ierēdni apsūdz smagā amatpārkāpumā, vai nu tas būtu profesionālo pienākumu pārkāpums vai likumpārkāpums,
         tā var nekavējoties atcelt šajā amatpārkāpumā apsūdzēto personu no amata uz noteiktu vai nenoteiktu laiku.

      2. Iecēlējinstitūcija šo lēmumu pieņem pēc attiecīgā ierēdņa uzklausīšanas, izņemot ārkārtējus apstākļus.”
      12      Atbilstoši Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantam:

      “Ja pret ierēdni ierosina krimināllietu par tiem pašiem nodarījumiem, galīgo lēmumu pieņem tikai pēc tam, kad tiesa, kas izskata
         lietu, ir pieņēmusi galīgo spriedumu.”

      13      Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvas 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
         un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem, (OV L 39, 40. lpp.),
         2. panta 3. punkts ir izteikts šādā redakcijā:

      “Šī direktīva neskar noteikumus, kas attiecas uz sieviešu aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz grūtniecību un maternitāti.”
      14      Direktīva 76/207 no 2009. gada 15. augusta ir atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvu 2006/54/EK
         par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un
         profesijas jautājumos (pārstrādāta versija) (OV L 204, 23. lpp.), kuras 1. pantā ar nosaukumu “Mērķis” ir paredzēts:

      “Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem
         un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos.

      Tālab tajā ietverti noteikumi, lai īstenotu vienlīdzības principu attiecībā uz:
      a)      piekļuvi darba iespējām, tostarp paaugstināšanai amatā, un profesionālajai sagatavošanai;
      b)      darba nosacījumiem, tostarp darba samaksu;
      c)      nodarbinātības sociālā nodrošinājuma sistēmām.
      Tajā arī ietverti noteikumi, lai nodrošinātu, ka šāda īstenošana ir efektīvāka, izveidojot atbilstošas procedūras.”
      15      Direktīvas 2006/54 2. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Šajā direktīvā diskriminācija ietver:
      [..]
      c) jebkuru mazāk labvēlīgu attieksmi pret sievietēm, kas saistīta ar grūtniecības vai dzemdību atvaļinājumu Direktīvas 92/85/EEK
         nozīmē.”

      16      Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības
         darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu
         ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 348, 1. lpp.), 10. pants ar
         nosaukumu “Atlaišanas aizliegums” ir formulēts šādi:

      “Lai garantētu, ka darbinieces, kas definētas 2. pantā, var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību,
         kā atzīts saskaņā ar šo pantu, jānosaka, ka:

      1) dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu 2. pantā definēto darbinieču atlaišanu laikposmā no viņu grūtniecības
         sākuma līdz 8. panta 1. punktā minētā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām, izņemot ārkārtējus gadījumus, kas nav
         saistīti ar viņu stāvokli un kuros ir atļauta atlaišana saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi, un, attiecīgā gadījumā,
         ja kompetentā iestāde ir tam piekritusi;

      2) ja 2. pantā definēto darbinieci atlaiž 1. punktā minētajā laikposmā, darba devējam jāsniedz pienācīgs rakstisks pamatojums;
      [..].”
       Tiesvedības rašanās fakti
      17      Pēc tam, kad kopš 2002. gada prasītāja bija strādājusi Eiropas Ombudā par pagaidu darbinieci un vēlāk par ierēdni asistenti
         funkciju grupā (AST), viņa no 2008. gada 1. oktobra līdz 2010. gada 31. jūlijam Ombuda dienestu Komunikācijas nodaļā pildīja
         atbildīgās par komunikāciju pienākumus administratoru funkciju grupā (AD) pakāpē AD 5.

      18      Tiesas sēdē prasītāja precizēja, ka lietas faktu norises brīdī viņai piederēja māja Kēlā [Kehl] (Vācija), kuru viņas laulātais un viņa nekad nebija izmantojuši par savu pamata dzīvesvietu, un ka 2006. gadā viņa ir nopirkusi
         dzīvokli Strasbūrā (Francija), kuru kopš tā laika ir piedāvājusi pārdošanai.

      19      2008. gada februāra beigās prasītāja iesniedza pieteikumu nekustamā īpašuma attīstīšanas kooperatīvajā sabiedrībā (turpmāk
         tekstā – “kooperatīvā sabiedrība”), lai iegādātos dzīvokli Strasbūrā, izmantojot valsts atbalstu, kas Francijā tiek piedāvāts
         mājsaimniecībām ar pieticīgiem ienākumiem, kuras uzskata par tādām, kas pirmo reizi kļūst par mājokļa īpašniecēm. Pieteikuma
         papildināšanai viņa kooperatīvajai sabiedrībai iesniedza divas izziņas par ienākumiem, kuras bija datētas ar 2008. gada 27. februāri
         un attiecās uz 2006. un 2007. gadu.

      20      2009. gada 24. marta vēstulē kooperatīvā sabiedrība lūdza prasītāju precizēt, vai viņa apliecina savu interesi iegādāties
         dzīvokli un sniegt tai noteiktu informāciju.

      21      2009. gada jūlijā, lai varētu apstiprināt prasītājas pieteikumu, kooperatīvā sabiedrība lūdza viņu iesniegt tai viņas, kā
         arī viņas laulātā algas aprēķinus.

      22      Prasītāja iesniedza algas aprēķinus, kas attiecās uz 2009. gada aprīli, maiju, jūniju un jūliju (turpmāk tekstā – “algas aprēķini”),
         kā arī informāciju par viņas laulātā ienākumiem.

      23      2009. gada 3. augustā kooperatīvā sabiedrība sazinājās ar Ombuda dienestu Administrācijas un personāla nodaļas vadītāju, lai
         saņemtu skaidrojumus par, pirmkārt, algu, ko saņem Eiropas Savienības ierēdņi, ņemšanu vērā, piešķirot aizdevumu nekustamā
         īpašuma iegādei, izmantojot valsts atbalstu, un, otrkārt, prasītājas iesniegtajiem algas aprēķiniem. Pēc Ombuda dienestu lūguma
         kooperatīvā sabiedrība 2009. gada 7. augustā tam nosūtīja algas aprēķinu kopiju.

      24      Iepazīstoties ar algas aprēķiniem, Administrācijas un personāla nodaļa ievēroja, ka tie ir tikuši izmainīti tādējādi, ka ieinteresētās
         personas faktiskie ienākumi ir tikuši samazināti. Līdz ar to algas aprēķinos par 2009. gada aprīli, maiju un jūniju bija uzrādīta
         neto alga EUR 2410,36 apmērā EUR 5822,43 vietā un algas aprēķinā par 2009. gada jūliju – neto alga EUR 5711,32 apmērā EUR 9123,39
         vietā.

      25      2009. gada 10. augustā Administrācijas un personāla nodaļas vadītājs kooperatīvajai sabiedrībai nosūtīja elektronisku vēstuli,
         lai to informētu, ka, pirmkārt, viņš nevar precizēt, kādas naudas summas ir jāņem vērā saskaņā ar Francijas tiesībām, un,
         otrkārt, ka viņš ir atklājis ievērojamas neprecizitātes prasītājas iesniegtajos algas aprēķinos.

      26      2009. gada 11. augustā Administrācijas un personāla nodaļas vadītājs ierosināja veikt administratīvo izmeklēšanu, kuras priekšmets
         bija “iespējama [..] Ombuda oficiālo dokumentu viltošana un [to] izmantošana attiecībā uz trešo personu, lai gūtu personisku
         labumu”.

      27      2009. gada 17. augustā kooperatīvā sabiedrība informēja Administrācijas un personāla nodaļas vadītāju par savu nodomu lūgt
         prasītājai iesniegt izziņu attiecībā uz tās ar nodokli apliekamajiem references ienākumiem par 2008. gadu.

      28      2009. gada 25. augustā prasītāja lūdza Ombuda dienestiem tai izsniegt kooperatīvās sabiedrības pieprasīto izziņu, kā arī vēl
         vienu izziņu vācu valodā. Tajā paša dienā Administrācijas un personāla nodaļas vadītājs informēja prasītāju, ka nav iespējams
         viņai nekavējoties izsniegt izziņu par 2008. gadu, bet izsniedza viņai izziņu vācu valodā.

      29      2009. gada 26. augustā prasītāja iesniedza kooperatīvajai sabiedrībai dokumentu ar nosaukumu “Izziņa [Attestation]”, kas attiecās uz ar nodokli apliekamajiem ienākumiem par 2008. gadu uz veidlapas ar Eiropas Ombuda Administrācijas [un
         personāla] nodaļas rekvizītiem.

      30      Kooperatīvā sabiedrība nosūtīja šo izziņu Administrācijas un personāla nodaļai, kura secināja, ka attiecīgo dokumentu nav
         sagatavojusi šī nodaļa. Minētajā izziņā konkrēti bija iekļauts prasītājai 2009. gada 25. augustā izsniegtās izziņas vācu valodā
         atsauces numurs.

      31      2009. gada 2. septembrī Ombuds nolēma veikt administratīvo izmeklēšanu, informēt Francijas Republikas prokuroru par attiecīgajiem
         faktiem un atcelt prasītāju no amata uz nenoteiktu laiku, nesamazinot algu. Prasītāja par to tika informēta tajā pašā dienā.

      32      2009. gada 3. septembrī prasītāja tika uzaicināta uz pirmo uzklausīšanu administratīvās izmeklēšanas ietvaros. Šajā uzklausīšanā
         viņa atzina, ka pati ir viltojusi četrus algas aprēķinus un izziņu par ienākumiem attiecībā uz 2008. gadu. Turklāt viņa informēja
         izmeklēšanas veicējus par to, ka ir stāvoklī, atbildēja uz viņai uzdotajiem jautājumiem un iesniedza izmeklēšanas veicējiem
         ar roku rakstītu vēstuli, kurā viņa norāda, ka nekādā ziņā nenoliedz nodarījumus, kas viņai tiek pārmesti, bet, ka vēlas sniegt
         paskaidrojumus. Viņa konkrēti apstiprināja, ka ir veikusi “neprātīgas” darbības un esot šādi rīkojusies, lai “tādējādi darītu
         galu pilnīgi neizturamiem ģimenes apstākļiem”, proti, grūtībām noslēgt līgumu par aizdevumu nekustamā īpašuma iegādei viņas
         laulātā smagās slimības dēļ.

      33      2009. gada 18. septembrī izmeklēšanas veicēji nosūtīja savus secinājumus par nodarījumiem, kas tiek pārmesti prasītājai. 2009. gada
         22. septembrī viņa iesniedza papildu komentārus, it īpaši precizējot, ka 2009. gada jūlija sākumā viņa esot ievērojusi, ka
         ir stāvoklī, un esot rīkojusies paniski, baidoties, ka viņas pieteikums kooperatīvajai sabiedrībai netiks akceptēts.

      34      2009. gada 24. septembrī izmeklēšanas veicēji nosūtīja Ombudam administratīvās izmeklēšanas ziņojumu, kurā viņi secināja,
         ka prasītāja ir viltojusi dokumentus un ka viņa tos ir iesniegusi kooperatīvajai sabiedrībai kā pamatojošus dokumentus lūgumam,
         kas, ja būtu ticis akceptēts, būtu viņai ļāvis iegūt aizdevumu nekustamā īpašuma iegādei ar nosacījumiem, kuri saskaņā ar
         Francijas likumiem ir paredzēti vienīgi mājsaimniecībām ar nelieliem ienākumiem. Līdz ar to izmeklēšanas veicēji ieteica uzsākt
         disciplinārlietu.

      35      2009. gada 23. oktobrī Ombuds uzklausīja prasītāju Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantā paredzētās iepriekšējās uzklausīšanas
         ietvaros.

      36      2009. gada 20. novembrī Ombuds nolēma uzsākt disciplinārlietu. Tomēr, ņemot vērā prasītājas grūtniecību, un atbilstoši iestādes
         ārsta konsultanta atzinumam, tas 2010. gada 18. janvārī nolēma ar disciplinārlietu saistītās darbības atlikt uz vēlāku datumu,
         kad prasītāja būs dzemdējusi.

      37      2010. gada 19. maijā Ombuds vērsās disciplinārlietu kolēģijā, kas prasītāju uzklausīja 2010. gada 8. jūlijā.

      38      2010. gada 9. jūlijā disciplinārlietu kolēģija sniedza motivētu atzinumu, kurā pauda secinājumu, ka fakti, par kuriem ir saņemta
         sūdzība, ir pierādīti un prasītāja tos atzīst.

      39      Runājot par ieteikto sodu, disciplinārlietu kolēģija savu nostāju skaidroja šādi:

      “–      nodarījumi, kas tiek pārmesti [prasītājai], nelabvēlīgi ietekmē viņas stāvokli it īpaši integritātes kontekstā, ar kuru asociējas
         viņu nodarbinošā iestāde, un tie ir smagi Civildienesta noteikumu 12. panta pārkāpumi [..],

      –        nodarījumu, kas tiek pārmesti [prasītājai], tīšais raksturs un ierēdnes atbildība nav apstrīdami,
      –        ierēdne veic uzdevumus, kuri prasa augstu atbildības līmeni,
      –        nodarījumi, kas tiek pārmesti [prasītājai], nav veikti atkārtoti,
      –        ierēdne visā viņa karjeras gaitā ir saņēmusi labus novērtējuma ziņojumus.”
      40      Ņemot vērā šos apsvērumus, disciplinārlietu kolēģija ar balsu vairākumu ieteica kā sodu piemērot “ieinteresētās personas klasificēšanu
         zemākā funkciju grupā ar pakāpes pazemināšanu (AST 1 pakāpes 1. līmenī)”. Tomēr disciplinārlietu kolēģijas locekļu mazākums
         pauda viedokli, ka piemērotāks sods būtu atstādināšana no amata.

      41      Ar 2010. gada 20. jūlija lēmumu, kas prasītājai tika paziņots 2010. gada 22. jūlijā, Ombuds nolēma kā sodu piemērot atstādināšanu
         no amata bez pensijas tiesību zaudēšanas no 2010. gada 31. jūlija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

      42      2010. gada 21. oktobrī prasītāja par 2010. gada 20. jūlija lēmumu iesniedza sūdzību atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta
         2. punktam.

      43      Ar lēmumu, kas ir datēts ar 2011. gada 18. janvāri un ieinteresētajai personai tika paziņots 2011. gada 24. janvārī, Ombuds
         sūdzību noraidīja.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
      44      Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt 2010. gada 20. jūlija lēmumu;
      –        vajadzības gadījumā atcelt ar 2011. gada 18. janvāri datēto lēmumu, kas tika paziņots 2011. gada 24. janvārī, ar kuru ir tieši
         noraidīta viņas sūdzība;

      līdz ar to:
      –        galvenokārt, atzīt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas ir viņas atjaunošana amatā ar atpakaļejošu datumu no minētā lēmuma
         spēkā stāšanās brīža AD 5 pakāpes 2. līmeņa administratores amatā, kā arī to finansiālo tiesību piešķiršana, kuras viņai pienākas
         par visu šo laikposmu, pieskaitot nokavējuma procentus atbilstoši Eiropas Centrālas bankas noteiktajai likmei, kas palielināta
         par diviem procentpunktiem;

      –        pakārtoti, piespriest Ombudam samaksāt naudas summu, kura atbilst atalgojumam, ko prasītāja būtu saņēmusi, sākot no datuma,
         kad viņa tika atstādināta no amata, līdz mēnesim, kad viņa sasniegtu pensijas vecumu, – 2040. gada jūlijam, un attiecīgi noformēt
         prasītājas pensijas tiesības;

      –        jebkurā gadījumā piespriest Ombudam samaksāt naudas summu EUR 65 000 apmērā kā atlīdzību par prasītājai nodarīto morālo kaitējumu;
      –        piespriest Ombudam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pilnā apmērā.
      45      Ombuda prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasības pieteikumu kā pilnībā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      46      Ziņojumā tiesas sēdes sagatavošanai, kas tika nosūtīts ar 2011. gada 15. decembra vēstuli, Civildienesta tiesa aicināja lietas
         dalībniekus izpildīt procesa organizatoriskos pasākumus, ko tie izdarīja noteiktajos termiņos. Taču prasītāja informēja Civildienesta
         tiesu, ka nevar iesniegt kooperatīvās sabiedrības 2009. gada 24. martā nosūtītajam lūgumam pievienotās informācijas pieprasījuma
         veidlapas kopiju.

       Juridiskais pamatojums
      1.     Par prasības priekšmetu
      47      Papildus prasībai atcelt 2010. gada 20. jūlija lēmumu prasītāja lūdz vajadzības gadījumā atcelt 2011. gada 18. janvāra lēmumu,
         ar kuru iecēlējinstitūcija [..] noraidīja viņas sūdzību.

      48      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru ir tikusi noraidīta
         sūdzība, gadījumā, ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka Civildienesta tiesā tiek apstrīdēts akts, par kuru ir iesniegta
         sūdzība (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedumu lietā 293/87 Vainker/Parlaments, 8. punkts). Tā kā šajā lietā lēmumam noraidīt sūdzību, kura tika iesniegta par apstrīdēto lēmumu, nav autonoma
         satura, ir jāuzskata, ka prasība ir celta vienīgi par apstrīdēto lēmumu.

      49      Turklāt Civildienesta tiesa atgādina, ka, izskatot atbilstoši Civildienesta noteikumu 91. pantam celtu prasību, tai nav pienākuma
         dot rīkojumus Savienības iestādēm (skat., piemēram, Civildienesta tiesas 2010. gada 24. februāra spriedumu lietā F‑89/08 P/Parlaments, 120. punkts, un 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā F‑52/09 Da Silva Pinto Branco/Tiesa, 31. punkts). Līdz ar to prasījumi Civildienesta tiesai atzīt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas ir viņas atjaunošana
         amatā ar atpakaļejošu datumu no minētā lēmuma spēkā stāšanās brīža AD 5 pakāpes 2. līmeņa administratores amatā, ir jānoraida
         kā nepieņemami.

      2.     Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
      50      Savu prasījumu par apstrīdētā lēmuma atcelšanu pamatošanai prasītāja izvirza piecus pamatus attiecīgi saistībā ar pārkāpumiem
         Civildienesta noteikumos paredzētās disciplinārlietas [izskatīšanā], pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, acīmredzamu kļūdu
         vērtējumā, vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principa neievērošanu un tiesību uz grūtniecības un dzemdību
         atvaļinājumu pārkāpumu, kā arī pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neizpildi un labas pārvaldības principa neievērošanu.

      51      Turklāt savos rakstveida apsvērumos prasītāja izvirza jautājumu, kas ir saistīts ar Ombuda lomu disciplinārlietas kontekstā,
         ņemot vērā pušu procesuālo tiesību vienlīdzības un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu principus. Taču pat tad, ja pieņem,
         ka prasītāja šādi plāno izvirzīt pamatu savu prasījumu atcelt tiesību aktu pamatošanai, ir jāsecina, ka, tā kā šim pamatam
         nav norādīta nekāda argumentācija, tas pretēji [Civildienesta tiesas] Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajam
         noteikumam būtu jānoraida kā nepieņemams.

       Par pirmo pamatu saistībā ar pārkāpumiem Civildienesta noteikumos paredzētās disciplinārlietas [izskatīšanā]
      52      Pamats saistībā ar pārkāpumiem Civildienesta noteikumos paredzētās disciplinārlietas [izskatīšanā] ir balstīts uz trim daļām,
         kas respektīvi attiecas uz Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta pārkāpumu, Civildienesta noteikumu IX pielikuma
         23. panta pārkāpumu un Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5. un 6. panta pārkāpumu.

       Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz to, ka par tiem pašiem nodarījumiem ir uzsākta krimināllieta
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      53      Prasītāja uzsver, ka Ombuds, pārkāpjot Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantu, esot pieņēmis galīgu lēmumu, nenogaidot
         pret viņu uzsāktās krimināllietas iznākumu.

      54      Saskaņā ar Ombuda viedokli Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ietvertais jēdziens “krimināllieta”, esot jāvērtē
         atbilstoši valsts tiesībām, kuras ir piemērojamas šai lietai, un tātad Francijas tiesībām. Ombuds šajā ziņā norāda, ka “krimināllieta”
         Francijas tiesību izpratnē nav bijusi uzsākta apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, un lūdz Civildienesta tiesu šo pirmā pamata
         daļu noraidīt.

      55      Tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants esot jāinterpretē autonomi un ka Ombuda
         iebildumu rakstā ietvertā atsauce uz Francijas tiesībām neesot atbilstoša.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      56      Iesākumā ir jāsecina, ka iebildums par Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta pārkāpumu pirmstiesas procedūrā netika
         minēts.

      57      Ombuds tiešām nav pret prasītāju izvirzījis iebildi par nepieņemamību. Tomēr sūdzības un prasības savstarpēja atbilstība,
         no kuras ir atkarīga pēdējās minētās pieņemamība, ir sabiedriskās kārtības jautājums, kurš tiesai ir jāizskata pēc savas ierosmes
         (skat. Civildienesta tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā F‑7/06 B/Komisija, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

      58      Šo noteikumu var piemērot tikai tajos gadījumos, kad prasība tiesā groza sūdzības priekšmetu vai tās pamatu, šo pēdējo jēdzienu
         “pamats” interpretējot plaši. It īpaši runājot par prasījumiem atcelt tiesību aktu, jēdziens “tiesvedības pamats” ir jāsaprot
         tādējādi, ka prasītājs iebilst pret apstrīdētā tiesību akta likumību pēc būtības vai, pakārtoti, apstrīd tā formālo likumību –
         atšķirība, kas ir atzīta judikatūrā (skat. Civildienesta tiesas 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā F‑40/09 Časta/Komisija, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).

      59      Šajā lietā ir jāsecina, ka sūdzības iesniegšanas stadijā prasītāja izvirzīja vairākus argumentus, kas attiecas gan uz apstrīdētā
         lēmuma formālo likumību, gan uz tā likumību pēc būtības, proti, par minētā lēmuma pieņemšanas procedūras prettiesisko raksturu,
         par faktu, kas viņai tiek pārmesti, nepareizību pēc būtības, par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un samērīguma principa
         neievērošanu. No tā izriet, ka, prasības pieteikumā izvirzot pamatu par Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta pārkāpumu,
         prasītāja nav neievērojusi savstarpējas atbilstības prasību, un tādējādi šis pamats ir pieņemams.

      60      Būtībā disciplinārlietas apturēšanai, kamēr tiek pabeigta Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā minētā krimināllieta,
         ir divkāršs iemesls.

      61      Pirmkārt, tā atbilst prasībai neietekmēt attiecīgā ierēdņa stāvokli kriminālprocesos, kas uzsākti pret viņu nodarījumu dēļ,
         par kuriem turklāt ir arī [uzsākta] disciplinārlieta iestādē (Pirmās instances tiesas 1998. gada 19. marta spriedums lietā
         T‑74/96 Tzoanos/Komisija, 34. punkts).

      62      Otrkārt, šāda apturēšana dod iespēju disciplinārlietā ņemt vērā krimināltiesas izdarītos faktiskos konstatējumus, kad tās
         spriedums ir stājies spēkā. Faktiski Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ir ietverts princips, saskaņā ar kuru
         “disciplinārlieta ir jāaptur, nogaidot krimināllietas iznākumu”, ko it īpaši pamato fakts, ka valsts krimināllietu tiesām
         ir plašākas izmeklēšanas pilnvaras nekā iecēlējinstitūcijai. Līdz ar to gadījumos, kad vieni un tie paši fakti var veidot
         noziedzīgā nodarījuma sastāvu un ierēdņa Civildienesta noteikumos ietverto pienākumu pārkāpumu, administrācijai ir saistoši
         krimināllietu tiesas kriminālprocesā konstatētie fakti. Tiklīdz pēdējā minētā ir konstatējusi lietas faktus, administrācija
         var veikt to juridisko vērtējumu, ņemot vērā disciplinārpārkāpuma jēdzienu, tostarp pārbaudot, vai tie ir Civildienesta noteikumos
         paredzēto pienākumu pārkāpumi (Pirmās instances tiesas 2004. gada 10. jūnija spriedums lietā T‑307/01 François/Komisija, 75. punkts, un Civildienesta tiesas 2010. gada 13. janvāra spriedums apvienotajās lietās F‑124/05 un F‑96/06 A un G/Komisija, 323. punkts).

      63      Turklāt no atbilstošās judikatūras izriet, ka attiecīgajam ierēdnim ir iecēlējinstitūcijai jādara zināmi apstākļi, kas ļauj
         izvērtēt, vai par nodarījumiem, kuri viņam tiek pārmesti disciplinārlietā, vienlaikus pret viņu ir uzsākta arī krimināllieta.
         Lai izpildītu šo pienākumu, attiecīgajam ierēdnim principā ir jāpierāda, ka krimināllieta pret viņu ir tikusi uzsākta tad,
         kad pret viņu jau ir bijusi uzsākta disciplinārlieta. Faktiski tikai tad, ja šāda krimināllieta ir uzsākta, fakti, kuri tajā
         tiek pārbaudīti, var tikt noskaidroti un salīdzināti ar faktiem, par kuriem ir uzsākta disciplinārlieta, lai noteiktu to iespējamo
         identiskumu (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. maija spriedumu lietā T‑197/00 Onidi/Komisija, 81. punkts).

      64      Līdz ar to Civildienesta tiesai vispirms ir jāizlemj, vai apstākļos, kādi ir šajā lietā, prasītāja ir pierādījusi, ka brīdī,
         kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, [jau] ir bijusi uzsākta “krimināllieta par tiem pašiem nodarījumiem”.

      65      Civildienesta tiesa iesākumā atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas, kuru tekstā nav tiešas
         norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu to nozīmi un piemērojamību, parasti ir jāinterpretē autonomi, ņemot vērā tiesību
         normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (Pirmās instances tiesas 2009. gada 5. oktobra spriedums lietā T‑58/08
         Komisija/Roodhuijzen, 70. punkts, un Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 13. septembra spriedums lietā T‑62/10 P Zangerl‑Posselt/Komisija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra). Pat tad, ja nav tiešas norādes, Savienības tiesību piemērošanas nolūkā attiecīgā
         gadījumā [tomēr] var būt jāatsaucas uz dalībvalstu tiesībām, bet tikai tad, ja Savienības tiesa, veicot autonomu interpretāciju,
         nevar no Savienības tiesībām vai no Savienības tiesību vispārējiem principiem izsecināt apstākļus, kas tai ļautu noskaidrot
         tiesību normas saturu un piemērošanas jomu.

      66      No šīs judikatūras izriet, ka, pirmkārt, ir jāaplūko atbilstošās Civildienesta noteikumu normas (iepriekš minētais spriedums
         lietā Komisija/Roodhuijzen, 71. punkts). Tomēr atsauce uz jēdzienu “krimināllieta” ir atrodama vienīgi Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. un 25. pantā, –
         tātad disciplinārlietas kontekstā – nesniedzot nekādas noderīgas norādes attiecībā uz šī jēdziena saturu. Līdz ar to ir jāsecina,
         ka pretēji, piemēram, jēdzienam “[ierēdņa] pastāvīgs partneris, kas nav laulātais”, kurš bija definēts Civildienesta noteikumu
         VII pielikuma 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, saistībā ar ģimenes pabalsta piešķiršanu lietā Komisija/Roodhuijzen, jēdziena “krimināllieta” saturs Civildienesta noteikumos nav precizēts.

      67      Runājot par Savienības tiesībām, ir jāteic, ka likumdevējs ir pieņēmis vairākus tiesību aktus, kuros attiecībā uz jēdziena
         “kriminālprocess” vai konkrētākā jēdziena “krimināllieta” definīciju ir ietvertas vai nu tiešas, vai netiešas norādes uz valstu
         tiesībām. Tā, piemēram, Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā (OV L 82,
         1. lpp.) 1. panta c) punktā termins “kriminālprocess” ir definēts kā “kriminālprocess [..] saskaņā ar piemērojamiem valsts
         tiesību aktiem”. Tāpat arī ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. marta Direktīvas 2012/13/ES par tiesībām uz informāciju
         kriminālprocesā (OV L 142, 1. lpp.) 2. pantu tiesības tiek piešķirtas “aizdomās turēta[jam] vai apsūdzēt[ajai] person[ai]”,
         nepiešķirot šiem jēdzieniem patstāvīgas definīcijas.

      68      Civildienesta tiesa no minētā konstatē, ka, veicot autonomu interpretāciju, nevar no Savienības tiesībām izsecināt apstākļus,
         kas tai ļautu noskaidrot Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā lietotā termina “krimināllieta” saturu un piemērošanas
         jomu. Šādos apstākļos šīs tiesību normas piemērošanas nolūkā Civildienesta tiesa var vienīgi atsaukties uz dalībvalstu tiesībām, –
         šajā gadījumā Francijas Republikas tiesībām, jo [šīs valsts] kriminālvajāšanas iestādes uzskata, ka nodarījumi, kuri tiek
         pārmesti prasītājai, ir to kompetencē.

      69      Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka brīdī, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, bija uzsākta iepriekšēja izmeklēšana
         par nodarījumiem, kuri bija kvalificēti kā “[..] Ombuda oficiālu dokumentu viltošana un izmantošana attiecībā uz trešo personu,
         lai gūtu personisku labumu”, bet tiesas izmeklēšana vēl nebija uzsākta un lieta nebija nodota izmeklēšanas tiesnesim.

      70      Otrkārt, Civildienesta tiesa norāda, ka Francijas tiesībās jēdziens “krimināllieta” tādēļ, ka tas apzīmē publiskas apsūdzības
         procesa uzsākšanu ar mērķi noteikt sodu, nevar ietvert vienkāršas iepriekšējas izmeklēšanas veikšanu. No tā izriet, ka no
         Francijas tiesību viedokļa šajā lietā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī krimināllieta nebija uzsākta.

      71      Tomēr, pat tad, ja krimināllieta valsts tiesību izpratnē nebija uzsākta, – kad pret ierēdni tiek veikta [iepriekšēja] izmeklēšana,
         kuras rezultātā var tikt uzsākta krimināllieta, kā tas ir šajā lietā, viņam ir jāļauj konkrēti, un ņemot vērā Civildienesta
         noteikumu IX pielikuma 25. panta divkāršo jēgu, pierādīt, pirmkārt, ka lēmums disciplinārlietā var ietekmēt viņa pozīcijas
         iespējamā vēlākā krimināllietā, kas var tikt uzsākta minētās [iepriekšējās] izmeklēšanas rezultātā (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Tzoanos/Komisija, 38. punkts), un, otrkārt, ka disciplinārlietā administrācija ir ņēmusi vērā faktus, kurus prasītājs apstrīd, pirms
         krimināllietu tiesa tos ir konstatējusi ar galīgu nolēmumu.

      72      Šajā lietā tā nav.

      73      Faktiski, pirmkārt, ir jāsecina, ka prasītāja prasībā ir tikai norādījusi, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā
         paredzētais nosacījums nav ievērots, pat nemēģinot pierādīt, ka lēmums, ar kuru tiktu galīgi izlemta tās situācija, var ietekmēt
         viņas pozīcijas iespējamā vēlākā krimināllietā par tiem pašiem nodarījumiem, kura var tikt uzsākta disciplinārlietas [izskatīšanas]
         laikā notiekošās [iepriekšējās] izmeklēšanas rezultātā.

      74      Otrkārt, attiecībā uz principu, saskaņā ar kuru “disciplinārlieta ir jāaptur, nogaidot krimināllietas iznākumu”, Civildienesta
         tiesa norāda, ka, ja šis princips ir jāpiemēro attiecībā uz vienkāršām [iepriekšējām] izmeklēšanām, pat pirms ir uzsākta krimināllieta,
         tas ir jāinterpretē šauri, lai pilnīgi nezustu disciplinārlietu lietderīgā iedarbība. Šāds princips it sevišķi nedrīkst atturēt
         administrāciju noteikt disciplinārsodu, ja tā pamatojas uz faktiem, kurus brīdī, kad tā pieņem lēmumu, attiecīgais ierēdnis
         neapstrīd.

      75      Šīs lietas gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka nodarījumus, kuri ir apstrīdētā lēmuma pamatā, – izmaiņu veikšana četros
         algas aprēķinos un izziņā par ienākumiem, šo izmainīto dokumentu iesniegšana trešajām personām, pieprasot piešķirt bankas
         aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem, – prasītāja ir atzinusi un vairākkārt apstiprinājusi disciplinārlietas gaitā, kurā
         ir ticis pieņemts apstrīdētais lēmums. Turklāt prasītāja nemēģina pierādīt, ka Francijas krimināllietu tiesa, kurai lieta
         varētu tikt nodota pret viņu uzsāktās iepriekšējās izmeklēšanas rezultātā, varētu veikt faktu konstatējumus, kas varētu jebkādi
         ietekmēt šo faktu pareizību pēc būtības.

      76      Kad prasītāja tiesas sēdē tika izvaicāta par šo jautājumu, viņa tikai paziņoja, ka iespējama kriminālizmeklēšana varētu ieviest
         skaidrību par atsevišķām “pelēkajām zonām”, tādām kā apstākļi, kādos tika veiktas izmaiņas izziņā par ienākumiem attiecībā
         uz 2008. gadu, viņas ieinteresētība izmainīt algas aprēķinus un šo izziņu, kā arī par to, vai prasītāja no darbībām, kas viņai
         tiek pārmestas, ir guvusi personisku labumu.

      77      Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka jautājumi saistībā ar, pirmkārt, viņas iespējamo ieinteresētību izmainīt algas aprēķinus
         un izziņu par ienākumiem un, otrkārt, personisko labumu, ko viņa varētu būt guvusi no šādas izmaiņu veikšanas, nav bijuši
         Ombuda lēmuma izšķirošie elementi, bet tas kā vainu pastiprinošu apstākli ir ņēmis vērā vienīgi prasītājas mērķi izmantot
         šos dokumentus, “pieprasot piešķirt bankas aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem, kurš ir paredzēts ģimenēm ar pieticīgiem
         ienākumiem”, ko prasītāja nav apstrīdējusi, un ir noraidījis prasītājas pakārtoti sniegtos paskaidrojumus.

      78      No visa iepriekš minētā izriet, ka, kaut arī apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī pret prasītāju vēl nebija uzsākta krimināllieta,
         prasītāja nav sniegusi konkrētus pierādījumus tam, ka gadījumā, ja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī notiekošās [iepriekšējās]
         izmeklēšanas rezultātā tiktu uzsākta krimināllieta par tiem pašiem nodarījumiem, pastāvētu risks, ka lēmums disciplinārlietā
         ietekmētu viņas pozīcijas iespējamā vēlākā krimināllietā, ne arī tam, ka administrācija ir ņēmusi vērā citus faktus papildus
         tiem, kurus prasītāja ir atzinusi.

      79      Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

       Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz to, ka, pieņemot lēmumu par atcelšanu no amata, ir pieļauts procesuālo noteikumu
         pārkāpums

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      80      Prasītāja apgalvo, ka, pieņemot lēmumu par atcelšanu no amata, esot pārkāpts Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. pants,
         jo pirms šī lēmuma pieņemšanas viņa nav tikusi uzklausīta.

      81      Ombuds iebilst, norādot, ka, pirmkārt, lēmums atcelt prasītāju no amata gan ir ticis pieņemts bez viņas uzklausīšanas, bet
         ir ievērota Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. pantā ietvertā tiesību norma, kurā šāda iespēja ir paredzēta ārkārtēju
         apstākļu gadījumā. Otrkārt, Ombuds uzskata, ka pat tad, ja, pieņemot lēmumu par atcelšanu no amata, būtu ticis pieļauts procesuālo
         noteikumu pārkāpums, tas nekādi neietekmētu apstrīdēto lēmumu.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      82      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmums, ar kuru ir noteikta ierēdņa atcelšana no amata, ir nelabvēlīgs akts, par kuru var
         iesniegt prasību atcelt tiesību aktu, ievērojot Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētos nosacījumus (Pirmās instances
         tiesas 1999. gada 19. maija spriedums lietā T‑203/95 Connolly/Komisija, 33. punkts).

      83      Tomēr šāds lēmums nav vis procesuāls dokuments, kas ir vajadzīgs, lai sagatavotu galīgo lēmumu, ar kuru tiek noteikts piemērojamais
         sods, bet ir patstāvīgs lēmums, kuru iecēlējinstitūcija var pieņemt, atsaucoties uz smagu pārkāpumu (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Connolly/Komisija, 36. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑120/01 un T‑300/01
         De Nicola/EIB, 113. punkts). No tā izriet, ka iespējams lēmuma par atcelšanu no amata prettiesiskums nekādi neietekmētu apstrīdētā
         lēmuma spēkā esamību.

      84      Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir neefektīva un līdz ar to ir jānoraida.

       Par pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz to, ka disciplinārlietu kolēģija ir izveidota prettiesiski
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      85      Prasītāja apgalvo, ka disciplinārlietu kolēģija, kas sastāv tikai no tādiem locekļiem, kuri nepieder iestādei, – kāda bija
         disciplinārlietu kolēģija, kurai lietu bija nodevis Ombuds, – esot izveidota, pārkāpjot Civildienesta noteikumu IX pielikuma
         5. un 6. pantu.

      86      Ombuds lūdz Civildienesta tiesu pirmā pamata trešo daļu noraidīt.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      87      Ir jākonstatē, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5. panta 1. punktā, nosakot, ka vismaz viens disciplinārlietu kolēģijas
         loceklis ir jāizvēlas ārpus attiecīgās iestādes, nekādā ziņā nav tikusi aizliegta iespēja ārpus iestādes izvēlēties lielāko
         daļu vai pat visus disciplinārlietu kolēģijas locekļus.

      88      Šīs tiesību normas interpretācijai, kas izraisītu to, ka tiktu aizliegta tādu disciplinārlietu kolēģiju izveide, kuras sastāv
         tikai no locekļiem, kas nepieder konkrētajai iestādei, nebūtu ne vien pilnīgi nekāda tekstuāla pamatojuma, bet, kā savā iebildumu
         rakstā ir pamatoti apgalvojis Ombuds, tā radītu situāciju, ka iestādēs un struktūrās, kurās nav pietiekama skaita ierēdņu
         pakāpē, kas Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5. un 6. pantā tiek prasīta disciplinārlietu kolēģijas dalībniekam, būtu
         neiespējami šādu [kolēģiju] likumīgi izveidot.

      89      Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

      90      No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir pilnībā jānoraida.

       Par otro pamatu saistībā ar pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
       Lietas dalībnieku argumenti
      91      Prasītāja uzskata, ka ne disciplinārlietu kolēģijas atzinums, ne arī lēmums par atstādināšanu no amata neatbilst prasībai
         norādīt pamatojumu.

      92      Pirmkārt, prasītāja izvirza iebildumu, ka disciplinārlietu kolēģijas atzinums ir formulēts pārāk īsi, un tajā neesot izskaidrots,
         ne kādā veidā, ne kāpēc nodarījumi, kas viņai tiek pārmesti, nelabvēlīgi ietekmē tās stāvokli. Turklāt prasītāja apstrīd disciplinārlietu
         kolēģijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru viņa veicot uzdevumus, kuri prasa augstu atbildības līmeni, atgādinot, ka viņa esot
         viszemākās pakāpes ierēdne AD funkciju grupā.

      93      Otrkārt, prasītāja uzskata, ka lēmums par atstādināšanu no amata neatbilst prasībai norādīt pamatojumu, kā arī tajā nav ievērots
         disciplinārlietu kolēģijas atzinums.

      94      Prasītāja norāda, ka Ombuds apstrīdētajā lēmumā “[nepārbauda] faktu, kas [viņai] tiek pārmesti, patiesumu”, tikai izveido
         vainu pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu sarakstu, kas atgādina “retorisko figūru”, un nekādi neizskaidro, kāpēc atstādināšana
         no amata būtu piemērotāks sods nekā disciplinārlietu kolēģijas ieteiktā klasificēšana zemākā funkciju grupā.

      95      Ombuds uzskata, ka disciplinārlietu kolēģija un iecēlējinstitūcija ir izpildījušas pienākumu norādīt pamatojumu, izklāstot
         atbilstošos apstākļus, un prasa šo pamatu noraidīt.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      96      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nelabvēlīga lēmuma pamatojumam ir jābūt tādam, lai tiesa varētu pārbaudīt lēmuma tiesiskumu,
         un tam ir jāsniedz ieinteresētajai personai norādes, kas ļauj noteikt, vai lēmums ir pareizi pamatots (skat. Pirmās instances
         tiesas 1999. gada 19. maija spriedumu apvienotajās lietās T‑34/96 un T‑163/96 Connolly/Komisija, 93. punkts un tajā minētā judikatūra).

      97      Jautājums, vai iecēlējinstitūcijas lēmuma, ar ko nosaka sodu, pamatojums atbilst šīm prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne
         tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kuras regulē attiecīgo jomu. Šajā ziņā, lai gan disciplinārlietu
         kolēģijai un iecēlējinstitūcijai ir jāmin faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīgs to lēmumu juridiskais pamatojums,
         un apsvērumi, kas tās ir pamudinājuši tos pieņemt, tomēr netiek prasīts, lai tās apspriestu visus faktiskos un tiesību jautājumus,
         kurus procedūras gaitā ir izvirzījusi ieinteresētā persona (Pirmās instances tiesas 2002. gada 5. decembra spriedums lietā
         T‑277/01 Stevens/Komisija, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).

      98      Turklāt, ja iecēlējinstitūcijas piemērotais sods ir smagāks par disciplinārlietu kolēģijas ieteikto, kā tas ir šajā lietā,
         lēmumā ir jābūt detalizēti precizētiem iemesliem, kas iecēlējinstitūcijai ir likuši neievērot disciplinārlietu kolēģijas pieņemto
         atzinumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1985. gada 29. janvāra spriedumu lietā 228/83 F./Komisija, 35. punkts).

      99      Tas, vai disciplinārlietu kolēģijas atzinums un apstrīdētais lēmums ir pienācīgi pamatoti, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos principus.

      100    Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu par to, ka disciplinārlietu kolēģijas atzinums ir formulēts pārāk īsi, Civildienesta tiesa
         norāda, ka šis atzinums tik tiešām ir ļoti koncentrēts. Tomēr disciplinārlietu kolēģija, no vienas puses, secina, ka prasītāja
         atzīst, ka fakti, par kuriem ir saņemta sūdzība, atbilst īstenībai un, no otras puses, atzinumā ir formulēti dažādie vainu
         pastiprinošie un mīkstinošie apstākļi, uz kuriem ir balstīts priekšlikums klasificēt prasītāju zemākā funkciju grupā, līdz
         ar to tiesa var veikt pārbaudi un sniegt ieinteresētajai personai norādes, kas ļauj noteikt, vai lēmums ir pareizi pamatots.
         Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.

      101    Runājot par prasītājas apstrīdēto disciplinārlietu kolēģijas vērtējumu attiecībā uz to, ka ierēdne veic uzdevumus, kuri prasa
         augstu atbildības līmeni, – tas pieder jautājumiem par lietas būtību, nevis par pamatojuma pietiekamo vai nepietiekamo raksturu.
         Šis jautājums tāpēc tiks spriedumā izskatīts vēlāk saistībā ar trešo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamo kļūdu vērtējumā.

      102    Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu – tajā, pirmkārt, ir norādīts uz prasītājas profesionālo stāvokli, “četru [algas]
         aprēķinu” un izziņas “viltošanu”, kā arī “šo viltoto dokumentu izmantošan[u] attiecībā uz trešajām personām”, pieprasot piešķirt
         bankas aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem. Otrkārt, lēmumā ir ņemts vērā apstāklis, ka prasītāja no pirmās uzklausīšanas
         reizes disciplinārlietu kolēģijā ir atzinusi šo faktu atbilstību īstenībai un [disciplinār]lietas gaitā ne reizi nav tos apstrīdējusi.
         Treškārt, Ombuds skaidro, ka rīcība, kas tiek pārmesta prasītājai, un viņas vēlākā uzvedība “padara neiespējamu Ombuda un
         [prasītājas] institucionālo, profesionālo un personīgo uzticības attiecību uzturēšanu spēkā vai pat atjaunošanu” un, ka, ņemot
         vērā, ka viņas uzvedība un rīcība ir smags pārkāpums, viņas paturēšana civildienestā smagi aptraipītu tā tēlu un ļoti negatīvi
         ietekmētu Ombuda morālo autoritāti.

      103    Šajā pamatojumā, kas nebūt nesastāv no vienas vienīgas standartfrāzes, ir precizēti konkrēti konstatētie nodarījumi, kuri
         prasītājai tiek pārmesti, kā arī apsvērumi, kas ir pamudinājuši iecēlējinstitūciju kā sodu noteikt atstādināšanu no amata,
         nevis klasificēšanu zemākā funkciju grupā. Minētais pamatojums var sniegt ieinteresētajai personai norādes, kas ļauj noteikt,
         vai apstrīdētais lēmums ir pareizi pamatots, un dod iespēju Civildienesta tiesai veikt tiesiskuma pārbaudi.

      104    Ņemot vērā šos apstākļus, disciplinārlietu kolēģijas atzinuma un apstrīdētā lēmuma pamatojumu nevar uzskatīt par nepietiekamiem.

      105    Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par trešo pamatu saistībā ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā
      106    Trešais pamats sastāv no divām daļām, kas respektīvi attiecas uz konstatēto faktu nepareizību pēc būtības un acīmredzamu samērīguma
         principa neievērošanu.

       Par trešā pamata pirmo daļu saistībā ar konstatēto faktu nepareizību pēc būtības
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      107    Prasītāja uzskata, ka Ombuds ir pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka viņai ir bijis nodoms no savām darbībām
         gūt “sociāla rakstura personisku labumu”, kā tas ir formulēts apstrīdētajā lēmumā. Turklāt viņa norāda, ka saskaņā ar Francijas
         judikatūru dokumentu viltošana ir sodāma atbilstoši Code pénal français [Francijas Kriminālkodeksa] 441‑1. pantam tikai tad, ja viltotais vai izmainītais dokuments var izraisīt citai personai reālu
         vai potenciālu kaitējumu, un viņa apgalvo, ka viņas rīcība šajā lietā nav nevienam izraisījusi kaitējumu.

      108    Ombuds prasa šī pamata pirmo daļu noraidīt.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      109    Civildienesta tiesa norāda, ka lēmums kā sodu piemērot atstādināšanu no amata izriet no prasītājas neapstrīdētā fakta, ka
         viņa ir veikusi izmaiņas vairākos oficiālos dokumentos un tos ir izmantojusi attiecībā uz trešajām personām. Tātad prasītāja
         neapstrīd šo faktu pareizību pēc būtības.

      110    Kaut gan apstrīdētajā lēmumā prasītājai tiek pārmests, ka viņa ir izmantojusi “viltotus dokumentus attiecībā uz trešajām personām,
         lai no tā gūtu sociāla rakstura personisku labumu”, šis lēmums ir pamatots ar to, ka oficiālie dokumenti ir tikuši izmainīti
         un izmantoti attiecībā uz trešajām personām. Faktiski apstrīdētajā lēmumā prasītājas nodoms izmantot šos dokumentus, “pieprasot
         piešķirt bankas aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem, kurš ir paredzēts ģimenēm ar pieticīgiem ienākumiem,” tiek atzīts
         par vainu pastiprinošu apstākli. Prasītāja šo apstākli neapstrīd, tikai apgalvo, ka no savām darbībām nav guvusi sociāla rakstura
         labumu, tomēr neminot nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka apstrīdētais lēmums ir bijis pamatots ar šo pēdējo minēto
         mērķi. Turklāt turpinājumā ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā ir detalizēti izskatīti dažādie prasītājas minētie skaidrojumi,
         tos noraidot, un ka prasītāja nav sniegusi nekādu citu apmierinošu savas rīcības skaidrojumu.

      111    Turklāt prasītājas darbību juridiskajai kvalifikācijai atbilstoši Francijas tiesībām nav nozīmes, jo Ombuds apstrīdētos nodarījumus
         ir izskatījis no disciplinārpārkāpuma, nevis noziedzīga nodarījuma viedokļa.

      112    Šajos apstākļos Civildienesta tiesa secina, ka prasītāja nav norādījusi nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka, pieņemot
         apstrīdēto lēmumu, būtu pieļauta kļūda vērtējumā attiecībā uz faktu, kuri viņai tiek pārmesti, patiesumu. Trešā pamata pirmā
         daļa līdz ar to ir jānoraida.

       Par trešā pamata otro daļu, kas attiecas uz acīmredzamu samērīguma principa neievērošanu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      113    Prasītāja uzskata, ka noteiktā soda galīgais un neatgriezeniskais raksturs esot nesamērīgs, ņemot vērā pārkāpumu un lietas
         apstākļus, un ka Ombuds esot kļūdaini novērtējis vainu pastiprinošos un mīkstinošos apstākļus.

      114    Ombuds lūdz Civildienesta tiesu šo trešā pamata daļu noraidīt.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      115    Saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantu piemērotā disciplinārsoda smagumam ir jābūt samērīgam ar amatpārkāpuma
         smagumu. Šajā pašā pantā ir uzskaitīti arī kritēriji, kuri iecelējinstitūcijai ir it īpaši jāņem vērā, izvēloties sodamēru.

      116    Tā kā Civildienesta noteikumi neparedz konstantu attiecību starp tajā noteiktajiem sodamēriem un dažādajiem ierēdņu izdarītajiem
         pārkāpumiem un neprecizē, ciktāl vainu pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu pastāvēšanai būtu jāietekmē sodamēra izvēle, iecēlējinstitūcija
         soda noteikšanā pamatojas uz visu konkrēto faktu un katra atsevišķā gadījuma apstākļu vispusīgu izvērtējumu.

      117    Turklāt ir jānorāda, ka Hartas 47. pantā ietvertā tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā principa ievērošana pieļauj,
         ka administratīvā procedūrā vispirms sodu nosaka administratīva amatpersona. Tomēr priekšnoteikums tam ir, ka administratīvas
         amatpersonas – kura šajā lietā ir iecēlējinstitūcija – lēmumu, kas pats par sevi neatbilst šī panta nosacījumiem, vēlāk pārbauda
         “neierobežotas jurisdikcijas tiesu iestāde” (šajā ziņā pēc analoģijas skat. ECT 1983. gada 10. februāra spriedumu lietā Albert un Le Compte pret Beļģiju, A sērija, Nr. 58, 29. punkts; 1995. gada 23. oktobra spriedumus lietās Schmautzer, Umlauft, Gradinger, Pramstaller, Palaoro un Pfarrmeier pret Austriju, A sērija, Nr. 328 A‑C un 329 A‑C, attiecīgi 34., 37., 42., 39., 41. un 38. punkts, un 2009. gada 24. septembra
         spriedumu lietā Mérigaud pret Franciju, Nr. 32976/04, 68. punkts). Lai tiesu iestādi varētu kvalificēt kā “neierobežotas jurisdikcijas tiesu iestādi”,
         tai it īpaši ir jābūt kompetentai izskatīt visus faktiskos un tiesību jautājumus, kuriem ir nozīme lietā, kas atrodas tās
         tiesvedībā (ECT 2003. gada 3. februāra spriedums lietā Chevrol pret Franciju, Nr. 49636/99, 77. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2004. gada 4. marta spriedums lietā Silvester’s Horeca Service pret Beļģiju, Nr. 47650/99, 27. punkts), kas disciplinārsoda gadījumā nozīmē, ka tai it īpaši ir jābūt pilnvarām izvērtēt
         pārkāpuma samērīgumu ar sodu, nevis tikai pārbaudīt, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, vai arī nav notikusi
         pilnvaru nepareiza izmantošana (Vispārējās tiesas 2012. gada 15. maija spriedums lietā T‑184/11 P Nijs/Revīzijas palāta, 85. un 86. punkts).

      118    Civildienesta tiesai prasītājas minētie argumenti saistībā ar šķietamu samērīguma principa neievērošanu ir jāizvērtē atbilstoši
         šī sprieduma 115.–117. punktā aprakstītajam juridiskajam ietvaram, pārbaudot, vai iecēlējinstitūcija ir samērīgi izsvērusi
         vainu pastiprinošos un mīkstinošos apstākļus.

      119    Šīs lietas gadījumā nešķiet, ka strīdīgais sods būtu nesamērīgs, jo, izmainot oficiālos dokumentus, prasītāja ir nopietni
         ietekmējusi savu [ierēdnes] stāvokli un galīgi sarāvusi uzticības attiecības ar Ombudu. Turklāt neviens no prasītājas minētajiem
         apstākļiem neļauj secināt, ka piemērotais sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar viņai pārmesto uzvedību.

      120    Prasītāja Ombudam it sevišķi pārmet, pirmkārt, ka tas par vainu pastiprinošiem apstākļiem nepamatoti ir atzinis to, ka viņa
         kā administratore, kura ir atbildīga par komunikāciju, pilda svarīgus amata pienākumus, ka nodarījumiem, kas viņai tiek pārmesti,
         piemīt smaga amatpārkāpuma raksturs, ka prasītāja nespēj un atsakās atzīt šos nodarījumus, ka Ombuda reputācijai ir nodarīts
         ievērojams kaitējums un ka viņa ir rīkojusies ar iepriekšēju nodomu.

      121    Attiecībā uz prasītājas atbildību, kā savos rakstveida apsvērumos pamatoti norāda Ombuds, prasītāja bija vienīgā administratore
         Komunikācijas nodaļā. Turklāt no prasībai pievienotajiem novērtējuma ziņojumiem izriet, ka viņai tiešām ir bijuši uzticēti
         svarīgi pienākumi publisko iepirkumu un publisko finanšu pārvaldības jomā. Prasītājas pieredze Ombuda dienestā un svarīgie
         uzdevumi, kas viņai bija uzticēti, liecina par Ombuda uzticēšanos prasītājai un attaisno šo apsvērumu kā vainu pastiprinošu
         apstākļu vērā ņemšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Onidi/Komisija, 146. punkts).

      122    Runājot par nodarījumu raksturojumu un pārkāpuma smagumu, prasītāja vienīgi apstiprina, ka tas nav bijis tāds, kura rezultātā
         būtu noliedzama viņas ierēdnes loma, bet viņa nemin nevienu argumentu, kas varētu ietekmēt Ombuda novērtējumu, saskaņā ar
         kuru fakts, ka viņa ir veikusi izmaiņas oficiālos dokumentos un izmantojusi tos attiecībā uz trešajām personām, ir ļoti smags
         pārkāpums.

      123    Runājot par iebildumu, kas attiecas uz “[prasītājas] nespēju un atteikšanos atzīt nodarījumus”, un apstākli, ka viņa ne reizi
         nav atvainojusies par savu uzvedību, Civildienesta tiesa norāda, ka Ombuds nekad nav apstrīdējis to, ka prasītāja ir atzinusi
         nodarījumus, un ka faktiski apstrīdētajā lēmumā tas kā vainu pastiprinošu apstākli novērtē “[prasītājas] nespēju un atteikšanos
         atzīt izdarīto nodarījumu smagumu”. Turklāt, kaut gan tikšanās laikā ar izmeklēšanas veicējiem prasītāja tik tiešām nekavējoties
         apstiprināja, ka “apzinās nodarījumu smagumu”, no lietas materiāliem izriet, ka viņa ir vairākkārt mēģinājusi mazināt to nozīmi.
         Piemēram, uzklausīšanā pie Ombuda viņa uzsvēra, ka kooperatīvā sabiedrība un prokuratūra piešķirot pieteikumam maz vērības;
         tāpat 2009. gada 3. novembrī iesniegtajos papildu komentāros viņa kritizēja Ombuda “vēlēšanos pārspīlēt to [nodarījumu] nozīmi,
         lai galu galā apietu samērīguma principu”. Visbeidzot prasītāja ir vienīgi atvainojusies izmeklēšanas veicējiem “par šo nepatīkamo
         un grūto laiku, kas [viņiem] ir jāpiedzīvo šīs situācijas un [viņas] rīcības dēļ”, bet viņa nav nevienā brīdī atvainojusies
         par savām darbībām. Līdz ar to Ombudam nevar pārmest, ka viņš par vainu pastiprinošiem apstākļiem ir atzinis to, ka prasītāja
         nav aptvērusi nodarījumu, kas viņai tiek pārmesti, smagumu.

      124    Prasītāja apgalvo, ka Ombuds ir nepamatoti atzinis par vainu pastiprinošu apstākli kaitējumu, ko viņas darbības ir radījušas
         Ombuda reputācijai, jo pieteikums ir palicis konfidenciāls. Tomēr Civildienesta tiesa norāda, ka prasītāja pati sūdzas par
         lietai piešķirto publicitāti un, kā atgādina Ombuds, par pieteikumu, protams, zina kooperatīvā sabiedrība un Francijas valsts
         iestādes, kurām Ombuds ziņoja par nodarījumiem, kas tiek pārmesti prasītājai, piemērojot Eiropas Parlamenta 1994. gada 9. marta
         Lēmuma 94/262/EOTK, EK, Euratom par noteikumiem un vispārējiem nosacījumiem, kas reglamentē Ombuda pienākumu izpildi (OV L 113,
         15. lpp.), 4. panta 2. punktu, un tātad šim iebildumam nevar piekrist.

      125    Visbeidzot, prasītāja apstrīd Ombuda izvirzīto iebildumu, ka viņa esot rīkojusies ar iepriekšēju nodomu. Tomēr pietiek atgādināt,
         ka nav apstrīdams, ka prasītājas darbības aptvēra apmēram divus mēnešus ilgu laikposmu no 2009. gada jūlija sākuma līdz 2009. gada
         26. augustam – līdz datumam, kurā prasītāja nosūtīja kooperatīvajai sabiedrībai izziņu par ienākumiem, kuru viņa bija pati
         izrakstījusi. Turklāt darbības, kuras pēdējā minētā atzīst esam izdarījusi, acīmredzami norāda uz tādu sagatavošanās līmeni,
         kas nepieļauj “nepārdomātu rīcību”, kā to klasificē prasītāja. Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.

      126    Otrkārt, runājot par vainu mīkstinošu apstākļu vērtējumu, prasītāja pārmet Ombudam, ka tas nav ņēmis vērā viņas grūto personisko
         un ģimenes situāciju. Tomēr tas, ka Ombuds šos argumentus ir noraidījis, nepierāda, ka tas nav tos ņēmis vērā.

      127    Turklāt prasītāja iebilst pret to, ka Ombuds nav izdarījis secinājumus no fakta, ka viņas darbības nav bijušas atkārtotas.
         Šajā ziņā Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. panta h) punktā ir norādīts, ka, lai noteiktu amatpārkāpuma smagumu, iecēlējinstitūcija
         ņem vērā to, vai amatpārkāpums ietver atkārtotu darbību vai uzvedību, tādējādi, ka iespējama atkārtotība varētu attaisnot
         smagāka sodamēra piemērošanu. Turpretim atkārtotības neesamība nevar būt vainu mīkstinošs apstāklis, jo ierēdnim principā
         ir jāatturas no jebkādas rīcības vai uzvedības, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt tā stāvokli (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas
         2011. gada 30. novembra spriedumu lietā T‑208/06 Quinn Barlo u.c./Komisija, 255. un 264. punkts, saskaņā ar kuriem konkurences jomā atkārtotības neesamība nevar būt vainu mīkstinošs
         apstāklis; par šo spriedumu Tiesā ir iesniegta apelācijas sūdzība lietā C‑70/12 P).

      128    Prasītāja Ombudam pārmet, ka tas ir sajaucis kopā viņas privātās darbības un profesionālās darbības, kaut gan izdarītais pārkāpums
         esot pilnīgi neatkarīgs no viņas profesionālajiem uzdevumiem. Tomēr šāds iebildums ir jānoraida, jo pienācīga cieņa pret savu
         [amata] stāvokli ierēdnim ir jāizrāda nevis tikai noteiktā brīdī, kad viņš pilda to vai citu konkrētu uzdevumu, bet šāds pienākums
         viņam ir jebkurā situācijā (Tiesas 2001. gada 6. marta spriedums lietā C‑274/99 P Connolly/Komisija, 79.–93. un 130. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 7. marta spriedums lietā T‑146/94 Williams/Revīzijas palāta, 68. punkts).

      129    Visbeidzot, prasītāja iebilst pret to, ka Ombuds nav kā vainu mīkstinošus apstākļus ņēmis vērā viņas novērtējuma ziņojumus,
         kuros Ombuds bija atzinis, ka viņas sniegums ir izcils. Tomēr, lai kāds arī nebūtu prasītājas novērtējuma ziņojumos ietvertais
         vērtējums, un kaut gan Ombuds apstrīdētajā lēmumā ir atzinis, ka prasītājas efektivitāte un kompetence ir nenoliedzamas, iecēlējinstitūcija
         varēja leģitīmi uzskatīt, ka, ņemot vērā konstatēto nodarījumu smagumu, prasītājas amata pakāpi un atbildību, šāds apstāklis
         nevar mīkstināt piemērojamo sodu (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās T‑34/96 un T‑163/96 Connolly/Komisija, 167. punkts).

      130    No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats tādējādi ir pilnībā jānoraida kā nepamatots.

       Par ceturto pamatu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principa neievērošanu un tiesību uz grūtniecības
            un dzemdību atvaļinājumu pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      131    Prasītāja uzskata, ka, tā kā apstrīdētais lēmums stājās spēkā tad, kad viņa atradās grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā,
         ar to ir pārkāpts Direktīvas 76/207 2. panta 3. punkts un Direktīvas 92/85 10. pants.

      132    Pilnīgi piekrītot, ka Direktīvu 92/85 principā varētu piemērot, Ombuds iebilst, ka tās 10. pantā strādājošas grūtnieces atlaišana
         tiek aizliegta tikai tiktāl, ciktāl atlaišana ir saistīta ar pēdējās minētās stāvokli, un prasa šo pamatu noraidīt.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      133    Attiecībā uz šķietamo vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm [principa] neievērošanu vispirms ir jākonstatē,
         ka Hartas 23. pantā ir noteikts pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principu visās, tostarp
         nodarbinātības jomā, un ka strādājošo grūtnieču nediskriminācijas princips ir paredzēts Direktīvas 2006/54 2. panta 2. punkta
         c) apakšpunktā un Direktīvas 92/85 10. pantā. Prasītājas rakstveida apsvērumi līdz ar to ir jāuztver kā atsauce uz šīm tiesību
         normām.

      134    Civildienesta tiesa atgādina, ka judikatūrā ir atzīta vajadzība nodrošināt Savienības iestādēs nodarbināto darbinieču sieviešu
         un darbinieku vīriešu vienlīdzību (Pirmās instances tiesas 1992. gada 28. janvāra spriedums lietā T‑45/90 Speybrouck/Parlaments, 48. punkts).

      135    Šajā lietā prasītāja nav pierādījusi nevienu faktu, kas ļautu secināt, ka būtu notikusi tieša vai netieša diskriminācija,
         un nevar pieņemt, ka šāda diskriminācija ir notikusi tikai tāpēc vien, ka Ombuds ir zinājis par prasītājas grūtniecības stāvokli.

      136    Tā kā nav norādīts neviens fakts, kas ļautu pieņemt, ka būtu notikusi tieša vai netieša diskriminācija, Ombudam nav jāpierāda,
         ka vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principa neievērošana nav notikusi.

      137    Attiecībā uz to, ka it kā esot pārkāpts Direktīvas 92/85 10. pants, Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punktā ir noteikts,
         ka aktīvā dienestā iesaistītiem ierēdņiem rada darba apstākļus, kas atbilst atbilstošiem veselības un drošības standartiem,
         kas vismaz ir vienlīdzīgi ar minimālajām prasībām, ko piemēro saskaņā ar šajās jomās veiktajiem pasākumiem atbilstoši Līgumiem.

      138    Direktīvas 92/85 mērķis ir uzlabot darba vidi, pastiprinot strādājošo grūtnieču veselības aizsardzību un drošību. Līdz ar
         to šī direktīva iestādēm ir saistoša tiktāl, ciktāl tām, īstenojot savu organizatorisku autonomiju un ievērojot Civildienesta
         noteikumos paredzētās robežas, ir jānodrošina strādājošajām grūtniecēm aizsardzība, kas ir līdzvērtīga direktīvā noteiktajai
         minimālajai aizsardzībai (skat. Civildienesta tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedumu lietā F‑65/07 Aayhan u.c./Parlaments, 116. punkts).

      139    Tomēr Direktīvas 92/85 10. pants nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas pilnīgi aizliedz strādājošas grūtnieces atlaišanu.
         Faktiski tāds lēmums par atstādināšanu no amata, kas pieņemts laikā no grūtniecības sākumposma līdz grūtniecības un dzemdību
         atvaļinājuma beigām ar grūtniecības stāvokli nesaistītu iemeslu dēļ, nav pretrunā minētajam 10. pantam, tomēr ar nosacījumu,
         ka darba devējs rakstveidā norāda atlaišanu pamatojošos iemeslus un ka ieinteresētās personas atlaišana tiek pieļauta attiecīgajos
         tiesību aktos un/vai valsts praksē atbilstoši šīs direktīvas 10. panta 1. un 2. punkta noteikumiem (skat. Tiesas 2010. gada
         11. novembra spriedumu lietā C‑232/09 Danosa, 63. punkts).

      140    Tā, pirmkārt, no lietas materiāliem skaidri izriet, ka prasītājas atstādināšana no amata nekādi nav saistīta ar viņas grūtniecību.
         Turklāt prasītāja ne savos rakstveida apsvērumos, ne tiesas sēdē sniegtajos mutvārdu paskaidrojumos ne reizi nav apgalvojusi,
         ka lēmums par atstādināšanu no amata ir ticis pieņemts viņas grūtniecības dēļ.

      141    Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā Ombuds ir rakstveidā norādījis atlaišanu pamatojušos iemeslus.

      142    Treškārt, kaut arī Civildienesta noteikumos nav paredzēta īpaša tiesību norma, kurā tieši būtu noteikts izņēmums direktīvas
         10. pantā paredzētajam aizliegumam, tas ir jāinterpretē tādējādi, ka šāds izņēmums Civildienesta noteikumu 47. panta e) punktam,
         kurā ir paredzēta šī patiesi ārkārtējā iespēja izbeigt ierēdņa dienesta attiecības gadījumā, ja disciplinārlietas noslēgumā
         tiek pieņemts lēmums par atstādināšanu no amata, ir pieļaujams.

      143    No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par piekto pamatu saistībā ar pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neizpildi un labas pārvaldības principa neievērošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      144    Prasītāja Ombudam pārmet, ka tas nolēma nogaidīt līdz 2010. gada 19. maijam, lai uzsāktu disciplinārlietu, kaut gan viņa bija
         iesniegusi sava ārstējošā ārsta izdotu izziņu un, tieši pretēji, rakstveidā lūgusi, lai lieta tiek pabeigta, cik ātri vien
         iespējams, ņemot vērā ar to saistītā stresa izraisītās sekas attiecībā uz viņas grūtniecību. Turklāt prasītāja norāda, ka
         [disciplinār]lieta ir noritējusi laikā, kad viņa bija grūtniecības stāvoklī, un vēlāk – jaunā māmiņa, kas liecinot par to,
         ka Ombuds neesot ievērojis [pienākumu] ņemt vērā ierēdņu intereses.

      145    Ombuds prasa šo pamatu noraidīt.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      146    No lietas materiāliem izriet, ka prasītāja 2009. gada 25. novembrī sazinājās ar Ombudu, lai to informētu, ka ir stresa stāvoklī,
         kas ir saistīts ar notiekošo [disciplinār]lietu, un ka šim stāvoklim var būt negatīvas sekas uz viņas grūtniecības norisi.
         2009. gada 27. novembra vēstulē Ombuds informēja prasītāju par savu nodomu lūgt [iestādes] ārstam konsultantam iepazīties
         ar prasītājas veselības stāvokli, lai ieteiktu pasākumus, ko viņa varētu veikt, lai mazinātu disciplinārlietas ietekmi uz
         viņas un viņas nedzimušā bērna veselību. Atbilstoši iestādes ārsta konsultanta atzinumam, saskaņā ar kuru prasītājas veselības
         stāvoklis bija vājš un disciplinārlieta būtu varējusi to ļoti negatīvi ietekmēt, Ombuds 2010. gada 18. janvārī pieņēma lēmumu
         ar disciplinārlietu saistītās darbības atlikt uz vēlāku datumu, kad prasītāja būs dzemdējusi.

      147    Tādējādi ir jāsecina, ka Ombuds disciplinārlietas uzsākšanu atlika tieši tādēļ, ka ņēma vērā ierēdnes intereses.

      148    Līdz ar to piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

      3.     Par prasījumiem saistībā ar morālā kaitējuma atlīdzību
       Lietas dalībnieku argumenti
      149    Prasītāja lūdz Civildienesta tiesu, galvenokārt, atzīt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas ir to finansiālo tiesību piešķiršana,
         kuras viņai pienākoties par laikposmu, kopš stājās spēkā atstādināšana no amata līdz Civildienesta tiesas nolēmumam, ar kuru
         to atceltu, pieskaitot nokavējuma procentus, kas tiek aprēķināti no minētā lēmuma pieņemšanas brīža.

      150    Pakārtoti, viņa lūdz Civildienesta tiesu piespriest Ombudam atlīdzināt mantisko kaitējumu, kā arī morālo kaitējumu, kas viņai
         esot ticis nodarīts ar apstrīdēto lēmumu.

      151    Jebkurā gadījumā viņa lūdz piespriest Ombudam samaksāt naudas summu EUR 65 000 apmērā kā atlīdzību par viņai nodarīto morālo
         kaitējumu.

      152    Ombuds prasa šos prasījumus noraidīt.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      153    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru civildienesta lietās prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida, ja tie ir cieši saistīti
         ar prasījumiem atcelt tiesību aktus, kas paši ir tikuši noraidīti kā nepamatoti (Civildienesta tiesas 2007. gada 8. novembra
         spriedums lietā F‑40/05 Andreasen/Komisija, 277. punkts).

      154    Šajā lietā pastāv cieša saikne starp visiem prasījumiem par kaitējuma atlīdzību un prasījumiem atcelt tiesību aktu, kuri ir
         tikuši noraidīti kā nepamatoti. Tā kā, izskatot prasījumus atcelt tiesību aktu, nav atklāts nekas prettiesisks, kas varētu
         izraisīt Ombuda atbildību, prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.

      155    No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida pilnībā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      156    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībniekam,
         kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
         ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībniekam,
         kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šī pienākuma.

      157    No iepriekš minētā pamatojuma izriet, ka prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Ombuds savos prasījumos ir tieši lūdzis,
         lai prasītājai piespriestu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tādējādi, tā kā nav iemeslu, kas pamatotu Reglamenta 87. panta
         2. punkta piemērošanu, prasītājai ir jāsedz savi un jāatlīdzina Ombuda tiesāšanās izdevumi.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA(otrā palāta)

      nospriež:
      1)      BG prasību noraidīt;
      2)      BG sedz savus un atlīdzina Eiropas Ombuda tiesāšanās izdevumus.

               Rofes i Pujol

               Boruta

               Bradley

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 17. jūlijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     H. Kreppel

         * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 6.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 92/43/EEK. # Lieta C-434/01.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1997. gada 4.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-225/96.


title: Tiesas spriedums 1997. gada 18. decembrī.#Inter-Environnement Wallonie ASBL pret Région wallonne.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'Etat - Beļģija.#Direktīva 91/156/EEK - Transponēšanas laika posms - Sekas - Atkritumu jēdziens.#Lieta C-129/96.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      1997. gada 18. decembrī (*)

      Direktīva 91/156/EEK – Transponēšanas termiņš – Sekas – Atkritumu jēdziens
      Lieta C‑129/96
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 177. pantam iesniegusi Beļģijas Conseil d'État, lai tiesvedībā starp

      Inter-Environnement Wallonie ASBL
      un
      Valonijas reģionu
      saņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma 5. un 189. pantu un 1. panta a) apakšpunktu Padomes 1975. gada
         15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta
         Direktīvu 91/156/EEK (OV L 78, 32. lpp.).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez      Iglesias], palātu priekšsēdētāji K. Gulmans [C. Gulmann], H. Ragnemalms [H. Ragnemalm] un R. Šintgens [R. Schintgen], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn], Dž. L. Marejs [J. L. Murray], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], G. Hiršs [G. Hirsch], P. Janns [P. Jann] un L. Sevons [L. Sevón] (referents),

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida apsvērumus, ko sniedza:
      –        Inter-Environnement Wallonie ASBL vārdā – Žaks Sambo [Jacques Sambon] no Briseles Advokātu kolēģijas,

      –        Beļģijas valdības vārdā – Jans Devaders [Jan Devadder], vecākais padomnieks Ārlietu, ārējās tirdzniecības un attīstības sadarbības ministrijā, pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – Ernsts Rēders [Ernst Röder], Federālās Ekonomikas ministrijas padomnieks, un Bernds Kloke [Bernd Kloke], tās pašas ministrijas vecākais padomnieks, pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Žans Fransuā Dobels [Jean-François Dobelle], Ārlietu ministrijas Juridisko lietu direktorāta direktora vietnieks, un Romēns Nadāls [Romain Nadal], šī direktorāta ārlietu sekretāra palīgs, pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – Adriāns Boss [Adriaan Bos], Ārlietu ministrijas padomnieks juridiskajos jautājumos, pārstāvis,

      –        Apvienotās Karalistes vārdā – Džons Ī. Kolinss [John E. Collins], Valsts kases juriskonsulta asistents, un Deriks Vaijats [Derrick Wyatt], Karalienes padomnieks (QC), pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Marija Kondu-Dirande [Maria Condou-Durande], Komisijas juridiskā dienesta locekle, pārstāve,

      ņemot vērā tiesas sēdes ziņojumu,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko 1997. gada 5. februāra tiesas sēdē sniedza Inter-Environnement Wallonie ASBL, ko pārstāv Žaks Sambo; Francijas valdība, ko pārstāv Žans Fransuā Dobels un Romēns Nadāls; Nīderlandes valdība, ko pārstāv
         J. S. van den Osterkamps [Johannes Steven van den Oosterkamp], Ārlietu ministrijas padomnieka vietnieks juridiskajos jautājumos, pārstāvis; Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāv
         Deriks Vaijats, Karalienes padomnieks, un Komisija, ko pārstāv Marija Kondu-Dirande,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1997. gada 24. aprīlī, pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Pamatojoties uz 1996. gada 29. marta spriedumu, kas Tiesā saņemts 1996. gada 23. aprīlī, Beļģijas Conseil d'État [Valsts Padome] saskaņā ar EK līguma 177. pantu iesniedza Tiesai divus jautājumus prejudiciāla nolēmuma saņemšanai par to,
         kā interpretēt EEK līguma 5. un 189. pantu un 1. panta a) apakšpunktu Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par
         atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK (OV L 78, 32. lpp.).

      2        Šie jautājumi tika uzdoti tiesvedībā, ko ierosināja bezpeļņas apvienība Inter-Environnement Wallonie, prasot atcelt Valonijas reģionālās izpildvaras 1992. gada 9. aprīļa Rīkojumu par toksiskajiem vai bīstamajiem atkritumiem
         (turpmāk tekstā – “Rīkojums”).

       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 75/442 mērķis ir dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana attiecībā uz atkritumu apglabāšanu. Grozījumi Direktīvā 75/442
         izdarīti ar Direktīvu 91/156.

      4        Ar Direktīvu 91/156 grozītās Direktīvas 75/442 1. panta a) apakšpunktā jēdziens “atkritumi” ir definēts šādi:

      “Šajā direktīvā:
      a) “atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, kas iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas,
         ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties.

      Komisija, rīkojoties saskaņā ar 18. pantā paredzēto procedūru, vēlākais, līdz 1993. gada 1. aprīlim sagatavos to atkritumu
         sarakstu, kuri pieder I pielikumā minētajām kategorijām. Šo sarakstu periodiski pārskatīs un vajadzības gadījumā grozīs saskaņā
         ar minēto procedūru.”

      5        Pēdējā noteikumā minētais saraksts tika pieņemts ar Komisijas 1993. gada 20. decembra Lēmumu 94/3/EK, ar ko izveido atkritumu
         sarakstu saskaņā ar 1. panta a) apakšpunktu Direktīvā 75/442/EEK (OV 1994, L 5, 15. lpp.). Saraksta ievada piezīmju 3. punktā
         norādīts, ka, pirmkārt, saraksts nav pilnīgs un, otrkārt, materiāla iekļaušana šajā sarakstā ir būtiska tikai tad, ja tas
         atbilst atkritumu definīcijai.

      6        Grozītās Direktīvas 75/442 9. panta 1. punkts un 10. pants noteic, ka jebkuram uzņēmumam, kas veic II A vai II B pielikumā
         norādītās darbības, ir jāsaņem atļauja no kompetentās iestādes. II A pielikums attiecas uz darbībām, kas saistītas ar atkritumu
         apglabāšanu, bet II B pielikums – uz darbībām, kuru rezultātā var notikt atkritumu reģenerācija.

      7        Grozītās Direktīvas 75/442 11. pants nosaka izņēmumu attiecībā uz prasību par atļaujas saņemšanu:

      “1. Neskarot Padomes 1978. gada 20. marta Direktīvu 78/319/EEK par toksiskajiem un bīstamajiem atkritumiem [OV L 84, 43. lpp.],
         kurā jaunākie grozījumi izdarīti saskaņā ar Spānijas un Portugāles Pievienošanās aktu, var izdarīt šādus izņēmumus no 9. un
         10. pantā paredzētās prasības attiecībā uz atļaujām:

      a) uzņēmumi, kas apglabā savus atkritumus to rašanās vietā,
      un
      b) uzņēmumi, kas veic atkritumu reģenerāciju.
      Šos izņēmumus piemēro tikai tad, ja:
      –        kompetentās iestādes ir paredzējušas vispārīgus noteikumus katram darbības veidam, paredzot atkritumu daudzumus, veidus un
         nosacījumus, ar kādiem konkrēto darbību var veikt, nepiemērojot prasības attiecībā uz atļaujām,

      un
      –        atkritumu veids vai daudzums un reģenerācijas vai apglabāšanas metodes ir tādas, kas atbilst 4. pantā noteiktajām prasībām.
      2. Pirmajā punktā minēto uzņēmumu reģistrāciju veic kompetentās iestādes.
      [..]”
      8        Grozītās Direktīvas 75/442 4. pants nosaka:

      “Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību
         un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi un, jo īpaši

      –        neapdraudot ūdeņus, gaisu, augsni, augus un dzīvniekus,
      –        neradot traucējošus trokšņus un smakas,
      –        neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām.
      [..]”
      9        Saskaņā ar Direktīvas 91/156 2. panta 1. punkta pirmo ievilkumu dalībvalstīs bija jāstājas spēkā normatīviem un administratīviem
         aktiem, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības ne vēlāk kā līdz 1993. gada 1. aprīlim, par to informējot Komisiju.
         Otrais ievilkums nosaka: “Kad dalībvalstis pieņem šos tiesību aktus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci
         pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka paņēmienus, kā veidot šādas atsauces”.

      10      Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem 1. panta 3. punkts (OV L 377, 20. lpp.),
         lai definētu atkritumus, atsaucas uz Direktīvu 75/442. Direktīvas 1. panta 4. punktā ir iekļauta “bīstamo atkritumu” definīcija.

      11      Direktīvas 91/689 3. panta 1. un 2. punkts nosaka:

      “1. Atkāpe, kas minēta Direktīvas 75/442/EEK 11. panta 1. punkta a) apakšpunktā attiecībā uz atļaujām, kas jāsaņem uzņēmumiem,
         kuri veic savu atkritumu apglabāšanu, nav attiecināma uz tiem bīstamajiem atkritumiem, uz ko attiecas šī direktīva.

      2. Saskaņā ar Direktīvas 75/442/EEK 11. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalsts var nepiemērot minētās direktīvas 10. pantu
         attiecībā uz uzņēmumiem, kas reģenerē atkritumus, uz ko attiecas šī direktīva:

      –        ja dalībvalsts paredz vispārējus noteikumus, kuros ir uzskaitīti atkritumu veidi un daudzumi, kā arī paredzēti īpaši nosacījumi
         (atkritumos esošo bīstamo vielu satura robežvērtības, emisijas robežvērtības, darbības veidi) un citas prasības, kas vajadzīgas,
         lai veiktu dažādu veidu reģenerāciju,

      –        ja atkritumu daudzums vai reģenerācijas metodes nodrošina Direktīvas 75/442/EEK 4. pantā paredzēto prasību izpildi.”
      12      No 1993. gada 12. decembra ar Direktīvas 91/689 11. pantu tika atcelta Padomes 1978. gada 20. marta Direktīva 78/319/EEK par
         toksiskajiem un bīstamajiem atkritumiem (OV L 84, 43. lpp.). Taču ar 1. pantu Padomes 1994. gada 27. jūnija Direktīvā 94/31/EK,
         ar kuru grozīta Direktīva 91/689 (OV L 168, 28. lpp.), Direktīvas 78/319 atcelšana tika atlikta līdz 1995. gada 27. jūnijam.

       Valsts tiesiskais regulējums
      13      Valonijas reģionālās padomes 1985. gada 5. jūlija Dekrētā par atkritumiem, kurā grozījumi izdarīti ar 1991. gada 25. jūlija
         Dekrētu (turpmāk tekstā – “Dekrēts”), proti, tā 3. panta 1. punktā ir sniegta šāda atkritumu definīcija:

      “atkritumi – jebkura viela vai priekšmets, kas iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas,
         ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties”.

      14      Rīkojuma 5. panta 1. punkts nosaka:

      “Atļauja vajadzīga, lai uzstādītu un ekspluatētu iekārtas, kas īpaši paredzētas toksisku vai bīstamu atkritumu savākšanai,
         pirmapstrādei, apglabāšanai vai reģenerācijai, ja tie nav rūpnieciskās ražošanas procesa sastāvdaļa.”

      15      Rīkojuma preambulā ir īpaša atsauce uz Dekrētu, grozīto Direktīvu 75/442 un Direktīvām 78/319 un 91/689. Rīkojuma 86. pants
         noteic, ka tas stājas spēkā dienā, kad tas publicēts Moniteur Belge. Rīkojums tika publicēts 1992. gada 23. jūnijā.

       Pamata prāvas fakti
      16      1992. gada 21. augustā iesniegtajā prasības pieteikumā Inter-Environnement Wallonie lūdza Beļģijas Conseil d'État atcelt visu Rīkojumu vai pakārtoti – atsevišķus tā noteikumus.

      17      Spriedumā, ar kuru tiek uzdots jautājums prejudiciāla nolēmuma saņemšanai, Conseil d'État jau ir lēmusi par pieciem no sešiem Inter-Environnement Wallonie izvirzītajiem prasības pamatiem un ir atcēlusi dažus Rīkojuma noteikumus.

      18      Atlikušajā prasības pamatā Inter-Environnement Wallonie norāda uz to, ka Rīkojuma 5. panta 1. punkts pārkāpj grozītās Direktīvas 75/442 11. pantu un Direktīvas 91/689 3. pantu,
         jo tas atļauju sistēmu neattiecina uz tādu iekārtu uzstādīšanu un ekspluatāciju, kas īpaši paredzētas toksisku vai bīstamu
         atkritumu savākšanai, pirmapstrādei, apglabāšanai vai reģenerācijai, ja šādas iekārtas ir “rūpnieciskās ražošanas procesa
         sastāvdaļa”.

      19      Minētā prasības pamata pirmajā daļā Inter-Environnement Wallonie apgalvo, ka grozītās Direktīvas 75/442 11. pants apvienojumā ar Direktīvas 91/689 3. pantu ļauj izslēgt no prasības par atļaujas
         saņemšanu tikai tos uzņēmumus, kuri veic atkritumu reģenerāciju saskaņā ar minētajiem noteikumiem, un tikai tad, ja šie uzņēmumi
         ir reģistrēti attiecīgajās kompetentajās iestādēs.

      20      Šajā ziņā Conseil d'État uzskata, ka Rīkojuma 5. panta 1. punkts patiešām ir pretrunā grozītās Direktīvas 75/442 11. pantam apvienojumā ar Direktīvas
         91/689 3. pantu.

      21      Noskaidrojot, ka Rīkojums ir pieņemts brīdī, kad vēl nebija beidzies direktīvas transponēšanai noteiktais termiņš, Conseil d'État jautā, cik lielā mērā dalībvalstij šajā laikā ir atļauts pieņemt pasākumus, kuri ir pretrunā direktīvai. Tā piebilst, ka
         negatīva atbilde uz šo jautājumu, kā to iesaka Inter-Environnement Wallonie, nebūtu saderīga ar noteikumu, ka jebkura pasākuma likumība jāizvērtē tā pieņemšanas laikā.

      22      Minētā prasības pamata otrajā daļā Inter-Environnement Wallonie apgalvo, ka Rīkojuma 5. panta 1. punktā noteiktais izņēmums ir pretrunā Dekrētam, kas, kā tiek apgalvots, neparedz atkāpes
         attiecībā uz darbībām, kas ir daļa no rūpnieciska procesa.

      23      Šajā ziņā Conseil d'État uzskata, ka Dekrēta 3. panta 1. punkts un pielikums, uz kuru sniegta atsauce, ir paredzēti, lai nodrošinātu pareizu grozītās
         Direktīvas 75/442 transponēšanu. Lai gan saskaņā ar Tiesas judikatūru atkritumi ir vielas vai priekšmeti, no kuriem īpašnieks
         atbrīvojas vai no kuriem ir spiests atbrīvoties, tādējādi neliedzot iespēju citām personām veikt šo atkritumu atkārtotu saimniecisku
         izmantošanu, tas tomēr neļauj noteikt, vai vielas vai priekšmeti, kas minēti grozītās Direktīvas 75/442 1. pantā un kas tieši
         vai netieši ir rūpnieciskas ražošanas procesa sastāvdaļa, ir uzskatāmi par atkritumiem šīs direktīvas 1. panta a) apakšpunkta
         nozīmē.

      24      Šajos apstākļos, lai saņemtu prejudiciālu nolēmumu, Conseil d'État vērsās Tiesā ar šādiem jautājumiem:

      “1) Vai EEK līguma 5. un 189. pants liedz dalībvalstīm pieņemt noteikumu, kas ir pretrunā 1975. gada 15. jūlija Direktīvai
         75/442/EEK par atkritumiem, kurā grozījumi izdarīti ar 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK, pirms minētās direktīvas
         transponēšanai noteiktā termiņa beigām?

      Vai šie paši Līguma panti liedz dalībvalstīm pieņemt un ieviest tiesību aktus, kuru mērķis ir transponēt iepriekš minēto direktīvu
         attiecīgās valsts tiesību aktos, bet kuru noteikumi ir pretrunā minētās direktīvas prasībām?

      2) Vai viela, kas minēta I pielikumā Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvā 91/156/EEK, ar kuru grozīta Direktīva 75/442/EEK
         par atkritumiem, un kas tieši vai netieši ir rūpnieciskas ražošanas procesa sastāvdaļa, ir uzskatāma par “atkritumiem” minētās
         direktīvas 1. panta a) apakšpunkta nozīmē?”

       Otrais jautājums
      25      Uzdodot otro jautājumu, kuru lietderīgāk izskatīt vispirms, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai grozītās Direktīvas 75/442
         1. panta a) apakšpunktā sniegtā atkritumu definīcija uz vielu neattiecas tikai tāpēc, ka tā tieši vai netieši ir rūpnieciskas
         ražošanas procesa sastāvdaļa.

      26      No grozītās Direktīvas 75/442 1. panta a) apakšpunkta formulējuma izriet, ka jēdziena “atkritumi” piemērošanas joma ir atkarīga
         no termina “izmešana” nozīmes.

      27      No grozītās Direktīvas 75/442 noteikumiem, it īpaši no 4. panta un 8.–12. panta, kā arī no II A un II B pielikuma izriet,
         ka termins “izmešana” ietver gan kādas vielas vai priekšmeta apglabāšanu, gan reģenerāciju.

      28      Kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 58.–61. punktā, atkritumu kategoriju saraksts grozītās Direktīvas 75/442 I pielikumā
         un apglabāšanas un reģenerācijas darbības, kas uzskaitītas šīs direktīvas II A un II B pielikumā, norāda uz to, ka atkritumu
         jēdziens principā ietver jebkāda veida atliekvielas, rūpnieciskās ražošanas blakusproduktus vai citas vielas, kas rodas ražošanas
         procesos. Šo konstatējumu apstiprina atkritumu saraksts, ko Komisija izstrādājusi Lēmumā 94/3.

      29      Pirmkārt, grozītā Direktīva 75/442, kā to īpaši skaidri parāda 9.–11. pants, attiecas ne tikai uz atkritumu apglabāšanu vai
         reģenerāciju, ko veic specializēti uzņēmumi, bet arī uz atkritumu apglabāšanu vai reģenerāciju to rašanās vietā, ko veic uzņēmumi,
         kuriem šie atkritumi radušies.

      30      Otrkārt, lai gan grozītās Direktīvas 75/442 4. pants noteic, ka atkritumu apglabāšanai vai reģenerācijai jānotiek, neapdraudot
         cilvēku veselību un neizmantojot procedūras vai metodes, kas varētu radīt kaitējumu apkārtējai videi, direktīvā nekas nenorāda
         uz to, ka tā neattiecas uz apglabāšanas un reģenerācijas darbībām, kas ir rūpnieciskas ražošanas procesa daļa, ja šādas darbības
         neapdraud cilvēku veselību vai apkārtējo vidi.

      31      Visbeidzot, jāņem vērā, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka jēdziens “atkritumi” grozītās Direktīvas 75/442 1. panta nozīmē nav
         jāsaprot tādējādi, ka tas neietver vielas un priekšmetus, kurus iespējams atkārtoti saimnieciski izmantot (1990. gada 28. marta
         spriedums lietā C‑359/88 Zanetti u.c., Recueil, I‑1509. lpp., 12. un 13. punkts; 1995. gada 10. maija spriedums lietā C‑422/92 Komisija/Vācija, Recueil, I‑1097. lpp., 22. un 23. punkts, un 1997. gada 25. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 un
         C‑224/95 Tombesi u.c., Recueil, I‑3561. lpp., 47. un 48. punkts).

      32      No šiem apsvērumiem var secināt, ka vielas, kas ir rūpnieciskas ražošanas procesa daļa, grozītās Direktīvas 75/442 1. panta
         a) apakšpunkta nozīmē var uzskatīt par atkritumiem.

      33      Šis secinājums, kā to pareizi norādījušas Beļģijas, Vācijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdības, neietekmē to,
         ka ir jānodala atkritumu reģenerācija grozītās Direktīvas 75/442 nozīmē un tādu produktu parasta rūpnieciska apstrāde, kas
         nav atkritumi, neatkarīgi no tā, cik grūti ir veikt šādu nodalīšanu.

      34      Līdz ar to atbilde uz otro jautājumu ir tāda, ka tikai tāpēc, ka kāda viela tieši vai netieši ir rūpnieciskās ražošanas procesa
         sastāvdaļa, tā netiek izslēgta no atkritumu jēdziena, kas sniegts grozītās Direktīvas 75/442 1. panta a) apakšpunktā.

       Pirmais jautājums
      35      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai EEK līguma 5. un 189. pants liedz dalībvalstīm Direktīvas 91/156
         transponēšanai paredzētajā laikā veikt pasākumus, kas ir pretrunā ar šo direktīvu.

      36      Saskaņā ar Inter-Environnement Wallonie apsvērumiem Kopienu tiesību augstākais spēks un Līguma 5. pants norāda uz to, ka tad, ja kāda dalībvalsts nolemj transponēt
         savos tiesību aktos kādu Kopienas direktīvu pirms transponēšanai noteiktā termiņa beigām, tas jāveic saskaņā ar direktīvu.
         Tā kā Valonijas reģions nolēma Direktīvu 91/156 savos tiesību aktos transponēt 1992. gada 9. aprīlī, tam bija jānodrošina
         atbilstība šai direktīvai.

      37      Komisija atbalsta šādu nostāju un norāda, ka Līguma 5. un 189. pants liedz dalībvalstīm noteiktajā Direktīvas 91/156 transponēšanas
         laikā pieņemt noteikumus, kas ir pretrunā šai direktīvai. Komisija norāda, ka šajā ziņā nav nozīmes, vai konkrētā pasākuma
         īpašais mērķis ir attiecīgās direktīvas transponēšana.

      38      No otras puses, Beļģijas, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības uzskata, ka līdz noteiktā direktīvas transponēšanas
         termiņa beigām dalībvalstīm ir tiesības pieņemt valsts normas, kas atšķiras no direktīvā noteiktajām normām. Apvienotās Karalistes
         valdība tomēr piebilst, ka tas būtu pretrunā Līguma 5. un 189. pantam, ja dalībvalsts veiktu pasākumus, kuru dēļ tai būtu
         neiespējami vai pārāk grūti pareizi transponēt direktīvu valsts tiesību aktos.

      39      Nīderlandes valdība uzskata, ka direktīvas pieņemšana nozīmē, ka dalībvalstis vairs nevar brīvi veikt darbības, kas var apgrūtināt
         direktīvā paredzēto rezultātu sasniegšanu. Tomēr tā norāda, ka nevar uzskatīt, ka dalībvalsts ir pārkāpusi Līguma 5. un 189. pantu,
         ja, kā tas ir šajā lietā, nav skaidrs, vai valsts noteikumi atbilst attiecīgajai direktīvai.

      40      Vispirms ir jāatgādina, ka dalībvalsts pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus direktīvā paredzēto mērķu īstenošanai ir
         saistošs saskaņā ar Līguma 189. panta trešo daļu un pašu direktīvu (1977. gada 1. februāra spriedums lietā 51/76 Verbond van Nederlandse Ondernemingen, Recueil, 113. lpp., 22. punkts; 1986. gada 26. februāra spriedums lietā 152/84 Marshall, Recueil, 723. lpp., 48. punkts, un 1996. gada 24. oktobra spriedums lietā 72/95 Kraaijeveld u.c., Recueil, I‑5403. lpp., 55. punkts). Šis pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus – gan vispārējos, gan īpašos – ir obligāts
         visām dalībvalstu iestādēm, tai skaitā arī tiesām – jautājumos, kas ir to kompetencē (skat. 1990. gada 13. novembra spriedumu
         lietā C‑106/89 Marleasing, Recueil, I‑4135. lpp., 8. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kraaijeveld u.c., 55. punkts).

      41      Jānorāda arī, ka saskaņā ar EEK līguma 191. panta otro daļu, kas bija piemērojama attiecīgajā laikā, “direktīvas un lēmumus
         paziņo visiem, kam tie adresēti, un līdz ar šādu paziņošanu tie stājas spēkā”. No šī noteikuma izriet, ka pēc šādas paziņošanas
         direktīva kļūst juridiski saistoša tai dalībvalstij, uz kuru tā attiecas.

      42      Šajā gadījumā un arī saskaņā ar pašreizējo praksi Direktīvā 91/156 tika noteikts termiņš, līdz kura beigām dalībvalstīs jāstājas
         spēkā normatīviem un administratīviem aktiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu atbilstību šai direktīvai.

      43      Tā kā šāda termiņa mērķis ir dot dalībvalstīm laiku, kas vajadzīgs transponēšanas pasākumu veikšanai, pirms norādītā termiņa
         beigām tās nevar vainot par to, ka direktīva nav transponēta valstu iekšējā tiesiskajā kārtībā.

      44      Tomēr transponēšanas laikā dalībvalstīm jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu direktīvā noteiktā rezultāta sasniegšanu
         līdz minētā termiņa beigām.

      45      Lai gan dalībvalstīm nav pienākuma veikt šos pasākumus pirms transponēšanai noteiktā termiņa beigām, no Līguma 5. panta otrās
         daļas apvienojumā ar 189. panta trešo daļu un no minētās direktīvas izriet, ka šajā laikā tām ir jāatturas no tādu pasākumu
         pieņemšanas, kas varētu nopietni apgrūtināt paredzētā rezultāta sasniegšanu.

      46      Valsts tiesai jāizvērtē, vai iepriekš minētais attiecas uz valsts noteikumiem, kuru likumība tiek apstrīdēta.

      47      Veicot izvērtēšanu, valsts tiesai īpaši jāapsver, vai attiecīgie noteikumi nozīmē, ka direktīva ir pilnībā ieviesta valsts
         tiesību aktos, kā arī jāapsver konkrētās sekas, ko rada šo neatbilstīgo noteikumu piemērošana un to spēkā esamība attiecīgajā
         laikā.

      48      Piemēram, ja konkrētie noteikumi paredzēti, lai pilnīgi un galīgi transponētu direktīvu, to neatbilstība direktīvai var likt
         domāt, ka tajā paredzētais rezultāts noteiktajā laikā netiks sasniegts, ja noteikumus nav iespējams laikus grozīt.

      49      Pretēji tam valsts tiesa varētu ņemt vērā dalībvalsts tiesības pieņemt pārējas posma pasākumus vai ieviest direktīvu pakāpeniski.
         Tādējādi valsts pārējas posma pasākumu neatbilstība direktīvai vai atsevišķu tās noteikumu netransponēšana valsts tiesību
         aktos ne vienmēr apgrūtinātu paredzētā rezultāta sasniegšanu.

      50      Līdz ar to atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka EEK līguma 5. panta otrā daļa un 189. panta trešā daļa, kā arī Direktīva
         91/156 noteic, ka dalībvalstīm, uz kurām attiecas šī direktīva, tās īstenošanai paredzētajā laikā ir jāatturas no tādu pasākumu
         pieņemšanas, kas varētu nopietni apgrūtināt paredzētā rezultāta sasniegšanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      51      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Beļģijas valdībai, Vācijas valdībai, Francijas valdībai, Nīderlandes valdībai un Apvienotās
         Karalistes valdībai, kā arī Eiropas Kopienu Komisijai, kas Tiesai iesniegušas savus apsvērumus, nav atlīdzināmi. Attiecībā
         uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA,
      atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1996. gada 29. marta spriedumu uzdevusi Beļģijas Conseil d'État, nospriež:

      1)      tikai tāpēc, ka kāda viela tieši vai netieši ir rūpnieciskas ražošanas procesa sastāvdaļa, tā netiek izslēgta no atkritumu
            jēdziena 1. panta a) apakšpunkta izpratnē Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem, kurā grozījumi
            izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK;
      2)      EEK līguma 5. panta otrā daļa un 189. panta trešā daļa, kā arī Direktīva 91/156 noteic, ka dalībvalstīm, uz kurām attiecas
            šī direktīva, tās ieviešanai paredzētajā laikā ir jāatturas no tādu pasākumu pieņemšanas, kas varētu nopietni apgrūtināt paredzētā
            rezultāta sasniegšanu.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Schintgen

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

               Hirsch

               Jann

                     Sevón

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē 1997. gada 18. decembrī Luksemburgā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – franču.