title: Lieta T-257/16: Prasība, kas celta 2016. gada 19. maijā – NM/Eiropadome

text:
               11.7.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 251/43

         Prasība, kas celta 2016. gada 19. maijā – NM/Eiropadome
   (Lieta T-257/16)
   (2016/C 251/49)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: NM (Lezbas sala, Grieķija) (pārstāvji – B. Burns, Solicitor, un P. O’Shea, BL)

      Atbildētāja: Eiropadome

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt 2016. gada 18. marta Eiropadomes un Turcijas vienošanos “2016. gada 18. marta ES un Turcijas paziņojums”;

               —

               piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītājs izvirza piecus pamatus.

               1.

               Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka 2016. gada 18. marta Eiropadomes un Turcijas vienošanās “2016. gada 18. marta ES un Turcijas paziņojums” nav saderīga ar ES pamattiesībām, it īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1., 18. un 19. pantu.

               2.

               Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Turcija nav droša trešā valsts Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvas 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV 2005, L 326, 13. lpp.), 36. panta izpratnē.

               3.

               Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka esot vajadzējis ieviest Padomes 2001. gada 20. jūlija Direktīvu 2001/55/EK par obligātajiem standartiem, lai pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā sniegtu tām pagaidu aizsardzību, un par pasākumiem, lai līdzsvarotu dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas (OV 2001, L 212, 12. lpp.).

               4.

               Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka strīdīgā vienošanās faktiski esot saistošs līgums vai “akts”, kas prasītājam rada tiesiskas sekas, un ka, tā kā nav ievērots LESD 218. pants un/vai 78. panta 3. punkts, kopsakarā vai atsevišķi, strīdīgā vienošanās neesot spēkā.

               5.

               Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka esot pārkāpts kolektīvas izraidīšanas aizliegums Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. panta 1. punkta izpratnē.


title: Lieta C-595/13: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 21. novembrī iesniedza Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) — Staatssecretaris van Financiën , otra lietas dalībniece: Fiscale Eenheid X NV cs

text:
               8.2.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 39/7

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 21. novembrī iesniedza Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) — Staatssecretaris van Financiën, otra lietas dalībniece: Fiscale Eenheid X NV cs

   (Lieta C-595/13)
   2014/C 39/12
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Hoge Raad der Nederlanden

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Staatssecretaris van Financiën

      Atbildētāja: Fiscale Eenheid X NV cs

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Sestās direktīvas (1) 13. panta B daļas ievads un d) punkta 6. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sabiedrība, kuru ir izveidojis vairāk nekā viens ieguldītājs ar vienīgu mērķi — savāktos aktīvus ieguldīt nekustamajā īpašumā, var tikt uzskatīta par īpašu ieguldījumu fondu šī noteikuma izpratnē?

               2)

               Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas ievads un d) punkta 6. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar jēdzienu “vadīšana” [pārvaldība] ir jāsaprot arī sabiedrības nekustamā īpašuma faktiskā izmantošana, ko sabiedrība ir uzticējusi trešajai personai?

      (1)  Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.).


title: Lieta C-259/05: Tiesas (pirmā palāta) spriedums 2007. gada 21. jūnijā ( Rechtbank te Rotterdam (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Krimināltiesvedība pret Omni Metal Service (Regula (EEK) Nr. 259/93 — Atkritumi — Vadi, kas sastāv no vara un PVC — Eksports uz Ķīnu reģenerācijai — Kategorija GC 020 — Jaukti atkritumi — Divu Atkritumu zaļajā sarakstā minēto vielu kombinācija — Šo jaukto atkritumu neiekļaušana minētajā sarakstā — Sekas)

text:
               4.8.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 183/5

         Tiesas (pirmā palāta) spriedums 2007. gada 21. jūnijā (Rechtbank te Rotterdam (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Krimināltiesvedība pret Omni Metal Service

   (Lieta C-259/05) (1)

   (Regula (EEK) Nr. 259/93 - Atkritumi - Vadi, kas sastāv no vara un PVC - Eksports uz Ķīnu reģenerācijai - Kategorija GC 020 - Jaukti atkritumi - Divu Atkritumu zaļajā sarakstā minēto vielu kombinācija - Šo jaukto atkritumu neiekļaušana minētajā sarakstā - Sekas)
   (2007/C 183/07)
   Tiesvedības valoda — holandiešu
   Iesniedzējtiesa
   Rechtbank te Rotterdam
   Lietas dalībniece pamata procesā
   Omni Metal Service
   Priekšmets
   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Rechtbank te Rotterdam — Padomes 1993. gada 1. februāra Regulas (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās (OV L 30, 1. lpp.) interpretācija — Vadu ar diametru 15 cm, kuri sastāv no dažādām vielām, atkritumi vai tādi atkritumi, kas nav uzskatāmi par elektronisko iekārtu atkritumiem minētās regulas II pielikuma Atkritumu zaļajā sarakstā paredzētās kategorijas GC 020 nozīmē — Iespēja pārvadāt šos atkritumus, neievērojot paziņošanas procedūru, vai neprasot tos pārvadāt atsevišķi
   Rezolutīvā daļa:

               1)

               Padomes 1993. gada 1. februāra Regulas (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās, kas grozīta ar Komisijas 2001. gada 28. decembra Regulu (EK) Nr. 2557/2001, II pielikuma Atkritumu zaļajā sarakstā paredzētā GC 020 kategorija ir jāinterpretē tā, ka vadi tajā ietilpst tikai tad, ja tie ir no elektroniskām iekārtām;

               2)

               Regula Nr. 259/93, kas grozīta ar Regulu Nr. 2557/2001, ir jāinterpretē tā, ka tas, ka atkritumu sajaukums sastāv no divām vielām, kuras gan viena, gan otra ir iekļautas II pielikuma Atkritumu zaļajā sarakstā, nenozīmē, ka uz šiem jauktajiem atkritumiem attiecas regulējums, kas ar šo regulu noteikts šajā sarakstā minētajiem atkritumiem.

      (1)  OV C 243, 1.10.2005.


title: Lieta C-513/09: Prasība, kas celta 2009. gada 11. decembrī — Eiropas Komisija/Beļģijas Karaliste

text:
               13.2.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 37/25

         Prasība, kas celta 2009. gada 11. decembrī — Eiropas Komisija/Beļģijas Karaliste
   (Lieta C-513/09)
   2010/C 37/32
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — V. Peere un A. Marghelis)

      Atbildētāja: Beļģijas Karaliste

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 6. septembra Direktīvas 2006/66/EK par baterijām un akumulatoriem, un bateriju un akumulatoru atkritumiem un ar ko atceļ Direktīvu 91/157/EEK (1), prasības, vai katrā ziņā nepaziņojot Komisijai par šo aktu pieņemšanu, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Termiņš Direktīvas 2006/66/EK transponēšanai beidzās 2008. gada 26. septembrī. Tomēr šīs prasības celšanas brīdī atbildētāja vēl nebija veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai transponētu direktīvu vai, katrā ziņā, nebija par to paziņojusi Komisijai.

      (1)  OV L 266, 1. lpp.


title: Lieta C-554/09: Tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 28. jūlija spriedums ( Oberlandesgericht Stuttgart (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — kriminālprocess pret Andreas Michael Seeger (Autotransports — Pienākums lietot tahogrāfu — Izņēmumi transportlīdzekļiem, kas pārvadā materiālus — Jēdziens materiāli — Tukšu pudeļu pārvadāšana vīna un dzērienu tirgotāja transportlīdzeklī)

text:
               8.10.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 298/5

         Tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 28. jūlija spriedums (Oberlandesgericht Stuttgart (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — kriminālprocess pret Andreas Michael Seeger

   (Lieta C-554/09) (1)

   (Autotransports - Pienākums lietot tahogrāfu - Izņēmumi transportlīdzekļiem, kas pārvadā materiālus - Jēdziens “materiāli” - Tukšu pudeļu pārvadāšana vīna un dzērienu tirgotāja transportlīdzeklī)
   2011/C 298/07
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

      Oberlandesgericht Stuttgart

      Lietas dalībnieks pamata procesā

      Andreas Michael Seeger

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Oberlandesgericht Stuttgart — Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, (OV L 102, 1. lpp.) 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta otrā ievilkuma interpretācija — Atkāpes saturošs regulējums, kurā cita starpā automobīļiem, kas tiek izmantoti materiālu pārvadāšanai, kas vadītājam ir nepieciešami viņa profesionālās darbības veikšanai, ir paredzēts atbrīvojums no pienākuma būt aprīkotām ar kontrolierīci — Šīs atkāpes piemērojamība attiecībā uz tukšu pudeļu, kas atrodas vīna un dzērienu tirgotāja automobīlī, transportu — “Materiāla” jēdziens

      Rezolutīvā daļa:

   Jēdziens “materiāli”, kas minēts Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta otrajā ievilkumā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver tādus iepakojumu materiālus kā tukšās pudeles, ko pārvadā vīna un dzērienu tirgotājs, kas vada veikalu, reizi nedēļā veic piegādes saviem klientiem un, to darot, savāc tukšo taru, lai to aizvestu savam vairumtirgotājam.

      (1)  OV C 80, 27.03.2010.


title: Lieta C-342/07: Prasība, kas celta 2007. gada 24. jūlijā — Eiropas Kopienu Komisija/Grieķijas Republika

text:
               8.9.2007

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 211/30

         Prasība, kas celta 2007. gada 24. jūlijā — Eiropas Kopienu Komisija/Grieķijas Republika
   (Lieta C-342/07)
   (2007/C 211/58)
   Tiesvedības valoda — grieķu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — M. Patakia un B. Schima)

      Atbildētāja: Grieķijas Republika
   Prasījumi:

               —

               atzīt, ka, nepieņemot vai katrā ziņā nepaziņojot Komisijai par normatīviem un administratīviem aktiem, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 16. decembra Direktīvas 2002/91/EK (1) par ēku energoefektivitāti prasības, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva;

               —

               piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Termiņš Direktīvas 2002/91/EK transponēšanai valsts iekšējās tiesībās beidzās 2006. gada 4. janvārī.

      (1)  OV L 1, 4.1.2003., 65. lpp.


title: Lieta C-234/07: Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 29. novembra rīkojums — Eiropas Kopienu Komisija/Portugāles Republika

text:
               23.2.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 51/39

         Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 29. novembra rīkojums — Eiropas Kopienu Komisija/Portugāles Republika
   (Lieta C-234/07) (1)

   (2008/C 51/70)

      Tiesvedības valoda — portugāļu

   Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 155, 7.7.2007.


title: Lieta T-68/08: Prasība, kas celta 2008. gada 6. februārī — FIFA /Komisija

text:
               26.4.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 107/30

         Prasība, kas celta 2008. gada 6. februārī — FIFA/Komisija
   (Lieta T-68/08)
   (2008/C 107/51)
   Tiesvedības valoda — angļu
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Fédération Internationale de Football Association (FIFA), Cīrihe (Šveice) (pārstāvji — E. Batchelor, F. Young, Solicitors, un A. Barav, lawyer)

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija
   Prasītājas prasījumi:

               —

               pilnībā vai daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 16. oktobra Lēmumu 2007/730/EK par to Apvienotās Karalistes pasākumu saderību ar Kopienu tiesībām, kuri pieņemti saskaņā ar 3.a panta 1. punktu Padomes Direktīvā 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, it īpaši ar tās 1.–3. pantu;

               —

               piespriest Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt FIFA tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo tiesvedību.

         Pamati un galvenie argumenti
   Atbilstoši Padomes Direktīvas 89/552/EEK (1) 3.a pantam dalībvalstis var sastādīt sporta vai citu pasākumu sarakstu, kas tiek uzskatīti par “īpaši svarīgiem sabiedrībai”. Uz pasākumiem sarakstā neattiecas ekskluzīvās raidīšanas tiesības, kas lielai daļai sabiedrības šajā dalībvalstī liedz iespēju skatīties pasākumu tiešraidē vai vēlākās reportāžās bezmaksas televīzijā.
   Prasītāja lūdz atcelt Komisijas 2007. gada 16. oktobra Lēmumu 2007/730/EK (2), ar kuru Komisija atzina, ka Apvienotās Karalistes sastādītais saraksts atbilstoši Padomes Direktīvas 89/552/EEK 3.a panta 1. punktam, uzskaitot visas 64 FIFA Pasaules kausa futbola spēles, ir atbilstošs Kopienu tiesībām. Tas neļauj FIFA sniegt ekskluzīvu licenci raidorganizācijām FIFA Pasaules kausa spēļu tiešraidei Apvienotajā Karalistē.
   Savas prasības pamatojumam prasītāja norāda, ka Komisijas lēmums pārkāpj būtiskas procesuālas prasības, jo tajā nav norādīti iemesli, kādēļ visas 64 FIFA Pasaules kausa spēles ir ietvertas Apvienotās Karalistes sarakstā.
   Turklāt prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums pārkāpj Direktīvu 89/552/EEK, jo Apvienotās Karalistes iestādes pasākuma pieņemšanai izmanto neskaidru un nepārskatāmu procedūru un ne visas spēles FIFA Pasaules kausa ietvaros bija īpaši svarīgas Apvienotās Karalistes sabiedrībai.
   Prasītāja arī uzskata, ka apstrīdētais lēmums pārkāpj prasītājas īpašumtiesības, neļaujot tai sniegt ekskluzīvas licences FIFA Pasaules kausa spēļu tiešraidei Apvienotajā Karalistē.
   Prasītāja turklāt apgalvo, ka apstrīdētais lēmums pārkāpj EK līguma noteikumus par pakalpojumu sniegšanas brīvību, neļaujot prasītājai izsniegt licences un raidorganizācijām neļaujot iegūt ekskluzīvās tiešraides tiesības attiecībā uz FIFA Pasaules kausa spēlēm, kas tika pārraidītas Apvienotajā Karalistē.
   Prasītāja arī uzskata, ka apstrīdētais lēmums pārkāpj EK līguma noteikumus par konkurenci, atļaujot ļaunprātīgu apvienotā dominējošā stāvokļa izmantošanu un/vai pret konkurenci vērstu nolīgumu par starptautisko futbola spēļu tiešraides tiesību pirkšanu Apvienotajā Karalistē, un ierobežojot konkurenci ar to saistītajā brīvajā (nekodētajā) televīzijā, reklāmas un pieprasītu sporta raidījumu maksas televīzijas tirgū.
   Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka apstrīdētais lēmums pārkāpj EK līguma noteikumus par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, ierobežojot jaunpienācēju vai iespējamo jaunpienācēju attiecīgajā Apvienotās Karalistes tirgū piekļuvi ekskluzīvām FIFA Pasaules kausa spēļu tiešraides tiesībām Apvienotajā Karalistē.

      (1)  Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.).

      (2)  Komisijas 2007. gada 16. oktobra Lēmums 2007/730/EK par to Apvienotās Karalistes pasākumu saderību ar Kopienu tiesībām, kuri pieņemti saskaņā ar 3.a panta 1. punktu Padomes Direktīvā 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 295, 12. lpp.).


title: Lieta F-130/14: Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2016. gada 19. jūlija spriedums – Earlie/Parlaments Civildienests – Ierēdnis – Bijušais ierēdnis – Ieturējumi no izdienas pensijas – Uzturlīdzekļi par labu bijušā ierēdņa bijušajai laulātajai – Valsts tiesas izdots rīkojums par mantas arestu – Mantas aresta atcelšana – Jauns rīkojums, ar kuru bijušajam ierēdnim ir noteikts pienākums dot norādījumu Parlamentam izmaksāt uzturlīdzekļus viņa bijušajai laulātajai – Bijušā ierēdņa atbilstoši norādījumi – Bijušā ierēdņa vēlāki norādījumi, lūdzot pārtraukt maksājumus viņa bijušajai laulātajai – Parlamenta izpildes atteikums – Ģimenes tiesības – Valsts tiesas ekskluzīva jurisdikcija – Lojālas sadarbības pienākums

text:
               3.10.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 364/29

      Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2016. gada 19. jūlija spriedums – Earlie/Parlaments
      (Lieta F-130/14) (1)

      (Civildienests - Ierēdnis - Bijušais ierēdnis - Ieturējumi no izdienas pensijas - Uzturlīdzekļi par labu bijušā ierēdņa bijušajai laulātajai - Valsts tiesas izdots rīkojums par mantas arestu - Mantas aresta atcelšana - Jauns rīkojums, ar kuru bijušajam ierēdnim ir noteikts pienākums dot norādījumu Parlamentam izmaksāt uzturlīdzekļus viņa bijušajai laulātajai - Bijušā ierēdņa atbilstoši norādījumi - Bijušā ierēdņa vēlāki norādījumi, lūdzot pārtraukt maksājumus viņa bijušajai laulātajai - Parlamenta izpildes atteikums - Ģimenes tiesības - Valsts tiesas ekskluzīva jurisdikcija - Lojālas sadarbības pienākums)
      (2016/C 364/33)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Thomas Earlie (Seviļa, Spānija) (pārstāvis – D. Bergin, solicitor)

         Atbildētājs: Eiropas Parlaments (pārstāvji – M. Dean un M. Ecker)

         Persona, kas iestājusies lietā atbildētāja prasījumu atbalstam: Mary Earlie Gibbons (Dublina, Īrija) (pārstāvis – H. Millar, solicitor)

         Priekšmets

      Prasība atcelt lēmumu ieturēt no prasītāja pensijas naudas summu, kas atbilst uzturlīdzekļiem, kuri viņam ir jāmaksā par labu savai bijušajai laulātajai, jo šis lēmums, pēc viņa domām, ir ticis pieņemts, neievērojot valsts tiesas spriedumu par laulības šķiršanu, un prasība par zaudējumu atlīdzību saistībā ar nodarīto morālo un mantisko kaitējumu

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  prasību noraidīt;

                  2)

                  T. Earlie sedz savus un atlīdzina Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  M. Earlie sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

         (1)  OV C 34, 2.2.2015., 52. lpp.


title: Lieta T-182/14: Vispārējās tiesas 2015. gada 23. aprīļa rīkojums – Marzocchi Pompe/ITSB – Settima Meccanica (“ELIKA”)

text:
               22.6.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 205/42

         Vispārējās tiesas 2015. gada 23. aprīļa rīkojums – Marzocchi Pompe/ITSB – Settima Meccanica (“ELIKA”)
   (Lieta T-182/14) (1)

   (2015/C 205/57)
   Tiesvedības valoda – itāļu
   Otrās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 159, 26.5.2014.


title: Lieta T-3/16: Vispārējās tiesas 2017. gada 5. jūlija spriedums – Allstate Insurance/EUIPO (“DRIVEWISE”) Eiropas Savienības preču zīme — Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “DRIVEWISE” reģistrācijas pieteikums — Absolūts atteikuma pamats — Aprakstošs raksturs — Atšķirtspējas neesamība — Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 2. punkts — Regulas Nr. 207/2009 75. pants

text:
               21.8.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 277/37

         Vispārējās tiesas 2017. gada 5. jūlija spriedums – Allstate Insurance/EUIPO (“DRIVEWISE”)
   (Lieta T-3/16) (1)

   (Eiropas Savienības preču zīme - Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “DRIVEWISE” reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamats - Aprakstošs raksturs - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 2. punkts - Regulas Nr. 207/2009 75. pants)
   (2017/C 277/54)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Allstate Insurance Company (Northfield, Ilinoisa, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvji – G. Würtenberger un N. Martzivanou, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji – A. Folliard-Monguiral un K. Doherty)

      Priekšmets

   Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2015. gada 8. oktobra lēmumu lietā R 956/2015-2 attiecībā uz pieteikumu vārdisku apzīmējumu “DRIVEWISE” reģistrēt kā Eiropas Savienības preču zīmi

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Allstate Insurance Company atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 78, 29.2.2016.


title: Lieta C-509/08: Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 8. jūlija rīkojums — Eiropas Kopienu Komisija/Luksemburgas Lielhercogiste

text:
               21.11.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 282/32

         Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 8. jūlija rīkojums — Eiropas Kopienu Komisija/Luksemburgas Lielhercogiste
   (Lieta C-509/08) (1)

   2009/C 282/57

      Tiesvedības valoda — franču

   Tiesas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 32, 07.02.2009.


title: Tiesas Spriedums (otrā palāta) 2004. gada 10. jūnijā lietā C-168/02 (lūgums saņemt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Oberster Gerichtshof): Rudolf Kronhofer pret Marianne Maier, Christian Möller, Wirich Hofius, Zeki Karan1 (Briseles Konvencija — 5. panta 3. punkts — Jurisdikcija attiecībā uz deliktu un kvazideliktu — Vieta, kurā kaitējuma fakts ir noticis — Zaudējumi mantai, kas ciesti, ieguldot kapitālu citā Līgumslēdzējā valstī)

text:
               24.7.2004

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 190/2

      TIESAS SPRIEDUMS

   (otrā palāta)
   2004. gada 10. jūnijā
   lietā C-168/02 (lūgums saņemt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Oberster Gerichtshof): Rudolf Kronhofer pret Marianne Maier, Christian Möller, Wirich Hofius, Zeki Karan1
   (Briseles Konvencija - 5. panta 3. punkts - Jurisdikcija attiecībā uz deliktu un kvazideliktu - Vieta, kurā kaitējuma fakts ir noticis - Zaudējumi mantai, kas ciesti, ieguldot kapitālu citā Līgumslēdzējā valstī)
   (2004/C 190/03)
   Tiesvedības valoda: vācu
   Lietā C-168/02 par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši 1971. gada 3. jūnija Protokolam par Tiesas sniegto interpretāciju 1968. gada 27. septembra Konvencijai par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp Rudolf Kronhofer un Marianne Maier, Christian Möller, Wirich Hofius, Zeki Karan prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 5. panta 3. punktu iepriekš minētajā 1968. gada 27. septembra konvencijā (OV L 299, 1972., 32. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp. un – grozītais teksts – 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles pievienošanos (OV L 285, 1. lpp.) un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos (OV C 15, 1997., 1. lpp.), Tiesa (otrā palāta palāta) šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs C.W.A.Timmermans, tiesneši J. N. Cunha Rodrigues (referents), J.-P. Puissochet un R. Schintgenun, tiesnese N. Colneric, ģenerāladvokāts: P. Léger, sekretārs: H. von Holstein, sekretāra palīgs, 2004. gada 10. jūnijā ir pasludinājusi spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda:
   5. panta 3. punkts 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos, ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos, ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles pievienošanos un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos, ir interpretējams tā, ka izteiciens “vietā, kurā kaitējuma fakts ir noticis” neattiecas uz prasītāja domicila vietu, kur atrodas “tā mantisko attiecību centrs”, tikai tā iemesla dēļ, ka tas tajā ir cietis finansiālus zaudējumus, kas radušies, daļas mantas pazaudēšanas rezultātā, kas notika un tika ciesta citā Līgumslēdzējā valstī.


title: Lieta C-485/14: Prasība, kas celta 2014. gada 3. novembrī  – Eiropas Komisija/Francijas Republika

text:
               12.1.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 7/18

         Prasība, kas celta 2014. gada 3. novembrī – Eiropas Komisija/Francijas Republika
   (Lieta C-485/14)
   (2015/C 007/24)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – J.-F. Brakeland un W. Roels)

      Atbildētāja: Francijas Republika

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, atbrīvojot no nodokļa, kas maksājams par īpašuma tiesību nodošanu bez atlīdzības, ziedojumus un novēlējumus publisko tiesību organizācijām vai sabiedriskā labuma organizācijām tikai tad, ja minētās organizācijas ir reģistrētas Francijā vai dalībvalstī vai Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstī, kas ar Franciju ir noslēgusi divpusēju konvenciju, Francijas Republika nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 63. pantā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 40. pantā paredzētos pienākumus, un

               —

               piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Komisija uzskata, ka atbilstoši Francijas tiesiskajam regulējumam – kā to ir interpretējusi nodokļu administrācija – no nodokļa, kas maksājams par īpašuma tiesību nodošanu bez atlīdzības, tiek atbrīvoti ziedojumi un novēlējumi publisko tiesību organizācijām vai sabiedriskā labuma organizācijām tikai tad, ja minētās organizācijas ir reģistrētas Francijā vai dalībvalstī vai Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstī, kas ar Franciju ir noslēgusi divpusēju konvenciju. Komisija uzskata, ka tas ir EKL 56. pantā un EEZ līguma 40. pantā paredzētas kapitāla aprites ierobežojums.
   Šīs izvēles attaisnošanai Francijas Republika galvenokārt apgalvo, ka Francijas tiesiskajā regulējumā tiek nošķirti nodokļu maksātāji, kuri neatrodas objektīvi salīdzināmā situācijā, un, pakārtoti, atsaucas uz vispārējo interešu apsvērumiem, kas balstīti uz vajadzību nodrošināt nodokļu piedziņu.
   Komisija apstrīd šo attaisnojumu. Atbilstoši Komisijas apgalvotajam strīdīgajās tiesību normās ir noteikta atšķirība atbilstoši tikai ģeogrāfiskajiem kritērijiem. Turklāt Komisija uzskata, ka atsauce uz vispārējo interešu apsvērumiem neatbilst judikatūrā un it īpaši spriedumā Persche
       (1) noteiktajiem kritērijiem. Visbeidzot Komisija uzskata, ka kapitāla aprites ierobežojums katrā ziņā ir nesamērīgs.

      (1)  Spriedums Persche, C-318/07, ECLI:EU:C:2009:33.


               16.6.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 216/10

         EBTA Uzraudzības iestādes 2015. gada 17. decembrī iesniegtā prasība pret Lihtenšteinas Firstisti
   (Lieta E-32/15)
   (2016/C 216/07)
   EBTA Uzraudzības iestāde (35 rue Belliard, 1040 Brussels, Belgium), ko pārstāv EBTA Uzraudzības iestādes pārstāvji Carsten Zatschler, Øyvind Bø un Marlene Lie Hakkebo, 2015. gada 17. decembrī iesniedza EBTA Tiesai prasību pret Lihtenšteinas Firstisti.
   EBTA Uzraudzības iestāde pieprasa, lai EBTA Tiesa:

               1)

               atzīst, ka Lihtenšteinas Firstiste nav izpildījusi savas saistības saskaņā ar Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu VIII pielikuma 24.f punktā minētajiem aktiem:

                           —

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīva 2006/126/EK par vadītāju apliecībām,

                           —

                           Komisijas 2011. gada 28. novembra Direktīva 2011/94/ES, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/126/EK par vadītāju apliecībām,

                           —

                           Komisijas 2012. gada 19. novembra Direktīva 2012/36/ES, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/126/EK par vadītāju apliecībām,

                     kas pielāgoti Līgumam ar tā 1. protokolu, un saskaņā ar Līguma 7. pantu, nepieņemot pasākumus, kuri vajadzīgi, lai noteiktajā termiņā īstenotu minētos aktus, vai jebkurā gadījumā nedarot šos aktus zināmus EBTA Uzraudzības iestādei;

               2)

               piespriež Lihtenšteinai segt šīs tiesāšanās izdevumus.

      Juridiskā un faktiskā pamatinformācija un prasības juridiskais pamats:

               —

               Pieprasījums attiecas uz to, ka Lihtenšteinas Firstiste līdz 2015. gada 24. augustam nav ievērojusi EBTA Uzraudzības iestādes 2015. gada 24. jūnija argumentēto atzinumu par to, ka valsts nav ieviesusi savā tiesību sistēmā Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīvu 2006/126/EK par vadītāju apliecībām, kā arī
               Komisijas 2011. gada 28. novembra Direktīvu 2011/94/ES, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/126/EK par vadītāju apliecībām, un
               Komisijas 2012. gada 19. novembra Direktīvu 2012/36/ES, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/126/EK par vadītāju apliecībām (“akts”), kas minētas Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu VIII pielikuma 24.f punktā un pielāgotas minētajam līgumam ar tā 1. protokolu.

               —

               EBTA Uzraudzības iestāde norāda, ka Lihtenšteinas Firstiste, noteiktajā termiņā nepieņemot aktu īstenošanai vajadzīgos pasākumus, nav izpildījusi saistības saskaņā ar EEZ līguma 7. pantu.


title: Lieta T-385/14: Prasība, kas celta 2014. gada 4. jūnijā – Volkswagen /ITSB ( “ULTIMATE” )

text:
               4.8.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 253/49

         Prasība, kas celta 2014. gada 4. jūnijā – Volkswagen/ITSB (“ULTIMATE”)
   (Lieta T-385/14)
   2014/C 253/65
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Volkswagen AG (Wolfsburg, Vācija) (pārstāvis – U. Sander, advokāts)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2014. gada 24. marta lēmumu lietā R 1787/2013-1;

               —

               piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: vārdiska preču zīme “ULTIMATE” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 12., 28., 35. un 37. klasē

      Pārbaudītāja lēmums: reģistrācijas pieteikumu noraidīt

      Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt

      Izvirzītie pamati: Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums


title: Lieta T-374/15: Vispārējās tiesas 2017. gada 7. septembra spriedums – VM/EUIPO – DAT Vermögensmanagement (“Vermögensmanufaktur”) Eiropas Savienības preču zīme — Spēkā neesamības atzīšanas process — Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Vermögensmanufaktur” — Absolūti atteikuma pamati — Aprakstošs raksturs — Atšķirtspējas neesamība — Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts — Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts

text:
               23.10.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 357/9

         Vispārējās tiesas 2017. gada 7. septembra spriedums – VM/EUIPO – DAT Vermögensmanagement (“Vermögensmanufaktur”)
   (Lieta T-374/15) (1)

   (Eiropas Savienības preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Vermögensmanufaktur” - Absolūti atteikuma pamati - Aprakstošs raksturs - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts - Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
   (2017/C 357/11)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: VM Vermögens-Management GmbH (Diseldorfa, Vācija) (pārstāvji – T. Dolde un P. Homann, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis – S. Hanne)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: DAT Vermögensmanagement GmbH (Baldhama, Vācija) (pārstāvis – H. G. Stache, advokāts)

      Priekšmets

   Prasība par EUIPO Apelācijas piektās padomes 2015. gada 29. aprīļa lēmumu lietā R 418/2014-5 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp DAT Vermögensmanagement un VM Vermögens-Management

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               VM Vermögens-Management GmbH sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) tiesāšanās izdevumus;

               3)

               DAT Vermögensmanagement GmbH sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      (1)  OV C 302, 14.9.2015.


title: Lieta T-175/16: Vispārējās tiesas 2017. gada 14. marta spriedums – Wessel-Werk/EUIPO – Wolf PVG (Sūkšanas sprauslas putekļsūcējam) Kopienas dizainparaugs — Spēkā neesamības atzīšanas process — Reģistrēts Kopienas dizainparaugs, kurā attēlota sūkšanas sprausla putekļsūcējam — Agrāks Kopienas dizainparaugs — Spēkā neesamības pamats — Individuāls raksturs — Informēts lietotājs — Regulas (EK) Nr. 6/2002 6. pants un 25. panta 1. punkta b) apakšpunkts

text:
               8.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 144/39

         Vispārējās tiesas 2017. gada 14. marta spriedums – Wessel-Werk/EUIPO – Wolf PVG (Sūkšanas sprauslas putekļsūcējam)
   (Lieta T-175/16) (1)

   (Kopienas dizainparaugs - Spēkā neesamības atzīšanas process - Reģistrēts Kopienas dizainparaugs, kurā attēlota sūkšanas sprausla putekļsūcējam - Agrāks Kopienas dizainparaugs - Spēkā neesamības pamats - Individuāls raksturs - Informēts lietotājs - Regulas (EK) Nr. 6/2002 6. pants un 25. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
   (2017/C 144/52)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Wessel-Werk GmbH (Reichshof, Vācija) (pārstāvis – C. Becker, advokāts)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis – A. Schifko)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Wolf PVG GmbH & Co. KG (Vlotho, Vācija) (pārstāvis – J. Künzel, advokāts)

      Priekšmets

   Prasība par Apelācijas trešās padomes 2016. gada 18. februāra lēmumu lietā R 1725/2014-3, redakcijā ar labojumiem, attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Wolf PVG un Wessel-Werk

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Wessel-Werk GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 211, 13.6.2016.


title: Lieta T-644/14: Prasība, kas celta 2014. gada 30. augustā  – ADR Center /Komisija

text:
               3.11.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 388/21

         Prasība, kas celta 2014. gada 30. augustā – ADR Center/Komisija
   (Lieta T-644/14)
   2014/C 388/25
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: ADR Center Srl (Roma, Itālija) (pārstāvis – L. Tantalo, advokāts)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Komisijas lēmumu, kas izklāstīts tās 2014. gada 27. jūnija vēstulē par prasību par piedziņu pret ADR Center;

               —

               piespriest nekavējoties samaksāt atlikušo summu, kas pienākas ADR Center, EUR 79  700,40 apmērā atbilstoši pro forma rēķiniem un kredītnotām, kas izdotas 2013. gada 13. novembrī;

               —

               piespriest nekavējoties atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts ADR Center starptautiskajai reputācijai un sniegt atlīdzību par laiku, ko tās vadošais personāls ir iztērējis, aizstāvoties saistībā ar nepamatotu prasību;

               —

               piespriest atbildētājai un jebkurai personai, kas iestājas lietā, atlīdzināt prasītājai tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo tiesvedību apmērā, kādu taisnīgi noteiks Tiesa.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītāja izvirza četrus pamatus.

               1.

               Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, jo revīzijas darbības un tām sekojošie Komisijas rīkojumi ir balstīti uz noteikumiem, par kuriem nekad nebija panākta vienošanās.

               2.

               Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, jo Komisija ir nesaprātīgi ilgi novilcinājusi galīgās revīzijas ziņojumus un attiecīgos atgūšanas rīkojumus.

               3.

               Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija nav izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu. Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pamatojusi savu galīgo finanšu revīziju un no tās izrietošos atgūšanas rīkojumus ar nepamatotām konstatācijām.

               4.

               Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas revīzija ir bijusi kļūdaina. Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka Komisijas revīzijas konstatācijas tiek apstrīdētas, pamatojoties uz virkni acīmredzamu procesuālu kļūdu un kļūdu pēc būtības. Prasītāja arī apgalvo, ka Komisija ne tikai nav pārskatījusi pašas izdotos rīkojumus, bet arī ir klaji ignorējusi un nav izvērtējusi nevienu no ADR Center izvirzītajiem jautājumiem.


title: Lieta T-274/10: Vispārējās tiesas 2011. gada 17. februāra rīkojums — Suez Environnement un Lyonnaise des eaux France /Komisija

text:
               9.4.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 113/21

         Vispārējās tiesas 2011. gada 17. februāra rīkojums — Suez Environnement un Lyonnaise des eaux France/Komisija
   (Lieta T-274/10) (1)

   2011/C 113/43
   Tiesvedības valoda — franču
   Ceturtās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 234, 28.08.2010.


title: Lieta T-372/16: Prasība, kas celta 2016. gada 11. jūlijā – Bammer/EUIPO – mydays (“Männerspielplatz”)

text:
               29.8.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 314/34

         Prasība, kas celta 2016. gada 11. jūlijā – Bammer/EUIPO – mydays (“Männerspielplatz”)
   (Lieta T-372/16)
   (2016/C 314/46)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Alexander Bammer (Sindelfingen, Vācija) (pārstāvis – W. Riegger, advokāts)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: mydays GmbH (Minhene, Vācija)

      Informācija par procesu EUIPO

      Strīdus preču zīmes īpašniece: prasītājs

      Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Männerspielplatz” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 8 534 364

      Process EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process

      Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2016. gada 28. aprīļa lēmums lietā R 1796/2016-1

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu;

               —

               piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot procesā Apelācijas padomē radušos izdevumus.

      Izvirzītie pamati:

               —

               Apelācijas padome, pieņemot lēmumu, neesot ņēmusi vērā reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu 2009. gada septembrī;

               —

               Apelācijas padome neesot pietiekami un precīzi ņēmusi vērā Štutgartes tiesu nolēmumu, kuras sniedz ievērojamas norādes, nozīmi;

               —

               Apelācijas padome neesot pareizi izvērtējusi 2009. gada dokumentus, tostarp ņemot vērā tieši Štutgartes tiesu nolēmumu motīvus;

               —

               savā argumentācijā Apelācijas padome neesot ievērojusi, ka apstrīdētajai preču zīmei tiek piešķirta nozīme, kuras tai katrā ziņā 2009. gadā nav bijis, jo apzīmējumam neesot nekādas saistības it īpaši ar reģistrētajām precēm un pakalpojumiem;

               —

               tāpēc apstrīdētā preču zīme esot atšķirtspējīga un tai neesot nekāda aprakstošā satura attiecībā tieši uz reģistrētajām precēm un pakalpojumiem.


title: Lieta T-490/12: Vispārējās tiesas 2014. gada 26. septembra spriedums – Arnoldo Mondadori Editore/ITSB – Grazia Equity (“GRAZIA”) Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “GRAZIA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme “GRAZIA” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Preču līdzības neesamība – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts – Reputācija – Saiknes starp konkrētajām preču zīmēm neesamība

text:
               10.11.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 395/41

      Vispārējās tiesas 2014. gada 26. septembra spriedums – Arnoldo Mondadori Editore/ITSB – Grazia Equity (“GRAZIA”)
      (Lieta T-490/12) (1)

      (Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes “GRAZIA” reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts grafiska preču zīme “GRAZIA” - Relatīvs atteikuma pamats - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Preču līdzības neesamība - Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts - Reputācija - Saiknes starp konkrētajām preču zīmēm neesamība)
      (2014/C 395/50)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Arnoldo Mondadori Editore SpA (Milāna, Itālija) (pārstāvji – G. Dragotti, R. Valenti un S. Balice, advokāti)

         Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvis – A. Schifko)

         Otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Grazia Equity GmbH (Štutgarte, Vācija) (pārstāvis – M. Müller, advokāts)

         Priekšmets

      Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2012. gada 6. septembra lēmumu lietā R 1958/2010-4 attiecībā uz iebildumu procesu starp Arnoldo Mondadori Editore SpA un Grazia Equity GmbH

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  prasību noraidīt;

                  2)

                  Arnoldo Mondadori Editore SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 26, 26.1.2013.


title: Lieta F-72/14: Prasība, kas celta 2014. gada 23. jūlijā  – ZZ /Komisija

text:
               3.11.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 388/29

         Prasība, kas celta 2014. gada 23. jūlijā – ZZ/Komisija
   (Lieta F-72/14)
   2014/C 388/36
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: ZZ (pārstāvji – L. Ortiz Blanco un A. Givaja Sanz, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Strīda priekšmets un apraksts

   Prasība atcelt konkursa atlases komisijas lēmumu nepielaist viņu dalībai iekšējā konkursā COM/3/AD 9/13, jo viņa nebija “Komisijas pagaidu darbinieks”, kas ir pielaišanas nosacījums

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt 2013. gada 18. septembra lēmumu nepielaist prasību dalībai konkursā COM/3/AD 9/13, kas tika apstiprināts 2013. gada 22. oktobrī;

               —

               atcelt, ciktāl nepieciešams, 2014. gada 11. aprīļa lēmumu par 2013. gada 17. decembra sūdzības noraidīšanu, kas prasītājai tika paziņots 2014. gada 14. aprīlī;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta T-218/09: Prasība, kas celta 2009. gada 28. maijā — Itālija/Komisija un EPSO

text:
               1.8.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 180/59

         Prasība, kas celta 2009. gada 28. maijā — Itālija/Komisija un EPSO
   (lieta T-218/09)
   2009/C 180/109
   Tiesvedības valoda — itāļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Itālijas Republika (pārstāvis — P. Gentili, avvocato dello Stato)

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija un Eiropas Personāla atlases birojs (EPSO)

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt paziņojumu par priekšatlases testiem un vispārējiem konkursiem ar pārbaudījumiem, lai izveidotu rezervi, no kuras tiks pieņemti darbā EPSO/AST/91/09 — Asistenti (AST 3) ofsetiespieduma jomā;

               —

               atcelt paziņojumu par priekšatlases testiem un vispārējiem konkursiem ar pārbaudījumiem, lai izveidotu rezervi, no kuras tiks pieņemti darbā EPSO/AST/92/09 — Asistenti (AST 3) pirmsdrukas sagatavošanas jomā.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasītāja ir apstrīdējusi iepriekš minētos konkursus tiktāl, ciktāl daži paredzētie pārbaudījumi noteikti jākārto vācu, angļu vai franču valodā.
   Savas prasības pamatojumam Itālijas Republika ir norādījusi šādus pamatus:

               —

               EKL 290. panta, ar kuru Padomei ir piešķirta ekskluzīva kompetence pieņemt ar vienprātīgiem lēmumiem noteikumus par valodu lietošanu Kopienas dokumentos, pārkāpums. Šajā sakarā tiek precizēts, ka šajā gadījumā abu konkursu valodu lietojuma noteikšanā EPSO faktiski aizstāj Padomi, nosakot, ka kandidāti kā otro valodu un priekšatlases testu norises valodu divos no trim rakstveida pārbaudījumiem un mutiskajos pārbaudījumos var izvēlēties tikai vienu no šīm trim valodām — angļu, franču, vācu —, nepieļaujot visas citas dalībvalstu valodas;

               —

               EKL 12. panta, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 22. panta, Regulas Nr. 1/58 (1) 1. un 6. panta un Civildienesta noteikumu 28. panta pārkāpums. Šajā sakarā tiek apgalvots, ka visas dalībvalstu valodas ir oficiālās valodas un Savienības darba valodas. Tāpēc ar paziņojumu par konkursu nevar patvaļīgā veidā noteikt tikai trīs valodas, kuras kandidāti var izvēlēties kā otro valodu un kurā tiek sniegti paziņojumi un notiek konkursa pārbaudījumi. Tostarp Civildienesta noteikumu 28. pantā ir noteikts pienākums kandidātiem zināt otru Kopienas valodu papildus savas valsts valodai, nepiešķirot priviliģētu vērtību angļu, franču vai vācu valodai.

         Visbeidzot, prasītāja norāda arī uz EKL 253. panta, kā arī tiesiskās paļāvības prasību pārkāpumu.

      (1)  Regula Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (OV 34, 1959. gada 29. maijs, 650. lpp.).


title: Lieta T-171/08: Vispārējās tiesas 2013. gada 12. decembra spriedums — Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung /Komisija (Eiropas Bēgļu fonds — Izpratnes veicināšana un informācijas izplatīšana attiecībā uz bēgļiem, kas ir guvuši psiholoģiskas traumas — Projekts “Traumatizētie bēgļi Savienībā: iestādes, aizsardzības mehānismi un laba prakse” — Atlikuma maksājums — Pienākums norādīt pamatojumu — Labas pārvaldības princips — Kļūda vērtējumā)

text:
               8.2.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 39/15

         Vispārējās tiesas 2013. gada 12. decembra spriedums — Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung/Komisija
   (Lieta T-171/08) (1)

   (Eiropas Bēgļu fonds - Izpratnes veicināšana un informācijas izplatīšana attiecībā uz bēgļiem, kas ir guvuši psiholoģiskas traumas - Projekts “Traumatizētie bēgļi Savienībā: iestādes, aizsardzības mehānismi un laba prakse” - Atlikuma maksājums - Pienākums norādīt pamatojumu - Labas pārvaldības princips - Kļūda vērtējumā)
   2014/C 39/24
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung eV (Berlīne, Vācija) (pārstāvji — sākotnēji U. Claus, vēlāk C. Otto, S. Reichmann un L.-J. Schmidt, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — sākotnēji S. Grünheid un B. Simon, vēlāk S. Grünheid)

      Priekšmets

   Prasība atcelt Komisijas lēmumu, kas ietverts 2008. gada 7. marta vēstulē, par daļēju prasītāja veikto izdevumu neatzīšanu dotāciju līguma JAI/2004/ERF/073 par Kopienas finansējumu izpratnes veicināšanai un informācijas izplatīšanai attiecībā uz bēgļiem, kas ir guvuši psiholoģiskas traumas, ietvaros

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung eV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 171, 5.7.2008.


title: Lieta C-134/12: Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 10. maija rīkojums ( Curtea de Apel Constanța (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Ministerul Administrației și Internelor, Inspectoratul General al Poliției Române, Inspectoratul de Poliție al Județului Tulcea/Corpul Național al Polițiștilor — Biroul Executiv Central (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija — Tāda valsts tiesiskā regulējuma spēkā esamība, kurā paredzēts vairāku ierēdņu kategoriju darba samaksas samazinājums — Savienības tiesību neīstenošana — Acīmredzama Tiesas kompetences neesamība)

text:
               6.10.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 303/9

         Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 10. maija rīkojums (Curtea de Apel Constanța (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Ministerul Administrației și Internelor, Inspectoratul General al Poliției Române, Inspectoratul de Poliție al Județului Tulcea/Corpul Național al Polițiștilor — Biroul Executiv Central

   (Lieta C-134/12) (1)

   (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Eiropas Savienības Pamattiesību harta - Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija - Tāda valsts tiesiskā regulējuma spēkā esamība, kurā paredzēts vairāku ierēdņu kategoriju darba samaksas samazinājums - Savienības tiesību neīstenošana - Acīmredzama Tiesas kompetences neesamība)
   2012/C 303/18
   Tiesvedības valoda — rumāņu

      Iesniedzējtiesa

   Curtea de Apel Constanța

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāji: Ministerul Administrației și Internelor, Inspectoratul General al Poliției Române, Inspectoratul de Poliție al Județului Tulcea

      Atbildētājs: Corpul Național al Polițiștilor — Biroul Executiv Central

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Curtea de Apel Constanța — Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 1. punkta, 20. un 21. panta interpretācija — Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 15. panta 3. punkta interpretācija — Tāda valsts tiesiskā regulējuma pieļaujamība, kurā paredzēts vairāku ierēdņu kategoriju darba samaksas samazinājums — Tiesību uz īpašumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu pārkāpums

      Rezolutīvā daļa:

   Eiropas Savienības Tiesai acīmredzami nav kompetences izskatīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Curtea de Apel Constanța (Rumānija) ar 2012. gada 8. februāra lēmumu.

      (1)  OV C 138, 12.05.2012.


title: Lieta C-226/05: Prasība pret Austrijas Republiku, ko Eiropas Kopienu Komisija iesniedza 2005. gada 20. maijā

text:
               9.7.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 171/11

         Prasība pret Austrijas Republiku, ko Eiropas Kopienu Komisija iesniedza 2005. gada 20. maijā
   (Lieta C-226/05)
   (2005/C 171/19)
   tiesvedības valoda — vācu
   Eiropas Kopienu Tiesā 2005. gada 20. maijā izskatīšanai ir iesniegta prasība pret Austrijas Republiku, ko cēla Eiropas Kopienu Komisija, kuru pārstāv dr. Bernhards Šima [Bernhard Schima], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā.
   Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

               1)

               atzīt, ka netransponējot pilnībā Padomes 1996. gada 9. decembra Direktīvu 96/82/EK par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros iesaistītas bīstamas vielas (1), tostarp

                           —

                           nepieņemot šīs direktīvas 24. panta 1. punktā paredzētos normatīvus un administratīvus aktus, ar ko izpilda Direktīvu federālā likuma par minerālu izejvielām [Mineralrohstoffgesetz], federālā likuma par munīciju un sprāgstvielām [Schieß-und Sprengmittelgesetz] un Zalcburgas pavalsts likuma par elektrības ražošanu [Elektrizitätswirtschaftsgesetz] piemērošanas jomā;

                           —

                           netransponējot 11. pantu, kas attiecas uz ārējiem operatīvās rīcības plāniem, Burgenlandes, Štīrijas, Tiroles un Zalcburgas pavalstīs;

                           —

                           netransponējot Direktīvas 12. pantu Augšaustrijas pavalstī;

                           —

                           netransponējot Direktīvas 8. panta 2. punkta b) apakšpunktu Augšaustrijas, Burgenlandes, Forarlbergas, Tiroles un Zalcburgas pavalstīs,

                     vai, jebkurā gadījumā, nedarot zināmus Komisijai pieņemtos īstenošanas pasākumus, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības;

               2)

               piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Saskaņā ar 24. panta 1. punktu Padomes 1996. gada 9. decembra Direktīvā 96/82/EK par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros iesaistītas bīstamas vielas, dalībvalstīm bija jātransponē Direktīva valsts tiesībās vēlākais 24 mēnešu laikā no tās stāšanās spēkā, proti, līdz 1999. gada 3. februārim. Austrijā pienākums izpildīt Direktīvu uzlikts gan valstij, gan pavalstīm.
   Komisija uzskata, ka Direktīva Austrijas Republikā nav transponēta pilnībā, vai jebkurā gadījumā nepietiekami, jo būtiskās nozarēs pastāv robi transpozīcijā. Īstenošanas pasākumi daļēji izpilda Direktīvas prasības.
   Federālo tiesību līmenī direktīva vēl nav izpildīta minerālu izejvielu, munīcijas un sprāgstvielu jomās, pavalsts līmenī direktīva vēl nav izpildīta Zalcburgas pavalsts likuma par elektrības ražošanu piemērošanas jomā.
   Direktīvas 11. panta 1. punkts, kas saistīts ar ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādi par pasākumiem ārpus uzņēmuma, nav transponēts Burgenlandes, Štīrijas, Tiroles un Zalcburgas pavalstīs.
   Direktīvas 12. pants uzliek pienākumu dalībvalstīm rūpēties, lai to politikā saistībā ar iedarbību uz augsni un augsnes izmantošanu un/vai citā atbilstošā politikā ņemtu vērā mērķus novērst smagus negadījumus un mazināt šādu negadījumu sekas. Dalībvalstīm jākontrolē jaunu uzņēmumu organizācija, un jāizveido atbilstošu konsultāciju procedūras, lai vienkāršotu iepriekš minētās politikas īstenošanu. Komisijai nav darīts zināms neviens 12. panta izpildes pasākums Augšaustrijas pavalstī.
   Direktīvas 8. panta 2. punkta b) apakšpunkts uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai minētie uzņēmumi saskaņā ar tā saukto “domino efektu” veicinātu sadarbību sabiedrības informēšanā un informācijas sniegšanā kompetentai iestādei, lai tā varētu izstrādāt ārējos operatīvās rīcības plānus. Šī direktīvas norma nav transponēta Augšaustrijas, Burgerlandes, Forarlbergas, Tiroles un Zalcburgas pavalstīs.

      (1)  OV L 10, 13. lpp.


title: Lieta T-65/12 P: Vispārējās tiesas 2012. gada 12. jūnija rīkojums — Strack /Komisija (Apelācija — Civildienests — Ierēdņi — Rīkojums par lietas nodošanu — Lēmums, par kuru nevar iesniegt apelācijas sūdzību — Acīmredzami nepieņemama apelācijas sūdzība)

text:
               28.7.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 227/22

         Vispārējās tiesas 2012. gada 12. jūnija rīkojums — Strack/Komisija
   (Lieta T-65/12 P) (1)

   (Apelācija - Civildienests - Ierēdņi - Rīkojums par lietas nodošanu - Lēmums, par kuru nevar iesniegt apelācijas sūdzību - Acīmredzami nepieņemama apelācijas sūdzība)
   2012/C 227/37
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Guido Strack (Ķelne, Vācija) (pārstāvis — H. Tettenborn, advokāts)

      Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji — H. Krämer un B. Eggers)

      Priekšmets

   Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2011. gada 7. decembra rīkojumu lietā F-44/05 RENV Strack/Komisija un ar kuru tiek lūgts atcelts šo rīkojumu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Strack sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā instancē.

      (1)  OV C 118, 21.4.2012.


title: Lieta C-595/15 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2015. gada 4. septembra spriedumu lietā T-577/12 NIOC u.c./Eiropas Savienības Padome 2015. gada 14. novembrī iesniedza National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) u.c.

text:
               15.2.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 59/3

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2015. gada 4. septembra spriedumu lietā T-577/12 NIOC u.c./Eiropas Savienības Padome 2015. gada 14. novembrī iesniedza National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) u.c.
   (Lieta C-595/15 P)
   (2016/C 059/03)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas:

      National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC), Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) (pārstāvis – J.-M. Thouvenin, advokāts)

      Otra lietas dalībniece:
   Eiropas Savienības Padome

      Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

               —

               atcelt 2015. gada 4. septembra spriedumu, ko Eiropas Savienības Vispārējās tiesas septītā palāta ir pasludinājusi lietā T-577/12;

               —

               apmierināt prasījumus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīja Eiropas Savienības Vispārējā tiesā;

               —

               piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

      Pamati un galvenie argumenti

               1.

               Ar pirmo atcelšanas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, pasludinātā sprieduma 44. punktā nospriežot, ka, atsauces uz Regulas (ES) Nr. 267/2012 (1) 46. panta 2. punktu dēļ Padomes 2012. gada 15. oktobra Īstenošanas regula (ES) Nr. 945/2012 (2) jāuzskata par tādu, kurā ir skaidra norāde, ka tās juridiskais pamats ir minētais 46. panta 2. punkts, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               2.

               Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā pasludinātā sprieduma 55.–57. punktā, ko kopsavilkuma veidā var izklāstīt kā apgalvojumu, ka “no 215. panta 2. punkta neizriet, ka individuāli ierobežojoši pasākumi, kas noteikti attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām, nevalstiskām grupām vai vienībām, ir jāpieņem atbilstoši LESD 215. panta 1. punktā paredzētajai procedūrai”. Pirmkārt, 215. panta 1. punktā, kas ir vienīgais LESD noteikums par ierobežojošiem pasākumiem, ir skaidri noteikts, ka šādiem pasākumiem piemērojama ir tajā paredzētā procedūra, un tajā nav paredzēta neviena cita procedūra; otrkārt, LESD 291. pants nav saderīgs ar LESD 215. panta 2. punktu; pakārtoti, LESD 291. panta 2. punktu nebūtu jāuzskata par tādu, kas dod Padomei juridisku pamatu papildus tam, kas ir sniegts LESD 215. panta 2. punktā, ierobežojošo pasākumu pieņemšanai; visbeidzot un pakārtoti, ja tiktu nolemts, ka LESD 291. panta 2. punkts var Padomei sniegt juridisku pamatu papildus LESD 215. panta 2. punktā esošajam juridiskajam pamatam ierobežojošu pasākumu noteikšanai, atsaukšanās uz šo juridisko pamatu šajā lietā tik un tā ir prettiesiska.

               3.

               Ar trešo pamatu, kas ir norādīts pakārtoti, ja tiktu nospriests, ka atsauce uz LESD 291. panta 2. punktu, lai pamatotu individuālu ierobežojošu pasākumu pieņemšanu, ir juridiski iespējama ierobežojošo pasākumu, kas sākotnēji pamatoti ar LESD 215. pantu, pieņemšanas politikas ietvaros, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo sprieduma 75.–83. punktā būtībā nosprieda, ka Eiropas Savienības Padome, atkārtojot 291. panta 2. punkta formulējumu, “pienācīgi pamatoti” ir izmantojusi šo atkāpes procedūru, kas šajā lietā bija vienīgā pieejamā. Pirmkārt, prasītajam pamatojumam ir jābūt skaidram; otrkārt, pat ja pieņemtu, ka šo prasību var izpildīt ar netiešu pamatojumu, šajā lietā tas nav ticis izpildīts, Vispārējai tiesai kļūdaini interpretējot attiecīgos tekstus.

               4.

               Ar ceturto pamatu, kas ir norādīts pakārtoti, ja tiktu nospriests, ka atsauce uz LESD 291. panta 2. punktu, lai pamatotu individuālu ierobežojošu pasākumu pieņemšanu, ir juridiski iespējama ar LESD 215. pantu pamatotas ierobežojošu pasākumu pieņemšanas politikas ietvaros, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, sprieduma 87. punktā nospriežot, ka Regulas Nr. 267/2012 46. panta 2. punkts “atstāj Padomei kompetenci īstenot šīs regulas 23. panta 2. un 3. punktu”, ar ko pietika, lai izpildītu pienākumu norādīt pamatojumu par šīs normas juridiskā pamata norādīšanu, kas esot LESD 291. panta 2. punkts, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzējas, Vispārējā tiesa ir nonākusi pie šī secinājuma, juridiski kļūdaini interpretējot Regulas Nr. 267/2012 46. panta 2. punktu.

               5.

               Ar piekto pamatu, kas ir norādīts pakārtoti, ja tiktu nospriests, ka atsauce uz LESD 291. panta 2. punktu, lai pamatotu individuālu ierobežojošu pasākumu pieņemšanu, ir juridiski iespējama ar LESD 215. pantu pamatotas ierobežojošu pasākumu pieņemšanas politikas ietvaros, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā sprieduma 86.–88. punktā, jo uzskatīja, ka pienākums norādīt Savienības tiesību aktu pamatojumu neliek Padomei skaidri norādīt, kas attiecas uz Regulas Nr. 267/2012 46. panta 2. punkta juridisko pamatu, – ka Regula Nr. 267/2012 tika pamatota ar LESD 291. panta 2. punktu.

               6.

               Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, nospriežot sprieduma 100. un 103. punktā, kā arī 108. un 110. punktā, ka to, vai ar Savienības pieņemtajiem ierobežojošajiem pasākumiem tiek ievēroti tiesiskās noteiktības un likuma paredzamības princips, no kuriem izriet, ka šiem pasākumiem ir jābūt skaidriem un precīziem, pārbauda, ņemot vērā vienotas Savienības tiesību aktu interpretācijas tiesā normas, kas nosaka, ka šie akti tiek interpretēti un piemēroti citu esošo oficiālo valodu versiju gaismā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               7.

               Ar septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā sprieduma 134. punktā, nospriežot, ka Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta d) apakšpunkts (apstrīdētais kritērijs) atbilst tiesiskuma principiem un, plašāk, Eiropas Savienības tiesībām, jo neesot “ne patvaļīgs, ne neierobežots”, un sprieduma 140. punktā, nospriežot, ka “apstrīdētais kritērijs ierobežo Padomes rīcības brīvību, nosakot objektīvus kritērijus, un garantē Savienības tiesībās prasīto paredzamību”. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdēto kritēriju interpretējot, atsaucoties uz 2012. gada 13. marta spriedumu Melli Bank/Padome (C-380/09).

               8.

               Ar astoto pamatu, pakārtoti, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, pat pieņemot, ka nozīme, kādā būtu jāpiešķir vārdam “apvienība”, ir Vispārējās tiesas dotā, ir jākonstatē, ka šajā lietā tā ir piemērota kļūdaini.

      (1)  Padomes Regula (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu, OV L 88, 1. lpp.

      (2)  Padomes 2012. gada 15. oktobra Īstenošanas regula (ES) Nr. 945/2012, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu, OV L 282, 16. lpp.


title: Lieta C-397/07: Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 9. jūlija spriedums — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste (Valsts pienākumu neizpilde — Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai — Kapitāla sabiedrības — Direktīva 69/335/EEK — 2. panta 1. un 3. punkts, 4. panta 1. punkts un 7. pants — Kapitāla nodoklis — Atbrīvojums — Nosacījumi — Faktiskā vadības centra vai juridiskās adreses pārcelšana no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti — Kapitāla nodoklis par kapitālu, ko vienā dalībvalstī dibinātu kapitāla sabiedrību filiāles vai pastāvīgas pārstāvniecības izmanto komercdarījumiem citā dalībvalstī)

text:
               29.8.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 205/4

         Tiesas (ceturtā palāta) 2009. gada 9. jūlija spriedums — Eiropas Kopienu Komisija/Spānijas Karaliste
   (Lieta C-397/07) (1)

   (Valsts pienākumu neizpilde - Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai - Kapitāla sabiedrības - Direktīva 69/335/EEK - 2. panta 1. un 3. punkts, 4. panta 1. punkts un 7. pants - Kapitāla nodoklis - Atbrīvojums - Nosacījumi - Faktiskā vadības centra vai juridiskās adreses pārcelšana no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti - Kapitāla nodoklis par kapitālu, ko vienā dalībvalstī dibinātu kapitāla sabiedrību filiāles vai pastāvīgas pārstāvniecības izmanto komercdarījumiem citā dalībvalstī)
   2009/C 205/06
   Tiesvedības valoda — spāņu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — E. Gippini Fournier un M. Afonso)

      Atbildētāja: Spānijas Karaliste (pārstāvji — B. Plaza Cruz un M. Muñoz Pérez)

      Priekšmets

   Valsts pienākumu neizpilde — Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (OV L 249, 25. lpp.), pārkāpums — Sabiedrības juridiskās adreses pārcelšana — Valsts tiesiskais regulējums, kurā noteikts, ka juridiskās adreses pārcelšana ir apliekama ar nodokli visos gadījumos, kad sabiedrībai kapitāla nodoklis nav jāmaksā izcelsmes dalībvalstī — Nosacījumi obligātu atbrīvojumu piemērošanai

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Spānijas Karaliste:

                           —

                           Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kas grozīta ar Padomes 1973. gada 9. aprīļa Direktīvu 73/79/EEK, Padomes 1973. gada 9. aprīļa Direktīvu 73/80/EEK un 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto darījumu atbrīvošanai no kapitāla nodokļa piemērojot nosacījumus, kas paredzēti 96. pantā Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli konsolidētās redakcijas otrajā papildnoteikumā (Disposición Adicional Segunda del texto Refundido de la Ley del Impuesto sobre Sociedades), kas ir apstiprināts ar Karaļa 2004. gada 5. marta Dekrētlikumu Nr. 4/2004,

                           —

                           uzliekot kapitāla nodokli tādu kapitāla sabiedrību faktiskā vadības centra vai juridiskās adreses pārcelšanai no citas dalībvalsts uz Spāniju, kuras izcelsmes dalībvalstī netiek apliktas ar līdzīgu nodokli, un

                           —

                           apliekot ar kapitāla nodokli kapitālu, ko izmanto komercdarījumiem, kurus Spānijas teritorijā veic tādu kapitāla sabiedrību filiāles vai pastāvīgas pārstāvniecības, kas dibinātas citā dalībvalstī, kura nepiemēro līdzīgu nodokli,

               2)

               pārējā daļā prasību noraidīt;

               3)

               Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 269, 10.11.2007.


title: Lieta T-759/15: Prasība, kas celta 2015. gada 29. decembrī – Fiat Chrysler Finance Europe/Komisija

text:
               15.2.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 59/49

         Prasība, kas celta 2015. gada 29. decembrī – Fiat Chrysler Finance Europe/Komisija
   (Lieta T-759/15)
   (2016/C 059/57)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Fiat Chrysler Finance Europe (FCFE) (Luksemburga, Luksemburga) (pārstāvji – J. Rodriguez, Solicitor, M. Engel un G. Maisto, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītāja prasījumi:

               —

               atzīt par pieņemamu prasību atcelt tiesību aktu;

               —

               atcelt Komisijas 2015. gada 21. oktobra lēmuma, kurš adresēts Luksemburgas Lielhercogistei lietā SA.38375 (2914/C ex 2014 NN) (turpmāk tekstā –“apstrīdētais lēmums”) 1.–4. pantu;

               —

               piespriest Komisijas atlīdzināt FCFE tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītājs izvirza četrus pamatus.

               1.

               Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts LESD 107. pants, jo Komisija ir nepareizi piemērojusi jēdzienu “selektīva priekšrocība” un nav pierādījusi, ka APA [Advanced Pricing Agreement] ir vainojams konkurences izkropļošanā.

               2.

               Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts LESD 296. panta 2. punkts un Komisijas pienākums norādīt pamatojumu, jo tā neesot izskaidrojusi, kā tā ir izsecinājusi nesaistītu uzņēmumu darījuma principu no Savienības tiesībām, vai pat to, kas ir šis princips, un esot pavirši aprakstījusi APA ietekmi uz konkurenci.

               3.

               Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts tiesiskās noteiktības princips, jo Komisijas jaunais nesaistītu uzņēmumu darījuma principa formulējums rada pilnīgu nenoteiktību un neskaidrību par to, kad ar iepriekšēju vienošanos par cenu noteikšanu un pat ar jebkādu transfertcenu analīzi var tikt pārkāpti ES noteikumi valsts atbalsta jomā.

               4.

               Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, jo Komisija esot radījusi tiesisko paļāvību par to, ka valsts atbalsta jomā transfertcenu darījumus tā vērtē, pamatojoties uz ESAO vadlīnijām, un, pēkšņi atkāpjoties no tām, tā esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums 2005. gada 17. martā lietā T-187/03 Isabella Scippacercola pret Eiropas Kopienu Komisiju (Piekļuve iestāžu dokumentiem — Regulas (EK) Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts)

text:
               11.6.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 143/32

      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

   2005. gada 17. martā
   lietā T-187/03 Isabella Scippacercola pret Eiropas Kopienu Komisiju (1)

   (Piekļuve iestāžu dokumentiem - Regulas (EK) Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts)
   (2005/C 143/61)
   tiesvedības valoda — angļu
   Lietā T-187/03 Izabella Sipasekola [Isabella Scippacercola], ar dzīvesvietu Briselē (Beļģija), ko sākotnēji pārstāvēja K. Adamantopuls [K. Adamantopoulos] un D. Papakrivopuls [D. Papakrivopoulos], avocats, velāk — K. Adamantopuls [K. Adamantopoulos] un B. Kīns [B. Keane], solicitor, kas norādīja adresi Luksemburgā, pret Eiropas Kopienu Komisiju (pārstāvji — L. Flins [L. Flynn] un P. Ālto [P. Aalto], kas norādīja adresi Luksemburgā) par prasību atcelt Komisijas 2003. gada 19. marta lēmumu, ar ko noraidīts prasītājas pieteikums par piekļuvi dokumentam, kas attiecas uz jaunās Atēnu starptautiskās lidostas Spata (Grieķija) projektu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši M. Jēgers [M. Jaeger] un O. Cūcs [O. Czúcz], sekretārs I. Natsinas [I. Natsinas], administrators, 2005. gada 17. martā ir pasludinājusi spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 200, 23.08.2003.


title: Lieta T-79/10: Prasība, kas celta 2010. gada 22. februārī — COLT Télécommunications France /Komisija

text:
               1.5.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 113/56

         Prasība, kas celta 2010. gada 22. februārī — COLT Télécommunications France/Komisija
   (Lieta T-79/10)
   2010/C 113/87
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: COLT Télécommunications France SAS (Parīze, Francija) (pārstāvis — M. Debroux, avocat)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Prasītāja prasījumi:

               —

               piespriest Komisijai, veicot Vispārīgās tiesas Reglamenta 49., 64. un 65. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus un pierādījumu savākšanas pasākumus, iesniegt dažus dokumentus, kas minēti Komisijas Lēmumā C(2009) 7426, galīgā redakcija (valsts atbalsts N 331/2008 — Francija);

               —

               atcelt šo lēmumu tiktāl, ciktāl tajā ir uzskatīts, ka “paziņotais pasākums nav valsts atbalsts Līguma 87. panta 1. punkta izpratnē”;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt visus šīs instances tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasītājs lūdz atcelt Komisijas 2009. gada 30. septembra Lēmumu C(2009) 7426, galīgā redakcija, kurā atzīts, ka publiskā pakalpojuma maksājumu kompensācija EUR 59 miljonu apmērā, ko Francijas iestādes piešķīrušas uzņēmumu grupai, lai izveidotu un uzturētu elektronisko sakaru tīklu ar ļoti augstu caurlaidību (projekts THD 92) Hauts-de-Seine departamentā, nav valsts atbalsts.
   Prasības pamatojumam prasītājs izvirza vienu pamatu par to, ka Komisija nav uzsākusi oficiālo izmeklēšanas procedūru, kas paredzēta Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 108. panta 2. punktā. Šim pamatam ir septiņas daļas:

               —

               pamata pirmā daļa ir balstīta uz konstatējumu, lēmuma pieņemšanai vajadzīgo pierādījumu savākšanas pasākumu īpaši lielais ilgums (15 mēneši) vien pierāda, ka jautājums ir sarežģīts un ka ir jāuzsāk oficiāla izmeklēšanas procedūra;

               —

               pamata otrajā daļā prasītājs apgalvo, ka tīkla izveides divos posmos darbu grafika dēļ Komisijai a minima bija jākonstatē, ka tīkla izveides pirmajam posmam, kas koncentrēts ļoti blīvās un rentablās teritorijās, nebija vajadzīga nekāda valsts subsīdija;

               —

               pamata trešā daļa ir balstīta uz pierādījumu, ka lēmumā izmantotās metodes, lai definētu apgalvotās “nerentablās teritorijas”, ir ļoti kritizējamas un ir pretrunā ARCEP, Francijas sektoriālā regulatora, atzinumiem; šo pretrunu un metodoloģisko kļūdu dēļ bija jāuzsāk detalizēta pārbaude;

               —

               pamata ceturtā daļa ir balstīta uz vairākiem argumentētiem iebildumiem, ko izteikuši konkurējošie uzņēmēji un kuru dēļ Komisijai tāpat bija jāuzsāk detalizēta pārbaude;

               —

               tā piektajā daļā prasītāja apgalvo, ka Komisija nav veikusi pat minimālu pārbaudi, lai pārliecinātos, ka Francijas iestādes nav pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā, izveidodamas apgalvoto vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, tostarp tirgus nepilnības neesamības dēļ;

               —

               pamata sestā daļa arī attiecas uz pat minimālas pārbaudes neveikšanu saistībā ar Francijas iestāžu pieļauto acīmredzamo kļūdu vērtējumā, izveidojot vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, tostarp tādēļ, ka paredzētā valsts iejaukšanās nav īpaša rakstura;

               —

               visbeidzot, pamata septītajā daļā prasītājs apgalvo, ka lēmumā nav ņemts vērā reāls risks, ka apgalvotās ar attiecīgo publisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu saistītās papildu izmaksas tiks kompensētas pārāk lielā apmērā.


title: Lieta C-646/13: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 5. decembrī iesniedza Curtea de Apel Galați (Rumānija) — Casa Județeană de Pensii Brăila/E.S.

text:
               8.2.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 39/14

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2013. gada 5. decembrī iesniedza Curtea de Apel Galați (Rumānija) — Casa Județeană de Pensii Brăila/E.S.

   (Lieta C-646/13)
   2014/C 39/22
   Tiesvedības valoda — rumāņu

      Iesniedzējtiesa

      Curtea de Apel Galați

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Casa Județeană de Pensii Brăila

      Atbildētājs: E.S.

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Regulas (EEK) Nr. 883/2004 (1) 8. panta 1. punkta noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj tādu divpusēju konvenciju sociālā nodrošinājuma jomā, kas ir noslēgta pirms regulas piemērošanas un kas nav ietverta regulas II pielikumā, apstākļos, kādos piemērojamais režīms divpusējās konvencijas nozīmē apdrošinātajai personai ir labvēlīgāks salīdzinājumā ar to, kāds tiktu piemērots, pamatojoties uz regulu?

               2)

               [Vai], novērtējot divpusējas konvencijas labvēlīgāko raksturu, Regulas (EEK) Nr. 883/2004 8. panta 1. punkts liek uzskatīt, ka ir jāveic tikai divpusēja nolīguma juridiska interpretācija, vai tajā ir jāietver arī konkrēti tā piemērošanas noteikumi (saistībā ar pensijas apmēru, ko var piešķirt ikviena valsts un kura samaksa tiek noteikta atkarībā no nolīguma piemērošanas/nepiemērošanas saskaņā ar regulu)?

               3)

               Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša (tādā ziņā, ka nav izslēgta divpusējas konvencijas par sociālo nodrošinājumu piemērošana), vai atbilstoši Regulas (EEK) Nr. 883/2004 8. panta 1. punktam par labvēlīgāku var uzskatīt juridisku režīmu, pamatojoties uz kuru valsts, kas ir parakstījusi konvenciju par sociālo nodrošinājumu, atzīst iemaksu veikšanas laikposmu, kurš ir mazāks nekā tas, kas faktiski ir pabeigts, un minētā valsts izmaksā pensiju lielākā apmērā nekā tas, uz kuru būtu tiesības, ja tiktu atzīts viss iemaksu veikšanas laikposms valstī, kas arī ir parakstījusi konvenciju?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regula (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.).


title: Lieta T-127/14 P: Vispārējās tiesas 2015. gada 3. decembra spriedums – Sesma Merino/ITSB Apelācija — Civildienests — Ierēdņi — Novērtējums — Novērtējuma ziņojums — 2011. – 2012. gada mērķi — Nelabvēlīgs akts — Pieņemamība

text:
               25.1.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/43

         Vispārējās tiesas 2015. gada 3. decembra spriedums – Sesma Merino/ITSB
   (Lieta T-127/14 P) (1)

   (Apelācija - Civildienests - Ierēdņi - Novērtējums - Novērtējuma ziņojums - 2011. – 2012. gada mērķi - Nelabvēlīgs akts - Pieņemamība)
   (2016/C 027/52)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Alvaro Sesma Merino (El Campello, Spānija) (pārstāvis – H. Tettenborn, advokāts)

      Otrs lietas dalībnieks: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvji – P. Saba un D. Botis)

      Priekšmets

   Apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2013. gada 11. decembra spriedumu lietā Sesma Merino/ITSB (F-125/12, RecFP, EU:F:2013:192), prasot atcelt šo spriedumu.

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelācijas sūdzību noraidīt;

               2)

               Alvaro Sesma Merino atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 184, 16.6.2014.


title: Lieta C-375/17: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 21. jūnijā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Stanley International Betting Ltd, Stanleybet Malta Ltd/Ministero dell’Economia e delle Finanze, Agenzia delle Dogane e dei Monopoli

text:
               2.10.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 330/5

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 21. jūnijā iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Stanley International Betting Ltd, Stanleybet Malta Ltd/Ministero dell’Economia e delle Finanze, Agenzia delle Dogane e dei Monopoli

   (Lieta C-375/17)
   (2017/C 330/07)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Iesniedzējtiesa

      Consiglio di Stato

      Pamatlietas puses

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Stanley International Betting Ltd, Stanleybet Malta Ltd

      Atbildētāji apelācijas tiesvedībā: Ministero dell’Economia e delle Finanze, Agenzia delle Dogane e dei Monopoli

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai Savienības tiesības – konkrēti tiesības veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu sniegšanas brīvība, kā arī nediskriminācijas, pārskatāmības, brīvas konkurences, samērīguma un konsekvences principi – ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā tas, kas ir paredzēts 2015. gada Stabilitātes likuma 1. panta 653. punktā un saistītajos īstenošanas tiesību aktos, kuros saistībā ar Loto spēles pakalpojumu, taču ne citām spēlēm, prognožu konkursiem un derībām, ir paredzēts viena ekskluzīva koncesionāra modelis?

               2)

               Vai Savienības tiesības – konkrēti tiesības veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu sniegšanas brīvība un Direktīva 2014/23/ES (1), kā arī nediskriminācijas, pārskatāmības, brīvas konkurences, samērīguma un konsekvences principi – ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu paziņojumu par līgumu, kurā ir paredzēta tāda izsoles pamatsumma, kas ir ievērojami pārmērīga un nepamatota, ņemot vērā tādas saimnieciskā un finansiālā stāvokļa un tehnisko un organizatorisko iespēju prasības kā tās, kuras ir paredzētas konkursa Loto spēles koncesijas piešķiršanai specifikāciju 5.3., 5.4., 11., 12.4. un 15.3. punktā?

               3)

               Vai Savienības tiesības – konkrēti tiesības veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu sniegšanas brīvība un Direktīva 2014/23/ES, kā arī nediskriminācijas, pārskatāmības, brīvas konkurences, samērīguma un konsekvences principi – ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, kas faktiski liek izvēlēties vai nu kļūt par jaunas koncesijas saņēmējiem, vai turpināt izmantot brīvību sniegt dažādus pārrobežu derību pakalpojumus, kā tas izriet no koncesijas līgumprojekta 30. panta, tādējādi, ka nolemjot piedalīties konkursā jaunas koncesijas saņemšanai, būtu jāatsakās no pārrobežu darbības, kaut arī Tiesa šo darbību ir vairākkārt atzinusi par likumīgu?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Direktīva 2014/23/ES par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (OV 2014, L 94, 1. lpp.).


title: Lieta T-285/05: Prasība pret Eiropas Parlamentu, ko Bernd Lippert iesniedza 2005. gada 19. jūlijā

text:
               17.9.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 229/34

         Prasība pret Eiropas Parlamentu, ko Bernd Lippert iesniedza 2005. gada 19. jūlijā
   (Lieta T-285/05)
   (2005/C 229/72)
   tiesvedības valoda — franču
   Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā 2005. gada 19. jūlijā izskatīšanai ir iesniegta prasība pret Eiropas Parlamentu, ko cēla Bernds Liperts [Bernd Lippert], ar dzīvesvietu Helmsanžā [Helmsange] (Luksemburga), kuru pārstāv Sebastians Orlandi [Sébastien Orlandi], Ksavjē Martēns [Xavier Martin], Alberts Kūlens [Albert Coolen], Žans Noels Luī [Jean-Noël Louis] un Etjēns Maršals [Etienne Marchal], avocats, kas norādīja adresi Luksemburgā.
   Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

               1)

               atcelt lēmumu iecelt prasītāju par Eiropas Kopienu ierēdni, ciktāl prasītāja amata pakāpe šajā lēmumā ir noteikta, piemērojot Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. pantu;

               2)

               piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Prasītāja norādītie pamati un galvenie argumenti ir identiski lietā T-130/05 Albert-Bousquet u. c./Komisija (1) norādītajiem.

      (1)  OV C 132, 28.05.2005., 31. lpp.


title: Lieta C-483/07 P: Apelācija, ko 2007. gada 5. novembrī ierosinājusi Galileo Lebensmittel GmbH & Co. KG par Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2007. gada 28. augusta rīkojumu lietā T-46/06 Galileo Lebensmittel GmbH & Co. KG /Eiropas Kopienu Komisija

text:
               12.1.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 8/7

         Apelācija, ko 2007. gada 5. novembrī ierosinājusi Galileo Lebensmittel GmbH & Co. KG par Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2007. gada 28. augusta rīkojumu lietā T-46/06 Galileo Lebensmittel GmbH & Co. KG/Eiropas Kopienu Komisija
   (Lieta C-483/07 P)
   (2008/C 8/13)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Galileo Lebensmittel GmbH & Co. KG (pārstāvis — K. Bott, Rechtsanwalt)

      Cits lietas dalībnieks: Eiropas Kopienu Komisija
   Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

               1)

               atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2007. gada 28. augusta rīkojumu un

               2)

               atcelt atbildētājas lēmumu par domēna galileo.eu rezervēšanu;

               3)

               piespriest atbildētajai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā Pirmās instances tiesā;

               4)

               pakārtoti otrajā un trešajā ievilkumā minētajiem prasījumiem nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā un piespriest atbildētājai segt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti
   Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā sūdzībā atsaucas uz Kopienu tiesību pārkāpumu (Tiesas Statūtu 58. panta 1. punkta otro teikumu), proti, EKL 230. panta ceturto daļu. Pēc apelācijas iesniedzējas domām, šādu pārkāpumu Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi, noraidīdama prasību kā nepieņemamu ar pamatojumu, ka ar prasību apstrīdētais lēmums par domēna galileo.eu rezervēšanu sev apelācijas sūdzības iesniedzēju neesot “skāris individuāli”. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka, pamatojoties uz tai piešķirtajām tiesībām uz vārdisko preču zīmi Galileo, ar Komisijas Regulu Nr. 874/2004 tai piešķirto tiesisko statusu reģistrēšanas procedūrā, kā arī apstākli, ka domēns galileo.eu ir komercdarbībā nozīmīgs līdzeklis un to var piešķirt tikai vienreiz, to Komisijas lēmums par domēna galileo.eu rezervēšanu sev ir skāris individuāli.


title: Lieta F-81/15: Prasība, kas celta 2015. gada 26. maijā – ZZ un ZZ/Komisija

text:
               10.8.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 262/42

         Prasība, kas celta 2015. gada 26. maijā – ZZ un ZZ/Komisija
   (Lieta F-81/15)
   (2015/C 262/57)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāji: ZZ un ZZ (pārstāvji – T. Bontinck un A. Guillerme, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija

      Strīda priekšmets un apraksts

   Prasība atzīt, ka Civildienesta noteikumu 45. pants un I pielikums ir prettiesiski, un atcelt iecēlējinstitūcijas lēmumus neiekļaut prasītājus to ierēdņu sarakstā, kas paaugstināti AST 10 pakāpē 2014. gada paaugstināšanas amatā ietvaros

      Prasītāju prasījumi:

               —

               galvenokārt: atzīt, ka Civildienesta noteikumu 45. pants un I pielikums, kā arī ar tiem saistītie pārejas pasākumi ir prettiesiski;

               —

               atcelt iecēlējinstitūcijas 2014. gada 14. novembra lēmumu neiekļaut prasītājus to ierēdņu sarakstā, kas paaugstināti AST 10 pakāpē 2014. gada paaugstināšanas amatā ietvaros, kas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 45. pantā;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

               —

               pakārtoti: atcelt iecēlējinstitūcijas 2014. gada 14. novembra lēmumu neiekļaut prasītājus to ierēdņu sarakstā, kas paaugstināti AST 10 pakāpē 2014. gada paaugstināšanas amatā ietvaros, kas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 45. pantā;

               —

               piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta T-63/12: Vispārējās tiesas 2012. gada 26. oktobra spriedums — Oil Turbo Compressor /Padome (Kopējā ārpolitika un drošības politika — Pret Irānu pieņemtie ierobežojošie pasākumi, lai novērstu kodolieroču izplatīšanu — Naudas līdzekļu iesaldēšana — Prasība atcelt tiesību aktu — Pienākums norādīt pamatojumu)

text:
               8.12.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 379/24

         Vispārējās tiesas 2012. gada 26. oktobra spriedums — Oil Turbo Compressor/Padome
   (Lieta T-63/12) (1)

   (Kopējā ārpolitika un drošības politika - Pret Irānu pieņemtie ierobežojošie pasākumi, lai novērstu kodolieroču izplatīšanu - Naudas līdzekļu iesaldēšana - Prasība atcelt tiesību aktu - Pienākums norādīt pamatojumu)
   2012/C 379/41
   Tiesvedības valoda — vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock) (Teherāna, Irāna) (pārstāvis — K. Kleinschmidt, advokāts)

      Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome (pārstāvji — M. Bishop un Z. Kupčová)

      Priekšmets

   Prasība atcelt Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmumu 2011/783/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (OV L 319, 71. lpp.), ciktāl pasākums attiecas uz prasītāju

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               atcelt Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmumu 2011/783/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu, ciktāl tas attiecas uz Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock);

               2)

               Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Oil Turbo Compressor tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 98, 31.03.12.


title: Lieta F-20/06: Prasība, kas celta  2006. gada 22. februārī  —  De Luca  pret Komisiju

text:
               6.5.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 108/31

         Prasība, kas celta 2006. gada 22. februārī — De Luca pret Komisiju
   (Lieta F-20/06)
   (2006/C 108/57)
   Tiesvedības valoda — franču
   Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Patrizia De Luca, Brisele (Beļģija), (pārstāvji — S. Orlandi, A. Coolen, J.-N. Louis, E. Marchal, avocats)

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija
   Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. pants ir prettiesisks;

               —

               atcelt iecēlējinstitūcijas 2005. gada 23. februāra lēmumu, ar ko prasītāja tika pieņemta darbā kā administratore ĢD “Tiesiskums, brīvība un drošība” direktorāta “Civil Justice, Rights and Citizenship” nodaļā “Civil Justice” tiktāl, ciktāl viņa tiek iecelta amatā A*9 pakāpes otrajā līmenī, un atcelt darba stāža pakāpes stāšanos spēkā 2005. gada 1. februārī;

               —

               piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Prasītāja, A6 pakāpes (vēlāk A*10) ierēdne, pēc Padomes 2004. gada 22. marta Regulas (EK, Euratom) Nr. 723/2004, ar ko groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (1), stāšanās spēkā tika iecelta administratores amatā kā konkursa COM/A/11/01, par kuru paziņojums tika publicēts 2001. gadā, laureāte. Piemērojot Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. pantu, prasītāja tika iecelta A*9 pakāpē.
   Vispirms prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums rada lejupēju gradāciju, neievērojot tiesiskuma ietvarus, kas noteikti paziņojumā par konkursu, kuru viņa sekmīgi izturēja, kā arī karjeras izaugsmes iespējas. Viņa atsaucas arī uz Civildienesta noteikumu 4., 5., 29. un 31. panta pārkāpumu, kā arī uz labas pārvaldības un samērīguma principa pārkāpumu.
   Prasītāja norāda, ka minētais lēmums turklāt ir pretrunā ar vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu. Pirmkārt, ir notikusi viena un tā paša konkursa vai tāda paša līmeņa konkursa laureātu klasifikācija dažādos līmeņos, vadoties pēc tā, vai pieņemšana darbā ir notiksi pirms vai pēc Regulas Nr. 723/2004 stāšanās spēkā. Otrkārt, prasītājas darba stāža pakāpe tika noteikta, neņemot vērā viņas kā A*10 pakāpes ierēdnes darba stāžu, kas ir pretrunā ar piemērojamajiem noteikumiem, jo īpaši, attiecībā uz pagaidu darbinieku iecelšanu ierēdņu statusā.
   Visbeidzot, prasītāja atsaucas uz tiesiskās paļāvības principu, jo viņa varēja sagaidīt, ka viņu iecels tajā pakāpē, kāda bija norādīta paziņojumā par konkursu.

      (1)  OV L 124, 27.04.2004., 1. lpp.


title: Lieta C-325/12: Prasība, kas celta 2012. gada 10. jūlijā — Eiropas Komisija/Portugāles Republika

text:
               22.9.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 287/22

         Prasība, kas celta 2012. gada 10. jūlijā — Eiropas Komisija/Portugāles Republika
   (Lieta C-325/12)
   2012/C 287/41
   Tiesvedības valoda — portugāļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — P. Hetsch, P. Guerra e Andrade un L. Nicolae)

      Atbildētāja: Portugāles Republika

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, nepieņemot visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvas 2009/136/EK (1), ar ko groza Direktīvu 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, Direktīvu 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē un Regulu (EK) Nr. 2006/2004 par sadarbību starp valstu iestādēm, kas atbildīgas par tiesību aktu īstenošanu patērētāju tiesību aizsardzības jomā, prasības, un katrā ziņā nepaziņojot Komisijai par šo aktu pieņemšanu, Portugāles Republika nav izpildījusi Direktīvas 2009/136/EK 4. pantā paredzētos pienākumus;

               —

               atbilstoši Līguma par Eiropas Savienības darbību 260. panta 3. punktam piespriest Portugāles Republikai par pienākuma paziņot visus Direktīvas 2009/136/EK transponēšanas pasākumus neizpildi samaksāt kavējuma naudu EUR 22 014,72 apmērā par katru dienu, sākot no Tiesas sprieduma pasludināšanas dienas.

               —

               piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Portugāle nav pieņēmusi visus nepieciešamos pasākumus, lai īstenotu Direktīvu 2009/136/EK. Katrā ziņā tā šos pasākumus nav paziņojusi Komisijai.
   Portugāle ir mēģinājusi transponēt Direktīvu 2009/136/EK valsts tiesībās tikai saistībā ar grozījumiem Direktīvā 2002/22/EK. Direktīvas 2009/136/EK daļa, ar kuru tiek grozīta Direktīva 2002/58/EK (privātās dzīves un elektroniskās komunikācijas aizsardzība), nav tikusi transponēta.
   Atbilstoši LESD 260. panta 3. punktam Komisija var lūgt Tiesai, kura izskata prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu, piespriest attiecīgajai dalībvalstij spriedumā, ar kuru konstatēta pienākuma paziņot Komisijai direktīvas, kura pieņemta atbilstoši likumdošanas procedūrai, transponēšanas pasākumus neizpilde, samaksāt naudas sodu vai kavējuma naudu.
   Atbilstoši Komisijas paziņojumam par LESD 260. panta 3. punkta piemērošanu (2) kavējuma nauda, kuru Komisija ierosina noteikt, tiek aprēķināta atbilstoši metodei, kas ir norādīta paziņojumā par EKL 228. panta īstenošanu.
   Tādējādi sankcijas noteikšana tiek balstīta uz kritērijiem saistībā ar pārkāpuma smagumu, pārkāpuma ilgumu un nepieciešamību nodrošināt sankcijas preventīvo iedarbību.
   Komisija ierosina noteikt smaguma koeficientu 8, ņemot vērā pārkāpto Savienības tiesību noteikumu nozīmību un šī pārkāpuma ietekmi uz vispārējām un sevišķām interesēm.

      (1)  OV L 337, 11. lpp.

      (2)  OV 2011, C 12, 1. lpp.