title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2005. gada 14. aprīlī. # Sniace, SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts- Prasība par atcelšanu - Pieņemamība - Akts, kas attiecas uz prasītāju individuāli. # Lieta T-88/01.

text:
      Lieta T‑88/01
      Sniace, SA
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Akts, kas skar prasītāju individuāli
      Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2005. gada 14. aprīlī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Process – Iestāšanās lietā – Prasība, kuras priekšmets nav kādas no lietas dalībnieku prasījumu atbalstīšana – Nepieņemamība
            – Absolūts šķērslis tiesas procesam – Pārbaude pēc tiesas ierosmes – Prasītājas tiesību celt prasību trūkums
      (Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 40. panta ceturtā daļa, Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. pants un 116. panta 3. punkts)
      2.     Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas tās skar tieši un individuāli – Komisijas lēmums,
            ar ko izbeidz procedūru atbalsta jomā – Konkurējošs uzņēmums attiecībā pret valsts atbalsta saņēmēju – Tiesības iesniegt prasību
            – Nosacījumi
      (EKL 88. panta 2. punkts un EKL 230. panta ceturtā daļa)
      1.     Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā,
         drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumu. Otrkārt, saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 116. panta 3. punktu
         personai, kas iestājas lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir iestāšanās laikā. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 113. pantu
         Pirmās instances tiesa var jebkurā laikā pēc pašas iniciatīvas izskatīt absolūtus šķēršļus tiesas procesam, tai skaitā tos,
         ko iesniegušas personas, kas iestājas lietā. Šķērslis tiesas procesam attiecībā uz prasītājas tiesībām celt prasību ir absolūts
         šķērslis.

      (sal. ar 49., 52., 53. punktu)
      2.     Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu fiziska vai juridiska persona var vērsties tiesā par lēmumu, kas ir adresēts kādai
         citai personai, tikai tad, ja šis lēmums to skar tieši un individuāli. Subjektus, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par
         individuāli skartiem tikai tad, ja šis lēmums tos ietekmē dažu tiem specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas
         dēļ, kura tos raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ individuāli izceļ analogi adresātam.

      Saistībā it sevišķi ar valsts atbalsta jomu – ne tikai uzņēmums, kurš saņem atbalstu, bet arī ar to konkurējoši uzņēmumi,
         kas aktīvi līdzdarbojušies procedūrā, kura uzsākta atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam attiecībā uz individuālu atbalstu,
         ir atzīti par tādiem, ko Komisijas lēmums par šīs procedūras izbeigšanu skar individuāli, ja atbalsts, par kuru ir Apstrīdētais
         lēmums, būtiski ietekmē šo uzņēmumu tirgus pozīciju. Uzņēmums līdz ar to nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu
         ar uzņēmumu, kurš saņem atbalstu, bet tam turklāt ir jāpierāda, ka, ņemot vērā to, cik lielā mērā tas, iespējams, līdzdarbosies
         procedūrā, un to, cik apdraudēta ir tā tirgus pozīcija, tas atrodas tādā faktiskā situācijā, kura to individuāli izceļ analogi
         adresātam. Ir jāuzskata, ka uzņēmumam ir bijusi tikai otršķirīga loma pirmstiesas procesā, ja, pirmkārt, tas neiesniedza Komisijai
         nevienu sūdzību un ka, otrkārt, ir skaidrs, ka šīs procedūras gaitu lielākoties neietekmēja apsvērumi, ko tas iesniedza, ciktāl
         tas vēlāk būtībā aprobežojas ar vairāku Komisijas konstatējumu, kas ietverti lēmumā par procedūras uzsākšanu, atkārtošanu,
         tos īsi komentējot un nesniedzot nevienu konkrētu pierādījumu, un aprobežojas ar apgalvojumiem – sīkāk neprecizējot vai nesniedzot
         pierādījumus, – ka pasākumi, kas noteikti lēmumā par procedūras paplašināšanu, ir valsts atbalsts un ka tie bija jāatzīst
         par nesaderīgiem ar kopējo tirgu.

      Saistībā ar to, cik apdraudēta ir prasītājas tirgus pozīcija, Kopienu tiesa, lemjot par pieņemamību, nevar galīgi izlemt jautājumu
         par konkurences attiecībām starp prasītāju un uzņēmumu, kurš saņem atbalstu. Šajā sakarā tikai prasītājai ir jānorāda pienācīgā
         veidā iemesli, kuru dēļ Komisijas lēmums kaitē tās likumīgajām interesēm, būtiski ietekmējot tās pozīciju attiecīgajā tirgū.

      (sal. ar 54.–57., 59., 60. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS
      (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
      2005. gada 14. aprīlī (*)

      Valsts atbalsts – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Akts, kas skar prasītāju individuāli
      Lieta T‑88/01
      Sniace, SA, Madride (Spānija), ko pārstāv H. Baro Fuentess [J. Baró Fuentes], M. Gomišs di Lianju i Boteija [Gómez de Liaño y Botella] un F. Rodrigess Karetero [F. Rodríguez Carretero], avocats,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv D. Triandafilu [D. Triantafyllou] un H. Buendija Sjerra [J. Buendía Sierra], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Austrijas Republika, ko pārstāv H. Dosi [H. Dossi] un M. Burgštālers [M. Burgstaller], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG, dibināta Heiligenkreuz im Lafnitztal (Heiligenkroicā Lafnictālē, Austrija),

      un
      Land Burgenland      (Austrija),

      kuras pārstāv U. Soltēss [U. Soltész], advokāts,

      personas, kas iestājušās lietā,
      par prasību atcelt Komisijas 2000. gada 19. jūlija Lēmumu 2001/102/EK par Austrijas valsts atbalstu Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG (OV 2001, L 38, 33. lpp.).

      EIROPAS KOPIENU
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja P. Linda [P. Lindh], tiesneši R. Garsija‑Valdekasass [R. García‑Valdecasas], Dž. D. Kuks [J. D. Cooke], P. Mengoci [P. Mengozzi] un M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 17. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas rašanās fakti
      1       Sniace SA (turpmāk tekstā – “prasītāja”) ir Spānijas sabiedrība, kuras galvenie darbības veidi ir mākslīgo un sintētisko šķiedru, celulozes,
         celulozes šķiedru (viskozes vistru), turpinātās poliamīda šķiedras, neaustā, kā arī nātrija sulfāta filca ražošana un pārdošana,
         mežu apsaimniekošana un elektroenerģijas kopražošana.

      2       Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “LLG”) ir Austrijas sabiedrība, Austrijas sabiedrības Lenzing AG filiāle, kas tai skaitā ražo viskozes šķiedras un to paveidus. LLG nodarbojas ar liocela – jauna veida šķiedras, ko ražo no tīras dabiskās celulozes, – ražošanu un pārdošanu. Šo šķiedru ražo
         arī Lielbritānijas sabiedrība Courtalds plc, ko tā pārdod ar nosaukumu “Tencel”.

      3       1995. gadā LLG uzsāka liocela ražošanas rūpnīcas būvniecību industriālajā parkā Heiligenkreuz‑Szentgotthárd, kas atrodas robežzonā starp Austriju un Ungāriju. Rūpnīca atrodas Austrijas zonas daļā, Burgenlandes zemē (Land Burgenland).

      4       1995. gadā Austrijas valsts veidojums Wirtschaftsbeteiligungs AG (turpmāk tekstā – “WiBAG”) paziņoja Komisijai par savu nodomu piešķirt valsts atbalstu LLG investīciju projektam. Ar 1995. gada 30. augusta vēstuli Austrijas Republika informēja Komisiju, ka šo palīdzību piešķirtu
         reģionu atbalsta sistēmas Nr. N 589/95 ietvaros, kas atļauta ar Komisijas 1995. gada 3. augusta vēstuli. Ar 1995. gada 5. oktobra
         vēstuli Komisija informēja Austrijas Republiku, ka atsevišķs paziņojums par paredzēto atbalstu subsīdiju veidā nav vajadzīgs,
         jo tās attiecas uz atļautu atbalsta sistēmu, tomēr brīdinot nepiešķirt atbalstu LLG garantiju veidā, pirms par to iepriekš nav informēta Komisija.

      5       1997. gada 21. aprīlī Austrijas iestādes nosūtīja Komisijai formulārus par līdzfinansējuma pieprasīšanu no Eiropas Reģionālās
         attīstības fonda (ERAF) diviem lieliem investīciju projektiem industriālajā parkā, ko īstenotu Business Park Heiligenkreuz GmbH (turpmāk tekstā – “BPH”) un Wirtscahtspark Heiligenkreuz Servicegesellschaft mbh (turpmāk tekstā – “WHS”).

      6       Ņemot vērā šajos formulāros, kā arī 1995. gadā starp Burgenlandes zemi un LLG noslēgtajā līgumā ietverto informāciju, Komisija pieņēma lēmumu vēlreiz izmeklēt lietu par LLG piešķirto atbalstu. Pēc tikšanās ar Austrijas iestādēm un vēstuļu apmaiņas ar tām Komisija nolēma ierakstīt šo lietu nepaziņotā
         atbalsta reģistrā. Pēc tam notika citas tikšanās un sarakste starp Komisiju un Austrijas iestādēm.

      7       Ar 1998. gada 29. oktobra vēstuli Komisija informēja Austrijas valdību par savu 1998. gada 14. oktobra lēmumu uzsākt EK līguma
         93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru attiecībā uz dažādiem pasākumiem, ko
         Austrijas iestādes pieņēmušas par labu LLG (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”). Attiecīgie pasākumi bija šādi: valsts garantijas subsīdijām un aizdevumam
         50,3 miljonu EUR apmērā, labvēlīga cena EUR 4,4 par kvadrātmetru par 120 hektāriem industriālā zemes gabala un fiksētas cenas
         garantija komunālajiem pamatpakalpojumiem uz 30 gadiem. Komisija – atbilstoši Eiropas Kopienu Tiesas 1994. gada 13. aprīļa
         spriedumā apvienotajās lietās C‑324/90 un C‑342/90 Vācija un Pleuger Worthington/Komisija, Recueil, I‑1173. lpp., noteiktajiem principiem – pieprasīja, lai Austrijas valdība paziņo tai noteiktu informāciju, kas ļautu Komisijai
         pārbaudīt šo pasākumu saderīgumu ar kopējo tirgu.

      8       Komisija – saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas 1994. gada 5. oktobra spriedumā lietā C‑47/91 Itālija/Komisija, saukta “Italgrani”,
         Recueil, I‑4635. lpp., 21.–24. punkts, noteiktajiem principiem – tāpat pieprasīja, lai Austrijas valdība nosūta tai informāciju,
         kas ļautu Komisijai novērtēt, vai uz noteiktiem citiem pasākumiem, ko ir pieņēmušas Austrijas iestādes par labu LLG, attiecas atļautās vai esošās atbalsta sistēmas. Publicējot šo vēstuli 1999. gada 13. janvāra “Eiropas Kopienu Oficiālajā
         Vēstnesī” (OV C 9, 6. lpp.), pārējās dalībvalstis un ieinteresētās puses tika informētas par šīs procedūras uzsākšanu un aicinātas
         iesniegt savus iespējamos apsvērumus.

      9       Austrijas valdība uz šo Komisijas vēstuli atbildēja ar 1999. gada 15. marta un 16. un 28. aprīļa vēstulēm. Apvienotā Karaliste
         un ieinteresētās trešās personas, tai skaitā arī prasītāja (ar 1999. gada 12. februāra vēstuli), iesniedza savus apsvērumus.

      10     Pēc tam, kad Komisija bija pārbaudījusi informāciju, ko tai nosūtīja Austrijas iestādes, tā ar 1999. gada 14. jūlija vēstuli
         informēja Austrijas valdību par savu 1999. gada 23. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “Lēmums par procedūras paplašināšanu”)
         attiecināt atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam uzsākto procedūru uz četriem citiem pasākumiem, kas veikti par labu LLG. Ir runa par šādiem pasākumiem: ad hoc atbalsts, investējot 0,4 miljonus EUR zemes gabala iegādē, netiešā līdzdalība 21,8 miljoni EUR apmērā, kas uzsakāms tikai
         pēc 30 gadiem un kam jāienes 1 % gadā, atbalsts nenoteiktas summas apmērā uzņēmumam atbilstošas infrastruktūras izveidošanai
         un vides atbalsts 5,4 miljonu EUR apmērā, kas, iespējams, piešķirts, piemērojot sistēmu, kura neatbilst pastāvošajai atbalstu
         sistēmai. Komisija aicināja Austrijas valdību iesniegt savus apsvērumus. Publicējot šo vēstuli 1999. gada 4. septembra “Eiropas
         Kopienu Oficiālajā Vēstnesī” (OV C 253, 4. lpp.), pārējās dalībvalstis un ieinteresētās personas tika informētas par procedūras
         paplašināšanu un aicinātas sniegt savus iespējamos apsvērumus. Austrijas valdība savus apsvērumus iesniedza ar 1999. gada
         4. oktobra vēstuli. Apvienotā Karaliste un ieinteresētās trešās personas, tai skaitā prasītāja (ar 1999. gada 4. oktobra vēstuli),
         arī iesniedza savus apsvērumus. Ar 2000. gada 25. februāra vēstuli un 27. aprīļa vēstuli Austrijas valdība iesniedza papildu
         informāciju.

      11     2000. gada 19. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2001/102/EK par Austrijas valsts atbalstu par labu LLG (OV 2001, L 38, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

      12     Šī lēmuma rezolutīvajā daļā teikts šādi:
      “1. pants
      Atbalsts, ko Austrija ir piešķīrusi [..] (LLG), Hailigenkroica (Heiligenkreuz), sniedzot garantijas 35,80 miljonu EUR apmērā (komercbanku un valsts sektora banku konsorcija garantija 21,8 miljonu EUR
         apmērā un trīs [..] (WHS) garantijas 1,4 miljonu EUR, 10,35 miljonu EUR un 2,25 miljonu EUR apmērā] un ar zemes cenu 4,4 EUR par kvadrātmetru 120 ha
         industriālā zemes gabala iegādei, garantējot fiksēto cenu Burgenlandes zemes vārdā, lai nodrošinātu komunālo pakalpojumu sniegšanu,
         un sniedzot atbalstu nezināmā apmērā, izveidojot uzņēmumam atbilstošu infrastruktūru, neveido valsts atbalstu [EK] līguma
         87. panta 1. punkta izpratnē.

      2. pants
      Atbalsts, ko Austrija ir piešķīrusi LLG, sniedzot WiBAG garantiju 14,5 miljonu EUR apmērā, atbilst garantiju vadlīnijām, ko Komisija ir apstiprinājusi ar numuru N 542/95.

      Vides atbalsts 5,37 miljonu EUR apmērā atbilst vides atbalsta vadlīnijām, ko Komisija ir apstiprinājusi ar numuru N 93/148.
      3. pants
      Individuālais atbalsts, ko Austrija ir piešķīrusi atbalsta veidā 0,4 miljonu EUR apmērā zemes iegādei un pamatkapitāla veidā
         21,8 miljonu EUR apmērā, ir saderīgs ar kopējo tirgu.

      4. pants
      Šis lēmums ir adresēts [Austrijas] Republikai.”
       Process
      13     Ar prasības pieteikumu, kas 2001. gada 17. aprīlī iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā, prasītāja cēla šo apelācijas
         prasību.

      14     Ar [iestāšanās] rakstiem, kas kancelejā iesniegti, attiecīgi, 2001. gada 6. jūnijā, 16. un 26. jūlijā, LLG, Austrijas Republika un Burgenlandes zeme lūdza atļauju iestāties lietā, lai atbalstītu Komisijas secinājumus.

      15     Ar 2001. gada 16. oktobra vēstuli prasītāja iesniedza lūgumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem saistībā ar Komisijai
         nosūtītajiem dokumentiem, kas norādīti iebildumu rakstā un Apstrīdētajā lēmumā, kā arī noteikta veida informāciju, it sevišķi
         par attiecīgo preču tirgu. 2001. gada 14. novembrī procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Komisijai tika lūgts iesniegt
         dažus no šiem dokumentiem. Tā šos dokumentus iesniedza noteiktajā termiņā.

      16     Ar 2001. gada 10. decembra vēstuli prasītāja lūdza, lai noteiktiem tās prasības 14. un 15. pielikumā iekļautajiem datiem attiecībā
         uz LLG, Austrijas Republiku un Burgenlandes zemi tiek piemērota konfidencialitāte.

      17     Ar 2002. gada 18. februāra rīkojumu piektās paplašinātās palātas priekšsēdētāja piešķīra atļauju iestāties lietā un piemērot
         konfidencialitāti.

      18     2002. gada 21. maijā LLG un Burgenlandes zeme iesniedza kopīgu iestāšanās rakstu.

      19     2002. gada 23. maijā Austrijas Republika iesniedza savu iestāšanās rakstu.
      20     Komisija un prasītāja iesniedza savus apsvērumus par iestāšanās rakstiem, attiecīgi, 2002. gada 19. jūlijā un 6. septembrī.
      21     Vadoties pēc tiesneša referenta ziņojuma, Pirmās instances tiesa (piektā palāta paplašinātā sastāvā) pieņēma lēmumu uzsākt
         mutvārdu procesu.

      22     2004. gada 17. jūnija Pirmās instances tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes
         uz jautājumiem.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      23     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atzīt apelācijas sūdzību par pieņemamu un pamatotu;
      –       atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kur Komisija nolemj, ka garantijas sniegšana 35,8 miljonu EUR apmērā nav valsts atbalsts
         EKL 87. panta 1. punkta izpratnē;

      –       atcelt Apstrīdētā lēmuma 2. pantu daļā, kur Komisija nolemj, ka Austrijas Republikas piešķirtais atbalsts LLG, sniedzot WiBAG garantiju 14,5 miljonu EUR apmērā, atbilst garantiju vadlīnijām, ko Komisija ir apstiprinājusi ar numuru N 542/95;

      –       atcelt Apstrīdētā lēmuma 3. pantu;
      –       pakārtoti – atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kur Komisija nolemj, ka fiksētas cenas garantēšana Burgenlandes zemes
         vārdā, lai nodrošinātu komunālo pakalpojumu sniegšanu, un atbalsta sniegšana nezināmā apmērā, izveidojot uzņēmumam atbilstošu
         infrastruktūru, nav valsts atbalsts EK līguma 87. panta 1. punkta izpratnē;

      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      24     Savā replikā prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu atcelt arī Apstrīdētā lēmuma 2. pantu daļā, kur Komisija nolemj, ka vides
         atbalsts 5,37 miljonu EUR apmērā atbilst noteikumiem par vides aizsardzības finansēšanu, ko Komisija ir apstiprinājusi ar
         numuru N 93/148.

      25     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasītājas norādītos nepamatotos pamatus un jaunos pamatus kā nepieņemamus;
      –       jebkurā gadījumā noraidīt prasību pilnībā kā nepamatotu;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      26     Personu, kas iestājušās lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību kā nepieņemamu un, jebkurā gadījumā, kā nepamatotu;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      27     Personas, kas iestājušās lietā, atsaucas uz prasības nepieņemamību, motivējot, ka Apstrīdētais lēmums prasītāju neskar individuāli.
      28     Austrijas Republika norāda, ka valsts atbalsta kontroles jomā Komisijas lēmums, ar ko izbeidz saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu
         uzsākto procedūru, individuāli attiecas uz uzņēmumiem, kas ir iesnieguši sūdzību, pamatojoties uz kuru ir uzsākta šī procedūra,
         un kuri tika uzklausīti saistībā ar to apsvērumiem, kas noteica šīs procedūras turpmāko gaitu, ja tomēr to stāvokli tirgū
         būtiski ietekmē atbalsts, par ko ir šis lēmums (Eiropas Kopienu Tiesas 1986. gada 28. janvāra spriedums lietā 169/84 COFAZ  u.c./Komisija, Recueil, 391. lpp., 24. un 25. punkts).

      29     Austrijas Republika uzskata, pirmkārt, tas, ka prasītāja ir ieinteresētā puse EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, nepiešķir
         tai tiesības iesniegt sūdzību par Apstrīdēto lēmumu. Tā norāda, ka saskaņā ar tiesas judikatūru fiziska vai juridiska persona
         tiek skarta individuāli sava ieinteresētās puses statusa dēļ tikai tad, ja Komisija ir atteikusies uzsākt EKL 88. panta 2. punktā
         paredzēto atbalsta pārbaudes procedūru (Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedums lietā T‑11/95 BP Chemicals/Komisija, Recueil, II‑3235. lpp., 88. un 89. punkts). Šādā gadījumā prasītāja varētu nodrošināt, ka tās procesuālās garantijas tiek respektētas
         tikai tad, ja tai būtu tiesības apstrīdēt šo lēmumu Kopienu tiesā (iepriekš minētais spriedums lietā BP Chemicals/Komisija, 89. punkts). Savukārt gadījumā, kā šajā lietā, kad Komisija pārbaudes procedūras beigās pieņēma lēmumu, ieinteresētās
         puses ir izmantojušas savas procesuālās garantijas, tādējādi, ņemot vērā tikai šo statusu, tās vairs nevar uzskatīt par personām,
         kuras šis lēmums skar individuāli.

      30     Austrijas Republika papildina, ka ar prasītājas līdzdalību EKL 88. panta 2. punktā paredzētajā procedūrā nepietiek, lai to
         individualizētu tādā pašā veidā kā personu, kurai Apstrīdētais lēmums ir adresēts (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. februāra
         spriedums lietā T‑86/96 Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen un Hapag‑Lloyd/Komisija, Recueil, II‑179. lpp., 50. punkts). No tiesas judikatūras izriet, ka jautājumā par valsts atbalstu līdzdalība šajā procedūrā veido
         tikai vienu no apstākļiem, kas ļauj noteikt, vai lēmums, kura atcelšanu tā lūgusi, skar kādu fizisku vai juridisku personu
         (iepriekš minētais spriedums lietā COFAZ u.c./Komisija, 25. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 18. februāra rīkojums lietā T‑189/97 Comité d`enterprise de la Société française de production  u.c./Komisija, Recueil, II‑335. lpp., 44. punkts).

      31     Otrkārt, Austrijas Republika apgalvo, ka prasītāja nevar izmantot faktisko argumentu, ka tās intereses ietekmē apstrīdēto
         pasākumu piešķiršana Eiropas Kopienu Tiesas 1984. gada 14. novembra sprieduma lietā 323/82 Intermills/Komisija, Recueil, 3809. lpp., 16. punkts, izpratnē. Norādītā šī sprieduma rindkopa faktiski neattiecas uz jautājumu par tiesībām celt prasību.

      32     Treškārt, Austrijas Republika apgalvo, ka prasītāja nepierāda, ka apstrīdētie pasākumi būtiski ietekmē tās pozīciju tirgū.
         Tā norāda, ka šie pasākumi attiecas tikai uz liocela – preces, ko prasītāja neražo – rūpnīcas būvniecību. Tā piebilst, ka
         nepastāv jebkāda konkurences saikne starp šo preci un prasītājas precēm. Tā it īpaši uzskata, ka Komisija Apstrīdētajā lēmumā
         ir pareizi konstatējusi, ka viskozes šķiedrai un liocelam ir katram savs, atšķirīgs tirgus.

      33     Attiecībā uz pēdējo minēto punktu Austrijas Republika norāda, pirmkārt, ka, no pircēja viedokļa raugoties, liocela šķiedras
         un viskozes šķiedras nav savstarpēji aizstājamas. Šī apgalvojuma atbalstam tā paskaidro, ka liocelam ir specifiskas īpašības,
         kas to atšķir no viskozes – tādas kā paaugstināta pretestība sausā stāvoklī, un mitrā vidē – niecīga saraušanās ūdenī, liela
         krāsu absorbcijas spēja, mīkstums pieskaroties, līdzība ar zīdu, kā arī sajaucamība ar citām tekstilšķiedrām. Tā specifiskās
         “virsmas īpašības” un tā fibrillācijas tendence ļauj izveidot jaunas preces ar jaunām īpašībām – tādas, kam raksturīgas īpašības
         – “stonewashed” vai “persika miza”, kuras nevar iegūt, izmantojot viskozes šķiedras. Turklāt noteiktās jomās, kurās izmanto
         liocelu, tādās kā džinsa audums, viskozes šķiedru izmantošana tehniski ir neiespējama. Liocela ļoti lielā pretestība dod īpaši
         augstu produktivitāti, vērpjot un aužot. Tā kā liocela ražošana ir dārgāka, šī prece ir paredzēta tiem tirgus segmentiem,
         kuros precēm ir labāka kvalitāte un tās ir dārgākas. Austrijas Republika tāpat atsaucas uz atsevišķirm Komisijas konstatētiem
         faktiem 2001. gada 17. oktobra lēmumā lietā COMP/M.2187 – CVC/Lenzing.

      34     Otrkārt, Austrijas Republika apgalvo, ka liocela un viskozes ražošanas metodes būtiski atšķiras. Viskozi iegūst ķīmiskas pārveidošanas
         procesu rezultātā, turpretim liocelu iegūst fiziskā procesā, proti, izmantojot N‑metil‑morfolina oksīda ūdens šķīdumu (NMMO).
         Tā uzsver, ka liocela ražošanas procesam ir bijuši vajadzīgi nopietni izpētes darbi un ka tas ir mazāk kaitīgs videi nekā
         viskozes šķiedru ražošanas process, kurā nepieciešams būtisks daudzums ķīmisko vielu. Tā precizē, ka “jauno tehnoloģiju, ko
         izmanto liocela šķiedru ražošanai, raksturo [..] mazāks ražošanas posmu skaits, īsāki termiņi procesos, mazāka ķīmisko vielu
         izmantošana un slēgti ražošanas cikli”.

      35     Austrijas Republika papildina – tas, ka zūd prasītājas tirgus daļa un krītas apgrozījums, nav attiecināms uz apstrīdēto pasākumu
         piešķiršanu LLG, bet gan izskaidrojams ar finansiālām un ekonomiskām grūtībām un milzīgajiem parādiem, ar ko prasītājai bija jāsaskarās jau
         daudzus gadus, sākot no 90-to gadu sākuma. Tā šajā sakarā norāda uz Komisijas 1998. gada 28. oktobra Lēmumu 1999/395/EK par
         Spānijas Karalistes sniegto atbalstu Sniace, SA, kas atrodas Torrelavegā (Kantabrijā) (OV 1999, L 149, 40. lpp.).

      36     LLG un Burgenlandes zeme norāda, ka nepastāv konkurences attiecības starp LLG un prasītāju, kura nedarbojas liocela sektorā. Šajā sakarā tās balstās uz tiem pašiem argumentiem, ko norādījusi Austrijas
         Republika un kas ir izklāstīti iepriekš.

      37     Atbildot uz repliku, Komisija lūdz Pirmās instances tiesu pēc pašas iniciatīvas pārbaudīt prasītājas tiesības celt prasību,
         tā kā tas ir nepieciešams procesa nosacījums. Tā nopietni apšauba faktu, ka prasītājas konkurētspēju ir būtiski ietekmējis
         apstrīdētais atbalsts, kas attiecas tikai un vienīgi uz liocela ražošanu, kurš atrodas no viskozes tirgus atšķirīgā tirgū.
         Šajā sakarā tā it sevišķi uzstāj uz to, ka liocela cena ir jūtami augstāka nekā viskozes šķiedras cena un ka šīs divas šķiedras
         nav paredzētas vienai un tai pašai izmantošanai. Turklāt tā norāda, ka prasītāja savos apsvērumos, ko tā iesniedza pirmstiesas
         procesa laikā, aprobežojās ar “lēmumā [par procedūras uzsākšanu] izteikto šaubu atkārtotu izklāstu”.

      38     Prasītāja norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar pastāvīgo tiesas judikatūru personai, kas iestājas lietā, nav tiesību iesniegt iebildumus
         par nepieņemamību, kuri nav formulēti atbildētājas prasījumos (Pirmās instances tiesas 1997. gada 27. novembra sprieduma lietā
         T‑290/94 Kayserberg/Komisija, Recueil, II‑2137. lpp., 76. punkts, un 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās T‑185/96, T‑189/96 un T‑190/96 Riviera Auto Service u.c./Komisija, Recueil, II‑93. lpp., 25. punkts). Prasītāja atstāj Pirmās instances tiesas ziņā izlemt, vai nepieņemamības pamats par to, ka nav
         tiesību celt prasību, būtu jāpārbauda pēc tiesas pašas iniciatīvas.

      39     Turpinājumā prasītāja apgalvo, ka Apstrīdētais lēmums to skar tieši un individuāli.
      40     Saistībā ar nosacījumu par individuālu skaršanu tā apliecina, ka, pirmkārt, ir aktīvi līdzdarbojusies pirmstiesas procesā,
         iesniedzot rakstveida apsvērumus.

      41     Otrkārt, tā norāda, ka, piešķirot apstrīdētos pasākumus LLG, tā ir nostādīta neizdevīgākā situācijā “saskaņā ar iepriekš minēto tiesas judikatūru, it sevišķi saskaņā ar spriedumu lietā
         [..] Intermills/Komisija”.

      42     Treškārt, prasītāja apgalvo, ka šie pasākumi tai ir radījuši tādus ekonomiskus zaudējumus kā “tirgus daļas [daļu] zaudēšana,
         apgrozījuma un nemateriālo aktīvu kritums”. Lai parādītu patiesos zaudējumus un to apmēru, tā norāda uz komentāru, kas iekļauts
         prasības pieteikuma 14. pielikumā.

      43     Minētajā komentārā prasītāja norāda šādus apsvērumus:
      –       Eiropas un Pasaules viskozes tirgum ir raksturīga ražošanas jaudas un patēriņa samazināšanās;
      –       šāda situācija ir “nesaderīga ar tādas jaunas aizstājējindustrijas radīšanu, kas saņem īpašu Eiropas finansējumu”;
      –       “[..] liocelu ar lielākas vai mazākas nozīmes konkurences priekšrocībām vienlīdz izmanto gan tradicionālās viskozes šķiedras
         vietā, gan aizstājot to”;

      –       LLG liocela piedāvājums Eiropas viskozes tirgū ir 3,5 %;

      –       “nav šaubu, ka piedāvājums, kas veido 3,5 % no tirgus, rada cenas, nosacījumu u.c. izmaiņas vēl jo vairāk tādēļ, ka investīcijas/amortizācijas
         izmaksu dēļ šādi var īstenot negodīgu konkurenci, kas kaitē citām šķiedrām, kuras atrodas vājākā ekonomiskā pozīcijā, un var
         radīt zaudējumus, turpretim liocela šķiedra, kurai amortizācija nav vajadzīga, var dot peļņu”;

      –       prasītāja turklāt beidza ražot un līdz ar to pārdot šādus viskozes daudzumus: [..] (1) tonnas 1997. gadā, [..] tonnas 1998. gadā, [..] tonnas 1999. gadā, [..] tonnas 2000. gadā; samazinājums par [..] tonnām gadā
         ir paredzēts, sākot no 2001. gada;

      –       tas atbilst zaudētiem neto ienākumiem [..] spāņu pesetu (ESP) apmērā 1997. gadā, [..] spāņu pesetu (ESP) apmērā 1998. gadā,
         [..] spāņu pesetu (ESP) apmērā 1999. gadā, [..] spāņu pesetu (ESP) apmērā 2000. gadā, [..] spāņu pesetu (ESP) apmērā saskaņā
         ar prognozi 2001. gadam un [..] ESP apmērā saskaņā ar prognozi 2001.–2007. gadam;

      –       LLG liocela piedāvājums tāpat ir radījis “negatīvas cenu izmaiņas [..] % apmērā no tirgus cenas” jeb šādus zaudējumus prasītājai:
         [..] ESP 1997. gadā, [..] ESP 1998. gadā, [..] ESP 1999. gadā, [..] ESP 2000. gadā un [..] ESP saskaņā ar prognozi 2001. gadam
         un [..] ESP saskaņā ar prognozi 2002.–2007. gadam;

      –       turklāt LLG “ar īpašu pārdošanas vietu palīdzību, kas, attiecīgi, pārdod par īpaši zemu cenu” tirgū laiž apmēram 1000 tonnas “otršķirīgu
         preču” (vai “standartam neatbilstošu preču”), kā dēļ prasītāja ir spiesta pazemināt cenu “tādas pašas kvalitātes precēm”;

      –       šādi prasītāja ir zaudējusi ienākumus [..] ESP apmērā gadā.
      44     Savā replikā prasītāja norāda uz to, ka LLG ar preču zīmi “Pro‑Viscose” ražo un pārdod preci, ko veido viskozes un liocela sajaukums (turpmāk tekstā – “proviskoze”),
         un apgalvo, ka šī prece konkurē ar viskozi. No atbildei pievienotā komentāra izriet, ka LLG ir piedāvājusi proviskozi vairākiem prasītājas klientiem “par cenu, kas atbilst tradicionālās viskozes cenai”.

      45     Savos apsvērumos par iestāšanās rakstiem prasītāja apgalvo, ka tā “nenoliedzami” ir ar LLG konkurējošs uzņēmums. Viskozes šķiedra, ko tā ražo, tieši konkurē ar LLG ražotajām precēm, proti, liocelu, “liocela otršķirīgajām precēm” un proviskozi. Lai pamatotu šo pēdējo minēto apgalvojumu,
         tā atsaucas uz eksperta ziņojumu, ko ir uzrakstījis “neatkarīgs konsultants” F. Marsals Amenoss [F. Marsal Amenós], kā arī uz “neatkarīgas vairumtirgotājas” sabiedrības Manfib Sas liecību. Liocels faktiski ir tikai “uzlabota viskozes šķiedra”, ar ko “lielākajā daļā izmantošanas gadījumu” var aizstāt
         viskozi. Prasītāja šajā sakarā atzīst, ka, ņemot vērā liocela augstāko cenu, LLG ir laidusi tirgū proviskozi un “liocela otršķirīgos (zemākas kvalitātes) izstrādājumus” par cenām, kas “tuvas viskozes [cenām]”.
         Tā piebilst, ka liocela šķiedras ir iekarojušas nozīmīgu Eiropas grieztās celulozes šķiedras tirgus daļu, tas ir, no 5 līdz
         10 %; tirgu, ko agrāk apgādāja tikai Eiropas viskozes ražotāji.

      46     Tiesas sēdē prasītāja papildināja, ka LLG ir laidis tirgū “liocela otršķirīgo izstrādājumu” noteikta veida izmantošanai (cigarešu filtri, mitrās salvetes, putekļu
         lupatas u.c.). Tā arī norāda, ka liocels ir labākas kvalitātes izstrādājums nekā viskoze, it sevišķi pretestības ziņā, ka
         tas uzrāda vairākas tehniskās īpašības un ka “tīrā liocela” cena ir augstāka nekā viskozes cena. Attiecībā uz šo pēdējo minēto
         punktu tā precizē, ka, tikai sajaucot ar citu produkciju, liocelu var piedāvāt par konkurējošām cenām, salīdzinot ar viskozes
         cenām.

      47     Visbeidzot, prasītāja atzīst, ka saskaņā ar tiesas judikatūru ar to vien, ka akts varētu ietekmēt konkurences attiecības,
         kas pastāv konkrētā tirgū, nepietiek, lai saimnieciskās darbības veicējus, kurus saista jebkāda veida konkurences attiecības
         ar akta adresātu, varētu uzskatīt par tādiem, kurus akts skar tieši un individuāli (Tiesas 1969. gada 10. decembra spriedums
         apvienotajās lietās 10/68 un 18/68 Eridania u.c./Komisija, Recueil, 459. lpp., 7. punkts). Tomēr prasītāja uzstāj uz to, ka, pirmkārt, tirgū ir tikai ierobežots skaits attiecīgo produktu ražotāju
         [tikai pieci ražotāji ir pārstāvēti standarta kvalitātes pārtrauktās viskozes šķiedras tirgu sektorā (“commodity viscose staple
         fibres”) un trīs – masveidā krāsotās pārtrauktās šķiedras tirgus sektorā (“spundyed viscose staple fibres”)] un, otrkārt,
         ka investīciju projekta [īstenošanas] rezultātā būtiski palielināsies ražošanas jauda.

      48     Saistībā ar nosacījumu par tiešu skaršanu prasītāja norāda, ka ar Apstrīdēto lēmumu ir atstāti spēkā visi apstrīdētie pasākumi,
         lai arī tā lūdza Komisiju lemt par šo pasākumu atcelšanu vai grozīšanu (iepriekš minētais spriedums lietā COFAZ u.c./Komisija, 30. punkts, un Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. jūlija spriedums apvienotajās lietās no T‑447/93 līdz
         T‑449/93 AITEC u.c./Komisija, Recueil, II‑1971. lpp., 41. punkts).

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      49     Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu argumenti, kas ietverti pieteikumā par
         iestāšanos lietā, drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumu. Otrkārt, saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 116. panta
         3. punktu personai, kas iestājas lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir iestāšanās laikā.

      50     Savos prasījumos Komisija aprobežojās ar lūgumu noraidīt prasību pēc būtības un neapstrīdēja prasītājas tiesības celt prasību.
      51     Kā personām, kas iestājas lietā, Austrijas Republikai, LLG un Burgenlandes zemei tādējādi nav tiesību atsaukties uz nepieņemamību.

      52     Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka saskaņā ar Reglamenta 113. pantu Pirmās instances tiesa var jebkurā laikā pēc pašas
         iniciatīvas izskatīt absolūtus šķēršļus tiesas procesam, tai skaitā tos, ko iesniegušas personas, kas iestājas lietā (Pirmās
         instances tiesas 1996. gada 22. oktobra spriedums lietā T‑266/94 Skibsvaerftsforeningen u.c./Komisija, Recueil, II‑1399. lpp., 40. punkts; 1997. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑239/94 EISA/Komisija, Recueil, II‑1839. lpp., 26. punkts, un 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā T‑174/95 Svenska Journalistförbundet/Padome, Recueil, II‑2289. lpp., 79. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1990. gada 11. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑305/86 un
         C‑160/87 Neotype Techmashexport/Komisija un Padome, Recueil, I‑2945. lpp., 18. punkts; 1993. gada 24. marta spriedumu lietā C‑313/90 CIRFS u.c./Komisija, Recueil, I‑1125. lpp., 23. punkts, un 1993. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑225/91 Matra/Komisija, Recueil, I‑3203. lpp., 13. punkts).

      53     Šajā lietā personu, kas iestājas lietā, norādītais šķērslis tiesas procesam, ir absolūts šķērslis, jo tas attiecas uz prasītājas
         tiesībām celt prasību (šajā sakarā skat. Tiesas 2001. gada 5. jūlija spriedumu lietā C‑341/00 P Conseil national des professions de l`automobile u.c./Komisija, Recueil, I‑5263. lpp., 32. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā EISA/Komisija, 27. punkts). Tātad Pirmās instances tiesa to var izskatīt pēc pašas iniciatīvas.

      54     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu fiziska vai juridiska persona var vērsties tiesā par
         lēmumu, kas ir adresēts kādai citai personai, tikai tad, ja šis lēmums to skar tieši un individuāli. Tā kā Apstrīdētais lēmums
         ir adresēts Austrijas Republikai, ir jāpārbauda, vai prasītāja atbilst šiem diviem nosacījumiem.

      55     Saistībā ar jautājumu par to, vai Apstrīdētais lēmums prasītāju skar individuāli, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras
         izriet – subjektus, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartiem tikai tad, ja šis lēmums tos ietekmē dažu
         tiem specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tos raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ
         individuāli izceļ analogi adresātam (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann/Komisija, Recueil, 197., 223. lpp.; 2000. gada 23. maija spriedums lietā C‑106/98 P Comité d`enterprise de la Société française de production u.c./Komisija, Recueil, I‑3659. lpp., 39. punkts, un Pirmās instances tiesas 1995. gada 27. aprīļa spriedums lietā T‑435/93 ASPEC u.c./Komisija, Recueil, II‑1281. lpp., 62. punkts).

      56     Saistībā it sevišķi ar valsts atbalsta jomu – ne tikai uzņēmums, kurš saņem atbalstu, bet arī ar to konkurējoši uzņēmumi,
         kas aktīvi līdzdarbojušies procedūrā, kura uzsākta atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam attiecībā uz individuālu atbalstu,
         ir atzīti par tādiem, ko Komisijas lēmums par šīs procedūras izbeigšanu skar individuāli, ja atbalsts, par kuru ir Apstrīdētais
         lēmums, būtiski ietekmē šo uzņēmumu tirgus pozīciju (iepriekš minētais spriedums lietā COFAZ u.c./Komisija, 25. punkts).

      57     Uzņēmums līdz ar to nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu ar uzņēmumu, kurš saņem atbalstu, bet tam turklāt ir
         jāpierāda, ka, ņemot vērā to, cik lielā mērā tas, iespējams, līdzdarbosies procedūrā, un to, cik apdraudēta ir tā tirgus pozīcija,
         tas atrodas tādā faktiskā situācijā, kura to individuāli izceļ analogi adresātam (iepriekš minētais spriedums lietā Comité d`enterprise de la Société française de production u.c./Komisija, 41. punkts).

      58     Šajā lietā ir jānoskaidro, cik lielā mērā prasītājas līdzdalībai saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu uzsāktajā procedūrā un
         ietekmei uz tās tirgus pozīciju ir individualizējošs raksturs EKL 230. panta nozīmē.

      59     Vispirms ir jākonstatē, ka pirmstiesas procesā prasītājai bija tikai otršķirīga loma. Pirmkārt, tā neiesniedza Komisijai nevienu
         sūdzību. Otrkārt, ir skaidrs, ka šīs procedūras gaitu lielākoties neietekmēja apsvērumi, ko tā iesniedza ar 1999. gada 12. februāra
         un 4. oktobra vēstulēm (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā COFAZ u.c./Komisija, 24. punkts). Savos 1999. gada 12. februāra apsvērumos prasītāja būtībā aprobežojas ar vairāku Komisijas konstatējumu,
         kas ietverti lēmumā par procedūras uzsākšanu, atkārtošanu, tos īsi komentējot un nesniedzot nevienu konkrētu pierādījumu.
         Tāpat savos 1999. gada 4. oktobra apsvērumos tā aprobežojas ar apgalvojumiem – sīkāk neprecizējot vai nesniedzot pierādījumus,
         – ka pasākumi, kas noteikti lēmumā par procedūras paplašināšanu, ir valsts atbalsts un ka tie ir jāatzīst par nesaderīgiem
         ar kopējo tirgu.

      60     Otrkārt, saistībā ar to, cik apdraudēta ir prasītājas tirgus pozīcija, vispirms jāpatur prātā – kā izriet no iepriekš minētā
         sprieduma lietā COFAZ u.c./Komisija 28. punkta, – ka Kopienu tiesa, lemjot par pieņemamību, nevar galīgi izlemt jautājumu par konkurences attiecībām
         starp prasītāju un uzņēmumu, kurš saņem atbalstu. Šajā sakarā tikai prasītājai ir jānorāda pienācīgā veidā iemesli, kuru dēļ
         Komisijas lēmums kaitē tās likumīgajām interesēm, būtiski ietekmējot tās pozīciju attiecīgajā tirgū.

      61     Turklāt ir jānorāda, ka šajā lietā Apstrīdētajā lēmumā paredzētie pasākumi attiecas tikai uz attiecīgo liocela ražošanas rūpnīcu,
         un nav strīda par to, ka prasītāja neražo šī veida šķiedru un arī neplāno to darīt nākotnē.

      62     Tomēr prasītāja norāda uz trim argumentiem, mēģinot pierādīt, ka Apstrīdētais lēmums var būtiski ietekmēt tās pozīciju tirgū.
      63     Pirmkārt, savā prasības pieteikumā tā būtībā apgalvo, ka viskoze un liocels ir tieši konkurējoši [izstrādājumi].
      64     Tā kā, pārbaudot pieņemamību, nav jāpieņem galīgais lēmums par attiecīgo preču tirgus definēšanu, pietiek konstatēt, ka šo
         apgalvojumu atspēko vairāki pierādījumi lietas materiālos.

      65     Pirmkārt, liocelam ir noteiktas fizikālās īpašības, kas to skaidri padara atšķirīgu no viskozes. Prasītāja sava prasības pietiekuma
         23. punktā arī norāda, ka “liocelam ir dabiska un biodeģenerējoša izcelsme; [ka] izmantotais šķīdinātājs nav toksisks, ir
         pārstrādājams, atbilst normām par toksisko vielu neesamību, nodrošina paaugstinātu pretestību gan kondicionējoties, gan saskaroties
         ar mitrumu, un uzrāda zemu saraušanās procentu”. Tāpat tiesas sēdes laikā tā atzina, ka liocelam ir “priekšrocības tehniskā
         ziņā”, labāka kvalitāte nekā viskozes šķiedrai un tas nodrošina paaugstinātu pretestību. Turklāt tā neapstrīd, ka liocelam
         raksturīga fibrillācijas tendence, kas ļauj radīt audumus ar labu kritumu un zīdainus pēc taustes. Saistībā ar pēdējo minēto
         liocela īpašību prasītāja aprobežojās ar apgalvojumu, ka tā “ir vecmodīga un mūsdienās vairs [netiek] novērtēta” (prasības
         pietiekuma 26. punkts).

      66     Prasītājas apgalvojums, saskaņā ar kuru liocels “lielākajā daļā izmantošanas gadījumu” var būt viskozes aizstājējs, nav pārliecinoši
         pamatots. “Neatkarīgā konsultanta” “ekspertīzes ziņojums”, kas pievienots prasītājas apsvērumiem par iestāšanās rakstiem,
         lai atbalstītu šo apgalvojumu, nav pārliecinošs. Faktiski, tas ir dokuments uz vienas lapas, kurā ir tikai dažas rindkopas
         un kas sniedz ļoti virspusēju jautājuma analīzi. Šajā dokumentā turklāt ir acīmredzamas neprecizitātes, tādas kā ražošanas
         procesu lielā līdzība, kā arī liocela un viskozes šķiedru īpašību līdzība (skat. 65. punktu iepriekš un 69. punktu turpmāk).
         Saistībā ar “neatkarīga vairumtirgotāja” liecību, kas arī pievienota prasītājas apsvērumiem par iestāšanās rakstiem – tajā
         vienīgi apgalvots, ka noteiktu īpašu izmantošanas veidu gadījumā atsevišķi prasītājas klienti savos ražojumos viskozes vietā
         ir iestrādājuši liocelu vai proviskozi.

      67     Turklāt šo apgalvojumu atspēko LLG paziņojums kādā simpozijā, uz kuru prasītāja norāda, lai atbalstītu savu argumentu (prasības pieteikuma 30. punkts un prasības
         pieteikuma 14. pielikums), un saskaņā ar kuru liocels ir “papildinoša šķiedra, kam ir atšķirīga izmantošana”.

      68     Otrkārt, nav strīda par to, ka liocela cena ir ievērojami augstāka nekā viskozes šķiedras cena. Prasītāja to ir nepārprotami
         atzinusi gan savos rakstiskajos iesniegumos (prasības pieteikuma 26. punkts un 77. un 78. punkts prasītājas apsvērumos par
         iestāšanās rakstiem), gan tiesas sēdē. Prasītāja tai skaitā ir vairākkārt atzinusi, ka liocelu varētu laist tirgū par konkurējošām
         cenām, salīdzinot ar viskozes šķiedras cenām, tikai tad, ja to sajauktu ar citiem izstrādājumiem.

      69     Visbeidzot, saskaņā ar attiecīgajiem prasītājas paziņojumiem liocela ražošanas process, no vienas puses, un viskozes šķiedras
         [ražošanas process], no otras puses, ievērojami atšķiras. Prasības pieteikuma 23. punktā tā norāda, ka “liocelam [..] šķīdinātājs
         tiek izmantots (NMMO tipa) celulozes masai, turpretim klasiskās viskozes ražošanas procesu veido merserizēšanas un ksantogenācijas
         (xantogenación) posmi” un ka “salīdzinot ar klasiskās viskozes ražošanas procesiem, [..] liocels [tiek ražots], viskozes ražošanas tradicionālo
         posmu vietā izmantojot šķīdinātāju”. Turklāt replikas 36. punktā tā papildina, ka “ražošanas procesa kontekstā [tā] piekrīt
         Komisijai, ciktāl tā apgalvo, ka liocelu ražo no tradicionālajiem viskozes ražošanas procesiem atšķirīgā procesā”.

      70     Jebkurā gadījumā, pat ja pieņemtu, ka liocels tieši konkurē ar viskozes šķiedru, ir jākonstatē, ka prasītājas rakstiskie paziņojumi
         un sevišķi tās iesniegtā prasības pieteikuma 14. pielikumā esošais komentārs nesniedz pietiekamus pierādījumus tam, ka Apstrīdētais
         lēmums var būtiski ietekmēt tās pozīciju tirgū. Norādes, kas ir šajā komentārā, faktiski ir balstītas uz nepamatotiem postulātiem
         – tādiem, ka LLG liocela ražošana, sākot no 1997. gada, pilnībā aizstājusi viskozes ražošanu un ka tā ir orientēta tikai uz Eiropas tirgu.
         Turklāt šajā piezīmē prasītāja atzīst, ka saistībā ar to, ka “[LLG] piedāvājums atbilst 3,5 % tirgus”, tā, sākot no 1997. gada, ir beigusi ražot un, tātad, pārdot noteiktus viskozes daudzumus,
         nepamatojot savu apgalvojumu ar kaut niecīgāko pierādījumu un nesniedzot jebkādu paskaidrojumu par to, kādā veidā tā ir aprēķinājusi
         šos daudzumus. Tāpat ir jāatzīmē, ka tā nesniedz ne visniecīgāko pierādījumu tam, lai atbalstītu savu apgalvojumu, saskaņā
         ar kuru šis “piedāvājums” radīja “vismaz [..] % izmaiņas pašreizējā tirgus cenā”.

      71     Otrkārt, prasītāja atsaucas uz to, ka vienlaikus ar “tīro liocelu” un proviskozi pastāv “liocela otršķirīgie izstrādājumi”,
         ko tā kvalificē kā “zemākas kvalitātes” liocelu. Savas prasības pieteikuma 14. pielikuma piezīmē tā šajā sakarā norāda, ka
         LLG ar “īpašu pārdošanas vietu” palīdzību un “par ļoti zemām cenām” gadā pārdod 1000 tonnas “otršķirīgo ražojumu”, kas prasītājai
         lika pazemināt cenas par [..] ESP par kilogramu visiem “tās pašas kvalitātes ražojumiem”.

      72     Šajā sakarā ir jākonstatē – pierādījumi lietas materiālos neļauj secināt, ka pastāv atšķirīgas kvalitātes liocels. It sevišķi
         ir jāuzsver, ka savos rakstiskajos iesniegumos prasītāja nesniedz nekādu precizējumu tam, kas ir šie “liocela otršķirīgie
         ražojumi”. Tā turklāt nav nopietni apstrīdējusi apgalvojumu, ko vairākkārt paudušas LLG un Burgenlandes zeme, saskaņā ar kuru nepastāv zemākas kvalitātes liocels. Saistībā ar apsvērumiem par iestāšanās rakstiem
         pievienoto “neatkarīga vairumtirgotāja” liecību – tā šajā punktā nesniedz nekādu izskaidrojumu, jo vairumtirgotājs aprobežojas
         ar norādi, ka “otršķirīgas [šķiedras]” ir daļa no LLG “modificētās šķiedras”, tāpat kā liocels un proviskoze.

      73     Pat ja pieņemtu, ka LLG ražo zemākas kvalitātes liocelu, ko tā pārdod par ļoti zemām cenām, ir jāatzīmē, ka prasītāja nav pamatojusi savu apgalvojumu,
         saskaņā ar kuru tai šī iemesla dēļ bija jāpazemina savas cenas “tās pašas kvalitātes produktiem”. Turklāt tā nekādā veidā
         nepamato daudzumus un cenas pazeminājumu, uz ko tā atsaucas.

      74     Treškārt, savā replikā un apsvērumos par iestāšanās rakstiem prasītāja vairāk balstās uz konkurenci, kas pastāv starp proviskozi
         un viskozi. Prasītāja uzsver, ka tās situāciju tirgū ir ietekmējis tas, ka LLG laiž tirgū proviskozi par cenām, kas konkurē ar viskozes cenām, un ka, ņemot vērā pirmā minētā izstrādājuma augstāku kvalitāti,
         klienti tam dod priekšroku, salīdzinot ar otro minēto izstrādājumu.

      75     Šajā sakarā ir jākonstatē – prasītāja aprobežojas ar to, ka izsaka nepietiekami argumentētus apgalvojumus.
      76     Pirmkārt, piezīme, kas pievienota prasītājas replikai, lai atbalstītu šos apgalvojumus, nav pārliecinoša, jo tas ir tikai
         dokuments, ko ir sagatavojuši prasītājas iekšējie dienesti un kas sniedz ļoti vispārīgu informāciju, kura iegūta, sarunājoties
         ar dažiem prasītājas klientiem.

      77     Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka proviskoze un viskoze ir paredzētas vienam un tam pašam izmantošanas veidam un tiek pārdotas
         par salīdzināmām cenām, ir jāatzīmē, ka prasītāja nesniedz nevienu, pat ne vispārīgu, norādi uz zaudējumiem vai citām negatīvām
         sekām, ar ko tā saskārusies tādēļ, ka LLG piedāvā proviskozi. Detaļas šajā sakarā ir it īpaši svarīgas, jo ir zināms, ka proviskoze ir jauns produkts, kuru sāka ražot
         un laist tirgū tikai nākamajā gadā pēc Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

      78     No iepriekš minētajiem secinājumiem izriet, ka prasītāja nav pienācīgi parādījusi iemeslus, kuru dēļ Apstrīdētais lēmums varēja
         ietekmēt tās likumīgās intereses, būtiski ietekmējot tās pozīciju tirgū.

      79     Ņemot vērā šo apstākli un ierobežoto lomu, kas prasītājai bijusi pirmstiesas procesā (skat. 59. punktu iepriekš), ir jāsecina,
         ka Apstrīdētais lēmums prasītāju individuāli neskar.

      80     Līdz ar to prasība ir jāatzīst par nepieņemamu, neizvērtējot, vai prasītāju Apstrīdētais lēmums skar tieši.
      81     Kas attiecas uz lūgumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ko prasītāja iesniedza 2001. gada 16. oktobrī – tā kā šis
         lūgums attiecas uz dokumentiem un informāciju, uz kuru neattiecās 2001. gada 14. novembrī noteiktie procesa organizatoriskie
         pasākumi, nav vajadzības tos veikt; jo pierādījumi, kas atrodami lietā, un paskaidrojumi, kas sniegti tiesas sēdes laikā,
         ir pietiekami, lai Pirmās instances tiesa šajā lietā pieņemtu spriedumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

      83     Austrijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmo daļu. Piemērojot
         Reglamenta 87. panta 4. punkta trešo daļu, LLG un Burgenlandes zeme sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      2)      prasītāja sedz pati savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      3)      personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               Lindh

                García‑Valdecasas

                Cooke

               Mengozzi

                Martins Ribeiro

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 14. aprīlī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētāja

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Tiesvedības valoda – spāņu.

      1 –	Konfidenciālie dati aizklāti.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 22.decembrī.#The Wellcome Foundation Ltd pret Paranova Pharmazeutika Handels GmbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Preču zīme - Zāles - Pārsaiņošana - Paralēlais imports - Būtiskas izmaiņas iesaiņojuma noformējumā - Iepriekšējas paziņošanas pienākums.#Lieta C-276/05.

text:
      Lieta C‑276/05
      The Wellcome Foundation Ltd
      pret
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH
      (Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču zīme – Zāles – Pārsaiņošana – Paralēlais imports – Būtiskas izmaiņas iesaiņojuma noformējumā – Iepriekšējas paziņošanas pienākums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Prece, ko dalībvalsts tirgū ir laidis īpašnieks vai kas šajā tirgū
            laista ar īpašnieka piekrišanu – Imports citā dalībvalstī pēc pārsaiņošanas un preču zīmes pārlīmēšanas – Īpašnieka iebildumi
      (Padomes Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Zāļu paralēlais imports pēc pārsaiņošanas un preču zīmes pārlīmēšanas
            – Īpašnieka iebildumi
      (Padomes Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts)
      1.        Direktīvas 89/104 par preču zīmēm, kurā grozījumi ir izdarīti ar 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, 7. panta
         2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes īpašniekam ir likumīgs pamats iebilst pret zāļu, kuras importētājs ir pārsaiņojis
         un no jauna pievienojis preču zīmi, turpmāku tirdzniecību, izņemot, ja:

      – ir noteikts, ka īpašnieka preču zīmes tiesību izmantošana, lai iebilstu pret pārsaiņotu preču tirdzniecību ar šo preču zīmi,
         sekmētu mākslīgu tirgu sadali dalībvalstu starpā. Par tādu it īpaši ir uzskatāms gadījums, ja īpašnieks ir vairākās dalībvalstīs
         laidis tirgū identiskas zāles dažādos iesaiņojumos un importētāja veiktā pārsaiņošana, pirmkārt, ir nepieciešama, lai produktu
         pārdotu importa dalībvalstī, un, otrkārt, tā veikta tādos apstākļos, ka produkta sākotnējais stāvoklis nevar tikt ietekmēts;

      – ir pierādīts, ka pārsaiņošana nevarētu ietekmēt iepakotā produkta sākotnējo stāvokli;
      – uz jaunā iesaiņojuma ir skaidri norādīts produkta pārsaiņotāja un ražotāja nosaukums;
      – pārsaiņotā produkta noformējums nav tāds, kas varētu kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai. Tādējādi iesaiņojums
         nedrīkst būt ar trūkumiem, sliktas kvalitātes vai nekārtīgs, un

      – importētājs pirms pārsaiņotā produkta laišanas tirdzniecībā ir par to paziņojis preču zīmes īpašniekam un pēc tā lūguma
         ir iesniedzis pārsaiņotā produkta paraugu.

      Ja ir noteikts, ka zāļu pārsaiņošana, tām pievienojot jaunu iesaiņojumu, ir nepieciešama to turpmākai tirdzniecībai importa
         dalībvalstī, tad šī iesaiņojuma noformējuma veids ir jāvērtē tikai saistībā ar nosacījumu, ka tas nedrīkst būt tāds, kas varētu
         kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai.

      (sal. ar 23. un 30. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīvas 89/104 par preču zīmēm, kurā grozījumi ir izdarīti ar 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, 7. panta
         2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka paralēlam importētājam ir jāsniedz preču zīmes īpašniekam nepieciešama un pietiekama
         informācija, lai šis pēdējais varētu pārliecināties, ka, lai ar šo preču zīmi apzīmēto produktu tirgotu importa dalībvalstī,
         tā pārsaiņošana ir nepieciešama.

      Sniedzamās informācijas veids vispārīgi ir atkarīgs no katras lietas apstākļiem. Nevar a priori izslēgt, ka izņēmuma gadījumos tas var iekļaut eksporta valsts norādi, ja bez šādas informācijas preču zīmes īpašnieks nevarētu
         novērtēt pārsaiņošanas nepieciešamību. Gadījumā, ja izrādītos, ka preču zīmes īpašnieks sniegto informāciju izmanto, lai atklātu
         savas pārdošanas organizācijas trūkumus un tādējādi vērstos pret savu produktu paralēlu tirdzniecību, tad personām, kas veic
         paralēlu tirdzniecību, no šādas minētās rīcības ir jāaizsargājas, izmantojot EK līguma normas attiecībā uz konkurenci.

      (sal. ar 34.–37. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 22. decembrī (*)

      Preču zīme – Zāles – Pārsaiņošana – Paralēlais imports – Būtiskas izmaiņas iesaiņojuma noformējumā – Iepriekšējas paziņošanas pienākums
      Lieta C‑276/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Oberster Gerichtshof [Augstākā tiesa] (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 24. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 6. jūlijā,
         tiesvedībā

      The Wellcome Foundation Ltd
      pret
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], J. Makarčiks [J. Makarczyk], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents) un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 3. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        The Wellcome Foundation Ltd vārdā – L. Viltšeks [L. Wiltschek] un E. Tremmels [E. Tremmel], advokāti,

      –        Paranova Pharmazeutika Handels GmbH vārdā – R. Šneiders [R. Schneider], advokāts,

      –        Grieķijas valdības vārdā – O. Pacopulu [O. Patsopoulou], D. Aleksaki [G. Alexaki] un M. Apesoss [M. Apessos,] pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Iness Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 9. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu
         tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar 1992. gada 2. maija Eiropas
         Ekonomikas zonas līgumu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “ Direktīva 89/104”), 7. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, ko The Wellcome Foundation Ltd (turpmāk tekstā – “Wellcome”), kam pieder Austrijas preču zīme “ZOVIRAX”, ir uzsākusi pret Paranova Pharmazeutika Handels GmbH (turpmāk tekstā – “Paranova”) saistībā ar zālēm, kuras tiek apzīmētas ar preču zīmi “ZOVIRAX”, kuras Wellcome vai trešās personas laidušas Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) dalībvalstu tirgū un kuras Paranova paralēli importē un tirgo Austrijā, tās iepriekš pārsaiņojot.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 89/104 7. pantā ar virsrakstu “Preču zīmes piešķirto tiesību izmantošana [izsmelšana]” ir noteikts:

      “1.      Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās lietošanu [izmantošanu] attiecībā uz precēm, ko laidis Kopienas tirgū, izmantojot
         šo preču zīmi, īpašnieks vai kas laistas Kopienas tirgū ar īpašnieka piekrišanu.

      2.      Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja īpašniekam ir likumīgi iemesli iebilst pret preču turpmāku tirdzniecību, jo īpaši, ja pēc
         laišanas tirgū preču stāvoklis ir izmainījies vai pasliktinājies.”

      4        Saskaņā ar Eiropas Ekonomikas zonas līguma 65. panta 2. punktu, skatot to kopā ar šī līguma XVII pielikuma 4. punktu, Direktīvas 89/104
         7. panta 1. punkts tika grozīts, ņemot vērā minēto līgumu, vārdu “Kopienā” aizstājot ar frāzi “līgumslēdzējas puses teritorijā”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Atbilstoši Preču zīmju aizsardzības likuma (Markenschutzgesetz) 10.b panta 1. punktam preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās izmantošanu attiecībā uz precēm, ko laidis EEZ tirgū,
         izmantojot šo preču zīmi, īpašnieks vai kas laistas EEZ tirgū ar īpašnieka piekrišanu. Šī likuma 10.b panta 2. punktā ir noteikts,
         ka 1. punktu nepiemēro, ja īpašniekam ir likumīgi iemesli iebilst pret preču turpmāku tirdzniecību, jo īpaši, ja pēc laišanas
         tirgū preču stāvoklis ir izmainījies vai pasliktinājies.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      6        Wellcome cita starpā pieder divas Austrijas vārdiskas preču zīmes “ZOVIRAX”, kā arī Austrijas grafiska un vārdiska preču zīme “ZOVIRAX”,
         kuras ir aizsargātas attiecībā uz zālēm paredzētu klasi. Austrijā šīs preču zīmes ar Wellcome piekrišanu likumīgi izmanto GlaxoSmithKline Pharma GmbH.

      7        Paranova veic zāļu vairumtirdzniecības darbību. Austrijā tā cita starpā tirgo ar preču zīmi “ZOVIRAX” apzīmētās zāles paciņās pa 60 x 400 mg
         tabletēm (“ZOVIRAX 400/60”), kuras Wellcome vai trešās personas ar šīs sabiedrības piekrišanu ir laidušas apgrozībā EEZ dalībvalstīs un ko Paranova mātes sabiedrība ir nopirkusi likumīgā zāļu tirgū.

      8        Paranova šīs zāles tirgo jaunā iesaiņojumā, kura ārējais noformējums ir pilnībā atšķirīgs no oriģinālā produkta iesaiņojuma noformējuma.
         Šī jaunā iesaiņojuma priekšā trekniem burtiem ir pievienots uzraksts “pārsaiņojusi un importējusi Paranova”. Atsauce uz ražotāju ir norādīta iesaiņojuma sānos un aizmugurē normāla veida burtiem. Minētajam jaunajam iesaiņojumam ir
         pievienota zilas krāsas josla, kādu Paranova parasti izmanto tās tirgojamām zālēm.

      9        Ar 2003. gada 12. maija vēstuli Paranova informēja Wellcome māsas sabiedrību Austrijā par savu nodomu tirgot “ZOVIRAX 400/60” šajā valstī. Šai vēstulei tā pievienoja krāsainu ārējā
         iesaiņojuma, blisteriesaiņojuma un šo zāļu lietošanas instrukcijas fotokopiju. Pēc tam Wellcome māsas sabiedrība Apvienotajā Karalistē Paranova lūdza ar šo tirdzniecību saistīto informāciju turpmāk sniegt GlaxoSmithKline Corporate Intellectual Property (turpmāk tekstā – “Glaxo”), pievienojot pilnīgu katra iesaiņojuma veida paraugu, kā arī norādot eksporta valsti un precīzus veiktās pārsaiņošanas
         iemeslus.

      10      Paranova, kas bija norādījusi tās veiktās pārsaiņošanas iemeslus, bet ne attiecīgo zāļu eksporta valsti, no Glaxo puses tika no jauna lūgta norādīt šo valsti, kā arī precīzus šīs pārsaiņošanas iemeslus. Izmantojot iespēju, Paranova tika paziņots, ka neesot bijis nekāda iemesla ar paralēlo importētāju saistīto informāciju norādīt tik uzkrītošā veidā, rakstot
         to ar lielākiem un redzamākiem burtiem nekā ražotāja nosaukumu. Iebildumi tika izvirzīti arī pret atšķirīgo izskatu divu krāsaino
         joslu dēļ paciņas sānos.

      11      Glaxo turklāt lūdza iesniegt pilnīgu katra iesaiņojuma veida paraugu.

      12      2003. gada 4. jūnijā Paranova norādīja, ka tehnisku ar ražošanu saistītu iemeslu dēļ tai neesot bijis iespējams iesniegt pilnīgu pabeigtā iesaiņojuma paraugu,
         it īpaši ja Glaxo nevēloties uzņemties izdevumus.

      13      “ZOVIRAX 400/60” Paranova importē no Grieķijas. Šajā valstī šīs zāles tiek tirgotas iesaiņojumā, kurā ir ietvertas 70 tabletes. Austrijā atļautā iesaiņojuma
         ietilpība ir 60 tabletes.

      14      Handelsgericht Wien [Vīnes Tirdzniecības tiesa] Wellcome pagaidu noregulējuma kārtībā lūdza, lai saistībā ar konkurenci Austrijā Paranova tiktu uzlikts pienākums pārtraukt komercdarbībā piedāvāt un/vai tirgot pārsaiņotas zāles, proti, “ZOVIRAX”, kuru iesaiņojumā
         ir iekļautas no jauna pievienotas vai saglabātas preču zīmes, kas Austrijā tiek aizsargātas par labu Wellcome, ja:

      –        norāde par sabiedrību, kura ir veikusi produkta pārsaiņošanu, uz iesaiņojuma ir sniegta ar lielākiem un lasāmākiem burtiem
         un/vai atrodas redzamākā vietā nekā norāde par ražotāju;

      –        uz pārsaiņošanas paciņām ir norādītas krāsainas, konkrēti zilās krāsas, aptuveni 5 mm platas joslas, tādas, kādas tiek bieži
         izmantotas Paranova tirgojamiem produktiem;

      –        pirms pārsaiņotā produkta laišanas tirgū tā nav pienācīgi informējusi Wellcome par paredzēto tirdzniecību, it īpaši norādot tajā skaitā eksporta valsti un precīzus pārsaiņošanas nepieciešamības iemeslus.

      15      Ar 2004. gada 7. maija rīkojumu Handelsgericht WienWellcome pieteikumu daļēji apmierināja. Izskatot apelāciju, Oberlandesgericht Wien [Federālās zemes Augstākā tiesa, Vīne] 2005. gada 28. janvārī šo pieteikumu attiecībā uz pirmo un trešo no minētajiem punktiem
         apmierināja un attiecībā uz otro punktu noraidīja.

      16      Abi lietas dalībnieki pamata lietā ir iesnieguši kasācijas sūdzību “Revision” kārtībā Oberster Gerichtshof.

      17      Šī tiesa norāda, ka, lai novērtētu jaunā iesaiņojuma atbilstību, noteicošais jautājums ir tas, vai pierādījums, ka produkta
         pārsaiņošana ir nepieciešama, lai pastāvētu faktiskā pieeja tirgum, ir sniedzams tikai attiecībā uz produkta pārsaiņošanu
         kā tādu. Apmierinošas atbildes gadījumā turpmāk rastos jautājums, kādi ir kritēriji, atbilstoši kuriem jaunais iesaiņojums
         ir vērtējams. Šajā sakarā ir divas iespējas, t.i., vērtēt atbilstoši principam, ka iejaukšanās preču zīmē ir pēc iespējas
         minimāla, vai arī vērtēt jaunā iesaiņojuma noformējumu, ievērojot jautājumu, vai tas var kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka
         reputācijai. Iesniedzējtiesai tāpat rodas jautājums par paralēlajam importētājam uzliktā paziņošanas pienākuma apjomu.

      18      Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      a)     Vai Pirmās direktīvas 89/104 [..] 7. pants un attiecīgā Eiropas Kopienu Tiesas judikatūra ir jāinterpretē tādējādi, ka pierādījumi,
         ka preču zīmes izmantošana var veicināt mākslīgu tirgus sadali, ir jāiesniedz ne tikai attiecībā uz pašu pārsaiņošanas faktu,
         bet arī uz jaunā iesaiņojuma noformējumu?

      Ja uz šo jautājumu sniegta noliedzoša atbilde,
      b)      vai jaunā iesaiņojuma noformējums ir jāizvērtē, ņemot par pamatu principu, kas noteic, ka tiesības drīkst aizskart pēc iespējas
         mazāk, vai arī (tikai) to, vai šis iesaiņojums var kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai?

      2)      Vai Pirmās direktīvas [89/104] 7. pants un attiecīgā Eiropas Kopienu Tiesas judikatūra ir jāinterpretē tādējādi, ka paralēlais
         importētājs savu paziņošanas pienākumu ir izpildījis tikai tad, ja tas preču zīmes īpašniekam dara zināmu eksporta valsti
         un precīzus pārsaiņošanas iemeslus?”

       Tiesvedība Tiesā
      19      Ar 2005. gada 20. septembra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs apturēja tiesvedību līdz Tiesas sprieduma lietā C‑348/04 pasludināšanai.

      20      Minētajā lietā Tiesa pieņēma spriedumu (2007. gada 26. aprīļa spriedums lietā C‑348/04 Boehringer Ingelheim u.c., Krājums, I‑3391. lpp.).

      21      Ar 2007. gada 30. maija vēstuli iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tā uztur spēkā
         tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pirmā jautājuma b) punktu un otro jautājumu.

      22      Ar 2007. gada 15. jūnija lēmumu Tiesas priekšsēdētājs uzdeva atjaunot tiesvedību.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmā jautājuma b) punktu
      23      Sava 1996. gada 11. jūlija sprieduma apvienotajās lietās C‑427/93, C‑429/93 un C‑436/93 Bristol-Myers Squibb u.c. (Recueil, I‑3457. lpp.) rezolutīvās daļas 3. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka preču zīmes īpašniekam ir likumīgs pamats iebilst pret zāļu, kuras importētājs ir pārsaiņojis un no jauna pievienojis
         preču zīmi, turpmāku tirdzniecību, izņemot, ja:

      –        ir noteikts, ka īpašnieka preču zīmes tiesību izmantošana, lai iebilstu pret pārsaiņotu preču tirdzniecību ar šo preču zīmi,
         sekmētu mākslīgu tirgu sadali dalībvalstu starpā. Par tādu it īpaši ir uzskatāms gadījums, ja īpašnieks ir vairākās dalībvalstīs
         laidis tirgū identiskas zāles dažādos iesaiņojumos un importētāja veiktā pārsaiņošana, pirmkārt, ir nepieciešama, lai produktu
         pārdotu importa dalībvalstī, un, otrkārt, tā veikta tādos apstākļos, ka produkta sākotnējais stāvoklis nevar tikt ietekmēts;

      –        ir pierādīts, ka pārsaiņošana nevarētu ietekmēt iepakotā produkta sākotnējo stāvokli;
      –        uz jaunā iesaiņojuma ir skaidri norādīts produkta pārsaiņotāja un ražotāja nosaukums;
      –        pārsaiņotā produkta noformējums nav tāds, kas varētu kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai. Tādējādi iesaiņojums
         nedrīkst būt ar trūkumiem, sliktas kvalitātes vai nekārtīgs, un

      –        importētājs pirms pārsaiņotā produkta laišanas tirdzniecībā ir par to paziņojis preču zīmes īpašniekam un pēc tā lūguma ir
         iesniedzis pārsaiņotā produkta paraugu.

      24      Šis pēdējais nosacījums īpašniekam ļauj pārbaudīt, vai pārsaiņojums nav veikts tādā veidā, kas tieši vai netieši var ietekmēt
         produkta sākotnējo stāvokli, un vai pārsaiņojuma noformējums nevar kaitēt preču zīmes reputācijai (iepriekš minētais spriedums
         apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb u.c., 78. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Boehringer Ingelheim u.c., 20. punkts).

      25      Nosacījums, saskaņā ar kuru zāļu pārsaiņošana, it īpaši tām pievienojot jaunu iesaiņojumu, ir nepieciešama to turpmākai tirdzniecībai
         importa dalībvalstī, attiecas tikai uz pārsaiņošanu, nevis veidu vai formu, kādā tā tiek veikta (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Boehringer Ingelheim u.c., 38. un 39. punkts).

      26      Tātad minētais nepieciešamības nosacījums attiecas tikai uz produkta pārsaiņošanu, it īpaši tam pievienojot jaunu iesaiņojumu,
         nevis šī jaunā iesaiņojuma noformējuma veidu.

      27      Tā kā saistībā ar nepieciešamības nosacījumu produkta turpmākas tirdzniecības nolūkā minētā produkta jaunā iesaiņojuma noformējuma
         veids netiek vērtēts, tas jo vairāk nav jāvērtē atbilstoši kritērijam, ka iejaukšanās preču zīmes tiesībās ir pēc iespējas
         minimāla.

      28      Pieņemt, ka tas, vai attiecīgā produkta jaunā iesaiņojuma noformējuma veids, ko ir izvēlējies paralēlais importētājs, ir nepieciešams
         minētā produkta turpmākai tirdzniecībai, nav jāpārbauda, un tajā pašā laikā prasīt, lai tas atbilstu pēc iespējas minimālās
         iejaukšanās preču zīmes tiesībās kritērijam, būtu pretrunīgi.

      29      Kā izriet no šī sprieduma 23. un 24. punkta, preču zīmes tiesību īpašnieka aizsardzība saistībā ar zāļu iesaiņojuma noformējumu,
         ko ir izvēlējies paralēlais importētājs, principā ir nodrošināta, ievērojot nosacījumu, ka pārsaiņotā produkta noformējums
         nedrīkst būt tāds, kas varētu kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai.

      30      Tādējādi uz pirmā jautājuma b) punktu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja
         ir noteikts, ka zāļu pārsaiņošana, tām pievienojot jaunu iesaiņojumu, ir nepieciešama to turpmākai tirdzniecībai importa dalībvalstī,
         tad šī iesaiņojuma noformējuma veids ir jāvērtē tikai saistībā ar nosacījumu, ka tas nedrīkst būt tāds, kas varētu kaitēt
         preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai.

       Par otro jautājumu
      31      Wellcome būtībā norāda, ka eksporta valsts un precīzu pārsaiņošanas iemeslu paziņošana preču zīmes īpašniekam šim pēdējam ļauj pārbaudīt,
         vai pārsaiņošana ir nepieciešama.

      32      Valsts tiesā izskatāmajā prāvā, kuras ietvaros preču zīmes īpašnieks vēršas pret paralēlo importētāju, kurš dalībvalstī jaunā
         iesaiņojumā tirgo no citas dalībvalsts importētas zāles, šim paralēlajam importētājam it īpaši ir jāpierāda, ka pastāv nosacījums,
         atbilstoši kuram, preču zīmes īpašniekam izmantojot preču zīmju tiesības, lai iebilstu pret pārsaiņoto preču tirdzniecību
         ar šo preču zīmi, tiek sekmēta mākslīga tirgu sadale dalībvalstu starpā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Boehringer Ingelheim u.c., 24. un 54. punkts).

      33      Kā ir atgādināts šī sprieduma 23. punktā, tas tā ir it īpaši tad, ja īpašnieks ir vairākās dalībvalstīs laidis tirgū identiskas
         zāles dažādos iesaiņojumos un importētāja veiktā pārsaiņošana ir nepieciešama, lai produktu tirgotu importa dalībvalstī.

      34      Ņemot vērā iepriekš minēto un ievērojot, ka atbilstošas paziņošanas sistēmas darbībā tiek pieņemts, ka ieinteresētās personas
         patiesi cenšas ievērot otras puses likumīgās intereses (2002. gada 23. aprīļa spriedums lietā C‑143/00 Boehringer Ingelheim u.c., Recueil, I‑3759. lpp., 62. punkts), paralēlajam importētājam ir jāiesniedz preču zīmes īpašniekam nepieciešama un pietiekama informācija,
         lai šis pēdējais varētu pārliecināties, ka, lai ar šo preču zīmi apzīmēto produktu tirgotu importa dalībvalstī, tā pārsaiņošana
         ir nepieciešama.

      35      Sniedzamās informācijas veids vispārīgi ir atkarīgs no katras lietas apstākļiem. Nevar a priori izslēgt, ka izņēmuma gadījumos tas var iekļaut eksporta valsts norādi, ja bez šādas informācijas preču zīmes īpašnieks nevarētu
         novērtēt pārsaiņošanas nepieciešamību.

      36      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka gadījumā, ja izrādītos, ka preču zīmes īpašnieks sniegto informāciju izmanto, lai atklātu savas
         pārdošanas organizācijas trūkumus un tādējādi vērstos pret savu produktu paralēlu tirdzniecību, tad personām, kas veic paralēlu
         tirdzniecību, no šādas minētās rīcības ir jāaizsargājas, izmantojot EK līguma normas attiecībā uz konkurenci (šajā sakarā
         skat. 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑349/95 Loendersloot, Recueil, I‑6227. lpp., 43. punkts).

      37      Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka paralēlam importētājam
         ir jāsniedz preču zīmes īpašniekam nepieciešama un pietiekama informācija, lai šis pēdējais varētu pārliecināties, ka, lai
         ar šo preču zīmi apzīmēto produktu tirgotu importa dalībvalstī, tā pārsaiņošana ir nepieciešama.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      38      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās Direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            kurā grozījumi ir izdarīti ar 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
            ka, ja ir noteikts, ka zāļu pārsaiņošana, tām pievienojot jaunu iesaiņojumu, ir nepieciešama to turpmākai tirdzniecībai importa
            dalībvalstī, tad šī iesaiņojuma noformējuma veids ir jāvērtē tikai saistībā ar nosacījumu, ka tas nedrīkst būt tāds, kas varētu
            kaitēt preču zīmes un tās īpašnieka reputācijai;
      2)      Pirmās Direktīvas 89/104, kurā grozījumi ir izdarīti ar 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, 7. panta 2. punkts
            ir jāinterpretē tādējādi, ka paralēlam importētājam ir jāsniedz preču zīmes īpašniekam nepieciešama un pietiekama informācija,
            lai šis pēdējais varētu pārliecināties, ka, lai ar šo preču zīmi apzīmēto produktu tirgotu importa dalībvalstī, tā pārsaiņošana
            ir nepieciešama.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1995. gada 13. jūlijā. # Monique Saby pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība par zaudējumu atlīdzību - Pieņemamība. # Lieta T-44/93.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2001. gada 19.septembrī. # E pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Kandidatūras noraidīšana. # Lieta T-152/00.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2000. gada 24.oktobrī. # Fresh Marine Company SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Antidempinga maksājumi un - Ārpuslīgumiskā atbildība. # Lieta T-178/98.