Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 5. decembrī. # John Reisdorf pret Finanzamt Köln-West. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Pievienotās vērtības nodoklis. # Lieta C-85/95.


Tiesas spriedums 1985. gada 11. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # PVN. # Lieta 107/84.


Tiesas spriedums 1993. gada 17. novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Pievienotās vērtības nodoklis - Sestā Direktīva. # Lieta C-68/92.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1977. gada 14. jūlijā. # Jean-Jacques Geist pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 61-76.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1975. gada 23. janvārī. # Raphael de Dapper pret Eiropas Parlamentu. # Lieta 29-74.


Tiesas spriedums 1979. gada 26. jūnijā. # Pigs and Bacon Commission pret Mc Carren and Company Limited. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court - Īrija. # Lieta 177/78.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 16. jūnijs.#EURO 2004. Hungary Kft. pret Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#alaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Muitas savienība – Kopējais muitas tarifs – Muitas vērtība – Muitas vērtības noteikšana – Darījuma vērtība – Faktiski samaksātā cena – Pamatotas šaubas par deklarētās cenas patiesumu – Deklarētā cena, kas ir zemāka par citos darījumos ar līdzīgām precēm maksāto cenu.#Lieta C-291/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2016. gada 16. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Muitas savienība — Kopējais muitas tarifs — Muitas vērtība — Muitas vērtības noteikšana — Darījuma vērtība — Faktiski samaksātā cena — Pamatotas šaubas par deklarētās cenas patiesumu — Deklarētā cena, kas ir zemāka par citos darījumos ar līdzīgām precēm maksāto cenu”
      Lieta C‑291/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Zalaegersegas Administratīvā un darba lietu tiesa, Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 21. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 15. jūnijā, tiesvedībā

            EURO 2004. Hungary Kft.

      pret

            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága .

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], tiesneši S. Rodins [S. Rodin] un J. Regans [E. Regan] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Ungārijas valdības vārdā – Z. Fehér un G. Koós, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – A. Gavela Llopis, pārstāve,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz G. Albenzio, avvocato dello Stato,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un N. Vitorino, kā arī M. Rebelo, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Havas un L. Grønfeldt, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 181.a pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1993, L 253, 1. lpp., un labojumi OV 1994, L 268, 32. lpp., un OV 1996, L 180, 34. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 1994. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 3254/94 (OV 1994, L 346, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar EURO 2004. Hungary Kft. prasību pret Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám – és Pénzügyőri Főigazgatósága (Valsts nodokļu un muitas administrācijas Rietumaizdonavas reģionālā muitas un nodokļu ģenerāldirekcija, Ungārija, turpmāk tekstā – “reģionālā muitas iestāde”), kurā lūgts atcelt lēmumu, ar kuru tika koriģēta tās importēto preču muitas vērtība un tai piemērots muitas nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa (PVN) uzrēķins.

         Atbilstošās tiesību normas

         Muitas kodekss

               3

               Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1992, L 302, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 82/97 (OV 1997, L 17, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 29. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm, pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu, ar nosacījumu, ka:

                        a)

                        nav nekādu ierobežojumu pircējam preces realizēt vai lietot, izņemot tādus:

                                 —

                                 ko nosaka vai prasa tiesību akti vai valsts iestādes Kopienā,

                                 —

                                 kas ierobežo preču atkalpārdošanas ģeogrāfisko apgabalu,
                                 vai

                                 —

                                 kas būtiski neietekmē preču vērtību;

                        b)

                        pārdošana un cena nav atkarīga no kāda nosacījuma vai apsvēruma, kura dēļ vērtību attiecībā uz novērtējamām precēm nav iespējams noteikt;

                        c)

                        pārdevējs ne tieši, ne netieši nesaņem nekādu ienākumu daļu no tā, ka pircējs preces atkal pārdod, realizē vai lieto, izņemot gadījumus, kuros saskaņā ar 32. pantu vai izdarīt attiecīgus precizējumus,
                        un

                        d)

                        pircējs un pārdevējs nav saistīti vai – ja pircējs un pārdevējs ir saistīti – darījuma vērtība ir pieņemama muitas vajadzībām saskaņā ar 2. punktu.”

               4

               Šā kodeksa 30. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
               “1.   Ja muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. pantu, tā ir jānosaka, secīgi piemērojot 2. punkta a), b), c) un d) apakšpunktu [..].
               2.   Muitas vērtība, ko nosaka saskaņā ar šo pantu, ir:
               [..]

                        b)

                        darījuma vērtība līdzīgām precēm, kas pārdotas izvešanai uz Kopienu un izvestas tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā, kad novērtējamās preces;

                  [..].”

               5

               Muitas kodeksa 78. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Pēc preču atlaišanas muitas dienesti var pēc sava ieskata vai pēc deklarētāja lūguma izdarīt deklarācijā labojumus.
               2.   Pēc preču atlaišanas, lai pārliecinātos par deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var pārbaudīt tirdzniecības dokumentus un datus par attiecīgo preču ievešanu un izvešanu vai sekojušajām tirdznieciskām darbībām ar šīm precēm. Šādas pārbaudes var izdarīt deklarētāja vai jebkuras citas personas telpās, kas minētajās darbībās tieši vai netieši iesaistīta sakarā ar savu komercdarbību, vai pie jebkuras citas personas, kuras valdījumā komercdarbības vajadzībām atrodas minētie dokumenti un ziņas. Šie dienesti var arī pārbaudīt preces, ja tās joprojām ir iespējams tiem uzrādīt.
               3.   Ja deklarācijas pārskatīšanas rezultātā vai pēcmuitas pārbaudē atklājas, ka attiecīgās muitas procedūras noteikumi ir piemēroti, pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, muitas dienesti saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem veic pasākumus, kas nepieciešami lai stāvokli izlabotu, ņemot vērā tiem pieejamo jauno informāciju.”

         Īstenošanas regula

               6

               Īstenošanas regulas 151. pantā ir noteikts:
               “1.   Piemērojot [Muitas kodeksa] 30. panta 2. punkta b) apakšpunktu (līdzīgu preču darījuma vērtība), muitas vērtību nosaka, ņemot vērā līdzīgu preču darījuma vērtību pārdošanā, kas notikusi tādā pašā tirdzniecības līmenī un praktiski [aptuveni] tādā pašā daudzumā, kā vērtētās preces. Ja tādu pārdošanu neizdodas konstatēt, tad izmanto tādu līdzīgu preču darījuma vērtību, kas pārdotas citā tirdzniecības līmenī un/vai citos daudzumos, izdarot attiecīgas korekcijas, ievērojot atšķirības, kam par iemeslu ir tāds cits tirdzniecības līmenis un/vai cits daudzums, ar noteikumu, ka korekcija veikta, pamatojoties uz sniegtiem pierādījumiem, ar ko skaidri argumentēta korekcijas pamatotība un pareizība neatkarīgi no tā, vai korekcijas iznākumā vērtība palielinās vai samazinās.
               [..]
               5.   Piemērojot šo pantu, tādu pašu ievestu preču darījuma vērtība ir muitas vērtība, kas iepriekš noteikta saskaņā ar [Muitas kodeksa] 29. pantu un ko koriģē atbilstīgi šā panta 1. un 2. punktam.”

               7

               Saskaņā ar minētās regulas 178. panta 4. punktu:
               “Tiklīdz muitas iestādēm iesniegta 1. punktā minētā deklarācija, bet neizslēdzot iespēju piemērot sodus, uzskata, ka 2. punktā minētās personas ir uzņēmušās saistības attiecībā uz:

                        —

                        deklarācijā sniegto datu pareizību un pilnīgumu,

                        —

                        to dokumentu autentiskumu, ko iesniedz kā apliecinājumu šādiem datiem,
                        un

                        —

                        jebkādas papildu informācijas vai dokumentu iesniegšanu, kas vajadzīgs preču muitas vērtības noteikšanai.”

               8

               Īstenošanas regulas 181.a pantā ir noteikts:
               “1.   Muitas dienestiem nav jānosaka ievedpreču muitas vērtība, pamatojoties uz darījumu vērtības noteikšanas metodi, ja saskaņā ar 2. punktā noteikto procedūru tās nav pārliecinātas, ņemot vērā pamatotas šaubas, vai deklarētā vērtība ir [Muitas kodeksa] 29. pantā minētā samaksātā vai maksājamā kopsumma.
               2.   Ja muitas iestādēm radušās 1. punktā minētās šaubas, tās var lūgt papildu informāciju saskaņā ar 178. panta 4. punktu. Ja vēl ir šaubas, muitas dienestiem pirms galīga lēmuma pieņemšanas ir jāpaziņo attiecīgajai personai, pēc tās lūguma arī rakstiski, par šaubu pamatojumu un jāsniedz tai pieņemama iespēja atbildēt. Galīgais lēmums un tā pamatojums ir jāpaziņo rakstiski attiecīgajai personai.”

               9

               Īstenošanas regulai ir 23. pielikums “Skaidrojošas piezīmes par muitas vērtību”. Muitas kodeksa 30. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu skaidrojošo šā pielikuma piezīmju 1. punktā ir paredzēts:
               “Piemērojot šos noteikumus, muitas iestādes pēc iespējas izmanto identisku vai attiecīgi līdzīgu preču pārdošanu tādā pašā tirdzniecības līmenī un [aptuveni] tādā pašā daudzumā kā novērtējamās preces. Ja dati par šādu pārdošanu nav atrodami, var izmantot datus par tirdzniecību ar identiskām vai, attiecīgā gadījumā, līdzīgām precēm, kas notiek saskaņā ar vienu no šādiem trim nosacījumiem:
               [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               10

               2014. gada 4. martā komercsabiedrība EURO 2004. Hungary, kuras juridiskā adrese atrodas Ungārijā, ar sava muitas pārstāvja starpniecību iesniedzot elektroniski noformētu muitas deklarāciju Nemzeti Adó- és Vámhivatal Zala Megyei Vám- és Pénzügyőri Igazgatósága (Valsts nodokļu un muitas administrācijas Zalas meģes muitas un nodokļu direkcija, turpmāk tekstā – “apgabala muitas iestāde”), uzsāka procedūru dažādu Ķīnas izcelsmes preču, kuru bruto svars bija 13000 kg, laišanai brīvā apgrozībā. Pēc šo preču daļējas fiziskas pārbaudes laidusi tās brīvā apgrozībā, šī iestāde nolēma veikt šīs deklarācijas pēcmuitošanas pārbaudi saskaņā ar Muitas kodeksa 78. pantu.

               11

               Šīs deklarācijas pēcmuitošanas pārbaudi minētā iestāde noslēdza ar 2014. gada 12. jūnija lēmumu un, neatzīdama deklarācijā norādīto muitas vērtību 2589926 Ungārijas forintu (HUF) (aptuveni EUR 8288) apmērā, noteica, ka importēto preču galīgā muitas vērtība ir HUF 3023938, (aptuveni EUR 9676). Šo labojumu rezultātā apgabala muitas iestāde uzlika EURO 2004. Hungary pienākumu samaksāt muitas nodokli HUF 12970 apmērā (aptuveni EUR 41) un PVN HUF 47784 apmērā (aptuveni EUR 153).

               12

               2014. gada 12. jūnija lēmuma pamatojuma izklāstā ir teikts, ka deklarācijā preču muitas vērtība esot aprēķināta, pamatojoties uz darījuma vērtību saskaņā ar Muitas kodeksa 29. pantu, ka šīm precēm neesot piemērojami šā kodeksa 29. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā noteiktie ierobežojumi un nosacījumi un ka darījuma puses neesot arī savstarpēji saistītas 29. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.

               13

               Tiesai iesniegtajos lietas materiālos redzams, ka apgabala muitas iestāde, salīdzinājusi tai iesniegto faktūrrēķinu ar importētāja grāmatvedības ierakstiem un dokumentiem, kā arī iesniegto bankas apliecinājumu, konstatēja šajos dokumentos norādītās summas atbilstību muitas deklarācijā norādītajam. Tomēr, uzskatīdama, ka importēto preču muitas vērtībai tīrsvara kilogramā atbilstošā faktūrrēķina cena ir neparasti zema salīdzinājumā ar zināmajām vidējām salīdzināmo preču statistiskajām vērtībām, šī iestāde apšaubīja preču, kas aprakstītas kā “kokvilnas virtuves cimdi” ar tīrsvaru 150 kg, un preču, kas aprakstītas kā “mikrošķiedras lupatiņas” ar tīrsvaru 24 kg, muitas vērtību pareizību.

               14

               Minētā iestāde lūdza EURO 2004. Hungary pierādīt attiecīgo preču muitas vērtības pareizību, taču tā, kā redzams Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos, jaunus pierādījumus neiesniedza, bet gan vienīgi norādīja, ka savam ķīniešu darījumu partnerim samaksājusi faktūrrēķinā norādīto cenu.

               15

               Joprojām šaubīdamās par minētās vērtības pareizību, apgabala muitas iestāde, izmantojot statistikas datus, izvērtēja, par kādu vienības cenu attiecīgo veidu preces tika pārdotas ungāru importētājiem, un aprēķināja to muitas vērtību atbilstoši Muitas kodeksa 30. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētajai “darījuma vērtībai līdzīgām precēm”.

               16

                  EURO 2004. Hungary iesniegto administratīvo sūdzību izskatījusī reģionālā muitas iestāde šo apgabala muitas iestādes 2014. gada 12. jūnija lēmumu atstāja negrozītu, jo atzina, ka atbilstoši Īstenošanas regulas 181.a pantā noteiktajai kārtībai tas esot pieņemts pareizi, ka apgabala muitas iestādes šaubas jautājumā par attiecīgo preču deklarētās muitas vērtības dibinātību esot bijušas pamatotas un ka šo preču muitas vērtība esot aprēķināta, pamatojoties uz aktualizētiem statistikas datiem.

               17

               Reģionālās muitas iestādes lēmumu EURO 2004. Hungary pārsūdzēja iesniedzējtiesā. Šī sabiedrība uzskata, ka apgabala muitas iestāde deklarēto attiecīgo preču muitas vērtību neatzina tikai tāpēc, ka šai sabiedrībai – pateicoties vienīgi savām labajām darījumu attiecībām – bija izdevies veikt izdevīgu pirkumu, un tas nevarot būt pamats šīs vērtības apšaubīšanai.

               18

               Reģionālā muitas iestāde atkārtoja sava lēmuma pamatojumā izklāstīto argumentāciju, norādīdama, ka EURO 2004. Hungary nav paskaidrojusi, kāpēc attiecīgo preču cena ir neparasti zema salīdzinājumā ar salīdzināmajām statistiskajām vērtībām.

               19

               Iesniedzējtiesa uzskata par vajadzīgu interpretēt Īstenošanas regulas 181.a pantu tālab, lai noskaidrotu, vai, nosakot importēto preču muitas vērtību, muitas iestāde saskaņā ar šo tiesību normu drīkst nepiemērot metodi, kas balstīta uz šo preču darījuma vērtību.

               20

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka vispārīgā kārtība ir tāda, ka, nosakot importēto preču muitas vērtību, primāri ņemama vērā to darījuma vērtība. Taču, ja importēto preču darījuma vērtības vai darījuma patiesā priekšmeta pierādīšanai iesniegto dokumentu autentiskums citādi nav apšaubāms un nav neviena cita konkrēta iemesla neņemt vērā šo preču darījuma vērtību, muitas iestādēm esot kā minēto preču muitas vērtība jāpieņem apliecinātā šo preču darījuma vērtība, jo šāda prakse palīdzot izskaust patvaļīgu muitas vērtību izmantošanu, tādējādi rūpējoties par muitas sistēmas neitrālu darbību. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šī interpretācija izriet no Tiesas 2008. gada 28. februāra sprieduma Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128) 52.–60. punkta, tomēr ar atrunu, ka minētā sprieduma faktiskie lietas apstākļi manāmi atšķiras no šīs lietas apstākļiem un ka tajā netika izvērtēta Īstenošanas regulas 181.a pantā minēto šaubu iespējamā dibinātība.

               21

               Šādos apstākļos Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Zalaegersegas administratīvā un darba lietu tiesa, Ungārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
               “Vai Īstenošanas regulas 181.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda dalībvalsts prakse, ka muitas vērtība tiek noteikta atbilstoši “līdzīgu preču darījuma vērtībai”, ja norādītā darījuma vērtība salīdzinājumā ar līdzīgu preču importēšanā konstatēto pirkuma cenu vidējo statistisko rādītāju tiek uzskatīta par neparasti zemu un līdz ar to nepatiesu, lai arī – importētājam neesot iesniegušam papildu pierādījumus darījuma vērtības apliecināšanai – muitas iestāde nedz apstrīd, nedz kā citādi apšauba par importētajām precēm faktiski samaksātās cenas apliecināšanai iesniegtā faktūrrēķina vai pārskaitījuma apliecinājuma autentiskumu?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               22

               Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Īstenošanas regulas 181.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda muitas iestāžu prakse kā pamatlietā aplūkotā, atbilstoši kurai importēto preču muitas vērtība pēc Muitas kodeksa 30. punktā norādītās metodes tiek noteikta, balstoties uz līdzīgu preču darījuma vērtību, ja deklarētā darījuma vērtība tiek uzskatīta par neparasti zemu salīdzinājumā ar pirkuma cenām, par kādām statistiski caurmērā tiek importētas līdzīgas preces, lai arī – importētājam neesot iesniegušam deklarētās darījuma vērtības pareizuma apliecināšanai muitas iestādes lūgtos papildu pierādījumus – muitas iestāde nedz apstrīd, nedz kā citādi apšauba par importētajām precēm faktiski samaksātās cenas apliecināšanai iesniegtā faktūrrēķina vai pārskaitījuma apliecinājuma autentiskumu.

               23

               Vispirms jāatgādina pastāvīgās judikatūras atziņa, ka Eiropas Savienības regulējums muitas vērtēšanas jomā ir vērsts uz to, lai izveidotu taisnīgu, vienveidīgu un neitrālu sistēmu, kas izslēdz patvaļīgu vai fiktīvu muitas vērtību izmantošanu (spriedums, 2010. gada 15. jūlijs, Gaston Schul, C‑354/09, EU:C:2010:439, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Konkrēti, no 2013. gada 12. decembra sprieduma Christodoulou u.c. (C‑116/12, EU:C:2013:825) 38. punkta izriet, ka importēto preču muitas vērtību saskaņā ar Muitas kodeksa 29. pantu veido darījuma vērtība, proti, cena, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm, kad tās tiek pārdotas eksportēšanai uz Savienības muitas teritoriju, vajadzības gadījumā tajā gan izdarot korekcijas, kas veicamas saskaņā ar šā kodeksa 32. un 33. pantu.

               25

               Šajā ziņā Tiesa ir paskaidrojusi, ka, lai arī muitas vērtība parasti nosakāma, ņemot vērā par precēm faktiski samaksāto vai maksājamo cenu, šī cena ir lielums, kurš iespējami pēc vajadzības jāpielāgo, lai novērstu muitas vērtības patvaļīgu vai fiktīvu noteikšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c., C‑116/12, EU:C:2013:825, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               26

               Proti, darījuma vērtībai ir jāatspoguļo importētās preces patiesā ekonomiskā vērtība, un tajā jāņem vērā visi šīs preces ekonomisko vērtību veidojošie aspekti (spriedums, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c., C‑116/12, EU:C:2013:825, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               27

               Tomēr, ja importēto preču muitas vērtība saskaņā ar Muitas kodeksa 29. pantu nevar tikt noteikta atbilstoši šo preču darījuma vērtībai, muitas vērtēšanu veic saskaņā ar šā kodeksa 30. pantā noteikto, secīgi piemērojot nupat minētā panta 2. punkta a)–d) apakšpunktā paredzētās metodes (spriedums, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c., C‑116/12, EU:C:2013:825, 41. punkts).

               28

               Gadījumā, ja importēto preču muitas vērtību nav iespējams noteikt, pamatojoties arī uz Muitas kodeksa 30. pantu, muitas vērtēšanu veic saskaņā ar šā kodeksa 31. panta normām (spriedums, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c., C‑116/12, EU:C:2013:825, 42. punkts).

               29

               Līdz ar to gan no minētā kodeksa 29.–31. panta, gan no secības, kādā muitas vērtības noteikšanas kritēriji ir jāpiemēro atbilstoši šajos pantos noteiktajam, izriet, ka šīs tiesību normas atrodas pakārtotības attiecībās. Proti, tikai tad, ja muitas vērtību nevar noteikt, piemērojot kādu konkrētu tiesību normu, ir jāatsaucas uz tai noteiktajā secībā tūlīt sekojošo tiesību normu (spriedums, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c., C‑116/12, EU:C:2013:825, 43. punkts).

               30

               Tā kā muitas vērtēšanā prioritāte saskaņā ar Muitas kodeksa 29. pantu ir piešķirama darījuma vērtībai, tiek pieņemts, ka šī muitas vērtības noteikšanas metode ir vispiemērotākā un visbiežāk izmantotā (spriedums, 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c., C‑116/12, EU:C:2013:825, 44. punkts).

               31

               Jautājumā, pirmkārt, par to, kādas pilnvaras ir muitas iestādēm, ja tām iesniegtā deklarācija rada šaubas, Īstenošanas regulas 181.a pantā ir paredzēts, ka, ja muitas iestādēm ir pamats apšaubīt, ka importēto preču deklarētā vērtība atbilst visai par tām samaksātajai vai maksājamajai summai, šo preču muitas vērtību tās var arī nenoteikt saskaņā ar darījuma vērtības metodi. Tādējādi tās drīkst neatzīt deklarēto cenu, ja šādas šaubas pastāv arī pēc papildu informācijas vai dokumentu pieprasīšanas un pēc tam, kad tās attiecīgajai personai ir devušas saprātīgu iespēju izteikt savu viedokli par minēto šaubu pamatā esošajiem iemesliem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 28. februāris, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, 52. punkts).

               32

               Otrkārt, jautājumā par vērtību, kurai jāaizstāj darījuma vērtība, Tiesa jau norādījusi, ka Īstenošanas regulas 181.a pantā ir vienīgi paredzēts, ka muitas iestādēm “nav jānosaka [..] muitas vērtība, pamatojoties uz darījumu vērtības noteikšanas metodi [..]”, neprecizējot, ar kādu citu vērtību darījuma vērtība šādā gadījumā ir jāaizstāj (spriedums, 2008. gada 28. februāris, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, 55. punkts).

               33

               Tālab Muitas kodeksa 30. un 31. pantā ir paredzēts, ka, ja importēto preču muitas vērtību nevar noteikt, piemērojot šā kodeksa 29. pantu, tas darāms, piemērojot vispirms minēto 30. pantu un pēc tam minēto 31. pantu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 28. februāris, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, 56. punkts).

               34

               Turklāt konkrēti jautājumā par šā paša 30. panta piemērošanu, jānorāda, ka no Īstenošanas regulas 23. pielikumā rodamo šo Muitas kodeksa 30. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu skaidrojošo piezīmju 1. punkta izriet, ka muitas iestādēm pēc iespējas jāatsaucas uz attiecīgi identisku vai līdzīgu preču pārdošanu tādā pašā tirdzniecības līmenī un aptuveni tādā pašā daudzumā kā novērtējamās preces.

               35

               No tā izriet, ka, lai noteiktu muitas vērtību, muitas iestādes drīkst neņemt vērā importēto preču deklarēto cenu un izmantot tādas importēto preču muitas vērtības noteikšanas palīgmetodes kā Muitas kodeksa 30. un 31. pantā paredzētās, konkrēti, līdzīgu preču pārdošanas cenu, ja šaubas par to darījuma vērtību turpina pastāvēt arī pēc tam, kad tās lūgušas papildu informāciju vai dokumentus un attiecīgajai personai devušas saprātīgu iespēju paust savu viedokli par minēto šaubu pamatā esošajiem iemesliem.

               36

               Tomēr noskaidrot to, vai pamatlietā iesaistītās muitas iestādes šaubas bijušas tik dibinātas, lai izmantotu minētās palīgmetodes, un vai šī iestāde attiecīgajai personai ir devusi saprātīgu iespēju paust savu viedokli par minēto šaubu pamatā esošajiem iemesliem, ir iesniedzējtiesa ziņā, jo tikai tai ir nepastarpināti zināma tās izskatīšanā esošā lieta.

               37

               Lai iesniedzējtiesai dotu lietderīgu atbildi, jāpiebilst vēl šādi apsvērumi par Tiesai zināmajiem pamatlietas aspektiem.

               38

               Šajā ziņā, pirmām kārtām, tieši par attiecīgo šaubu dibinātību jānorāda, ka Tiesai iesniegtajos lietas materiālos redzams, ka pamatlietā iesaistītā muitas iestāde uzskatīja, ka deklarētā importēto preču darījuma vērtība ir neparasti zema salīdzinājumā ar līdzīgu importēto preču statistiski vidējo vērtību. Šajā gadījumā, kā uzsver Eiropas Komisija, ir redzams, ka vairāku pamatlietā aplūkoto preču deklarētā cena bija vairāk nekā 50 % zemāka par statistiski vidējo cenu.

               39

               Šādos apstākļos jāuzskata, ka tāda cenu atšķirība kā šeit konstatētā šķiet esam pietiekams pamats, lai muitas iestāde šaubītos un neatzītu deklarēto attiecīgo preču muitas vērtību.

               40

               Turklāt nav strīda par to, ka šaubas, kuru dēļ minētā iestāde piemēroja Īstenošanas regulas 181.a pantu, pamatlietā bija nevis par faktūrrēķina autentiskumu, bet gan par importēto preču muitas vērtības pareizību.

               41

               Taču jāatgādina, ka Īstenošanas regulas 181.a panta piemērošanā importēto preču darījuma vērtību apliecinošo dokumentu autentiskums nav izšķirošais kritērijs, bet gan viens no faktoriem, kas muitas iestādēm jāņem vērā. Proti, lai cik autentiski šie dokumenti arī nebūtu, šīm iestādēm var būt šaubas par importēto preču muitas vērtības pareizību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 28. februāris, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, 64. punkts).

               42

               Otrām kārtām, jautājumā par to, vai pamatlietā iesaistītā muitas iestāde attiecīgajai personai ir devusi saprātīgu iespēju paust savu viedokli par minēto šaubu pamatā esošajiem iemesliem, Tiesai iesniegtajos lietas materiālos ir redzams, ka apgabala muitas iestāde ir lūgusi EURO 2004. Hungary pierādīt importēto preču muitas vērtības pareizību. Šajos apstākļos jāuzskata, ka šī iestāde minētajai sabiedrībai ir devusi saprātīgu iespēju paust savu viedokli par šīm šaubām.

               43

               Tomēr Tiesai iesniegtajos lietas materiālos redzams, ka, atbildot uz muitas iestāžu lūgumu, šī sabiedrība neiesniedza jaunus pierādījumus un norādīja, ka tā savam darījumu partnerim samaksājusi faktūrrēķinā norādīto cenu.

               44

               No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Īstenošanas regulas 181.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda muitas iestāžu prakse kā pamatlietā aplūkotā, atbilstoši kurai importēto preču muitas vērtība pēc Muitas kodeksa 30. punktā norādītās metodes tiek noteikta, balstoties uz līdzīgu preču darījuma vērtību, ja deklarētā darījuma vērtība tiek uzskatīta par neparasti zemu salīdzinājumā ar pirkuma cenām, par kādām statistiski caurmērā tiek importētas līdzīgas preces, lai arī – importētājam neesot iesniegušam deklarētās darījuma vērtības pareizuma apliecināšanai muitas iestādes lūgtos papildu pierādījumus – muitas iestāde nedz apstrīd, nedz kā citādi apšauba par importētajām precēm faktiski samaksātās cenas apliecināšanai iesniegtā faktūrrēķina vai pārskaitījuma apliecinājuma autentiskumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               45

               Attiecībā uz pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                     Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 1994. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 3254/94, 181.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda muitas iestāžu prakse kā pamatlietā aplūkotā, atbilstoši kurai importēto preču muitas vērtība pēc Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 82/97, 30. punktā norādītās metodes tiek noteikta, balstoties uz līdzīgu preču darījuma vērtību, ja deklarētā darījuma vērtība tiek uzskatīta par neparasti zemu salīdzinājumā ar pirkuma cenām, par kādām statistiski caurmērā tiek importētas līdzīgas preces, lai arī – importētājam neesot iesniegušam deklarētās darījuma vērtības pareizuma apliecināšanai muitas iestādes lūgtos papildu pierādījumus – muitas iestāde nedz apstrīd, nedz kā citādi apšauba par importētajām precēm faktiski samaksātās cenas apliecināšanai iesniegtā faktūrrēķina vai pārskaitījuma apliecinājuma autentiskumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 17. martā.#Isabella Scippacercola pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Pieeja iestāžu dokumentiem - Regulas (EK) Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts.#Lieta T-187/03.

text:
      Lieta T‑187/03
      Isabella Scippacercola
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Pieeja iestāžu dokumentiem – Regulas (EK) Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts
      Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 17. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Eiropas Kopienas – Iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 – Tiesību piekļūt dokumentiem
            ierobežojumi – Dalībvalstī izdota dokumenta nepubliskošana bez šīs valsts iepriekšējas piekrišanas – Dalībvalstī izdota dokumenta
            jēdziens – Dalībvalsts vārdā sagatavots trešās personas ziņojums – Iekļaušana
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts)
      2.     Eiropas Kopienas – Iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 – Tiesību piekļūt dokumentiem
            izņēmumi – Trešo personu un dalībvalsts izdoti dokumenti – Atšķirīga attieksme pret pieejas pieteikumiem – Dalībvalsts tiesības
            lūgt iestādi nepubliskot dokumentus – Iestādes pienākums neizsniegt šos dokumentus bez iepriekšējas piekrišanas saņemšanas
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. un 5. punkts)
      1.     No Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi [pieeju] Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta 5. punkta
         izriet, ka pret dalībvalstīm, kas ir trešo personu vidū, ir īpaša attieksme. Šī tiesību norma piešķir dalībvalstīm tiesības
         pieprasīt, lai iestāde nepubliskotu tās izdotus dokumentus bez to iepriekšējas piekrišanas. Šīs tiesības, ko dalībvalstīm
         piešķir minētais 4. panta 5. punkts, ir izskaidrojamas ar to, ka grozīt valsts tiesību aktus pieejas dokumentiem jomā nav
         nedz šās regulas mērķis, nedz sekas.

      Izmaksu/ienākumu analīzes atskaite, kas Komisijai iesniegta saistībā ar pieteikumu Kohēzijas fonda finansējumam, ko iesniedza
         vienīgi saņēmēja dalībvalsts un kas obligāti veido daļu no informācijas, kas jāietver šādā pieteikumā, ir jāuzskata par dokumentu,
         kas izdots šajā valstī, neskatoties uz to, ka to minētās valsts vārdā īstenoja trešā persona.

      (sal. ar 34., 36.–39. punktu)
      2.     Regulas Nr. 1049/2001 par publisku pieeju Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta 4. punkts uzliek iestādēm
         pienākumu apspriesties ar trešām personām, kas ir autors dokumentam, kuram tiek lūgta pieeja, lai izvērtētu, vai ir piemērojams
         izņēmums, kas paredzēts minētā 4. panta 1. vai 2. punktā, ja vien nav skaidrs, ka dokuments ir vai nav publiskojams. Līdz
         ar to apspriešanās ar attiecīgajām trešām personām parasti ir priekšnosacījums tam, lai izvērtētu, vai izņēmumi pieejai, kas
         paredzēti minētās regulas 4. panta 1. un 2. punktā, ir piemērojami trešo personu dokumentu gadījumā.

      Turpretī no tās pašas regulas 4. panta 5. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir īpaši nosacījumi. Attiecībā uz dalībvalstī izdotajiem
         un iestādes rīcībā esošajiem dokumentiem dalībvalstij ir tiesības lūgt šo iestādi tos nepubliskot. Šai dalībvalstij atbilstoši
         minētajam 4. panta 5. punktam nav pienākuma pamatot savu lūgumu un iestādei nav jāizvērtē, vai attiecīgā dokumenta nepubliskošanu
         attaisno tostarp sabiedrības intereses. Tā rezultātā, ja dalībvalsts lūdz iestādi nepubliskot tās izdotu dokumentu bez iepriekšējas
         piekrišanas, iestādei šis lūgums ir saistošs.

      (sal. ar 54., 56., 58., 62. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS
      (trešā palāta)
      2005. gada 17. martā (*)

      Pieeja iestāžu dokumentiem – Regulas (EK) Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts
      Lieta T‑187/03
      Isabella Scippacercola, Brisele (Beļģija), ko sākotnēji pārstāvēja K. Adamantopuls [K. Adamantopoulos] un D. Papakrivopuls [D. Papakrivopoulos], avocats, pēc tam – K. Adamantopuls [K. Adamantopoulos] un B. Kīns [B. Keane], solicitor, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv L. Flinns [L. Flynn] un P. Ālto [P. Aalto], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      par prasību atcelt Komisijas 2003. gada 19. marta Lēmumu, ar ko noraidīts prasītājas pieteikums par pieeju dokumentam, kas
         attiecas uz jaunās Atēnu starptautiskās lidostas Spata (Grieķija) projektu.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (trešā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši M. Jēgers [M. Jaeger] un O. Cūcs [O. Czúcz],

      sekretārs I. Nacins [I. Natsinas], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 9. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1       EKL 255. pants paredz:
      “1. Jebkuram Savienības pilsonim, kā arī jebkurai fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai
         personai, kam ir juridiskā adrese kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem,
         ievērojot principus un nosacījumus, ko nosaka saskaņā ar 2. un 3. punktu.

      2. Pamatojoties uz sabiedrības interesēm vai privātām interesēm, vispārējus principus un ierobežojumus, kas reglamentē minētās
         tiesības piekļūt dokumentiem, divos gados pēc Amsterdamas Līguma stāšanās spēkā nosaka Padome saskaņā ar 251. pantā minēto
         procedūru.

      [..]”
      2       Atbilstoši Deklarācijas Nr. 35, kas ir Amsterdamas Līguma Nobeiguma akta pielikumā (turpmāk tekstā – “Deklarācija Nr. 35”),
         noteikumiem:

      “Konferences dalībnieki vienojas, ka Eiropas Kopienas dibināšanas līguma [255.] panta 1. punktā minētie principi un nosacījumi
         ļauj dalībvalstīm lūgt, lai Komisija vai Padome nedara zināmus šo valstu dokumentus trešām personām bez attiecīgo valstu iepriekšējas
         piekrišanas.”

      3       Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regula (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi [pieeju] Eiropas Parlamenta,
         Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) nosaka principus, nosacījumus un ierobežojumus tiesībām piekļūt to iestāžu
         dokumentiem, kas paredzētas EKL 255. pantā (Regulas Nr. 1049/2001 1. panta a) daļa). Šī regula stājās spēkā 2001. gada 3. decembrī.

      4       Regulas Nr. 1049/2001 2. pants nosaka:
      “1. Ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras
         juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, ievērojot šajā regulā noteiktos principus,
         nosacījumus un ierobežojumus.

      [..]
      3. Šī regula attiecas uz visiem iestādes dokumentiem, tātad uz dokumentiem, ko tā ir izdevusi, saņēmusi vai kuri ir tās rīcībā
         un skar jebkuru darbības jomu Eiropas Savienībā.

      [..]”
      5       Regulas Nr. 1049/2001 3. pants, kas attiecas uz definīcijām, nosaka:
      “Šajā regulā:
      a)      “dokuments” ir jebkura satura informācija neatkarīgi no tās pasniegšanas veida (uz papīra, elektroniskā formā vai skaņu, vizuālie
         un audiovizuālie ieraksti), kas skar iestādes politiku, darbību un lēmumus;

      b)      “trešā persona” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kā arī subjekts ārpus attiecīgās iestādes, tostarp dalībvalstis,
         citas iestādes un organizācijas Kopienā vai ārpus tās, kā arī trešās valstis.”

      6       Regulas Nr. 1049/2001 4. pants, kas nosaka izņēmumus no iepriekš minētajām pieejas tiesībām, ir formulēts šādi:
      “1. Iestādes var atteikt piekļuvi [pieeju] dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
      a)      sabiedrības interesēm saistībā ar:
      –       valsts drošību,
      –       aizsardzību un militāro jomu,
      –       starptautiskajām attiecībām,
      –       Kopienas vai kādas dalībvalsts finanšu, monetāro vai ekonomikas politiku;
      b)      personu privātajai dzīvei un neaizskaramībai, jo īpaši saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem par personas datu aizsardzību.
      2. Iestādes var atteikt piekļuvi [pieeju] dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
      –       fiziskas vai juridiskas personas komerciālo interešu, tostarp intelektuālā īpašuma, aizsardzībai,
      –       tiesvedības un juridisku konsultāciju aizsardzībai,
      –       pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem,
      ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
      [..]
      4. Kas attiecas uz trešo personu dokumentiem, iestāde apspriežas ar attiecīgo trešo personu ar mērķi noskaidrot, vai ir jāpiemēro
         1. vai 2. punktā paredzētais izņēmums, ja nav skaidrības par to, vai šo dokumentu drīkst izsniegt vai nē.

      5. Dalībvalsts var lūgt iestādei atteikt piekļuvi [pieeju] dokumentam, kas ir izdots minētajā dalībvalstī, bez tās iepriekšējas
         piekrišanas.

      6. Ja izņēmumi attiecas tikai uz kādu pieprasītā dokumenta daļu, pārējās dokumenta daļas publisko.
      [..]”
      7       Regulas Nr. 1049/2001 5. pants ar nosaukumu “Dokumenti dalībvalstīs” paredz:
      “Ja dalībvalsts saņem lūgumu iepazīties ar tās rīcībā esošu dokumentu, ko sagatavojusi kāda iestāde, bet nav skaidrības par
         to, vai šo dokumentu drīkst izsniegt, dalībvalsts apspriežas ar attiecīgo iestādi, lai varētu pieņemt lēmumu, kas nekaitē
         šīs regulas mērķu sasniegšanai.

      Dalībvalsts var arī pāradresēt šo lūgumu attiecīgajai iestādei.”
      8       Regulas Nr. 1049/2001 9. pants slepeno dokumentu režīmu nosaka:
      “1. Slepeni dokumenti ir dokumenti, kas izdoti iestādēs vai to dibinātās aģentūrās dalībvalstīs, trešās valstīs vai starptautiskās
         organizācijās, un kam piešķirts grifs “SEVIŠĶI SLEPENS”, “SLEPENS” vai “KONFIDENCIĀLS” saskaņā ar attiecīgās iestādes noteikumiem
         ar mērķi aizsargāt Eiropas Savienības vai dalībvalstu būtiskas intereses jomās, kuras norādītas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā,
         proti, valsts drošību, aizsardzību un militārajiem jautājumiem.

      2. Saskaņā ar 7. un 8. pantā noteikto kārtību pieteikumus attiecībā uz piekļuvi [pieeju] slepeniem dokumentiem izskata tikai
         tās personas, kam ir tiesības iepazīties ar šiem dokumentiem. Šīs personas, neskarot 11. panta 2. punktu, arī nosaka, kādas
         norādes par slepeniem dokumentiem var iekļaut publiskajā reģistrā.

      3. Slepenus dokumentus iekļauj reģistrā vai izsniedz tikai ar attiecīgā dokumenta autora piekrišanu.
      [..]”
      9       5. pants (ar nosaukumu “Apspriedes”) noteikumos par to, kā piemēro Regulu Nr. 1049/2001, kura teksts ir pielikumā Komisijas
         2001. gada 5. decembra Lēmumam 2001/937/EK, EOTK, Euratom, ar ko groza Komisijas Reglamentu (OV L 345, 94. lpp.), nosaka:

      “1. Ja Komisija saņem pieprasījumu par pieeju dokumentam, kas ir tās rīcībā, bet kas ir no trešās personas, ģenerāldirektorāts
         vai departaments, kura rīcībā ir dokuments, pārbauda, vai var piemērot vienu no Regulas [..] Nr. 1049/2001 4. pantā minētajiem
         izņēmumiem. Ja pieprasītais dokuments ir klasificēts saskaņā ar Komisijas drošības noteikumiem, piemēro šo noteikumu 6. pantu.

      2. Ja pēc pārbaudes ģenerāldirektorāts vai departaments, kura rīcībā atrodas dokuments, uzskata, ka piekļuve [pieeja] jānoraida
         viena no Regulas [..] Nr. 1049/2001 4. pantā minēto izņēmumu dēļ, pieprasītājam nosūta noraidošu atbildi, nekonsultējoties
         ar trešās personas dokumenta autoru.

      3. Ģenerāldirektorāts vai departaments, kura rīcībā atrodas dokuments, piešķir piekļuvi [pieeju], nekonsultējoties ar trešās
         personas dokumenta autoru, ja:

      a)      pieprasīto dokumentu tā autors jau ir izziņojis [publiskojis] vai tas ir izziņots [publiskots] saskaņā ar regulu vai līdzīgiem
         noteikumiem;

      b)      dokumenta satura izziņošana [publiskošana] vai daļēja izziņošana [publiskošana] būtiski neskar Regulas [..] Nr. 1049/2001
         4. pantā minētās intereses.

      4. Visos citos gadījumos konsultējas ar dokumenta autoru – trešo personu. It īpaši, ja pieprasījums piekļuvei attiecas uz
         dokumentu, kas ir no dalībvalsts, ģenerāldirektorāts vai departaments, kura rīcībā ir dokuments, konsultējas ar izcelsmes
         iestādi, ja:

      a)      dokumentu nosūta Komisijai pirms Regulas [..] Nr. 1049/2001 piemērošanas dienas;
      b)      dalībvalsts ir lūgusi Komisiju neizziņot [nepubliskot] dokumentu bez tās iepriekšējas piekrišanas saskaņā ar Regulas [..]
         Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu.

      5. Dokumenta autors – trešā persona, ar ko ir notikušas konsultācijas, atbild termiņā, kas nav īsāks par piecām darba dienām,
         taču tai jāļauj Komisijai ievērot tās [..] termiņus atbildes sniegšanai. Ja atbilde nav saņemta noteiktajā laikā vai ar trešo
         personu nevar sazināties, vai to nevar identificēt, Komisija lemj saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1049/2001 4. panta noteikumiem
         par izņēmumiem, ņemot vērā trešās personas likumīgās intereses, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju.

      6. Ja Komisija vēlas piešķirt piekļuvi [pieeju] dokumentam, tādējādi rīkojoties pret skaidri izteiktu autora aizliegumu, tā
         informē autoru par savu nodomu izziņot [publiskot] dokumentu pēc desmit darbdienu ilga laika posma, kā arī vērš autora uzmanību
         uz tiesiskas aizsardzības formām dokumenta publiskošanas aizliegšanai.

      [..]”
       Prāvas rašanās fakti
      10     Ar 2003. gada 29. janvāra vēstuli I. Šipačerkola [I. Scippacercola] iesniedza Komisijai pieejas pieteikumu tostarp jaunās Atēnu lidostas Spata  projekta izmaksu/ienākumu analīzes dokumentam. Šis projekts tika līdzfinansēts no Kohēzijas fonda līdzekļiem.

      11     Ar 2003. gada 21. februāra vēstuli Komisijas ģenerāldirektorāts (ĢD) “Reģionālā politika” atteica prasītājai pieeju izmaksu/ienākumu
         analīzei, norādot:

      “Attiecībā uz jūsu lūgumu saņemt izmaksu/ienākumu analīzes kopiju, kas ir dokuments, kurš pieņemts pirms Regulas [..] Nr. 1049/2001
         spēkā stāšanās dienas, atbilstoši Lēmuma [..] 2001/937 [..] 5. panta noteikumiem notika apspriede ar valsts iestādēm. Valsts
         iestādes 2002. gada 10. februārī pa faksu ir paziņojušas ĢD [“Reģionālā politika”], ka piekļuve šim dokumentam ir jānoraida.

      Atteikums tiek pamatots ar intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību. Runa ir par pētījumu, ko bankas vārdā veica privātkonsultanti.
         Banka palīdzēja Grieķijai sagatavot projekta materiālus, parakstoties par konfidencialitātes ievērošanu.

      Šādos apstākļos ĢD [“Reģionālā politika”] uzskata, ka atbilstoši Regulas [..] 1049/2001 4. panta 5. punktam attiecīgo pētījumu
         nevar publiskot [..].”

      12     Šajā pašā vēstulē atbildētāja nosūtīja prasītājai daļu no pieteikuma par Kohēzijas fonda finanšu palīdzības piešķiršanu, kas
         ar virsrakstu “Pamatsecinājumu apraksts” ietvēra īsu izmaksu/ienākumu analīzes galveno tēmu aprakstu.

      13     2003. gada 24. februāra un 28. marta vēstulēs prasītāja atkārtoti izteica savu lūgumu.
      14     Ar 2003. gada 19. marta vēstuli, par ko prasītājai paziņoja 2003. gada 31. martā, Komisijas ģenerālsekretariāts apstiprināja
         pieejas noraidījumu pieprasītajam dokumentam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šī vēstule ir šāda:

      “Paldies par Jūsu 2003. gada 24. februāra vēstuli, kas reģistrēta 2003. gada 26. februārī, kurā Jūs lūdzat pārskatīt Jūsu
         pieteikumu par pieeju pilnam izmaksu/ienākumu analīzes tekstam attiecībā uz jaunās starptautiskās Atēnu lidostas celtniecību.

      Šo analīzi veica banka Grieķijas valsts iestāžu (Ekonomikas ministrijas) vārdā.
      Atbilstoši 5. panta 4. punkta a) apakšpunktam noteikumos par to, kā piemēro Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1049/2001,
         kas pieņemti ar [..] Lēmumu 2001/937/EK, Komisijas dienesti apspriedās ar Grieķijas iestādēm par pieeju šim dokumentam, kas
         Komisijai tika nosūtīts pirms Regulas spēkā stāšanās dienas (2001. gada 3. decembrī). Grieķijas iestādes savā atbildē norādīja,
         ka nepiekrīt tam, lai Komisija publiskotu šo dokumentu.

      Tādējādi, piemērojot Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu, es nevaru Jums dot pieeju šim dokumentam, un līdz ar to man
         ir jāapstiprina atteikums, ko Jums sniedza [ĢD] “Reģionālā politika”.

      [..]”
       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      15     Ar 2003. gada 28. maijā iesniegto prasības pieteikumu prasītāja cēla šo prasību.
      16     Noklausoties tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
      17     2004. gada 9. septembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Pirmās instances
         tiesas uzdotajiem jautājumiem.

      18     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      19     Atbildētājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību kā nepamatotu;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      20     Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā un acīmredzamu
         kļūdu faktu novērtējumā, jo Komisija kļūdaini uzskatīja, ka pieprasītais dokuments izdots dalībvalstī. Otrais pamats ir saistīts
         ar kļūdu tiesību piemērošanā, jo Komisija nav izvērtējusi Grieķijas iemeslus, ko tā sniedza, noraidoši atbildot uz pieprasītā
         dokumenta publiskošanu. Trešais pamats ir saistīts ar apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu. Ceturtais pamats ir saistīts ar
         kļūdu tiesību piemērošanā, jo Komisija nav pārbaudījusi, vai ir jādod daļēja pieeja informācijai, ko ietver pieprasītais dokuments.

       Par pirmo pamatu, kas saistīts ar Komisijas kļūdaino uzskatu, ka pieprasītais dokuments ir izdots dalībvalstī
       Lietas dalībnieku argumenti
      21     Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums nav spēkā, jo tika pieļauta kļūda tiesību normu piemērošanā un acīmredzama kļūda
         faktu novērtējumā, atbildētājai kļūdaini uzskatot, ka pieprasītais dokuments ir izdots dalībvalstī. Tā apgalvo, ka atbildētāja
         kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu un Lēmuma 2001/937 5. panta 4. punktu. Atbildētāja
         esot pārkāpusi arī Regulas Nr. 1049/2001 1. panta a) daļu un principu par iespējami plašākas pieejas nodrošināšanu Komisijas
         dokumentiem, kas ir ietverts šajā tiesību normā un judikatūrā.

      22     Prasītāja apgalvo – atbildētāja kļūdaini uzskatīja, ka pieprasīto dokumentu bija izdevušas Grieķijas iestādes. Tā uzskata,
         ka pieprasīto dokumentu bija izdevusi trešā persona un ka bija jāpiemēro Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punkta noteikumi.

      23     Prasītāja vērš uzmanību uz to, ka Regulas dažādās valodu versijas apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru termins “izdots”
         attiecas uz dokumentiem, kas tika pieņemti dalībvalsts vajadzībām vai dalībvalsts iestādēs.

      24     Tā uzskata, ka atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punktam pieprasītais dokuments bija kvalificējams kā “trešo personu
         dokuments”. No atbildētājas 2003. gada 21. februāra vēstules izriet, ka pieprasītā dokumenta autors ir vai nu privātkonsultants,
         vai arī banka, kurai tika uzdots sagatavot izmaksu/ienākumu analīzi projekta materiālu sagatavošanai.

      25     Pakārtoti – tā kā izmaksu/ienākumu analīzes iesniegšana bija prasība finanšu atbalsta piešķiršanai, lidostas sabiedrību var
         uzskatīt par pieprasītā dokumenta “īpašnieci”. Lidostas sabiedrība bija pilnvarota īstenot Spata lidostas celtniecības projektu un bija vienīgā Kohēzijas fonda atbalsta saņēmēja. Katrā ziņā ir skaidrs, ka pieprasīto dokumentu
         neizdeva dalībvalsts iestādes.

      26     Prasītāja uzskata, ka termins “izdots” ir jāinterpretē šauri. Šai interpretācijai jāatbilst Kopienu judikatūrai, saskaņā ar
         kuru visi izņēmumi no noteikumiem par pieeju dokumentiem ir jāinterpretē un jāpiemēro šauri (Tiesas 2000. gada 11. janvāra
         spriedums apvienotajās lietās C‑174/98 P un C‑189/98 P Nīderlande un Van der Wal/Komisija, Recueil, I‑1. lpp., 27. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā T‑105/95 WWF UK/Komisija, Recueil, II‑313. lpp., 56. punkts).

      27     Tā atgādina, ka Regula Nr. 1049/2001 atsaucas uz iespējami plašāku pieeju dokumentiem [1. panta a) daļa] un tās mērķis ir
         pēc iespējas pilnīgāk nodrošināt sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem (preambula). Termina “izdots” interpretācija, kas
         ļautu dalībvalstij, kas tikai “pārsūta” dokumentu Komisijai, izmantot Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta noteikumus,
         būtu pretrunā šim mērķim.

      28     Prasītāja apstrīd atbildētājas apgalvojumu, ka autora identitātei nav nozīmes. Tieši otrādi – tā identitāte ir būtiska tiesību
         piekļūt dokumentiem piešķiršanas procesā. Ja tā nebūtu, jebkura trešā persona varētu apiet Regulas Nr. 1049/2001 prasības,
         vienkārši lūdzot dalībvalsti pārsūtīt dokumentu Komisijai.

      29     Prasītāja noraida atbildētājas apgalvojumu, ka, sākot ar brīdi, kad dokuments ir pārsūtīts Kopienu iestādei, ir piemērojams
         Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts. Prasītāja apgalvo, ka parasti nav grūti identificēt katra dokumenta autoru. Katrā
         ziņā administrācijas komfortam nevajadzētu gūt pārsvaru pār Eiropas Savienības pilsoņu tiesībām uz iespējami plašāku pieeju
         dokumentiem, ja vien tas nerada pārmērīgas izmaksas (Tiesas 2001. gada 6. decembra spriedums lietā C‑353/99 P Padome/Hautala, Recueil, I‑9565. lpp., 29. un 30. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 19. jūlija spriedums lietā T‑14/98 Hautala/Padome, Recueil, II‑2489. lpp., 85.–88. punkts). Šajā gadījumā dokumenta autora identitāte nav apšaubāma. To acīmredzami izdevusi trešā persona.
         Līdz ar to Komisijai bija jāpiemēro Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punkts, nevis tās pašas regulas 4. panta 5. punkts.

      30     Atbildētāja apstrīd šos argumentus un apgalvo, ka Regulas Nr. 1049/2001 izpratnē attiecīgais dokuments izdots Grieķijas Republikā.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      31     Vispirms ir svarīgi norādīt, ka tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, kas paredzētas Regulas Nr. 1049/2001 2. pantā, atbilstoši
         šā panta 3. punktam attiecas uz visiem Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas rīcībā esošiem dokumentiem, ko tās ir izdevušas
         vai saņēmušas. Tādējādi vajadzības gadījumā iestādēm var lūgt nosūtīt trešo personu, tai skaitā dalībvalstu, izdotus dokumentus
         atbilstoši trešo personu definīcijai, kas ir ietverta minētās regulas 3. panta b) daļā.

      32     Turklāt ir jāatgādina, ka, pirms Regula Nr. 1049/2001 stājās spēkā, publisku pieeju Komisijas dokumentiem regulēja Komisijas
         1994. gada 8. februāra Lēmums 94/90/EOTK, EK, Euratom par publisku pieeju Komisijas dokumentiem (OV L 46, 58. lpp.). Šā lēmuma 1. pantā Uzvedības kodekss tika formāli pieņemts,
         un 1993. gada 6. decembrī to apstiprināja Padome un Komisija attiecībā uz publisku pieeju Padomes un Komisijas dokumentiem
         (OV 1993, L 340, 41. lpp.), kas ir šā lēmuma pielikumā. Minētā Uzvedības kodeksa sadaļas ar nosaukumu “Sākotnējo pieteikumu
         izskatīšana” trešā daļa nosaka – “ja dokumenta, kas ir iestādes rīcībā, autors ir fiziska vai juridiska persona, dalībvalsts,
         cita Kopienas iestāde vai institūcija vai jebkāda cita valsts vai starptautiska iestāde, pieteikums ir jānosūta tieši dokumenta
         autoram”. Līdz ar to saskaņā ar minēto noteikumu, ko sauc par “autora noteikumu”, iestādei nav tiesību publiskot dokumentus,
         ko izdod plaša trešo personu kategorija, tai skaitā dalībvalsts, un pieteikuma par pieeju dokumentiem iesniedzējam ir pienākums
         vajadzības gadījumā nosūtīt savu pieteikumu tieši attiecīgajai trešai personai.

      33     Autora noteikums nav ietverts Regulā Nr. 1049/2001, kas nosaka – principā visiem iestāžu dokumentiem ir jābūt pieejamiem sabiedrībai.
      34     Tomēr no Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta izriet, ka pret dalībvalstīm, kas ir trešo personu vidū, ir īpaša attieksme.
         Šī tiesību norma piešķir dalībvalstīm tiesības pieprasīt, lai iestāde nepubliskotu tās izdotus dokumentus bez to iepriekšējas
         piekrišanas. Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts transponē Deklarāciju Nr. 35, saskaņā ar kuru Augsto
         līgumslēdzēju pušu konference ir vienojusies, ka principi un nosacījumi, kas ir noteikti EKL 255. pantā, ļauj dalībvalstij
         pieprasīt, lai Komisija vai Padome bez dalībvalsts iepriekšējas piekrišanas nenodod trešām personām dokumentus, kas izdoti
         šajā valstī. Šīs tiesības, ko dalībvalstīm piešķir Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts, ir izskaidrojamas ar to, ka grozīt
         valsts tiesību aktus pieejas dokumentiem jomā nav nedz šās regulas mērķis, nedz sekas (skat. Regulas Nr. 1049/2001 preambulas
         15. apsvērumu un Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑76/02 Messina/Komisija, Recueil, II‑3203. lpp., 40. un 41. punkts).

      35     Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka attiecīgais dokuments ir nonācis pie atbildētājas saistībā ar pieteikumu Kohēzijas fonda finansējumam.
         Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka atbilstoši 10. panta 3. punktam Padomes 1994. gada 16. maija Regulā (EK) Nr. 1164/94 par Kohēzijas
         fonda izveidi (OV L 130, 1. lpp.), ko groza Padomes 1999. gada 21. jūnija Regula (EK) Nr. 1264/1999 (OV L 161, 57. lpp.) un
         Padomes 1999. gada 21. jūnija Regula (EK) Nr. 1265/1999 (OV L 161, 62. lpp.), pieteikumus atbalsta piešķiršanai projektiem
         no šā Fonda iesniedz saņēmēja dalībvalsts. Atbilstoši tā paša panta 4. punktam atbalsta pieteikumā ir jāietver tostarp izmaksu
         un ienākumu analīze.

      36     No tā izriet, ka saistībā ar Kohēzijas fondu, pirmkārt, atbalsta pieteikumus iesniedz vienīgi saņēmēja dalībvalsts un, otrkārt,
         izmaksu/ienākumu analīzes atskaite obligāti veido daļu no informācijas, kas jāietver šādā pieteikumā.

      37     Šajā gadījumā izmaksu/ienākumu analīzi Grieķijas valsts iestāžu vārdā veica banka. Tā rezultātā šis dokuments veido daļu no
         informācijas, kas ir jāietver atbalsta pieteikumā, ko iesniedz Kohēzijas fondam.

      38     Līdz ar to nav jāspriež par to, vai dokumentus, ko dalībvalsts vienkārši pārsūta (nevis izdod), ietver Regulas Nr. 1049/2001
         4. panta 5. punkts, bet pietiek atzīt, ka attiecīgais dokuments, ko Grieķijas valsts iestāžu vārdā izdevusi banka, ir izdots
         šīs dalībvalsts vārdā.

      39     Šādos apstākļos ir jāsecina, ka atbildētāja nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka dokuments izdots dalībvalstī.
      40     Turklāt šajā gadījumā nav pamatots prasītājas arguments, ka jebkura trešā persona var izvairīties no pienākumu, kas tām uzlikti
         ar Regulu Nr. 1049/2001, pildīšanas, vienkārši lūdzot dalībvalsti pārsūtīt dokumentu atbildētājai. Jau tika atzīmēts, ka attiecīgais
         dokuments ir nonācis pie atbildētājas saistībā ar atbalsta pieteikuma iesniegšanu Kohēzijas fondam. Saistībā ar Kohēzijas
         fondu saņēmēja dalībvalsts ir vienīgais Komisijas partneris. Atbalsta pieteikumus projektiem iesniedz vienīgi saņēmēja dalībvalsts,
         un līdz ar to atbildētājas saņemtais dokuments nebūtu pie tās nonācis, ja Grieķijas iestādes neiesniegtu pieteikumu finanšu
         atbalstam no Kohēzijas fonda.

      41     No šiem apsvērumiem izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida.
       Par otro pamatu, kas saistīts ar to, ka Komisija nav izvērtējusi iemeslus, ko dalībvalsts norādījusi, sniedzot noraidošu atbildi
       Lietas dalībnieku argumenti
      42     Prasītāja apgalvo, ka atbildētāja ir pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta un Lēmuma 2001/937 5. panta 4. punkta
         burtu un garu, jo tā nav izvērtējusi iemeslus, ko Grieķijas valsts sniedza, formulējot noraidošu atbildi attiecībā uz pieprasītā
         dokumenta publiskošanu. Tādā veidā atbildētāja de facto  piešķīra dalībvalstij veto  tiesības attiecībā uz tās rīcībā esošā dokumenta publiskošanu.

      43     Atbilstoši prasītājas teiktajam, no darbības vārdu “apspriesties” un “lūgt” izmantošanas Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. un
         5. punktā un Lēmuma 2001/937 5. panta 4. punktā izriet, ka Komisijai nav saistošs dalībvalsts izteiktais viedoklis. Tāda iepriekš
         minēto pantu interpretācija, ka tie piešķir veto  tiesības dalībvalstīm attiecībā uz to izdoto dokumentu publiskošanu, ir pretrunā acīmredzamai termina “pieprasīt” nozīmei.

      44     Tā apgalvo, ka tikai iestādes var pieņemt lēmumus par dokumentu, kas ir to rīcībā, publiskošanu un ka atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001
         4. panta 1.–3. punktam iestādei ir jāpamato atteikums publiskot dokumentu.

      45     Prasītāja vērš uzmanību uz to, ka abās vēstulēs, kas tai adresētas, atbildētāja atsaucas uz Grieķijas iestāžu noraidošo atbildi
         un ļoti īsi min iemeslus, ko norādījušas šīs iestādes, sniedzot noraidošu atbildi. Nekas neliecina par to, ka atbildētāja
         ir izvērtējusi šos iemeslus. Apstrīdētais lēmums ietver vēl mazāk informācijas par iemesliem, ko norādījušas Grieķijas iestādes,
         un par šo iemeslu izvērtēšanu, ko veikusi Komisija. Ģenerālsekretārs vienkārši atsaucas uz Grieķijas iestāžu sniegto negatīvo
         atbildi.

      46     Prasītāja apgalvo, ka atbildētājai bija jāizvērtē iemesli, ko minējušas Grieķijas iestādes, un vēstulēs, kas adresētas prasītājai,
         bija jānorāda fakti, pamatojot savu novērtējumu. Atbildētāja rīkojās tā, it kā tai būtu saistošs Grieķijas valsts viedoklis.

      47     Prasītāja uzsver, ka Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkts precizē – Komisija atsaka pieeju, pastāvot noteiktiem nosacījumiem.
         Ja kāds no šiem nosacījumiem ir izpildīts, Komisijai ir jāatsaka pieeja informācijai. Turpretī tās pašas regulas 4. panta
         5. punktā nav noteikts, ka Komisijai ir jāatsaka pieeja, bet gan – ka dalībvalsts var lūgt, lai šāds atteikums tiktu sniegts.
         Turpmākais šā pieteikuma liktenis ir jāatstāj Komisijas ziņā.

      48     Prasītāja izsaka šaubas par to, ka dalībvalstīs, kurām ir sava pieejas dokumentiem sistēma, Komisijas lūgums atteikt piekļuvi
         tiktu uzskatīts par saistošu. Prasītāja apgalvo – atbildētāja atzīst, ka tas tā nav, apgalvojot, ka tās vēlmes ir jāņem vērā
         “tiktāl, cik iespējams”. Tas nozīmē, ka tās viedoklis, kas pausts šādu apspriežu ietvaros, nav nedz noteicošs, nedz saistošs,
         nosakot, vai ir jāpiešķir pieeja dokumentiem valsts līmenī.

      49     Atbilstoši prasītājam, ja dalībvalsts uzskatītu atbildētājas nostāju par saistošu, acīmredzami tiktu ierobežotas šīs dalībvalsts
         pilsoņu tiesības un atbildētājai de facto  tiktu piešķirtas veto  tiesības, iespējams, pat nepazīstot attiecīgo valsts tiesisko sistēmu. Tā uzsver, ka jebkurā gadījumā dalībvalsts saglabā
         izvērtēšanas iespējas attiecībā uz noteikumiem, saskaņā ar kuriem var atļaut pieeju, lai saskaņotu attiecīgās valsts tiesiskās
         sistēmas prasības ar autora tiesiskās sistēmas prasībām. Analoģiski, kaut arī dalībvalsts var lūgt atteikt pieeju, atbildētājai
         ir izvērtēšanas iespējas, lai kopā ar dalībvalsti noteiktu, kādā veidā ņemt vērā dalībvalsts raizes, vienlaikus nodrošinot
         iespējami plašāku pieeju dokumentiem.

      50     Tiesas sēdē prasītāja uzsvēra – Regulas Nr. 1049/2001 9. panta 3. punkts norāda, ka slepenu dokumentu publiskošanai ir vajadzīga
         izdevējiestādes piekrišana. Tā uzskata – ja Kopienas likumdevējs būtu gribējis minētās regulas 4. panta 5. punktā dalībvalstīm
         piešķirt veto tiesības, tas būtu ietvēris līdzīgi formulētu tiesību normu.

      51     Atbildētāja apstrīd šos argumentus un lūdz šo pamatu noraidīt.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      52     Jautājums, kas uzdots šā pamata ietvaros, ir – vai, paredzot to, ka dalībvalsts var lūgt iestādi nepubliskot tās izdotu dokumentu
         bez iepriekšējas piekrišanas, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts piešķir šai valstij veto  tiesības, vai arī tas atstāj šai iestādei izvērtēšanas iespējas.

      53     Ir jāatgādina, ka Regula Nr. 1049/2001 paredz to, ka principā visiem iestāžu dokumentiem ir jābūt pieejamiem sabiedrībai (preambulas
         11. apsvērums).

      54     Trešo personu dokumentu gadījumā šās regulas 4. panta 4. punkts uzliek iestādēm pienākumu apspriesties ar attiecīgajām trešām
         personām, lai izvērtētu, vai ir piemērojams izņēmums, kas paredzēts tās pašas regulas 4. panta 1. vai 2. punktā, ja vien nav
         skaidrs, ka dokuments ir vai nav publiskojams. No tā izriet, ka iestādēm nav pienākuma apspriesties ar attiecīgajām trešām
         personām, ja ir skaidri redzams, ka dokuments ir vai nav jāizsniedz. Jebkurā citā gadījumā iestādēm ir jāapspriežas ar attiecīgajām
         trešām personām. Līdz ar to apspriešanās ar attiecīgajām trešām personām parasti ir priekšnosacījums tam, lai izvērtētu, vai
         izņēmumi pieejai, kas paredzēti Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. un 2. punktā, ir piemērojami trešo personu dokumentu gadījumā.

      55     Turklāt atbildētājas pienākums apspriesties ar trešām personām, ko tai uzliek Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punkts, neietekmē
         tās pilnvaras izlemt, vai ir piemērojams viens no izņēmumiem, kas ir paredzēti minētās regulas 4. panta 1. un 2. punktā.

      56     Turpretī no Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir īpaši nosacījumi. Šī tiesību norma piešķir
         dalībvalstij tiesības lūgt iestādi nepubliskot dalībvalstī izdotu dokumentu bez tās iepriekšējas piekrišanas. Ir jāatgādina,
         kā tas ir izteikts iepriekš 35. punktā, ka šī tiesību norma transponē Deklarāciju Nr. 35.

      57     Tādējādi Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkts nostāda dalībvalstis atšķirīgā situācijā nekā citas trešās personas, nosakot
         šajā ziņa lex specialis. No šīs tiesību normas izriet, ka dalībvalsts var lūgt iestādi – vai nu dokumenta reģistrēšanas brīdī, vai vēlāk – nepubliskot
         dalībvalsts izdotu dokumentu bez tās iepriekšējas piekrišanas. Gadījumā, ja dalībvalsts ir izteikusi šādu lūgumu, iestādei
         ir iepriekš jālūdz dalībvalsts piekrišana šā dokumenta publiskošanai. Šim iestādei uzliktajam pienākumam – iepriekš lūgt dalībvalsts
         piekrišanu, kas ir skaidri norādīts šajā tiesību normā, nebūtu nekādas nozīmes, ja iestāde varētu izlemt publiskot šo dokumentu,
         neskatoties uz skaidri izteiktu attiecīgās dalībvalsts pretēju lūgumu. Ja iestādei būtu tiesības publiskot dokumentu, neskatoties
         uz dalībvalsts lūgumu atteikt pieeju šim dokumentam, dalībvalsts situācija nebūtu atšķirīga no parasto trešo personu situācijas.
         Līdz ar to – pretēji tam, ko apgalvo prasītāja – šāds dalībvalsts lūgums uzliek iestādei pienākumu neizsniegt attiecīgo dokumentu.
         Ja, kā tas ir šajā gadījumā, dalībvalsts nav iesniegusi šādu lūgumu laikā, kad dokuments tika reģistrēts iestādē, iestādei
         tomēr ir tiesības lūgt dalībvalsts iepriekšēju piekrišanu, lai izsniegtu dokumentu trešām personām. Šādā gadījumā iestādei
         ir jāievēro arī dalībvalsts iespējamais lūgums nepubliskot šo dokumentu.

      58     Šajā ziņa ir jāatzīmē, ka atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktam dalībvalstij nav pienākuma pamatot savu lūgumu
         un ka iestādei nav jāizvērtē, ja tai šāds lūgums tiek iesniegts, vai attiecīgā dokumenta nepubliskošanu attaisno tai skaitā
         sabiedrības intereses.

      59     Lai nodrošinātu Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punkta piemērošanu, kas atbilst Deklarācijai Nr. 35, un lai atvieglotu pieeju
         attiecīgajam dokumentam, atļaujot dalībvalstij, kurā tas izdots, vajadzības gadījumā dot savu piekrišanu tā publiskošanai,
         iestādei ir jāapspriežas ar šo dalībvalsti. Ja šī dalībvalsts pēc apspriedes neizsaka lūgumu atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001
         4. panta 5. punktam, iestādei saskaņā ar minētās regulas 4. panta 4. punktu tomēr ir jāizvērtē, vai dokuments ir vai nav publiskojams.

      60     Ir jāatzīst – ja dalībvalsts izsaka lūgumu atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktam, ir jāpiemēro šīs dalībvalsts
         attiecīgās tiesību normas, kas nosaka tiesības piekļūt dokumentiem, kā arī atbilstošās tiesību normas iespējamai pārsūdzēšanai.
         Līdz ar to valsts pārvaldes un tiesību aizsardzības iestādēm, piemērojot valsts tiesību normas, ir jāizvērtē, vai atļaut pieeju
         dokumentiem, kas izdoti dalībvalstī, un ir jānosaka, vai un kādā apmērā piemērojamas ieinteresēto personu tiesības uz pārsūdzību.

      61     Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ko prasītāja uzsvēra tiesas sēdes laikā, saskaņā ar kuru – ja Kopienu likumdevējs būtu
         gribējis Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktā piešķirt dalībvalstīm veto  tiesības, tas būtu pieņēmis formulējumu, kas līdzīgs minētās regulas 9. panta 3. punktam, – ir jāatzīst, ka 9. panta 3. punkts
         ietver īpašus noteikumus, lai nodrošinātu efektīvu aizsardzību slepeniem vai konfidenciāliem dokumentiem, ko Regulas Nr. 1049/2001
         4. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktajās jomās, it īpaši sabiedriskās drošības, aizsardzības un militārajā jomā, izdevušas
         tai skaitā iestādes, dalībvalstis, trešās valstis vai starptautiskas organizācijas. Šis pants precizē tostarp personas, kas
         ir tiesīgas rīkoties ar šiem dokumentiem, un nosaka, ka slepenie dokumenti ir jāieraksta reģistrā vai jāizsniedz tikai ar
         izdevējiestādes piekrišanu. Ņemot vērā šo noteikumu īpašo raksturu, ir jāatzīst, ka šis pants nav saistīts ar Regulas Nr. 1049/2001
         4. panta 5. punktu, un tādējādi uz to nevar atsaukties, lai interpretētu Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktu. Dalībvalsts
         klasifikācija “SEVIŠĶI SLEPENI”, “SLEPENI” vai “KONFIDENCIĀLI” nozīmē, ka dokumentu principā nav iespējams publiskot. Citiem
         dalībvalsts izdotiem dokumentiem šādu neiespējamību var konstatēt tikai, ja dalībvalsts to skaidri lūdz.

      62     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktam, ja dalībvalsts
         lūdz iestādi nepubliskot tās izdotu dokumentu bez iepriekšējas piekrišanas, iestādei šis lūgums ir saistošs. Attiecīgi otrais
         prasītājas pamats, ka atbildētāja nav izvērtējusi Grieķijas valsts sniegtos iemeslus, formulējot noraidošu atbildi attiecībā
         uz pieprasītā dokumenta publiskošanu, nav pamatots.

       Par trešo pamatu, kas saistīts ar iespējamu pamatojuma trūkumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      63     Prasītāja apgalvo, ka atbildētāja ir pieļāvusi kļūdu, piemērojot tiesību normas, neizpildot pienākumu pamatot apstrīdēto lēmumu
         – pretēji EKL 253. panta prasībām. Tā uzskata – tas, ka atbildētāja neizvērtēja Grieķijas valsts sniegtos iemeslus, ir uzskatāms
         par pamatojuma trūkumu.

      64     Prasītāja uzsver, ka šajā lietā atbildētāja tikai informēja par iemesliem, ko sniedza Grieķijas valsts savas noraidošās atbildes
         pamatojumam. Nevienā no abām prasītājai adresētajām vēstulēm un it īpaši apstrīdētajā lēmumā netika sniegti atbildētājas iemesli
         atteikumam atļaut pieeju pieprasītajam dokumentam. Tādējādi atbildētāja nav devusi iespēju prasītājai uzzināt iemeslus, kas
         bija pamatā atteikumam publiskot pieprasīto dokumentu, un nav ļāvusi Kopienu tiesai īstenot uzraudzības pilnvaras.

      65     Atbildētāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums bija pilnīgs, jo lēmumā ir norādīts iemesls, kas pamato atteikumu pieejai
         dokumentam, proti, valsts iestāžu lūgums šo dokumentu nepubliskot.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      66     Ir jāatgādina, ka pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts – individuāla lēmuma pamatošanas pienākuma mērķis ir nodrošināt ieinteresētajai
         personai pietiekamu informāciju, lai tā zinātu, vai lēmums ir labi pamatots, vai arī tam iespējami piemīt kļūda, kas ļauj
         apstrīdēt lēmuma spēkā esamību un ļauj Kopienu tiesai veikt uzraudzību pār lēmuma likumību. Šī pienākuma piemērojamība ir
         atkarīga no attiecīgā akta būtības un konteksta, kādā tas ir pieņemts (Pirmās instances tiesas 1996. gada 24. aprīļa spriedums
         apvienotajās lietās T‑551/93, no T‑231/94 līdz T‑234/94 Industrias Pesqueras Campos u.c./Komisija, Recueil, II‑247. lpp., 140. punkts, 2000. gada 3. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑46/98 un T‑151/98 CCRE/Komisija, Recueil, II‑167. lpp., 46. punkts, un 2002. gada 14. maija spriedums lietā T‑80/00 Associação Comercial de Aveiro/Komisija, Recueil, II‑2465. lpp., 35. punkts).

      67     No apstrīdētā lēmuma izriet, ka tajā ir skaidri norādīts – atbildētāja apspriedās ar Grieķijas iestādēm, kuras to lūdza nepubliskot
         šo dokumentu, un ka līdz ar to tā atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktam nevarēja publiskot minēto dokumentu.

      68     No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums bija pilnīgs, jo atbildētāja norādīja iemeslu atteikumam pieejai dokumentam,
         proti, to, ka valsts iestādes to lūdza šo dokumentu nepubliskot.

      69     Šajā ziņā ir jāatgādina kā tas ir nospriests iepriekš, ka atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 5. punktam iestādei ir
         saistošs dalībvalsts izteiktais lūgums. Šajos apstākļos atbildētājai nebija jāizvērtē Grieķijas valsts sniegtie iemesli.

      70     Visbeidzot, pat ja, rūpējoties par pārskatāmību, atbildētāja informētu prasītāju par dalībvalsts sniegto pamatojumu, ir jāatzīst,
         ka tas neuzliek atbildētājai pienākumu izskaidrot prasītājai iemeslus, kuru dēļ attiecīgā dalībvalsts atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001
         4. panta 5. punktam iesniegusi lūgumu, ņemot vērā to, ka šī tiesību norma neuzliek dalībvalstīm par pienākumu pamatot šādu
         lūgumu.

      71     No šiem apsvērumiem izriet, ka trešais pamats nav pamatots.
       Par ceturto pamatu, kas saistīts ar to, ka Komisija nav izvērtējusi, vai bija jāatļauj daļēja pieeja informācijai, ko ietver
            pieprasītais dokuments
       Lietas dalībnieku argumenti
      72     Prasītāja apgalvo, ka atbildētāja ir pieļāvusi kļūdu tiesību normu piemērošanā, jo pārkāpa Regulas Nr. 1049/2001 4. panta
         6. punktu, neizvērtējot, vai bija jāatļauj daļēja pieeja informācijai, ko ietver pieprasītais dokuments un uz ko neattiecas
         izņēmumi.

      73     Prasītāja vērš uzmanību uz to, ka atbildētāja tai nosūtīja daļu no pieteikuma Kohēzijas fonda finansējumam, kas ietvēra izmaksu/ienākumu
         analīzes galveno tēmu aprakstu, nevis analīzes tekstu kopumā, kā tas bija lūgts. Šī publiskošana neatbilst Regulas Nr. 1049/2001
         4. panta 6. punkta prasībām, jo šis apraksts nav daļa no pieprasītā dokumenta šīs tiesību normas izpratnē.

      74     Prasītāja uzsver – neskatoties uz dalībvalsts lūgumu atteikt pieeju, atbildētājai ir jānodrošina iespējami plašāka pieeja
         dokumentiem, un līdz ar to tai bija jāizvērtē, vai bija piešķirama daļēja pieeja. Atbildētāja, pat nenosakot to, vai varēja
         piešķirt daļēju pieeju, ir pieļāvusi kļūdu tiesību normu piemērošanā (iepriekš 29. punktā minētais spriedums lietā Padome/Hautala, 29. un 30. punkts, un iepriekš 29. punktā minētais spriedums lietā Hautala/Padome, 85.–88. punkts).

      75     Atbildētāja apstrīd šos argumentus un lūdz noraidīt šo pamatu.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      76     Atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punktam, ja izņēmumi attiecas tikai uz kādu pieprasītā dokumenta daļu, pārējās
         dokumenta daļas publisko.

      77     Ir skaidrs, ka apstrīdētajā lēmumā nav minēts, vai atbildētāja izskatīja iespēju piešķirt daļēju pieeju pieprasītajam dokumentam.
         Tomēr ir jānorāda – kā tas arī paziņots prasītajai, ka attiecīgā dalībvalsts pilnīgi iebilst pret visa dokumenta publiskošanu.
         Tā kā atbildētājai šis lūgums ir saistošs, daļēja pieeja šim dokumentam nebija iespējama. Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka
         iemesli atteikumam piešķirt daļēju pieeju minētajam dokumentam nav tieši, bet noteikti ir ietverti dalībvalsts lūgumā.

      78     Tādējādi pamats ir jānoraida.
      79     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida kopumā.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      80     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums
         nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Azizi

                Jaeger

                Czúcz

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 17. martā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      M. Jaeger

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 12. novembrī. # Gamesa Eólica, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-245/12.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 7.novembrī. # Glencore Grain Ltd un Compagnie Continentale (France) SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija. # Apvienotās lietas C-24/01 P un C-25/01 P.


title: Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2012. gada 19. aprīļa spriedums.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE pret Eiropas Komisiju.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pakalpojumu sniegšana saistībā ar Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta informātikas sistēmu uzturēšanu un izstrādi – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Vienlīdzīga attieksme – Pienākums norādīt pamatojumu – Būtisku formas prasību pārkāpums – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Ārpuslīgumiskā atbildība.#Lieta T‑49/09.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2012. gada 19. aprīļa spriedums – Evropaïki Dynamiki/Komisija
      (lieta T‑49/09)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Kopienas uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pakalpojumu sniegšana saistībā ar Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta informātikas sistēmu uzturēšanu un izstrādi – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Vienlīdzīga attieksme – Pienākums norādīt pamatojumu – Būtisku formas prasību pārkāpums – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Ārpuslīgumiskā atbildība
      1.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā
            pieņemts lēmums noraidīt piedāvājumu – Vērtējums atbilstoši informācijai, kas prasītāja rīcībā bija prasības celšanas brīdī
            (EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 1605/2002 100. panta 2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 149. panta 2. punkts)
            (sal. ar 33.–37. un 45. punktu)
      2.                     Eiropas Savienības publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā –
            Iestāžu rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Robežas (sal. ar 56. punktu)
      3.                     Tiesvedība – Procesa organizatoriskie pasākumi – Lūgums iesniegt dokumentus – Lūguma iesniedzēja pienākumi (sal. ar 83. punktu)
      4.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana – Kopsavilkums par izvirzītajiem
            pamatiem (Tiesas Statūtu 21. panta pirmā daļa; Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 89. un
            90. punktu)
      5.                     Eiropas Savienības publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes
            pret pretendentiem principu – Nepieciešamība nodrošināt vienlīdzīgas iespējas un ievērot pārskatāmības principu – Pārskatāmības
            pienākuma apjoms (sal. ar 107.–110. punktu)
      6.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Zaudējumi – Cēloņsakarība – Viena no nosacījumiem neesamība – Prasības
            par zaudējumu atlīdzību noraidīšana pilnībā (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 127. un 128. punktu)
      Priekšmets

               Pirmkārt, prasība atcelt Komisijas 2008. gada 21. novembra lēmumu, ar kuru tā noraida prasītājas piedāvājumu, ko tā bija iesniegusi,
                  atsaucoties uz atklāto konkursu REGIO‑A4‑2008‑1 par Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta informātikas sistēmas uzturēšanu
                  un izstrādi (OV 2008/S 117‑155067), kā arī lēmumu piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam pretendentam un, otrkārt, prasība
                  par zaudējumu atlīdzību

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1994. gada 19. janvārī. # SAT Fluggesellschaft mbH pret Eurocontrol. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Beļģija. # Lieta C-364/92.