title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 19.februārī. # Koldo Gorostiaga Atxalandabaso pret Eiropas Parlamentu. # Apelācija - Noteikumi par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām - Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana ieskaita veidā - Pirmās instances tiesas sprieduma izpilde - Tiesības uz objektīvu tiesu - Res judicata spēks - Labas pārvaldības princips. # Lieta C-308/07 P.

text:
      Lieta C‑308/07 P
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Apelācija – Noteikumi par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām – Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana ieskaita veidā – Pirmās instances tiesas sprieduma izpilde – Tiesības uz objektīvu tiesu – Res judicata spēks – Labas pārvaldības princips
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesvedība – Lēmums, kas pieņemts ar motivētu rīkojumu – Apstrīdēšana – Nosacījumi
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. pants)
      2.        Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Ievērošana, ko nodrošina Tiesa – Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas
            vērā ņemšana – Ikviena tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
      (LES 6. panta 2. punkts)
      3.        Prasība atcelt tiesību aktu – Spriedums, ar kuru tiek atcelts tiesību akts – Sekas – Daļēja atcelšana
      (EKL 231. panta pirmā daļa)
      1.        Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. pantā paredzētās procedūras piemērošana pati par sevi neaizskar tiesības uz lietas
         taisnīgu un efektīvu izskatīšanu, tāpēc ka šis noteikums ir piemērojams tikai lietās, kurās Pirmās instances tiesas kompetencē
         acīmredzami nav izskatīt attiecīgo prasību, vai ja prasības pieteikums ir acīmredzami nepieņemams vai acīmredzami juridiski
         nepamatots. Tādējādi, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav pareizi piemērojusi šo 111. pantu,
         viņam ir jāapstrīd Pirmās instances tiesas vērtējums par nosacījumiem, kādi jāievēro šī noteikuma piemērošanai.

      Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs vienīgi kritizē to, ka Pirmās instances tiesa ir izmantojusi motivētu rīkojumu, bet nav
         ne atsaucies uz minētā 111. panta piemērošanas nosacījumiem, ne apšaubījis Pirmās instances tiesas šī panta interpretāciju
         pārsūdzētajā rīkojumā, viņa pamats ir jānoraida kā nepamatots.

      (sal. ar 36.–38. punktu)
      2.        Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas it īpaši izriet no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas
         6. panta 1. punkta, ir pamattiesības, ko Eiropas Savienība ievēro kā vispārīgu principu saskaņā ar LES 6. panta 2. punktu.
         Šādas tiesības katrā ziņā nozīmē ikvienas personas piekļuvi neatkarīgai un objektīvai tiesai. Tādēļ garantijas attiecībā uz
         tiesas sastāvu ir tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu stūrakmens, kura ievērošana Kopienu tiesai it īpaši ir jāpārbauda,
         ja šādu tiesību pārkāpums ir izvirzīts un strīds šajā sakarā jau sākotnēji nešķiet acīmredzami nenopietns.

      Tomēr apstāklis, ka tiesneši, kas pirmo reizi ir izskatījuši lietu, atrodas citā iztiesāšanas sastāvā, kam tā pati lieta ir
         jāizskata atkārtoti, pats par sevi nav uzskatāms par nesaderīgu ar tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu prasībām. Īpaši
         faktam, ka viens vai vairāki tiesneši piedalās abos secīgajos iztiesāšanas sastāvos un veic tajos tās pašas, piemēram, priekšsēdētāja
         vai tiesneša referenta, funkcijas, pašam par sevi nav nozīmes attiecībā uz vērtējumu par objektivitātes prasības ievērošanu,
         jo šīs funkcijas tiek veiktas koleģiālā sastāvā. Šādiem apsvērumiem ir vēl jo lielāks pamats, ja šiem abiem secīgajiem iztiesāšanas
         sastāviem ir bijusi jāizskata nevis viena un tā pati lieta, bet gan divas atšķirīgas lietas, kurām ir zināma savstarpēja saistība.

      Turklāt objektivitātes prasība patiesībā ietver divus aspektus. Pirmkārt, tiesai ir jābūt subjektīvi objektīvai, t.i., nevienam
         no tās locekļiem nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un tiek prezumēts, ka personīgā objektivitāte pastāv,
         kamēr netiek pierādīts pretējais. Otrkārt, tiesai ir jābūt objektīvi objektīvai, t.i., tai ir jāsniedz pietiekamas garantijas,
         lai varētu izslēgt jebkādas leģitīmas šaubas šajā sakarā.

      (sal. ar 41.–46. punktu)
      3.        Tiesību akta daļēja atcelšana nav šķērslis tam, ka procedūra, kuras mērķis ir aizstāt šādu aktu, tiek atsākta tieši tajā punktā,
         kurā ir noticis konstatētais prettiesiskums, un sagatavojošie akti netiek katrā ziņā ietekmēti. Turklāt uz aktu attiecas no
         agrāka akta izrietošs res judicata spēks tiktāl, ciktāl to veido minētā akta neatceltās daļas vienkārša un tieša atkārtošana.

      (sal. ar 56. un 58. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 19. februārī (*)

      Apelācija – Noteikumi par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām – Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana ieskaita veidā – Pirmās instances tiesas sprieduma izpilde – Tiesības uz objektīvu tiesu – Res judicata spēks – Labas pārvaldības princips
      Lieta C‑308/07 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2007. gada 2. jūlijā iesniedza
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso, bijušais Eiropas Parlamenta deputāts, ar dzīvesvietu Senpjērā Dirubā [Saint‑Pierre d’Irube] (Francija), ko pārstāv D. Ružē [D. Rouget], avocat,

      apelācijas sūdzības iesniedzējs,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā –
      Eiropas Parlaments, ko pārstāv K. Karamarks [C. Karamarcos], H. Krīks [H. Krück] un D. Mūrs [D. Moore], pēc tam pēdējie divi un A. Padovska [A. Padowska], pārstāvji,

      atbildētājs pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 5. jūnija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 11. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Gorostiaga Atsalandabaso [Gorostiaga Atxalandabaso] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 24. aprīļa rīkojumu lietā Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments (T‑132/06, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑35.* lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”),
         ar kuru tā daļēji kā acīmredzami nepieņemamu un daļēji kā acīmredzami nepamatotu noraidīja viņa prasību atcelt Eiropas Parlamenta
         ģenerālsekretāra 2006. gada 22. marta lēmumu, ar ko tika noteikta piedziņas procedūras kārtība par zināmām summām, ko apelācijas
         sūdzības iesniedzējs bija saņēmis kā parlamentāros izdevumus un piemaksas (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Noteikumu par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām (turpmāk tekstā – “DIP noteikumi”) 27. panta 3. un 4. punktā
         ir noteikts:

      “3.      Ja ģenerālsekretārs pēc apspriešanās ar kvestoriem ir pārliecināts, ka piemaksu summas, kas deputātiem pienākas saskaņā ar
         šiem noteikumiem, [Eiropas Parlamenta] deputātiem ir nepamatoti pārskaitītas, viņš dod norādījumus par šo summu atgūšanu no
         attiecīgā deputāta.

      4.      Izņēmuma gadījumos un pamatojoties uz ģenerālsekretāra priekšlikumu, ko sniedz pēc apspriešanās ar kvestoriem, Prezidijs saskaņā
         ar Finanšu regulas 73. pantu un tās īstenošanas noteikumiem var pilnvarot ģenerālsekretāru uz laiku apturēt deputātu piemaksu
         maksāšanu, līdz deputāts būs atmaksājis nepamatoti izmantotās summas.

      Prezidijs pieņem lēmumu, ņemot vērā deputāta pienākumu faktisko izpildi, iestādes pareizu darbību un to, vai attiecīgais deputāts
         pirms lēmuma pieņemšanas ir uzklausīts.”

      3        Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam
         budžetam (OV L 248, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Finanšu regula”), 71. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Noteikta lieluma gan pašu resursi, kas nodoti Komisijai, gan jebkurš debitoru parāds, kas apzināts kā drošs, kuru nomaksāšanai
         pienācis termiņš, jākonstatē ar iekasēšanas rīkojumu grāmatvedim un pēc tam jānosūta parādzīme parādniekam – abus šos dokumentus
         sastāda atbildīgais kredītrīkotājs.”

      4        Finanšu regulas 73. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts:

      “Grāmatvedis atgūst summas, kompensējot noteikta lieluma drošus maksājumus pret parādniekiem, kuru atmaksai pienācis termiņš,
         ar tādiem noteikta lieluma drošiem prasījumiem, kuru atmaksai pienācis termiņš, kādi šiem parādniekiem pašiem ir pret Kopienām.”

      5        Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1605/2002
         (OV L 357, 1. lpp.), 83. pantā ir paredzēts:

      “Jebkurā procedūras stadijā grāmatvedis pēc tam, kad par to informējis atbildīgo kredītrīkotāju un parādnieku, atgūst konstatētos
         debitoru parādus ar ieskaitu, ja parādniekam arī ir prasījums pret Kopienām, kurš ir drošs, kura summa ir noteikta, kura atmaksas
         termiņš ir pienācis un kas attiecas uz summu, kura konstatēta ar maksājuma rīkojumu.”

      6        Iekšējo noteikumu par Eiropas Parlamenta budžeta izpildi, kurus 2005. gada 27. aprīlī pieņēmis Parlamenta Prezidijs (turpmāk
         tekstā – “Prezidijs”), 5. panta 3. un 4. punktā ir noteikts:

      “3.      Parlaments, ko pārstāv tā priekšsēdētājs, ar deleģēšanas lēmumu ieceļ ģenerālsekretāru par galveno deleģēto kredītrīkotāju.
         Tomēr Īstenošanas noteikumu 87. panta 4. punkta pirmajā daļā minētā konstatēta debitoru parāda atgūšanas atcelšana ir Parlamenta
         priekšsēdētāja kompetence.

      4.      Galvenais deleģētais kredītrīkotājs deleģē pilnvaras kredītrīkotājiem, kam pilnvaras deleģētas tieši. Tieši deleģētie kredītrīkotāji
         deleģē pilnvaras kredītrīkotājiem, kam pilnvaras deleģētas pastarpināti.”

       Prāvas fakti
      7        Apelācijas sūdzības iesniedzējs ir bijušais Eiropas Parlamenta deputāts, kurš deputāta pienākumus pildīja Parlamenta piektā
         sasaukuma laikā (1999–2004). Pēc audita par tādu summu izlietošanas apliecinošiem dokumentiem, kuras prasītājs bija saņēmis
         kā sekretariāta izdevumus, Parlamenta ģenerālsekretārs (turpmāk tekstā – “ģenerālsekretārs”) ar 2004. gada 24. februāra lēmumu
         konstatēja, ka summa EUR 176 576 apmērā šim deputātam tikusi pārskaitīta nepamatoti. Ģenerālsekretārs arī noteica Parlamentam
         atmaksājamo summu EUR 118 360,18 apmērā, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs daļu no sava parāda jau bija atmaksājis.

      8        Tajā pašā 2004. gada 24. februāra lēmumā ģenerālsekretārs norādīja, ka, pamatojoties uz DIP noteikumu 16. panta 2. punktu
         un 27. panta 3. punktu, ir jāatgūst EUR 118 360,18, izpildot ieskaitu pret tām parlamentārajām piemaksām, kas ir mazāk būtiskas
         apelācijas sūdzības iesniedzēja deputāta mandāta īstenošanā, proti, ieturot daļu no piemaksas par vispārējiem izdevumiem un
         daļu no dienas naudas piemaksas. Minētajā lēmumā tika arī noteikts, ka gadījumā, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja deputāta
         pilnvaras beigtos, atlikušās summas viņam tiktu atvilktas no pagaidu pabalsta sakarā ar deputāta pilnvaru beigšanos, kā arī
         no visiem citiem viņam paredzētajiem maksājumiem.

      9        2004. gada 20. aprīlī apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību Pirmās instances tiesā, lūdzot atcelt 2004. gada 24. februāra
         lēmumu.

      10      Pirmās instances tiesa ar 2005. gada 22. decembra spriedumu lietā Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments (T‑146/04, Krājums, II‑5989. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Gorostiaga”) daļēji atcēla 2004. gada 24. februāra lēmumu.

      11      Vispirms minētā sprieduma 84. [87.] punktā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka 2004. gada 24. februāra lēmumam būtībā bija
         divas daļas, proti, pirmkārt, ģenerālsekretāra konstatējums, ka lēmumā minētās summas apelācijas sūdzības iesniedzējam bija
         nepamatoti pārskaitītas un ka tās ir jāatgūst, un, otrkārt, lēmums uzsākt parāda atgūšanu ieskaita veidā no apelācijas sūdzības
         iesniedzējam pārskaitāmajām piemaksām.

      12      Tad Pirmās instances tiesa noraidīja visus pamatus, kas bija vērsti pret 2004. gada 24. februāra lēmuma pirmo daļu, proti,
         pamatus par apelācijas sūdzības iesniedzēja pienākuma atmaksāt Parlamentam šajā lēmumā norādīto summu esamību un apjomu.

      13      Visbeidzot, runājot par 2004. gada 24. februāra lēmuma otro daļu, Pirmās instances tiesa sprieduma lietā Gorostiaga 97. [100.] punktā izteicās šādi:

      “[..] tā kā ģenerālsekretārs nebija tiesīgs dot rīkojumu par attiecīgo ieskaitu, jo nebija saņēmis Prezidija pilnvarojumu
         saskaņā ar [DIP noteikumu 27. panta 4. punktā] paredzēto procedūru, [2004. gada 24. februāra] lēmums ir atceļams tiktāl, ciktāl
         tas nosaka šādu ieskaitu.”

      14      Par spriedumu lietā Gorostiaga apelācijas sūdzība netika iesniegta.

      15      Izpildot šo spriedumu, Prezidijs ar 2006. gada 1. februāra lēmumu atbilstoši DIP noteikumu 27. panta 4. punktam pilnvaroja
         ģenerālsekretāru atgūt apelācijas sūdzības iesniedzējam nepamatoti pārskaitītos maksājumus.

      16      Ģenerālsekretārs ar 2006. gada 22. marta vēstuli nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējam strīdīgo lēmumu, kurā būtībā ir
         pārņemts 2004. gada 24. februāra lēmuma saturs.

      17      No strīdīgā lēmuma rezolutīvās daļas 1. punkta izriet, ka atbilstoši Finanšu regulas 73. pantam Parlamenta grāmatvedis ir
         pilnvarots atgūt parādu EUR 118 360,18 apmērā. Minētās rezolutīvās daļas 1. un 2. punktā precizēts, ka apelācijas sūdzības
         iesniedzējam nepamatoti pārskaitītie maksājumi ir atgūstami ieskaita veidā, ieturot dažādas viņam pienākošās piemaksas un
         citus maksājumus.

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais rīkojums
      18      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 12. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējs
         cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu un piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      19      Savas prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja vienpadsmit pamatus, kurus visus Pirmās instances tiesa
         noraidīja. Turpmākos punktos tiks izskatīti vienīgi tie pamati, kuru noraidīšana ir apstrīdēta šajā apelācijā.

      20      Ar savu pirmo pamatu, kas izriet no res judicata spēka pārkāpuma, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvoja, ka strīdīgais lēmums nevarēja pamatoti leģitimizēt procesu,
         ko Pirmās instances tiesa kompetences noteikumu pārkāpuma dēļ bija uzskatījusi par prettiesisku.

      21      Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 30. un 32. punktā ir nolēmusi:

      “30      [..] ģenerālsekretārs, ņemot vērā DIP noteikumu 27. panta 4. punktu, kā tas ir interpretēts sprieduma lietā Gorostiaga no 86. [89.] līdz 97. [100.] punktam, katrā ziņā drīkstēja pieņemt [strīdīgo] lēmumu pēc tam, kad Prezidijs viņu bija pilnvarojis
         atgūt attiecīgās summas saskaņā ar šo noteikumu [..].

      [..]
      32      Runājot par atvilkumu EUR 40 398,80 apmērā [..], patiesi tas pēc sprieduma lietā Gorostiaga ir zaudējis savu tiesisko pamatojumu. Tomēr šis apstāklis nevar padarīt par neesošu apelācijas sūdzības iesniedzēja parādu
         Parlamentam EUR 118 360,18 apmērā, jo tas, vai šo parādu var daļēji atgūt ieskaita veidā, ir pavisam cits jautājums [..].”

      22      Līdz ar to Pirmās instances tiesa apelācijas sūdzības iesniedzēja prasības pirmo pamatu noraidīja kā acīmredzami nepamatotu.

      23      Izvirzot trešo prasības pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucās uz nepārvaramas varas pastāvēšanu, lai ar to izskaidrotu
         neiespējamību iesniegt noteiktus izdevumus apliecinošus dokumentus.

      24      Pirmās instances tiesa noraidīja šo pamatu kā acīmredzami nepieņemamu, jo ar šādu argumentu tika apšaubīts sprieduma lietā
         Gorostiagares judicata spēks (pārsūdzētā rīkojuma 49.–54. punkts). Kā šajā spriedumā tika atzīts, ģenerālsekretārs ir pamatoti konstatējis, ka attiecīgās
         summas apelācijas sūdzības iesniedzējam ir pārskaitītas nepamatoti un tāpēc tās ir jāatgūst.

      25      Visbeidzot, septītā pamata pirmajā daļā, uz ko apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucies savas prasības pamatojumam, viņš
         apstrīdēja faktu, ka Parlaments viņam nav paziņojis Prezidija 2006. gada 1. februāra lēmumu. Tāpēc Parlaments esot pārkāpis
         sava 2001. gada 6. septembrī pieņemtā labas administratīvas prakses kodeksa (turpmāk tekstā – “labas administratīvās prakses
         kodekss”) 20. pantu, kurā paredzēts pienākums rakstiski paziņot lēmumus, kuri skar pilsoņu tiesības vai intereses.

      26      Pirmās instances tiesa šo pamatu noraidīja, pārsūdzētā rīkojuma 72. un 73. punktā norādīdama:

      “72      Runājot par Prezidija 2006. gada 1. februāra lēmuma paziņošanu, vien jānorāda, ka tas nav prasītājam nelabvēlīgs galīgs lēmums.
         [..]

      73      Attiecībā uz apgalvojumu par labas administratīvās prakses kodeksu pietiek atzīmēt, ka dokuments, uz kuru atsaucas prasītājs,
         ir vienīgi Parlamenta rezolūcija, kurā ir ietverti grozījumi projektam, ko tam iesniedzis Eiropas ombuds, un kurā Komisija
         ir aicināta iesniegt attiecīgu likumdošanas priekšlikumu, pamatojoties uz EKL 308. pantu. Tādēļ neatkarīgi no jautājuma, vai
         tāds noteikums kā [šī kodeksa 20. pants] papildus nelabvēlīgiem lēmumiem paredz arī citus lēmumus, jāuzsver, ka runa nav par
         tiesību akta tekstu. Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.”

       Lietas dalībnieku prasījumi
      27      Savā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto rīkojumu un strīdīgo lēmumu, un
      –        piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      28      Parlaments lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt kā acīmredzami nepamatotu un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par pieteikumu atkārtoti sākt rakstveida procesu
      29      Ar aktu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 31. oktobrī, apelācijas sūdzības iesniedzējs ir lūdzis Tiesu izdot rīkojumu
         par rakstveida procesa atkārtotu sākšanu. Šī pieteikuma pamatojumam viņš norāda uz jaunu faktu, kas ir Parlamenta 2007. gada
         17. oktobra vēstule, kurā viņam pēc viņa prasības Pirmās instances tiesā noraidīšanas ar pārsūdzēto rīkojumu noteikts pienākums
         maksāt summu EUR 77 961 apmērā.

      30      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar kopējiem Reglamenta 42. panta 2. punkta un 118. panta noteikumiem jaunu pamatu izvirzīšana
         iztiesāšanas laikā ir aizliegta, ja vien šie pamati nebalstās uz tiesību vai faktu elementiem, kas jau ir norādīti procesā.

      31      Šajā gadījumā tas tā nav. Tāpēc pietiek konstatēt, ka iespējami jaunais faktiskais apstāklis, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs
         izvirzījis, nevar tikt pievienots nevienam apelācijas ietvaros no jauna vai agrāk izvirzītam pamatam. Katrā ziņā šim faktiskajam
         apstāklim šķietami nav nekādas nozīmes attiecībā uz šo spriedumu. Prasot minētajā 2007. gada 17. oktobra vēstulē samaksāt
         atlikušās parāda summas, Parlaments ir vienīgi īstenojis pārsūdzētā rīkojuma pieņemšanas sekas, attiecībā uz kuru turklāt
         nav iesniegts ne pieteikums par pagaidu pasākumiem, ne par piemērošanas apturēšanu. Papildus tam, ievērojot Tiesas Statūtu
         60. panta pirmo daļu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzības iesniegšanai nav apturošas iedarbības uz šādu rīkojumu.

      32      Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēja pieteikums par rakstveida procesa atkārtotu sākšanu ir jānoraida.

       Par apelāciju
      33      Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza sešus pamatus, kas izriet, pirmkārt, no tiesību
         uz aizstāvību, sacīkstes principa un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpuma, otrkārt, no pamattiesību uz objektīvu
         tiesu pārkāpuma, treškārt, no sprieduma lietā Gorostiaga piemērojamības nepareiza novērtējuma, ceturtkārt, no sistemātiskas un automātiskas Pirmās instances tiesas atteikšanās ņemt
         vērā viņa argumentus par strīdīgā lēmuma atcelšanu, piektkārt, no Pirmās instances tiesas atteikšanās izskatīt pamatu par
         nepārvaramu varu un, sestkārt, no Pirmās instances tiesas atteikšanās nodrošināt labas pārvaldības principa ievērošanu.

       Par pirmo pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      34      Izvirzot pirmo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesas lēmums spriest par prasību rīkojuma
         veidā saskaņā ar Reglamenta 111. pantu ir liedzis viņam iespēju atbildēt uz Parlamenta argumentiem un tikt uzklausītam. Turklāt,
         nepaziņojot viņam šādu lēmumu pirms lietas izspriešanas ar rīkojumu, Pirmās instances tiesa esot viņam liegusi iespēju šādu
         lēmumu apstrīdēt. Tāpēc Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi tiesības uz aizstāvību, sacīkstes principu un tiesības uz lietas
         taisnīgu izskatīšanu.

      35      Parlaments atbild, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi piemērojusi Reglamenta 111. pantu un nav pieļāvusi nekādus apelācijas
         sūdzības iesniedzēja tiesību uz aizstāvību pārkāpumus.

       Tiesas vērtējums
      36      Jāatgādina, ka Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. pantā paredzētās procedūras piemērošana pati par sevi, kā Tiesai reiz
         jau ir bijusi iespēja precizēt, neaizskar tiesības uz lietas taisnīgu un efektīvu izskatīšanu, tāpēc ka šis noteikums ir piemērojams
         tikai lietās, kurās Pirmās instances tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt attiecīgo prasību, vai, ja prasības pieteikums
         ir acīmredzami nepieņemams vai acīmredzami juridiski nepamatots. Tādējādi, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka
         Pirmās instances tiesa nav pareizi piemērojusi šo 111. pantu, viņam ir jāapstrīd Pirmās instances tiesas vērtējums par nosacījumiem,
         kādi jāievēro šī noteikuma piemērošanai (šajā sakarā skat. 2005. gada 3. jūnija rīkojumu lietā C‑396/03 P Killinger/Vācija u.c., Krājums, I‑4967. lpp., 9. punkts).

      37      Šajā gadījumā pietiek konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir vienīgi kritizējis, ka ir ticis izmantots motivēts
         rīkojums, bet nav ne atsaucies uz minētā 111. panta piemērošanas nosacījumiem, ne apšaubījis Pirmās instances tiesas šī panta
         interpretāciju pārsūdzētajā rīkojumā.

      38      Šādos apstākļos pirmais apelācijas sūdzības iesniedzēja pamats savas sūdzības pamatojumam ir jānoraida kā nepamatots.

       Par otro pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      39      Izvirzot otro pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ir pārkāptas viņa tiesības uz objektīvu tiesu, kas garantētas
         1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā un 2000. gada
         7. decembrī Nicā proklamētās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV C 364, 1. lpp.) 47. pantā. Šāds pārkāpums izrietot
         no lietas, kurā pieņemts pārsūdzētais rīkojums, nodošanas tādam iztiesāšanas sastāvam, kurā tiesneši, tostarp priekšsēdētāja
         funkciju izpildītājs un tiesnesis referents, jau ir bijuši sprieduma lietā Gorostiaga iztiesāšanas sastāvā. Objektivitātes principa ievērošana noteic, ka tas pats tiesnesis, ja tostarp runa ir par tās pašas
         pakāpes tiesu, nevar izskatīt lietu, kas pamatojas uz faktiem, kuri ir identiski vai pietiekami saistīti ar jau izspriestās
         lietas faktiem.

      40      Parlaments atbild, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tēzei nav nekāda juridiska pamatojuma un to nepamato Kopienu judikatūra.
         Turklāt tas apgalvo, ka lieta, kurā ir pieņemts pārsūdzētais rīkojums, būtībā attiecas uz jautājumu, vai Parlaments ir izpildījis
         savas no sprieduma lietā Gorostiaga izrietošās saistības. Tādēļ nekā kritizējama neesot faktā, ka abas lietas ir izskatījuši vieni un tie paši tiesneši.

       Tiesas vērtējums
      41      Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas it īpaši izriet no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas
         6. panta 1. punkta, ir pamattiesības, ko Eiropas Savienība ievēro kā vispārīgu principu saskaņā ar LES 6. panta 2. punktu
         (2007. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑305/05 Ordre des barreaux francophones et germanophone u.c., Krājums, I‑5305. lpp., 29. punkts, kā arī 2008. gada 1. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P
         Chronopost un La Poste/UFEX u.c., Krājums, I‑4777. lpp., 44. punkts).

      42      Šādas tiesības katrā ziņā nozīmē ikvienas personas piekļuvi neatkarīgai un objektīvai tiesai. Tādēļ, kā jau Tiesa reiz ir
         precizējusi, garantijas attiecībā uz tiesas sastāvu ir tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu stūrakmens, kura ievērošana
         Kopienu tiesai it īpaši ir jāpārbauda, ja šādu tiesību pārkāpums ir izvirzīts un strīds šajā sakarā jau sākotnēji nešķiet
         acīmredzami nenopietns (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Chronopost un La Poste/UFEX u.c., 46.–48. punkts).

      43      Tomēr no Tiesas judikatūras izriet arī, ka apstāklis, ka tiesneši, kas pirmo reizi ir izskatījuši lietu, atrodas citā iztiesāšanas
         sastāvā, kam tā pati lieta ir jāizskata atkārtoti, pats par sevi nav uzskatāms par nesaderīgu ar tiesību uz lietas taisnīgu
         izskatīšanu prasībām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Chronopost un La Poste/UFEX u.c., 58. un 59. punkts un tajos minētā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra).

      44      Īpaši faktam, ka viens vai vairāki tiesneši piedalās abos secīgajos iztiesāšanas sastāvos un veic tajos tās pašas, piemēram,
         priekšsēdētāja vai tiesneša referenta, funkcijas, pašam par sevi nav nozīmes attiecībā uz vērtējumu par objektivitātes prasības
         ievērošanu, jo šīs funkcijas tiek veiktas koleģiālā sastāvā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         Chronopost un La Poste/UFEX u.c., 53. punkts).

      45      Šādiem apsvērumiem ir vēl jo lielāks pamats, ja šiem abiem secīgajiem iztiesāšanas sastāviem ir bijusi jāizskata nevis viena
         un tā pati lieta, kā tas bija ar lietu, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums, Chronopost un La Poste/UFEX u.c., kas attiecās uz lietas nodošanu atpakaļ Pirmās instances tiesai pēc tam, kad minētās instances tiesas spriedumu bija
         atcēlusi Tiesa, bet gan, kā tas ir šajā gadījumā, divas atšķirīgas lietas, kurām ir zināma savstarpēja saistība.

      46      Turklāt jāievēro, ka objektivitātes prasība patiesībā ietver divus aspektus. Pirmkārt, tiesai ir jābūt subjektīvi objektīvai,
         t.i., nevienam no tās locekļiem nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un tiek prezumēts, ka personīgā objektivitāte
         pastāv, kamēr netiek pierādīts pretējais. Otrkārt, tiesai ir jābūt objektīvi objektīvai, t.i., tai ir jāsniedz pietiekamas
         garantijas, lai varētu izslēgt jebkādas leģitīmas šaubas šajā sakarā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Chronopost un La Poste/UFEX u.c., 54. punkts, un šajā sakarā – Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1993. gada 24. februāra spriedums lietā Fey pret Austriju, A sērija, Nr. 255‑A, 12. lpp., 28. punkts; 1997. gada 25. februāra spriedums lietā Findlay pret Apvienoto Karalisti, Recueil des arrêts et décisions 1997‑I, 281. lpp., 73. punkts, kā arī 2007. gada 4. oktobra spriedums lietā Forum Maritime SA pret Rumāniju, Recueil des arrêts et décisions vēl nav publicēts, 116. punkts).

      47      Šajā gadījumā ir jānorāda, pirmkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, kā jau viņš ir apstiprinājis tiesas sēdē, neizvirza
         nevienu argumentu, lai apšaubītu Pirmās instances tiesas tiesnešu personīgo objektivitāti.

      48      Galu galā jāatgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis nekādu apelācijas sūdzību par spriedumu lietā Gorostiaga un ka ar šo spriedumu viņa prasība daļēji tika apmierināta.

      49      Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs neizvirza nevienu objektīvu elementu, kas varētu radīt šaubas par Pirmās instances
         tiesas objektivitāti. Šajā sakarā viņš patiesībā vienīgi norāda, ka abos attiecīgās lietas iztiesāšanas sastāvos ir vieni
         un tie paši tiesneši, kas ir tāds apstāklis, kā jau izriet no šī sprieduma 43.–45. punkta, kurš pats par sevi nav nesaderīgs
         ar tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu prasībām.

      50      Tādēļ otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par trešo un ceturto pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      51      Izvirzot trešo un ceturto pamatu, kas ir jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Pirmās instances tiesai,
         ka tā ir nepamatoti uzskatījusi, ka viņa pirmajā instancē minētie argumenti par strīdīgā lēmuma likumības apšaubīšanu esot
         acīmredzami nepieņemami, jo ar tiem netiekot ievērots no sprieduma lietā Gorostiaga izrietošais res judicata spēks. Pēc tam, kad ar šo spriedumu tika atcelts 2004. gada 24. februāra lēmums, tas bija jāuzskata par spēkā neesošu kopumā
         un procesu, kurā tas tika pieņemts, nebija iespējams legalizēt. Šādos apstākļos strīdīgais lēmums esot jāuzskata par jaunu
         lēmumu, kas atšķiras no 2004. gada 24. februāra lēmuma, kā rezultātā visi apelācijas sūdzības iesniedzēja pret strīdīgo lēmumu
         izvirzītie iebildumi bija jāizvērtē Pirmās instances tiesai.

      52      Parlaments šos apgalvojumus noraida, principā atgādinādams, ka spriedumā lietā Gorostiaga Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Parlaments esot pareizi noteicis, ka zināmas parlamentārās piemaksas apelācijas sūdzības
         iesniedzējam esot tikušas pārskaitītas nepamatoti. Tādēļ procesu, kura rezultātā tika pieņemts 2004. gada 24. februāra lēmums,
         varēja pamatoti legalizēt.

       Tiesas vērtējums
      53      Vispirms ir jānorāda, ka 2004. gada 24. februāra lēmumam, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 11. punktā, būtībā bija divas
         daļas, proti, pirmkārt, konstatējums, ka lēmumā minētās summas apelācijas sūdzības iesniedzējam bija nepamatoti pārskaitītas
         un ka tās ir jāatgūst, un, otrkārt, lēmums uzsākt iespēju robežās parāda atgūšanu ieskaita veidā no apelācijas sūdzības iesniedzējam
         pārskaitāmajām piemaksām.

      54      Minētā lēmuma atcelšana ar spriedumu lietā Gorostiaga, kā tas skaidri izriet no minētā sprieduma 169. punkta un rezolutīvās daļas 1) punkta, attiecās vienīgi uz tā otro daļu,
         jo Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka ģenerālsekretāram nebija kompetences noteikt apelācijas sūdzības iesniedzēja
         parāda summu atgūšanu ieskaita veidā, ja viņu šādam uzdevumam nebija pilnvarojis Prezidijs saskaņā ar DIP noteikumu 27. panta
         4. punktā paredzēto procedūru. Savukārt Pirmās instances tiesa noraidīja visus prasības pamatus par 2004. gada 24. februāra
         lēmuma pirmās daļas likumību.

      55      Līdz ar to Pirmās instances tiesa 2004. gada 24. februāra lēmumu ir atcēlusi tikai daļā, kurā ir noteikts, ka apelācijas sūdzības
         iesniedzēja parāda summas ir jāatgūst ieskaita veidā, tādējādi noraidot prasību pārējā daļā.

      56      Tādēļ pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumiem šāda 2004. gada 24. februāra lēmuma daļēja atcelšana nav šķērslis,
         lai ģenerālsekretārs no jauna ierosinātu parāda summu atgūšanas procedūru pēc tam, kad ir saņēmis pienācīgu Prezidija pilnvarojumu
         saskaņā ar DIP noteikumu 27. panta 4. punktu, kā tas interpretēts spriedumā lietā Gorostiaga. Kā Pirmās instances tiesa jau ir pareizi spriedusi pārsūdzētā rīkojuma 30. punktā, procesu, kura mērķis ir aizstāt atceltu
         aktu, var atsākt tieši tajā punktā, kurā ir noticis konstatētais prettiesiskums, un sagatavojošie akti netiek katrā ziņā ietekmēti
         (šajā sakarā skat. 1998. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑415/96 Spānija/Komisija, Recueil, I‑6993. lpp., 31. un 32. punkts).

      57      Turpinājumā ir jānorāda, ka spriedums lietā Gorostiaga netika pārsūdzēts Tiesā un ka līdz ar to tā rezolutīvā daļa, kā arī tā pamatojumu veidojošie motīvi ir kļuvuši galīgi (2006. gada
         1. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑442/03 P un C‑471/03 P P & O European Ferries (Vizcaya) un Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, Krājums, I‑4845. lpp., 44. un 47. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tāpēc jautājumu par atgūstamo summu
         nepamatoto raksturu un apelācijas sūdzības iesniedzēja pienākumu veikt to atlīdzināšanu nevar no jauna iesniegt un izskatīt
         Pirmās instances tiesā, vienlaicīgi nepārkāpjot sprieduma lietā Gorostiaga izveidojušos res judicata spēku.

      58      Visbeidzot, no Tiesas judikatūras izriet, ka uz aktu attiecas no agrāka akta izrietošs res judicata spēks tiktāl, ciktāl to veido minētā akta neatceltās daļas vienkārša un tieša atkārtošana (šajā sakarā skat. 1965. gada 16. februāra
         spriedumu lietā 14/64 Barge/Augstā iestāde, Recueil, 69. lpp., 11. punkts).

      59      Tā kā strīdīgajā lēmumā tieši tādiem pašiem vārdiem kā 2004. gada 24. februāra lēmumā ir noteikts, ka EUR 118 360,18 apelācijas
         sūdzības iesniedzējam tikuši pārskaitīti nepamatoti un tie ir jāatgūst, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 53. punktā
         ir pamatoti nolēmusi, ka visi iebildumi, ar kuriem šajā sakarā tiek apšaubīta strīdīgā lēmuma likumība, ir jānoraida kā acīmredzami
         nepieņemami.

      60      No tā izriet, ka trešais un ceturtais pamats, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzījis savas apelācijas sūdzības pamatojumam,
         ir jānoraida kā nepamatoti.

       Par piekto pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      61      Izvirzot piekto pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies, neizvērtēdama pamatu
         par nepārvaramas varas esamību, jo uz 2004. gada 24. februāra lēmumu attiecoties no sprieduma lietā Gorostiaga izrietošs res judicata spēks.

      62      Pirmās instances tiesa esot nepamatoti uzskatījusi, ka runa ir par pamatu, kas jau izskatīts spriedumā lietā Gorostiaga, lai gan patiesībā šis pamats esot balstīts uz faktiem, kas radušies pēc minētā sprieduma, proti, ka Spānijas tieslietu ministrs
         neesot atbildējis uz apelācijas sūdzības iesniedzēja 2006. gada 15. aprīlī nosūtīto vēstuli, lai saņemtu grāmatvedības dokumentus,
         kas ir saistīti ar viņa Eiropas Parlamenta deputāta mandāta pildīšanu.

      63      Parlaments atbild, ka pārsūdzētajā rīkojumā Pirmās instances tiesa ir pareizi interpretējusi res judicata principu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs procesā, kura rezultātā tika taisīts spriedums lietā Gorostiaga, jau esot izvirzījis būtībā identisku pamatu, balstīdamies uz tiem pašiem argumentiem.

      64      Runājot konkrēti par atbildes nesniegšanu uz minēto 2006. gada 15. aprīļa vēstuli, Parlaments norāda, ka šis arguments Pirmās
         instances tiesā jau ticis izvirzīts nevis tā pamata ietvaros, kas ir saistīts ar nepārvaramu varu, bet gan, lai pamatotu citu
         pamatu, kas ar pārsūdzēto rīkojumu tika noraidīts un kura novērtēšanu apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā apelācijas sūdzībā
         neapstrīd. Katrā ziņā runa esot par faktiem, kas radušies pēc strīdīgā lēmuma un kuriem līdz ar to neesot nekādas nozīmes
         attiecībā uz minētā lēmuma atcelšanu.

       Tiesas vērtējums
      65      Pirmkārt, jānorāda, ka fakti, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzījis pirmajā instancē, lai pamatotu savu pamatu par
         nepārvaramu varu un attaisnotu viņa nespēju iesniegt zināmus grāmatvedības datus, ir identiski faktiem, ar kuriem viņš pamatoja
         vienu no pamatiem, kuru bija izvirzījis prasībā par 2004. gada 24. februāra lēmumu un kuru Pirmās instances tiesa bija noraidījusi
         spriedumā lietā Gorostiaga.

      66      Tādēļ to pašu iemeslu dēļ, kas minēti šī sprieduma 57.–59. punktā, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 53. un 54. punktā
         varēja pamatoti nospriest, ka uz nepārvaramu varu balstītais atcelšanas pamats ir acīmredzami nepieņemams.

      67      Otrkārt, runājot par argumentu, kas izriet no Spānijas tieslietu ministra atbildes nesniegšanas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja
         2006. gada 15. aprīļa vēstuli, pietiek konstatēt, ka – pat pieņemot, ka šāds apstāklis var būt nepārvaramas varas gadījums
         Tiesas judikatūras nozīmē, – runa tomēr ir, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 87. punktā, par faktu, kas radies
         pēc strīdīgā lēmuma pieņemšanas datuma, kam katrā ziņā nebūtu varējusi būt ietekme uz tā saturu.

      68      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par sesto pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      69      Izvirzot sesto pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot nepamatoti atteikusies izskatīt
         jautājumu, vai Parlaments, nepaziņodams viņam Prezidija 2006. gada 1. februāra lēmumu, nav pārkāpis labas pārvaldības principu,
         kā tas ir noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā un labas administratīvās prakses kodeksā. Šajā sakarā
         viņš atgādina, ka pat neatkarīgi no šādu normatīvu esamības tiesības uz labu pārvaldību ir daļa no vispārējiem tiesību principiem,
         kas ir jāievēro iestādēm.

      70      Parlaments šajā sakarā atbild, ka Pirmās instances tiesa ir vienīgi konstatējusi labas administratīvās prakses kodeksa kā
         sagatavojoša, nevis tiesību akta raksturu.

       Tiesas vērtējums
      71      Vispirms ir jākonstatē, ka sestais pamats izriet no nepareizas pārsūdzētā rīkojuma izpratnes.

      72      Apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajā instancē izvirzītais pamats izrietēja tikai un vienīgi no labas administratīvās prakses
         kodeksa 20. panta pārkāpuma, saskaņā ar kuru iestādei, no vienas puses, jānodrošina, lai lēmums, kas skar pilsoņu tiesības
         vai intereses, rakstiski tiktu paziņots ieinteresētajām personām, tiklīdz šāds lēmums ir pieņemts, un, no otras puses, jāatturas
         no lēmuma paziņošanas citiem avotiem, kamēr par lēmuma saturu nav informētas attiecīgās personas.

      73      Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumiem Pirmās instances tiesa nav izlaidusi vērtējumu par to, vai Prezidija
         2006. gada 1. februāra lēmuma nepaziņošana nav izraisījusi ieinteresētās personas tiesību pārkāpumu. Pārsūdzētā rīkojuma 72. punktā
         Pirmās instances tiesa pirms izteikumiem par labas administratīvās prakses kodeksa raksturu ir norādījusi, ka minētais lēmums
         nav apelācijas sūdzības iesniedzējam nelabvēlīgs galīgs lēmums un ka tā nepaziņošana līdz ar to nevarēja kaitēt viņa tiesībām,
         turklāt šis vērtējums nav ticis apstrīdēts šajā apelācijas tiesvedībā.

      74      No tā izriet, ka arī sestais pamats ir jānoraida.

      75      Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem sešiem pamatiem savas sūdzības pamatojumam nav atbalstāms,
         apelācijas sūdzība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      76      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments ir prasījis piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus un tā kā viņam spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež viņam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Gorostiaga Atxalandabaso atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2003. gada 23.oktobrī. # Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures Co. Ltd un Zhejiang Yankon Group Co. Ltd pret Eiropas Savienības Padomi. # Dempings. # Lieta T-255/01.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1998. gada 14.maijā. # Europa Carton AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sods. # Lieta T-304/94.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 16. jūnijs.#Kreissparkasse Wiedenbrück pret Finanzamt Wiedenbrück.#Finanzgericht Münster lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis – Direktīva 2006/112/EK – Priekšnodokļa atskaitīšana – 173. panta 1. punkts – Ar nodokli apliekamiem darījumiem un atbrīvotiem darījumiem vienlaicīgi izmantotas preces un pakalpojumi (jaukta veida darījumos izmantojamas preces un pakalpojumi) – Atskaitāmās pievienotās vērtības nodokļa summas noteikšana – Atskaitāmā daļa – 174. pants – Atskaitāmā daļa, kas aprēķināta, piemērojot sadali atbilstoši apgrozījumam – 173. panta 2. punkts – Atkāpi ietverošs regulējums – 175. pants – Noteikums par atskaitāmās daļas noapaļošanu – 184. un 185. pants – Atskaitījumu koriģēšana.#Lieta C-186/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2016. gada 16. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis — Direktīva 2006/112/EK — Priekšnodokļa atskaitīšana — 173. panta 1. punkts — Ar nodokli apliekamiem darījumiem un atbrīvotiem darījumiem vienlaicīgi izmantotas preces un pakalpojumi (jaukta veida darījumos izmantojamas preces un pakalpojumi) — Atskaitāmās pievienotās vērtības nodokļa summas noteikšana — Atskaitāmā daļa — 174. pants — Atskaitāmā daļa, kas aprēķināta, piemērojot sadali atbilstoši apgrozījumam — 173. panta 2. punkts — Atkāpi ietverošs regulējums — 175. pants — Noteikums par atskaitāmās daļas noapaļošanu — 184. un 185. pants — Atskaitījumu koriģēšana”
      Lieta C‑186/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Münster (Minsteres Finanšu tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 17. martā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 24. aprīlī, tiesvedībā

            Kreissparkasse Wiedenbrück

      pret

            Finanzamt Wiedenbrück .

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Švābi [D. Šváby], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un M. Vilars [M. Vilaras],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Kreissparkasse Wiedenbrück vārdā – O. Peters, Steuerberater,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un K. Petersen, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Wasmeier un M. Owsiany-Hornung, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.) 173. panta 2. punktu, 175. panta 1. punktu un 184. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Kreissparkasse Wiedenbrück (turpmāk tekstā – “Kreissparkasse”) un Finanzamt Wiedenbrück (Videnbrikas Finanšu pārvalde, Vācija) par tiesību atskaitīt to pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”) aprēķināšanu, kas maksājams vai samaksāts tādu preču iegādes vai pakalpojumu saņemšanas brīdī, kuri tikuši izmantoti, lai veiktu gan darījumus, no kuriem var atskaitīt nodokli, gan arī darījumus, no kuriem nevar atskaitīt nodokli (turpmāk tekstā – “jaukta veida darījumos izmantojamas preces un pakalpojumi”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Sestā direktīva

               3

               Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķina bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 17. panta “Atskaitīšanas tiesību izcelsme un darbības joma” 5. punktā ir noteikts:
               “Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan 2. un 3. punkta aptvertiem darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, atskaitāma ir tikai tā pievienotās vērtības nodokļa daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.
               Šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs.
               Dalībvalstis tomēr var:

                        a)

                        atļaut nodokļa maksātājam noteikt šādu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei ar noteikumu, ka katrai nozarei ir atsevišķa uzskaite;

                        b)

                        prasīt, lai nodokļa maksātājs noteiktu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei un veiktu atsevišķu uzskaiti katrai nozarei;

                        c)

                        atļaut vai prasīt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu, pamatojoties uz visu preču un pakalpojumu vai to daļas izmantojumu;

                        d)

                        atļaut vai likt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu saskaņā ar pirmajā apakšpunktā noteiktajiem noteikumiem par visām tajā minētajām precēm un pakalpojumiem;

                  [..].”

               4

               Sestās direktīvas 19. panta “Atskaitāmās daļas aprēķināšana” 1. punktā ir noteikts:
               “Daļu, kas atskaitāma atbilstīgi 17. panta 5. punkta pirmajai daļai, veido daļskaitlis:

                        —

                        par kura skaitītāju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms atbilstīgi 17. panta 2. un 3. punktam,

                        —

                        par kura saucēju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, kas iekļauti skaitītājā, un uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms. Dalībvalstis var iekļaut saucējā arī subsīdiju summu, izņemot tās, kas aprakstītas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktā.

                  Šo daļu nosaka ik gadu, fiksē procentos un noapaļo līdz ciparam, kas nepārsniedz nākamo vienību.”

               5

               Minētā direktīva tika atcelta ar Direktīvu 2006/112, kura stājusies spēkā 2007. gada 1. janvārī.

         Direktīva 2006/112

               6

               Direktīvas 2006/112 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts:
               “Lai nodrošinātu, ka noteikumi ir izklāstīti skaidri, racionāli un atbilstīgi labāka likumdošanas procesa principam, ir lietderīgi pārstrādāt direktīvas struktūru un formulējumus, lai gan tas principā neradīs vajadzību veikt būtiskas maiņas pastāvošajos tiesību aktos. Taču pārstrādāšana ir neizbēgami saistīta ar nedaudziem būtiskiem grozījumiem, kurus tomēr vajadzētu izdarīt. Ja šādi grozījumi ir veikti, tie ir precīzi atspoguļoti noteikumos par šīs direktīvas transponēšanu un stāšanos spēkā.”

               7

               Minētās direktīvas 173. panta teksts ir šāds:
               “1.   Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem [..] PVN ir atskaitāms, un darījumiem, par kuriem PVN nav atskaitāms, atskaitāma ir tikai tā PVN daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.
               Atskaitāmo daļu saskaņā ar 174. un 175. pantu nosaka visiem darījumiem, kurus veic nodokļa maksātājs.
               2.   Dalībvalstis var veikt šādus pasākumus:

                        a)

                        atļaut nodokļa maksātājam noteikt šādu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei ar noteikumu, ka katrai nozarei ir atsevišķa uzskaite;

                        b)

                        prasīt, lai nodokļa maksātājs noteiktu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei un veiktu atsevišķu uzskaiti katrai nozarei;

                        c)

                        atļaut vai prasīt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu, pamatojoties uz visu preču un pakalpojumu vai to daļas izmantojumu;

                        d)

                        atļaut vai prasīt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu saskaņā ar 1. punkta pirmajā daļā paredzēto noteikumu par visām precēm un pakalpojumiem, kas lietoti visiem tajā minētajiem darījumiem;

                  [..].”

               8

               Šīs pašas direktīvas 174. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Atskaitāmo daļu veido daļskaitlis:

                        a)

                        kura skaitītājs ir kopējā gada apgrozījuma summa bez PVN, kas attiecināma uz darījumiem, par kuriem PVN ir atskaitāms [..]

                        b)

                        kura saucējs ir kopējā gada apgrozījuma summa bez PVN, kas attiecināma uz darījumiem, kuri iekļauti skaitītājā, un uz darījumiem, par kuriem PVN nav atskaitāms.

                  Dalībvalstis var saucējā ieskaitīt to subsīdiju summu, kas nav tieši saistītas ar 73. pantā minēto preču piegāžu vai pakalpojumu sniegšanas cenām.”

               9

               Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Atskaitāmo daļu nosaka ik gadu procentu veidā, to noapaļojot līdz skaitlim, kas nepārsniedz nākamo veselo skaitli.”

               10

               Minētās direktīvas 184. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Sākotnējo atskaitīšanu koriģē, ja atskaitīšana ir lielāka vai mazāka par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības.”

               11

               Šīs pašas direktīvas 185. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Koriģēšanu veic jo īpaši, ja pēc PVN atmaksāšanas mainās sastāvdaļas, kas izmantotas, lai noteiktu atskaitāmo summu, piemēram, ja ir anulēti pirkumi vai saņemti cenu samazinājumi.”

               12

               Direktīvas 2006/112 186. pantā ir noteikts:
               “Dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus 184. un 185. panta piemērošanai.”

               13

               Minētās direktīvas 411.–414. pants ietilpst tās XV sadaļas 3. nodaļā “Transponēšana un stāšanās spēkā”.

               14

               Minētās direktīvas 411. pants ir izteikts šādi:
               “1.   Direktīvu 67/227/EEK un [Sesto direktīvu] atceļ, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem, kad tām jātransponē savos tiesību aktos XI pielikuma B daļā norādītās direktīvas.
               2.   Atsauces uz atceltajām direktīvām uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu, un tās lasa saskaņā ar atbilstības tabulu XII pielikumā.”

               15

               Direktīvas 2006/112 412. pantā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai no 2008. gada 1. janvāra izpildītu 2. panta 3. punkta, 44. panta, 59. panta 1. punkta, 399. panta un III pielikuma 18. punkta prasības. Dalībvalstis tūlīt dara zināmu Komisijai šo noteikumu tekstu kopā ar atbilstības tabulu, kur atspoguļota atbilstība starp minētajiem noteikumiem un šo direktīvu.
               Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāmas šādas atsauces.
               2.   Dalībvalstis dara zināmus Komisijai to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.”

               16

               Minētās direktīvas 413. pantā ir noteikts:
               “Šī direktīva stājas spēkā 2007. gada 1. janvārī.”

               17

               Šīs pašas direktīvas 414. pants ir šāds:
               “Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm.”

         Vācijas tiesības

               18

                  Umsatzsteuergesetz (Likums par apgrozījuma nodokli, turpmāk tekstā – “UStG”) 15. panta “Tiesības uz atskaitījumu” 4. punktā ir paredzēts:
               “Ja uzņēmējs savai uzņēmējdarbībai izmanto preces, kas piegādātas, importētas vai iegādātas Kopienā, vai tam sniegto pakalpojumu tikai daļēji, lai veiktu darījumus, attiecībā uz kuriem nepastāv atskaitīšanas tiesības, nav iespējama tās priekšnodokļa daļas atskaitīšana, kura saimnieciskā ziņā attiecas uz minētajiem darījumiem. Uzņēmējs var saprātīgi novērtēt summas, kas nedod tiesības uz atskaitīšanu. Nodokļa neatskaitāmās summas aprēķināšana atbilstoši apgrozījuma, kurš izslēdz priekšnodokļa atskaitīšanu, attiecībai pret apgrozījumu, par kuru priekšnodokli var atskaitīt, ir pieļaujama tikai tad, ja nav iespējas ekonomiski pamatoti to iekļaut kaut kur citur.”

               19

                  UStG 15.a panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Ja sastāvdaļas, kas ir ņemtas vērā, nosakot sākotnēji veikta atskaitījuma summu, ir grozītas pirmo piecu gadu laikā pēc ražošanas līdzekļu, kas darbību veikšanai ir izmantoti tikai vienu reizi, izmantošanas, ir jāmaksā kompensācija katrā kalendārajā gadā atbilstoši šiem grozījumiem, koriģējot ar iegādes vai ražošanas izmaksām saistīto nodokļa atskaitījuma summu. [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               20

                  Kreissparkasse ir kredītiestāde.

               21

                  Kreissparkasse noteica, ka atskaitāmā daļa no PVN, ko tā samaksājusi par jaukta veida darījumos izmantojamām precēm un pakalpojumiem, par 2009. gadu ir 13,55 % un par 2010. gadu – 13,18 %, šos procentus noapaļojot līdz 14 %. Attiecībā uz minētajiem darbības gadiem aprēķinot korekcijas, kas tai bija jāveic saskaņā ar UStG 15.a pantu, jo tā bija atteikusies no atbrīvojuma no nodokļiem par tās profesionālajiem klientiem veiktajām darbībām, Kreissparkasse piemēroja arī atskaitāmās daļas, kuras tā noapaļoja līdz 14 %.

               22

               Pēc 2011. gadā veiktās nodokļu kontroles par minētajiem darbības gadiem Kreissparkasse saskaņā ar diviem Videnbrikas Nodokļu pārvaldes lēmumiem 2012. gada 3. janvārī tika adresēts nodokļu uzrēķins ar pamatojumu, ka tā esot prettiesiski līdz nākamajam veselajam skaitlim noapaļojusi PVN atskaitāmās daļas.

               23

                  Kreissparkasse pret šiem lēmumiem vērsa sūdzību, atsaucoties uz Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktu, no kura, kā tā uzskata, izriet, ka atskaitāmā daļa ir jānoapaļo līdz skaitlim, kas nepārsniedz nākamo veselo skaitli.

               24

               Ar 2012. gada 13. jūnija lēmumu Videnbrikas Nodokļu pārvalde noraidīja šo sūdzību, būtībā pamatojot, ka Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts ir piemērojams tikai tad, ja dalībvalsts nav izmantojusi šīs direktīvas 173. panta 2. punktā sniegto iespēju atkāpties no šīs direktīvas 173. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētās aprēķina metodes. Šī pārvalde norāda, ka Vācijas Federatīvā Republika šo iespēju ir izmantojusi un tādēļ saskaņā ar UStG 15. panta 4. punkta trešo daļu atskaitāmā daļa ir jānosaka, pēc iespējas izmantojot tā saukto “ekonomiskās pamatotības” metodi.

               25

               Ar 2012. gada 16. jūlijāFinanzgericht Münster (Minsteres Finanšu tiesa, Vācija) celto prasību Kreissparkasse apstrīdēja Videnbrikas Nodokļu pārvaldes 2012. gada 13. jūnija lēmumu. Iesniedzējtiesa norāda, ka 2008. gada 18. decembra sprieduma Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750) 21. punktā Tiesa ir atzinusi, ka Sestās direktīvas 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētais noapaļošanas noteikums nav piemērojams, ja attiecīgajām precēm un pakalpojumiem piemēro kādu no šīs direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā paredzētajiem īpašajiem režīmiem. Tādēļ tai ir šaubas par to, vai šis risinājums ir attiecināms arī uz Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktu.

               26

               Šādos apstākļos Finanzgericht Münster (Minsteres Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        1)

                        Vai dalībvalstīm ir jāpiemēro Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts par noapaļošanu, ja atskaitāmā daļa tiek aprēķināta ar īpašām metodēm atbilstoši šīs direktīvas 173. panta 2. punkta a), b), c) vai d) apakšpunktam?

                        2)

                        Vai dalībvalstīm ir jāpiemēro Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts par noapaļošanu gadījumā, kad atbilstoši šīs direktīvas 184. un nākamajiem pantiem ir veikta priekšnodokļa korekcija, ja atskaitāmā daļa direktīvas 175. panta 1. punkta izpratnē tiek aprēķināta ar kādu no īpašajām metodēm, kas minētas šīs direktīvas 173. panta 2. punkta a), b), c) vai d) apakšpunktā vai attiecīgi Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas a), b), c) vai d) apakšpunktā?

                        3)

                        Vai dalībvalstīm priekšnodokļa atskaitījuma korekcija ir jāveic atbilstoši Direktīvas 2006/112 184. un nākamajiem pantiem, piemērojot noapaļošanas noteikumu – otrais jautājums –, tādējādi, ka koriģējamā priekšnodokļa summa tiek noapaļota uz augšu vai uz leju līdz pilnam skaitlim par labu nodokļa maksātājam?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               27

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstīm nav jāpiemēro šajā normā paredzētais noapaļošanas noteikums, ja atskaitāmā daļa ir aprēķināta atbilstoši kādai no šīs direktīvas 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm.

               28

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka minētās direktīvas 175. panta 1. punktā ir tikai noteikts, ka “atskaitāmo daļu nosaka ik gadu procentu veidā, to noapaļojot līdz skaitlim, kas nepārsniedz nākamo veselo skaitli”.

               29

               Līdz ar to ir jāatzīst, ka, ņemot vērā šo tekstu, uz pirmo jautājumu nav iespējams atbildēt, jo tajā nav norāžu par iespējamu šajā normā paredzēta noapaļošanas noteikuma piemērošanu, izmantojot kādu no šīs pašas direktīvas 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm.

               30

               Šādos apstākļos Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts ir jāinterpretē, ņemot vērā tā kontekstu un šīs direktīvas mērķus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 7. aprīlis, Marchon Germany, C‑315/14, EU:C:2016:211, 29. punkts).

               31

               Attiecībā uz šīs normas kontekstu ir jānorāda, ka Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts ietilpst normu kopumā, kuras ietvertas šīs direktīvas X sadaļas 2. nodaļā “Proporcionāla atskaitīšana”. Šīs nodaļas normu mērķis ir noteikt režīmu tiesībām uz tā PVN atskaitīšanu, kas samaksāts par jaukta veida darījumos izmantojamām precēm un pakalpojumiem.

               32

               Šis normu kopums aptver minētās direktīvas 173. panta 1. punktu, kura pirmajā daļā ir noteikts par šādām precēm un pakalpojumiem samaksāta PVN daļējas atskaitīšanas princips. Šīs normas otrajā daļā ir precizēts, ka atskaitāmā daļa visiem darījumiem, kurus veic nodokļa maksātājs, ir jānosaka atbilstoši šīs pašas direktīvas 174. un 175. pantam.

               33

               Šādi strukturēts, šis normu kopums var tikt izprasts tādējādi, ka Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktā ietverto noapaļošanas noteikumu var piemērot situācijās, kad runa ir par jaukta veida darījumos izmantojamām precēm vai pakalpojumiem.

               34

               Katrā ziņā minētās direktīvas 173. panta 2. punktā ir paredzētas metodes, lai noteiktu tiesības uz atskaitījumu, kuras atšķiras no šī panta 1. punktā noteiktā. Tādēļ, ņemot vērā šī 173. panta 2. punkta mērķi, ir jāpārbauda, vai iepriekšējā punktā konstatēto var ietekmēt šādu izņēmumu esamība.

               35

               Šajā ziņā ir skaidrs, ka Direktīvas 2006/112 173. panta 2. punktā šādi sniegtā iespēja atkāpties no šīs direktīvas 173. panta 1. punktā paredzētās atskaitīšanas tiesību aprēķina metodes paredz ļaut dalībvalstīm, ņemot vērā it īpaši nodokļu maksātāja darbību īpatnības, sasniegt precīzākus rezultātus, nosakot atskaitīšanas tiesību apjomu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Banco Mais, C‑183/13, EU:C:2014:2056, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Tātad šim mērķim būtu pretrunā Direktīvas 2006/112 173. panta 2. punktā dalībvalstīm paredzēto iespēju īstenošanas gadījumā piemērojamo atskaitāmo daļu noteikt atbilstoši noteikumam, saskaņā ar kuru atskaitāmās daļas procenti ir jānoapaļo līdz skaitlim, kurš nepārsniedz nākamo veselo skaitli.

               37

               Tā kā dalībvalstīm ir atļauts veikt pasākumus ar mērķi iegūt precīzākus rezultātus, nosakot atskaitīšanas tiesības, nebūtu saskanīgi, ja dalībvalstīm, izvēloties šādus pasākumus veikt, būtu pienākums izmantot Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktā paredzēto noapaļošanas noteikumu un līdz ar to tās nedrīkstētu nedz pieņemt un piemērot citu, precīzāku vai atbilstošāku noteikumu, nedz arī izslēgt jebkādu iegūtā procentuālā apmēra noapaļošanu.

               38

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, lai arī Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktā paredzēto noapaļošanas noteikumu dalībvalsts var pieņemt attiecībā uz visiem PVN, kas samaksāts par jaukta veida darījumos izmantojamām precēm vai pakalpojumiem, atskaitījuma aprēķiniem, tostarp, ja tā ir izmantojusi kādu no šīs direktīvas 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm, dalībvalsts drīkst šo noteikumu neizmantot, ja tiesības uz atskaitījumu tiek aprēķinātas atbilstoši kādai no šīm izņēmuma metodēm.

               39

               Turklāt Tiesa ir nonākusi pie līdzīga secinājuma attiecībā uz Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas un 19. panta 1. punkta interpretāciju, 2008. gada 18. decembra sprieduma Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750) 25. punktā atzīstot, ka dalībvalstīm nav pienākuma piemērot šajā 19. panta 1. punktā paredzēto noapaļošanas noteikumu, ja tās ir izmantojušas minētā 17. panta 5. punkta trešās daļas a), b), c) vai d) apakšpunktā paredzētās aprēķina metodes, bet tās var pieņemt pašas savus noapaļošanas noteikumus, ievērojot principus, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatā.

               40

               Šī judikatūra ir piemērojama arī šajā lietā, jo, pirmkārt, no Direktīvas 2006/112 preambulas 3. apsvēruma izriet, ka tās pieņemšana nerada būtiskas izmaiņas esošajā kopējā PVN sistēmā, izņemot būtiskus grozījumus, kuri ir precīzi atspoguļoti normās par transponēšanu un šīs direktīvas stāšanos spēkā, un, otrkārt, pēdējās minētās normas, kas iestrādātas minētās direktīvas 411.–414. pantā, neietver atsauces uz šīs direktīvas 173.–175. pantu, kas aplūkojami šajā lietā.

               41

               Līdz ar to Direktīvas 2006/112 173.–175. pantam ir jāpiešķir interpretācija, kura līdzinās tai, kas dota Sestās direktīvas normām par jaukta veida darījumos izmantojamām precēm un pakalpojumiem piemērojamā PVN atskaitīšanas režīmu, kuras tostarp ietvertas pēdējās minētās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā un 19. panta 1. punkta otrajā daļā.

               42

               No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstīm nav jāpiemēro šajā normā paredzētais noapaļošanas noteikums, ja atskaitāmā daļa ir aprēķināta atbilstoši kādai no šīs direktīvas 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm.

         Par otro jautājumu

               43

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 184. un nākamie panti ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalstīm korekcijas gadījumā ir pienākums piemērot šīs direktīvas 175. panta 1. punktā ietverto noapaļošanas noteikumu, ja atskaitāmā daļa ir tikusi aprēķināta atbilstoši kādai no minētās direktīvas 173. panta 2. punktā vai Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā norādītajām metodēm.

               44

               Pirmkārt, ir jāatgādina, kā konstatēts šī sprieduma 41. punktā, ka Direktīvas 2006/112 173. panta 2. punktā paredzētās izņēmuma metodes ir līdzīgas Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā noteiktajām.

               45

               Līdz ar to, lai atbildētu uz otro jautājumu, nav jānošķir, vai atskaitāmā daļa ir aprēķināta atbilstoši Direktīvas 2006/112 173. panta 2. punktā vai Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā noteiktajām metodēm.

               46

               Otrkārt, Direktīvas 2006/112 184. pantā ir noteikts, ka sākotnējā atskaitīšana ir jākoriģē, ja atskaitīšana ir lielāka vai mazāka par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības. Saskaņā ar šīs direktīvas 185. panta 1. punktu koriģēšana it īpaši ir jāveic gadījumā, ja ir mainījušies fakti, kas sākotnēji ņemti vērā, nosakot atskaitījumu summu.

               47

               No šo abu normu kombinācijas izriet, ka, pirmkārt, ja tādēļ, ka ir mainījušies fakti, kas sākotnēji ņemti vērā, nosakot atskaitījumu summu, ir jāveic korekcija, šīs korekcijas apmēra aprēķina rezultātā ir jāpanāk, lai noslēgumā iegūto atskaitījumu apmērs atbilstu apmēram, uz kādu nodokļu maksātājam būtu tiesības, ja šīs izmaiņas būtu ņemtas vērā jau sākumā. Otrkārt, šī apmēra aprēķinā ir jāņem vērā tie paši fakti, kuri tikuši ņemti vērā sākotnēji, izņemot to, kas ir mainījies.

               48

               Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktā paredzētais noapaļošanas noteikums ir fakts, kas ticis ņemts vērā, nosakot sākotnējo atskaitījuma summu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Wolfgang und Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft, C‑332/14, EU:C:2016:417, 46. punkts).

               49

               Katrā ziņā gadījumā, kad atskaitāmā daļa tiek noteikta, piemērojot kādu no minētās direktīvas 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm, ir jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 38. punkta, ka dalībvalstīm nav pienākuma piemērot šo noapaļošanas noteikumu, lai noteiktu sākotnējo atskaitījuma summu.

               50

               Līdz ar to tikai gadījumā, kad dalībvalstis sākotnējās atskaitījuma summas noteikšanai ir piemērojušas minēto noteikumu, tām koriģēšanas gadījumā ir jāpiemēro Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktā paredzētais noapaļošanas noteikums, neskarot gadījumu, kad fakts, kura izmaiņu dēļ ir nepieciešama šī korekcija, ir jauna direktīvas 173. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētās metodes vai minētā noapaļošanas noteikuma piemērošana.

               51

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 184. un nākamie panti ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalstīm korekcijas gadījumā, kad saskaņā ar to valsts tiesisko regulējumu atskaitāmā daļa ir tikusi aprēķināta atbilstoši kādai no minētās direktīvas 173. panta 2. punktā vai Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā norādītajām metodēm, ir pienākums piemērot šīs direktīvas 175. panta 1. punktā ietverto noapaļošanas noteikumu tikai tad, ja šis noteikums ir ticis piemērots, nosakot sākotnējo atskaitījuma summu.

         Par trešo jautājumu

               52

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstīm saskaņā ar šīs direktīvas 184.–192. pantu veiktie atskaitījumi ir jākoriģē, piemērojot minētajā 175. pantā paredzēto noapaļošanas noteikumu tādējādi, ka atskaitāma daļa ir jānoapaļo uz augšu vai uz leju līdz pilnam skaitlim par labu nodokļa maksātājam.

               53

               Pirmkārt, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā atskaitāmā daļa ir tikusi aprēķināta atbilstoši vienai no Direktīvas 2006/112 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm un ka šī aprēķina nolūkā Vācijas tiesību aktos noapaļošana nav paredzēta.

               54

               Otrkārt, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkojamās atskaitījuma summas noteikšanai vērā ņemamo elementu izmaiņas izriet no apstākļa, ka Kreissparkasse atteicās no atbrīvojuma no nodokļa par darbībām, ko tā bija veikusi saviem profesionālajiem klientiem, nevis no attiecīgās dalībvalsts lēmuma turpmāk piemērot Direktīvas 2006/112 173. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto aprēķina metodi vai šīs direktīvas 175. panta 1. punktā ietverto noapaļošanas noteikumu.

               55

               Ņemot vērā šī sprieduma 47. punktā ietvertos apsvērumus, tādā lietā kā pamatlieta Direktīvas 2006/112 175. panta 1. punktā ietvertais noapaļošanas noteikums korekcijas gadījumā nav jāpiemēro.

               56

               Šajos apstākļos uz trešo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               57

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 175. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstīm nav jāpiemēro šajā normā paredzētais noapaļošanas noteikums, ja atskaitāmā daļa ir aprēķināta atbilstoši kādai no šīs direktīvas 173. panta 2. punktā paredzētajām izņēmuma metodēm;

                           2)

                           Direktīvas 2006/112 184. un nākamie panti ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalstīm korekcijas gadījumā nav pienākuma piemērot šīs direktīvas 175. panta 1. punktā ietverto noapaļošanas noteikumu, kad saskaņā ar to valsts tiesisko regulējumu atskaitāmā daļa ir tikusi aprēķināta atbilstoši kādai no minētās direktīvas 173. panta 2. punktā vai Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 17. panta 5. punkta trešajā daļā norādītajām metodēm.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2009. gada 29.septembrī. # Armin Hau pret Eiropas Parlamentu. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta F-125/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 29. septembrī
      Lieta F‑125/07
      Armin Hau
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Civildienests – Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – 2006. gada paaugstināšana amatā – Neiekļaušana amatā paaugstināto ierēdņu sarakstā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Atskaites slieksnis – Paaugstināšanai amatā izvirzīta, bet nepaaugstināta ierēdņa statusa neņemšana vērā
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru A. Hau lūdz atcelt 2006. gada 21. novembrī publicēto Parlamenta lēmumu neiekļaut viņa uzvārdu B*7 pakāpē paaugstināto ierēdņu sarakstā
         2006. gada paaugstināšanā amatā

      Nolēmums Atcelt 2006. gada 21. novembrī publicēto Parlamenta lēmumu neiekļaut prasītāju B*7 pakāpē paaugstināto ierēdņu sarakstā 2006. gada
         paaugstināšanā amatā. Parlaments sedz tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Nelabvēlīgs lēmums – Pienākums norādīt pamatojumu – Iespēja pamatot lēmumu par nepaaugstināšanu amatā pirmstiesas
            posmā – Sekas
      (Civildienesta noteikumu 25. panta otrā daļa un 90. panta 2. punkts)
      2.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Iepriekšējā paaugstināšanas amatā procedūrā sniegtā paaugstināšanas
            amatā ieteikuma ņemšana vērā
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      1.      Administrācijai ir tiesības motivēt lēmumu par nepaaugstināšanu amatā pirmstiesas posmā. Tomēr ir jāsecina, ka tad, kad administrācija
         piemēro šo iespēju, tā liedz iesaistītajiem ierēdņiem iesniegt sūdzību informētības par apstrīdētā lēmuma pamatojumu dēļ un
         tādējādi secīgi attīstīt savus argumentus. Līdz ar to situācijā, kad kāds ierēdnis ir informēts par lēmuma pamatojumu tikai
         sūdzības noraidīšanas stadijā, administrācija tam nevar prasīt atbilstības principa ievērošanu starp sūdzību un prasības pieteikumu
         attiecībā uz pamatiem un iebildumiem saistībā ar šo pamatojumu.

      (skat. 24. punktu)
      Atsauce
      Vispārējā tiesa: 1992. gada 12. februāris, T‑52/90 Volger/Parlaments, Recueil, II‑121. lpp., 36. punkts.

      2.      Lai izvērtētu nopelnus, kas ir jāņem vērā, pieņemot lēmumu paaugstināt amatā, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. pantu
         administrācijai ir plaša rīcības brīvība. Tādējādi Kopienu tiesai ir jāpārbauda tikai tas, vai, ņemot vērā veidu un līdzekļus,
         kurus administrācija ir varējusi ievērot savā vērtējumā, tai nevar pārmest pilnvaru pārsniegšanu un tā savas tiesības nav
         izmantojusi acīmredzami kļūdaini.

      Plaša rīcības brīvība neatbrīvo administrāciju no tās pienākuma uzmanīgi un objektīvi izvērtēt visus izskatāmās lietas būtiskos
         apstākļus. Tas, ka ierēdnis ir ticis izvirzīts paaugstināšanai amatā, kura notikusi pirms šī strīda, ir atbilstošs nopelna
         elements ar nosacījumu, ka ierēdnis nav zaudējis nopelnus kopš tā gada novērtējuma, kurā viņš tika izvirzīts paaugstinājumam.

      Turklāt sistemātiskai paaugstināšanai amatā izvirzīta, bet nepaaugstināta ierēdņa statusa neņemšana vērā var izraisīt diskrimināciju
         starp ierēdņiem, kuri kandidē uz paaugstināšanu amatā tādējādi, ka tās rezultātā objektīvi atšķirīgas situācijas tiktu risinātas
         vienādi. Patiesībā apstāklis, ka kāds ierēdnis jau sasniedzis paaugstināšanas slieksni iepriekšējā paaugstināšanā amatā, būdams
         nesaraujami saistīts ar nopelniem, kurus tas izpelnījies agrāk, rada tam citādu situāciju attiecībā uz šo viņa nopelnu aspektu
         pret citu personu, kura iepriekšējā paaugstināšanā amatā nav sasniegusi minēto paaugstināšanas slieksni.

      (skat. 26.–28. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1986. gada 23. oktobris, 26/85 Vaysse/Komisija, Recueil, 3131. lpp., 26. punkts; 1991. gada 21. novembris, C‑269/90 Technische Universität München, Recueil, I‑5469. lpp., 14. punkts.

      Vispārējā tiesa: 1991. gada 11. decembris, T‑169/89 Frederiksen/Parlaments, Recueil, II‑1403. lpp., 69. punkts; 2005. gada 4. maijs, T‑30/04 Sena/AESA, Krājums‑CDL, I‑A‑113. un II‑519. lpp., 80. punkts; 2005. gada 15. septembris, T‑132/03 Casini/Komisija, Krājums, I‑A‑253. un II‑1169. lpp., 69. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 10. oktobris, F‑107/06 Berrisford/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 76. punkts.