Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 1995. gada 18. septembrī. # Ladbroke Racing Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. # Lieta T-548/93.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 15.decembrī.#Eiropas Komisija pret Somijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Militāra aprīkojuma imports, nemaksājot muitas nodokļus.#Lieta C-284/05.

text:
      Lieta C‑284/05
      Eiropas Komisija
      pret
      Somijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Militāra aprīkojuma imports, nemaksājot muitas nodokļus
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienu tiesības – Piemērošanas joma – Vispārēja izņēmuma, kas izslēgtu valsts drošības ietvaros pieņemtus pasākumus, neesamība
      (EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pants)
      2.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis – Militārā aprīkojuma imports, ko veic dalībvalsts,
            nemaksājot muitas nodokļus
      (EKL 26. pants; Padomes Regulas Nr. 1552/89, kas grozīta ar Regulu Nr. 1355/96, 2. pants un 9.–11. pants, Regulas Nr. 2913/92
            20. pants un Regulas Nr. 1150/2000 2. pants un 9.–11. pants)
      1.        Lai gan dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet,
         ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas. Atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma
         gadījumos, ir paredzētas tikai EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma
         gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas
         jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz
         Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu.

      Turklāt EKL 296. un 297. pantā paredzētās atkāpes, kā tas ir attiecībā uz atkāpēm no pamatbrīvībām, ir jāinterpretē šauri.
         Konkrētāk, attiecībā uz EKL 296. pantu ir jānorāda, ka, lai gan tajā ir norādīts uz pasākumiem, kurus dalībvalsts var uzskatīt
         par vajadzīgiem būtisku savas drošības interešu aizsardzībai, vai informāciju, kuras izpaušanu tā uzskata par pretēju šīm
         interesēm, tas tomēr nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no Līguma noteikumiem,
         tikai atsaucoties uz šīm interesēm. Tādējādi tieši dalībvalstij, kura atsaucas uz EKL 296. panta priekšrocību, ir jāpierāda
         nepieciešamība izmantot šajā pantā paredzēto atkāpi ar mērķi aizsargāt būtiskas tās drošības intereses.

      (sal. ar 45.–47. un 49. punktu)
      2.        Dalībvalsts, laikā no 1998. līdz 2002. gadam atbrīvojot no muitas nodokļa militārā aprīkojuma importu, nav izpildījusi EKL
         26. pantā, Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 20. pantā un tādējādi kopīgajā muitas tarifā paredzētos
         pienākumus.

      Tāpat dalībvalsts, kura, pirmkārt, atsakās aprēķināt, konstatēt un nodot Eiropas Kopienu Komisijas rīcībā ar šo importu saistītos
         pašu resursus un, otrkārt, atsakās maksāt nokavējuma procentus sakarā ar šo pašu resursu nenodošanu Komisijas rīcībā, nav
         izpildījusi Regulas Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376 par Kopienu pašu resursu sistēmu piemērošanu, kas grozīta ar Regulu Nr. 1355/96,
         2. un 9.–11. pantā, kā arī tajos pašos pantos Regulā Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728 par Kopienu pašu resursu sistēmu,
         paredzētos pienākumus.

      Nevar pieļaut, ka kāda dalībvalsts aizbildinās ar militārā aprīkojuma padārdzināšanos sakarā ar muitas nodokļu piemērošanu
         šāda aprīkojuma importam no trešām valstīm, lai izvairītos no saviem pienākumiem saistībā ar finansiālo solidaritāti attiecībā
         uz Kopienu budžetu, kaitējot pārējām dalībvalstīm, kuras savukārt iekasē un maksā muitas nodokļus par šādu importu.

      (sal. ar 50. un 60. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 15. decembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Militārā aprīkojuma imports, nemaksājot muitas nodokļus
      Lieta C‑284/05
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2005. gada 15. jūlijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Vilmss [G. Wilms] un P. Ālto [P. Aalto], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Somijas Republiku, ko pārstāv T. Pinne [T. Pynnä] un E. Biglina [E. Bygglin], kā arī J. Heliskoski [J. Heliskoski] un A. Gimareša-Purokoski [A. Guimares-Purokoski], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Dānijas Karaliste, ko pārstāv J. Molde [J. Molde], pārstāvis,

      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un U. Forsthofs [U. Forsthoff], pārstāvji,

      Grieķijas Republika, ko pārstāv E. M. Mamuna [E.‑M. Mamouna] un K. Boskovits [K. Boskovits], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Itālijas Republika, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Portugāles Republika, ko pārstāv L. Iness Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      Zviedrijas Karaliste, ko pārstāv A. Falka [A. Falk], pārstāve,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Levits un K. Toadere [C. Toader], tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 25. novembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 10. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka Somijas Republika, laikā no 1998. līdz 2002. gadam
         atbrīvojot no muitas nodokļa militārā aprīkojuma importu, nav izpildījusi EKL 26. pantā, Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas
         (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Kopienu Muitas kodekss”) 20. pantā
         un tādējādi kopīgajā muitas tarifā paredzētos pienākumus un nav arī izpildījusi Padomes 1989. gada 29. maija Regulas (EEK,
         Euratom) Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu piemērošanu (OV L 155, 1. lpp.), kas
         grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1552/89”)
         2. un 9.–11. pantā un tajos pašos pantos Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK,
         Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.), paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        2. panta 1. punktā Padomes 1988. gada 24. jūnija Lēmumā 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 185, 24. lpp.)
         un Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumā 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 293, 9. lpp.) ir paredzēts:

      “[Kopienu] [b]udžetā iekļaujamos pašu resursus veido šādi ieņēmumi:
      [..]
      b)      Kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai paredz noteikt attiecībā uz tirdzniecību
         ar trešām valstīm, un muitas nodokļi par precēm, uz kurām attiecas Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgums;

      [..].”
      3        Kopienu Muitas kodeksa 20. pantā ir noteikts:

      1.      Muitas parāda rašanās gadījumā likumā noteikto muitas nodokļu pamats ir Eiropas Kopienu muitas tarifs.
      [..]
      3.      Eiropas Kopienu muitas tarifā ietilpst:
      a)      kombinētā preču nomenklatūra;
      [..]
      c)      likmes un citi maksas elementi, ko parasti piemēro kombinētajā nomenklatūrā iekļautajām precēm attiecībā uz:
      –        muitas nodokļiem
      [..]
      d)      preferenciāli tarifa pasākumi, ko atsevišķām valstīm vai valstu grupām paredz līgumi ar Kopienu, kuros paredzēta tarifa preferenču
         režīma piešķiršana;

      e)      preferenciāli tarifa pasākumi, kurus Kopiena atsevišķām valstīm, valstu grupām vai teritorijām noteikusi vienpusēji;
      f)      autonomi neuzlikšanas pasākumi atsevišķām precēm uzliekamo ievedmuitas nodokļu samazināšanai vai atbrīvošana no tiem;
      g)      citi tarifa pasākumi, kurus nosaka citi Kopienas tiesību akti.
      [..]”
      4        Kopienu Muitas kodeksa 217. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
         dokumentā (iegrāmatošana).

      [..]”
      5        Saistībā ar Kopienu pašu resursu nodošanu Komisijas rīcībā Eiropas Savienības Padome pieņēma Regulu Nr. 1552/89, kas bija
         piemērojama laikposmā, par kuru ir šī lieta, līdz 2000. gada 30. maijam. Šī regula, sākot no 2000. gada 31. maija, tika aizstāta
         ar Regulu Nr. 1150/2000, ar ko tiek kodificēta Regula Nr. 1552/89, negrozot tās saturu.

      6        Regulas Nr. 1552/89 2. pantā ir paredzēts:

      “1.      Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 88/376/EK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā,
         nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram
         [parādniekam].

      1.a      Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu
         grāmatās.

      [..]”
      7        Šīs regulas 9. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
         kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.

      Šo kontu apkalpo par brīvu.”
      8        Saskaņā ar šīs regulas 10. panta 1. punktu:

      “Pēc tam, kad, piemērojot Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, minētā lēmuma
         2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma,
         kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu tika noteikts [konstatēts] prasījums.

      [..]”
      9        Regulas Nr. 1552/89 11. pantā ir noteikts:

      “Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
         likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts
         īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
         Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam [laikam].”

      10      Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 22. pantu:

      “Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 tiek atcelta.
      Atsauces uz minēto regulu uzskata par atsaucēm uz šo regulu, un tās būtu jālasa saskaņā ar pielikuma A daļā ietverto korelācijas
         tabulu.”

      11      Tādējādi, izņemot to, ka Regulās Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 ir atsauces attiecīgi vienā uz Lēmumu 88/376 un otrā uz Lēmumu 94/728,
         šo abu regulu 2. un 9.–11. pants būtībā ir identiski.

      12      Ar Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmumu 2000/597/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 253, 42. lpp.)
         Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktā paredzētā 10 % likme tika palielināta līdz 25 %.

      13      Šī lēmuma motīvu pirmajā punktā ir noteikts:

      “Eiropadomes sanāksmē Berlīnē 1999. gada 24. un 25. martā tika izdarīti secinājumi, inter alia, par to, ka Kopienas pašu resursu sistēmai vajadzētu būt taisnīgai, atklātai [pārskatāmai], rentablai un vienkāršai, kā arī
         pamatotai ar kritērijiem, kuri vislabāk atspoguļotu katras dalībvalsts iespējas [spēju] veikt iemaksas.”

      14      Padomes 2003. gada 21. janvāra Regulas (EK) Nr. 150/2003 par noteiktiem ieročiem un militārajam ekipējumam paredzēto ievedmuitas
         nodokļu atlikšanu (OV L 25, 1. lpp.), kas pieņemta uz EKL 26. panta pamata, preambulas piektajā apsvērumā ir noteikts:

      “Lai būtu iespējams aizsargāt dalībvalstu militāro noslēpumu, jānosaka īpaša administratīva procedūra nodokļu atlikšanas iespēju
         piešķiršanai. Tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurai paredzēti ieroči vai militārais ekipējums, deklarācija, kas vienlaikus
         ir arī Muitas kodeksa paredzētā muitas deklarācija[,] būtu pietiekams garants šo prasību ievērošanai. Deklarāciju iesniedz
         sertifikāta veidā. Jānosaka forma, kādā šim sertifikātam jābūt, lai saistībā ar deklarāciju būtu iespējams izmantot arī datu
         apstrādes metodes.”

      15      Šīs regulas 1. pantā ir paredzēts:

      “Šajā regulā ir izklāstīti noteikumi [nosacījumi] par noteiktiem ieročiem un militārajam ekipējumam, ko no trešām valstīm
         ieved par militāro aizsardzību atbildīgas dalībvalstu iestādes vai citas iestādes šo iestāžu vārdā, paredzēto ievedmuitas
         nodokļu autonomo atlikšanu.”

      16      Šīs regulas 3. panta 2. punktā ir arī noteikts:

      “Neatkarīgi no 1. punkta militāras konfidencialitātes dēļ sertifikātu un ievestos izstrādājumus var iesniegt citām iestādēm,
         ko šim nolūkam norādījusi ievedēja dalībvalsts. Šādos gadījumos kompetentā iestāde, kas izsniegusi sertifikātu, līdz katra
         gada 31. janvārim un 31. jūlijam iesniedz savas dalībvalsts muitas dienestiem kopsavilkuma ziņojumu par ievestajiem izstrādājumiem.
         Ziņojumam jāaptver 6 mēnešu periods, kas beidzas iepriekšējā mēnesī pirms ziņojuma iesniegšanas termiņa. Tajā jānorāda sertifikātu
         numuri un izsniegšanas datumi, ievešanas datumi, kā arī ar šiem sertifikātiem ievesto izstrādājumu kopējā vērtība un bruto
         svars.”

      17      Saskaņā ar tās 8. pantu Regulu Nr. 150/2003 piemēro no 2003. gada 1. janvāra.

       Pirmstiesas procedūra
      18      Komisija 2001. gadā pret Somijas Republiku bija uzsākusi pirmo procedūru par importu, atbrīvojot no muitas nodokļiem militāriem
         nolūkiem domāta aprīkojuma importu. Tā izbeidza šo procedūru 2003. gadā, kad pret šo dalībvalsti tika uzsākta procedūra, kas
         ir šīs tiesvedības pamatā.

      19      Ar 2003. gada 15. oktobra vēstuli Komisija brīdināja Somijas Republiku, ka [tai] jāveic aprēķini, kas vajadzīgi, lai noteiktu
         pašu resursu summu, kas nav pārskaitīti Kopienai saistībā ar militārā aprīkojuma importu, atbrīvojot [to] no muitas nodokļiem
         attiecībā uz 1998.–2002. gadu, jānodod šie resursi Komisijas rīcībā un jāsamaksā nokavējuma procenti, kas piemērojami saskaņā
         ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu.

      20      Savā 2003. gada 11. decembra atbildē Somijas Republika pauda uzskatu, ka, ņemot vērā tās īpašo situāciju, tai bija tiesības
         atkāpties no kopīgā muitas tarifa, piemērojot EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja tiek importēts aprīkojums, kas paredzēts
         tikai militāriem mērķiem, un lai tādējādi aizsargātu būtiskas tās drošības intereses.

      21      Iepazinusies ar Somijas Republikas atbildi, Komisija 2004. gada 7. jūlijā izdeva argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti
         veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža. Šī dalībvalsts
         2004. gada 2. septembrī atbildēja uz šo argumentēto atzinumu, atkārtojot un precizējot iepriekš sniegtos apsvērumus.

      22      Ņemot vērā tādējādi Somijas Republikas norādīto, Komisija, uzskatot, ka šī dalībvalsts nav izpildījusi argumentētā atzinuma
         prasības, cēla šo prasību.

      23      Ar 2007. gada 13. septembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas
         Republikai, Itālijas Republikai, Portugāles Republikai un Zviedrijas Karalistei atļāva iestāties lietā Somijas Republikas
         prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      24      Komisija norāda, ka Somijas Republika kļūdaini atsaucas uz EKL 296. pantu, lai atteiktos maksāt muitas nodokļus, jo to iekasēšana
         nav šīs dalībvalsts būtisko drošības interešu apdraudējums.

      25      Komisija Somijas Republikas argumentāciju, apgalvojot, ka informācija par militārā aprīkojuma importu un tādējādi par šīs
         dalībvalsts drošību Komisijai nevarot tikt sniegta un ka tādējādi dalībvalstij nav jāpārskaita Komisijai attiecīgās muitas
         nodevas, uzskata par kļūdainu.

      26      Komisija uzskata, ka tādi pasākumi, ar kuriem tiek izveidotas atkāpes vai izņēmumi, kā EKL 296. pants, ir jāinterpretē šauri.
         Tādējādi attiecīgajai dalībvalstij, kura atsaucas uz šī panta piemērojamību, esot jāpierāda, ka tā izpilda visus šajā pantā
         paredzētos nosacījumus, ja tā grasās atkāpties no Kopienu Muitas kodeksa 20. panta, kurā ietverts vispārējais nodokļu iekasēšanas
         princips, kas noteikts EKL 26. pantā.

      27      Komisija arī uzskata, ka ar to vien, ka preces ir ar Padomes 1958. gada 15. aprīļa Lēmumu 255/58 izveidotajā preču, attiecībā
         uz kurām var tikt piemērots EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunkts, sarakstā, nepietiek, lai tiktu piemērots šis noteikums,
         kurā ir paredzēts, ka jābūt izpildītiem visiem tajā esošajiem nosacījumiem.

      28      Komisija apgalvo, ka tādējādi Somijas Republikai esot konkrēti un detalizēti jāpierāda, ka attiecīgo muitas nodokļu iekasēšana
         par importu, par ko ir pamata lieta, apdraud būtiskas šīs dalībvalsts drošības intereses.

      29      Šajā sakarā Komisija uzskata, ka nav saņēmusi detalizētu atbildi, ar kuru, pamatojoties, cik vien iespējams, uz precīziem
         skaitļiem, tiktu pierādīts, ka, ja Somijas Republika iekasētu muitas nodokļus, kas Kopienu muitas tiesiskajā regulējumā paredzēti
         attiecīgajam importam, tā nevarētu pietiekami aizsargāt būtiskas savas drošības intereses. Ne atsaukšanās uz konfidencialitātes
         klauzulām starptautiskās konvencijās, ne šīs dalībvalsts argumentācija, ka militārie noslēpumi liedzot piemērot Kopienu muitas
         regulējumu, neesot šāds pierādījums.

      30      Komisija norāda, ka nevienā brīdī tā nav prasījusi pārkāpt konfidencialitātes klauzulas. Tā tikai esot prasījusi, lai tiktu
         iekasēti un nodoti tās rīcībā attiecīgie muitas nodokļi. Komisija uzskata, ka saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu aplikšanas
         ar muitas nodokļiem procedūra ir piemērota, lai nodrošinātu apstrādāto datu konfidencialitāti. Turklāt Somijas Republikai
         esot jārūpējas par konfidencialitātes pienākuma ievērošanu un tā nevarot atsaukties uz tās drošības interešu apdraudēšanu,
         norādot, ka tās pašas muitas iestādes neievēro Kopienu Muitas kodeksa normas šajā jautājumā.

      31      Komisija arī norāda, ka neviena cita dalībvalsts, kas ir izpildījusi Kopienu muitas tiesisko regulējumu, nesūdzas par veidu,
         kādā Kopienu iestādes ir apstrādājušas informāciju par muitas nodokļu iekasēšanu par militārā aprīkojuma importu, un atbilstošo
         resursu pārskaitīšanu Kopienai.

      32      Komisija šajā sakarā uzsver, ka tas, ka Somijas Republika nav iekasējusi attiecīgos muitas nodokļus, rada nevienlīdzību starp
         dalībvalstīm to attiecīgo ieguldījumu Kopienu budžetā aspektā.

      33      Somijas Republika uzskata, ka saskaņā ar EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalstīm esot plaša rīcības brīvība attiecībā
         uz pasākumiem, ko tās nosaka, lai aizsargātu būtiskas to drošības intereses, un kuri attiecas uz precēm, uz kurām attiecas
         šī 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi. Tādējādi EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunkts ļaujot dalībvalstīm atkāpties no EKL
         26. panta un Kopienu Muitas kodeksa, ja tiek importēts aprīkojums, kas paredzēts tikai militāriem mērķiem, un ja šī importa
         mērķis ir aizsargāt būtiskas attiecīgo dalībvalstu drošības intereses, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts īpašo situāciju.

      34      Somijas Republika uzskata, ka EKL 296. pants ir vispārpiemērojams un neattiecas tikai uz atsevišķiem Līguma noteikumiem. Tādējādi
         tas ļaujot atkāpties no EKL 26. panta piemērošanas, kas ir noteikums, kas paredzēts, lai būtu tiesiskais pamats Kopienu likumdevējam
         pieņemt muitas tiesisko regulējumu.

      35      Somijas Republika uzskata, ka tieši tai ir jānovērtē pasākumi, kas ir nepieciešami, lai aizsargātu būtiskas tās drošības intereses,
         un ka, lai Tiesa varētu kontrolēt, vai attiecīgā dalībvalsts ļaunprātīgi neizmanto savas tiesības, šai dalībvalstij ir jāprecizē
         būtiskas tās drošības intereses, uz ko tā atsaucas, un jāpierāda, ka tā ir noteikusi attiecīgos pasākumus, būdama pārliecināta,
         ka tie ir vajadzīgi tās interešu nodrošināšanai.

      36      Somijas Republika norāda, ka tā neesot varējusi ievērot Kopienu muitas procedūru attiecīgā aizsardzības aprīkojuma importam,
         neriskējot, ka tās drošībai būtiska informācija varētu kļūt zināma trešai personai. Tā piebilst, ka, lai nodrošinātu augstas
         tehnoloģijas aizsardzības aprīkojuma apgādes drošību, tai ļoti precīzi esot jāievēro konfidencialitātes līgumi, kas noslēgti
         ar pārdevējām valstīm pirms tās pievienošanās Eiropas Savienībai.

      37      Konkrētāk, attiecībā uz muitas nodokļu samaksu Somijas Republika uzskata, ka nepieciešamība atsaukties uz EKL 296. pantu,
         importējot militāro aprīkojumu, būtībā esot atkarīga no tā, vai attiecīgajai dalībvalstij ir jebkāda lieluma militārā ražošana,
         no importējamā aizsardzības aprīkojuma rakstura un no tā, cik lielā mērā dalībvalsts ir atkarīga no šāda importa. Attiecīgajai
         dalībvalstij esot jārūpējas par būtiskām savas drošības interesēm un jānosaka, no kuriem Līguma noteikumiem tai ir jāatkāpjas,
         pamatojoties uz EKL 296. pantu.

      38      Somijas Republika uzsver, ka tā militārā aprīkojuma saraksts, ko tā atbrīvo no muitas nodokļiem, būtībā neesot plašāks par
         EKL 296. panta 2. punktā paredzēto. Tā piebilst, ka, pamatojoties uz Regulu Nr. 150/2003, no 2003. gada 1. janvāra tikusi
         izslēgta arī muitas nodokļu iekasēšana par šāda aprīkojuma importu. No šī datuma Somijas Republikas interesēm attiecībā uz
         importēto aizsardzības aprīkojumu esot jābūt aizsargātām ar šīs regulas noteikumiem. Tomēr pastāvot tāda pati vajadzība attiecībā
         uz pirms tam importētām precēm. Somijas Republika uzsver, ka tās intereses importēta aizsardzības aprīkojuma jautājumā bija
         tādas pašas gan 2002. gada decembrī, gan 2003. gada janvārī.

      39      Somijas Republika apgalvo, ka tas, ka dalībvalsts ir atbrīvojusi militāro aprīkojumu no ievedmuitas nodokļa, pamatojoties
         uz EKL 296. pantu, noteikti nav labas finanšu pārvaldības principa, kas nosaka līdzvērtīgu budžeta sloga sadalījumu starp
         dalībvalstīm, pārkāpums.

      40      Somijas Republika uzskata arī, ka EKL 307. pants šajā lietā nav piemērojams, jo tās rīcība atbilda Kopienu tiesībām, it īpaši
         EKL 296. pantam. Atbildot Komisijai un pakārtoti šī dalībvalsts tomēr apgalvo, ka konfidencialitātes klauzulas pirms tās pievienošanās
         Eiropas Savienībai noslēgtos, bet daļēji pēc šīs pievienošanās īstenotos līgumos nevar tikt apstrīdētas vai atkārtoti atrunātas,
         riskējot apdraudēt pašu līgumu izpildi un tādējādi tās drošību.

      41      Pakārtoti Somijas Republika attiecībā uz iespējamo kavējuma procentu samaksu lūdz noteikt, ka tie, ņemot vērā īpašo procedūras
         ilgumu un Komisijas atteikumu uzsākt pārrunas par nosacītu maksājumu, esot maksājami, tikai sākot ar šī sprieduma pasludināšanas
         dienu.

       Tiesas vērtējums
      42      Kopienu Muitas kodeksā ir paredzēta muitas nodokļu iekasēšana par tādu preču militārām vajadzībām importu, par ko ir [šī]
         lieta, no trešām valstīm. Nevienā Kopienu muitas regulējuma noteikumā attiecībā uz importa, par ko ir strīds, laikposmu, proti,
         tam esot no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim, nav paredzēts īpašs atbrīvojums no ievedmuitas nodokļa šī
         veida precēm. Tādējādi šajā laikposmā nebija arī skaidri izteikta atbrīvojuma no pienākuma iemaksāt kompetentajām iestādēm
         pienākošos nodokļus, vajadzības gadījumā papildinot tos ar nokavējuma procentiem.

      43      Turklāt no tā, ka tika pieņemta Regula Nr. 150/2003, kurā ir paredzēts atlikt muitas nodokli par noteiktiem ieročiem un militāro
         aprīkojumu, sākot ar 2003. gada 1. janvāri, var secināt, ka Kopienu likumdevējs pamatojās uz pieņēmumu, ka pirms šī datuma
         bija pienākums pārskaitīt šīs nodevas.

      44      Turklāt Somijas Republika nevienā brīdī nav noliegusi importa, par kuru ir strīds, esamību aplūkotajā laikposmā. Tā apstrīd
         vienīgi Kopienu tiesības uz attiecīgajiem pašu resursiem, argumentējot, ka saskaņā ar EKL 296. pantu pienākums maksāt muitas
         nodokļus par bruņojuma aprīkojuma importu no trešām valstīm radot ievērojamu apdraudējumu tās būtiskām drošības interesēm.

      45      Lai gan saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to
         iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas (šajā
         sakarā skat. 1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑273/97 Sirdar, Recueil, I‑7403. lpp., 15. punkts, un 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑285/98 Kreil, Recueil, I‑69. lpp., 15. punkts). Kā Tiesa jau ir secinājusi, atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, ir
         paredzētas EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem
         pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek
         izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz Līguma noteikumu
         īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu (skat. 2003. gada
         11. marta spriedumu lietā C‑186/01 Dory, Recueil, I‑2479. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

      46      Turklāt EKL 296. un 297. pantā paredzētās atkāpes saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par atkāpēm no pamatbrīvībām (it īpaši skat.
         2006. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑503/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑1097. lpp., 45. punkts; 2007. gada 18. jūlija
         spriedumu lietā C‑490/04 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6095. lpp., 86. punkts, un 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑141/07
         Komisija/Vācija, Krājums, I‑6935. lpp., 50. punkts) ir jāinterpretē šauri.

      47      Konkrētāk, attiecībā uz EKL 296. pantu ir jānorāda, ka, lai gan tajā ir norādīts uz pasākumiem, kurus dalībvalsts var uzskatīt
         par vajadzīgiem būtisku savas drošības interešu aizsardzībai, vai informāciju, kuras izpaušanu tā uzskata par pretēju šīm
         interesēm, tas tomēr nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no Līguma noteikumiem,
         tikai atsaucoties uz šīm interesēm.

      48      Turklāt pievienotās vērtības nodokļa jomā Tiesa 1999. gada 16. septembra spriedumā lietā Komisija/Spānija (C‑414/97, Recueil, I‑5585. lpp.) ir konstatējusi pienākumu neizpildi, jo Spānijas Karaliste nebija pierādījusi, ka atbrīvojums no šī nodokļa
         bruņojuma, munīcijas un tikai militārai izmantošanai paredzēta aprīkojuma importam un iegādei, kas ir Spānijas tiesībās paredzēts
         atbrīvojums, saskaņā ar EKL 296. panta 1. punkta b) apakšpunktu bija pamatots ar nepieciešamību aizsargāt būtiskas šīs dalībvalsts
         drošības intereses.

      49      Tādējādi tieši dalībvalstij, kura atsaucas uz EKL 296. panta priekšrocību, ir jāpierāda nepieciešamība izmantot šajā pantā
         paredzēto atkāpi ar mērķi aizsargāt būtiskas tās drošības intereses.

      50      Saskaņā ar šiem apsvērumiem nevar pieļaut, ka kāda dalībvalsts aizbildinās ar militārā aprīkojuma padārdzināšanos sakarā ar
         muitas nodokļu piemērošanu šāda aprīkojuma importam no trešām valstīm, lai izvairītos no saviem pienākumiem saistībā ar finansiālo
         solidaritāti attiecībā uz Kopienu budžetu, kaitējot pārējām dalībvalstīm, kuras savukārt iekasē un maksā muitas nodokļus par
         šādu importu.

      51      Attiecībā uz argumentu, ka Kopienu muitas procedūras nespējot nodrošināt Somijas Republikas drošību, ņemot vērā ar eksportētājvalstīm
         noslēgtajos līgumos esošās konfidencialitātes klauzulas, ir jāuzsver, kā to pamatoti norādīja Komisija, ka Kopienu muitas
         sistēmas piemērošana paredz Kopienu un valsts ierēdņu iesaistīšanos, kuriem attiecīgā gadījumā ir konfidencialitātes pienākums,
         apstrādājot jutīgus datus, lai aizsargātu būtiskas dalībvalstu drošības intereses.

      52      Turklāt deklarācijas, kuras dalībvalstīm periodiski jāaizpilda un jānosūta Komisijai, nav tik precīzas, lai nodarītu kaitējumu
         kā šo valstu drošības, tā konfidencialitātes interesēm.

      53      Šajos apstākļos un saskaņā ar EKL 10. pantu par dalībvalstīm noteikto pienākumu atvieglināt Komisijas uzdevumu veikšanu, nodrošinot
         Līguma ievērošanu, dalībvalstīm ir jānodod šīs iestādes rīcībā dokumenti, kas vajadzīgi, lai pārbaudītu Kopienu pašu resursu
         pārskaitījuma pareizību. Tomēr šāds pienākums, kā to savu secinājumu 168. punktā norādījis ģenerāladvokāts, nav šķērslis tam,
         lai dalībvalstis, izskatot katru gadījumu atsevišķi, un ārkārtas gadījumā, pamatojoties uz EKL 296. pantu, varētu ierobežot
         pārsūtīto informāciju attiecībā uz atsevišķām dokumenta daļām vai neizpaust to vispār.

      54      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Somijas Republika nav pierādījusi, ka ir izpildīti EKL 296. panta piemērošanai nepieciešamie
         nosacījumi.

      55      Attiecībā uz Somijas Republikas lūgumu par šī sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā, attiecinot pienākumu maksāt nokavējuma
         procentus tikai uz laikposmu pēc tā pasludināšanas, ir jānorāda, ka šis lūgums ir pamatots ar īpašo procedūras ilgumu un ar
         Komisijas atteikumu uzsākt pārrunas par nosacītu maksājumu.

      56      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Kopienu tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās
         drošības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai
         apstrīdētu labā ticībā nodibinātās tiesiskās attiecības (it īpaši skat 2000. gada 23. maija spriedumu lietā C‑104/98 Buchner u.c., Recueil, I‑3625. lpp., 39. punkts).

      57      Tiesa šādu risinājumu ir izmantojusi tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas
         sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz regulējumu,
         kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda
         Kopienu tiesiskajam regulējumam sakarā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Kopienu tiesību normu piemērojamību;
         šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses (2000. gada 12. septembra spriedums
         lietā C‑359/97 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, I‑6355. lpp., 91. punkts).

      58      Pat ja pieņemtu, ka spriedumiem, kas pieņemti saskaņā ar EKL 226. pantu, ir tādas pašas sekas kā spriedumiem, kas pieņemti
         saskaņā ar EKL 234. pantu, un ka tādēļ tiesiskās noteiktības apsvērumi izņēmuma kārtā liktu ierobežot to iedarbību laikā (skat.
         2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑178/05 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑4185. lpp., 67. punkts; 2009. gada 12. februāra
         spriedumu lietā C‑475/07 Komisija/Polija, 61. punkts, un 2009. gada 26. marta spriedumu lietā C‑559/07 Komisija/Grieķija,
         78. punkts), ir jākonstatē, ka Somijas Republika savos rakstveida apsvērumos vai tiesas sēdē nekādi nav mēģinājusi pierādīt
         būtiskas finansiālas rezonanses riska esamību.

      59      Tādējādi Somijas Republikas lūgums par šī sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā ir jānoraida.

      60      No iepriekš minētā izriet, ka Somijas Republika, laikā no 1998. līdz 2002. gadam atbrīvojot no muitas nodokļa militārā aprīkojuma
         importu, nav izpildījusi EKL 26. pantā, Kopienu Muitas kodeksa 20. pantā un tādējādi kopīgajā muitas tarifā paredzētos pienākumus
         un, atsakoties aprēķināt, konstatēt un nodot Komisijas rīcībā ar to saistītos pašu resursus, kā arī atsakoties maksāt nokavējuma
         procentus sakarā ar šo pašu resursu nenodošanu Komisijas rīcībā, nav izpildījusi arī Regulas Nr. 1552/89 2. un 9.–11. pantā,
         kā arī tajos pašos pantos Regulā Nr. 1150/2000 paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      61      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Somijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Somijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      62      Atbilstoši minētā reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas
         Republika, Itālijas Republika, Portugāles Republika un Zviedrijas Karaliste, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Somijas Republika, laikā no 1998. līdz 2002. gadam atbrīvojot no muitas nodokļa militārā aprīkojuma importu, nav izpildījusi
            EKL 26. pantā, Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 20. pantā un tādējādi
            kopīgajā muitas tarifā paredzētos pienākumus un, atsakoties aprēķināt, konstatēt un nodot Eiropas Kopienu Komisijas rīcībā
            ar to saistītos pašu resursus, kā arī atsakoties maksāt nokavējuma procentus sakarā ar šo pašu resursu nenodošanu Eiropas
            Kopienu Komisijas rīcībā, nav izpildījusi arī 1989. gada 29. maija Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376/EEK,
            Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu piemērošanu, kas grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96,
            2. un 9.–11. pantā, kā arī tajos pašos pantos Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno
            Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, paredzētos pienākumus;
      2)      Somijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Itālijas Republika, Portugāles Republika un Zviedrijas
            Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


Tiesas spriedums 1988. gada 4. februārī. # Horst Ludwig Martin Hoffmann pret Adelheid Krieg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Briseles Konvencija - 26, 27, 31 un 36. pants. # Lieta 145/86.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 15.februārī.#BVBA Management, Training en Consultancy pret Benelux-Merkenbureau.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Beroep te Brussel - Beļģija.#Preču zīmes - Direktīva 89/104/EEK - Preču zīmes reģistrācijas pieteikums attiecībā uz preču un pakalpojumu kopumu - Apzīmējuma analīze kompetentajā iestādē - Visu attiecināmo faktu un apstākļu ņemšana vērā - Valsts tiesas, kurā celta prasība, jurisdikcija.#Lieta C-239/05.

text:
      Lieta C‑239/05
      BVBA Management, Training en Consultancy
      pret
      Benelux-Merkenbureau
      (hof van beroep te Brussel (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – Preču zīmes reģistrācijas pieteikums attiecībā uz preču un pakalpojumu kopumu – Apzīmējuma analīze kompetentajā iestādē – Visu attiecināmo faktu un apstākļu ņemšana vērā – Valsts tiesas, kura izskata prasību, jurisdikcija
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Jaunas preču zīmes reģistrācija – Apzīmējuma analīze kompetentajā
            iestādē
      (Padomes Direktīvas 89/104 3. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Jaunas preču zīmes reģistrācija – Apzīmējuma analīze kompetentajā
            iestādē
      (Padomes Direktīvas 89/104 3. pants)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Jaunas preču zīmes reģistrācija – Apzīmējuma analīze kompetentajā
            iestādē
      (Padomes Direktīvas 89/104 3. pants)
      1.        Pirmā direktīva 89/104 attiecībā uz preču zīmēm ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja preču zīmes reģistrācija tiek lūgta attiecībā
         uz dažādām precēm un pakalpojumiem, direktīvas 3. pantā minēto atteikuma pamatojumu vērtējums ir jāveic par katru no precēm
         un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta preču zīmes reģistrācija. No tā izriet, ka, ja kompetentā iestāde atsaka
         preču zīmes, kas pieteikta attiecībā uz vairākām precēm un pakalpojumiem, reģistrāciju, tai, atsakot preču zīmes reģistrāciju,
         savā lēmumā ir jānorāda secinājums, pie kura tā ir nonākusi attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem, kas minēti reģistrācijas
         pieteikumā, neatkarīgi no tā, kādā veidā šis pieteikums ir formulēts, un lēmums, ar kuru kompetentā iestāde atsaka preču zīmes
         reģistrāciju, principā ir jāpamato attiecībā uz katru no minētajām precēm un pakalpojumiem. Tomēr, ja tas pats atteikuma pamatojums
         ir sniegts attiecībā uz vienu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kompetentā iestāde var aprobežoties ar vispārēju
         vērtējumu attiecībā uz visām konkrētajām precēm vai pakalpojumiem.

      (sal. ar 34., 35., 37. un 38. punktu, kā arī rezolutīvo daļu)
      2.        Ņemot vērā Pirmās direktīvas 89/104 attiecībā uz preču zīmēm dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību paredzēt procesuālos noteikumus,
         tostarp attiecībā uz preču zīmju reģistrāciju, šī direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu,
         kas liedz tiesai, kura izskata prasību par kompetentās iestādes lēmumu, lemt par preču zīmes atšķirtspēju atsevišķi attiecībā
         uz katru no precēm un pakalpojumiem, kas minēti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, tādēļ ka nedz šis lēmums, nedz šis pieteikums
         neattiecas uz preču vai pakalpojumu kategorijām vai precēm un pakalpojumiem, aplūkojot tos atsevišķi.

      Faktiski šāda tiesu jurisdikcijas ierobežošana nevar tikt uzskatīta par tādu, kas var padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi
         grūtu to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas ar direktīvu, jo ieinteresētā persona pēc sprieduma, kas tai ir pilnībā vai daļēji
         nelabvēlīgs, var iesniegt jaunu preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai ir ievēroti
         līdzvērtības un efektivitātes principi.

      (sal. ar 44.–46. un 48. punktu, kā arī rezolutīvo daļu)
      3.        Pirmā direktīva 89/104 attiecībā uz preču zīmēm ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas
         liedz tiesai, kas izskata prasību par kompetentās iestādes lēmumu, ņemt vērā faktus un apstākļus, kas radušies pēc šī lēmuma
         pieņemšanas brīža. Faktiski šādā situācijā valsts tiesai ir jākontrolē tās kompetentās iestādes attiecīgā lēmuma tiesiskums,
         kas šo lēmumu var pieņemt, tikai ņemot vērā faktus un apstākļus, kurus šī iestāde varēja zināt brīdī, kad tā pieņēma savu
         lēmumu.

      (sal. ar 59. un 61. punktu, kā arī rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 15. februārī (*)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – Preču zīmes reģistrācijas pieteikums attiecībā uz preču un pakalpojumu kopumu – Apzīmējuma analīze kompetentajā iestādē – Visu attiecināmo faktu un apstākļu ņemšana vērā – Valsts tiesas, kura izskata prasību, jurisdikcija
      Lieta C‑239/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko hof van beroep te Brussel (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 30. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 3. jūnijā, tiesvedībā

      BVBA Management, Training en Consultancy
      pret
      Benelux-Merkenbureau.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], P. Kūris [P. Kūris] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Benelux-Merkenbureau vārdā – E. de Grīss [L. De Gryse] un B. Dauve [B. Dauwe], advocaten,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – N. Rasmusens [N. Rasmussen] un H. van Vlīts [H. van Vliet], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 6. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu
         tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”) interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp BVBA Management, Training en Consultancy (turpmāk tekstā – “MT & C”) un Benelux-Merkenbureau (Beniluksa Preču zīmju birojs, turpmāk tekstā – “BBM”) sakarā ar BBM atteikumu attiecībā uz dažādām precēm un pakalpojumiem reģistrēt kā preču zīmi vārdisku apzīmējumu “The Kitchen Company”,
         ko pieteica MT & C.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar pirmo apsvērumu direktīvas mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus par preču zīmēm, lai novērstu būtiskas atšķirības,
         kas var radīt kavēkļus preču brīvai apritei, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvībai un var izraisīt konkurences traucējumus
         kopējā tirgū.

      4        Tomēr no direktīvas trešā apsvēruma izriet arī, ka tās mērķis nav dalībvalstu tiesību aktu par preču zīmēm visaptveroša tuvināšana
         un tajā paredzētā tuvināšana ir ierobežota ar tām attiecīgo valstu tiesību normām, kas vistiešāk ietekmē iekšējā tirgus funkcionēšanu.

      5        Direktīvas piektajā apsvērumā ir uzsvērts, ka dalībvalstis ir arī tiesīgas noteikt procesuālos noteikumus attiecībā uz preču
         zīmju reģistrāciju un ka ir jānosaka it īpaši reģistrācijas procedūras veids.

      6        Direktīvas septītajā apsvērumā ir precizēts, ka mērķu, uz kuriem tiecas dalībvalstu tiesību aktu par preču zīmēm tuvināšana,
         sasniegšana prasa, lai nosacījumi reģistrētas preču zīmes iegūšanai un paturēšanai visās dalībvalstīs kopumā būtu vienādi;
         un ka pamatojumi reģistrācijas noraidījumam [atteikumam] vai spēkā neesamībai, kas attiecas uz pašu preču zīmi, piemēram,
         jebkādas atpazīstamības trūkums [atšķirtspējas neesamība], ir izsmeļoši jāuzskaita.

      7        Direktīvas 3. pantā ar virsrakstu “Iemesli atteikumam vai spēkā neesamībai” paredzēts:

      “1.      Nereģistrē vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina par spēkā neesošiem:
      [..]
      b)      preču zīmes, kam nav nekādas atšķirtspējas;
      c)      preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var noderēt tirdzniecībā, lai apzīmētu preču veidu, kvalitāti,
         daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi vai preču ražošanas vai pakalpojuma sniegšanas laiku, vai citas
         preču raksturīgas pazīmes;

      [..].
      3.      Preču zīmei neatsaka reģistrāciju vai nepasludina to par spēkā neesošu saskaņā ar 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu, ja
         pirms reģistrācijas pieteikuma datuma un turpmākajā tās lietošanā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju. Ikviena dalībvalsts
         bez tam var paredzēt, ka šo normu piemēro arī tad, ja atšķirtspēja iegūta pēc reģistrācijas pieteikuma datuma vai pēc reģistrācijas
         datuma.

      [..]”
      8        Direktīvas 13. pantā ar virsrakstu “Iemesli atteikumam vai atcelšanai, vai spēkā neesamībai attiecībā tikai uz dažām precēm
         vai pakalpojumiem” ir paredzēts:

      “Ja pamatojums preču zīmes reģistrācijas atteikumam vai atcelšanai, vai spēkā neesamībai pastāv attiecībā tikai uz dažām precēm
         vai pakalpojumiem, kam šī preču zīme tikusi pieprasīta vai reģistrēta, reģistrācijas atteikums vai atcelšana, vai spēkā neesamība
         attiecas tikai uz šīm precēm vai pakalpojumiem.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Beniluksa vienotais likums par preču zīmēm, kas stājās spēkā 1996. gada 1. janvārī, tika grozīts ar 1992. gada 2. decembra
         protokolu par grozījumiem minētajā likumā (1996. gada 12. marta Moniteur belge, 5317. lpp.; turpmāk tekstā – “LBM”), lai transponētu direktīvu trīs Beniluksa dalībvalstu tiesību sistēmās.

      10      LBM 1. pantā paredzēts:

      “Par individuālām preču zīmēm uzskata nosaukumus, zīmējumus, nospiedumus, zīmogus, burtus, ciparus, preču vai to iepakojuma
         formas un visus citus apzīmējumus, ar kuru palīdzību var atšķirt uzņēmuma preces.

      [..]”
      11      LBM 6.a pantā noteikts:

      “1.      Beniluksa Preču zīmju birojs nereģistrē pieteikumu, ja tas uzskata, ka:
      a)      reģistrācijai pieteiktais apzīmējums neveido preču zīmi 1. panta izpratnē, it īpaši, ja tai nav jebkādas atšķirtspējas, kā
         tas ir paredzēts Parīzes konvencijas 6. quinquies panta B daļas 2. apakšpunktā;

      [..].
      2.      Reģistrācijas atteikumam ir jāattiecas uz visu preču zīmi veidojošo apzīmējumu. To var ierobežot attiecībā uz vienu vai vairākām
         precēm, kuru apzīmēšanai preču zīme ir paredzēta.

      3.      Beniluksa Preču zīmju birojs paziņo reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam nekavējoties un rakstveidā par savu nolūku reģistrāciju
         atteikt kopumā vai daļēji, norādot pamatojumu un iespēju atbildēt īstenošanas regulā noteiktā termiņā.

      4.      Ja Beniluksa Preču zīmju biroja iebildumi pret reģistrāciju nav atspēkoti noteiktajā termiņā, reģistrācijas pieteikums ir
         kopumā vai daļēji atteikts. Beniluksa Preču zīmju birojs par to paziņo reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam nekavējoties
         un rakstveidā, norādot atteikuma pamatojumu un informējot par 6.b pantā minētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem attiecībā
         uz šo lēmumu.

      [..]”
      12      Atbilstoši LBM 6.b pantam:

      “Reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs var divu mēnešu laikā pēc 6.a pantā [4. punkts] minētā paziņojuma saņemšanas iesniegt
         prasības pieteikumu par to, lai tiktu izdots rīkojums par [preču zīmes] pieteikuma reģistrāciju, Cour d’appel de Bruxelles [Briseles Apelācijas tiesa], Gerechtshof de La Haye [Hāgas Apelācijas tiesa] vai Cour d’appel de Luxembourg [Luksemburgas Apelācijas tiesa]. [..]”

      13      Visbeidzot, preču vai pakalpojumu preču zīmju reģistrācijas procedūrā BBM ņem vērā preču un pakalpojumu klasifikāciju, kas ietverta pārskatītajā un grozītajā 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumā
         par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām (turpmāk tekstā – “Nicas nolīgums”),
         kura līgumslēdzējas puses ir visas trīs Beniluksa valstis.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      2000. gada 7. aprīlī MT & C, prasītāja pamata prāvā, iesniedza BBM pieteikumu reģistrēt kā preču zīmi vārdisku apzīmējumu “The Kitchen Company” attiecībā uz dažām precēm, kas atbilstoši Nicas
         nolīgumam ietilpst 11., 20. un 21. klasē, kā arī pakalpojumiem, kas ietilpst 37. un 42. klasē.

      15      Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir lūgta preču zīmes aizsardzība, tika norādīti par katru no minētajām klasēm.
         Kas attiecas uz 21. klasi, pieteikums bija par virtuves piederumiem, kā arī galda un virtuves traukiem, kas izgatavoti no
         stikla, porcelāna, metāla, kas nav dārgmetāls, sintētiskajiem materiāliem un fajansa.

      16      2001. gada 24. aprīlī ar pagaidu lēmumu un 2002. gada 25. februārī ar galīgo lēmumu BBM paziņoja atteikumu reģistrēt vārdisku preču zīmi “The Kitchen Company” sakarā ar atšķirtspējas neesamību atbilstoši LBM 6.a panta 1. punkta a) apakšpunktam.

      17      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka BBM nav formulējusi savus apsvērumus atsevišķi par katru no precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir lūgta aizsardzība,
         bet ir nolēmusi, ka iesniegtajam apzīmējumam nav nekādas atšķirtspējas attiecībā uz visu pieteikto aizsardzību.

      18      MT & C iesniedza prasību hof van beroep te Brussel (Briseles Apelācijas tiesa), lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu un paredzot BBM pienākumu reģistrēt preču zīmi galvenokārt attiecībā uz visām pieteiktajām klasēm un pakārtoti attiecībā uz klasēm, attiecībā
         uz kurām iesniedzējtiesa uzskata, ka reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir atšķirtspēja.

      19      Hof van beroep te Brussel apstiprināja BBM lēmumu, saskaņā ar kuru vārdiskajam apzīmējumam “The Kitchen Company” nav nekādas atšķirtspējas attiecībā uz visu preču un
         pakalpojumu kopumu, kas minēts reģistrācijas pieteikumā, izņemot dažas 21. klasē ietilpstošās preces.

      20      Šajā sakarā hof van beroep te Brussel norāda, ka šajā klasē ietilpstošo preču vidū preču zīmi aprakstošs raksturs ir tikai dažiem virtuves piederumiem, ņemot vērā
         to veidu un funkciju. Attiecībā uz citām precēm iesniedzējtiesa uzskata, ka vārdu salikums “The Kitchen Company” spontānas
         valodnieciskas asociācijas aspektā vidusmēra patērētāja uztverē nenorāda uz to, kam preces ir paredzētas. Līdz ar to pretēji
         BBM viedoklim šī tiesa uzskata, ka, tā kā nepastāv preču zīmes aprakstošs raksturs un tā kā BBM nav norādījis vai apsvēris nevienu citu reģistrācijas atteikuma pamatojumu, preču zīmei ir atšķirtspēja attiecībā uz šīm
         precēm.

      21      Tomēr, atsaucoties uz Cour de justice Benelux 2003. gada 15. decembra spriedumu lietā A 2002/2 BBM/Vlaamse Toeristenbond, BBM iesniedzējtiesā uzsvēra, ka tā nevar izvērtēt MT & C pakārtoto lūgumu, jo MT & C nav prasījusi reģistrāciju, ierobežojot to ar dažām precēm, nedz savā sākotnējā prasībā, nedz savā sūdzībā BBM, un ka minētā tiesa nevar izskatīt prasījumus, kuri pārsniedz BBM lēmuma ietvarus vai kuri tajā nav tikuši iesniegti.

      22      Hof van beroep te Brussel uzskata, ka it īpaši no Tiesas 2004. gada 12. februāra sprieduma lietā C‑363/99 Koninklijke KPN Nederland (Recueil, I‑1619. lpp.) izriet, ka kompetentajai iestādei ir jāpārbauda reģistrācijas pieteikums attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem,
         par kuriem ir lūgta aizsardzība, un ka šī iestāde var nonākt pie dažādiem secinājumiem atkarībā no aplūkotajām precēm un pakalpojumiem.
         Iesniedzējtiesa uzskata, ka loģiski no tā būtu jāizriet, ka šādā gadījumā minētajai iestādei šie secinājumi ir jānorāda pagaidu
         atteikuma lēmumā un attiecīgā gadījumā – galīgajā lēmumā.

      23      Iesniedzējtiesa norāda arī, ka nav izslēgts, ka nozīmīgie fakti un apstākļi varētu mainīties laika posmā starp brīdi, kad
         kompetentā iestāde pieņem savu lēmumu, un brīdi, kad tiesa izskata prasību par šo lēmumu.

      24      Hof van beroep te Brussel tomēr uzskata, ka tādu tiesību normu ietvaros kā LBM 6.a un 6.b pantā paredzētās tāda kompetentās iestādes prakse pieņemt lēmumus kā pamata lietā, ka iesniegtajam apzīmējumam
         nav nekādas atšķirtspējas attiecībā uz visu lūgto aizsardzību, nenorādot atsevišķi apsvērumus attiecībā uz katru no precēm
         un pakalpojumiem, var liegt tiesai, kurā iesniegta prasība par šādu lēmumu, ņemt vērā visus nozīmīgos faktus un apstākļus.
         Faktiski atteikuma pamatojuma neesamība attiecībā uz vienu no reģistrācijas pieteikumā minētajām precēm, bet ne attiecībām
         uz citām, var būt nozīmīgs fakts šī pieteikuma izvērtēšanai. Tomēr, nepastāvot galīgam secinājumam par katru no precēm vai
         pakalpojumiem atsevišķi, valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts, ka šī tiesa var spriest tikai par to, par ko spriedusi kompetentā
         iestāde un tikai par tās lēmumu.

      25      Šādos apstākļos hof van beroep te Brussel nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai preču zīmju iestādei pēc tam, kad tā ir veikusi visu nozīmīgo faktu un apstākļu pārbaudi par absolūto atteikuma pamatojumu,
         tās pagaidu un galīgajā lēmumā par [preču zīmes reģistrācijas pieteikumu] ir jānorāda tās secinājumi atsevišķi attiecībā uz
         katru no precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tiek lūgta preču zīmes aizsardzība?

      2)      Vai nozīmīgie fakti un apstākļi, ko ņem vērā tiesa prasības par preču zīmju iestādes lēmumu gadījumā, var būt atšķirīgi, ievērojot
         laikposmu, kas pagājis starp abu [..] lēmumu pieņemšanas brīžiem, vai arī šai tiesai ir jāņem vērā tikai tādi fakti un apstākļi,
         kas bija zināmi brīdī, kad preču zīmju iestāde pieņēma savu lēmumu?

      3)      Vai [..] Tiesas sniegtā interpretācija [iepriekš minētajā] spriedumā lietā [Koninklijke KPN Nederland] pieļauj, ka valsts tiesību akti par [minētās] tiesas jurisdikciju tiek interpretēti tā, ka tie liedz tiesai ņemt vērā jebkādas
         nozīmīgo faktu vai apstākļu izmaiņas vai lemt par preču zīmes atšķirtspēju attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem [atsevišķi]?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      26      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai direktīva ir interpretējama tādējādi, ka kompetentajai iestādei, atsakot
         preču zīmes reģistrāciju, savā lēmumā ir jānorāda secinājums, pie kura tā ir nonākusi attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem,
         kas minēti reģistrācijas pieteikumā, neatkarīgi no tā, kādā veidā šis pieteikums ir formulēts.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      27      BBM uzskata, ka fakts, ka atteikuma pamatojuma esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā preces un pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir
         iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums, neprasa vienmēr norādīt atsevišķi par katru no pieteikumā minētajām precēm
         un pakalpojumiem iemeslu, kādēļ reģistrācija ir jāatsaka vai nē.

      28      Turpretī Vācijas valdība norāda, ka kompetentajai iestādei principā savā lēmumā ir jānorāda secinājumi, pie kuriem tā ir nonākusi
         atsevišķi par katru no precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir lūgta preču zīmes aizsardzība. Tomēr minētā iestāde
         varētu atkāpties no pienākuma norādīt šos secinājumus it īpaši par katru no minētajām precēm vai minētajiem pakalpojumiem,
         ja dažus no tiem, sakarā ar kuriem ir jāveic identisks vērtējums par apzīmējuma spēju tikt aizsargātam, ir iespējams sagrupēt.

      29      Atbilstoši Eiropas Kopienu Komisijas uzskatam, kompetentajai iestādei lēmums atteikt reģistrēt preču zīmi ir jāpamato attiecībā
         uz visām precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem šī reģistrācija ir lūgta. Tomēr tā varētu aprobežoties ar vispārīgu
         pamatojumu, ja tā uzskata, ka [pamatojums] attiecas uz visām konkrētajām precēm un pakalpojumiem.

       Tiesas vērtējums
      30      Vispirms ir jāatgādina, ka atteikuma pamatojumu izvērtēšanai, kas minēta it īpaši direktīvas 3. pantā, kas veikta reģistrācijas
         pieteikuma laikā, ir jābūt izsmeļošai un pilnīgai, lai izvairītos no tā, ka preču zīmes tiek reģistrētas neatbilstošā veidā
         (iepriekš minētais spriedums lietā Koninklijke KPN Nederland, 123. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      Turklāt Tiesa ir nospriedusi – ja preču zīmes reģistrācija vienmēr tiek lūgta attiecībā uz reģistrācijas pieteikumā minētajām
         precēm un pakalpojumiem, jautājums par to, vai uz preču zīmi ir attiecināms viens no reģistrācijas atteikuma pamatojumiem,
         kas minēts direktīvas 3. pantā, vai nē, ir jāizvērtē in concreto saistībā ar šīm precēm un pakalpojumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Koninklijke KPN Nederland, 33. punkts).

      32      Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka, ja preču zīmes reģistrācija tiek lūgta attiecībā uz dažādām precēm un pakalpojumiem, kompetentajai
         iestādei ir jāpārbauda, vai uz preču zīmi nav attiecināms neviens no direktīvas 3. panta 1. punktā minētajiem reģistrācijas
         atteikuma pamatojumiem, ņemot vērā katru no šīm precēm un pakalpojumiem, un tā var nonākt pie dažādiem secinājumiem atkarībā
         no konkrētajām precēm un pakalpojumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Koninklijke KPN Nederland, 73. punkts).

      33      Turklāt direktīvas 13. pantā paredzēts, ka, ja pamatojums preču zīmes reģistrācijas atteikumam pastāv attiecībā tikai uz dažām
         precēm vai pakalpojumiem, kam šī preču zīme tikusi pieprasīta, reģistrācijas atteikums attiecas tikai uz šīm precēm vai pakalpojumiem.

      34      No tā izriet, no vienas puses, ka direktīvas 3. pantā minēto atteikuma pamatojumu vērtējums ir jāveic par katru no precēm
         un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta preču zīmes reģistrācija, un, no otras puses, lēmums, ar kuru kompetentā
         iestāde atsaka preču zīmes reģistrāciju, principā ir jāpamato attiecībā uz katru no minētajām precēm un pakalpojumiem.

      35      Šis secinājums nevar tikt atspēkots, ja kompetentajā iestādē iesniegtais pieteikums par visām precēm un pakalpojumiem neattiecas
         pakārtoti uz konkrētās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz atsevišķām preču un pakalpojumu klasēm vai attiecībā uz precēm
         un pakalpojumiem, aplūkojot tos atsevišķi.

      36      Kompetentās iestādes pienākums pamatot preču zīmes reģistrācijas atteikumu, ņemot vērā katru no precēm un pakalpojumiem, attiecībā
         uz kuriem šī reģistrācija tikusi lūgta, izriet arī no pamatprasības, ka visi valsts iestāžu lēmumi, ar kuriem tiek atteikta
         tiesību, kas ir atzītas Kopienu tiesībās, izmantošana, var tikt juridiski pārbaudīti, lai nodrošinātu šo tiesību efektīvu
         aizsardzību, un tādējādi šai pārbaudei ir jāattiecas uz pamatojumu tiesiskumu (šajā sakarā skat. 1987. gada 15. oktobra spriedumu
         lietā 222/86 Heylens u.c., Recueil, 4097. lpp., 14. un 15. punkts).

      37      Tomēr, ja tas pats atteikuma pamatojums ir sniegts attiecībā uz vienu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kompetentā
         iestāde var aprobežoties ar vispārēju vērtējumu attiecībā uz visām attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem.

      38      Ņemot vērā iepriekšējo apsvērumu kopumu, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai
         iestādei, atsakot preču zīmes reģistrāciju, savā lēmumā ir jānorāda secinājums, pie kura tā ir nonākusi attiecībā uz katru
         no precēm un pakalpojumiem, kas minēti reģistrācijas pieteikumā, neatkarīgi no tā, kādā veidā šis pieteikums ir formulēts.
         Tomēr, ja tas pats atteikuma pamatojums ir sniegts attiecībā uz vienu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kompetentā
         iestāde var aprobežoties ar vispārēju vērtējumu attiecībā uz visām attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem.

       Par trešā jautājuma otro daļu
      39      Ar trešā jautājumu otro daļu, kura ir jāizvērtē kā nākamā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai direktīva ir interpretējama tādējādi,
         ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesai, kas izskata prasību par kompetentās iestādes lēmumu, lemt
         par preču zīmes atšķirtspēju attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem atsevišķi.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      40      BBM norāda, ka tiktāl, ciktāl tā apskata jautājumu par tiesas jurisdikciju lemt par preču zīmes atšķirtspēju “attiecībā uz katru
         no precēm un pakalpojumiem [atsevišķi]”, šis jautājums sakrīt ar pirmo jautājumu un uz to ir jāatbild tāpat. Turklāt tiktāl,
         ciktāl tā norāda uz iespējamām pretrunām starp iepriekš minēto spriedumu lietā Koninklijke KPN Nederland un “valsts tiesiskā regulējuma par tiesas jurisdikciju [prasības pret valsts iestādes lēmumu gadījumā]” interpretāciju, trešā
         jautājuma otrajai daļai nav faktiska pamata. No minētā sprieduma izrietot, ka valsts tiesu kompetences robežas ir paredzētas
         valsts tiesību normās.

      41      Turpretī Vācijas valdība norāda, ka tiesas kontroles ierobežošana ar valsts normām ir izslēgta attiecībā uz preču zīmes atšķirtspējas
         izvērtēšanu, ko veic atsevišķi attiecībā uz preci vai pakalpojumu. Kā tas ir interpretēts iepriekš minētajā spriedumā lietā
         Koninklijke KPN Nederland, direktīva šajā sakarā sniedz kompetentajām iestādēm obligātās norādes to lēmumu pieņemšanai. Atbilstoši šīs valdības uzskatam
         tiesas, kuru uzdevums valsts tiesību sistēmā ir tikai pārbaudīt šo lēmumu tiesiskumu, var un tām ir pienākums lemt arī attiecībā
         uz precēm un pakalpojumiem, proti, par katru klasi atsevišķi. Tomēr minētā valdība piebilst, ka kompetentajai iestādei nav
         atsevišķi jāsniedz norāde par katru preci vai pakalpojumu, ja ir iespējams izdarīt apkopojošu secinājumu attiecībā uz precēm
         un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir jāveic identisks vērtējums par to, vai apzīmējumu var aizsargāt.

      42      Atbilstoši Komisijas uzskatam direktīva pieļauj, ka valsts tiesību akti par tiesas jurisdikciju, izskatot prasību par kompetentās
         iestādes lēmumu, tiek interpretēti tādējādi, ka, ja preču zīmes pieteicējs nav iesniedzis pakārtotu reģistrācijas pieteikumu
         par precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem šī iestāde nebūtu norādījusi nevienu atteikuma pamatojumu, [valsts tiesību
         akti] liedz šai tiesai izdot rīkojumu minētajai iestādei reģistrēt preču zīmi attiecībā uz daļu preču vai pakalpojumu. Pēc
         Komisijas domām, LBM atbilst direktīvai – it īpaši tās 3. un 13. pantam –, kura dalībvalstīm piešķir plašu brīvību, izstrādājot valsts procedūras
         preču zīmju jomā.

       Tiesas vērtējums
      43      Vispirms ir jāatgādina, ka ar direktīvu, kā tas izriet arī no tās trešā apsvēruma, netiek veikta dalībvalstu tiesību aktu
         par preču zīmēm visaptveroša tuvināšana un tajā paredzētā tuvināšana ir ierobežota ar tām attiecīgo valstu tiesību normām,
         kas vistiešāk ietekmē iekšējā tirgus funkcionēšanu.

      44      Turklāt saskaņā ar tās piekto apsvērumu šī direktīva dalībvalstīm dod tiesības noteikt procesuālos noteikumus tostarp attiecībā
         uz preču zīmju reģistrāciju un it īpaši reģistrācijas procedūru veidu.

      45      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nepastāvot Kopienu tiesiskajam regulējumam jautājumā par īpašu jomu, kas izriet no Kopienu
         tiesībām, katras dalībvalsts tiesību sistēmas ziņā ir noteikt tiesvedības procesuālos noteikumus, kam jānodrošina tiesību,
         kuras tiesību subjektiem piešķir Kopienu tiesības, aizsardzība, un šie noteikumi nedrīkst būt nelabvēlīgāki par noteikumiem,
         kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu
         vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (šajā sakarā skat.
         2001. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑472/99 Clean Car Autoservice, Recueil, I‑9687. lpp., 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

      46      Tomēr attiecībā uz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamata lietā, kas liedz tiesai, kas izskata prasību par kompetentās
         iestādes lēmumu, lemt par preču zīmes atšķirtspēju atsevišķi attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem, kas minēti šīs
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, gadījumā, ja nedz šis pieteikums, nedz minētās iestādes lēmums neattiecas uz preču vai
         pakalpojumu kategorijām vai precēm un pakalpojumiem, aplūkojot tos atsevišķi, šāda tiesu jurisdikcijas ierobežošana nevar
         tikt uzskatīta par tādu, kas ir pretrunā efektivitātes principam, it īpaši tādēļ, ka ieinteresētā persona pēc sprieduma, kas
         tai ir pilnībā vai daļēji nelabvēlīgs, var iesniegt jaunu preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Tomēr iesniedzējtiesai ir
         jāpārbauda, vai ir ievēroti minētie līdzvērtības un efektivitātes principi.

      47      Tāpat no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesai, kas izskata prasību par kādu lēmumu, kas pieņemts par preču zīmes
         reģistrācijas pieteikumu, savas kompetences, kas ir definēta piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā, ietvaros ir jāņem
         vērā arī visi nozīmīgie fakti un apstākļi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Koninklijke KPN Nederland, 36. punkts).

      48      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka direktīva ir interpretējama tādējādi,
         ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesai, kura izskata prasību par kompetentās iestādes lēmumu, lemt
         par preču zīmes atšķirtspēju atsevišķi attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem, kas minēti preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumā, tādēļ ka nedz šis pieteikums, nedz šis lēmums neattiecas uz preču vai pakalpojumu kategorijām vai precēm un pakalpojumiem,
         aplūkojot tos atsevišķi.

       Par otro jautājumu un trešā jautājuma pirmo daļu
      49      Ar otro jautājumu un trešā jautājuma pirmo daļu, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai direktīva ir interpretējama
         tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesai, kas izskata prasību par kompetentās iestādes
         lēmumu, ņemt vērā faktus un apstākļus, kas radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas brīža.

       Par pieņemamību
      50      Savos apsvērumus BBM, pirmkārt, attiecībā uz šiem jautājumiem izvirza iebildi par nepieņemamību.

      51      Tā ir pamatota ar ideju, ka “nozīmīgie fakti un apstākļi”, kas ir jāņem vērā, būtu atšķirīgi sakarā ar laikposmu, kas pagājis
         starp BBM lēmuma pieņemšanu un tiesas, kas izskata prasību par šo lēmumu, nolēmumu. Tomēr no iesniedzējtiesas lēmuma nekādi neizrietot,
         ka šāda maiņa patiešām ir notikusi. Līdz ar to šie jautājumi esot tīri teorētiski vai hipotētiski un tādējādi – nepieņemami.

      52      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 234. pantā iedibinātās sadarbības starp valsts tiesām ietvaros
         tikai valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var noteikt, ņemot vērā
         lietas īpatnības, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums šīs tiesas sprieduma taisīšanai un cik nozīmīgi ir Tiesai uzdotie
         jautājumi. Tomēr Tiesa nevar pieņemt nolēmumu par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu, ja ir acīmredzami skaidrs,
         ka šīs tiesas pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas īstenajiem apstākļiem vai priekšmetu
         vai ja problēmai ir hipotētisks raksturs (šajā sakarā skat. 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑350/03 Schulte, Krājums, I‑9215. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

      53      Attiecībā uz šiem jautājumiem tas tā nav. Faktiski iesniedzējtiesa norāda, ka tad, kad tai ir jāizskata prasība par kompetentās
         iestādes lēmumu, ir iespējams, ka pamata lietas apstākļos valsts tiesiskais regulējums liedz ņemt vērā visus nozīmīgos faktus
         un apstākļus. Tā ierosina, ka šāds nozīmīgs fakts reģistrācijas pieteikuma pārbaudē varētu būt tas, ka nepastāv nekāds atteikuma
         pamatojums attiecībā uz dažām precēm, uz kurām attiecas šis pieteikums, turpretim tāds pastāv attiecībā uz pārējām precēm.

      54      Šādos apstākļos šķiet, ka otrais jautājums un trešā jautājuma pirmā daļa nav teorētiski vai hipotētiska rakstura un tādējādi
         ir pieņemami.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      55      BBM norāda, ka direktīvas 3. pants nevar sniegt nekādu atbildi uz otro jautājumu.

      56      Pamatojoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Koninklijke KPN Nederland, kā arī uz direktīvas 3. panta 3. punkta otro teikumu, Vācijas valdība norāda, ka apmērs, kādā ir ņemami vērā fakti un apstākļi,
         kas ir radušies vai ir atklāti tikai pēc kompetentās iestādes lēmuma par preču zīmes reģistrācijas pieteikumu pieņemšanas,
         ietilpst dalībvalstu kompetencē.

      57      Komisija piekrīt šim viedoklim un piebilst, ka valsts tiesību normām, kas liedz tiesai atzīt par prettiesisku kompetentās
         iestādes lēmumu, pamatojoties uz faktiem un apstākļiem, kas radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas, ir jāatbilst līdzvērtības
         un efektivitātes principam.

       Tiesas vērtējums
      58      No vienas puses, Tiesa jau ir nospriedusi, ka kompetentajai iestādei ir jāņem vērā visi nozīmīgie fakti un apstākļi, kas pastāvēja
         pirms galīgā lēmuma par preču zīmes reģistrācijas pieteikumu pieņemšanas, un, no otras puses, ka tiesai, kas izskata prasību
         par šādu lēmumu, ir jāņem vērā arī visi nozīmīgie fakti un apstākļi savas kompetences, kas ir definēta piemērojamajā valsts
         tiesiskajā regulējumā, īstenošanas ietvaros (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Koninklijke KPN Nederland, 36. punkts).

      59      Šādās prāvās, kā to pareizi norāda Komisija, valsts tiesai ir jākontrolē kompetentās iestādes attiecīgā lēmuma tiesiskums.
         Tomēr šo lēmumu var pieņemt, tikai ņemot vērā faktus un apstākļus, kurus šī iestāde varēja zināt brīdī, kad tā pieņēma savu
         lēmumu.

      60      Tātad ir jāsecina, ka valsts tiesību sistēma var liegt tiesai, kas izskata apelāciju par kompetentās iestādes lēmumu, lai
         izvērtētu tā tiesiskumu, ņemt vērā faktus un apstākļus, kas radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas.

      61      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu un uz trešā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka direktīva ir interpretējama
         tādējādi, ka tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesai, kas izskata prasību par kompetentās iestādes lēmumu,
         ņemt vērā faktus un apstākļus, kas radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas brīža.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmā direktīva 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            ir jāinterpretē tādējādi, ka:
      –        kompetentajai iestādei, atsakot preču zīmes reģistrāciju, savā lēmumā ir jānorāda secinājums, pie kura tā ir nonākusi attiecībā
            uz katru no precēm un pakalpojumiem, kas minēti reģistrācijas pieteikumā, neatkarīgi no tā, kādā veidā šis pieteikums ir formulēts.
            Tomēr, ja tas pats atteikuma pamatojums ir sniegts attiecībā uz vienu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kompetentā
            iestāde var aprobežoties ar vispārēju vērtējumu attiecībā uz visām konkrētajām precēm vai pakalpojumiem;
      –        tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesai, kura izskata prasību par kompetentās iestādes lēmumu, lemt par
            preču zīmes atšķirtspēju atsevišķi attiecībā uz katru no precēm un pakalpojumiem, kas minēti preču zīmes reģistrācijas pieteikumā,
            tādēļ ka nedz šis lēmums, nedz šis pieteikums neattiecas uz preču vai pakalpojumu kategorijām vai precēm un pakalpojumiem,
            aplūkojot tos atsevišķi;
      –        tā pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz tiesai, kas izskata prasību par kompetentās iestādes lēmumu, ņemt vērā
            faktus un apstākļus, kas radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas brīža.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.