title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2014. gada 26. jūnijā. # Basic AG Lebensmittelhandel pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "basic" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "BASIC" - Relatīvs atteikuma pamats - Pakalpojumu līdzība - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-372/11.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2014. gada 26. jūnijā (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas grafiskas preču zīmes “basic” reģistrācijas pieteikums — Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “BASIC” — Relatīvs atteikuma pamats — Pakalpojumu līdzība — Sajaukšanas iespēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts”
      Lieta T‑372/11

            Basic AG Lebensmittelhandel
          , Minhene (Vācija), ko pārstāv D. Altenburg un H. Bickel, advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Schneider, pārstāvis,
      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –

            Repsol YPF, SA
         , Madride (Spānija), ko pārstāv J.‑B. Devaureix, advokāts,
      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2011. gada 31. marta lēmumu lietā R 1440/2010‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Repsol YPF, SA un Basic AG Lebensmittelhandel.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un E. Kolinss [A. Collins] (referents),
      sekretāre K. Hērena [C. Heeren], administratore,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 15. jūlijā,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 15. novembrī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 16. novembrī,
      ņemot vērā izmaiņas Vispārējās tiesas palātu sastāvā,
      pēc 2014. gada 12. februāra tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2008. gada 14. martā prasītāja Basic AG Lebensmittelhandel, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)), iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.

               2

               Pieteikums reģistrēt kā grafisku preču zīmi attiecās uz grafisku apzīmējumu

               3

               Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, citu starpā ietilpst 35. un 39. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        35. klase: “komercpilnvara, proti, ekonomisko un organizatorisko zināšanu sniegšana preču un pakalpojumu realizācijai; uzņēmējdarbības administrēšana, ražošanas komerciālā plānošana (tirdzniecības sekmēšanas pakalpojumi), tiešā tirgvedība, uzņēmējdarbības konsultēšana un uzņēmuma vadība klientu meklēšanas un piesaistes sistēmu koncepciju izveidē, organizēšanā un īstenošanā, it īpaši ziņojumu sūtīšanas, atlaižu, dāvanu karšu un prēmiju programmu jomā; informācijas un datu nesēju izdošana trešo personu uzdevumā (kas iekļauta 35. klasē), kas paredzēta izmantošanai atlaižu, dāvanu karšu un prēmiju darījumos, it īpaši dāvanu karšu katalogu, kredītkaršu un čeku karšu, kuras ietver vizuālus un/vai mašīnlasāmus identifikācijas datus un/vai informāciju, it īpaši magnētisko un mikroprocesoru karšu kā, t.s., viedkartes (kas iekļauta 35. klasē); pārdošanas veicināšanas pasākumi, laimes spēļu realizēšana un laimestu izsniegšana kā reklāmas pasākumi, kas iekļauti 35. klasē; mazum‑ un vairumtirdzniecības pasākumi tādās jomās kā mazgāšanas un balināšanas līdzekļi, tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi, ziepes, parfimērija, ēteriskās eļļas, līdzekļi ķermeņa un skaistumkopšanai, matu losjoni, zobu tīrīšanas līdzekļi, luminiscējoši materiāli, sveces un daktis apgaismošanas vajadzībām, farmaceitiski un veterināri preparāti, sanitārie līdzekļi, ko izmanto medicīnā, diētiskie produkti medicīniskām vajadzībām, mazuļu uzturs, plāksteri, pārsienamie materiāli, dezinfekcijas līdzekļi, kaitēkļu iznīcināšanas līdzekļi, fungicīdi, herbicīdi, medicīniskas piedevas vannai, uztura bagātinātāji medicīniskām un nemedicīniskām vajadzībām, papīrs, kartons un preces, kas ir izgatavotas no iepriekš minētajiem materiāliem, iespiedmateriāli, fotogrāfijas, kancelejas preces, mācību un nodarbību līdzekļi, plastmasas materiāli iesaiņošanas vajadzībām, āda un ādas imitācijas, kā arī preces no tām, zvērādas un kažokādas, ceļojuma un rokas koferi, somas, mugursomas, lietussargi, saulessargi un spieķi, pātagas, zirglietas un seglu lietas, ierīces un tilpnes mājturībai un virtuvei, ķemmes un sūkļi, sukas, suku izgatavošanas materiāli, tīrīšanas izstrādājumi, neapstrādāts vai daļēji apstrādāts stikls, stikla trauki, porcelāna izstrādājumi un māla izstrādājumi, apģērbi, apavi, galvassegas, spēles, rotaļlietas, vingrošanas un sporta izstrādājumi, Ziemassvētku eglīšu rotājumi, pārtika, lauksaimniecības, dārzkopības, un mežsaimniecības izstrādājumi, kā arī sēklu kauliņi, dzīvi dzīvnieki, svaigi augļi un dārzeņi, sēklas, dzīvie augi un dabīgās puķes, barība, iesals, alkoholiski un bezalkoholiski dzērieni, kā arī sīrups, šķīstošās tabletes un citi preparāti dzērienu pagatavošanai, sūtījumtirdzniecība (izņemot transportu) vai tirdzniecība internetā attiecīgi ar drogu veikala precēm, kosmētiku, parfimēriju, papīra izstrādājumiem, tekstilprecēm un dzērieniem”;

                        —

                        39. klase: “Transports; preču iesaiņošana un uzglabāšana; ceļojumu organizēšana”.

               4

               2008. gada 9. jūnijā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 23/2008.

               5

               2008. gada 8. septembrī persona, kas iestājusies lietā – Repsol YPF, SA –, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 41. pants), iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz iepriekš 3. punktā minētajām precēm.

               6

               Iebildumi bija balstīti uz agrāku Kopienas grafisku preču zīmi, kas attēlota šādi:

               7

               Pakalpojumi, uz kuriem attiecas agrākā preču zīme, ar ko pamatoti iebildumi, ietilpst 35., 37. un 39. klasē un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        35. klase: “tabakas, preses izdevumu, bateriju, rotaļlietu, autopreču, automašīnu preču, piederumu un rezerves daļu, smērvielu, automašīnu degvielas komerciāla mazumtirdzniecība; reklāma; biroja pakalpojumi”;

                        —

                        37. klase: “būvniecība; remonts; uzstādīšanas pakalpojumi, apkopes stacijas (degvielas uzpildes stacijas); satiksmes līdzekļu remonts; transportlīdzekļu saglabāšana, eļļošana un mazgāšana; riepu remonts”;

                        —

                        39. klase: “vispārēju patēriņa pārtikas preču, konditorejas izstrādājumu un saldumu konditorejas, saldējumu, iepriekš sagatavotas pārtikas, tabakas, preses izdevumu, bateriju, rotaļlietu, autopreču, automašīnu piederumu un rezerves daļu, automašīnu smērvielu un degvielas izplatīšanas pakalpojumi, transports; jebkādu produktu, tostarp degvielas iepildīšana, uzglabāšana un piegāde; ceļojumu organizēšana”.

               8

               Iebildumi bija pamatoti ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) paredzēto pamatu.

               9

               2010. gada 28. maijā ITSB Iebildumu nodaļa iebildumus daļēji apmierināja. Pēdējie minētie tika apmierināti attiecībā uz daļu 35. un 39. klasē ietilpstošo pakalpojumu.

               10

               2010. gada 28. jūlijā persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu iesniedza ITSB apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.

               11

               Ar 2011. gada 31. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome apelācijas sūdzību daļēji apmierināja. It īpaši tā uzskatīja, ka “mazum‑ un vairumtirdzniecības pakalpojumi pārtikas produktu, svaigu augļu un dārzeņu, alkoholisko un bezalkoholisko dzērienu, kā arī sīrupu, šķīstošo tablešu un citu preparātu dzērienu pagatavošanai, sūtījumtirdzniecības (izņemot transportu) vai attiecīgi dzērienu un pārtikas produktu tirdzniecības internetā jomā”, kas aptverti ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un kas ietilpst 35. klasē, esot līdzīgi pakalpojumiem, kas aptverti ar agrāko preču zīmi un kas ietilpst 39. klasē. Turpretī tā uzskatīja, ka citi ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertie 35. klasē ietilpstošie pakalpojumi esot atšķirīgi no pakalpojumiem, kas aptverti ar agrāko preču zīmi. Apelāciju padome norādīja, ka konfliktējošajām preču zīmēm esot vāja vizuālās līdzības pakāpe, bet no fonētiskā un konceptuālā viedokļa tās esot identiskas .Turklāt agrākās preču zīmes atšķirtspēja vispārēji esot pietiekami vāja.

               12

               Šādos apstākļos Apelāciju padome konstatēja sajaukšanas iespējas esamību attiecībā uz pakalpojumiem, kuri tiek uzskatīti par līdzīgiem un kas minēti iepriekš 11. punktā. Līdz ar to tā apmierināja iebildumus, ciktāl tie attiecās uz šiem pakalpojumiem, noraidīja Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ciktāl tas attiecās uz minētajiem pakalpojumiem, un noraidīja apelācijas sūdzību, ciktāl tā attiecās uz citiem 35. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               13

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        noraidīt apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               14

               ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               15

               Tiesas sēdes laikā prasītāja grozīja savus prasījumus tādējādi, ka turpmāk tās prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        grozīt apstrīdēto lēmumu tādējādi, ka apelācijas sūdzība tiktu noraidīta pilnībā;

                        —

                        alternatīvi atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to ir apmierināta personas, kas iestājusies lietā, apelācijas sūdzība;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               16

               Tiesas sēdes laikā prasītāja atkārtoti iesniedza savu pieteikumu par tiesvedības apturēšanu, pamatojoties uz ITSB Anulēšanas nodaļas 2013. gada 8. oktobra lēmumu (5863 C), kurā pēdējā minētā agrāko preču zīmi saistībā ar daļu attiecīgo pakalpojumu atzinusi par spēkā neesošu. Šajā kontekstā persona, kas iestājusies lietā, lūdza, lai Vispārējā tiesa ņemtu vērā tās prasību par šo lēmumu. Vispārējā tiesa pieteikumu par tiesvedības apturēšanu noraidīja.

         Juridiskais pamatojums

               17

               Prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

               18

               Prasītāja uzskata, ka 35. klasē ietilpstošie pakalpojumi, kas aptverti ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, nav līdzīgi 39. klasē ietilpstošajiem, ar agrāko preču zīmi aptvertajiem pakalpojumiem un ka līdz ar to starp konfliktējošajām preču zīmēm nepastāv nekāda sajaukšanas iespēja.

               19

               ITSB un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus.

               20

               Atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieteikto preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, kas tiek apzīmēti ar abām preču zīmēm, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme, ir sajaukšanas iespēja. Sajaukšanas iespēja aptver asociāciju ar agrāko preču zīmi iespēju.

               21

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ir no viena uzņēmuma vai no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem. Saskaņā ar šo pašu judikatūru sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver attiecīgos apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, un ņemot vērā visus faktorus, kam ir nozīme izskatāmajā lietā, it īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību un apzīmēto preču vai pakalpojumu līdzību (skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T-162/01 Laboratorios RTB/ITSB - Giorgio Beverly Hills (“GIORGIO BEVERLY HILLS”), Recueil, II-2821. lpp., 30.–33. punkts un tajos minētā judikatūra).

               22

               Lai piemērotu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, sajaukšanas iespējas priekšnoteikums ir vienlaicīgs konfliktējošo preču zīmju identiskums vai līdzība, kā arī ar tām aptverto preču vai pakalpojumu identiskums vai līdzība. Šie nosacījumi ir kumulatīvi (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 22. janvāra spriedumu lietā T-316/07 Commercy/ITSB - easyGroup IP Licensing (“easyHotel”), Krājums, II-43. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Tieši ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāpārbauda, vai Apelāciju padome pamatoti uzskatīja, ka starp konfliktējošajām preču zīmēm pastāv sajaukšanas iespēja attiecībā uz daļu ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptverto 35. klasē ietilpstošo pakalpojumu un ar agrāko preču zīmi aptvertajiem 39. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem.

         Par konkrēto sabiedrības daļu

               24

               Saskaņā ar judikatūru, veicot sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu, ir jāņem vērā attiecīgās preču kategorijas samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs. Tāpat arī jāņem vērā apstāklis, ka vidusmēra patērētāja uzmanības pakāpe var mainīties atkarībā no konkrēto preču vai pakalpojumu kategorijas (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 13. februāra spriedumu lietā T-256/04 Mundipharma/ITSB - Altana Pharma (“RESPICUR”), Krājums, II-449. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               25

               Pirmkārt, ja agrākās preču zīmes aizsardzība attiecas uz visu Eiropas Savienību, ir jāņem vērā, kā konfliktējošās preču zīmes uztver attiecīgo pakalpojumu patērētājs šajā teritorijā. Šis konstatējums konkrētajā lietā netiek apstrīdēts.

               26

               Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 15. punktā Apelāciju padome uzskatīja, ka attiecībā uz ar agrāko preču zīmi aptvertajiem 39. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem konkrētās sabiedrības daļu veidojot profesionāļi. Prasītāja šo apsvērumu neapšauba. Pēdējā minētā tikai norāda, ka ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertie 35. klasē ietilpstošie mazumtirdzniecības pakalpojumi tiek piedāvāti nevis profesionāļiem, bet galapatērētājiem.

               27

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai salīdzinātu minētos pakalpojumus, ir jāņem vērā tikai attiecīgo pakalpojumu kopējā konkrētā sabiedrības daļa. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai konkrēto sabiedrības daļu veido patērētāji, kuri var izmantot gan ar agrāko preču zīmi aptvertās preces vai pakalpojumus, gan ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertās preces vai pakalpojumus (Vispārējās tiesas 2010. gada 30. septembra spriedums lietā T‑270/09 PVS/ITSB – MeDiTA Medizinische Kurierdienst (“medidata”), Krājumā nav publicēts, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Izskatāmajā ietā ir skaidrs, ka ar agrāko preču zīmi aptvertie 39. klasē ietilpstošie pakalpojumi ir izplatīšanas pakalpojumi. Pēdējie minētie ir adresēti sabiedrībai, kuru veido profesionāļi.

               29

               Runājot par ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertajiem 35. klasē ietilpstošajiem mazumtirdzniecības pakalpojumiem, par kuriem ir izskatāmā lieta, prasītāja kļūdaini iepriekš 26. punktā izvirzītajā argumentā cenšas apgalvot, ka šie pakalpojumi nevar tikt piedāvāti profesionāļiem. Lai gan ir taisnība, ka šādi pakalpojumi ir adresēti galapatērētājiem, ir tiesa arī, ka tie ir adresēti arī preces ražotājam, kā arī iespējamiem tirdzniecības starpniekiem, kuri darbojas pirms gala mazumtirdzniecības, kā pakalpojumi, ar kuriem šiem saimnieciskās darbības subjektiem tiek nodrošināts minētās preces pēdējais tirdzniecības posms.

               30

               Tātad Apelāciju padome kā konkrēto sabiedrības daļu būtībā pamatoti norādīja profesionāļus, kuri kā vienīgie var izmantot gan ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, kas aplūkota izskatāmajā lietā, aptvertos 35. klasē ietilpstošos mazumtirdzniecības pakalpojumus, gan ar agrāko preču zīmi, kas arī ir aplūkota izskatāmajā lietā, aptvertos 39. klasē ietilpstošos pakalpojumus.

               31

               Šādos apstākļos ir jāapstiprina Apelāciju padomes apstrīdētā lēmuma 15. punktā attiecībā uz 35. un 39. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem izmantotā konkrētās sabiedrības daļas definīcija.

         Par pakalpojumu salīdzinājumu

               32

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu attiecīgo preču vai pakalpojumu līdzību, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp tiem. Šie faktori it īpaši ietver to raksturu, funkcionālo uzdevumu, izmantošanu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu. Var tikt ņemti vērā arī citi faktori, tādi kā attiecīgo preču izplatīšanas kanāli (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T-443/05 El Corte Inglés/ITSB - Bolaños Sabri (“PiraÑAM diseño original Juan Bolaños”), Krājums, II-2579. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Papildinošas preces vai pakalpojumi ir tādi, starp kuriem pastāv cieša saikne tādā ziņā, ka viens no tiem ir nepieciešams vai vajadzīgs cita lietošanai, no kā izriet, ka patērētāji var uzskatīt, ka par šo preču ražošanu vai pakalpojumu sniegšanu ir atbildīgs viens un tas pats uzņēmums. No tā izriet, ka papildinošā rakstura saikne nevar pastāvēt starp, no vienas puses, precēm vai pakalpojumiem, kas ir vajadzīgi komercsabiedrības darbībai, un, no otras puses, precēm un pakalpojumiem, kurus šis uzņēmums ražo vai sniedz. Tādējādi pakalpojumiem, kuri ir adresēti dažādām sabiedrības daļām, nevar būt papildinoša rakstura (skat. iepriekš 22. punktā minēto spriedumu lietā “easyHotel”, 57. un 58. punkts un tajos minētā judikatūra).

               34

               Runājot par lietas dalībnieku izvirzītajiem ITSB lēmumiem, ir jāatgādina arī, ka ITSB sava kompetence ir jāīsteno atbilstoši vispārējiem Savienības tiesību principiem. Lai gan, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principus, ITSB ir jāņem vērā lēmumi, kas jau pieņemti par līdzīgiem pieteikumiem, un jāpievērš īpaša uzmanība jautājumam par to, vai konkrētais gadījums būtu jāizlemj tādā pašā veidā, šo principu piemērošanai tomēr ir jābūt saskaņotai ar tiesiskuma principu. Turklāt tiesiskās noteiktības un, konkrētāk, labas pārvaldības labad visu reģistrācijas pieteikumu izskatīšanai jābūt stingrai un pilnīgai, lai preču zīmes netiktu neatbilstoši reģistrētas. Tādējādi šādai izskatīšanai ir jānotiek katrā konkrētajā gadījumā. Apzīmējuma kā preču zīmes reģistrēšana ir atkarīga no specifiskiem kritērijiem, kas piemērojami izskatāmās lietas faktisko apstākļu ietvaros un kas vērsti uz to, lai pārbaudītu, vai uz attiecīgo apzīmējumu neattiecas atteikuma pamats (šajā ziņā skat. Tiesas 2011. gada 10. marta spriedumu lietā C-51/10 P Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB, Krājums, I-1541. lpp., 73.–77. punkts).

               35

               Runājot par lietas dalībnieku izvirzītajiem valsts lēmumiem, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka reģistrācija, kas jau ir veikta dalībvalstīs, ir tikai elements, kurš nav noteicošs, bet tas var tikt ņemts vērā vienīgi Kopienas preču zīmes reģistrācijas nolūkā (Vispārējās tiesas 2000. gada 16. februāra spriedums lietā T-122/99 Procter & Gamble/ITSB (Ziepju forma), Recueil, II-265. lpp., 61. punkts, un 2001. gada 19. septembra spriedums lietā T-337/99 Henkel/ITSB (Apaļa sarkanbalta tablete), Recueil, II-2597. lpp., 58. punkts).

               36

               Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāsalīdzina “mazum‑ un vairumtirdzniecības pakalpojumi pārtikas produktu, svaigu augļu un dārzeņu, alkoholisko un bezalkoholisko dzērienu, kā arī sīrupu, šķīstošo tablešu un citu preparātu dzērienu pagatavošanai, sūtījumtirdzniecības (izņemot transportu) vai attiecīgi dzērienu un pārtikas produktu tirdzniecības internetā jomā”, kas aptverti ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un ietilpst 35. klasē, ar “vispārēja patēriņa pārtikas preču, konditorejas izstrādājumu un saldumu konditorejas, saldējumu, iepriekš sagatavotas pārtikas izplatīšanas pakalpojumiem”, kas aptverti ar agrāko preču zīmi un ietilpst 39. klasē.

         Par līdzību starp precēm, kas saistītas ar attiecīgajiem pakalpojumiem

               37

               Prasītāja norāda, ka preces, kas saistītas ar attiecīgajiem izskatāmās lietas pakalpojumiem, proti, dzērieni un pārtikas produkti, neesot pietiekami līdzīgas, lai pierādītu līdzību starp dzērienu vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības pakalpojumiem un pārtikas produktu izplatīšanas pakalpojumiem. Tās skatījumā dzērieni un pārtikas produkti to rakstura dēļ tiekot izplatīti, tirgoti un patērēti atšķirīgi.

               38

               Tiesas sēdē lietas dalībnieki piekrita tādai interpretācijai, saskaņā ar kuru ir jāsalīdzina gan preces, kas saistītas ar attiecīgajiem pakalpojumiem, gan paši pakalpojumi.

               39

               Šajā ziņā Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 26. un 27. punktā pamatoti ir apgalvojusi, ka preces, kas saistītas ar “mazum‑ un vairumtirdzniecības pakalpojumiem pārtikas produktu, svaigu augļu un dārzeņu, alkoholisko un bezalkoholisko dzērienu, kā arī sīrupu, šķīstošo tablešu un citu preparātu dzērienu pagatavošanai, sūtījumtirdzniecības (izņemot transportu) vai attiecīgi dzērienu un pārtikas produktu tirdzniecības internetā jomā”, kas aptvertas ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi, ir identiskas vai ļoti līdzīgas “vispārēja patēriņa pārtikas precēm”, kas aptvertas ar agrāko preču zīmi. Dzērieniem un pārtikas produktiem ir vienāds raksturs, un tiem ir viens un tas pats mērķis, jo tie ir paredzēti cilvēka patēriņam. Turklāt šīs preces var izgatavot tie paši uzņēmumi, un parasti tās tiek tirgotas vienās un tajās pašās tirdzniecības vietās, jo bieži tās tiek patērētas vienlaicīgi.

               40

               Šādos apstākļos prasītājas argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt līdzības starp aplūkotajiem pakalpojumiem pastāvēšanu, jo starp attiecīgajām precēm, kas saistītas ar minētajiem pakalpojumiem, neesot pietiekamas līdzības, ir jānoraida.

         Par izplatīšanas pakalpojumu un vairumtirdzniecības pakalpojumu definīciju

               41

               Prasītāja uzskata, ka Apelāciju padome kļūdaini ir konstatējusi, ka attiecīgie 35. klasē ietilpstošie pakalpojumi ir identiski vai līdzīgi ar agrāko preču zīmi aptvertajiem 39. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem. Apelāciju padome savus apsvērumus esot balstījusi uz kļūdainu vārda “izplatīšana” interpretāciju, kura nozīme būtu jāizsecina no Nicas klasifikācijas. Persona, kas iestājusies lietā, vārdu “izplatīšana” esot interpretējusi, apzināti izvēloties agrāko preču zīmi reģistrēt attiecībā uz pakalpojumiem, kas it īpaši ietilpst 39. klasē. Līdz ar to vārds “izplatīšana” esot saistīts vienīgi ar iekraušanas, piegādes, uzglabāšanas un transporta pakalpojumiem.

               42

               No vienas puses, runājot par izplatīšanas pakalpojumu un vairumtirdzniecības definīciju, prasītājas arguments saistībā ar vārda “izplatīšana” un salikteņa “vairumtirdzniecība” izpratni sarunvalodā ir noraidāms. Prasītāja neprecizē, kādā ziņā šo jēdzienu definīcijas, kuras tā ir izvirzījusi, ļauj noliegt attiecīgo pakalpojumu identiskumu.

               43

               No otras puses, runājot par apgalvoto Nicas klasifikācijas noteicošo raksturu pakalpojumu definīcijā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno [grozīto] Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.), 2. noteikuma 4. punktu šī klasifikācija ir jāveic vienīgi administratīvām vajadzībām. Tādējādi šī pēdējā minētā pati par sevi nevar noteikt izskatāmajā lietā aplūkoto pakalpojumu raksturu un īpašības.

               44

               Šādos apstākļos prasītājas izvirzītā izplatīšanas jēdziena definīcija, kas balstīta uz 39. klases formulējumu, nevar tikt atbalstīta. Turklāt tās citētā uz 39. klasi attiecināmā paskaidrojuma piezīmē nav izsmeļoša ar šo klasi aptverto pakalpojumu uzskaitījuma.

         Par apgalvoto līdzības starp izplatīšanas pakalpojumu un vairumtirdzniecības pakalpojumu neesamību

               45

               Prasītājas skatījumā vairumtirdzniecības pakalpojumi atšķiras no izplatīšanas pakalpojumiem. Ņemot vērā ITSB lēmumus un uz Nicas klasifikācijas 35. un 39. klasi attiecināmās paskaidrojuma piezīmes, šīs divas pakalpojumu kategorijas neesot līdzīgas nedz to rakstura, nedz mērķa ziņā un no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa tie nevarot tikt uzskatīti par vienam otru papildinošiem. Turklāt pretēji izplatīšanas pakalpojumiem vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības pakalpojumi neaptverot preču transportu.

               46

               Šajā ziņā no Regulas Nr. 2868/95 (skat. iepriekš 43. punktu) 2. noteikuma 4. punkta izriet, ka pakalpojumi nevar tikt uzskatīti par atšķirīgiem, pamatojoties vienīgi uz to, ka tie ietilpst dažādās Nicas nolīguma klasēs. Šis noteikums ir apstiprināts judikatūrā, saskaņā ar kuru precēm vai pakalpojumiem nav noteikti jāietilpst vienā un tajā pašā klasē vai pat vienā konkrētās klases kategorijā, lai tos pamatoti varētu salīdzināt un konstatēt līdzības starp šīm precēm vai pakalpojumiem esamību vai neesamību (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑392/04 Gagliardi/ITSB – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (“MANŪ MANU MANU”), Krājumā nav publicēts, 77. punkts un tajā minētā judikatūra). Tātad prasītājas arguments saistībā ar personas, kas iestājusies lietā, apzināto izvēli reģistrēt agrāko preču zīmi vienīgi attiecībā uz 39. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem ir jānoraida.

               47

               Turklāt ir jākonstatē, ka izplatīšanas pakalpojumi un vairumtirdzniecības pakalpojumi ļauj tirgot preci un tiem ir starpniecības starp preces ražošanu un galapatēriņu funkcija. Šo divu kategoriju pakalpojumi ir saistīti ar viena un tā paša galvenā mērķa īstenošanu, kas ir pārdošana galapatērētājam.

               48

               Ņemot vērā iepriekš 33. punktā citēto judikatūru, ir jānorāda arī uz ciešo saikni, kāda pastāv starp šīm divām pakalpojumu kategorijām, jo vairumtirgotājs var izmantot izplatīšanas pakalpojumus un izplatītājs tāpat var izmantot arī vairumtirdzniecības pakalpojumus. Līdz ar to vairumtirgotājs var piedāvāt izplatīšanas pakalpojumus, tāpat kā vairumtirdzniecība var būt daļa no izplatītāja piedāvātajiem pakalpojumiem.

               49

               Runājot par prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru izplatīšana nav raksturīga vairumtirdzniecības pakalpojumu īpašība, tā – pat pieņemot, ka tas būtu pamatoti, – pati par sevi nevar izslēgt līdzību starp abām pakalpojumu kategorijām.

               50

               Pārējie prasītājas izvirzītie argumenti ir balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, ka izplatīšanas pakalpojumi ir ierobežoti ar transporta un piegādes pakalpojumiem. Šie pakalpojumi ir tikai ar izplatīšanas pakalpojumiem aptverto darbību daļa.

               51

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 27. punktā pamatoti ir konstatējusi līdzības starp ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptvertajiem vairumtirdzniecības pakalpojumiem un ar agrāko preču zīmi aptvertajiem izplatīšanas pakalpojumiem esamību, jo ar tām saistītās preces ir identiskas vai ļoti līdzīgas.

         Par apgalvoto līdzības starp izplatīšanas pakalpojumiem un mazumtirdzniecības pakalpojumiem neesamību

               52

               Prasītāja apgalvo, ka Apelāciju padome izskatāmajā lietā aplūkotos pakalpojumus kļūdaini ir salīdzinājusi, raugoties no ražotāja viedokļa, lai gan mazumtirdzniecības pakalpojumi tiek piedāvāti galapatērētājiem. Tā norāda arī, ka šo divu kategoriju pakalpojumi ir atšķirīgi gan no to rakstura, gan mērķa viedokļa, un ka no ražotāja viedokļa, atšķirībā no galapatērētāja viedokļa, tie nav papildinoši. Turklāt mazumtirgotāji nepiedāvājot piegādes pakalpojumus trešajām personām.

               53

               Šajā ziņā no iepriekš 21. punktā minētā izriet, ka sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver attiecīgos pakalpojumus. Turklāt iepriekš 26.–31. punktā tika konstatēts, ka konkrētās sabiedrības daļu veido profesionāļi. Līdz ar to Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, neveicot vērtējumu no galapatērētāja viedokļa.

               54

               Kas attiecas uz apgalvoto atšķirīgo mazumtirdzniecības pakalpojumu mērķa un izplatīšanas pakalpojumu mērķa raksturu, ir jānorāda, ka tiem ir kopīgs galvenais mērķis, kas ir pārdošana galapatērētājam. Kā Apelāciju padome to pamatoti ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma 28. punktā, šo divu kategoriju pakalpojumi nozīmē preču piegādi galapatērētājiem. Šis vērtējums netiek atspēkots ar judikatūru, saskaņā ar kuru mazumtirdzniecības mērķis ir preču pārdošana patērētājiem, kas papildus juridiskam pārdošanas darījumam ietver visas darbības, ko veic tirgotājs, lai veicinātu šāda darījuma noslēgšanu, un šajās darbībās tostarp ietilpst pārdošanā piedāvāto preču sortimenta izvēle un dažādu pakalpojumu piedāvāšana, kas mudina patērētāju slēgt minēto darījumu ar attiecīgo tirgotāju, nevis ar viņa konkurentu (skat. Tiesas 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-418/02 Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, Krājums, I-5873. lpp., 34. punkts, un Vispārējās tiesas 2011. gada 15. februāra spriedumu lietā T‑213/09 Yorma’s/ITSB – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (“YORMA’S”), Krājumā nav publicēts, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               55

               Katrā ziņā, kā tiesas sēdē pamatoti norādīja persona, kas iestājusies lietā, prasītāja savus argumentus nevar balstīt uz iepriekš 54. punktā minētā sprieduma lietā Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte 34. punktu. Šī judikatūra ietilpst ļoti šaurā Bundespatentgericht (Federālā Patentu tiesa) lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kontekstā, kurā minētā tiesa Tiesai uzdeva jautājumu par to, vai preču mazumtirdzniecība ir pakalpojums Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 2. panta izpratnē. Tiesas šajā lietā veiktā interpretācija nevar būt izsmeļoša un vispārpiemērojama mazumtirdzniecības pakalpojuma jēdziena definīcijai.

               56

               Ņemot vērā iepriekš 33. punktā minēto judikatūru, Apelāciju padomes vērtējums, saskaņā ar kuru mazumtirdzniecības pakalpojumi un izplatīšanas pakalpojumi ir papildinoši, ir jāapstiprina. Mazumtirdzniecības pakalpojumu sniedzēji, lai nodrošinātu savu darbību, parasti ir atkarīgi no izplatītāju pakalpojumiem, it īpaši tādēļ, ka izplatītāji piegādā preces uz to tirdzniecības vietām. Turklāt, tā kā izplatīšanas darbībām un mazumtirdzniecības darbībām ir viens un tas pats mērķis un tās tiek veiktas samērā vēlā tirdzniecības procesa posmā, ir iespējams, ka konkrēta sabiedrības daļa nodomā, ka šos pakalpojumus sniedz viens un tas pats uzņēmums.

               57

               Šādos apstākļos Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 28. punktā pamatoti ir konstatējusi, ka izplatīšanas pakalpojumi un mazumtirdzniecības pakalpojumi saistībā ar identiskām vai ļoti līdzīgām precēm ir līdzīgi.

         Par apzīmējumu salīdzinājumu

               58

               Apelāciju padome pamatoti ir uzskatījusi, ka konfliktējošajām preču zīmēm ir vāja vizuālās līdzības pakāpe, bet ka tās ir identiskas no fonētiskā un konceptuālā viedokļa, ko lietas dalībnieki turklāt nav apstrīdējuši.

         Par sajaukšanas iespēju

               59

               Izskatāmajā lietā ir jāapstiprina Apelāciju padomes vērtējums, apstrīdētā lēmuma 42. punktā uzskatot, ka agrākās preču zīmes atšķirtspēja vispārēji ir diezgan vāja, ko lietas dalībnieki turklāt nav apstrīdējuši.

               60

               Sajaukšanas iespējas visaptverošā vērtējuma kontekstā tātad ir jāatgādina attiecīgo pakalpojumu līdzība, konfliktējošo apzīmējumu vājā līdzība no vizuālā viedokļa un to identiskums no fonētiskā un konceptuālā viedokļa, kā arī vājā agrākās preču zīmes atšķirtspēja. Šādos apstākļos Apelāciju padome pamatoti ir konstatējusi, ka no konkrētas sabiedrības daļas viedokļa pastāv sajaukšanas iespēja.

               61

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka vienīgais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

               62

               Tātad prasība ir jānoraida kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               63

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Basic AG Lebensmittelhandel atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 26. jūnijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1993. gada 26. oktobrī. # Andreas Reinarz pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Nelabvēlīgs akts. # Apvienotās lietas T-6/92 un T-52/92.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 16.decembrī. # AceaElectrabel Produzione SpA pret Eiropas Komisiju. # Apelācija - Valsts atbalsts - Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu - Nosacījums, ka par prettiesisku atzītā agrāk saņemtā atbalsta saņēmējam vispirms ir jāveic tā atmaksa - Jēdziens "ekonomiska vienība" - Divu atšķirīgu mātes sabiedrību kopīga kontrole - Prasības pamatu sagrozīšana - Pamatojumā pieļautās kļūdas un trūkumi. # Lieta C-480/09 P.

text:
      Lieta C‑480/09 P
      AceaElectrabel Produzione SpA
      pret
      Eiropas Komisiju
      Apelācija – Valsts atbalsts – Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu – Nosacījums, ka par prettiesisku atzītā agrāk saņemtā atbalsta saņēmējam vispirms ir jāveic tā atmaksa – Jēdziens “ekonomiska vienība” – Divu atšķirīgu mātessabiedrību kopīga kontrole – Prasības pamatu sagrozīšana – Pamatojumā pieļautās kļūdas un trūkumi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Valsts atbalsts – Komisijas lēmums – Atbalsta saņēmēja identificēšana pēc vairākām reorganizācijām – Jēdziens “ekonomiska
            vienība”
      (EKL 87. un 88. pants)
      2.        Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Komisijas lēmums, ar kuru atļauju pārskaitīt atbalstu pakļauj nosacījumam, ka attiecīgais
            uzņēmums vispirms atlīdzina iepriekš saņemtu prettiesisku atbalstu – Nepieciešamība novērst neatmaksātā atbalsta kumulācijas
            ar plānoto atbalstu efektu
      (EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts un 88. panta 2. punkts)
      1.        Valsts atbalsta jomā Komisija, identificējot atbalsta saņēmēju, nepārkāpj savu rīcības brīvību, ja tā uzskata, ka, tā kā pēc
         restrukturizācijas, kas ietvēra vienas sabiedrības ražošanas iekārtu nodošanu jaunizveidotajām ražošanas sabiedrībām, esošā
         sabiedrība turpina būt ieinteresētā persona šajās jaunizveidotajās ražošanas sabiedrībās, visas šīs sabiedrības saistībā ar
         atbalstu kopā var veidot vienu grupu, lai gan katrai no jaunizveidotajām ražošanas sabiedrībām ir sava no esošās sabiedrības
         atšķirīga juridiskā personība.

      Esošā sabiedrība un jaunās darbojošās sabiedrības tostarp var veidot ekonomisku vienību, ja ar īstenoto restrukturizāciju
         ir izveidots nedalāms kopums no rūpnieciskā un finansiālā skatupunkta Ja vienība, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā
         sabiedrībā, šo kontroli faktiski īsteno, tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības pārvaldību, tad ir uzskatāms, ka šī vienība
         piedalās kontrolētā uzņēmuma veiktajā saimnieciskajā darbībā. Šajos apstākļos tas apstāklis, ka šo kontroli veic vienīgi kopīgi
         ar citu sabiedrību, kurai pieder lielāka daļa no kontrolētās sabiedrības kapitāldaļām nekā esošajai sabiedrībai, neliedz Komisijai
         secināt, ka esošā sabiedrība un kontrolētā sabiedrība veido vienu ekonomisku vienību.

      Ja tā nav, tad vienkārša viena uzņēmuma sadalīšana divās atsevišķās vienībās, no kurām pirmā tieši turpina iepriekšējo saimniecisko
         darbību, bet otra kontrolē pirmo, iejaucoties tās pārvaldībā, būtu pietiekama, lai liegtu Savienības noteikumu par valsts
         atbalstu lietderīgo iedarbību. Tas ļautu otrajai vienībai gūt labumu no subsīdijām vai citām priekšrocībām, ko piešķir valsts
         vai no valsts līdzekļiem, un tās pilnībā vai daļēji izmantot pirmās vienības labā, kā arī abu veidotās saimnieciskās vienības
         interesēs.

      Turklāt tas, ka Komisija ir ņēmusi vērā iespēju, ka var tikt neievērota prettiesiskā atbalsta atmaksāšanas kārtība, nevar
         tikt pakļauts pierādījumam par šāda mērķa esamību šīs lietas faktisko apstākļu kontekstā, jo, ja tas tā būtu, uzņēmumi tiktu
         mudināti izveidot sabiedrības, kuru mērķis būtu apiet prettiesisku atbalstu atmaksāšanu, gūstot priekšrocību no tā, ka Komisijai
         būtu jāpierāda šāda mērķa esamība.

      Kā apstāklis, kas tostarp var, pirmkārt, sniegt iespēju veikt kontroles pasākumus, sniegt pamudinājumus un finansiālu atbalstu,
         kurš pārsniedz vienkāršu kapitāldaļu ieguldīšanu, kā arī, otrkārt, atspoguļot dabisku un funkcionālu saikņu pastāvēšanu starp
         vienību, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, un šo pašu kontrolēto sabiedrību, var būt tas, ka minētās
         vienības padomes un kontroles institūcijas locekļus ieceļ pielīdzināmās kontrolētās sabiedrības institūcijās.

      (sal. ar 47.–51., 55., 59., 63. un 64. punktu)
      2.        Komisija var noteikt, ka atbalsts ir saderīgs tikai tad, ja vispirms tiek atmaksāts agrāk saņemtais prettiesiskais atbalsts.
         Nepieciešamība novērst neatmaksātā atbalsta kumulācijas ar plānoto atbalstu efektu ir tāda pati neatkarīgi no tā, vai runa
         ir par individuālu atbalstu vai atbalstu, kurš ietilpst atbalsta shēmā. Komisijai, pirmkārt, attiecīgajā gadījumā ir jāņem
         vērā iespējamā agrāk saņemtā prettiesiskā neatmaksātā atbalsta kumulācijas ar jauno atbalstu efekts, un, otrkārt, Komisija
         var jaunu atbalstu atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu tikai tad, ja tās rīcībā esošā informācija ļauj tai izdarīt šādu secinājumu.

      Šajā ziņā, ja Komisija nolemj uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, dalībvalstij un uzņēmumam – jauna atbalsta iespējamajam
         saņēmējam – ir jāiesniedz Komisijai informācija, kas pierādītu, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, un šis pienākums
         attiecas arī uz vajadzību konstatēt, ka nepastāv jaunā atbalsta kumulācijas ar agrāk saņemtu prettiesisku un ar kopējo tirgu
         nesaderīgu un neatmaksātu atbalstu efekts.

      (sal. ar 96., 97. un 99. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 16. decembrī (*)

      Apelācija – Valsts atbalsts – Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu – Nosacījums, ka par prettiesisku atzītā agrāk saņemtā atbalsta saņēmējam vispirms ir jāveic tā atmaksa – Jēdziens “ekonomiska vienība” – Divu atšķirīgu mātessabiedrību kopīga kontrole – Prasības pamatu sagrozīšana – Pamatojumā pieļautās kļūdas un trūkumi
      Lieta C‑480/09 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2009. gada 26. novembrī iesniedza
      AceaElectrabel Produzione SpA, Roma (Itālija), ko pārstāv L. Radikati di Brocolo [L. Radicati di Brozolo] un M. Merola [M. Merola], avvocati,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –
      Eiropas Komisija, ko pārstāv V. Di Buči [V. Di Bucci], pārstāvis,

      atbildētāja pirmajā instancē,
      Electrabel SA, Brisele (Beļģija), ko pārstāv L. Radikati di Brocolo un M. Merola, avvocati,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents), A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 30. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā apelācijas sūdzībā AceaElectrabel Produzione SpA (turpmāk tekstā – “AEP”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā T‑303/05 AceaElectrabel/Komisija (Krājums, II‑137. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir noraidījusi AEP prasību atcelt Komisijas 2005. gada 16. marta Lēmumu 2006/598/EK par valsts atbalstu, ko Itālijas valsts – Lacijas reģions
         – gatavojas sniegt siltumnīcas efekta samazināšanai (OV 2006, L 244, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Tiesvedības priekšvēsture
      2        Šīs lietas rašanās faktus, kā tie izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–17. punktā, var apkopot šādi.

      3        AEP ir sabiedrība, kura piegādā elektroenerģiju un kuru kontrolē Electrabel Italia SpA (turpmāk tekstā – “Electrabel Italia”) un AceaElectrabel Holding SpA (turpmāk tekstā – “AceaElectrabel”), proti, katra 50 % apmērā.

      4        Electrabel Italia 100 % apmērā atrodas Electrabel SA (turpmāk tekstā – “Electrabel”), kuras sēdeklis ir Beļģijā, kontrolē.

      5        AceaElectrabel ir kopuzņēmums, kuru ir izveidojusi ACEA SpA (turpmāk tekstā – “ACEA”) un Electrabel Italia. Šis kopuzņēmums darbojas elektroenerģijas un gāzes nozarē, un to 59,41 % apmērā kontrolē ACEA un 40,59 % apmērā – Electrabel Italia. Līgumos par šī kopuzņēmuma izveidi bija paredzēts, ka sabiedrībai ACEA ir jānodod AEP divas elektroenerģijas ražošanas iekārtas un piecas hidroelektroenerģijas iekārtas, savukārt Electrabel bija jāizstrādā vairāki projekti iekārtu būvniecībai.

      6        AceaElectrabel turklāt pilnībā vai daļēji kontrolē uzņēmumus AceaElectrabel Energia (100 %), AceaElectrabel Elettricità (100 %) un AceaElectrabel Trading (turpmāk tekstā – “AE Trading”; 84,17 %).

      7        Tādējādi šo uzņēmumu struktūru var atspoguļot šādi:

      8        2002. gada 28. janvārī Itālijas Republika paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai divus projektus atbalsta investīcijām, no kuriem
         viens bija par tāda centrālapkures tīkla sistēmas Romas tuvumā būvniecību, kura saņems enerģiju no daļēji atjaunotas un modernizētas
         (pārbūvētas) koģenerācijas stacijas un nodrošinās ar apkuri jaunu ciematu (turpmāk tekstā – “attiecīgais atbalsts”). Šī projekta
         investīcijas izmaksas bija EUR 9 500 000 apmērā un attiecīgā atbalsta – EUR 3 800 000 apmērā.

      9        Ar 2003. gada 13. maija vēstuli Komisija paziņoja Itālijas Republikai savu lēmumu attiecībā uz attiecīgo atbalstu uzsākt EKL
         88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru. Komisija uzskatīja, ka attiecīgais atbalsts bija saderīgs ar
         kopējo tirgu, bet ka bija jāpiemēro principi, kurus bija noteikusi Tiesa savā 1997. gada 15. maija spriedumā lietā C‑355/95 P
         TWD/Komisija (Recueil, I‑2549. lpp.), ar kuru tika apstiprināts Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. septembra spriedums apvienotajās lietās
         T‑244/93 un T‑486/93 TWD/Komisija (Recueil, II‑2265. lpp.; turpmāk tekstā – “judikatūra lietā TWD/Komisija).

      10      Šajā ziņā Komisija norādīja, pirmkārt, ka ACEA bija viens no uzņēmumiem ar pašvaldības kapitālu, kurš darbojās enerģētikas sektorā, kurā tika paredzētas atbalsta shēmas
         (turpmāk tekstā – “agrāk saņemtais atbalsts”), kuras ar Komisijas 2002. gada 5. jūnija Lēmumu 2003/193/EK par valsts atbalstu,
         kuru Itālija nodokļu atbrīvojumu un subsidētu aizdevumu formā piešķīra sabiedrisko pakalpojumu uzņēmumiem, kuru vairākuma
         akcionārs ir publisko tiesību subjekts (OV 2003, L 77, 21. lpp.; turpmāk tekstā – “agrāk pieņemtais lēmums”), tika atzītas
         par prettiesiskām un nesaderīgām ar kopējo tirgu, un, otrkārt, ka Itālijas Republika, lai gan bija divi šajā ziņā izteikti
         atgādinājumi, nebija apstiprinājusi Komisijai, ka sabiedrībai ACEA šo shēmu ietvaros izmaksātās naudas summas faktiski ir tikušas atgūtas, kā prasīts agrāk pieņemtā lēmuma 3. pantā.

      11      Komisija uzskatīja, ka ACEA bija attiecīgā atbalsta sākotnējais saņēmējs un ka AEP par šobrīdējo saņēmēju ir kļuvusi vienīgi pēc vairākām reorganizācijām. Turklāt Komisija norādīja, ka ACEA un AEP ir jāuzskata par vienu ekonomisku vienību un ka, lai gan ir bijusi iekšēja reorganizācija, šī pati grupa, kurā ir ietverta
         ACEA, ir uzskatāma par attiecīgā atbalsta saņēmēju.

      12      2005. gada 16. martā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru tā attiecīgo atbalstu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu,
         bet tā izmaksu AEP apturēja līdz brīdim, kad Itālijas Republika iesniegs pierādījumu par to, ka ACEA ir atmaksājusi agrāk saņemto atbalstu.

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      13      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2005. gada 3. augustā, AEP saskaņā ar EKL 230. pantu cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.

      14      Izvirzot pirmo pamatu, AEP ir norādījusi uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, kā arī kļūdām apstrīdētā lēmuma pamatojumā un pierādīšanā attiecībā uz
         to, ka attiecīgais atbalsts ir jāatzīst par valsts atbalstu. Otrais pamats tika izvirzīts par EKL 88. panta un Padomes 1999. gada
         22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK[L 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.),
         pārkāpumu, kā arī apstrīdētajā lēmumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā un nepietiekamu un pretrunīgu apstrīdētā lēmuma
         pamatojumu, nosakot attiecīgā atbalsta adresātu. Trešais pamats tika izvirzīts par attiecīgā atbalsta samaksas apturēšanas
         prettiesiskumu un neatbilstošu atsaukšanos uz judikatūru lietā TWD/Komisija.

      15      2005. gada 6. decembrī Electrabel lūdza atļauju iestāties lietā AEP prasījumu atbalstam. Ar 2006. gada 7. aprīļa rīkojumu Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētājs šo iestāšanos
         lietā atļāva.

      16      2007. gada 24. jūlijā Pirmās instances tiesa lūdza lietas dalībniekiem un Itālijas Republikai tai iesniegt dokumentāru pierādījumu
         – ja tas ir to rīcībā – par to, ka ACEA eventuāli ir atmaksājusi agrāk saņemto atbalstu.

      17      Ar 2007. gada 7. septembra vēstuli Itālijas Republika apstiprināja, ka ACEA ir atmaksājusi naudas summu EUR 1 511 135,88 apmērā par 1998. gadu un naudas summu EUR 1 534 938,78 apmērā par 1999. gadu.

      18      Ar 2008. gada 14. februāra vēstuli Komisija norādīja, ka ACEA atmaksātās naudas summas procentuāli bija ļoti neliela naudas summa salīdzinājumā ar to naudas summu, kura bija jāatmaksā
         saskaņā ar agrāk pieņemto lēmumu attiecībā uz ACEA bilancē par 2004. gadu iekļautajiem aprēķiniem. Komisija uzsvēra, ka nosacījums par apturēšanu, no kura bija atkarīga attiecīgā
         atbalsta samaksa, tādējādi nevarēja tikt uzskatīts par izpildītu.

      19      Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa prasību noraidīja.

      20      Attiecībā uz pirmo pamatu Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija, nepārkāpjot EKL 87. panta 1. punktu, attiecīgo atbalstu
         varēja atzīt par valsts atbalstu, jo attiecīgās centrālapkures tīkla sistēmas lokālais raksturs neizslēdza nedz konkurenci
         ar citiem energoproduktiem, nedz iespējamo kaitējumu tirdzniecībai starp dalībvalstīm, un ka šis atzinums bija pietiekami
         pamatots. Turklāt Pirmās instances tiesa kā nepieņemamus bija noraidījusi argumentus, saskaņā ar kuriem apstrīdētā lēmuma
         pamatojums bija pretrunīgs un pierādījumi par attiecīgā atbalsta atzīšanu par valsts atbalstu bija nepietiekami, jo Pirmās
         instances tiesa uzskatīja, ka prasības pieteikumā šajā ziņā nebija sniegta nekāda argumentācija.

      21      Pirmās instances tiesa par nepieņemamu bija atzinusi otro pamatu tiktāl, ciktāl tas bija izvirzīts par EKL 88. panta un Regulas
         Nr. 659/1999 pārkāpumu, ņemot vērā, ka pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā, kā uzskatīja Pirmās instances tiesa,
         nebija ietverts neviens arguments attiecībā uz iepriekš minētajiem pārkāpumiem. Saistībā ar otrajā pamatā minētajām apstrīdētajā
         lēmumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā un apstrīdētā lēmuma nepietiekamo un pretrunīgo pamatojumu, nosakot attiecīgā
         atbalsta adresātu, Pirmās instances tiesa nolēma, pirmkārt, ka Komisija, uzskatot, ka attiecīgā atbalsta izvērtēšanas mērķiem
         ACEA un AEP bija jāuzskata par vienu ekonomisku vienību un ka ACEA bija jāuzskata par vienu no attiecīgā atbalsta saņēmējām, nebija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Otrkārt, Pirmās instances
         tiesa uzskatīja, ka apstrīdētais lēmums bija pietiekami pamatots un tajā nebija nekādu pretrunu.

      22      Saistībā ar trešo pamatu Pirmās instances tiesa, atsaucoties uz saviem attiecībā uz otrā pamata izvērtēšanu minētajiem apsvērumiem,
         ir noraidījusi argumentus par to, ka ACEA un AEP nav viens un tas pats veidojums un ka agrāk saņemtajam atbalstam un attiecīgajam atbalstam nav kumulatīva efekta. Pirmās
         instances tiesa arī uzskatīja, ka pretēji tam, uz ko ir norādījusi AEP, judikatūra lietā TWD/Komisija bija piemērojama arī attiecībā uz vispārīgajām atbalsta shēmām un ne tikai attiecībā uz individuālo atbalstu. Visbeidzot
         Pirmās instances tiesa nolēma, ka Komisija, uzskatot, ka tai nebija nedz jāpierāda konkurences izkropļošanas sekas, kuras
         radīja agrāk saņemtā atbalsta un attiecīgā atbalsta kumulācija, nedz iepriekš jāzina precīzs agrāk saņemtā atbalsta apmērs,
         bija ievērojusi minēto judikatūru.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      23      AEP lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu un apmierināt pirmajā instancē iesniegtos prasījumus;
      –        pakārtoti nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      24      Komisija lūdz Tiesu:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību un
      –        piespriest AEP atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
      25      Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi divus pamatus attiecībā, pirmkārt, uz pirmajā instancē celtās prasības ietvaros
         izvirzīto pamatu sagrozīšanu, pārsūdzētajā spriedumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, kā arī pārsūdzētā sprieduma pamatojuma
         neloģiskumu un pretrunīgumu attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanā. Otrais pamats ir izvirzīts par pirmajā instancē celtās
         prasības ietvaros izvirzīto pamatu sagrozīšanu, pārsūdzētajā spriedumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, kā arī pārsūdzētā
         sprieduma pamatojuma neloģiskumu un pretrunīgumu attiecībā uz judikatūras lietā TWD/Komisija piemērošanas apjomu.

       Par pirmo pamatu attiecībā uz attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanu
       Par pirmā pamata pirmo daļu attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības ietvaros izvirzīto pamatu sagrozīšanu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      26      AEP uzskata, ka pirmajā instancē izvirzītā otrā pamata atzīšanas par nepieņemamu pamatā, jo tas attiecās uz EKL 88. panta un Regulas
         Nr. 659/1999 pārkāpumu, bija virspusējs prasības pieteikuma vērtējums, jo atsaukšanās uz šiem noteikumiem bija jālasa kopā
         ar argumentāciju par pieļauto kļūdu attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanā. Saņēmēja pareiza noteikšana esot svarīga procesuālo
         noteikumu valsta atbalsta jomā ievērošanas kontekstā.

      27      AEP norāda, ka jautājums par ACEA un AEP ekonomisko kontinuitāti saistībā ar tās uzņēmuma filiāles nodošanu, kura bija atbildīga par projekta īstenošanu, kas bija
         attiecīgā atbalsta priekšmets, bija plaši apsvērts gan lietas dalībnieku iesniegtajos procesuālajos rakstos, gan tiesas sēdē.
         Tomēr Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā šo diskusiju, tādējādi sagrozot prasības pamatu un pierādīšanas pasākumu rezultātus.

      –       Tiesas vērtējums
      28      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējai tiesai ir jānoraida kā nepieņemama tai iesniegtā prasības pieteikuma prasījumu
         daļa, tādēļ ka būtiski faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar ko šī daļa ir pamatota, loģiski un saprotami neizriet no paša prasības
         pieteikuma teksta (2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑214/05 P Rossi/ITSB, Krājums, I‑7057. lpp., 37. punkts, un 2007. gada 13. marta rīkojums lietā C‑150/06 P Arizona Chemical u.c./Komisija, 45. punkts).

      29      Līdz ar to Pirmās instances tiesa, vispirms saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu norādot, ka jebkurā prasības
         pieteikumā pietiekami nepārprotami un precīzi ir jābūt ietvertam strīda priekšmetam un kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem,
         lai atbildētāja puse varētu sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesa lemt par prasību, kā nepieņemamu noraidīja
         argumentāciju par EKL 88. panta un Regulas Nr. 659/1999 pārkāpumu, jo ar šo argumentāciju nebija izpildīti šie nosacījumi.

      30      Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā skaidri, nepārprotami, saskaņoti un saprotami nebija norādīts, kādēļ
         ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpti šie noteikumi. Turklāt AEP Tiesai nebija iesniegusi nevienu konkrētu pierādījumu, lai pierādītu, ka ar Pirmās instances tiesā iesniegto prasības pieteikumu
         bija izpildīti iepriekš minētie nosacījumi.

      31      It īpaši jānorāda, ka šajā ziņā nepietiek minēt, ka atsaukšanās uz iepriekš minētajiem noteikumiem ir jālasa kopā ar argumentāciju
         par pieļauto kļūdu attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanā, jo pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā nav nedz izskaidrota
         šī saikne, nedz tas, kādēļ iespējamās kļūdas rezultātā ir noticis šo pašu noteikumu pārkāpums.

      32      Šajos apstākļos pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

       Par pirmā pamata otro daļu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      33      AEP norāda, ka Pirmās instances tiesa, apstiprinot Komisijas secinājumu par to, ka ACEA un AEP ir viena ekonomiska vienība, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Lai arī sabiedrība AEP mazāk nekā 30 % pieder sabiedrībai ACEA, tā 70 % pieder Electrabel, kas nozīmē, ka neesot iespējams apgalvot, ka AEP veido vienu ekonomisku vienību ar ACEA.

      34      AEP uzskata, ka no visas Pirmās instances tiesas savas argumentācijas atbalstam norādītās judikatūras izriet, ka rīcības brīvība,
         kura ir Komisijai, lai noteiktu, vai atbalsta saņēmēja noteikšanas mērķiem divi vai vairāki uzņēmumi veido vienu ekonomisku
         vienību, ir vienīgi gadījumos, kad vienai un tai pašai personai vai grupai ir ekskluzīva kontrole. Savukārt, ja uzņēmumu kontrolē,
         kā šajā lietā, kopuzņēmums, kuru pašu kontrolē divas atšķirīgas grupas, no minētās judikatūras nevar izsecināt, ka Komisija
         var atzīt, ka starp kontrolēto sabiedrību un vienu no divām sabiedrībām, kas kontrolē kopuzņēmumu, pastāv ekonomiska vienība.

      35      AEP arī uzskata, ka Komisija nekad nav piemērojusi šādu pieeju citām konkurences tiesību jomām, lai arī šīs tiesības visās tās
         jomās izmanto vienus un tos pašus jēdzienus. Pretēji tam, ko ir uzskatījusi Pirmās instances tiesa, koncentrāciju vai aizliegto
         vienošanos jomā piemērojamie jēdzieni varot tikt pārņemti valsts atbalsta jomā, izņemot īpašos gadījumos, kuros ir pamatota
         atšķirīga interpretācija.

      36      Šajā ziņā Komisija savā lēmumā, ar kuru ir apstiprināta AEP izveide, šo kopuzņēmumu ir atzinusi par koncentrāciju, jo šis uzņēmums bija funkcionāli autonoms salīdzinājumā ar savām mātes
         sabiedrībām. Taču funkcionālās autonomijas jēdziens konkurences tiesībās tiekot izmantots attiecībā uz kopuzņēmumiem, kuriem,
         lai arī tos kontrolē atšķirīgas ekonomiskās grupas, pašiem ir sava organizatoriskā un administratīvā struktūra un kuri darbojas
         tirgū ar autonomiem darbības un finanšu līdzekļiem.

      37      AEP uzskata, ka tādējādi Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, kad tā pārsūdzētā sprieduma 142. punktā nolēma – neņemot
         vērā šo Komisijas iepriekšējo konstatējumu – ka AEP nav faktiskas funkcionālas autonomijas salīdzinājumā ar ACEA un Electrabel, jo tām pār AEP ir kopīga kontrole. Pirmās instances tiesa esot sajaukusi funkcionālās autonomijas un kontroles jēdzienus, jo ne jebkura
         kontrole ietekmē uzņēmuma funkcionālo autonomiju.

      38      Turklāt tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 142. punktā ir uzskatījusi, ka AEP nav funkcionāli autonoma, jo tās saražotās enerģijas laišanu tirgū nodrošina AE Trading, AEP norāda, ka šādiem apsvērumiem nav nozīmes, jo ražošanas, kā arī vairumtirdzniecības, kuru šajā gadījumā nodrošina AEP, nodalīšana no mazumtirzdniecības, ko šajā gadījumā veic AE Trading, ir parasta prakse enerģētikas nozarē un Komisijai tas ir bijis zināms koncentrācijas apstiprināšanas brīdī.

      39      AEP piebilst, ka, lai arī Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka Komisija sabiedrībai AEP nav nedz noteikusi nekādu atbildību, nedz lūgusi atmaksāt agrāk saņemto atbalstu, tomēr AEP ar Electrabel starpniecību cieš no attiecīgā atbalsta apturēšanas sekām. Taču, ja Komisija, izmantojot AEP, vēlējās sasniegt ACEA, tai nevajadzēja ietekmēt Electrabel stāvokli un tādējādi tai vajadzēja apturēt attiecīgo atbalstu tikai tajā daļā, kura atbilst ACEA dalībai, proti, 29,705 %.

      40      AEP uzskata, ka Pirmās instances tiesas atsaukšanās uz 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑91/01 Itālija/Komisija (Recueil, I‑4355. lpp., 50.–53. punkts) nav svarīga, jo lieta, kurā tika taisīts šis spriedums, bija par vienas sabiedrības tiesībām
         izmantot mazajiem un vidējiem uzņēmumiem piešķirto preferenciālo režīmu, nevis piederību ekonomiskai vienībai. Turklāt šī
         lieta vēl jo vairāk bija saistīta ar vienas grupas ekskluzīvu kontroli.

      41      Tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka starp ACEA un AEP pastāv ekonomiska kontinuitāte saistībā ar tās uzņēmuma filiāles nodošanu, kura bija atbildīga par projekta īstenošanu, kurš
         ir attiecīgā atbalsta priekšmets, AEP uzskata, ka šī nodošana nevar būt pietiekama, lai pierādītu, ka AEP veic darbību, kuru iepriekš veica ACEA, un ka AEP ir kļuvusi par šī atbalsta saņēmēju. Šī nodošana arī nevar pamatot apsvērumu, ka AEP un ACEA veido vienu ekonomisku vienību.

      42      Šajā ziņā AEP norāda, ka minētā projekta nodošana ir notikusi ar kopuzņēmuma nolīgumu, kurā bija norādītas ACEA organizētās uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras beigas, kuras ietvaros nodotā uzņēmuma filiāle tika atbilstoši novērtēta
         saskaņā ar tirgus noteikumiem. No Komisijas paziņojuma “Ceļā uz Komisijas lēmumu efektīvu izpildi, kuros dalībvalstīm tiek
         uzdots atgūt nelikumīgu un nesaderīgu valsts atbalstu” (OV 2007, C 272, 4. lpp.) 33. punkta izriet, ka tādas aktīvu nodošanas
         gadījumā (“asset deals”) kā šajā lietā apspriestās nepastāv kontinuitāte starp esošo un jauno uzņēmumu.

      43      Attiecībā uz Pirmās instances tiesas apsvērumiem par risku, ka ar attiecīgās ACEA uzņēmuma filiāles nodošanu AEP varēja tikt neievērota agrāk pieņemtajā lēmumā ietvertā atmaksāšanas kārtība, AEP atgādina, ka tā Pirmās instances tiesā ir norādījusi, ka tik ekonomiski un stratēģiski svarīgs darījums kā AceaElectrabel izveidošana nevarēja tikt paredzēts, lai neievērotu risku, ka var tikt apturēts valsts atbalsts par tik nenozīmīgu naudas
         summu salīdzinājumā ar darījuma kopējo vērtību.

      44      Turklāt Pirmās instances tiesa, nolemjot, pirmkārt, ka Komisijai nav jāpierāda neievērošanas mērķis un, otrkārt, ka nodošanas
         konstatējums un ar šo nodošanu radīto risku, ņemot vērā noteikumus valsts atbalsta jomā, ņemšana vērā ir pietiekams Komisijas
         pamatojums, ir atbrīvojusi Komisiju no pienākuma pamatot savus lēmumus citādāk, nekā atsaucoties uz teorētiskiem un paradoksāliem
         pieņēmumiem.

      45      Tiesas sēdē Electrabel atbalstīja AEP argumentāciju, lai pierādītu gan to, ka starp AEP un ACEA nepastāv ekonomiskas vienības, gan to, ka nav bijis mērķa neievērot agrāk pieņemtajā lēmumā ietverto atmaksāšanas kārtību
         attiecīgās ACEA uzņēmuma filiāles nodošanas sabiedrībai AEP laikā. It īpaši Electrabel norāda, ka katrs neievērošanas risks ir jāizvērtē nevis abstrakti, bet pamatojoties uz konkrētiem faktiem.

      –       Tiesas vērtējums
      46      Tā kā AEP un Electrabel apstrīd Pirmās instances tiesas konstatējumu par to, ka Komisija varēja uzskatīt, ka AEP un ACEA attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu ir viena ekonomiska vienība, jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa,
         nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, šajā jautājumā varēja apstiprināt apstrīdēto lēmumu.

      47      Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, tā kā pēc restrukturizācijas, kas ietvēra vienas sabiedrības ražošanas iekārtu
         nodošanu jaunizveidotajām ražošanas sabiedrībām, esošā sabiedrība turpina būt ieinteresētā persona šajās jaunizveidotajās
         ražošanas sabiedrībās, visas šīs sabiedrības saistībā ar atbalstu kopā var veidot vienu grupu, lai gan katrai no jaunizveidotajām
         ražošanas sabiedrībām ir sava no esošās sabiedrības atšķirīga juridiskā personība (šajā ziņā skat. 1984. gada 14. novembra
         spriedumu lietā 323/82 Intermills/Komisija, Recueil, 3809. lpp., 11. punkts).

      48      Esošā sabiedrība un jaunās darbojošās sabiedrības tostarp var veidot ekonomisku vienību, ja ar īstenoto restrukturizāciju
         ir izveidots nedalāms kopums no rūpnieciskā un finansiālā skatupunkta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Intermills/Komisija, 12. punkts).

      49      Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka, ja vienība, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, šo kontroli īsteno,
         tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības pārvaldību, tad ir uzskatāms, ka šī vienība piedalās kontrolētā uzņēmuma veiktajā
         saimnieciskajā darbībā (2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze u.c., Krājums, I‑289. lpp., 112. un 118. punkts).

      50      Ja tā nav, tad vienkārša viena uzņēmuma sadalīšana divās atsevišķās vienībās, no kurām pirmā tieši turpina iepriekšējo saimniecisko
         darbību, bet otra kontrolē pirmo, iejaucoties tās pārvaldībā, būtu pietiekama, lai liegtu Savienības noteikumu par valsts
         atbalstu lietderīgo iedarbību. Tas ļautu otrajai vienībai gūt labumu no subsīdijām vai citām priekšrocībām, ko piešķir valsts
         vai no valsts līdzekļiem, un tās pilnībā vai daļēji izmantot pirmās vienības labā, kā arī abu veidotās saimnieciskās vienības
         interesēs (iepriekš minētais spriedums lietā Cassa di Risparmio di Firenze u.c., 114. punkts).

      51      Kā apstāklis, kas tostarp var, pirmkārt, sniegt iespēju veikt kontroles pasākumus, sniegt pamudinājumus un finansiālu atbalstu,
         kurš pārsniedz vienkāršu kapitāldaļu ieguldīšanu, kā arī, otrkārt, atspoguļot dabisku un funkcionālu saikņu pastāvēšanu starp
         vienību, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, un šo pašu kontrolēto sabiedrību, var būt tas, ka minētās
         vienības padomes un kontroles institūcijas locekļus ieceļ pielīdzināmās kontrolētās sabiedrības institūcijās (šajā ziņā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Cassa di Risparmio di Firenze u.c., 116. un 117. punkts).

      52      Šajā lietā nedz AEP, nedz Electrabel nav apstrīdējušas šādus Pirmās instances tiesas konstatējumus, proti, pirmkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
         103. punktā ir konstatējusi, ka ACEA bija sākotnējā attiecīgā atbalsta saņēmēja, ka ACEA uzņēmuma filiāle, kura saņēma minēto atbalstu, tika nodota AEP un ka AEP turpināja veikt šīs uzņēmuma filiāles darbību. Tāpat pārsūdzētā sprieduma 142. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka
         AEP saražotās enerģijas laišanu tirgū nodrošina AE Trading, kura 84,17 % pieder AceaElectrabel, kura 59,41 % apmērā ir atkarīga no ACEA.

      53      Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 109. punktā ir konstatējusi, ka AEP ir saistīta gan ar ACEA, gan Electrabel un ka ACEA pieder kapitāldaļu vairākums sabiedrībā AceaElectrabel, kurai savukārt pieder 50 % no AEP kapitāldaļām, un pārsūdzētā sprieduma 111. punktā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka ACEA expressis verbis ir apstiprinājusi, ka tā kopā ar Electrabel kontrolē AEP.

      54      Treškārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ir norādījusi, ka, lai arī AEP direktoru padomē sabiedrību Electrabel pārstāv astoņi no divpadsmit locekļiem un AEP valdē – četri no sešiem locekļiem, vissvarīgāko jautājumu izlemšanā ir vajadzīga piekrišanas saņemšana no viena no locekļiem,
         kuri pārstāv ACEA, kas viņam dod tiesības nobloķēt lēmuma pieņemšanu.

      55      No šī sprieduma 47. un 48. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka šādos apstākļos Komisija, nepārsniedzot savas rīcības
         brīvības robežas, varēja uzskatīt, ka pēc ACEA ar Electrabel atbalstu veiktās restrukturizācijas ACEA un AEP attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu veido daļu no nedalāma kopuma, jo ar minēto restrukturizāciju sabiedrībai
         AEP tika nodota attiecīgā ACEA uzņēmuma filiāle, AEP turpināja veikt šī uzņēmuma filiāles darbības, ACEA palika ieinteresēta AEP un AEP saražoto enerģiju tirgū laida AE Trading, kuru kontrolēja ACEA kā vairākuma kapitāldaļu turētājs sabiedrībā AceaElectrabel.

      56      Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 49. un 51. punktā atgādināto judikatūru, no šiem pašiem konstatējumiem izriet, ka Komisija
         varēja uzskatīt, ka ACEA, kurai pieder kopīga kapitāldaļu kontrolpakete sabiedrībā AEP, šo kontroli faktiski īsteno, tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības AEP pārvaldību gan tādējādi, ka AEP direktoru padomē un tās valdē ir ACEA pārstāvji, gan arī tādējādi, ka tai pieder vairākums kapitāldaļu sabiedrībā AceaElectrabel, kurai pieder 50 % no AEP kapitāldaļām.

      57      Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punktā ir norādījusi, pirmkārt, ka līgumā par ACEA nodotās uzņēmuma filiāles nodošanu AEP tika paredzēts noteikums, saskaņā ar kuru ir izslēgta jebkādu strīdu esamība jautājumā par minēto filiāli, un, otrkārt, ka
         ACEA šajā brīdī jau bija apstrīdējusi agrāk pieņemto lēmumu.

      58      Šādos apstākļos Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 130. punktā uzskatot,
         ka Komisija šajā lietā bija pierādījusi, ka ACEA kopīgi ar Electrabel veiktā restrukturizācija varēja radīt iespēju, ka tiek neievērota agrāk pieņemtajā lēmumā ietvertā atmaksāšanas kārtība.

      59      Pirmkārt, ir jāuzskata, ka pretēji tam, ko apgalvo AEP un Electrabel, iespējas, ka var tikt neievērota agrāk saņemtā atbalsta atmaksāšanas kārtība, ņemšana vērā nevar tikt pakļauta pierādījumam
         par šāda mērķa esamību šīs lietas faktisko apstākļu kontekstā. Ja tas tā būtu, uzņēmumi tiktu mudināti izveidot sabiedrības,
         kuru mērķis būtu neievērot prettiesisku atbalstu atmaksāšanu, gūstot priekšrocību no tā, ka Komisijai būtu jāpierāda šāda
         mērķa sasniegšana.

      60      Tādējādi Pirmās instances tiesa pareizi nolēma, ka pietiktu, ja Komisija šajā lietā pierādītu šāda riska esamību.

      61      Otrkārt, Komisija varēja uzskatīt, ka, ja netiktu atzīts, ka AEP un ACEA ir viena ekonomiska vienība, AEP pēc restrukturizācijas un ACEA kopīgajā kontrolē varētu turpināt veikt nodoto darbību, kura saņēma agrāk saņemto atbalstu, un saņemt attiecīgo atbalstu.
         Turklāt Komisija varēja uzskatīt, ka attiecīgā atbalsta piešķiršana AEP ļautu ACEA gūt no tā labumu, jo tās veic savas attiecīgās saimnieciskās darbības kā nedalāms kopums.

      62      Taču, ņemot vērā šī sprieduma 50. punktā atgādināto judikatūru, ar to, ka ACEA būtu iespēja saņemt attiecīgo atbalstu, pietiktu, lai Savienības noteikumiem par valsts atbalstu atņemtu to lietderīgo iedarbību,
         un turklāt šāda iespēja būtu pretrunā judikatūras lietā TWD/Komisija loģikai.

      63      Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, varēja uzskatīt, ka Komisija, kurai šajā ziņā
         ir plaša rīcības brīvība, nebija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka ACEA un AEP attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu veido vienu ekonomisku vienību.

      64      It īpaši jānorāda, ka Pirmās instances tiesa varēja uzskatīt, ka tas apstāklis, ka ACEA kontroli pār AEP varēja veikt vienīgi kopīgi ar Electrabel un ka Electrabel piederēja lielāka daļa no AEP kapitāldaļām nekā ACEA, šajā lietā ļāva Komisijai secināt, ka ACEA un AEP veido vienu ekonomisku vienību.

      65      Šo konstatējumu nevar atspēkot citi AEP minētie argumenti.

      66      Pirmkārt, jāuzskata, ka, ņemot vērā iepriekš minēto analīzi, nevar tikt atbalstīti argumenti, pirmkārt, par AEP funkcionālo autonomiju salīdzinājumā ar ACEA, ko Komisija bija konstatējusi, izvērtējot koncentrāciju, un, otrkārt, par ekonomiskas vienības jēdzienu aizliegto vienošanos
         un koncentrāciju jomās. Kā Pirmās instances tiesa pareizi ir nolēmusi pārsūdzētā sprieduma 135., 137. un 138. punktā, ekonomiskas
         vienības jēdziens valsts atbalsta jomā var atšķirties no jēdziena, kurš tiek piemērots citās konkurences tiesību jomās.

      67      Katrā ziņā nedz AEP iespējamā funkcionālā autonomija, nedz ekonomiskas vienības jēdziens, kurš tiek piemērots aizliegto vienošanos un koncentrāciju
         jomās, nevar apšaubīt to, ka, ņemot tostarp vērā ACEA tiesības nobloķēt lēmuma pieņemšanu vissvarīgākajos AEP vadības jautājumos, Pirmās instances tiesa šajā lietā varēja apstiprināt Komisijas konstatējumu, ka ACEA veic kopīgu kontroli pār AEP un ka AEP ir daļa no nedalāmā kopuma.

      68      Otrkārt, attiecībā uz argumentu par attiecīgās uzņēmuma filiāles nodošanu AEP eventuālās aktīvu nodošanas (“asset deal”) ietvaros pietiek norādīt, ka noteikumi par šāda veida darījumiem nevar tikt piemēroti
         tādos apstākļos kā pamata lietā, kad ACEA turpina kopīgi kontrolēt attiecīgā uzņēmuma filiāli un kad ACEA tādējādi var tikt uzskatīta par tādu, kura kopā ar AEP veido vienu ekonomisku vienību.

      69      Treškārt, saistībā ar argumentu par Pirmās instances tiesas atsaukšanos uz iepriekš minēto spriedumu lietā Itālija/Komisija
         no šī sprieduma 55.–64. punktā izdarītā vērtējuma izriet, ka, pat ja pieņemtu, ka šī atsaukšanās ir kļūdaina, kā apgalvo AEP, Pirmās instances tiesa tomēr varēja secināt, ka Komisija varēja konstatēt, ka ACEA un AEP veido vienu ekonomisku vienību. Līdz ar to šis arguments ir noraidāms.

      70      Ceturtkārt, attiecībā uz AEP izvirzīto argumentu par to, ka attiecīgais atbalsts bija jāaptur tikai attiecībā uz ACEA piederošajām AEP kapitāldaļām, pietiek norādīt, ka šī sprieduma 61. punktā minēto iemeslu dēļ Komisija un Pirmās instances tiesa varēja uzskatīt,
         ka jebkurš AEP piešķirtais atbalsts, pat nelielā apmērā, varēja radīt priekšrocības ACEA.

      71      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.

       Par pirmā pamata trešo daļu attiecībā uz pārsūdzētajā spriedumā ietvertā pamatojuma neloģiskumu un pretrunīgumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      72      AEP pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārņēmusi visus Komisijas argumentus, nenorādot uz to pretrunīgumu un tajos pieļauto
         acīmredzamo kļūdu tiesību piemērošanā un novērtēšanā.

      73      It īpaši AEP uzskata, ka, tā kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka sabiedrību AEP kontrolē divas atšķirīgas grupas un ka sabiedrībai Electrabel kā vienai no šīm grupām pieder kapitāldaļu vairākums, tās secinājums, saskaņā ar kuru uz sabiedrībām AEP un ACEA attiecas viens kontroles centrs, ir pretrunīgs, patvaļīgs un neloģisks, jo loģiski, ka viena sabiedrība nevar veidot vienu
         ekonomisku vienību ar divām atšķirīgām personām.

      74      Turklāt attiecībā uz Pirmās instances tiesas apsvērumu par to, ka AEP nav funkcionāli autonoma, jo tās saražotās elektroenerģijas laišanu tirgū nodrošina AE Trading, neesot sniegts nekāds skaidrojums, kas varētu precizēt šī apsvēruma apjomu.

      75      AEP uzskata, ka ir ireālistiski un neloģiski uzskatīt, kā ir izdarījusi Pirmās instances tiesa, ka AceaElectrabel tika izveidota, lai neievērotu valsts atbalstam piemērojamos noteikumus un ka Komisijai nebija jāpierāda neievērošanas mērķis,
         bet ka nodošanas konstatējums un ar šo nodošanu radīto risku, ņemot vērā noteikumus valsts atbalsta jomā, ņemšana vērā ir
         pietiekams Komisijas pamatojums.

      76      AEP uzskata, ka Pirmās instances tiesa arī nonāca pretrunās, pārsūdzētā sprieduma 140. punktā uzskatot, ka ekonomiskas vienības
         esamības noteikšanā ir jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma dalība sabiedrību grupā, kuru tieši vai netieši kontrolē viena no šajā
         grupā esošajām sabiedrībām, kā arī vienas grupas, kuru kontrolē viena vienība, izveidošana, lai arī Pirmās instances tiesa
         pati bija konstatējusi, ka sabiedrību AEP kontrolēja divas dažādas vienības.

      –       Tiesas vērtējums
      77      Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz Pirmās instances tiesas pienākumu spriedumos norādīt pamatojumu,
         kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, tai nav pienākuma izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas
         dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt
         iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai – gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi (2009. gada
         2. aprīļa spriedums lietā C‑431/07 P Bouygues un Bouygues Télécom/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 42. punkts, kā arī 2010. gada 21. janvāra rīkojums lietā C‑150/09 P Iride un Iride Energia/Komisija, 42. punkts).

      78      Šajā lietā pietiek konstatēt, ka Pirmās instances tiesas sniegtā argumentācija ir skaidra un saprotama un ka tā ļauj gan AEP, gan Electrabel uzzināt iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa ir noraidījusi minēto pamatu, gan arī Tiesai gūt pietiekamu informāciju,
         lai veiktu savu pārbaudi.

      79      It īpaši ir jāuzsver, ka iespējamās argumentācijā ietvertās pretrunas, kuras AEP pārmet Pirmās instances tiesai, faktiski ir tās pašas iespējamās kļūdas tiesību piemērošanā, kuras jau tika izvērtētas un
         noraidītas, izvērtējot pirmā pamata otro daļu, nevis pamatojuma trūkums.

      80      Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida un tādējādi ir jānoraida viss pirmais pamats kopumā.

       Par otro pamatu attiecībā uz judikatūras lietā TWD/Komisija piemērošanas jomu
       Par otrā pamata pirmo daļu attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības ietvaros izvirzīto pamatu sagrozīšanu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      81      AEP norāda, ka Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā sprieduma 172. punktā apstiprinot, ka Komisijai agrāk pieņemtajā lēmumā nebija
         jāizvērtē atbalsts, kurš tika individuāli piešķirts, pamatojoties uz atbalsta shēmu, sagrozīja prasības trešo pamatu, kura
         mērķis bija lūgt noteikt, ka, lai uzdotu atmaksāt atbalstu, kurš tika individuāli piešķirts, pamatojoties uz atbalsta shēmu,
         vispirms bija jāpārbauda katra attiecīgā uzņēmuma individuālais stāvoklis.

      82      AEP uzskata, ka pirms atmaksāšanas kārtības ir jānosaka, vai un ciktāl katrs uzņēmums, kurš pieder kategorijai, uz kuru attiecas
         minētā atbalsta shēma, saņēma ar EK līguma noteikumiem nesaderīgu atbalstu. Šajā lietā šī pārbaude vēl neesot notikusi.

      –       Tiesas vērtējums
      83      Attiecībā uz šiem iebildumiem pietiek norādīt, pirmkārt, ka no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 23.–28. punkta,
         kā arī pārsūdzētā sprieduma 147.–151. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa precīzi ir apkopojusi AEP izvirzītos argumentus, un, otrkārt, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 164.–181. punktā ir atbildējusi uz šiem
         argumentiem.

      84      It īpaši no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 25. punkta in fine izriet, ka AEP tostarp ir norādījusi, ka, lai sabiedrībai ACEA vai sabiedrībai AEP varētu pārmest ACEA agrāk saņemta atbalsta prettiesiskumu, Komisijai savā agrāk pieņemtajā lēmumā bija jāizvērtē agrāk saņemta atbalsta shēmu
         piemērošana sabiedrībai ACEA, un ka Komisija, neveicot šo izvērtējumu, nevarēja iebilst pret šādu prettiesiskumu.

      85      Tādējādi Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir sagrozījusi pirmajā instancē celtās prasības ietvaros izvirzīto trešo
         pamatu, kad tā atbildēja uz AEP izvirzītajiem argumentiem, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 172. punktā konstatējot, ka Komisijai agrāk pieņemtajā lēmumā nebija
         jāizvērtē atbalsts, kas tika individuāli piešķirts, pamatojoties uz minētajām atbalsta shēmām.

      86      Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

       Par otrā pamata otro daļu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      87      Pirmkārt, AEP norāda, ka judikatūra lietā TWD/Komisija, kura attiecas uz atbalstu kumulācijas efekta izvērtēšanu attiecībā uz vienu uzņēmumu, var tikt piemērota tikai
         attiecībā uz to pašu uzņēmumu. AEP pirmā pamata ietvaros esot pierādījusi, ka ACEA un AEP nevar tikt uzskatītas par tādām, kuras veido vienu ekonomisku vienību. Tādējādi Pirmās instances tiesa esot kļūdaini apstiprinājusi
         apstrīdēto lēmumu, attiecinot uz to minēto judikatūru.

      88      Otrkārt, AEP uzskata, ka Pirmās instances tiesai, lai pierādītu, ka agrāk saņemtais atbalsts kumulācijā ar attiecīgo atbalstu varēja radīt
         kaitējošu ietekmi, bija jāpārbauda, ka ACEA patiešām bija saņēmusi prettiesisku atbalstu, jo šādu pārbaudi neesot veikusi nedz Itālijas Republika, nedz Komisija.

      89      Tiktāl, ciktāl no Pirmās instances tiesas argumentācijas izriet, ka Komisijas veicamajā analīzē it īpaši bija jāņem vērā atbalsta
         ietekme uz ACEA, AEP uzskata, ka Pirmās instances tiesa mainīja judikatūru lietā TWD/Komisija, paredzot jaunu saderīguma nosacījumu, kas nav noteikts Līgumā un kura mērķis ir sodīt par agrāk saņemta atbalsta
         atmaksas neesamību. Tā vietā, lai ņemtu vērā iespējamo kumulācijas efektu kā apstākli, lai izvērtētu attiecīgā atbalsta saderību
         ar kopējo tirgu, Pirmās instances tiesa esot piemērojusi minēto judikatūru kā instrumentu, lai liktu atmaksāt agrāk saņemto
         atbalstu, tajā pašā laikā nodrošinot, ka sabiedrība, kura bija saņēmusi agrāk saņemto atbalstu, līdz minētās atmaksāšanas
         brīdim nesaņem nekādu, pat netiešu, priekšrocību. Taču Pirmās instances tiesa neesot ieņēmusi nostāju attiecībā uz šo pamatiebildumu
         un pārsūdzētā sprieduma 188. punktā esot to noraidījusi ar pakārtoti izteiktu apstiprinājumu, kurš palicis vienīgi pieņēmumu
         līmenī.

      90      AEP uzsver, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī nebija iespējams nedz pieņemt kumulācijas efekta esamību, nedz novērtēt tās
         būtiskumu. Komisijai, pārbaudot atbalsta shēmu, esot izvēle pārbaudīt individuālus gadījumus vai veikt vienīgi vispārīgu un
         abstraktu vērtējumu. Ja tā izvēlas šo otro veidu, tā, lai nodrošinātu, ka attiecīgā dalībvalsts izpilda lēmumu, varot vienīgi
         celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, jo ar judikatūru lietā TWD/Komisija neesot ticis paredzēts tai piešķirt alternatīvu soda instrumentu.

      91      AEP uzskata, ka, tā kā minētās judikatūras mērķis ir novērst to, ka jaunā atbalsta saņēmējs tirgū var saņemt lielāku priekšrocību,
         jo viņš nav atmaksājis agrāk saņemtu prettiesisku atbalstu, šīs pašas judikatūras piemērošana prasa, lai priekšrocības, kuras
         rada jaunais atbalsts, tiktu pārbaudītas konkrēti un detalizēti, un ka šī pārbaude ir jāveic, īpaši atsaucoties uz tā uzņēmuma
         stāvokli attiecīgajā tirgū, kurš ir saņēmis atbalstu, salīdzinājumā ar tā konkurentiem un Kopienu tirdzniecības plūsmām.

      92      AEP norāda, ka Komisijai, lai tā varētu apturēt jaunā atbalsta sniegšanu, ir jānonāk līdz motivētam secinājumam, ka konkurences
         un tirdzniecības izkropļošanas attiecīgajās nozarēs sekas, kuras rada abu atbalstu kumulācija, ir tādas, kuru rezultātā jāuzskata,
         ka jaunā atbalsta negatīvās sekas gūst virsroku pār pozitīvajām sekām, tādējādi padarot neiespējamu tās atļaujas sniegšanu
         līdz pirmā saņemtā atbalsta atmaksas brīdim.

      93      Tādējādi tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 186. punktā ir uzskatījusi, ka saskaņā ar judikatūru lietā
         TWD/Komisija Komisijai netiek prasīts pierādīt, ka abu atbalstu kumulācija ietekmē tirdzniecību, bet ka pietiek vienīgi ar šādas
         iespējas pieņemamību, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      94      Treškārt, AEP uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka dalībvalstij un uzņēmumam, kas ir
         saņēmis jauno atbalstu, ir jāiesniedz Komisijai informācija, lai pierādītu, ka nepastāv jaunā atbalsta kumulācijas ar agrāk
         saņemtu prettiesisku un neatmaksātu atbalstu efekts. Ja attiecīgajai dalībvalstij ir jāiesniedz Komisijai atbilstoša informācija,
         lai pierādītu, ka jaunais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, AEP uzskata, ka nedz šai dalībvalstij, nedz attiecīgajam uzņēmumam nav jāiesniedz negatīvs pierādījums par to, ka attiecīgo atbalstu
         kumulācija nekādi neietekmē tirdzniecību.

      –       Tiesas vērtējums
      95      Vispirms ir jāatgādina, pirmkārt, ka arguments, saskaņā ar kuru ACEA un AEP attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu veido divas atšķirīgas ekonomiskas vienības, tika noraidīts, izvērtējot
         pirmā pamata otro daļu. Otrkārt, šajā pašā vērtējumā tika norādīts, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka Komisija varēja
         uzskatīt, ka attiecīgā atbalsta piešķiršana AEP ļāva no tā gūt labumu ACEA, tādējādi nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      96      Turpinājumā ir jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka nepieciešamība novērst neatmaksātā atbalsta kumulācijas ar
         plānoto atbalstu efektu ir tāda pati neatkarīgi no tā, vai runa ir par individuālu atbalstu vai atbalstu, kurš ietilpst atbalsta
         shēmā, un ka saskaņā ar judikatūru lietā TWD/Komisija Komisija var noteikt, ka atbalsts ir saderīgs tikai tad, ja vispirms tiek atmaksāts agrāk saņemtais prettiesiskais
         atbalsts (šajā ziņā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Iride un Iride Energia/Komisija, 49., 50. un 70. punkts).

      97      Pirmkārt, Komisijai attiecīgajā gadījumā ir jāņem vērā iespējamā agrāk saņemtā prettiesiskā neatmaksātā atbalsta kumulācijas
         ar jauno atbalstu efekts (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 1997. gada 15. maija spriedumu lietā TWD/Komisija, 26. un 27. punkts), un, otrkārt, Komisija par saderīgu ar kopējo tirgu var atzīt jaunu atbalstu tikai tad, ja tās
         rīcībā esošā informācija ļauj tai izdarīt šādu secinājumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Iride un Iride Energia/Komisija, 70. punkts).

      98      Šajā lietā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, pirmkārt, ka Komisijas rīcībā bija informācija, kas norādīja, ka ACEA bija saņēmusi agrāk saņemto atbalstu, un, otrkārt, ka tās rīcībā nebija informācijas, kas ļāva tai secināt, ka nepastāv agrāk
         saņemtā atbalsta prettiesiskas un ar kopējo tirgu nesaderīgas kumulācijas ar attiecīgo atbalstu efekts.

      99      Kā Pirmās instances tiesa ir pareizi atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 187. punktā, no judikatūras lietā TWD/Komisija izriet, ka, ja Komisija nolemj uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, dalībvalstij un uzņēmumam – jauna atbalsta
         iespējamajam saņēmējam – ir jāiesniedz Komisijai informācija, kas pierādītu, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu,
         un ka šis pienākums attiecas arī uz vajadzību konstatēt, ka nepastāv jaunā atbalsta kumulācijas ar agrāk saņemtu prettiesisku
         un ar kopējo tirgu nesaderīgu un neatlīdzinātu atbalstu efekts.

      100    Tādējādi Pirmās instances tiesa pareizi ir nolēmusi, ka, tā kā agrāk pieņemtais lēmums attiecās uz atbalsta shēmu, nevis individuālu
         atbalstu, kas nozīmē, ka to naudas summu noteikšana, kuras ir jāatmaksā no minētās shēmas labumu guvušajām personām, ir jāveic
         Itālijas Republikai, ACEA un AEP procedūrā, kuras ietvaros tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ir jāpaziņo Komisijai atmaksājamās naudas summas apmērs un attiecīgā
         gadījumā naudas summas, kuras ir atmaksātas saistībā ar agrāk saņemto atbalstu, apmērs, lai pierādītu, ka eventuāli nepastāv
         prettiesiska atbalsta kumulācija.

      101    Tā kā šāda informācija nav darīta zināma Komisijai, no tā izriet, ka Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir uzskatījusi,
         ka šajā lietā Komisijai nebija precīzi jānosaka agrāk saņemtā atbalsta, kuru bija saņēmusi ACEA, apmērs, pirms apturēt attiecīgā atbalsta sniegšanu, pamatojoties uz judikatūru lietā TWD/Komisija.

      102    Visbeidzot, tā kā no Tiesas judikatūras izriet, ka pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka strīdīgais atbalsts var ietekmēt
         tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot konkurenci (iepriekš minētais rīkojums lietā Iride un Iride Energia/Komisija, 72. punkts), Pirmās instances tiesa pareizi ir nolēmusi, ka šajā lietā Komisijai nebija jāveic konkrēta un detalizēta
         no attiecīgā atbalsta izrietošo priekšrocību pārbaude, īpaši atsaucoties uz AEP un ACEA stāvokli attiecīgajā tirgū, salīdzinot ar to konkurentiem un Kopienu tirdzniecības plūsmām.

      103    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jākonstatē, ka Pirmās instances tiesas argumentācijā nav pieļauta neviena kļūda tiesību piemērošanā
         un ka tādējādi otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.

       Par otrā pamata trešo daļu attiecībā uz pārsūdzētajā spriedumā ietvertā pamatojuma pretrunīgumu un nepietiekamību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      104    AEP norāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 179. punktā atzina, ka nevar pārliecinoši apgalvot, ka ACEA ir saņēmusi ar Līguma noteikumiem nesaderīgu atbalstu. Tādējādi AEP nesaprot, kāpēc šī sprieduma nākamajā punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijas pamatojumam pietika ACEA finanšu ziņojumā ietvertā norāde par konkrētas naudas summas atmaksas eventuālo iespējamību.

      105    AEP pārsūdzētā sprieduma 186. punktu uzskata par neskaidru un tā 187. punktu par neizskaidrotu un nepamatotu. Turklāt šī sprieduma
         188. punkts neesot pamatots.

      106    Šajā ziņā AEP piebilst, ka tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesas šajos punktos sniegtā argumentācija nozīmē, ka tā uzskatīja, ka Komisija
         no Itālijas Republikas nav saņēmusi vajadzīgo informāciju, lai veiktu pārbaudi, Pirmās instances tiesai bija jāatbild uz tiesas
         sēdē izvirzīto argumentu par to, ka šādā gadījumā Komisija nevar pieņemt lēmumu, pamatojoties tikai uz tās rīcībā esošo informāciju,
         bet tai ir jāievēro Regulas Nr. 659/1999 5. pantā paredzētā procedūra. Taču Pirmās instances tiesa neesot atbildējusi uz šo
         argumentu.

      –       Tiesas vērtējums
      107    Šī sprieduma 77. punktā tika atgādināts, ka Pirmās instances tiesai noteiktais pienākums pamatot savus spriedumus nenozīmē,
         ka tai izsmeļoši ir jāatbild uz visiem lietas dalībnieku izteiktajiem argumentiem, un ka pamatojums ir pietiekams, ja tas
         ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tika veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju,
         lai veiktu savu pārbaudi.

      108    Šajā lietā pietiek, pirmkārt, konstatēt, ka Pirmās instances tiesas sniegtā argumentācija ir skaidra un saprotama un ka tā
         ļauj gan AEP un Electrabel uzzināt iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa ir noraidījusi šo pamatu, gan Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu
         savu pārbaudi.

      109    It īpaši jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 180. punktā ir izskaidrojusi, kāpēc, tāsprāt, Komisija varēja
         uzskatīt – neņemot vērā šī sprieduma 179. punktā izvērtētos AEP argumentus –, ka ACEA bija saņēmusi agrāk saņemtu prettiesisku atbalstu. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 186.–188. punkta nepārprotami izriet, ka
         Pirmās instances tiesa tajos ir izklāstījusi judikatūras lietā TWD/Komisija interpretāciju.

      110    Otrkārt, no lietas materiāliem izriet, ka AEP šī sprieduma 106. punktā minēto argumentu ir izvirzījusi nevis rakstveida procedūras stadijā Pirmās instances tiesā, bet
         pirmo reizi to minējusi Pirmās instances tiesā notikušajā tiesas sēdē, kā AEP to pati ir atzinusi. Šādos apstākļos jāuzskata, ka runa ir par jaunu argumentu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

      111    Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka šis arguments nepapildina iepriekš tieši vai netieši prasības pieteikumā minēto
         argumentu, kuram ir cieša saikne ar to. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktu tiesvedības laikā
         nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas
         ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā (šajā ziņā skat. 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑564/08 P SGL Carbon/Komisija, 20.–34. punkts).

      112    Tādējādi, tā kā šī sprieduma 106. punktā minētais arguments nav saistīts ar jauniem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas
         laikā, Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā expressis verbis nav atbildējusi uz šo argumentu.

      113    Turklāt tiktāl, ciktāl AEP pirmo reizi šo argumentu ir izvirzījusi rakstveida procedūrā Tiesā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja lietas dalībniekam
         ļautu pirmo reizi izvirzīt tādu pamatu Tiesā, kuru viņš nav izvirzījis Pirmās instances tiesā, tad tas nozīmētu, ka viņam
         ir atļauts vērsties Tiesā ar plašāku strīdu nekā izskatījusi Pirmās instances tiesa. Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē
         principā ir vienīgi pārbaudīt, kā Pirmās instances tiesa ir izvērtējusi tajā apspriestos pamatus (skat. it īpaši 2009. gada
         10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 38. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu lietā Iride un Iride Energia/Komisija, 32. punkts).

      114    Tādējādi otrā pamata trešā daļa ir jānoraida un līdz ar to pilnībā ir jānoraida otrais pamats.

      115    No tā izriet, ka apelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      116    Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi, lai AEP atlīdzina tiesāšanās izdevumus un tā kā sabiedrībai AEP spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež AEP atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Turklāt, tā kā sabiedrībai Electrabel spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež tai segt savus izdevumus pašai.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      AceaElectrabel Produzione SpA sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      3)      Electrabel SA sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.