title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 25.oktobrī. # Carmela Lo Giudice pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība. # Lieta T-154/05.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 25. oktobrī
      Lieta T‑154/05
      Carmela Lo Giudice
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Psiholoģiska vajāšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Pienākums sniegt palīdzību – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesiskā paļāvība – Civildienesta noteikumu 24. pants – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Pieņemamība – Prasība par zaudējumu atlīdzību
      Priekšmets Prasība galvenokārt, pirmkārt, atcelt Komisijas lēmumu, kurā konstatēta psiholoģiskās vajāšanas neesamība, un, otrkārt, prasība
         par zaudējumu atlīdzību, lai tiktu atlīdzināts iespējami nodarītais morālais kaitējums

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanas izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Psiholoģiska vajāšana – Jēdziens
      2.      Ierēdņi – Prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Sūdzības un prasības savstarpēja atbilstība
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      3.      Ierēdņi – Administrācijas pienākums sniegt palīdzību – Apjoms
      (Civildienesta noteikumu 24. pants)
      4.      Ierēdņi – Nelabvēlīgs lēmums – Pienākums norādīt pamatojumu – Apjoms
      (Civildienesta noteikumu 25. pants)
      1.      Ierēdnim, kurš sevi uzskata par psiholoģiskas vajāšanas upuri, neatkarīgi no savas subjektīvās uztveres par paša apgalvotajiem
         faktiem, ir jāizvirza elementu kopums, lai pierādītu, ka viņš ir cietis no rīcības, kuras mērķis objektīvi ir bijis viņu diskreditēt
         vai tīši pasliktināt viņa darba apstākļus.

      No tā izriet – lai konstatētu psiholoģisku vajāšanu, attiecīgajai rīcībai objektīvi ir jābūt tīšai.
      Atvaļinājuma atteikumu, lai nodrošinātu labu dienesta darbību, principā nevar uzskatīt par vajāšanas izpausmi. Turklāt attiecīgais
         ierēdnis nevar pamatoti pārmest savam priekšniekam viņa atvaļinājuma pieteikuma noraidīšanu, ja tas nav izpildījis administratīvās
         formalitātes, kas attiecībā uz atvaļinājuma pieteikumiem ir paredzētas prombūtnes rokasgrāmatā.

      (skat. 82., 83. un 107. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2001. gada 23. februāris, T‑7/87, T‑208/98 un T‑109/99 De Nicola/EIB, Recueil FP, I‑A‑49. un II‑185. lpp., 286. punkts; 2004. gada 8. jūlijs, T‑136/03 Schochaert/Padome, Krājums‑CDL, I‑A‑215. un II‑957. lpp., 41. punkts; 2005. gada 4. maijs, T‑144/03 Schmit/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑101. un II‑465. lpp., 64., 65. un 78. punkts.

      2.      Saskaņotības princips starp iesniegtu administratīvo sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta nozīmē un tai sekojošu
         prasību paredz, ka Kopienu tiesā izvirzītajam pamatam ir jābūt apspriestam pirmstiesas procedūrā, lai iecēlējinstitūcija varētu
         pietiekami precīzi zināt iebildumus, ko attiecīgā persona ceļ pret apstrīdēto lēmumu, pretējā gadījumā prasība nav pieņemama.

      (skat. 122. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1976. gada 1. jūlijs, 58/75 Sergy/Komisija, Recueil, 1139. lpp., 32. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2003. gada 14. oktobris, T‑174/02 Wieme/Komisija, Recueil FP, I‑A‑241. un II‑1165. lpp., 18. punkts; 2005. gada 25. oktobris, T‑96/04 Cwik/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑343. un II‑1523. lpp., 32. punkts.

      3.      Civildienesta noteikumu 24. pants ir radīts, lai Eiropas Kopienu ierēdņus aizsargātu pret visu veidu vajāšanu un pazemojošu
         attieksmi ne tikai no trešām personām, bet arī viņu augstākstāvošām amatpersonām vai kolēģiem.

      Saskaņā ar šajā pantā paredzēto pienākumu sniegt palīdzību administrācijai tāda incidenta gadījumā, kas nav saderīgs ar dienesta
         kārtību un nopietnību, ir jāiesaistās ar visu tam nepieciešamo enerģiju un jāreaģē ar konkrētajos apstākļos vajadzīgo steidzamību
         un rūpību, lai konstatētu faktus un, pārzinot lietu, izdarītu piemērotus secinājumus. Šajā sakarā pietiek ar to, ka ierēdnis,
         kurš lūdz savas iestādes aizsardzību, iesniedz pierādījumus par notikušajiem aizskārumiem, kuri, pēc viņa domām, bijuši vērsti
         pret viņu. Ņemot vērā šādus pierādījumus, attiecīgajai iestādei ir jāveic piemēroti pasākumi, tostarp jāierosina izmeklēšana,
         lai sadarbībā ar sūdzības autoru konstatētu sūdzības pamatā esošos faktus.

      Runājot par tādā situācijā veicamajiem pasākumiem, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumu 24. pants, administrācijai attiecībā
         uz minētā 24. panta piemērošanas pasākumu un līdzekļu izvēli ir plaša rīcības brīvība, ko pārbauda Kopienu tiesa. Kopienu
         tiesas pārbaude ir ierobežota ar jautājumu, vai attiecīgā iestāde ir iekļāvusies saprātīgās robežās un savu rīcības brīvību
         nav izmantojusi acīmredzami nepareizi.

      (skat. 135.–137. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1979. gada 14. jūnijs, 18/78 V/Komisija, Recueil, 2093. lpp., 15. punkts; 1989. gada 26. janvāris, 224/87 Koutchoumoff/Komisija, Recueil, 99. lpp., 15. un 16. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 21. aprīlis, T‑5/92 Tallarico/Parlaments, Recueil, II‑477. lpp., 31. punkts; 1995. gada 11. oktobris, T‑39/93 un T‑553/93 Baltsavias/Komisija, Recueil FP, I‑A‑233. un II‑695. lpp., 58. punkts; 1998. gada 15. septembris, T‑3/96 Haas u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑475. un II‑1395. lpp., 54. punkts; 2000. gada 5. decembris, T‑136/98 Campogrande/Komisija, Recueil FP, I‑A‑267. un II‑1225. lpp., 42. punkts; Schochaert/Padome, minēts iepriekš, 48. un 49. punkts; Schmit/Komisija, minēts iepriekš, 96. un 98. punkts.

      4.      Pienākuma pamatot nelabvēlīgu lēmumu mērķis ir sniegt ieinteresētajai personai pietiekamas norādes, lai varētu noskaidrot,
         vai lēmums ir pamatots, vai arī tajā ir pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā tiesiskumu, un lai sniegtu Kopienu tiesai iespēju
         veikt pārbaudi par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

      Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms katrā gadījumā ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai apstrīdēto lēmumu, bet arī saistībā ar
         konkrētiem minēto lietu raksturojošiem apstākļiem.

      Tāpēc lēmums ir pietiekami pamatots, ja prasības priekšmetā norādītais akts ir pieņemts attiecīgajam ierēdnim zināmos apstākļos
         un ļauj noskaidrot attiecībā uz viņu pieņemtā akta apjomu.

      (skat. 160.–162. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1981. gada 29. oktobris, 125/80 Arning/Komisija, Recueil, 2539. lpp., 13. punkts; 1981. gada 26. novembris, 195/80 Michel/Parlaments, Recueil, 2861. lpp., 22. punkts; 1984. gada 21. jūnijs, 69/83 Lux/Revīzijas palāta, Recueil, 2447. lpp., 36. punkts; 1989. gada 13. decembris, C‑169/88 Prelle/Komisija, Recueil, 4335. lpp., 9. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 16. decembris, T‑80/92 Turner/Komisija, Recueil, II‑1465. lpp., 62. punkts; 1996. gada 15. februāris, T‑589/93 Ryan-Sheridan/FEACVT, Recueil FP, I‑A‑27. un II‑77. lpp., 95. punkts; 1998. gada 2. aprīlis, T‑86/97 Apostolidis/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑167. un II‑521. lpp., 73.–77. punkts; 2001. gada 6. marts, T‑100/00 Campoli/Komisija, Recueil FP, I‑A‑71. un II‑347. lpp., 53. punkts; 2001. gada 20. jūlijs, T‑351/99 Brumter/Komisija, Recueil FP, I‑A‑165. un II‑757. lpp., 28. punkts; Schmit/Komisija, minēts iepriekš, 115. un 116. punkts.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1976. gada 14. jūlijā. # Lydia Nemirovsky, laulātā uzvārdā Hirschberg, pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 129-75.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 17.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Valsts pienākumu neizpilde - Publiskie piegādes līgumi. # Lieta C-353/96.


title: Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2012. gada 16.maijā. # Carina Skareby pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas. # Lieta F-42/10.

text:
      EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

      2012. gada 16. maijā (*)

      Civildienests – Pienākums sniegt palīdzību – Civildienesta noteikumu 12.a un 24. pants – Psiholoģiska vardarbība no priekšnieka puses
      Lieta F‑42/10
      par prasību, kas celta atbilstoši LESD 270. pantam, kurš EAEK līgumam ir piemērojams saskaņā ar tā 106.a pantu,
      Carina Skareby, Eiropas Komisijas ierēdne, ar dzīvesvietu Luvēnā [Louvain] (Beļģija), ko pārstāv S. Rodrigues un C. Bernard-Glanz, advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Currall un J. Baquero Cruz, pārstāvji,

      atbildētāja.
      CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs Š. van Rapenbušs [S. Van Raepenbusch] (referents), tiesneši R. Barentss [R. Barents] un K. Brādlijs [K. Bradley],

      sekretāre V. Hakenberga [W. Hakenberg],

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 30. novembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā tika iesniegts 2010. gada 3. jūnijā, C. Skareby lūdz atcelt Eiropas Komisijas 2009. gada 23. jūlija lēmumu, ar kuru ir noraidīts kopā ar sūdzību par psiholoģisku vardarbību
         iesniegtais viņas lūgums sniegt palīdzību, un, ciktāl nepieciešams, atcelt iecēlējinstitūcijas 2010. gada 19. februāra lēmumu,
         ar kuru noraidīta viņas sūdzība.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punktā par “tiesībām uz labu pārvaldību” ir paredzēts:

      “Šīs tiesības ietver:
      a)      ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt;
      [..].”
      3        Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 12.a pantā ir noteikts:

      “1. Ierēdņi atturas no jebkāda veida psiholoģiskas [vardarbības] vai seksuālas uzmākšanās.
      2. Pret ierēdni, kurš ir bijis psiholoģiskas [vardarbības] vai seksuālas uzmākšanās upuris, iestādē nedrīkst rasties aizspriedums.
         Pret ierēdni, kurš ir iesniedzis pierādījumus par psiholoģisku [vardarbību] vai seksuālu uzmākšanos, iestādē nedrīkst rasties
         aizspriedums, ja ierēdnis ir rīkojies godīgi.

      3. “Psiholoģiska uzmākšanās [vardarbība]” ir jebkāda nepiedienīga rīcība, kas notiek kādā laika posmā, tā atkārtojas un ir
         sistemātiska un ietver fizisku rīcību, mutisku vai rakstu valodu, žestus vai citu tīšu rīcību, un kas varētu radīt kaitējumu
         jebkuras personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei.

      [..]”
      4        Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu – redakcijā, kas bija piemērojama faktu norises laikā:

      “Kopienas palīdz visiem ierēdņiem, jo sevišķi tiesvedībā pret jebkuru personu, kura izsaka draudus, apvainojumus vai veic
         apmelojošas darbības vai izteikumus, vai uzbrūk personai vai īpašumam, kuru ierēdnis vai viņa ģimenes loceklis guvis sava
         amata vai pienākumu dēļ.

      Šādos gadījumos Kopienas kopīgi un katra atsevišķi atlīdzina ierēdnim radušos zaudējumus tiktāl, ciktāl ierēdnis neradīja
         zaudējumus ne apzināti, ne arī aiz nopietnas nolaidības, un tas nav saņēmis atlīdzību no personas, kura nodarīja zaudējumus.”

       Tiesvedības rašanās fakti
      5        Prasītāja ir Eiropas Savienības ierēdne kopš 1996. gada 1. decembra. 2003. gada 18. aprīlī viņa tika pieņemta darbā Komisijas
         delegācijā Almatos (Kazahstāna). Tā kā Kirgizstānā vēlāk tika atvērta tā sauktā “reģionālā” delegācija, prasītāja 2004. gada
         19. aprīlī tika pieņemta darbā Biškekā (Kirgizstāna). 2004. gada 8. jūnija verbālnotā, kura tika iesniegta Kirgizstānas ārlietu
         ministram un šajā valstī akreditētajam diplomātiskajam korpusam, tika precizēts, pirmkārt, ka viņa ieņem amatu “nodaļas vadītāja
         chargé d’affaires ad interim rangā delegācijas vadītāja prombūtnē”, kurš paliek akreditēts Kirgizstānā, un, otrkārt, ka “reģionalizētā delegācija Biškekā
         [ir] pakļauta [..] Komisijas [reģionālajai] delegācijai Almatos”. 2007. gada augustā prasītāja atgriezās Komisijas ģenerāldirekcijā
         (DG) “Ārējās attiecības” Briselē (Beļģija).

      6        Ar 2008. gada 10. novembra vēstuli prasītāja iesniedza lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu
         (turpmāk tekstā – “lūgums sniegt palīdzību”), kurā tā sūdzējās par to, ka viņa ir cietusi psiholoģisku vardarbību no viņas
         diviem pēc kārtas amatā esošajiem priekšniekiem, kuri viens pēc otra ieņēma Komisijas delegācijas Kazahstānā vadītāja vietu
         (turpmāk tekstā – attiecīgi “pirmais delegācijas vadītājs” un “otrais delegācijas vadītājs”). Šajā ziņā viņa lūdza uzsākt
         administratīvu izmeklēšanu, lai tiktu konstatēti apgalvotie psiholoģiskas vardarbības nodarījumi. No šīs vēstules izriet,
         ka pirmajam delegācijas vadītājam pārmestie nodarījumi attiecas uz laikposmu no 2003. gada aprīļa līdz 2005. gada septembrim,
         savukārt otrajam delegācijas vadītājam pārmestie nodarījumi ir notikuši no 2005. gada oktobra līdz 2007. gada augustam – brīdim,
         kad prasītāja atgriezās Komisijas mītnē Briselē.

      7        Ar 2008. gada 28. novembra vēstuli prasītāja lūgumu sniegt palīdzību papildināja ar papildinformāciju. Tajā viņa precizēja,
         ka pirmais un otrais delegācijas vadītājs sistemātiski atstāja novārtā un samazināja viņas ietekmi Almatu un Biškekas delegācijās,
         kas, viņasprāt, viņu diskreditēja un pazemoja attiecībā pret viņas sarunu biedriem Kazahstānas un Kirgizstānas valdībās, Savienības
         dalībvalstu vēstniecībās, kā arī šajā valstī esošajās starptautiskajās un nevalstiskajās organizācijās.

      8        Pēc lūguma sniegt palīdzību iesniegšanas Komisija ar 2009. gada 4. marta vēstuli informēja prasītāju, ka Izmeklēšanas un disciplinārlietu
         izskatīšanas birojs (IDOC) ir pilnvarots uzsākt administratīvu izmeklēšanu par psiholoģiskas vardarbības apgalvojumiem attiecībā uz otro delegācijas
         vadītāju. Ar šo pašu vēstuli Komisija informēja prasītāju par tās atteikumu uzsākt šādu izmeklēšanu pret pirmo delegācijas
         vadītāju, jo prasītāja lūgumu sniegt palīdzību nav iesniegusi saprātīgā termiņā.

      9        Ar 2009. gada 28. maija vēstuli prasītāja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par Komisijas
         2009. gada 4. marta lēmumu, jo Komisija bija atteikusies uzsākt izmeklēšanu pret pirmo delegācijas vadītāju. Komisija šo sūdzību
         noraidīja ar 2009. gada 31. jūlija lēmumu. 2009. gada 13. novembrī prasītāja cēla prasību par iepriekš minēto 2009. gada 4. marta
         lēmumu. Civildienesta tiesa šo prasību apmierināja un strīdīgo atteikumu atcēla (2011. gada 8. februāra spriedums lietā F‑95/09
         Skareby/Komisija; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Skareby”).

      10      Pa to laiku Komisija ar 2009. gada 23. jūlija vēstuli informēja prasītāju par IDOC savā ziņojumā sniegtajiem secinājumiem attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu, kura bija uzsākta pret otro delegācijas vadītāju
         (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas ziņojums”). Saskaņā ar šiem secinājumiem apgalvotā vardarbība netika pierādīta un izmeklēšana
         bija jāizbeidz, neierosinot disciplinārlietu. Tajā pašā vēstulē Komisija arī informēja prasītāju, ka tā līdz ar to ir nolēmusi
         neapmierināt arī lūgumu sniegt palīdzību un lietu izbeigt.

      11      Ar 2009. gada 26. oktobra vēstuli prasītāja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par Komisijas
         2009. gada 23. jūlija lēmumu neapmierināt viņas lūgumu sniegt palīdzību – sūdzību, kuru iecēlējinstitūcija noraidīja 2010. gada
         19. februārī.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
      12      Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atzīt prasību par pieņemamu;
      –        lūgt Komisijai iesniegt izmeklēšanas ziņojumu, kā arī tam pievienotos pierādījumus;
      –        atcelt Komisijas 2009. gada 23. jūlija lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība pret otro delegācijas vadītāju par psiholoģisku
         vardarbību un, ciktāl vajadzīgs, atcelt iecēlējinstitūcijas 2010. gada 19. februāra lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņas sūdzība;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      13      Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt kā nepieņemamu vai, katrā ziņā, nepamatotu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14      Pieteikumā par lietas ierosināšanu prasītāja lūdza Civildienesta tiesai aicināt Komisiju iesniegt izmeklēšanas ziņojumu, kā
         arī tam pievienotos pierādījumus, lai varētu pārbaudīt, vai administratīvā izmeklēšana patiešām ir notikusi.

      15      Komisija iebildumu rakstā apgalvoja, ka tā nevar darīt zināmus attiecīgos dokumentus prasītājai, jo tajos ir ietverti aizsargājami
         personas dati, kuru nodošana atklātībā aizskartu trešo personu intereses. Komisija tomēr paziņoja, ka tā Civildienesta tiesai
         var nosūtīt šo dokumentu konfidenciālo versiju, ja tā to lūgs ar motivētu rīkojumu. Komisija arī vērsa Civildienesta tiesas
         uzmanību uz grūtībām, kādas tikšot radītas, sagatavojot minēto dokumentu nekonfidenciālo versiju, jo apgalvotie vardarbības
         fakti ir notikuši mazā administratīvā vienībā, kas nozīmētu, ka liecinieku uzvārdu izsvītrošana nekavētu viņus identificēt
         pēc citām īpašām pazīmēm.

      16      Ar 2011. gada 6. aprīļa motivētu rīkojumu, kas izdots atbilstoši Reglamenta 44. pantam, Civildienesta tiesa lūdza prasītājai
         izteikt savus apsvērumus par Komisijas apgalvoto izmeklēšanas ziņojuma un dokumentu, uz kuriem šis ziņojums balstās, konfidencialitāti.
         Ar šo pašu rīkojumu Civildienesta tiesa lūdza Komisiju iesniegt izmeklēšanas ziņojumu un iepriekš minētos dokumentus, precizējot,
         ka nedz prasītājai, nedz viņas advokātiem netiks atļauts ar tiem iepazīties vismaz līdz brīdim, kad tiks pieņemts lēmums par
         to attiecināmību uz lietu un konfidencialitāti.

      17      Komisija nosūtīja izmeklēšanas ziņojumu un prasītos dokumentus ar vēstuli, kas Civildienesta tiesas kancelejā tika saņemta
         2011. gada 18. aprīlī, un prasītāja iesniedza savus apsvērumus par to iespējamo konfidencialitāti tā paša gada 26. aprīlī.

      18      Civildienesta tiesa, iepazīstoties ar izmeklēšanas ziņojumu un pārējiem Komisijas nosūtītajiem dokumentiem un ņemot vērā prasības
         pieteikumā izklāstītos pamatus, uzskatīja, ka vienīgi izmeklēšanas ziņojums ir būtisks strīda risinājumam. Civildienesta tiesa
         turklāt uzskatīja, ka šajā ziņojumā ir iekļauta konfidenciāla informācija, ciktāl šajā ziņojumā, kurš tika sagatavots izmeklēšanas
         par vardarbību noslēgumā, ir iekļauti personas dati – proti, nopratināto personu uzvārdi, vārdi, uzdevumi un pakāpes, – kas
         ļauj šīs personas identificēt. Tādējādi Civildienesta tiesa nolēma lūgt Komisiju iesniegt tai izmeklēšanas ziņojuma nekonfidenciālo
         versiju, izlaižot iepriekš minētos personas datus, un nosūtīt šo nekonfidenciālo versiju prasītājai. Visbeidzot, Civildienesta
         tiesa nolēma nosūtīt atpakaļ Komisijai pārējos dokumentus, kurus tā tai bija nosūtījusi, izpildot 2011. gada 6. aprīļa rīkojumu.
         Civildienesta tiesas kanceleja informēja lietas dalībniekus par šiem dažādajiem lēmumiem ar 2011. gada 31. maija vēstuli.

      19      Komisija nosūtīja izmeklēšanas ziņojuma nekonfidenciālo versiju 2011. gada 7. jūnijā, un prasītāja iesniedza savus apsvērumus
         par to ar vēstuli, kura Civildienesta tiesas kancelejā tika saņemta 2011. gada 15. jūlijā un kurai bija pievienoti trīs pielikumi.
         Prasītājas apsvērumi tika nosūtīti Komisijai, kura savas piezīmes par minētajiem apsvērumiem iesniedza tā paša gada 29. jūlijā,
         papildinot tās ar 2011. gada 30. augusta vēstuli, kurai bija pievienoti vairāki dokumenti.

      20      Ar 2011. gada 3. oktobra vēstuli prasītāja iesniedza divus dokumentus, par kuru iesniegšanu tā bija paziņojusi 2011. gada
         15. jūlija apsvērumos.

      21      Prasītāja ziņojumā tiesas sēdes sagatavošanai tika lūgta tiesas sēdē atbildēt uz Komisijas iebildumu rakstā celto iebildi
         par nepieņemamību un iesniegt savus apsvērumus par Komisijas 2011. gada 30. augusta vēstulei pievienotajiem dokumentiem. Komisija
         savukārt tika lūgta iesniegt tiesas sēdē savus apsvērumus par dokumentiem, kurus tā paša gada 28. septembrī Civildienesta
         tiesai bija nosūtījusi prasītāja.

       Par strīda priekšmetu
      22      Prasītāja papildus Komisijas 2009. gada 23. jūlija lēmuma, ar kuru arī netika apmierināts lūgums sniegt palīdzību, atcelšanai
         lūdz atcelt 2010. gada 19. februāra lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņas sūdzība par minēto lēmumu.

      23      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība,
         gadījumā, ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka Civildienesta tiesā izskatīšanai tiek iesniegts akts, pret kuru ir
         iesniegta sūdzība (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedumu lietā 293/87 Vainker/Parlaments, 8. punkts). Tā kā lēmumam, ar kuru ir noraidīta sūdzība, kas iesniegta par Komisijas 2009. gada 23. jūlija lēmumu,
         šajā lietā nav autonoma satura, prasība ir jāuzskata par vērstu pret šo vienu lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      24      Komisija norāda, ka prasība ir nepieņemama, jo prasītājai nav intereses celt prasību. Pat ja tiktu pieņemts, ka prasība ir
         pamatota, apstrīdētā lēmuma atcelšana viņai neko nedotu. Psiholoģiska vardarbība katrā ziņā esot beigusies kopš prasītājas
         atgriešanās Komisijas mītnesvietā Briselē 2007. gadā, un prasītāja neesot lūgusi atlīdzināt ciesto kaitējumu.

      25      Prasības mērķis patiesībā esot izraisīt jaunas administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu, lai eventuāli tiktu ierosināts disciplinārprocess
         pret otro delegācijas vadītāju, vai gadījumā, ja tiktu pierādīti fakti, panākt, lai tikai tiktu sniegts juridisks paziņojums,
         kurā konstatēta vardarbības esamība. Pirmajā gadījumā iestādei būtu plaša rīcības brīvība izlemt, vai uzsākt disciplinārprocesu
         pret ierēdni, un citi ierēdņi tai nevarētu uzlikt pienākumu ierosināt šādu procesu. Runājot par otro gadījumu, prasītāja neesot
         pamatojusi interesi celt prasību, jo Civildienesta tiesas ziņā nav savu spriedumu rezolutīvo daļu papildināt ar juridiskiem
         paziņojumiem vai konstatējumiem.

      26      Prasītāja tiesas sēdē atspēkoja Komisijas celto iebildi par nepieņemamību. Viņa it īpaši norādīja, ka viņas prasības mērķis
         ir atjaunot viņas cieņu, kas notiktu atzīstot, ka viņa ir cietusi no psiholoģiskas vardarbības. Prasītāja uzskata, ka šajā
         ziņā viņa pamato personisku interesi lūgt atcelt apstrīdēto lēmumu, jo atcelšanas gadījumā iestādei tieši būs vēlreiz jāpārskata
         jautājums par to, vai viņa ir cietusi no šādas vardarbības.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      27      Jānorāda, ka Komisija šajā lietā ir saglabājusi celto iebildi par nepieņemamību savā iebildumu rakstā, neraugoties uz to,
         ka Civildienesta tiesa ir noraidījusi līdzīgu iebildi par nepieņemamību spriedumā lietā Skareby (22.–31. punkts) – spriedumā, kurš tika pasludināts pirms tiesas sēdes noturēšanas šajā lietā. Šādos apstākļos ir jāatgādina
         tālāk minētais.

      28      Neapstrīdami, ka prasījumi atcelt administratīvu aktu ir nepieņemami, ja nav likumīgas un esošas leģitīmas intereses celt
         prasību, jo apstrīdētā akta atcelšana ieinteresētajai personai neko nedotu.

      29      Šajā lietā ir taisnība, ka prasītāja nelūdz atlīdzināt kaitējumu, kurš esot radies no apgalvotās vardarbības. Tāpat ir taisnība,
         ka Komisijai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. panta 2. punktu ir rīcības brīvība uzsākt disciplinārprocesu. Visbeidzot,
         nav apstrīdams, ka apgalvotā vardarbība ir izbeigusies 2007. gada augustā, kad prasītāja atgriezās Komisijas mītnesvietā Briselē.

      30      Tomēr iepriekš atgādinātie apstākļi nav izbeiguši šīs prasības priekšmetu, un ar tiem arī nav zaudēta prasītājas interese
         lūgt atcelt apstrīdēto lēmumu.

      31      Runājot par tik nopietnu jautājumu kā psiholoģiska vardarbība, ir jātiek pieļautam, ka iespējamais no šādas vardarbības cietušais,
         kurš tiesā apstrīd iestādes atteikumu apmierināt viņa lūgumu sniegt palīdzību, – neraugoties uz Komisijas minētajiem apsvērumiem –
         saglabā judikatūrā prasīto interesi kā nosacījumu prasības pieteikuma pieņemamībai.

      32      Šāds risinājums ir vajadzīgs paša psiholoģiskas vardarbības faktu, kuri var radīt ārkārtīgi iznīcinošas sekas cietušā veselības
         stāvoklim, smaguma dēļ. Ja pensionēta ierēdņa gods un cieņa pamato viņa interesi celt prasību par lēmumu, ar kuru ir noteikta
         viņa atstādināšana, neraugoties uz to, ka šis lēmums par atstādināšanu noteikti ticis atcelts viņa pensionēšanās dienā (Civildienesta
         tiesas 2009. gada 30. novembra spriedums lietā F‑80/08 Wenig/Komisija, 35. punkts), tāpat ir jābūt attiecībā uz darbinieku, kurš sevi uzskata par cietušu no psiholoģiskas vardarbības,
         neatkarīgi no tā, vai šāda vardarbība turpinās, vai arī no tā, vai attiecīgais ierēdnis vai darbinieks iesniedz ar mērķi iesniegt
         vai pat tikai viņam ir tiesības iesniegt citas prasības, tostarp prasību atlīdzināt zaudējumus, saistībā ar psiholoģisku vardarbību,
         no kuras, kā viņš uzskata, viņš ir cietis. Šajā kontekstā ir jāpiebilst – tas, ka iestāde eventuāli atzīst psiholoģiskas vardarbības
         esamību, pats par sevi var radīt labvēlīgas sekas vardarbībā cietušās personas rekonstrukcijas terapeitiskajā procesā.

      33      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību nevar tikt atbalstīta.

       Par lietas būtību
      34      Prasītāja savu prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu atbalstam izvirza trīs pamatus attiecībā uz, pirmkārt, tiesību uz aizstāvību
         un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu, otrkārt, Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta pārkāpumu un, treškārt, acīmredzamu
         kļūdu vērtējumā esamību, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses neizpildi un pienākuma
         sniegt palīdzību neizpildi.

       Par pirmo pamatu – tiesību uz aizstāvību un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu
      35      No dažādiem prasītājas procesuālajiem rakstiem izriet, ka pirmais pamats sastāv no divām daļām. Pirmajā daļā prasītāja apstrīd
         IDOC veiktās administratīvās izmeklēšanas efektivitāti, savukārt otrajā daļā viņa kritizē viņas iesaistīšanas šajā procedūrā nepietiekamību,
         pamatojoties uz tiesībām uz aizstāvību un labas pārvaldības principu.

       Par pirmā pamata pirmo daļu – administratīvās izmeklēšanas neefektivitāti
      36      Prasītāja pieteikumā par lietas ierosināšanu, lai arī viņa vēl nebija saņēmusi izmeklēšanas ziņojumu, vispirms ir izteikusi
         šaubas par to, ka izmeklēšana ir tikusi veikta efektīvi.

      37      Apsvērumos par izmeklēšanas ziņojumu, kuru Komisija nekonfidenciālajā versijā nosūtīja pēc Civildienesta tiesas 2011. gada
         6. aprīļa rīkojuma (16. un nākamie punkti), prasītāja uzskata, ka minētais ziņojums atklāj, ka izmeklēšanai esot trūcis rūpības,
         objektivitātes un neatkarīguma. Šī apgalvojuma atbalstam prasītāja norāda, ka tika nopratināti tikai četri liecinieki no trīsdesmit,
         kuru nopratināšana tika ieteikta lūgumā sniegt palīdzību. Turklāt izmeklēšanas ziņojumā neesot bijuši minēti precīzi lūgumā
         sniegt palīdzību aprakstītie vardarbības piemēri un no šī ziņojuma neizrietēja, ka IDOC par šiem piemēriem būtu veicis jebkādu izmeklēšanu. Tāpat atsevišķu faktu saistība, kuru izdarījis IDOC, esot bijusi neobjektīva. Izmeklēšanas ziņojumā esot ietvertas arī nesakritības un pretrunas. Visbeidzot, tas, ka liecinieka C paziņojumi ir minēti gan franciski, gan angliski, radot aizdomas par attiecīgo liecību un liecinieku A un B minēto faktu izklāstā esot kļūdas, kas liekot apšaubīt to ticamību.

      38      Šajā ziņā ir jānorāda, ka IDOC ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz tam uzticēto administratīvo izmeklēšanu veikšanu (šajā ziņā skat. Civildienesta tiesas
         2010. gada 13. janvāra spriedumu apvienotajās lietās F‑124/05 un F‑96/06 A un G/Komisija, 173. punkts). It īpaši, tā kā šī dienesta resursi ir ierobežoti, tam ir jāizmeklē tajā ierosinātās lietas samērīgi,
         proti, tādējādi, kas tam ļauj katrai lietai veltīt taisnīgu tā rīcībā esošā laika daļu. Turklāt IDOC arī ir plaša rīcības brīvība, lai izvērtētu liecinieku sniegtās sadarbības kvalitāti un lietderību.

      39      Tādējādi IDOC šajā gadījumā varēja nolemt nopratināt tikai dažus lieciniekus no visiem tiem, kuru nopratināšanu bija ieteikusi prasītāja.
         Turklāt neviens no Civildienesta tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neļauj domāt, ka IDOC izvēle būtu bijusi neobjektīva vai kaitējusi izmeklēšanas kvalitātei. Attiecībā uz prasītājas kritiku par liecinieka C paziņojumiem Civildienesta tiesa nesaprot, kādēļ tas, ka šī liecinieka paziņojumi tikuši izklāstīti gan franču, gan angļu
         valodā, varētu radīt par tiem aizdomas. Runājot par liecinieku minētajām prasītājas prombūtnēm, tās apstiprina Komisijas iesniegtie
         dokumenti, kas nozīmē, ka minēto liecinieku ticamība nevar tikt apstrīdēta ar pamatojumu, ka viņu apgalvojumi šajā ziņā neesot
         precīzi.

      40      Turklāt izmeklēšanas ziņojumā apskatītie jautājumi parāda, ka IDOC ir izmeklējis prasītājas būtībā apgalvotos iebildumus par vardarbību, pat ja, kā norāda prasītāja, minētajā ziņojumā nav aptverti
         visi konkrētie “piemēri”, kurus tā bija minējusi lūgumā sniegt palīdzību. Tādējādi IDOC efektīvi ir izskatījis jautājumu par instrukcijām, kuras otrais delegācijas vadītājs viņai bija devis ar padoto starpniecību,
         jautājumu par to, vai viņš ir liedzis prasītājai sagatavot pārskatus par politisko situāciju Kirgizstānā, un problēmu par
         viņas dalību sanāksmēs ar palīdzības sniedzēju Kirgizstānai valstu piedalīšanos.

      41      Turpinājumā ir jānorāda, ka izmeklēšanas ziņojumā minēto faktu izklāsts nešķiet esam neobjektīvs. Attiecībā uz to, ka pēc
         tam, kad prasītāja 2005. gadā bija izteikusi sūdzības uzticības personai par to, ka pirmais delegācijas vadītājs izvērsa pret
         viņu vardarbību, viņa neko neveica pēc tam, kad šī persona uzskatīja, ka viņas priekšnieka attieksme bija normāla, izmeklēšanas
         ziņojumā būtībā ir tikai atkārtoti pašas prasītājas apgalvojumi, kuri ir minēti 2008. gada 28. novembra papildinājumā lūgumam
         sniegt palīdzību.

      42      Tāpat izmeklēšanas ziņojums nešķiet esam pretrunīgs. Lai arī liecinieks B ir apgalvojis, ka otrā delegācijas vadītāja darba metode bija sniegt instrukcijas ar padoto starpniecību, IDOC varēja uzskatīt, ka, lai arī šī persona šādi rīkojās ar visiem viņam pakļautajiem darbiniekiem, šī rīcība bija tikai gadījuma
         rakstura, jo no dažādiem sniegtajiem apgalvojumiem izrietēja, ka otrais delegācijas vadītājs šādi rīkojās tikai steidzamos
         gadījumos attiecībā uz nesvarīgiem jautājumiem un ieinteresēto personu prombūtnes dēļ. Turklāt nav pretrunas starp, no vienas
         puses, prasītājas 2006. gada novērtējuma ziņojumā ietverto apgalvojumu, ka viņa bieži un regulāri iesniedz pārskatus par politisko
         situāciju Kirgizstānā, un, no otras puses, apstākli, ka izmeklēšanas ziņojumā ir norādīts, ka minētie pārskati, kuri ir adresēti
         Komisijas dienestiem Briselē, tika sagatavoti Almatos, pamatojoties uz prasītājas sniegto ieguldījumu. Starp citu prasītājas
         ierobežoto piedalīšanos minēto pārskatu sagatavošanā apstiprina liecinieks C un pati prasītāja.

      43      Visbeidzot, tas, ka IDOC veiktā izmeklēšana nav bijusi nopietna, nevar tikt izsecināts no tā, ka prasītājas sniegtās liecības apliecina, ka viņa atbilstoši
         pārstāvēja Komisiju sanāksmēs ar palīdzības sniedzēju Kirgizstānai valstu piedalīšanos. Šajās dažādajās liecībās ir atsauce
         uz prasītājas pilnvarām kā chargé d’affaires ad interim, kā arī viņas kā Komisijas pārstāves uzticamību, un šīs liecības ir pretrunā otrā delegācijas vadītāja apgalvojumam, ka “visiem
         pārējiem palīdzības sniedzējiem Kirgizstānai bija [citas] domas”. Tomēr IDOC nav ņēmis vērā tikai otrā delegācijas vadītāja apgalvojumus. Tas ir apkopojis citas liecības, uzsvaru liekot uz “vispārīgo
         kontekstu”, proti, prasītājas neiespējamību piedalīties visos oficiālajos notikumos, it īpaši, kad šo prombūtņu dēļ iestādei
         bija jāsagatavo tās stratēģija iepriekš minētajās sanāksmēs ar palīdzības sniedzējām valstīm.

      44      Ņemot vērā iepriekš minēto un lietas dalībnieku iesniegtos dokumentus, Civildienesta tiesa, uzskatot, ka ir pietiekami informēta,
         konstatē, pirmkārt, ka iebildums par IDOC izmeklēšanas neefektivitāti nav pamatots un, otrkārt, ka nav jāapmierina prasītājas lūgumi, kuri minēti viņas apsvērumos par
         izmeklēšanas ziņojumu, attiecībā uz, pirmkārt, to, lai Civildienesta tiesa apkopo starptautisko organizāciju, nevalstisko
         organizāciju vai dalībvalstu pārstāvju liecības vai vismaz lai tā pajautā Komisijai par iemesliem, kuru dēļ IDOC atlasīja lieciniekus, kurus viņa bija ieteikusi nopratināt, otrkārt, to, lai tā uzdod Komisijai iesniegt lieciniekiem uzdotos
         jautājumus, un, treškārt, to, lai tā apkopo to personu liecības, kuru apgalvojumus viņa ir pievienojusi minētajiem apsvērumiem.

       Par pirmā pamata otro daļu – tiesību uz aizstāvību un labas pārvaldības principa pārkāpumu
      45      Prasītāja, atsaucoties uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un “labas pārvaldības prasībām”, kuras viņa izsecina no Pamattiesību
         hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta, apgalvo, ka viņai bija jābūt piekļuvei izmeklēšanas ziņojumam, kā arī tā atbalstam
         sniegtajiem pierādījumiem un ka viņa bija jāuzklausa par šo dokumentu saturu, pirms iecēlējinstitūcija pieņēma apstrīdēto
         lēmumu.

      46      Tomēr ir jānorāda, ka prasītāja nevar atsaukties uz Komisijas pienākumu ievērot tiesības uz aizstāvību, kuras saskaņā ar pastāvīgo
         judikatūru visos procesos, kas uzsākti pret personu un kuru rezultātā var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs tiesību akts, ir Savienības
         tiesību pamatprincips (Tiesas 2006. gada 9. novembra spriedums lietā C‑344/05 P Komisija/De Bry, 37. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 17. oktobra spriedums lietā T‑406/04 Bonnet/Tiesa, 76. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Wenig/Komisija, 48. punkts). IDOC izmeklēšanas procedūra, kura uzsākta pēc ierēdņa, kurš sūdzas par vardarbību, lūguma sniegt palīdzību, nekādā gadījumā nevar
         tikt pielīdzināta pret ierēdni uzsāktai izmeklēšanas procedūrai.

      47      Turklāt bez nepieciešamības izskatīt jautājumu par Pamattiesību hartas piemērojamību laikā pietiek atgādināt, ka Pamattiesību
         hartas 41. pantā ir pārņemti judikatūrā iedibinātie risinājumi, kuros ir atzīta vispārīgā labas pārvaldības principa esamība
         (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā T‑257/02 K/Tiesa, 104. punkts), kā turklāt uzsvērts Paskaidrojumu attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) paskaidrojumā
         par 41. pantu.

      48      Šajā nolūkā ir jāatzīst, ka prasītāja var izmantot procesuālās tiesības, kuras atšķiras no tiesībām uz aizstāvību un kuras
         nav tik plašas kā pēdējās minētās (par šo atšķirību skat. Tiesas 2010. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑441/07 P Komisija/Alrosa, 91. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā T‑290/94 Kaysersberg/Komisija, 108. punkts).

      49      Šajā lietā neapstrīdami ir tas, ka prasītāja varēja iesniegt savus argumentus trīs reizes – lūguma sniegt palīdzību ietvaros,
         ar papildinformāciju, kuru tā rakstveidā iesniedza 2008. gada 28. novembrī, un laikā, kad viņa tika iztaujāta IDOC saistībā ar administratīvo izmeklēšanu.

      50      Tā kā procesuālās tiesības, kuras prasītāja šajā lietā var pieprasīt, nenozīmē nedz to, ka viņai bija jādod piekļuve izmeklēšanas
         ziņojumam, kā arī IDOC apkopotajiem pierādījumiem, nedz to, ka viņa bija jāuzklausa par šo dokumentu saturu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas,
         pirmā pamata otrā daļa par tiesību uz aizstāvību un labas pārvaldības principa pārkāpumu tādējādi ir jānoraida.

      51      Tā kā abas pirmā pamata daļas ir noraidītas, minētais pamats ir jānoraida.

       Par otro pamatu – Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta pārkāpumu
      52      Prasītāja, pirmkārt, apstrīd, ka iecēlējinstitūcija pārņēmusi IDOC secinājumus, saskaņā ar kuriem nav notikusi psiholoģiska vardarbība, jo otrais delegācijas vadītājs, uzaicinot uz Almatiem
         darbiniekus, kuri strādā viņa tiešā pakļautībā, lai apspriestu viņu darbu viņas prombūtnē un lai prasītājai nodotu instrukcijas
         ar šo darbinieku starpniecību, pret prasītāju neesot attiecies citādi nekā pret citiem Almatu delegācijas starpniekiem. Civildienesta
         noteikumu 12.a panta 3. punktā kādas rīcības atzīšana par psiholoģisku vardarbību neesot atkarīga no diskriminācijas esamības.

      53      Vispirms ir jāatgādina, ka, lai arī tiešā lēmumā, ar kuru ir noraidīta sūdzība, ir minēti būtiski precizējumi par iestādes
         sniegto pamatojumu sākotnējā lēmumā, konkrētai iestādes pamatojuma identificēšanai ir jāizriet no abiem šiem lēmumiem (šajā
         ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 10. jūnija spriedumu lietā T‑258/01 Eveillard/Komisija, 31. punkts).

      54      Ņemot vērā šo precizējumu, no lēmuma, ar kuru noraidīta sūdzība, izriet, ka Komisija diskriminācijas esamību nav izmantojusi
         kā nosacījumu, no kura būtu atkarīga vardarbības atzīšana. Iecēlējinstitūcija, atbildot uz prasītājas iebildumu par to, ka
         otrais delegācijas vadītājs tieši deva instrukcijas saviem padotajiem, vienīgi norādīja, ka IDOC ir minējis, pirmkārt, ka otrais delegācijas vadītājs šādi nerīkojās tikai attiecībā uz ieinteresēto personu, bet ka šāda rīcība
         atbilda vispārīgam personāla vadības stilam, un, otrkārt, ka ar to vien, ka prasītāja nepiekrīt šim stilam, nav pietiekami,
         lai to atzītu par vardarbību.

      55      Prasītāja, otrkārt, uzskata, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkts, jo šajā pantā
         nav noteikts, ka vardarbības fakts ir atkarīgs no tā, vai runa ir par vairākiem cietušajiem, lai arī gan apstrīdētajā lēmumā,
         gan lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, svarīga vieta tikusi piešķirta tam, ka neviena cita Almatu reģionālajā delegācijā vai
         reģionalizētajā delegācijā strādājoša persona nav iesniegusi sūdzību par psiholoģisku vardarbību attiecībā uz otro delegācijas
         vadītāju.

      56      Tomēr ir jānorāda, ka Komisija, norādot, ka pret otro delegācijas vadītāju nav tikusi iesniegta neviena cita sūdzība par vardarbību,
         vienīgi ir atbildējusi uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru citi darbinieki esot cietuši no viņa psiholoģiskās vardarbības.

      57      Treškārt, prasītāja pārmet, ka gan apstrīdētajā lēmumā, gan lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, par pamatu ir izmantoti IDOC secinājumi, kuros kā obligāts nosacījums kādas rīcības atzīšanai par psiholoģisku vardarbību ir minēts nodoms izdarīt vardarbību,
         lai arī šis nosacījums netiekot prasīts Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā, kā to ir interpretējusi Civildienesta
         tiesa 2008. gada 9. decembra spriedumā lietā F‑52/05 Q/Komisija (daļēji atcelts ar Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu lietā T‑80/09 P Komisija/Q, bet tikai tiktāl, ciktāl rezolutīvās daļas 2) punktā ar minēto spriedumu Komisijai tika piespriests atlīdzināt Q zaudējumus; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Q/Komisija”). Prasītāja norāda, ka, nenoliedzami, lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, iecēlējinstitūcija ir minējusi, ka IDOC ir tikai gribējis uzsvērt, ka sūdzības par vardarbību ir jāizvērtē, neņemot vērā sūdzības iesniedzēja subjektīvo uztveri,
         bet viņa uzskata, ka iecēlējinstitūcija tādējādi klusējot ir pieņēmusi, ka IDOC arī ir secinājis, ka pret viņu “netika veikta rīcība, lai viņu objektīvi diskreditētu vai ar nodomu pasliktinātu viņas darba
         apstākļus”.

      58      Komisija atbildot norāda, ka spriedumā lietā Q/Komisija ir ieviesta pārmērīga subjektivitāte, jo pretēji iepriekšējai judikatūrai vardarbības esamība vairs nav pakļauta
         tam, ka ir jāpierāda, ka vardarbības izdarītājs ar savu rīcību ir vēlējies tīši diskreditēt cietušo vai tīši pasliktināt viņa
         darba apstākļus. Ar šo Civildienesta tiesas spriedumu iestādēm esot bijis risks, ka īpaši jutīgi ierēdņi vai darbinieki tās
         izmantos. Komisija uzskata, ka vardarbības definīcijā būtu jāņem vērā iespējamā vardarbības izdarītāja apstiprinātais vai
         prezumētais nodoms, iespējamā cietušā uztvere, faktu objektīvais raksturs un konteksts, kādā tie ir notikuši. Civildienesta
         tiesa, nenoliedzami, sprieduma lietā Q/Komisija 135. punktā ir precizējusi, ka kādas rīcības atzīšanai par vardarbību attiecīgajai rīcībai “objektīvi” ir jādiskreditē
         cietušais vai jāpasliktina viņa darba apstākļi. Tomēr šis precizējums esot nepietiekams, jo ar to netiekot novērsts, ka Civildienesta
         noteikumu 12.a panta 3. punkts varētu tikt piemērots rīcībai, kura nav ļaunprātīga un kura personām, kuras cieš no psiholoģiskām
         problēmām, “objektīvi” var pasliktināt darba apstākļus vai radīt diskreditēšanas sajūtu.

      59      Komisija tādējādi uzskata, ka, ja vien Civildienesta tiesa neatgriežas pie iepriekšējās judikatūras spriedumā lietā Q/Komisija, kādas rīcības atzīšana par vardarbību katrā ziņā ir jāpakļauj nosacījumam, ka uz strīdīgo rīcību attiecas pietiekami
         objektīva realitāte tādā nozīmē, ka objektīvs un saprātīgs novērotājs ar normālu jutīgumu to uzskatītu par ļaunprātīgu.

      60      Šajā lietā Komisija uzskata, ka otrā delegācijas vadītāja rīcība objektīvi nebija tāda, lai diskreditētu prasītāju vai pasliktinātu
         viņas darba apstākļus, un līdz ar to tā nevarēja tikt atzīta par ļaunprātīgu iepriekš minētajā nozīmē, bet ka, tieši pretēji,
         tā bija pilnībā normāla darba attiecību ietvaros. Tas, ka neviens cits Almatu delegācijas darbinieks, kurš bija līdzīgos apstākļos,
         sevi neuzskata par cietušu no otrā delegācijas vadītāja vardarbības, parādot, ka prasītājas vardarbības sajūta izriet vienīgi
         no viņas personiskās faktu uztveres.

      61      Turklāt IDOC un iecēlējinstitūcija esot uzskatījuši, ka attiecīgie fakti nav uzskatāmi par vardarbību to rakstura dēļ tādējādi, ka apstrīdētais
         lēmums tikai daļēji ir balstīts uz to, ka otrā delegācijas vadītāja rīcība nebija tīša.

      62      Visbeidzot, otrajam delegācijas vadītājam inkriminētā rīcība neesot atkārtojusies un tā neesot bijusi sistemātiska, kā prasīts
         psiholoģiskas vardarbības definīcijā.

      63      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Civildienesta tiesa sprieduma lietā Q/Komisija 133. un nākamajos punktos ir nospriedusi, ka Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā nekādā ziņā nav paredzēts,
         ka iespējamā vardarbības izdarītāja nelabvēlīgais nodoms ir obligāts apstāklis, lai rīcību varētu kvalificēt kā psiholoģisku
         vardarbību. Minētajā spriedumā (skat. arī Civildienesta tiesas 2010. gada 9. marta spriedumu lietā F‑26/09 N/Parlaments, 72. punkts) Civildienesta tiesa ir norādījusi:

      “134. Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā psiholoģiskā vardarbība ir definēta kā “nepiedienīga rīcība”, kuras pierādīšanai
         ir nepieciešams, lai būtu izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmais nosacījums ir saistīts ar to, ka pastāv fiziska rīcība,
         mutiska vai rakstu valoda, žesti vai cita rīcība, kas izpaužas “kādā laika posmā, [..] atkārtojas vai ir sistemātiska” un
         kas ir “tīša”. Otrais nosacījums, kas no pirmā ir nošķirts ar saikli “un”, paredz, ka šī fiziskā rīcība, mutiskā vai rakstu
         valoda, žesti vai cita rīcība “rada kaitējumu jebkuras personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei”.

      135.      Tā kā apstākļa vārds “tīša” ir saistīts ar pirmo, nevis ar otro nosacījumu, var izdarīt divus secinājumus. Pirmkārt, Civildienesta
         noteikumu 12.a panta 3. punktā paredzētajai fiziskajai rīcībai, mutiskajai vai rakstu valodai, žestiem vai citai rīcībai ir
         jābūt brīvprātīgai, kas no šīs normas piemērošanas izslēdz rīcību, kas ir notikusi nejauši. Otrkārt, netiek savukārt prasīts,
         ka šai fiziskajai rīcībai, mutiskajai vai rakstu valodai, žestiem vai citai rīcībai ir jābūt izdarītai ar nodomu radīt kaitējumu
         personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei. Citiem vārdiem sakot, psiholoģiska vardarbība Civildienesta
         noteikumu 12.a panta 3. punkta nozīmē var pastāvēt, kaut arī vardarbības izdarītājam ar savu rīcību nav bijis nodoma diskreditēt
         cietušo vai apzināti pasliktināt viņa darba apstākļus. Pietiek vien ar to, ka šī rīcība, kas ir īstenota labprātīgi, objektīvi
         ir radījusi šādas sekas.”

      64      Būtībā Komisija uzskata, ka šajā judikatūrā pārāk liela nozīme tiek atvēlēta iespējamā cietušā jūtām un ka tā ir pamats nenoteiktībai.

      65      Civildienesta tiesa sprieduma lietā Q/Komisija 135. punktā tomēr ir precizējusi, ka, lai strīdīgo rīcību atzītu par vardarbību, tai “objektīvi ir jārada sekas”,
         kuras diskreditē cietušo vai pasliktina viņa darba apstākļus. Tā kā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktu
         attiecīgajai rīcībai ir jābūt ļaunprātīgai, no tā izriet, ka rīcības atzīšana par vardarbību ir pakļauta nosacījumam, ka uz
         rīcību attiecas pietiekami objektīva realitāte tādā nozīmē, ka objektīvs un saprātīgs novērotājs, kuram ir normāls jutīgums
         un kurš atrodas tādos pašos apstākļos, to uzskatītu par pārmērīgu un kritizējamu.

      66      Šajā lietā IDOC savā ziņojumā ir konstatējis, ka “izmeklēšanu veicošā grupa secināja, ka pret [attiecīgo personu] nebija izdarīta rīcība,
         lai viņu apzināti diskreditētu vai pasliktinātu viņas darba apstākļus, [un ka] neatkarīgi no viņas subjektīvās uztveres neviena
         no minētajām epizodēm vai rīcības, to skatot atsevišķi vai kopā, nevar tikt uzskatīta par psiholoģisku vardarbību”.

      67      Tomēr jautājums, uz kuru ir jāatbild Civildienesta tiesai, ir par to, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā un lēmumā, ar kuru
         noraidīta sūdzība, ir izvērtējusi prasītājas situāciju, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 12.a panta kļūdaino interpretāciju,
         saskaņā ar kuru inkriminēto faktu izdarītāja nodoms tīši diskreditēt vai pasliktināt prasītājas darba apstākļus ir vardarbības
         nosacījums.

      68      Kā atzīst pati prasītāja, lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, iecēlējinstitūcija ir uzskatījusi, ka vardarbības apgalvojumi
         bija jāizvērtē “neatkarīgi no cietušā subjektīvās uztveres”. Turklāt apstrīdētais lēmums un lēmums, ar kuru noraidīta sūdzība,
         balstās uz motīviem, ar kuriem mēģināts pierādīt, ka apgalvojumi par vardarbību pret prasītāju nebija objektīvi. Tādējādi
         apstrīdētajā lēmumā ir norādīts – tas, ka otrais delegācijas vadītājs tieši deva instrukcijas prasītājas padotajiem, atbilda
         parastam personāla vadības stilam, acīmredzami neatklājot īpašus apstākļus, kas, šādi rīkojoties, ļautu parādīties noraidošai
         attieksmei pret prasītājas personu. Turpinājumā Komisija, atbildot uz prasītājas lūgumu veikt pārbaudi, kas izteikts, papildinot
         2008. gada 28. novembra lūgumu sniegt palīdzību, joprojām apstrīdētajā lēmumā norāda, ka neviens cits ierēdnis vai darbinieks
         nav sūdzējies par otrā delegācijas vadītāja rīcību. Visbeidzot, lēmums, ar kuru noraidīta sūdzība, balstās uz objektīvu prasītājas
         funkciju analīzi, no kuras Komisija izsecina, ka viņa bija daļa no vidējo vadītāju personāla un ka šis amats nekavēja otro
         delegācijas vadītāju viņu aizstāt ar citu ierēdni, lai piedalītos sanāksmēs ar palīdzības sniedzēju Kirgizstānai valstu piedalīšanos.

      69      Tā kā, lai kāda rīcība tiktu atzīta par vardarbību Civildienesta noteikumu izpratnē, kā tos ir interpretējusi Civildienesta
         tiesa:

      –        attiecīgajai fiziskajai rīcībai, mutiskajai vai rakstu valodai, žestiem vai citai rīcībai ir jābūt brīvprātīgai,
      –        tomēr nav jāpieprasa, lai fiziskā rīcība, mutiskā vai rakstu valoda, žesti vai cita rīcība būtu izdarīta ar nodomu radīt kaitējumu
         personas personībai, cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei,

      –        bet ar nosacījumu, ka šāda rīcība objektīvi ir radījusi sekas, kas cietušo personu diskreditē vai pasliktina viņas darba apstākļus,
      Komisijas pamatojums par to, ka inkriminētās darbības objektīvi nebija tādas, kas diskreditē prasītāju, pats par sevi ir pietiekams,
         lai leģitīmi pamatotu apstrīdēto lēmumu saistībā ar Civildienesta noteikumu 12.a pantu neatkarīgi no IDOC sniegtās interpretācijas.

      70      Papildus ir jānorāda, ka prasītājas vērtējums par rīcību, kuru viņa pārmet otrajam delegācijas vadītājam, ir ļoti subjektīvs.
         Lai arī viņa sūdzas par to, ka otrā delegācijas vadītāja attieksme viņu esot diskreditējusi vēstniecībās un starptautisko
         organizāciju pārstāvniecībās, kuras atradās Biškekas reģionalizētās pārstāvniecības mītnesvietā, dokumenti, kurus viņa ir
         iesniegusi savu apsvērumu par izmeklēšanas ziņojumu pielikumā, tieši pretēji, parāda cieņu, kāda viņai bija šajās aprindās.

      71      No visa iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats nav pamatots.

       Par trešo pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā esamību, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, pienākuma ņemt vērā ierēdņa
            intereses neizpildi un pienākuma sniegt palīdzību neizpildi
      72      Ņemot vērā prasītājas argumentus, kuri izvirzīti trešā pamata atbalstam, ir jānošķir pirmā daļa, kura ir tikai un vienīgi
         par pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu, no otrās daļas, kurā ir minētas vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kuras
         prasītāja izsecina arī no pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma un pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses, kā arī pienākuma
         sniegt palīdzību neizpildi.

       Par trešā pamata pirmo daļu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
      73      Prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums, kā arī lēmums, ar kuru noraidīta sūdzība, nav atbilstoši pamatots, ciktāl Komisija
         nav atbildējusi uz prasītājas apgalvojumu, ka otrais delegācijas vadītājs ir piekopis viņa priekšteča praksi uz Kirgizstānu
         nosūtīt Kazahstānas reģionālajā delegācijā strādājošos darbiniekus, neapspriežoties ar prasītāju vai vismaz par to viņu neinformējot
         un tādējādi viņu nostādot sarežģītā situācijā attiecībā pret uzņemošās valsts iestādēm un diplomātisko korpusu.

      74      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru netiek prasīts, lai pamatojumā būtu precizēti visi atbilstošie faktiskie
         un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai pamatojums atbilst Statūtu 25. panta otrās daļas prasībām, ir jāvērtē, ņemot vērā
         ne tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē šo jomu (šajā ziņā skat. Pirmās instances
         tiesas 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā T‑66/05 Sack/Komisija, 65. punkts, un Civildienesta tiesas 2011. gada 13. septembra spriedumu lietā F‑4/10 Nastvogel/Padome, 66. punkts).

      75      Turklāt sākotnējā pamatojuma nepietiekamība var tikt uzlabota ar papildu precizējumiem, kuri tiek sniegti pat tiesvedības
         laikā, ja pirms prasības celšanas ieinteresētajai personai jau ir bijusi informācija, kas var tikt uzskatīta par pamatojuma
         sākumu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑132/03 Casini/Komisija, 36. punkts, un Civildienesta tiesas 2010. gada 1. decembra spriedums lietā F‑89/09 Gagalis/Padome, 67. punkts).

      76      Šajā lietā ir skaidrs, ka apstrīdētajā lēmumā un lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, nav īpaši minēts iebildums par to, ka
         otrais delegācijas vadītājs būtu nostādījis prasītāju sarežģītā situācijā, uz Kirgizstānu nosūtot Kazahstānas reģionālajā
         delegācijā strādājošos darbiniekus, neapspriežoties ar prasītāju vai vismaz par to viņu neinformējot. Tomēr ir jākonstatē,
         ka minētie lēmumi ir pamatoti un ka to pamatojumā vismaz ir minēts, ka otrajam delegācijas vadītājam parasti ir hierarhiskas
         prerogatīvas izlemt, kurš viņu aizvietos sanāksmēs, un uz tām pilnvarot doties citus ierēdņus, nevis prasītāju.

      77      Komisija turklāt savu pamatojumu ir papildinājusi savos procesuālajos rakstos. Tajos tā ir izklāstījusi, ka strīdīgā prakse
         ir jāvērtē, ņemot vērā īpašās attiecības starp reģionalizēto delegāciju un reģionālo delegāciju, kura saglabā atsevišķas atbildības
         jomas, un ka šajā ziņā šī prakse var tikt akceptēta. Komisija ir piebildusi, ka pirmais delegācijas vadītājs bija devis instrukcijas,
         kuras palika spēkā un kuras tieši bija vērstas uz to, lai prasītāja vienmēr tiktu informēta par komandējumiem uz Kirgizstānu,
         lai viņa tiktu uzaicināta piedalīties Kirgizstānā notiekošajās sanāksmēs un lai viņai tiktu nosūtītas komandējuma ziņojumu
         kopijas. Arī tādā kontekstā, kuru raksturo daudzi projekti un biežas sanāksmes, Komisija secināja – tas, ka prasītāja ne vienmēr
         bija pienācīgi informēta, varēja būt noticis drīzāk nejaušas neinformēšanas dēļ, nevis saistībā ar mēģinājumu viņu diskreditēt.

      78      Ņemot vērā iepriekš minēto, trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

       Par trešā pamata otro daļu – galvenokārt par acīmredzamām kļūdām vērtējumā
      79      Prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, ciktāl Komisija kļūdaini
         ir uzskatījusi, ka tas, ka otrais delegācijas vadītājs ir sazinājies ar darbiniekiem, kuriem viņa bija priekšniece, lai apspriestu
         viņu uzdevumus viņas prombūtnē un dotu viņai paredzētas instrukcijas ar šo darbinieku starpniecību, ir otrā delegācijas vadītāja
         tiesību dot instrukcijas saviem padotajiem izpausme.

      80      Tomēr izteikt apgalvojumu, to nepamatojot ne ar vienu argumentu, kā to dara prasītāja, nav pietiekami, lai tiktu konstatēta
         acīmredzama kļūda vērtējumā. Tas vēl jo vairāk tā ir šajā lietā, jo Komisija ticami izklāsta, ka īpašajā attiecību starp reģionālo
         un reģionalizēto delegāciju kontekstā reģionālās delegācijas vadītājs var tieši vērsties pie reģionalizētās delegācijas darbiniekiem
         un ar viņu starpniecību nosūtīt instrukcijas chargé d’affaires, kurš vada reģionalizēto delegāciju, jo šie darbinieki paliek viņa pakļautībā. Šāds hierarhiskās varas izmantošanas veids
         kā tāds neietver chargé d’affaires, kurš vada reģionalizēto delegāciju, diskreditēšanu vai viņa darba apstākļu pasliktināšanu, ja šajā ziņā nav kādu citu apstākļu.
         2004. gada 8. jūnija verbālnota, kurā prasītāja ir iepazīstināta kā chargé d’affaires ad interim Biškekā, apstiprina iepriekš minēto, precizējot, ka “reģionalizētā delegācija Biškekā ir pakļauta Komisijas delegācijai [..]
         Almatos”.

      81      Prasītāja, otrkārt, uzskata, ka gan apstrīdētajā lēmumā, gan lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, ir pieļauta acīmredzama kļūda
         vērtējumā, ciktāl viņa tajos ir norādīta kā daļa no “vidējo vadītāju personāla”, lai gan viņa bija “rezidējošais atbildīgais
         ierēdnis – chargé d’affaires [ad interim]”, kuram šādā amatā bija augstāks atbildības līmenis nekā vidējo vadītāju personālam, kā to apliecina Vīnē 1961. gada 18. aprīlī
         parakstītā Konvencija par diplomātiskajiem sakariem (turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”).

      82      Tomēr ir jāatgādina, pirmkārt, ka iepriekš minētajā 2004. gada 8. jūnija verbālnotā tika uzsvērta Biškekas reģionalizētās
         delegācijas pakļautība Almatu reģionālajai delegācijai, un ir jānorāda, otrkārt, ka šajā notā tika paziņota prasītājas iecelšana
         “Kirgizstānas nodaļas vadītājas” amatā. Turklāt zīmīgi, ka prasītājai faktu norises laikā bija A*9 pakāpe, kura tika pārveidota
         par AD 9 pakāpi, un ka iepriekš minētās verbālnotas turpinājumā bija norādīts, ka viņa, lai arī chargé d’affaires ad interim amatā, ir pakļauta un par viņu ir atbildīgs Almatu reģionālās delegācijas vadītājs, kā turklāt izriet no novērtējuma ziņojuma
         izvilkumiem, kurus viņa iesniedza šīs lietas materiālos. Papildus, atbildot uz Civildienesta tiesas jautājumu, prasītāja tiesas
         sēdē tikai balstījās uz astoņu gadu pieredzi kā drošības politikas analītiķei Zviedrijas drošības dienestos, precizējot, ka
         pirms viņas iecelšanas amatā Biškekā viņai nebija bijusi pieredze Komisijas ĢD “Ārējās attiecības”, katrā ziņā ne kā chargé d’affaires.

      83      Šajos apstākļos, neizvērtējot chargé d’affaires ad interim statusu atbilstoši Vīnes konvencijai, kurā ir regulētas vienīgi diplomātisko misiju attiecības ar akreditētajām valstīm,
         nešķiet, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka darba attiecību starp otro delegācijas vadītāju
         un prasītāju vērtējumam viņa Komisijā bija viena no vidējo vadītāju personāla.

      84      Pat ja tiktu pieņemts, ka Komisija nav pareizi interpretējusi chargé d’affaires ad interim nozīmīgumu atbilstoši Vīnes konvencijai, prasītāja nav izskaidrojusi, kā šīs interpretācijas kļūdas rezultātā iecēlējinstitūcija,
         atsakoties atzīt vardarbības esamību, būtu varējusi pieļaut acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Prasītāja, nenoliedzami, norāda,
         ka ar šādu rīcību iecēlējinstitūcija “turpināja nodarīt kaitējumu viņas stāvoklim”. Tomēr, pieņemot, ka prasītāja ar to paziņo,
         ka iecēlējinstitūcija pati ir piedalījusies vardarbībā pret viņu, ir jākonstatē, ka kļūda tiesību piemērošanā pati par sevi
         nav tik smaga darbība kā vardarbība. Prasītāja šajā ziņā nesniedz nekādu paskaidrojumu.

      85      Treškārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, ciktāl Komisija uzskatīja, ka
         viņa sūdzas par to, ka izvēle citam darbiniekam uzticēt uzdevumu sagatavot ziņojumus par politisko situāciju Kirgizstānā viņu
         kavēja veikt šo uzdevumu, lai arī faktiski viņa esot kritizējusi to, ka viņa bija saņēmusi kļūdainas instrukcijas šajā jautājumā
         un ka tādējādi viņa tika ietekmēta.

      86      Šajā ziņā ir jānorāda, ka lūgumā sniegt palīdzību prasītāja ir apgalvojusi, ka tas, ka otrais delegācijas vadītājs viņai lūdza
         sagatavot “materiālus” par situāciju Kirgizstānā kā “ikdienas ziņojumus piecās rindiņās” un ka kādam citam Almatu delegācijas
         ierēdnim viņš bija uzticējis sekot līdzi nemieriem, kuri bija izcēlušies Biškekā 2006. gada novembrī, jo viņa neesot iesniegusi
         ticamu politisko analīzi, viņas priekšniecībai Komisijā radīja iespaidu, ka viņa nav kompetenta sagatavot atbilstošus politiskos
         ziņojumus.

      87      Apstrīdētajā lēmumā Komisija, ņemot vērā izmeklēšanas ziņojumu, ir atbildējusi, ka galvenā atbildība par ziņojumu par politisko
         situāciju Kirgizstānā sagatavošanu bija Almatu delegācijai, bet ka prasītājai tika atļauts un viņa pat tika iedrošināta piedalīties
         šī uzdevuma izpildē, tādējādi netieši, bet noteikti izslēdzot jebkādu ietekmēšanas iespējamību.

      88      Turklāt Civildienesta tiesa nesaprot, kā Komisija, uzskatot, ka prasītāja ir sūdzējusies par to, ka viņa ir tikusi kavēta
         sagatavot ziņojumus par politisko situāciju Kirgizstānā, būtu sagrozījusi prasītājas celto iebildumu, ar kuru uzsvars bija
         likts uz to, ka otrais delegācijas vadītājs, ierobežojot viņas nozīmi šādu ziņojumu sagatavošanā, bija mēģinājis parādīt viņas
         nekompetenci attiecīgajā jomā.

      89      Katrā ziņā tam, ka, iespējams, ir sagrozīts prasītājas sūdzības par vardarbību saturs, trūkst satura, lai tiktu atzīts, ka
         apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.

      90      Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu savu prerogatīvu vērtējumā, uzskatot, ka, ja otrais
         delegācijas vadītājs pats neieradās Kirgizstānā, viņam bija tiesības izlemt, kurš viņu aizstās sanāksmēs ar palīdzības sniedzēju
         Kirgizstānai valstu piedalīšanos vai ar citiem sarunu biedriem. Vienīgi prasītāja kā “rezidējošā atbildīgā ierēdne – chargé d’affaires [ad interim]” – esot bijusi tiesīga saskaņā ar Vīnes konvenciju pārstāvēt Komisiju delegācijas vadītāja prombūtnē.

      91      Civildienesta tiesa tomēr neuzskata par vajadzīgu šajā lietā izskatīt jautājumu par to, vai chargé d’affaires ad interim iecelšana par reģionalizētās delegācijas vadītāju kavē reģionālās delegācijas vadītāju, kura paspārnē darbojas minētā reģionalizētā
         delegācija, norīkot citu ierēdni, lai pārstāvētu Komisiju sanāksmēs, kas tiek organizētas valstī, kurā šis chargé d’affaires ir ticis akreditēts.

      92      Pieņemot, ka Komisija šajā lietā nav pareizi interpretējusi chargé d’affaires ad interim prerogatīvas atbilstoši Vīnes konvencijai, šī iespējamā kļūda tiesību piemērošanā neļauj secināt, ka iecēlējinstitūcija ir
         pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atsakoties atzīt vardarbības esamību. Nenoliedzami, prasītāja uzsver, ka otrais delegācijas
         vadītājs ir lūdzis citam ierēdnim vadīt sanāksmi ar palīdzības sniedzēju Kirgizstānai valstu piedalīšanos, precizējot: “nevis
         [prasītājai]”. Tomēr, lai arī šāda rīcība varēja nepatikt prasītājai, viņa nav pierādījusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā esamību
         par psiholoģiskas vardarbības faktu, attiecībā uz kuru ir prasīta ilgstoša, atkārtota vai sistemātiska rīcība un kuras subjektīvā
         interpretācija, ko sniedz iespējamais cietušais, nevar tikt privileģēta. Taču jākonstatē kopā ar Komisiju, ka prasītāja savā
         2007. gada novērtējuma ziņojumā ir norādījusi, ka viņa regulāri ir piedalījusies koordinācijas sanāksmēs ar palīdzības sniedzēju
         Kirgizstānai valstu piedalīšanos. Tāpat prasītāja savā 2006. gada novērtējuma ziņojumā ir norādījusi, ka viņa šajā gadā ir
         aktīvi ir darbojusies diplomātiskajā jomā. Turklāt rīcība, kuru viņa šajā gadījumā pārmet otrajam delegācijas vadītājam, katrā
         ziņā nevar tikt atzīta par ilgstošu, atkārtotu vai sistemātisku Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē.

      93      Nobeigumā ir jānorāda, ka, lai arī, kā minējis IDOC, vairākās liecībās ir izcelta neskaidrība attiecībā uz attiecīgajiem reģionālo delegāciju un reģionalizēto delegāciju uzdevumiem
         un lai arī šī neskaidrība varēja būt pamatā prasītājas izjustajām grūtībām, organizatoriska neprecizitāte par uzdevumu sadali
         kādā Komisijas ģenerāldirektorātā pati par sevi nevarētu radīt vardarbību.

      94      Ciktāl prasītāja turklāt no iepriekš aplūkoto iespējamo acīmredzamo kļūdu vērtējumā esamības izsecina pienākuma norādīt pamatojumu
         pārkāpumu, pietiek konstatēt, ka prasītāja, nepierādot šādu kļūdu esamību, nepierāda, ka arī iecēlējinstitūcija nav ievērojusi
         pienākumu norādīt pamatojumu. Turklāt pamatojuma nepilnība, kas ir formas iebildums, nevar tikt sajaukta ar iekšējā tiesiskuma
         nepilnību (šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, 72. punkts).

      95      Visbeidzot, prasītāja no iespējamajām acīmredzamajām kļūdām vērtējumā izsecina, ka viņa veltīgi ir norādījusi uz pienākuma
         ņemt vērā ierēdņa intereses neizpildi un pienākuma sniegt palīdzību neizpildi atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. pantam.
         Tā kā iebildumi par acīmredzamām kļūdām vērtējumā ir tikuši noraidīti, tādējādi ir jānoraida arī pēdējie minētie celtie iebildumi.

      96      Tā kā tādējādi arī trešais pamats ir jānoraida, prasība ir jānoraida pilnībā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      97      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, dalībniekam, kuram
         spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
         ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībniekam,
         kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šā pienākuma.

      98      No iepriekš minētā pamatojuma izriet, ka prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Komisija savos prasījumos ir tieši lūgusi,
         lai prasītājai tiktu piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tomēr, ņemot vērā, ka Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību
         tika noraidīta, ir jāpiemēro Reglamenta 87. panta 2. punkta noteikumi un jānolemj, ka prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina
         tikai trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      C. Skareby sedz savus, kā arī atlīdzina trīs ceturtdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem;
      3)      Eiropas Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 16. maijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     S. Van Raepenbusch

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 8. martā. # D pret Eiropas Investīciju banku (BEI). # Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-275/02.


title: Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 4. septembra spriedums.#Simon, Evers & Co. GmbH pret Hauptzollamt Hamburg‑Hafen.#Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Prejudiciāls nolēmums – Tirdzniecības politika – Antidempinga maksājumi – Regula (EK) Nr. 499/2009 – Spēkā esamība – Ķīnas izcelsmes importa produkti – Šādu pašu produktu imports no Taizemes – Apiešana – Pierādījumi – Atteikums sadarboties.#Lieta C‑21/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑21/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Hamburg  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 19. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 15. janvārī, tiesvedībā
            Simon, Evers & Co. GmbH
            pret
            Hauptzollamt Hamburg-Hafen .
            TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ] (referents), Dž. Arestis [ G. Arestis ], Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ] un A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ],
            ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Simon, Evers & Co. GmbH vārdā – H. Henninger , Rechtsanwalt ,
            – Grieķijas valdības vārdā – M. Tassopoulou  un K. Boskovits , pārstāvji,
            – Portugāles valdības vārdā – A. Coutinho da Silva  un L. Inez Fernandes , pārstāvji,
            – Eiropas Savienības Padomes vārdā – S. Boelaert , pārstāve, kurai palīdz A. Polcyn , advokāte,
            – Eiropas Komisijas vārdā – T. Maxian Rusche , pārstāvis,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 10. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2009. gada 11. jūnija Regulas (EK) Nr. 499/2009, ar kuru galīgo antidempinga maksājumu, kas ar Regulu (EK) Nr. 1174/2005 noteikts Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu importam, attiecina uz šā paša ražojuma importu, to nosūtot no Taizemes un deklarējot vai nedeklarējot kā Taizemes izcelsmes ražojumu (OV L 151, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), spēkā esamību.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Simon, Evers & Co. GmbH  (turpmāk tekstā – “ Simon Evers ”) un Hauptzollamt Hamburg‑Hafen  (Hamburgas ostas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “ Hauptzollamt ”) par tās lēmumu noteikt Simon Evers antidempinga maksājumu samaksu.
            Atbilstošās tiesību normas
            3. Tiesību normas, kas reglamentē antidempinga pasākumu piemērošanu, ko veic Eiropas Savienība, redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktisko apstākļu norises laikā, ir ietvertas Padomes 1995. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 1996, L 56, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2004. gada 8. marta Regulu (EK) Nr. 461/2004 (OV L 77, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”).
            4. Pamatregulas 13. pantā “Pasākumu apiešana” bija noteikts:
            “1. Saskaņā ar šo regulu uzlikto antidempinga maksājumu darbības jomu var paplašināt arī attiecībā uz [..] līdzīga produkta importu no trešām valstīm [..], ja notiek šo pasākumu apiešana. [..] Apiešanu definē kā pārmaiņas tirdzniecības modelī starp trešām valstīm un Kopienu vai starp atsevišķiem uzņēmumiem valstī, kas pakļauta pasākumiem, un Kopienu, kuri izriet no prakses, procesa vai darba un kam bez maksājuma uzlikšanas nav cita pietiekama cēloņa vai ekonomiskā pamatojuma, ja ir pierādījumi, ka maksājuma koriģējošā ietekme mazinās līdzīgo produktu cenu un/vai daudzumu izteiksmē, un ja vajadzības gadījumā saskaņā ar 2. panta noteikumiem ir pierādījumi par dempingu attiecībā uz līdzīgam produktam agrāk noteiktajām normālajām vērtībām.
            2. Uzskata, ka montāžas operācija Kopienā vai trešā valstī apiet spēkā esošos pasākumus, ja:
            a) operācija ir sākusies vai ir ievērojami pieaudzis tās apmērs pēc vai īsi pirms antidempinga izmeklēšanas uzsākšanas un attiecīgās detaļas nāk no valsts, uz kuru attiecas pasākumi; un
            [..]
            c) nodevas korektīvo ietekmi mazina līdzīgo samontēto preču cenas un/vai daudzumi, un ir pierādījumi par dempingu attiecībā uz agrāk noteiktajām līdzīgo vai pielīdzināmo preču normālajām vērtībām.
            3. Izmeklēšanu saskaņā ar šo pantu sāk pēc Komisijas priekšlikuma vai pēc dalībvalsts vai ikvienas ieinteresētās puses pieprasījuma, pamatojoties uz pietiekamiem pierādījumiem attiecībā uz 1. punktā izklāstītajiem faktoriem. Izmeklēšanu sāk pēc konsultācijām ar Padomdevēju komiteju ar Komisijas regulu, kurā var būt arī norādījumi muitas dienestiem pakļaut importu reģistrācijai saskaņā ar 14. panta 5. punktu vai arī pieprasīt garantijas. Izmeklēšanu veic Komisija, kurai var palīdzēt muitas dienesti, un izmeklēšanu pabeidz deviņu mēnešu laikā. Ja galīgi noskaidroti fakti attaisno pasākumu darbības jomas paplašināšanu, tad to veic Padome uz Komisijas iesniegta priekšlikuma pamata pēc konsultēšanās ar Padomdevēju komiteju. [..]
            [..]”
            5. Saskaņā ar pamatregulas 14. panta 6. punktu:
            “Katru mēnesi dalībvalstis iesniedz ziņojumus Komisijai par izmeklēšanai un pasākumiem pakļauto preču importa tirdzniecību, kā arī par nodevām, kas iekasētas, ievērojot šo regulu.”
            6. Pamatregulas 18. panta 1. un 6. punktā bija noteikts šādi:
            “1. Gadījumā, ja kāda no ieinteresētajām pusēm atsakās darīt pieejamu vai kā citādi nesniedz nepieciešamo informāciju šajā regulā paredzētajā termiņā vai arī ievērojami kavē izmeklēšanu, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem, var izdarīt pagaidu vai galīgos konstatējumus, pozitīvus vai negatīvus. [..] Ieinteresētajām pusēm būtu jāapzinās, kādas sekas var radīt nevēlēšanās sadarboties.
            [..]
            6. Ja ieinteresētā puse nevēlas sadarboties vai sadarbojas tikai daļēji un līdz ar to netiek sniegta būtiska informācija, izmeklēšanas iznākums šai pusei var būt nelabvēlīgāks nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies.”
            7. Pēc Komisijas veiktās izmeklēšanas no 2003. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 31. martam (turpmāk tekstā – “sākotnējā izmeklēšana”) Savienībā tika pieņemta Padomes 2005. gada 18. jūlija Regula (EK) Nr. 1174/2005, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu tādu ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu importam, kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā (OV L 189, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2008. gada 17. jūlija Regulu (EK) Nr. 684/2008 (OV L 192, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1174/2005”).
            8. Saskaņā ar Regulas Nr. 1174/2005 1. panta 1. punktu:
            “Ar šo nosaka galīgo antidempinga maksājumu tādu ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu, t.i., šasijas un hidraulikas, importam, ar KN kodiem ex84279000 un ex84312000 ( Taric  kodi 8427900010 un 8431200010), kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā. [..]”
            9. Kā izriet no Komisijas 2008. gada 12. septembra Regulas (EK) Nr. 923/2008, ar ko uzsāk izmeklēšanu par to antidempinga pasākumu iespējamo apiešanu, kuri ar Padomes Regulu Nr. 1174/2005, kas grozīta ar Regulu Nr. 684/2008, noteikti dažu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu importam, ko veic, nosūtot tos no Taizemes un deklarējot vai nedeklarējot kā Taizemes izcelsmes ražojumus, un nosaka šāda importa reģistrāciju (OV L 252, 3. lpp.), preambulas 5. apsvēruma, Komisija nolēma uzsākt izmeklēšanu (turpmāk tekstā – “izmeklēšana par apiešanu”), pamatojoties uz pietiekamiem pierādījumiem, kuri tās ieskatā pirmšķietami norādīja, ka attiecībā uz Ķīnas izcelsmes ar roku darbināmiem paliktņiem piemērotie antidempinga pasākumi tikuši apieti ar konkrētā ražojuma montāžas operācijām Taizemē. Šajā nolūkā Komisija pieņēma Regulu Nr. 923/2008.
            10. No apstrīdētās regulas preambulas 10. apsvēruma izriet, ka apiešanas izmeklēšana attiecās uz laikposmu no 2007. gada 1. septembra līdz 2008. gada 31. augustam (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas laikposms”).
            11. Saskaņā ar apstrīdētās regulas preambulas 6. apsvērumu “Komisija informēja Ķīnas un Taizemes iestādes, Ķīnas un Taizemes ražotājus eksportētājus, Kopienas importētājus, par kuriem zināms, ka tie ir ieinteresēti, kā arī Kopienas ražotājus par izmeklēšanas uzsākšanu [par apiešanu]. Anketas nosūtīja zināmajiem Ķīnas un Taizemes ražotājiem eksportētājiem, kā arī Kopienas importētājiem, kuri Komisijai bija zināmi no sākotnējās izmeklēšanas, kā arī pusēm, kuras bija pieteikušās Regulas [Nr. 923/2008] 3. pantā noteiktajā termiņā. Ieinteresētajām pusēm tika dota iespēja rakstiski paziņot savu viedokli un [šajā regulā] noteiktajā termiņā pieprasīt uzklausīšanu. Visām ieinteresētajām personām tika paziņots, ka iespējamas nesadarbošanās gadījumā varētu tikt piemērots pamatregulas 18. pants un ka secinājumi tiktu izdarīti, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem”.
            12. No apstrīdētās regulas preambulas 7. apsvēruma izriet, ka nekādas atbildes uz anketām no Taizemes ražotājiem eksportētājiem netika saņemtas un Komisija nebija saņēmusi nekādus apsvērumus no Taizemes iestādēm.
            13. Apstrīdētās regulas preambulas 8. apsvērumā ir norādīts, ka “viens Ķīnas ražotājs eksportētājs atbildēja uz anketas jautājumiem un paziņoja, ka tas ir pārdevis attiecīgo ražojumu eksportam uz EK un nelielus attiecīgā ražojuma apjomus arī eksportam uz Taizemi. Netika saņemtas atsauksmes no Ķīnas iestādēm”.
            14. Turklāt no šīs regulas preambulas 9. apsvēruma izriet, ka “deviņi Kopienas importētāji atbildēja uz anketas jautājumiem un norādīja, ka tie ir importējuši no Taizemes un Ķīnas. Kopumā sniegtās atbildes ļauj secināt, ka 2006. gadā, proti, gadu pēc galīgo antidempinga maksājumu stāšanās spēkā, bija palielinājies imports no Taizemes un pēkšņi bija sarucis imports no Ķīnas. Turpmākajos gados imports no Ķīnas atkal pieauga un, lai gan imports no Taizemes nedaudz samazinājās, tas joprojām bija lielāks nekā 2005. gadā”.
            15. Attiecībā uz pārmaiņām tirdzniecības modelī starp trešajām valstīm un Savienību apstrīdētās regulas preambulas 16.–21. apsvērums ir formulēts šādi:
            “(16) Neviens Taizemes uzņēmums nesadarbojās, tāpēc no Taizemes uz Kopienu eksportētā attiecīgā ražojuma apjomu un vērtību noteica, pamatojoties uz pieejamo informāciju, kas šajā gadījumā bija statistikas dati, ko saskaņā ar pamatregulas 14. panta 6. punktu savākušas dalībvalstis un apkopojusi Komisija, un Eurostat  dati. [..]
            (17) Pēc antidempinga pasākumu piemērošanas [ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu] imports no Taizemes palielinājās no 7458 ar roku darbināmu paliktņu autokrāvējiem 2005. gadā līdz 64 706 autokrāvējiem 2007. gadā un samazinājās līdz 42 056 autokrāvējiem [izmeklēšanas periodā].
            (18) [Ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu] imports no Ķīnas uz Kopienu palielinājās no 240 639 autokrāvējiem 2005. gadā līdz 538 271 autokrāvējam 2007. gadā un līdz 584 786 autokrāvējiem [izmeklēšanas periodā]. Šis palielinājums saskaņā ar pieejamo informāciju galvenokārt ir attiecināms uz palielināto eksportu, ko veica vienīgais Ķīnas ražotājs eksportētājs, kuram ir noteikta viszemākā antidempinga maksājuma likme. Proti, Ķīnas eksports no šā konkrētā ražotāja eksportētāja procentuālā izteiksmē veido lielāko [ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu] importa pieauguma apjomu no Ķīnas uz Kopienu laikposmā no 2005. gada līdz [izmeklēšanas perioda] beigām.
            (19) Ņemot vērā iepriekš minēto situāciju, jāsecina, ka bija mainījies tirdzniecības modelis starp Kopienu, Ķīnu un Taizemi. Imports no Ķīnas turpināja palielināties, taču tas ir tieši saistāms ar tā Ķīnas ražotāja eksportētāja eksporta darbību, kurš sadarbojās sākotnējā izmeklēšanā un kuram bija noteikts vismazākais antidempinga maksājums. Savukārt imports no Taizemes laikposmā no 2005. līdz 2007. gadam pieauga par 868 % un [izmeklēšanas periodā] stabilizējās, 2005. gadā sasniedzot 564 % palielinājumu.
            (20) Kopumā, lai gan konstatētais tirdzniecības modelis liecina par zināmu eksporta saglabāšanos no Ķīnas, tas tomēr arī liecina par ievērojamu eksporta apjomu pieaugumu no Taizemes. Ķīnas eksporta saglabāšanos vai nepārtrauktu palielināšanos, lai gan laikposmā no 2007. gada līdz [izmeklēšanas periodam] daudz mazākā mērā, nekā sākotnējā izmeklēšanā konstatēts, var izskaidrot ar to, ka lielākā daļa eksporta apjomu ir no Ķīnas uzņēmuma, kuram noteikta viszemākā antidempinga maksājuma likme. Savukārt modeli, kas attiecināms uz Taizemi, varētu izskaidrot vienīgi kā tādu darbību rezultātu, kas vērstas uz pasākumu apiešanu.
            (21) Imports Kopienā no Taizemes sāka palielināties laikposmā, kad Kopiena veica sākotnējo izmeklēšanu. Tika atgādināts, ka gan Taizemes iestādes, gan iespējamie Taizemes ražotāji eksportētāji bija informēti par notiekošo izmeklēšanu. Tomēr netika saņemti pierādījumi, kas ļautu izskaidrot šo ievērojamo pieaugumu; turklāt neviens Taizemes uzņēmums nesadarbojās izmeklēšanā un nav sniedzis nepieciešamās atbildes uz anketas jautājumiem. Šajā ziņā, kā norādīts preambulas 7. apsvērumā, ir jāuzsver, ka izmeklēšanas uzsākšanas brīdī Komisijas rīcībā esošā informācija šķietami liecināja par to, ka daudzas [ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu] montēšanas operācijas tikušas veiktas Taizemē. Turklāt netika saņemti nekādi pierādījumi par to, ka Taizemē patiešām tiek izgatavoti [ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēji un to galvenās daļas]. Tādēļ, pamatojoties uz pieejamo informāciju, tiek secināts, ka cita pietiekami pamatota iemesla vai ekonomiskā pamatojuma trūkuma dēļ pamatregulas 13. panta 1. punkta nozīmē tirdzniecības modeļa maiņa radusies pēc antidempinga maksājuma piemērošanas Ķīnas izcelsmes [ar roku darbināmiem paliktņu autokrāvējiem un to galvenajām daļām].”
            16. Pēc izmeklēšanas par [antidempinga pasākumu] apiešanu tika pieņemta apstrīdētā regula.
            17. Šīs regulas 1. pantā ir paredzēts:
            “1. Galīgo antidempinga maksājumu, ko piemēro “visiem pārējiem uzņēmumiem” un kas noteikts ar Regulu (EK) Nr. 1174/2005 [Ķīnas] izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu, t.i., šasiju un hidraulikas, importam, kā noteikts 1. pantā Regulā [Nr. 1174/2005], ar šo attiecina uz ar roku darbinām[iem] paliktņu autokrāvējiem un to galvenajām daļām, t.i., šasijām un hidrauliku, kā noteikts 1. pantā Regulā [Nr. 1174/2005], kurus klasificē ar KN kodu ex84279000 un ex84312000 ( Taric  kods 8427900011 un 8431200011), tos nosūtot no Taizemes un deklarējot vai nedeklarējot kā Taizemes izcelsmes ražojumus.
            2. Maksājumus, kuru piemērošanas joma ir paplašināta ar 1. punktu, iekasē par importu, kas reģistrēts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 923/2008 2. pantu un [Pamatregulas] Nr. 384/96 13. panta 3. punktu un 14. panta 5. punktu.
            [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            18. 2008. gada oktobrī Simon Evers importēja no Taizemes ar roku darbināmus paliktņu autokrāvējus.
            19. 2009. gada 12. augustā Hauptzollamt , pamatojoties uz apstrīdēto regulu, ar paziņojumu par ievedmuitas nodokļa samaksu pieprasīja Simon Evers  samaksāt antidempinga maksājumu EUR 9666,9 apmērā.
            20. Tā kā Hauptzollamt ar 2011. gada 21. februāra lēmumu noraidīja kā nepamatotu par šo paziņojumu iesniegto sūdzību, Simon Evers iesniedza pieteikumu Finanzgericht Hamburg .
            21. Šī tiesa izteica šaubas par to, vai pamatlietā ir izpildīti pamatregulas 13. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi saistībā ar antidempinga maksājumu apiešanas konstatēšanu. Specifiskāk, tā vēlas noskaidrot, vai konkrētā eksporta no trešajām valstīm apjoma izmaiņas vien var ļaut konstatēt saikni starp importu no valstīm, kurās ir jāmaksā antidempinga maksājumi, un importu no valstīm, uz kurām ir jāattiecina antidempinga maksājums. Attiecībā uz importa no Taizemes izvērtēšanu Finanzgericht Hamburg norāda, ka tas pēc būtiskas palielināšanās 2007. gada laikā ievērojami samazinājās izmeklēšanas perioda laikā.
            22. Iesniedzējtiesa arī izsaka šaubas par faktu, ka pārmaiņas tirdzniecības modelī starp trešajām valstīm un Savienību varētu tikt piedēvētas antidempinga maksājumu ieviešanai attiecībā uz Ķīnas izcelsmes autokrāvējiem, lai gan izmeklēšanas perioda laikā imports no Ķīnas pats par sevi būtiski palielinājās. Tā kā neesot pierādījumu, kas ļautu, pirmkārt, izskaidrot ievērojamo eksporta no Taizemes pieaugumu un, otrkārt, konstatēt īstu ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju ražošanas darbību Taizemē neesamību, šķietot vismaz apšaubāmi, ka cita pietiekami pamatota cēloņa vai ekonomiska pamatojuma trūkuma dēļ pamatregulas 13. panta 1. punkta izpratnē pārmaiņas tirdzniecības modelī radušās pēc antidempinga maksājuma ieviešanas attiecībā uz Ķīnas izcelsmes ar roku darbināmiem paliktņu autokrāvējiem.
            23. Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai [apstrīdētā] regula ir spēkā neesoša tādēļ, ka Komisija, neievērojot no [pamat]regulas 13. panta izrietošos nosacījumus attiecībā uz antidempinga pasākumu apiešanas konstatēšanu, ir secinājusi apiešanas esamību tikai tādēļ, ka pēc pasākumu ieviešanas ir būtiski pieaudzis atbilstošā eksporta no Taizemes apjoms, lai arī Komisija, atsaucoties uz Taizemes eksportētāju nesadarbošanos, nav izdarījusi nekādus citus konkrētus secinājumus?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            Ievada apsvērumi
            24. Vispirms ir jānorāda, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai apstrīdētā regula ir spēkā neesoša tādēļ, ka Savienības iestādes nav juridiski pietiekami pierādījušas “apiešanas” esamību pamatregulas 13. panta 1. punkta izpratnē, jo nav konkretizētas, pirmkārt, pārmaiņas tirdzniecības modelī starp trešajām valstīm un Savienību un, otrkārt, tādas prakses, procesu un darbu esamība, kuru dēļ Taizemes eksportētāju sadarbības neesamības gadījumā neeksistē cits pietiekams cēlonis vai ekonomiskais pamatojums, izņemot antidempinga maksājuma noteikšanu.
            25. Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos Simon Evers izvirzīja citu apstrīdētās regulas spēkā neesamības pamatu, kas balstīts uz to, ka Savienības iestādes nav pierādījušas, ka antidempinga maksājuma koriģējošā ietekme tikusi mazināta līdzīgu preču cenu un/vai daudzumu izteiksmē.
            26. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir balstīta uz skaidru funkciju sadali starp valstu tiesām un Tiesu tā, ka tikai valsts tiesa, kurā lieta ir ierosināta un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas lēmumu, ir tā, kurai, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jāizvērtē, vai sprieduma taisīšanai ir vajadzīgs prejudiciāls nolēmums un kāda ir Tiesai uzdoto jautājumu piemērotība (skat. tostarp spriedumu Hoesch Metals  un Alloys , C‑373/08, EU:C:2010:68, 59. punkts).
            27. No iedibinātās judikatūras arī izriet, ka LESD 267. pants nav tiesiskās aizsardzības līdzeklis, kas ir pieejams lietas dalībniekiem lietā, ko izskata valsts tiesa, un tādējādi Tiesai nav jāizvērtē Savienības tiesību spēkā esamība tikai tādēļ, ka uz šādu jautājumu savos rakstveida apsvērumos Tiesai ir atsaucies kāds no lietas dalībniekiem (skat. spriedumu MSD Sharp & Dohme , C‑316/09, EU:C:2011:275, 23. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
            28. Šajos apstākļos apstrīdētās regulas spēkā esamības pārbaude nav jāizvērš attiecībā uz pamatiem, kurus iesniedzējtiesa nav minējusi (skat. spriedumu Nuova Agricast , C‑390/06, EU:C:2008:224, 44. punkts).
            Par apstrīdētās regulas spēkā esamību
            29. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka kopējās tirdzniecības politikas jomā un it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ. Kontrolējot šādu vērtējumu, tiesai ir tikai jāveic pārbaude attiecībā uz to, vai ievēroti procesuālie noteikumi, vai apstrīdētās izvēles izdarīšanai izmantotie fakti ir patiesi, vai šo faktu vērtējumā nav pieļautas acīmredzamas kļūdas un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (skat. spriedumu Padome un Komisija/ Interpipe Niko Tube  un Interpipe NTRP , C‑191/09 P un C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 63. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
            30. It īpaši attiecībā uz antidempinga pasākumu apiešanu pamatregulas 13. panta 1. punktā ir noteikts, ka to veido pārmaiņas tirdzniecības modelī starp trešajām valstīm un Savienību, kas izriet no prakses, procesa vai darba un kurām bez nodevas uzlikšanas nav cita pietiekama cēloņa vai ekonomiskā pamatojuma, ja ir pierādījumi, ka ir nodarīts kaitējums vai ka maksājuma korektīvā ietekme tikusi mazināta līdzīgo preču cenas un/vai daudzumu izteiksmē.
            31. Saskaņā ar šīs regulas 13. panta 3. punktu Komisijai ir pienākums uzsākt izmeklēšanu, pamatojoties uz pierādījumiem, kuri pirmšķietami norāda uz apiešanas praksi. Ja šajā izmeklēšanā konstatētie fakti ļauj secināt šādas apiešanas esamību, Komisija ierosina Padomei paplašināt antidempinga pasākumus.
            32. Tomēr neviena pamatregulas norma saistībā ar šo izmeklēšanu par apiešanas esamību nepiešķir Komisijai tiesības piespiest ražotājus un eksportētājus, pret kuriem celta prasība, piedalīties izmeklēšanā vai sniegt informāciju. Komisija tātad ir atkarīga no ieinteresēto pušu brīvas gribas sadarboties, lai tai sniegtu nepieciešamo informāciju.
            33. Šī iemesla dēļ Savienības likumdevējs pamatregulas 18. panta 1. punktā ir paredzējis, ka gadījumā, ja kāda no ieinteresētajām pusēm atsakās darīt pieejamu vai kā citādi nesniedz nepieciešamo informāciju šajā regulā paredzētajā termiņā vai arī ievērojami kavē izmeklēšanu, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem, var izdarīt pagaidu vai galīgos konstatējumus, pozitīvus vai negatīvus.
            34. Turklāt šīs pašas regulas 18. panta 6. punktā ir precizēts, ka, ja ieinteresētā puse nevēlas sadarboties vai sadarbojas tikai daļēji un līdz ar to netiek sniegta būtiska informācija, izmeklēšanas iznākums šai pusei var būt nelabvēlīgāks nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies.
            35. Kaut arī pamatregulā un it īpaši tās 13. panta 3. punktā ir nostiprināts princips, saskaņā ar kuru apiešanas pierādīšanas pienākums attiecas uz Savienības iestādēm, tomēr, ieinteresēto pušu nesadarbošanās gadījumā paredzot, ka iestādes var balstīt izmeklēšanas par apiešanas esamību secinājumus uz pieejamiem datiem un ka ieinteresētās personas, kas saistībā ar to nav sadarbojušās, var būt nelabvēlīgākā situācijā, pamatregulas 18. panta 1. un 6. punkts ir vērsts uz to, lai būtiski atvieglotu minēto pienākumu.
            36. Protams, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 68. un 69. punktā, no pamatregulas 18. panta formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs nav paredzējis izveidot likumīgu prezumpciju, kas ieinteresēto vai iesaistīto pušu nesadarbošanās gadījumā ļautu tieši secināt, ka pastāv apiešana, un tādā veidā atbrīvot Savienības iestādes no jebkāda pienākuma sniegt pierādījumus. Tomēr, ņemot vērā iespēju nonākt pie šādiem konstatējumiem, arī galīgiem, pamatojoties uz pieejamajiem datiem, un tādēļ attiekties mazāk labvēlīgi pret pusi, kura nesadarbojas vai sadarbojas tikai daļēji, nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies, ir skaidrs, ka Savienības iestādēm ir tiesības balstīties uz atbilstošu netiešu pierādījumu kopumu, kas ļauj konstatēt apiešanu pamatregulas 13. panta 1. punkta izpratnē.
            37. Jebkurš cits risinājums varētu mazināt Savienības tirdzniecības aizsardzības pasākumu efektivitāti ikreiz, kad Savienības iestādes saskaras ar atteikumu sadarboties saistībā ar izmeklēšanu, kas vērsta uz apiešanas konstatēšanu.
            38. Apstrīdētās regulas spēkā esamības jautājums ir jāizvērtē šo apsvērumu gaismā.
            39. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka šajā lietā Taizemes ražotāji eksportētāji, kā arī Taizemes iestādes nesadarbojās izmeklēšanā par apiešanu. Turklāt tikai viens Ķīnas ražotājs eksportētājs deklarēja savus pārdošanas darījumus saistībā ar eksportu uz Savienību, kā arī saistībā ar ļoti ierobežotu eksportu uz Taizemi, un no Ķīnas iestādēm netika saņemts neviens apsvērums.
            40. Kā izriet no apstrīdētās regulas preambulas 6. apsvēruma, Komisija jau kopš izmeklēšanas par apiešanu uzsākšanas informēja Ķīnas un Taizemes iestādes, attiecīgos Kopienas ražotājus eksportētājus un importētājus, kā arī Kopienas ražotājus. Turklāt anketas tika nosūtītas minētajiem ražotājiem eksportētājiem un Kopienas eksportētājiem, kuriem tādējādi radās iespēja paust savu viedokli un tikt uzklausītiem Komisijā.
            41. Šo ieinteresēto personu sadarbības atteikuma dēļ Padome no Taizemes un Ķīnas uz Kopienu eksportēto ar roku darbināmo paliktņu autokrāvēju apjomu un vērtību noteica, pamatojoties uz vienīgo pieejamo informāciju, proti, statistikas datiem, kurus saskaņā ar pamatregulas 14. panta 6. punktu bija savākušas dalībvalstis un apkopojusi Komisija, kā arī Eurostat  datiem.
            42. Šī informācija Savienības iestādēm ļāva secināt, ka pēc antidempinga pasākumu ieviešanas attiecībā uz Ķīnas izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju importu, ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju imports no Taizemes palielinājās no 7458 autokrāvējiem 2005. gadā līdz 64 706 autokrāvējiem 2007. gadā un samazinājās līdz 42 056 autokrāvējiem izmeklēšanas periodā. Laikposmā no 2005. līdz 2007. gadam tas veidoja palielinājumu par 868 % un salīdzinājumā ar 2005. gadu izmeklēšanas periodā sasniedza 564 % palielinājumu.
            43. Attiecībā uz ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju importu no Ķīnas uz Savienību Savienības iestādes norādīja, ka tas palielinājās no 240 639 autokrāvējiem 2005. gadā līdz 538 271 autokrāvējam 2007. gadā un līdz 584 786 autokrāvējiem izmeklēšanas periodā. Pamatojoties uz šo iestāžu rīcībā esošo informāciju, minēto pieaugumu galvenokārt izskaidroja Ķīnas ražotāja eksportētāja eksporta pieaugums, kuram tika piemērota viszemākā antidempinga maksājuma likme, proti, 7,6 %, lai gan pārējiem Ķīnas ražotājiem eksportētājiem tika noteikts antidempinga maksājums no 28,5 % līdz 46,7 %.
            44. No šiem elementiem izriet, pirmkārt, ka imports no Taizemes ļoti būtiski pieauga kopš 2005. gada, proti, no brīža, kad importam no Ķīnas sāka piemērot antidempinga maksājumus, otrkārt, ka pastāvēja ticams ekonomisks iemesls, lai pamatotu šī iepriekš minētā importa palielināšanos no 2005. gada, un, treškārt, ka šis palielinājums bija ievērojami mazāks nekā importam no Taizemes.
            45. Simon Evers tomēr apgalvo, ka tirdzniecības modelis starp trešajām valstīm un Savienību būtiski nemainījās, ņemot vērā, ka pārmaiņas tirdzniecības modelī pamatregulas 13. panta 1. punkta izpratnē raksturo tas, ka importam no valstīm, kurās ir jāmaksā antidempinga maksājums, bija jāsamazinās pēc antidempinga pasākumu stāšanās spēkā, savukārt līdzīgu preču importam no valsts, kura šķietami ir veikusi apiešanu, bija jāpalielinās.
            46. Pamatlietā šāds nosacījums neesot izpildīts.
            47. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasība saistībā ar importa no valsts, kurā jāmaksā antidempinga maksājums, aizstāšanu ar importu no valsts, kura pieļāvusi apiešanu, nav ietverta pamatregulas 13. panta 1. punktā kā apiešanas esamības obligāts nosacījums.
            48. Turklāt, kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 87. punktā, “apiešanas” definīcija pamatregulas 13. panta 1. punktā ir formulēta ļoti vispārīgi, kas Savienības iestādēm dod ļoti plašu novērtējuma brīvību, un ka it īpaši nav nekādi precizēta “pārmaiņu tirdzniecības modelī starp trešām valstīm un Savienību” būtība un nosacījumi.
            49. Līdz ar to ir jākonstatē, ka Padome no tiesību viedokļa ir pietiekami konstatējusi pārmaiņas tirdzniecības modelī starp Ķīnu, Taizemi un Savienību.
            50. Otrkārt, iesniedzējtiesas izteiktās šaubas par apstrīdētās regulas spēkā esamību ir balstītas arī uz to, ka Savienības iestādes neesot sniegušas pierādījumus par to, ka pārmaiņas tirdzniecības modelī starp attiecīgajām trešajām valstīm un Savienību radušās attiecībā uz Ķīnas izcelsmes precēm ieviestā antidempinga maksājuma apiešanas dēļ.
            51. Kā izriet no pamatregulas 13. panta 1. punkta, apiešanas esamība prasa, lai tiktu konstatēts, ka bez antidempinga maksājuma uzlikšanas nav cita pietiekama cēloņa vai ekonomiskā pamatojuma prakses, procesu vai darbu esamībai, kas izraisījušas pārmaiņas tirdzniecības modelī starp trešajām valstīm un Savienību.
            52. Konkrētajā gadījumā no apstrīdētās regulas izriet, ka, lai konstatētu šādas apiešanas esamību, iestādes ir balstījušās uz atbilstošu netiešu pierādījumu kopumu. Tās ir konstatējušas, ka pārmaiņas tirdzniecības modelī starp Taizemi un Savienību sākās tieši pēc antidempinga maksājuma ieviešanas importam no Ķīnas. Šī sakritība laikā ir uzskatāma par būtisku norādi, kas ļauj konstatēt loģisku un pamatotu saikni starp būtisku importa no Taizemes pieaugumu un antidempinga maksājuma ieviešanu.
            53. Turklāt no apstrīdētās regulas preambulas 21. apsvēruma izriet, ka izmeklēšanas par apiešanu uzsākšanas laikā Komisijas rīcībā esošā informācija šķietami norādīja, ka attiecīgās preces būtiskas montāžas operācijas ir tikušas veiktas Taizemē.
            54. Visbeidzot, ne Taizemes un Ķīnas ražotāji eksportētāji, ne Taizemes valdība Savienības iestādēm nav snieguši pierādījumus, kas ļautu izskaidrot būtisku ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju importa no Taizemes palielināšanos. It īpaši šīs iestādes nav saņēmušas nekādus pierādījumus, kas norādītu, ka reāli pastāvēja ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju ražošana Taizemē.
            55. Tātad attiecīgo uzņēmumu un valsts iestāžu sadarbības neesamība apiešanas izmeklēšanas laikā liedza Savienības iestādēm ar pārliecību konstatēt pārmaiņu tirdzniecības modelī starp Taizemi un Savienību iemeslus.
            56. Situācijā, ko raksturo pilnīgs atteikums sadarboties izmeklēšanā par apiešanu, Savienības iestādēm tādējādi ir tiesības balstīties uz norādēm, lai konstatētu tādas prakses, procesu un darbu esamību Taizemē, kas vērsti vienīgi uz to, lai apietu antidempinga maksājumus attiecībā uz importu no Ķīnas. Šādos apstākļos iesaistītajām pusēm ir jāsniedz pierādījumi par citu pamatotu iemeslu, kas attaisno šādas darbības, kas nav izvairīšanās no antidempinga maksājuma (pēc analoģijas skat. spriedumu lietā Brother International , C‑26/88, EU:C:1989:637, 29. punkts).
            57. No minētā izriet, ka, apstrīdētajā regulā uzskatot, ka ir notikusi pasākumu apiešana pamatregulas 13. panta 1. punkta izpratnē, Padome nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā.
            58. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatbild, ka iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma izvērtējums nav atklājis nevienu elementu, kas var skart apstrīdētās regulas spēkā esamību.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            59. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
            Iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma izvērtējums nav atklājis nevienu elementu, kas var skart Padomes 2009. gada 11. jūnija Regulas (EK) Nr. 499/2009, ar kuru galīgo antidempinga maksājumu, kas ar Regulu (EK) Nr. 1174/2005 noteikts Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes ar roku darbināmu paliktņu autokrāvēju un to galveno daļu importam, attiecina uz šā paša ražojuma importu, to nosūtot no Taizemes un deklarējot vai nedeklarējot kā Taizemes izcelsmes ražojumu, spēkā esamību.


Tiesas spriedums 1996. gada 24. oktobrī. # Aannemersbedrijf P.K. Kraaijeveld BV u.c. pret Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van State - Nīderlande. # Vide - Direktīva 85/337/EEK. # Lieta C-72/95.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 17.decembrī. # Connemara Machine Turf Co. Ltd pret Coillte Teoranta. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court - Īrija. # Publiskie piegādes līgumi. # Lieta C-306/97.