title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2015. gada 26. novembrī.#SC Total Waste Recycling SRL pret Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség.#Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Atkritumi – Sūtījumi – Regula (EK) Nr. 1013/2006 – Sūtījumi Eiropas Savienības iekšienē – Robežšķērsošanas punkts, kurš atšķiras no tā, kas paredzēts paziņojumā un iepriekšējā piekrišanā – Būtiskas izmaiņas atkritumu sūtījuma noteikumos – Nelikumīgs sūtījums – Administratīvā naudas soda samērīgums.#Lieta C-487/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2015. gada 26. novembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Vide — Atkritumi — Sūtījumi — Regula (EK) Nr. 1013/2006 — Sūtījumi Eiropas Savienības iekšienē — Robežšķērsošanas punkts, kurš atšķiras no tā, kas paredzēts paziņojumā un iepriekšējā piekrišanā — Būtiskas izmaiņas atkritumu sūtījuma noteikumos — Nelikumīgs sūtījums — Administratīvā naudas soda samērīgums”
      Lieta C‑487/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Budapeštas Administratīvā un darba tiesa, Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 22. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 4. novembrī, tiesvedībā

            SC Total Waste Recycling SRL

      pret

            Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség .

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: piektās palātas priekšsēdētājs Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], kas pilda septītās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents) un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Havas un D. Loma-Osorio Lerena, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta 35. punkta d) apakšpunktu, 17. panta 1. punktu un 50. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Regulā (EK) Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem (OV L 190, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2008. gada 15. jūlija Regulu (EK) Nr. 669/2008 (OV L 188, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1013/2006”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp SC Total Waste Recycling SRL (turpmāk tekstā – “Total Waste Recycling”) un Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség (Valsts vides un dabas aizsardzības uzraudzības iestāde, turpmāk tekstā – “Valsts uzraudzības iestāde”) jautājumā par administratīvo naudas sodu, kuru pēdējā minētā iestāde noteikusi par tiesiskā regulējuma par atkritumu sūtījumiem pārkāpumiem.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 1013/2006 preambulas 1., 7., 13., 14. un 33. apsvērumā ir noteikts:

                        “(1)

                        Šīs regulas galvenais un dominējošais mērķis un sastāvdaļa ir vides aizsardzība, un tās ietekmei uz starptautisko tirdzniecību ir tikai gadījuma raksturs.

                  [..]

                        (7)

                        Ir svarīgi atkritumu sūtījumu uzraudzību un kontroli organizēt un reglamentēt tā, lai ņemtu vērā vajadzību saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti un cilvēku veselību, kā arī veicinātu vienādu regulas piemērošanu visā Kopienā.

                  [..]

                        (13)

                        Lai gan uzraudzība un kontrole pār atkritumu sūtījumiem dalībvalstī ir tās pārziņā, valstu sistēmām, kas attiecas uz atkritumu sūtījumiem, būtu jāņem vērā vajadzība panākt saderību ar Kopienas sistēmu, lai nodrošinātu augstu vides un cilvēku veselības aizsardzības līmeni.

                        (14)

                        Attiecībā uz to atkritumu sūtījumiem, kas paredzēti apglabāšanai, un uz to reģenerācijai paredzēto atkritumu sūtījumiem, kas nav uzskaitīti III, IIIA vai IIIB pielikumā, ir lietderīgi nodrošināt optimālu uzraudzību un kontroli, prasot iepriekšēju rakstisku piekrišanu šādiem sūtījumiem [turpmāk tekstā – “piekrišana“]. Savukārt šādai procedūrai būtu jāparedz iepriekšēja paziņošana, kas ļauj pienācīgi informēt kompetentās iestādes, lai tās varētu veikt visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai. Tas arī ļautu šīm iestādēm izteikt pamatotus iebildumus pret šādiem sūtījumiem.

                  [..]

                        (33)

                        Būtu jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu to, ka saskaņā ar Direktīvu 2006/12/EK un citiem Kopienas tiesību aktiem par atkritumiem Kopienā pārvadātos atkritumus, kā arī Kopienā importētos atkritumus visā sūtījuma laikā, tostarp reģenerācijas vai apglabāšanas laikā galamērķa valstī, apsaimnieko, neapdraudot cilvēku veselību un neizmantojot procesus un metodes, kas varētu būt kaitīgi videi. [..]”

               4

               Šīs regulas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
               “Šajā regulā:
               [..]

                        35)

                        “nelikumīgs sūtījums” ir jebkāds atkritumu sūtījums, ko veic:
                        [..]

                                 d)

                                 veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma vai pārvietošanas dokumentos [..].”

               5

               Regulas Nr. 1013/2006 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā ir noteikts, ka uz tādu atkritumu sūtījumiem, kuri paredzēti reģenerācijas darbībām un ietverti šīs regulas IV pielikumā iekļautajā “oranžajā” sarakstā, attiecina iepriekšēja paziņojuma un piekrišanas procedūru saskaņā ar šīs regulas II sadaļu.

               6

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1013/2006 4. pantu, lai veiktu 3. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktā minēto atkritumu sūtījuma paziņošanu, paziņotājs aizpilda šīs regulas IA pielikumā ietverto paziņojuma dokumentu un attiecīgā gadījumā – minētās regulas IB pielikumā ietverto pārvietošanas dokumentu, ierakstot šajos abos dokumentos vai pievienojot tiem informāciju un dokumentus, kas uzskaitīti šīs pašas regulas II pielikuma 1. un 2. daļā.

               7

               Regulas Nr. 1013/2006 9. pantā ir paredzēta procedūra attiecībā uz piekrišanu, kuru kompetentās galamērķa, nosūtīšanas un tranzīta iestādes dod attiecībā uz tām paziņotajiem atkritumu sūtījumiem.

               8

               Regulas Nr. 1013/2006 17. pantā “Izmaiņas sūtījumā pēc piekrišanas” ir noteikts:
               “1.   Ja būtiski mainās informācija [un/]vai nosacījumi attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana, tostarp attiecībā uz paredzēto daudzumu, maršrutu, pārvietošanās shēmu, sūtījuma datumu vai pārvadātāju, paziņotājs informē iesaistītās kompetentās iestādes un paziņotāju nekavējoties un, ja vien iespējams, pirms tiek uzsākts sūtījums.
               2.   Šādos gadījumos iesniedz jaunu paziņojumu, ja vien visas iesaistītās kompetentās iestādes neuzskata, ka ieteiktās izmaiņas nerada nepieciešamību pēc jauna paziņojuma.
               [..]”

               9

               Regulas Nr. 1013/2006 49. panta “Vides aizsardzība” 1. punktā ir noteikts:
               “Radītājs, paziņotājs un citi uzņēmumi, kas iesaistīti atkritumu sūtījumā un/vai to reģenerācijā, vai apglabāšanā, veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka jebkuri to sūtītie atkritumi tiek apsaimniekoti, neizraisot apdraudējumu cilvēku veselībai, un tas tiek veikts videi drošā veidā visā sūtījuma, kā arī reģenerācijas un apglabāšanas laikā. Jo īpaši, ja sūtījums notiek Kopienā, ievēro Direktīvas 2006/12/EK 4. panta prasības, kā arī citus Kopienas tiesību aktus attiecībā uz atkritumiem.
               [..]”

               10

               Šīs regulas 50. pantā “Izpilde dalībvalstīs” ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tās īsteno. Noteiktajām sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām. Dalībvalstis dara zināmus Komisijai savus tiesību aktus attiecībā uz nelikumīgu sūtījumu novēršanu un atklāšanu, kā arī sankcijām, kas tiek piemērotas par šādiem sūtījumiem.
               [..]
               3.   Sūtījumu pārbaudes var veikt jo īpaši:
               [..]

                        d)

                        sūtīšanas laikā Kopienā.

                  4.   Sūtījumu pārbaudes ietver dokumentu pārbaudi, identitātes apliecinājumu un, vajadzības gadījumā, atkritumu fizisku pārbaudi.
               [..]”

               11

               Regulas Nr. 1013/2006 IA pielikuma “Paziņojuma dokuments par atkritumu pārrobežu pārvietošanām/sūtījumiem” 8. aile ir šāda:

               12

               Šā IA pielikuma 15. un 16. aile ir šādas:

               13

               Regulas Nr. 1013/2006 IB pielikuma “Atkritumu pārrobežu pārvietošanu/sūtījumu pārvietošanas dokuments” 8. aile ir šāda:

               14

               Regulas Nr. 1013/2006 IC pielikuma “Īpaši norādījumi paziņojuma un pārvietošanas dokumentu aizpildīšanai” 26. punkts ir formulēts šādi:
               “Dokumenta 15. aile (sk. II pielikuma 1. daļas 8. līdz 10., 14. punktu): 15. ailes a) rindā sniedz nosūtīšanas, tranzīta un galamērķa valstu nosaukumus [..] vai katras valsts kodus, izmantojot ISO standarta Nr. 3166 saīsinājumus [..]. Ailes b) rindā attiecīgos gadījumos norāda katras valsts kompetentās iestādes koda numuru, bet c) rindā ieraksta robežpunkta vai ostas nosaukumu un attiecīgos gadījumos muitas iestādes koda numuru kā ievešanas punktu valstī vai izvešanas punktu no konkrētas valsts. Tranzītvalstīm c) rindā sniedz informāciju par ievešanas un izvešanas punktu. Ja kādā sūtījumā iesaistītas vairāk nekā trīs tranzītvalstis, attiecīgo informāciju pievieno pielikumā. Pielikumā norāda plānoto maršrutu starp ievešanas un izvešanas punktiem, iekļaujot iespējamās alternatīvas, arī neparedzētu apstākļu gadījumā.”

               15

               Regulas Nr. 1013/2006 II pielikumā attiecībā uz informāciju un dokumentāciju, kas saistītas ar paziņojumu, tā 1. daļā “Paziņojuma dokumentā iekļaujamā vai tam pievienojamā informācija” ir paredzēts:
               “[..]

                        13.

                        Paredzētie transportlīdzekļi.

                        14.

                        Paredzētais maršruta plānojums (izvešanas un ievešanas punkts katrā attiecīgajā valstī, tostarp ievešanas Kopienā un/vai izvešanas no Kopienas, un/vai eksporta no Kopienas muitas iestādes) un paredzētais maršruts (maršruts starp izvešanas un ievešanas punktiem), tostarp iespējamās alternatīvas, arī neparedzētu apstākļu gadījumā.

                  [..]”

               16

               Minētā II pielikuma 2. daļa “Pārvietošanas dokumentā iekļaujamā vai tam pievienojamā informācija” ir formulēta šādi:
               “[..]

                        3.

                        Transportlīdzekļi.

                  [..]

                        5.

                        Maršruta plānojums (izvešanas un ievešanas punkts katrā attiecīgajā valstī, tostarp ievešanas Kopienā un/vai izvešanas no Kopienas, un/vai eksporta no Kopienas muitas iestādes) un maršruts (maršruts starp izvešanas un ievešanas punktiem), tostarp iespējamās alternatīvas, arī neparedzētu apstākļu gadījumā.

                  [..]”

         Ungārijas tiesības

               17

               2012. gada Likuma Nr. CLXXXV par atkritumiem (a hulladékról szóló 2012. Evi CLXXXV. törvény) 19. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Atkritumus Ungārijas teritorijā drīkst ievest saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1013/2006 un Valdības dekrēta par atkritumu pārrobežu sūtījumiem noteikumiem.”

               18

               Šā likuma 86. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Vides aizsardzības iestāde saskaņā ar Valdības dekrētu, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus par naudas sodiem atkritumu apsaimniekošanas jomā, uzliek atkritumu apsaimniekošanas jomā piemērojamo naudas sodu ikvienai fiziskai vai juridiskai personai, individuālajam uzņēmējam vai subjektam bez juridiskās personas tiesībspējas, kas:

                        a)

                        pārkāpj tiesiskā regulējuma, tieši piemērojama Eiropas Savienības tiesību akta vai administratīva lēmuma noteikumus par atkritumu apsaimniekošanu,

                        b)

                        veic kādu nosacījumam par piekrišanu, apstiprinājumu, reģistrāciju vai paziņojumu pakārtotu atkritumu apsaimniekošanas darbību vai nu bez šādas piekrišanas, apstiprinājuma, reģistrācijas vai paziņojuma, vai tajos neparedzētā veidā, vai

                        c)

                        neinformē vai pienācīgi neinformē vides aizsardzības iestādi par blakusproduktu ražošanu vai ģenerēšanu, vai izmanto, izplata vai glabā atkritumus kā produktus vai blakusproduktus.”

               19

               Valdības 2001. gada 21. decembra dekrēta Nr. 271, ar kuru paredz atkritumu apsaimniekošanas jomā piemērojamo naudas sodu apmēru un to piemērošanas un aprēķināšanas noteikumus (a hulladékgazdálkodási bírság mértékéről, valamint kiszabásának és megállapításának módjáról szóló 271/2001. (XII. 21.) Kormányrendelet; turpmāk tekstā – “Valdības dekrēts”), 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Naudas soda apmērs – neskarot šā dekrēta 2. panta 4.–8. punktā un 3. panta 4. punktā noteikto – ir summa, ko iegūst, šajā dekrētā paredzētās naudas soda pamatsummas reizinot ar attiecīgajiem koeficientiem, ar kuriem šīs naudas soda pamatsummas grozītas.
               [..]
               3.   Atkritumu apsaimniekošanas jomā piemērojamā naudas soda pamatsumma (turpmāk tekstā – “pamatsumma”) nepārsniedz:
               [..]

                        g)

                        bīstamo atkritumu nelikumīga pārrobežu sūtījuma gadījumā – HUF vienu miljonu.”

               20

               Šī valdības dekrēta 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, vispirms ir jānosaka naudas soda pamatsumma.
               [..]
               4.   Atkritumu nelikumīga pārrobežu sūtījuma (tos ievedot, izvedot vai vedot caur valsts teritoriju) gadījumā maksājamā naudas soda apmēru nosaka, reizinot šā dekrēta 1. panta 3. punkta f) vai g) apakšpunktā paredzēto pamatsummu ar atkritumu svara rādītāju. Gadījumā, ja atkritumu svars nav precīzi nosakāms, ir jāņem vērā vidējais aplēšu veidā noteiktās svara skalas rādītājs, kurš izteikts tonnās.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               21

               2013. gada 21. oktobrīTotal Waste Recycling kravas automašīnai, kas pārvadāja 8380 tonnas atkritumu, kuri ietverti Regulas Nr. 1013/2006 IV pielikumā minētajā “oranžajā” sarakstā, proti, atkritumus, uz kuriem attiecas iepriekšējas rakstiskas paziņošanas un piekrišanas procedūra, iebraucot Ungārijas teritorijā Nagylak robežšķērsošanas punktā, tika veikta robežkontrole.

               22

               Šī kontrole ļāva konstatēt, ka minētajam sūtījumam bija pievienots Regulas Nr. 1013/2006 IA pielikumā norādītais paziņojuma dokuments, šīs regulas IB pielikumā minētais pārvietošanas dokuments, kā arī šajā regulā paredzētās administratīvas piekrišanas. Tomēr minētajā paziņojuma dokumentā un šajās piekrišanās kā precīzais ievešanas punkts Ungārijas teritorijā bija norādīts Ártánd (Ungārija) robežšķērsošanas punkts, kas atrodas gandrīz 180 km uz ziemeļiem no Nagylak (Ungārija). Total Waste Recycling šajā ziņā ir atzinusi, ka tas, ka minētās kravas automašīnas vadītājs esot mēģinājis Ungārijā iebraukt viņa dzīvesvietai tuvāk esošajā Nagylak robežšķērsošanas punktā, esot noticis komunikācijas kļūdas dēļ.

               23

               Ar 2014. gada 4. februāra lēmumu Valsts uzraudzības iestāde saskaņā ar 2012. gada Likumu Nr. CLXXXV par atkritumiem noteica Total Waste Recycling pienākumu samaksāt naudas sodu 8380000 Ungārijas forintu (HUF) (apmēram EUR 26864,26) apmērā par atkritumu apsaimniekošanas jomā noteikto pienākumu neizpildi, kā arī summu HUF 256500 (apmēram EUR 822,158) procesuālo izdevumu segšanai. Tā savu lēmumu pamatoja, paziņojot, ka lietā aplūkotais sūtījums Ungārijas teritorijā neesot nonācis piekrišanās norādītajā robežšķērsošanas punktā un ka Total Waste Recycling neesot informējusi kompetentās iestādes par izmaiņām iepriekš atļautajā maršrutā, tādēļ sūtījums esot bijis nelikumīgs Regulas Nr. 1013/2006 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Lai noteiktu šā naudas soda apmēru, minētā iestāde, piemērojot Valdības dekrētu, noteica maksimālo pamatsummu HUF viena miljona (apmēram EUR 3205,099) apmērā, kuru tā reizināja ar pārvadāto atkritumu svaru.

               24

               Savā prasībā Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Budapeštas Administratīvā un darba tiesa) Total Waste Recycling lūdz atcelt minēto lēmumu. Tā uzskata, ka neesot noticis atkritumu “nelikumīgs sūtījums” Regulas Nr. 1013/2006 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē, jo “veids”, kādā sūtījums veikts šīs tiesību normas izpratnē, šajā gadījumā – pa autoceļu, neesot mainīts, un ka mainīts esot tikai maršruta plānojums. Prasītāja arī apgalvo, ka no šīs regulas pielikumiem izrietot, ka jēdzieni “transportlīdzeklis” un “maršruta plānojums” esot atšķirīgi – minētās regulas II pielikuma 13. punkts attiecoties uz “transportlīdzekli”, turpretim šā pielikuma 14. punkts esot par “maršruta plānojumu”.

               25

               Valsts uzraudzības iestāde lūdz minēto pieteikumu noraidīt. Tā apgalvo, ka, tā kā šajā lietā paredzētais maršruta plānojums esot ticis mainīts, Total Waste Recycling saskaņā ar Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 1. punktu bija nekavējoties jāinformē kompetentās iestādes. Tā uzskata, ka Total Waste Recycling arguments, kurš balstīts uz II pielikumu, neesot pieļaujams un ka nav nozīmes tam, ka tā cenšas atsaukties uz šīs regulas IA pielikumā esošo kodu un saīsinājumu sarakstu.

               26

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Regulas Nr. 1013/2006 tekstā nav skaidri norādīts, vai tas, ka atkritumu sūtījuma ievešana norādītajā tranzītvalstī notiek no paziņojuma dokumentā un piekrišanā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā, būtu jāuzskata par transportlīdzekļa izmaiņām vai par atkritumu sūtījumu, kurš veikts veidā, kāds nav norādīts paziņojuma dokumentā, un tātad – par atkritumu “nelikumīgu sūtījumu” šīs regulas 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ņemot vērā arī paziņotāja pienākumu saskaņā ar minētās regulas 17. panta 1. punktu nekavējoties informēt kompetentās iestādes par jebkādām būtiskām izmaiņām attiecībā uz sūtījuma noteikumiem, ieskaitot paredzēto maršrutu un maršruta plānojumu. Pieņemot, ka šis sūtījums būtu jāuzskata par nelikumīgu, šī tiesa, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, vēl šaubās arī par uzliktā naudas soda samērīgumu.

               27

               Šajos apstākļos Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Budapeštas Administratīvā un darba tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai ir uzskatāms, ka ar atkritumu sūtījumu, kurš tiek veikts “veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma dokumentā”, Regulas Nr. 1013/2006 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē ir domāti minētās regulas IA un IB pielikumā norādītie transportlīdzekļi (autotransports, dzelzceļa transports, jūras transports, gaisa transports vai iekšējo ūdensceļu transports)?

                        2)

                        Vai tas, ka iestāde atbilstoši Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 1. punktā noteiktajam nav informēta par būtiskām izmaiņām informācijā un/vai nosacījumos attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana, ļauj atzīt, ka atkritumu sūtījums ir veikts “veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma dokumentā”, minētās regulas 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē un ka tāpēc šis atkritumu sūtījums ir nelikumīgs?

                        3)

                        Vai ir jāuzskata, ka informācijā un/vai nosacījumos attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana, ir būtiskas izmaiņas Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 1. punkta izpratnē, ja atkritumu sūtījuma ievešana norādītajā tranzītvalstī notiek no piekrišanā un paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā?

                        4)

                        Vai – gadījumā, ja atkritumu sūtījums, kas tranzītvalstī nonāk no piekrišanā un paziņojuma dokumentā norādītās vietas atšķirīgā vietā, ir uzskatāms par nelikumīgu atkritumu sūtījumu, – var tikt uzskatīts par samērīgu šā iemesla dēļ uzliktais naudas sods, kura summa ir vienāda ar summu, par kādu naudas sods uzliekams personai, kas neizpilda pienākumu saņemt piekrišanu un iepriekš rakstiski iesniegt paziņojumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo, otro un trešo jautājumu

               28

               Ar pirmo, otro un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas IV pielikumā norādīto atkritumu sūtījuma, par ko ir saņemta kompetento iestāžu piekrišana, ievešana transzītvalstī no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā šīs tiesību normas izpratnē ir jāuzskata par būtiski mainītu informāciju un/vai nosacījumiem attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai no tā, ka kompetentās iestādes nav tikušas informētas par šīm izmaiņām, izriet, ka atkritumu sūtījums ir nelikumīgs minētās regulas 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē, jo tas ir “veikts veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma dokumentā”.

               29

               Vispirms ir jāatgādina, ka no Regulas Nr. 1013/2006 1. panta 1. punkta un preambulas 7. apsvēruma izriet, ka ar šo regulu tiek noteiktas procedūras un kontroles režīmi, kas piemērojami atkritumu sūtījumiem tā, lai tiktu ņemta vērā vajadzība saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti un cilvēku veselību. It īpaši no šīs regulas 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta, interpretējot tos kopā ar šīs regulas preambulas 14. apsvērumu, izriet, ka par apglabāšanai paredzēto atkritumu un bīstamo atkritumu sūtījumiem starp dalībvalstīm ir iepriekš rakstveidā jāpaziņo kompetentajām iestādēm, lai ļautu šīm iestādēm veikt visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai (šajā ziņā skat. spriedumus Ragn-Sells, C‑292/12, EU:C:2013:820, 52. punkts, kā arī Shell Nederland un Belgian Shell, C‑241/12 un C‑242/12, EU:C:2013:821, 32. punkts).

               30

               Lai veiktu šādu paziņošanu, Regulas Nr. 1013/2006 4. pantā ir prasīts paziņotājam aizpildīt šīs regulas IA pielikumā ietverto paziņojuma dokumentu un attiecīgā gadījumā – minētās regulas IB pielikumā ietverto pārvietošanas dokumentu, ierakstot šajos abos dokumentos vai pievienojot tiem šīs pašas regulas II pielikuma 1. un 2. daļā uzskaitīto informāciju un dokumentus. Pamatojoties uz visiem šiem dokumentiem un šo minētajām iestādēm paziņoto informāciju, šīs iestādes saskaņā ar Regulas Nr. 1013/2006 9. pantu sniedz vai atsaka savu piekrišanu katram atkritumu sūtījumam.

               31

               Pēc piekrišanas sniegšanas, ja noteikumi un/vai nosacījumi attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana, tostarp attiecībā uz paredzēto daudzumu, maršrutu, pārvietošanās shēmu, sūtījuma datumu vai pārvadātāju, tiek mainīti, Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 1. punktā paziņotājam ir noteikts pienākums par izmaiņām informēt iesaistītās kompetentās iestādes un saņēmēju nekavējoties un, ja vien iespējams, pirms tiek uzsākts sūtījums.

               32

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no minētā 17. panta 1. punkta interpretācijas skaidri izriet, ka pārvietošanās shēmas izmaiņas ir “[..] būtiski mainīta informācija [un/]vai nosacījumi attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana”. Lietojot formulējumu “tostarp attiecībā uz [..] pārvietošanās shēmu”, šajā normā ir norādīts, ka šis izmaiņu veids var būt būtiskas izmaiņas noteikumos un/vai nosacījumos, kas tiek uzskatīti par svarīgiem.

               33

               Tomēr, kā izriet no Regulas Nr. 1013/2006 II pielikuma 1. daļas 14. punkta, “maršruta plānojums” ir definēts kā “izvešanas un ievešanas punkts katrā attiecīgajā valstī”, proti, kā arī ir precizēts minētās regulas IA pielikumā ietvertā “paziņojuma dokumenta” 15. ailē, – robežšķērsošanas punkti.

               34

               Šiem izvešanas un ievešanas punktiem ir jābūt norādītiem minētajā “paziņojuma dokumenta” 15. ailē, jo tas ir paskaidrots gan minētā dokumenta tekstā, gan Regulas Nr. 1013/2006 IC pielikuma 26. punktā, kurā ir ietverti īpaši norādījumi attiecīgā dokumenta aizpildīšanai.

               35

               Līdz ar to robežšķērsošanas punkta izmaiņas, kādas ir pamatlietā, ir līdzvērtīgas maršruta plānojuma izmaiņām, kas atbilstoši minētās regulas 17. panta 1. punktam ir “būtiski mainīti” noteikumi un/vai nosacījumi attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana, un kas ir jāpaziņo kompetentajām iestādēm.

               36

               Ja šādas izmaiņas ir notikušas, Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 2. punktā ir paredzēts, ka principā ir jāiesniedz jauns paziņojums. Iepriekš paziņotā informācija attiecībā uz sūtījumu un attiecīgo iestāžu piekrišanas pēc šīm izmaiņām faktiski vairs neatbilst patiesībai, un tātad nevar tikt uzskatīts, ka attiecībā uz tām būtu sniegta piekrišana.

               37

               Šis sūtījums, kas atšķiras no iesniegtajā paziņojumā minētā sūtījuma, būtu jākvalificē kā “nelikumīgs”, jo šīs regulas 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē ir “veikts veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma dokumentā”.

               38

               Šī Regulas Nr. 1013/2006 gramatiskā un kontekstuālā analīze izriet no tās teleoloģiskās interpretācijas.

               39

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1013/2006 preambulas 1. apsvērumā ir noteikts, ka šīs regulas mērķis ir vides aizsardzība. Turklāt saskaņā ar minētās regulas preambulas 7. apsvērumu atkritumu sūtījumu uzraudzību un kontroli ir svarīgi organizēt un reglamentēt tā, lai tiktu ņemta vērā vajadzība saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti un cilvēku veselību.

               40

               Attiecībā uz tādiem Regulas Nr. 1013/2006 IV pielikumā minētajā “oranžajā” sarakstā ietverto atkritumu sūtījumiem, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, šīs regulas preambulas 14. apsvērumā ir precizēts, ka ir jānodrošina optimāla uzraudzība un kontrole, prasot iepriekš saņemt rakstisku piekrišanu šāda veida sūtījumiem, un ka šādai procedūrai būtu jāparedz iepriekšēja paziņošana, kā rezultātā kompetentās iestādes var būt pienācīgi informētas, lai varētu ne tikai veikt visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai, bet arī izteikt pamatotus iebildumus pret šādiem sūtījumiem.

               41

               Tāda Regulas Nr. 1013/2006 IA pielikumā ietvertajā paziņošanas dokumentā prasītā informācija kā robežšķērsošanas punkts ir vajadzīga arī tādēļ, lai kompetentās iestādes varētu pareizi izpildīt savus uzdevumus.

               42

               Tādējādi, ja tāda sūtījuma robežšķērsošanas punkta izmaiņas, kurš norādīts paziņojuma dokumentā un attiecībā uz kuru minētās iestādes ir sniegušas piekrišanu, notiek, neinformējot minētās iestādes par izmaiņām, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 1. punktu, minētie uzraudzības un kontroles uzdevumi vairs nevar tikt optimāli nodrošināti saskaņā ar šo regulu.

               43

               Tātad šādas izmaiņas ir jāuzskata par būtiskām, un šajā ziņā ir jāuzskata, ka uz tām attiecas 17. panta 1. punkts; tādējādi ievešana, kas tranzītvalstī veikta no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā, neinformējot par šīm izmaiņām attiecīgās kompetentās iestādes un par sūtījumu neiesniedzot jaunu paziņojuma dokumentu, ir jākvalificē kā “nelikumīgs sūtījums”. Pretēja interpretācija atņemtu ar Regulu Nr. 1013/2006 ieviestajām procedūrām un kontroles sistēmām jebkādu lietderīgo iedarbību.

               44

               Par šo secinājumu nevar radīt šaubas terminoloģiskā problēma, par ko ir vaicāts iesniedzējtiesas uzdotajā pirmajā jautājumā. Ar šo jautājumu minētā iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai frāzē “veikts veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma dokumentā”, kura ietverta Regulas Nr. 1013/2006 2. panta 35. punkta d) apakšpunktā minētajā “nelikumīga sūtījuma” definīcijā, termins “veids” (ungāru valodā – “módon”) attiecas vienīgi uz tādiem transportlīdzekļiem (szállítás módjai) (autotransports, dzelzceļa transports, jūras transports, gaisa transports vai iekšējo ūdensceļu transports), kādi paredzēti šīs regulas IA un IB pielikumā.

               45

               Iemesls, kādēļ šis jautājums tiek uzdots Tiesai, ir saistīts ar Regulas Nr. 1013/2006 ungāru valodas redakciju, kura atšķiras no pārējām šīs regulas valodu redakcijām. Izņemot šīs regulas IA pielikumā esošā “paziņojuma dokumenta” 8. aili, kurā vārdi “szállítási eszköz” termina “transportlīdzekļi” tulkojumā ir lietoti pareizi, šie pēdējie minētie termini kodu un saīsinājumu sarakstā, kas iekļauts pēc minētā šīs regulas IA pielikuma, kā arī minētās regulas IB pielikumā (8. aile un saīsinājumu un kodu saraksts, kas iekļauts pēc šī IB pielikuma) un II pielikumā (1. daļas 13. punkts un 2. daļas 3. punkts) ir atveidoti, izmantojot terminu “szállítás módjait”, tādējādi lietojot franču vārda “manière” [“veids”] atbilsmi ungāru valodā, proti, terminu “mód”. Tas ir ļāvis Total Waste Recycling apgalvot, ka “nelikumīgs sūtījums” Regulas Nr. 1013/2006 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē ir tikai tad, ja izmantotais transportlīdzeklis atšķiras no paziņojumā norādītā transportlīdzekļa.

               46

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru kādā no Savienības tiesību normas valodu redakcijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats šīs tiesību normas interpretācijai vai arī tam nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar pārējām valodu redakcijām. Savienības tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro vienveidīgi, ņemot vērā visu Eiropas Savienības valodu redakcijas. Ja Savienības tiesību dokumenta dažādu valodu redakcijas atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē, ņemot vērā tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, vispārējo sistēmu un mērķi (skat. it īpaši spriedumu Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

               47

               Tomēr attiecībā uz Regulas Nr. 1013/2006 vispārējo sistēmu un mērķi šā sprieduma 33.–43. punktā ir norādīts, ka, lai kompetentās iestādes, pildot uzraudzības un kontroles uzdevumus, atkritumu sūtījumu jomā varētu veikt visus vajadzīgos pasākumus cilvēku veselības un vides aizsardzībai, šīs iestādes ir pienācīgi jāinformē un ka šajā ziņā ir būtiski, ka to rīcībā ir šīs regulas IA pielikumā ietvertajā paziņojuma dokumentā prasītā informācija, nevis tikai informācija par izmantoto transportlīdzekli.

               48

               No iepriekšminētā izriet, ka Regulas Nr. 1013/2006 vispārējā sistēma un mērķis liek izraudzīties interpretāciju, saskaņā ar kuru termins “manière” [“veids”], kas ietverts šīs regulas 2. panta 35. punkta d) apakšpunktā, nevar tikt saprasts tādējādi, ka tas nozīmētu vienīgi “transportlīdzekli”, bet, gluži pretēji, tam ir jāpiešķir plaša nozīme, tādējādi, ka tas attiecas uz apstākļiem vai noteikumiem, kas ietver šā sūtījuma maršruta plānojumu.

               49

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmajiem trijiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1013/2006 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas IV pielikumā norādīto atkritumu sūtījuma, par ko ir saņemta kompetento iestāžu piekrišana, ievešana tranzītvalstī no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā ir jāuzskata par būtiskām izmaiņām noteikumos un/vai nosacījumos attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana; tādējādi fakts, ka kompetentās iestādes nav tikušas informētas par šīm izmaiņām, padara atkritumu sūtījumu par nelikumīgu minētās regulas 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē, jo tas ir “veikts veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma dokumentā”.

         Par ceturto jautājumu

               50

               Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1013/2006 50. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru dalībvalstu piemērotajām sankcijām par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem ir jābūt samērīgām, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz piemērot naudas sodu, kurš noteikts par minētās regulas IV pielikumā norādīto atkritumu sūtījuma, par ko ir saņemta kompetento iestāžu piekrišana, ievešanu tranzītvalstī no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā, ja šā naudas soda apmērs atbilst naudas soda apmēram, kāds tiek noteikts gadījumā, ja nav izpildīts pienākums saņemt piekrišanu un veikt iepriekšēju rakstisku paziņošanu.

               51

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1013/2006 50. panta 1. punktā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums pieņemt “noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem. [..] Sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām”. Jākonstatē, ka minētajā regulā nav sīkāk reglamentēts, kā minētās valsts sankcijas būtu nosakāmas, un nav arī norādīts neviens skaidrs kritērijs šādu sankciju samērīguma novērtēšanai.

               52

               Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ja nav veikta Savienības tiesību aktu saskaņošana attiecībā uz piemērojamajām sankcijām par tādu nosacījumu neievērošanu, kas paredzēti ar šiem tiesību aktiem izveidotajā sistēmā, tad dalībvalstu kompetencē ir izvēlēties sankcijas, ko tās uzskata par piemērotām. Tomēr dalībvalstīm ir jāīsteno sava kompetence, ievērojot Savienības tiesības un to vispārējos principus un tātad ievērojot arī samērīguma principu (skat. it īpaši spriedumu Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               53

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai izvērtētu, vai attiecīgā sankcija atbilst samērīguma principam, ir jāņem vērā tostarp pārkāpuma, par kuru paredzēts uzlikt šo sodu, raksturs un smagums, kā arī šīs sankcijas apmēra aprēķināšanas nosacījumi (skat. it īpaši spriedumu Rodopi‑M 91, C‑259/12, EU:C:2013:414, 38. punkts un tajā minētā judikatūra). Samērīguma princips dalībvalstīm ir jāievēro, arī izvērtējot aspektus, kas, iespējams, ir jāņem vērā, nosakot naudas sodu (spriedums Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 54. punkts).

               54

               Tomēr valsts tiesas kompetencē, ņemot vērā visus faktiskos un juridiskos apstākļus, kuri ir raksturīgi tajā izskatāmajai lietai, ir galīgi novērtēt, vai sankcijas apmērs nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs attiecīgajos tiesību aktos izvirzīto mērķu sasniegšanai. Samērīguma principa konkrēta piemērošana ir iesniedzējtiesas ziņā, un tai ir jāpārbauda, vai valsts pasākumi ir saderīgi ar Savienības tiesībām, jo Tiesas kompetencē ir tikai sniegt jebkādas norādes par Savienības tiesību interpretāciju, kas ļauj iesniedzējtiesai izvērtēt šādu saderīgumu (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C‑188/09, EU:C:2010:454, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               55

               Attiecībā uz sankcijām, kas tiek piemērotas par Regulas Nr. 1013/2006, kuras mērķis ir nodrošināt augstu vides un cilvēku veselības aizsardzības līmeni, normu pārkāpumu, valsts tiesai, pārbaudot šādas sankcijas samērīgumu, ir it īpaši jāņem vērā riski, kādus šis pārkāpums var radīt vides un cilvēku veselības aizsardzības jomā.

               56

               Tādējādi ir jānorāda, ka naudas sods, kas noteikts par minētās regulas IV pielikumā norādīto atkritumu sūtījuma, par ko ir saņemta kompetento iestāžu piekrišana, ievešanu tranzītvalstī no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā un kura pamatsumma atbilst naudas soda apmēram, kāds tiek noteikts gadījumā, ja nav izpildīts pienākums saņemt piekrišanu un veikt iepriekšēju rakstisku paziņošanu, var tikt uzskatīts par samērīgu tikai tad, ja apstākļi, kādos šis pārkāpums ir izdarīts, ļauj konstatēt, ka jautājums ir par līdzvērtīga smaguma pārkāpumiem.

               57

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1013/2006 50. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru dalībvalstu piemērotajām sankcijām par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem ir jābūt samērīgām, ir jāinterpretē tādējādi, ka naudas sods, kurš noteikts par minētās regulas IV pielikumā norādīto atkritumu sūtījuma, par ko ir saņemta kompetento iestāžu piekrišana, ievešanu tranzītvalstī no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā, ja tā pamatsumma atbilst naudas soda apmēram, kāds tiek noteikts gadījumā, ja nav izpildīts pienākums saņemt piekrišanu un veikt iepriekšēju rakstisku paziņošanu, var tikt uzskatīts par samērīgu tikai tad, ja apstākļi, kādos šis pārkāpums ir izdarīts, ļauj konstatēt, ka jautājums ir par līdzvērtīga smaguma pārkāpumiem. Valsts tiesai, ņemot vērā visus faktiskos un juridiskos apstākļus, kuri ir raksturīgi tajā izskatāmajai lietai, un it īpaši riskus, kādus šis pārkāpums var radīt vides un cilvēku veselības aizsardzības jomā, ir jānovērtē, vai sankcijas apmērs nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs attiecīgajos tiesību aktos noteikto mērķu – nodrošināt augstu vides un cilvēku veselības aizsardzības līmeni – sasniegšanai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               58

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Regulas (EK) Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2008. gada 15. jūlija Regulu (EK) Nr. 669/2008, 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas IV pielikumā norādīto atkritumu sūtījuma, par ko ir saņemta kompetento iestāžu piekrišana, ievešana tranzītvalstī no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā ir jāuzskata par būtiskām izmaiņām noteikumos un/vai nosacījumos attiecībā uz sūtījumu, par ko ir saņemta piekrišana; tādējādi fakts, ka kompetentās iestādes nav tikušas informētas par šīm izmaiņām, padara atkritumu sūtījumu par nelikumīgu minētās regulas 2. panta 35. punkta d) apakšpunkta izpratnē, jo tas ir “veikts veidā, kas nav būtībā izklāstīts paziņojuma dokumentā”.

                           2)

                           Regulas Nr. 1013/2006, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 669/2008, 50. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru dalībvalstu piemērotajām sankcijām par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem ir jābūt samērīgām, ir jāinterpretē tādējādi, ka naudas sods, kurš noteikts par minētās regulas IV pielikumā norādīto atkritumu sūtījuma, par ko ir saņemta kompetento iestāžu piekrišana, ievešanu tranzītvalstī no paziņojuma dokumentā norādītā robežšķērsošanas punkta atšķirīgā robežšķērsošanas punktā, ja tā pamatsumma atbilst naudas soda apmēram, kāds tiek noteikts gadījumā, ja nav izpildīts pienākums saņemt piekrišanu un veikt iepriekšēju rakstisku paziņošanu, var tikt uzskatīts par samērīgu tikai tad, ja apstākļi, kādos šis pārkāpums ir izdarīts, ļauj konstatēt, ka jautājums ir par līdzvērtīga smaguma pārkāpumiem. Valsts tiesai, ņemot vērā visus faktiskos un juridiskos apstākļus, kuri ir raksturīgi tajā izskatāmajai lietai, un it īpaši riskus, kādus šis pārkāpums var radīt vides un cilvēku veselības aizsardzības jomā, ir jānovērtē, vai sankcijas apmērs nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs attiecīgajos tiesību aktos noteikto mērķu – nodrošināt augstu vides un cilvēku veselības aizsardzības līmeni – sasniegšanai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1983. gada 14. jūlijā. # Armelle Detti pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Ierēdnis. # Lieta 144/82.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 14.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Maria Dolores Fernández Gómez. # Apelācija - Pagaidu darbinieks - PDNK 2. panta a) punkts - Komisijā nostrādātais laika posms, pildot norīkota valsts eksperta funkcijas - Lūgums atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta izpratnē - Jēdziens - Nelabvēlīgs akts. # Lieta C-417/05 P.

text:
      Lieta C‑417/05 P
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Maria Dolores Fernández Gómez
      Apelācija – Pagaidu darbinieks – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punkts – Komisijā nostrādātais laika posms, pildot norīkota valsts eksperta funkcijas – Lūgums atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta nozīmē – Jēdziens – Nelabvēlīgs akts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Ierēdņi – Prasība – Lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta nozīmē – Jēdziens
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkts)
      2.        Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkts)
      1        Lūgums par pagaidu darbinieka līguma pagarināšanu, ko iesniedzis nodaļas, kurā strādā šis darbinieks, vadītājs, nav minētā
         darbinieka lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta izpratnē. No šīs skaidri definētās normas izriet, ka šādu lūgumu
         var iesniegt tikai personas, kuras minētas šajos noteikumos. Tādējādi vēstule, ko viens Komisijas dienests iesniedzis otram,
         neietilpst šīs normas definētajos ietvaros un pielīdzināt to minētajā normā paredzētajam lūgumam varētu, tikai riskējot pieļaut
         iespēju, ka tiek deformēta ar šo normu iedibinātā procedūra.

      Šī pagaidu darbinieka elektroniskā vēstule, kas adresēta kompetentajam dienestam un kurā tiek lūgta noteikta informācija par
         viņa līgumu, tomēr nelūdzot šo dienestu pieņemt lēmumu attiecībā uz šo darbinieku, jo vairāk nav lūgums Civildienesta noteikumu
         90. panta 1. punkta izpratnē.

      (sal. ar 37.–39. punktu)
      2        Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē nelabvēlīgi ir vienīgi akti vai pasākumi ar juridiski saistošu iedarbību,
         kas var tieši un nekavējoši skart prasītāja intereses, noteiktā veidā grozot tā tiesisko situāciju.

      Tā tas acīmredzami nav kompetentā dienesta elektroniskās vēstules gadījumā, ar ko pagaidu darbinieka nodaļas vadītājs tiek
         informēts par neiespējamību pagarināt šī darbinieka līgumu un kurā nav ietverts neviens jauns apstāklis attiecībā uz līguma,
         kas ir vienīgais avots ar juridiski saistošu iedarbību attiecībā uz Civildienesta noteikumos norādītajām personām, noteikumiem.
         Šāda vēstule ir tikai līgumu apstiprinošs akts, un šī fakta dēļ tai nevarētu būt tāda iedarbība, lai uzsāktu jaunu prasības
         termiņu.

      (sal. ar 42.–46. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 14. septembrī (*)

      Apelācija – Pagaidu darbinieks – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punkts – Komisijā nostrādātais laika posms, pildot norīkota valsts eksperta funkcijas – Lūgums atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta nozīmē – Jēdziens – Nelabvēlīgs akts
      LietāC‑417/05 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2005. gada 24. novembrī iesniedza
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv D. Martins [D. Martin] un L. Locano Palačiosa [L. Lozano Palacios], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      otrs lietas dalībnieks –
      Maria Dolores Fernández Gómez, ko pārstāv H. R. Ituriagagoitija [J. R. Iturriagagoitia], abogado,

      prasītāja pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], P. Kūris, Dž. Arestis [G. Arestis] (referents) un J. Klučka,

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre M. Fereira, galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 17. maijā,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 13. septembra
         spriedumu lietā T‑272/03 Fernández Gómez/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑229, II‑1049. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko tiesa, pirmkārt, atcēla
         2003. gada 12. maija lēmumu, ko pieņēmusi iestāde, kura pilnvarota noslēgt darba līgumus, un ar ko noraidīts lūgums pagarināt
         Fernandesas Gomesas [Fernández Gómez] līgumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un, otrkārt, piesprieda Komisijai samaksāt Fernandesai Gomesai summu EUR 50 000
         apmērā kā atlīdzību par kaitējumu, kas nodarīts ar šo lēmumu, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Atbilstošās tiesību normas, prāvas rašanās fakti un process Pirmās instances tiesā
      2        Padomes 1968. gada 29. februāra Regulas Nr. 259/68 (EEK, Euratom, EOTK), ar ko apstiprina Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus, Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību
         un ievieš īpašus pasākumus, kas uz laiku attiecināmi uz Eiropas Kopienu Komisijas ierēdņiem (OV L 56, 1. lpp.), 2. un 3. pants,
         kādi tie bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim, nosaka attiecīgi Eiropas Kopienu ierēdņu Civildienesta noteikumus (turpmāk
         tekstā – “Civildienesta noteikumi”) un Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (turpmāk tekstā – “PDNK”).

      3        Saskaņā ar PDNK 2. panta a) punktu pagaidu darbinieki ir “darbinieki, kas pieņemti darbā, lai ieņemtu amatu, kas ir iekļauts
         katras iestādes budžeta sadaļai pievienotajā amatu sarakstā un kuru budžeta lēmējinstitūcijas ir klasificējušas kā pagaidu
         amatu”.

      4        PDNK 8. pantā ir īpaši paskaidrots, ka pagaidu darbiniekus, uz kuriem attiecas iepriekš minētā 2. panta a) punkts, var pieņemt
         darbā uz noteiktu vai nenoteiktu laiku un ka darbinieku, kuri ir pieņemti darbā uz noteiktu laiku, līgumus var pagarināt tikai
         vienu reizi uz noteiktu laiku.

      5        1994. gada 18. oktobrī Komisija pieņēma Labas pārvaldības kodeksu saistībā ar visām normām, kas regulē attiecības starp Komisijas
         dienestiem un noteiktu kategoriju darbiniekiem (turpmāk tekstā – “Labas pārvaldības kodekss”).

      6        Šajā kodeksā norādītās dažādās darbinieku kategorijas ietver darbiniekus, kuri “nav Civildienesta darbinieki”, un “noteiktu
         īpašu kategoriju [darbiniekus]”. Atbilstoši minētā kodeksa I B punktam “noteiktu īpašu kategoriju [darbinieki]” ir “noteikts
         personāla resurss, uz ko attiecas Civildienesta noteikumi, PDNK vai publiskās tiesības”. Šie minētie termini nozīmē palīgdarbiniekus,
         norīkotos valsts ekspertus (turpmāk tekstā – “NVE”), ierēdņus vai darbiniekus, kas atrodas atvaļinājumā personisku iemeslu
         dēļ, vai nepilna darba laika darbiniekus, agrākos ierēdņus un pagaidu darbiniekus, kā arī “citus Kopienu darbiniekus”.

      7        1996. gada 13. novembrī Komisija pieņēma lēmumu ar virsrakstu “Politika attiecībā uz Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtības (PDNK) 2. panta a) punktā minētajiem pagaidu darbiniekiem” (turpmāk tekstā – “Komisijas 1996. gada 13. novembra lēmums”).
         Ar šo lēmumu kā jaunas vadlīnijas tika apstiprinātas “operatīvās normas” saistībā ar PDNK 2. panta a) punktā minēto pagaidu
         darbinieku pieņemšanu darbā un atlasi, viņu līgumu termiņu, ierobežojumiem attiecībā uz darba periodu kumulāciju citos administratīvajos
         amatos vai saskaņā ar līgumiem ar Komisiju, kā arī iekšējiem un ārējiem konkursiem, kas viņus varētu interesēt.

      8        Šī lēmuma 6. punkta b) un c) apakšpunkts noteica līgumu termiņu, kā arī detalizētus noteikumus par to, kā piemērojama kumulācijas
         aizlieguma norma, kas attiecas uz PDNK 2. panta a) punktā minētajiem pagaidu darbiniekiem, kuriem bija piedāvāts noslēgt līgumu,
         sākot ar 1996. gada 1. decembri (turpmāk tekstā – “kumulācijas aizlieguma norma”). 6. punkta c) apakšpunktā ir īpaši paskaidrots:

      “Kopējais laiks, ko darbinieki, kuri nav ierēdņi, var nostrādāt Komisijā, kopumā nepārsniedz 6 gadus. Aprēķinot šos 6 gadus,
         tiek ņemts vērā laiks, kas nostrādāts, pildot pagaidu darbinieka 2‑a) vai 2‑b), palīgdarbinieka un darbinieka, kas nav ierēdnis,
         funkcijas [..]. Ģenerāldirektorātiem tiks nosūtīti ieteikumi, lai tie varētu piemērot šo apvienošanas aizliegumu, izsakot
         piedāvājumus par pieņemšanu darbā.”

      9        1996. gada 14. novembrī IX ģenerāldirektorāta “Personāls un administrācija” (turpmāk tekstā – “IX ĢD”) ģenerāldirektors nosūtīja
         darbiniekiem informatīvu vēstuli par “jauno politiku attiecībā uz PDNK 2. panta a) punktā minētajiem pagaidu darbiniekiem”.
         Šajā vēstulē, it īpaši saistībā ar normu par apvienošanas aizliegumu, kas ierobežo darbinieku, kuri nav pastāvīgie darbinieki,
         kopējo nodarbinātības ilgumu līdz maksimālajam sešu gadu termiņam, norādīts, ka, aprēķinot šo maksimālo termiņu, it īpaši
         jāņem vērā “periodi, kas nostrādāti [..], pildot NVE funkcijas vai kāda cita darbinieka, kas nav Civildienesta darbinieks,
         funkcijas” Komisijā.

      10      Fernandesa Gomesa, pildot NVE funkcijas, strādāja Komisijā trīs gadus – no 1997. gada 1. decembra līdz 2000. gada 30. novembrim.
         Vēlāk viņa tika pieņemta darbā kā palīgdarbinieks uz divarpus mēnešu ilgu termiņu no 2000. gada 1. decembra līdz 2001. gada
         15. februārim.

      11      Pēc tam viņa kandidēja uz amatu, kas tika izsludināts paziņojumā par vakanci 13T/TRADE/2000, kurā paredzēts piešķirt četras
         pagaidu amata vietas ģenerāldirektorātā “Tirdzniecība”. Attiecībā uz līguma termiņu šajā paziņojumā bija norādīts:

      “Ieceļot kandidātus amatā [..], Komisija piemēros savā 1996. gada 13. novembra lēmumā ietvertās normas, kas paredz ierobežot
         noslēgto līgumu termiņus atbilstoši [PDNK] 2. panta a) punktam līdz maksimālajam trīs gadu termiņam, paredzot tikai vienu
         pagarināšanas iespēju uz termiņu, kas nepārsniedz vienu gadu.”

      12      Tā kā Fernandesas Gomesas kandidatūra tika apstiprināta, viņa noslēdza ar Komisiju pagaidu darbinieka līgumu PDNK 2. panta
         a) punkta nozīmē. Šis 2001. gada 17. janvārī noslēgtais līgums stājās spēkā 2001. gada 16. februārī. Saskaņā ar minētā līguma
         4. pantu tā termiņš bija noteikts uz diviem gadiem un deviņiem ar pusi mēnešiem tādējādi, ka tam bija jāizbeidzas 2003. gada
         30. novembrī.

      13      Šis līgums atbildētājai apelācijas instancē tika nosūtīts ar 2001. gada 19. janvāra vēstuli, kurā Komisijas kompetentais dienests
         vērsa Fernandesas Gomesas uzmanību uz to, ka “līgums [bija] noslēgts uz noteiktu termiņu – diviem gadiem un deviņiem ar pusi
         mēnešiem – un ka tas [nevarētu] tikt pagarināts atbilstoši Komisijas 1996. gada 13. novembra lēmumam, ar ko noteikts dažāda
         veida līgumu maksimālais termiņš”.

      14      2003. gada 13. februārī Fernandesa Gomesa nosūtīja elektroniskā pasta vēstuli IX ĢD pārstāvim M. Domam [M. Daum]. Šī vēstule ar nosaukumu “Jautājumi saistībā ar pārcelšanu no NVE amata” bija formulēta šādi:

      “[..] es būtu pateicīga, ja jūs man sniegtu šādu informāciju:
      –        vai “kumulācijas aizlieguma norma” (Komisijas 1996. gada13. novembra lēmums) ir piemērojama attiecībā uz pārcelšanām no NVE
         amata, kas tikušas uzsāktas un ir pabeigtas pirms 2002. gada 5. janvāra? Ja atbilde ir apstiprinoša, tad

      –        no kura datuma tā ir piemērojama, un
      –        kādēļ šāds ierobežojums nebija norādīts Komisijas 2001. gada 9. februāra lēmumā (kas regulē NVE nodarbināšanas kārtību) un
         kādēļ pārcelšanas periods no NVE amata netika norādīts 1996. gada 13. novembra lēmumā?

      [..]”
      15      Nodaļas, kurā strādāja Fernandesa Gomesa, vadītājs ar 2003. gada 3. aprīļa vēstuli, kas adresēta IX ĢD, it īpaši lūdza pagarināt
         viņas pagaidu darbinieka līgumu, lai tā kopējais termiņš sasniegtu četrus gadus, ko tas uzskatīja par šī līguma maksimālo
         termiņu. Šajā lūgumā par pagarināšanu bija norādīti iemesli, kuru dēļ attiecīgās personas saglabāšana nodaļā bija “ļoti vēlama”.
         Turklāt minētajā vēstulē bija norādīts, ka Komisijas 1996. gada 13. novembra lēmums neparedz, ka pārcelšana NVE statusā tiek
         ņemta vērā, aprēķinot sešu gadu periodu, ko nosaka kumulācijas aizlieguma norma. Šajā vēstulē bija norādīts arī, ka Labas
         pārvaldības kodeksā NVE nebija atkārtoti minēts kā “darbinieks, kas nav ierēdnis”.

      16      2003. gada 12. maijā IX ĢD pārstāvis nosūtīja elektroniskā pasta vēstuli tās nodaļas pārstāvim, kurā strādāja Fernandesa Gomesa.
         Šī vēstule bija formulēta šādi:

      “[..] mani lūdza atbildēt uz ziņojumu par pagarināšanu, ko jūs lūdzat savā 2003. gada 3. aprīļa vēstulē attiecībā uz diviem
         [pagaidu darbiniekiem] 2‑a), Fernandesai Gomesai un [..].

      Jautājumā par NVE periodu, kas tiek uzskaitīts kumulācijas aizlieguma normā, Fernandesa Gomesa sazinājās tieši ar Domu, kurš
         viņai atbildēja, ka minētā NVE perioda uzskaitīšana par “darbinieka, kas nav ierēdnis”, periodu, bija pastāvīga prakse [..].

      Līdz ar to es apstiprinu, ka šiem diviem pagaidu darbiniekiem, tāpat kā pārējiem tādā pašā situācijā esošajiem nav paredzēts
         ne dzēst periodu, kurā pildītas NVE funkcijas, ne pārskatīt viņu līguma termiņu.

      [..]”
      17      Šī vēstule 2003. gada 18. jūnijā elektroniski tika nosūtīta Fernandesai Gomesai.

      18      2003. gada 11. jūlijā viņa, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, iesniedza sūdzību, kura ar Komisijas
         2003. gada 29. oktobra lēmumu tika noraidīta.

      19      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 4. augustā, Fernandesa Gomesa starplaikā
         bija cēlusi prasību, ar ko lūdza, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, lai atlīdzinātu viņai nodarīto kaitējumu,
         piespriest Komisijai samaksāt summu EUR 101 328,60, pieskaitot nokavējuma procentus.

      20      Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts tajā pašā dienā, Fernandesa Gomesa iesniedza
         arī pieteikumu, ar ko īpaši lūdza apturēt apstrīdētā lēmuma izpildi.

      21      Ar 2003. gada 16. septembra rīkojumu lietā T‑272/03 R Fernández Gómez/Komisija (Recueil FP, I‑A‑197. un II‑979. lpp.) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs noraidīja šo pieteikumu un atlika lēmuma pieņemšanu par
         tiesāšanās izdevumiem.

      22      Ar dokumentu, kas iesniegts 2004. gada 29. janvārī, Komisija izvirzīja iebildi par nepieņemamību atbilstoši Pirmās instances
         tiesas reglamenta 114. panta 1. punktam.

      23      Ar 2004. gada 30. aprīļa rīkojumu Pirmās instances tiesa nolēma atlikt lēmumu par nepieņemamību līdz lietas izskatīšanai pēc
         būtības.

      24      Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa, vispirms atzīstot prasību par pieņemamu, atcēla apstrīdēto lēmumu un piesprieda
         Komisijai kā atlīdzību par nodarīto kaitējumu samaksāt Fernandesai Gomesai EUR 50 000.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      25      Savā apelācijas sūdzībā Komisija izvirza Tiesai šādus prasījumus:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
      –        pieņemt spriedumu lietā, apmierinot tās prasījumus, kas celti Pirmās instances tiesā, un noraidīt prasību;
      –        pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai;
      –        piespriest Fernandesai Gomesai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tiesāšanās izdevumus procesā Pirmās instances tiesā.
      26      Atbildētāja apelācijas instancē izvirza Tiesai šādus prasījumus:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar prasību Pirmās instances tiesā un apelācijas sūdzību Tiesā.
      27      Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2006. gada 23. februārī, Komisija atbilstoši Tiesas Reglamenta 117. pantam lūdza
         atļauju iesniegt replikas rakstu. Tiesas priekšsēdētājs ar 2006. gada 8. marta lēmumu noraidīja šo lūgumu.

       Par apelācijas sūdzību
      28      Komisija, pamatojot savu apelācijas sūdzību, izvirza trīs pamatus. Pirmais ir tiesību kļūda, ko esot pieļāvusi Pirmās instances
         tiesa, uzskatot par pieņemamu prasību, kas celta par apstrīdēto lēmumu. Otrais pamats ir tiesību kļūda saistībā ar PDNK 8. pantu
         un kumulācijas aizlieguma normu. Trešais pamats ir tiesību kļūda attiecībā uz atbildētājai apelācijas instancē šķietami nodarītā
         kaitējuma noteikšanu un novērtēšanu.

       Par pirmo pamatu
      29      Vispirms Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 37. punktā konstatē, ka apstrīdētajā lēmumā, proti, 2003. gada 12. maija
         elektroniskā pasta vēstulē, ietverta atbilde, ko administrācija sniedz uz lūgumu par Fernandesas Gomesas līguma pagarināšanu,
         kuru viņas nodaļas vadītājs iesniedzis 2003. gada 3. aprīlī.

      30      Saskaņā ar šī paša sprieduma 38. punktu šis lūgums ar apstrīdēto lēmumu ir noraidīts, motivējot ar to, ka trīs gadu periods,
         kurā atbildētāja apelācijas instancē strādāja Komisijā kā NVE, ir uzskaitāms, īstenojot kumulācijas aizlieguma normu, minētajam
         periodam pievienojot, pirmkārt, divarpus mēnešu periodu, kurā viņa strādāja kā palīgdarbinieks, un, otrkārt, divu gadu un
         deviņarpus mēnešu periodu, kurā viņa strādāja kā pagaidu darbinieks, kas kopumā atbilst maksimālajam sešu gadu nodarbinātības
         periodam kumulācijas aizlieguma normā paredzētajā iestādē.

      31      Pēc tam, atbildot uz Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, saskaņā ar ko apstrīdētajā lēmumā esot tikai apstiprināts
         atbildētājas apelācijas instancē pagaidu darbinieka līguma saturs, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 43. punktā
         norādīja, ka, salīdzinot apstrīdēto lēmumu ar līgumu un 2001. gada 19. janvāra vēstuli par šī līguma nosūtīšanu, ir iespējams
         konstatēt, ka minētajā lēmumā ietverts jauns elements tiktāl, ciktāl tiek noraidīts lūgums par minētā līguma pagarināšanu,
         motivējot ar to, ka Komisijā nostrādātais periods, pildot NVE funkcijas, ir jāņem vērā, īstenojot kumulācijas aizlieguma normu,
         lai gan agrākajos aktos bija atrunāts vienīgi jautājums par līguma termiņu, neskarot jautājumu par tā iespējamo pagarināšanu
         gadījumā, kad šis līgums izbeigtos, un atsaucoties uz šajā jautājumā piemērojamām normām.

      32      Līdz ar to, pēc tam pārsūdzētā sprieduma 44. punktā novērtējot, ka apstrīdētais lēmums nav akts, ar ko apstiprina agrāko lēmumu,
         bet akts, kas nav labvēlīgs atbildētājai apelācijas instancē, Pirmās instances tiesa šī sprieduma 45. un 46. punktā uzskatīja,
         ka ir tikuši ievēroti Civildienesta noteikumu termiņi, kas minētā sprieduma 47. punktā ļāva secināt, ka prasība kopumā ir
         pieņemama.

      33      Komisija apgalvo, ka šādi Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas. Šajā sakarā tā it īpaši norāda, ka
         atbildētāja apelācijas instancē nebija izteikusi lūgumu Civildienesta noteikumu nozīmē par tās pagaidu darbinieka līguma pagarināšanu,
         tādējādi prasība tikai šī iemesla dēļ vien neesot pieņemama. Komisija piebilst, ka katrā ziņā, tā kā apstrīdētais lēmums ir
         vienkārši informatīva vēstule bez lēmuma spēka, tas nav nelabvēlīgs akts.

      34      Jāatgādina Civildienesta noteikumu 90. panta 1. un 2. punkts, saskaņā ar ko:

      “1. Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai [turpmāk tekstā – “IIN”]
         lūgumu, lai tā pieņem ar konkrēto personu saistītu lēmumu. Iecēlējinstitūcija par savu argumentēto lēmumu konkrētajai personai
         ziņo četru mēnešu laikā no lūguma iesniegšanas dienas. Ja minētajā termiņā atbilde uz lūgumu nav saņemta, tas uzskatāms par
         netiešu lēmumu par lūguma noraidīšanu, par ko var iesniegt sūdzību saskaņā ar 2. punktu.

      2. Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par jebkuru aktu,
         kas tai nav labvēlīgs, gadījumos, kad minētā iestāde ir pieņēmusi lēmumu vai tā nav veikusi kādu Civildienesta noteikumos
         paredzētu pasākumu. [..]

      [..].”
      35      Jākonstatē, ka no Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta izriet, ka lūgumu IIN var iesniegt tikai Civildienesta noteikumos
         minētā persona.

      36      Tā kā atbildētāja apelācijas instancē ir pagaidu darbinieks, viņa ir Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktā minēta persona
         un attiecīgi, esot šādā statusā, var iesniegt šajā normā paredzēto lūgumu. Tādēļ ir jāpārbauda, vai viņa tiešām šādu lūgumu
         ir iesniegusi.

      37      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet arī, ka atbildētāja apelācijas instancē ar 2003. gada 13. februāra elektroniskā
         pasta vēstuli, kas minēta šī sprieduma 14. punktā, jautājumā par savu līgumu sazinājās ar IX ĢD. Īpaši neuzstājot uz faktu,
         ka šī vēstule ir lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta nozīmē, atbildētāja apelācijas instancē apgalvo, ka pēc
         viņas personīgajiem mēģinājumiem nodaļas, kurā viņa strādāja, vadītājs bija iesniedzis lūgumu par viņas līguma pagarināšanu.

      38      Nav šaubu, ka ar 2003. gada 3. aprīļa vēstuli minētais nodaļas vadītājs lūdza atbildētājas apelācijas instancē līguma pagarināšanu.
         Tomēr, kā tas arī izriet no skaidri definētā Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta, kas citēts šī sprieduma 34. punktā,
         šādu lūgumu var iesniegt tikai personas, kuras minētas šajā normā. Tādējādi vēstule, ko viens Komisijas dienests iesniedzis
         otram, neietilpst šīs normas definētajos ietvaros. Turklāt šķiet, ka šādu vēstuli pielīdzināt minētajā normā paredzētajam
         lūgumam varētu, tikai riskējot pieļaut iespēju, ka tiek deformēta ar šo normu iedibinātā procedūra.

      39      Turklāt no iepriekš minētās 2003. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstules izriet arī, ka atbildētāja apelācijas instancē
         nelūdza IIN attiecībā uz viņu pieņemt lēmumu. Faktiski šajā vēstulē ar nosaukumu “Jautājumi saistībā ar pārcelšanu no NVE
         amata” atbildētāja apelācijas instancē aprobežojās ar to, ka lūdza informāciju par to, kā viņas gadījumā ir piemērojama kumulācijas
         aizlieguma norma.

      40      No tā izriet, ka atbildētāja apelācijas instancē nebija izteikusi nekādu lūgumu Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta
         nozīmē.

      41      Pastāvot šiem apstākļiem, vēl ir jāpārbauda, vai gadījumā, ja šāda lūguma nav, apstrīdētais lēmums ir nelabvēlīgs akts, ņemot
         vērā, ka atbildētāja apelācijas instancē katrā ziņā par šo aktu bija iesniegusi sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta
         2. punkta nozīmē.

      42      Šajā sakarā ir jānorāda, ka nelabvēlīgi ir tikai tādi akti vai pasākumi ar juridiski saistošu iedarbību, kas var tieši un
         nekavējoši skart prasītāja intereses, noteiktā veidā grozot tā tiesisko situāciju.

      43      Uzreiz ir jākonstatē, ka IX ĢD 2003. gada 12. maija elektroniskā pasta vēstule nepārprotami nav šāds akts.

      44      Faktiski, pieņemot, ka attiecīgajā vēstulē ietverts lēmums, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tikai darba līgums ir
         avots ar juridiski saistošu iedarbību attiecībā uz Civildienesta noteikumos norādītajām personām (šajā sakarā skat. 1987. gada
         9. jūlija spriedumu lietā 329/85 Castagnoli/Komisija, Recueil, 3281. lpp., 10. un 11. punkts, un 1988. gada 4. maija rīkojumu lietā 95/87 Contini/Komisija, Recueil, 2537. lpp., 8. punkts). Turklāt nav šaubu par to, ka atbildētāja apelācijas instancē nebija apstrīdējusi sava līguma noteikumus
         Civildienesta noteikumos paredzētajos termiņos, kā tas ir norādīts 2000. gada 19. janvāra pavadvēstulē.

      45      Turklāt attiecībā uz 2003. gada 12. maija vēstuli jākonstatē, ka tajā – salīdzinājumā ar iepriekš minētajiem līguma noteikumiem
         – nav ietverts neviens jauns elements saistībā ar jautājumu par datumu, kurā izbeidzas atbildētājas apelācijas instancē līguma
         termiņš un jautājumu par minētā līguma pagarināšanu.

      46      Tādējādi akts, kurā salīdzinājumā ar agrāko aktu nav ietverts neviens jauns apstāklis, ir tikai šo agrāko aktu apstiprinošs
         akts, un šī fakta dēļ tam nevarētu būt tāda iedarbība, lai uzsāktu jaunu prasības termiņu (skat. 1980. gada 10. decembra spriedumu
         lietā 23/80 Grasselli/Komisija, Recueil, 3709. lpp., 18. punkts).

      47      Līdz ar to jākonstatē, ka, pārsūdzētā sprieduma 37. punktā uzskatot, ka apstrīdētajā lēmumā ir pausta atbilde, ko administrācija
         sniedz uz lūgumu par Fernandesas Gomesas līguma pagarināšanu, ko 2003. gada 3. aprīlī iesniedzis viņas nodaļas vadītājs, kā
         arī, minētā sprieduma 44. punktā uzskatot, ka apstrīdētais lēmums ir nelabvēlīgs akts, un minētā sprieduma 47. punktā nonākot
         pie secinājuma, ka prasība, ko cēlusi atbildētāja apelācijas instancē, ir pieņemama, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Civildienesta
         noteikumu 90. un 91. pantu.

      48      Tādēļ apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jāapmierina un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, nelemjot par pārējiem Komisijas
         izvirzītajiem pamatiem. Līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ daļā, kurā Komisijai piespriests atlīdzināt kaitējumu,
         kas Fernandesai Gomesai šķietami nodarīts sakarā ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.

       Par prasību Pirmās instances tiesā
      49      Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam, ja Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas nolēmumu, tā var
         pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.

      50      No iepriekš minētā 43.–47. punkta izriet, ka iebilde par nepieņemamību, ko Komisija izvirzīja Pirmās instances tiesā, ir jāapmierina.
         Līdz ar to Fernandesas Gomesas prasība daļā, kurā lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ir jānoraida kā nepieņemama.

      51      Šajā sakarā ir jāpaskaidro, ka, ja lūgums par tiesību akta atcelšanu nav pieņemams, tā rezultātā nepieņemams ir lūgums par
         kaitējuma atlīdzināšanu, kā tas acīmredzami ir šajā lietā, jo abi šie lūgumi ir cieši saistīti.

      52      No tā izriet, ka Fernandesas Gomesas prasība pilnībā ir jānoraida kā nepieņemama.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      53      Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par
         tiesāšanās izdevumiem.

      54      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta
         118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
         lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

      55      Tomēr, ievērojot minētā reglamenta 70. pantu, kas piemērojams attiecībā uz iestāžu iesniegtajām apelācijas sūdzībām, pamatojoties
         uz Reglamenta 118. un 122. pantu, tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pašas. Pastāvot šiem apstākļiem, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 13. septembra spriedumu lietāT‑272/03 Fernández Gómez/Komisija;
      2)      noraidīt kā nepieņemamu Fernandesas Gomesas prasību, kas celta Pirmās instances tiesā, ar ko lūdz atcelt 2003. gada 12. maija
            lēmumu, kuru pieņēmusi iestāde, kas pilnvarota noslēgt darba līgumus, un ar kuru noraidīts lūgums par Fernandesas Gomesas
            darba līguma pagarināšanu, un ar ko lūdz atlīdzināt šī lēmuma rezultātā šķietami nodarīto kaitējumu;
      3)      katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats gan attiecībā uz procesu pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2013. gada 16. septembrī. # Knut IP Management Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-250/10.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1978. gada 16. martā. # Bernhard Diether Ritter von Wüllerstorff und Urbair pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 7/77.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2010. gada 19.maijā.#Wieland-Werke AG, Buntmetall Amstetten GmbH un Austria Buntmetall AG pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Vara sanitārtehnikas cauruļu nozare - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Turpināts un daudzveidīgs pārkāpums - Sodu tiesiskuma princips - Princips ne bis in idem - Naudas sodi - Konkrētā ietekme uz tirgu - Konkrētā tirgus apmērs - Pārkāpuma ilgums - Atbildību mīkstinoši apstākļi.#Lieta T-11/05.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2010. gada 19. maija spriedums – Wieland‑Werke u.c./Komisija
      (lieta T‑11/05)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vara santehnikas cauruļu nozare – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Turpināts un daudzveidīgs pārkāpums – Sodu tiesiskuma princips – Princips ne bis in idem – Naudas sodi – Konkrētā ietekme uz tirgu – Konkrētā tirgus apmērs – Pārkāpuma ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      1.                     Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Tiesiskā drošība – Sodu likumība (sal. ar 58.–63. punktu)
      2.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijai ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu piešķirtā rīcības brīvība
            – Soda tiesiskuma principa pārkāpums – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 64.–72. punktu)
      3.                     Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Iepriekšējs lēmums, ar kuru konstatēts
            tā paša uzņēmuma izdarīts pārkāpums – Pārkāpumi attiecībā uz dažādiem preču blakustirgiem – Abu pārkāpumu nosacītības vai
            saskaņošanas saikņu neesamība – Vispārēja konkurences izkropļošanas plāna neesamība – Pārkāpumu, kas ir abu lēmumu priekšmets,
            neidentiskums – “Ne bis in idem” principa pārkāpums – Neesamība (EKL 81. pants) (sal. ar 81.–83. un 87. punktu)
      4.                     Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras – Pilnvaras sadalīt procesu (EKL 81. pants) (sal. ar 101. punktu)
      5.                     Konkurence – Naudas sodi – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai – Aprēķināšanas metode, kurā tiek ņemti vērā dažādi mainīgi
            elementi (EKL 229. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas
            Paziņojums 98/C 9/03) (sal. ar 108.–112. punktu)
      6.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs – Novērtēšana – Pienākums vieglāk sodīt uzņēmumu, kas
            vienlaicīgi piedalījies vairākos pārkāpumos – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 17 15. pants un Regulas Nr. 1/2003 23. pants)
            (sal. ar 114. un 115. punktu)
      7.                     Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs (Padomes Regula Nr. 17 un Regula
            Nr. 1/2003) (sal. ar 129.–131. punktu)
      8.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Horizontāla aizliegta vienošanās par cenām
            – Tirgus sadale – Sevišķi smags pārkāpums (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. pants un Regulas Nr. 1/2003
            23. pants) (sal. ar 138.–140. punktu)
      9.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Konkrētās ietekmes uz tirgu ņemšana vērā
            (Padomes Regulas Nr. 17 15. pants un Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1. punkta A daļa) (sal. ar
            143.–149. punktu)
      10.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Konkrētās preces tirgus apmērs – Ņemšana
            vērā (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03
            1. punkta A daļa) (sal. ar 160.–163. punktu)
      11.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Samērīguma principa ievērošana (Padomes Regulas
            Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts) (sal. ar 166. punktu)
      12.                     Konkurence – Naudas sodi – Lēmums, ar ko uzliek naudas sodu – Pienākums norādīt pamatojumu – Apjoms (EKL 253. pants; Padomes
            Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts) (sal. ar 177. un 179. punktu)
      13.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs – Sodītā uzņēmuma lieluma un visu resursu ņemšana vērā
            (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1. punkta
            A daļa) (sal. ar 189., 190. un 192. punktu)
      14.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma ilgums – Ilgstoši pārkāpumi – Sākumsummas palielināšana
            10 % apmērā par gadu (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03
            1. punkta B daļa) (sal. ar 203., 205. un 206. punktu)
      15.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi (Padomes Regulas
            Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03) (sal. ar 227. punktu)
      Priekšmets

               Pirmkārt, lūgums atcelt Komisijas 2004. gada 3. septembra Lēmumu C(2004) 2826 par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta
                  piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E 1/38.069 – Vara santehnikas caurules), otrkārt, pakārtoti – lūgums samazināt prasītājiem
                  ar šo lēmumu noteiktā naudas soda apmēru un, treškārt, Komisijas pretprasība palielināt minēto apmēru

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Eiropas Komisijas pretprasību noraidīt;

                  3)

                  	Wieland‑Werke AG, Buntmetall Amstetten GmbH un Austria Buntmetall AG sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina 90 %
                     no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;

                  4)

                  	Komisija sedz 10 % no saviem tiesāšanās izdevumiem;

                  5)

                  	Eiropas Savienības Padome savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2008. gada 24.aprīlī. # Pavlos Longinidis pret Eiropas Profesionālās izglītības attīstības centru (Cedefop). # Civildienesta lietas - ecelšana no jauna - Atlaišana - Pamatojums. # Lieta F-74/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 24. aprīlī
      Lieta F‑74/06
      Pavlos Longinidis
      pret
      Eiropas Profesionālās izglītības attīstības centrs (Cedefop)
      Civildienests – Pagaidu darbinieki – Iecelšana citā amatā – Sūdzību izskatīšanas komisija – Sastāvs un iekšējais reglaments – Nelojāla rīcība – Atlaišana – Pamatojums – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pilnvaru nepareiza izmantošana
      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru P. Longinidis [P. Longinidis] lūdz atcelt Cedefop vadības 2005. gada 30. novembra lēmumu, ar ko ir izbeigts tā uz nenoteiktu laiku noslēgtais pagaidu darbinieka līgums, Cedefop vadības 2006. gada 10. marta lēmumu, ar ko ir noraidīts prasītāja iesniegtais pieteikums par iepriekš minētā lēmuma izpildes
         apturēšanu, Cedefop vadības 2005. gada 9. decembra lēmumu, ar ko prasītājs ir iecelts Cedefop vadības padomnieka amatā, Cedefop Sūdzību izskatīšanas komisijas 2006. gada 24. maija lēmumu, ar ko ir noraidīta prasītāja iesniegtā sūdzība par iepriekš minēto
         lēmumu par atlaišanu un iecelšanu citā amatā atcelšanu, Cedefop vadības 2005. gada 11. novembra lēmumu, ar ko ir izmainīts Cedefop Sūdzību izskatīšanas komisijas sastāvs, Cedefop Sūdzību izskatīšanas komisijas 2005. gada 14. novembra lēmumu, ar ko ir izmainīts tās iekšējais reglaments, Cedefop Sūdzību izskatīšanas komisijas 2006. gada 10. marta lēmumu, ar ko ir noraidīta prasītāja iesniegtā sūdzība par diviem pēdējiem
         minētajiem lēmumiem, Cedefop vadības 2006. gada 28. aprīļa lēmumu, ar ko ir noraidīts prasītāja iesniegtais lūgums neiesaistīt Cedefop direktora vietnieku ar viņu saistītajā administratīvajā izmeklēšanā, un Cedefop Sūdzību izskatīšanas komisijas 2006. gada 9. marta lēmumu par Cedefop pagaidu darbinieces C iesniegto sūdzību.

      Nolēmums: Prasību noraidīt daļēji kā nepieņemamu un daļēji kā nepamatotu. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma uzteikums – Pienākums norādīt pamatojumu – Apjoms
      (Civildienesta noteikumu 25. panta otrā daļa; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. pants un 47. panta c) punkts)
      2.      Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma uzteikums – Administrācijas rīcības brīvība
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta c) punkts un 49. panta 1. punkts)
      3.      Ierēdņi – Dienestu organizēšana – Personāla iecelšana amatā
      (Civildienesta noteikumu 7. pants)
      1.      Nav tādu primāru apsvērumu, kas ļautu uz pagaidu darbiniekiem neattiecināt aizsardzību pret nepamatotu atlaišanu, it īpaši
         tad, ja līgums ar viņiem ir noslēgts uz nenoteiktu laiku vai ja, lai gan līgums ir noslēgts uz noteiktu laiku, viņi tiek atlaisti
         pirms termiņa. Lai šajā ziņā nodrošinātu pietiekamu aizsardzību, ir svarīgi, pirmkārt, ļaut ieinteresētajām personām pārliecināties,
         vai viņu leģitīmās intereses ir bijušas ievērotas vai pārkāptas, kā arī izvērtēt iespēju vērsties tiesā un, otrkārt, ļaut
         tiesai veikt pārbaudi, un tas liek atzīt kompetentās institūcijas pienākumu norādīt pamatojumu.

      Runājot par tāda darbinieka atlaišanu, ar kuru darba līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku, īpaša nozīme parasti ir tam,
         vai šā pasākuma pamatā esošie iemesli ir skaidri izklāstīti rakstveidā, vēlams attiecīgā lēmuma tekstā. Faktiski tikai šis
         akts, kura tiesiskums tiek izvērtēts tā pieņemšanas datumā, materializē iestādes lēmumu. Tomēr pienākums norādīt atlaišanas
         pamatojumu var tikt atzīts par izpildītu arī tad, ja ieinteresētajai personai tiek pienācīgi paziņots par šiem iemesliem tikšanās
         laikā ar tās priekšniekiem un ja institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, lēmums tiek pieņemts īsi pēc šīs
         tikšanās. Vajadzības gadījumā minētā institūcija var arī papildināt šo pamatojumu, atbildot uz ieinteresētās personas iesniegto
         sūdzību.

      Institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir ļoti plaša rīcības brīvība attiecībā uz atlaišanu no darba, un
         līdz ar to Kopienu tiesai ir jāpārbauda vienīgi, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vai pilnvaru nepareiza izmantošana.

      (skat. 49., 51. un 84. punktu)
      Atsauces:
      Pirmās instances tiesa: 2000. gada 12. decembris, T‑223/99 Dejaiffe/ITSB, Recueil FP, I‑A‑277. un II‑1267. lpp., 53. punkts; 2003. gada 6. februāris, T‑7/01 Pyres/Komisija, Recueil FP, I‑A‑37. un II‑239. lpp., 50. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2006. gada 26. oktobris, F‑1/05 Landgren/EIF, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑123. un II‑A‑1‑459. lpp., kas šobrīd apelācijas kārtībā tiek izskatīta Vispārējā tiesā ar lietas
         numuru T‑404/06 P, 73.–75. un 79. punkts.

      2.      Ņemot vērā institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, plašo rīcības brīvību, tādas kļūdas gadījumā, kas var būt
         pamats pagaidu darbinieka atlaišanai, minētajai institūcijai nekādā ziņā nav pienākums ierosināt disciplinārlietu pret attiecīgo
         personu, bet drīzāk izmantot Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta c) punktā paredzēto iespēju vienpusēji uzteikt
         līgumu. Tikai tad, ja šī institūcija plāno atlaist pagaidu darbinieku bez iepriekšēja uzteikuma – gadījumā, ja tas ir pieļāvis
         rupju savu pienākumu pārkāpumu, – tai ir pienākums, kā tas paredzēts Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 49. panta 1. punktā,
         ierosināt disciplinārlietu, kas attiecībā uz ierēdņiem ir paredzēta Civildienesta noteikumu IX pielikumā un kas pēc analoģijas
         ir piemērojama arī pagaidu darbiniekiem. Turklāt nekas neliedz administrācijai ierosināt disciplinārlietu pat pēc pagaidu
         darbinieka līguma izbeigšanas ar iepriekšēju uzteikumu, ja vēlāk izrādās, ka attiecīgajai personai inkriminētie fakti ir pietiekami
         būtiski, lai uzsāktu šādu procedūru.

      (skat. 115. un 116. punktu)
      3.      Ierēdņa funkciju grozīšanas gadījumā atbilstoši saistības starp pakāpi un nodarbinātību noteikumam ir jāveic salīdzinājums
         nevis starp ieinteresētās personas pašreizējām un agrākām funkcijām, bet starp pašreizējām funkcijām un šīs personas pakāpi
         hierarhijā.

      Turklāt, lai iecelšana citā amatā nelabvēlīgi neietekmētu saistības starp pakāpi un nodarbinātību noteikumu, nepietiek ar
         to, ka tas izraisa ierēdņa pienākumu jomas grozījumus vai pat samazinājumu, bet ir vajadzīgs, lai viņa jaunās funkcijas kopumā,
         ievērojot to dabu, svarīgumu un apmēru, acīmredzami būtu nenozīmīgākas par funkcijām, kas atbilst ierēdņa pakāpei un nodarbinātībai.

      (skat. 142. un 143. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1988. gada 23. marts, 19/87 Hecq/Komisija, Recueil, 1681. lpp., 7. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 10. jūlijs, T‑59/91 un T‑79/91 Eppe/Komisija, Recueil, II‑2061. lpp., 49. punkts; 1998. gada 28. maijs, T‑78/96 un T‑170/96 W/Komisija, Recueil FP, I‑A‑239. un II‑745. lpp., 104. punkts; 2002. gada 16. aprīlis, T‑51/01 Fronia/Komisija, Recueil FP, I‑A‑43. un II‑187. lpp., 53. punkts; 2004. gada 21. septembris, T‑325/02 Soubies/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑241. un II‑1067. lpp., 55. punkts.


Tiesas spriedums 1974. gada 3. decembrī. # Johannes Henricus Maria van Binsbergen pret Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande. # Lieta 33-74.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1988. gada 24. martā. # Jean-Pierre Goossens un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Iekšējais konkurss. # Lieta 228/86.