title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2015. gada 1. decembrī.#Eiropas Parlaments un Eiropas Komisija pret Eiropas Savienības Padomi.#Prasība atcelt tiesību aktu – Regula (ES) Nr. 1243/2012 – Juridiskā pamata izvēle – LESD 43. panta 2. un 3. punkts – Politisks lēmums – Ilgtermiņa plāns mencu krājumiem.#Apvienotās lietas C-124/13 un C-125/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2015. gada 1. decembrī (
            *
         )
      “Prasība atcelt tiesību aktu — Regula (ES) Nr. 1243/2012 — Juridiskā pamata izvēle — LESD 43. panta 2. un 3. punkts — Politisks lēmums — Ilgtermiņa plāns mencu krājumiem”
      Apvienotās lietas C‑124/13 un C‑125/13
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam, ko 2013. gada 14. martā cēla

         Eiropas Parlaments, ko pārstāv I. Liukkonen, kā arī L. Knudsen un R. Kaškina, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑124/13),

         Eiropas Komisija, ko pārstāv A. Bouquet, kā arī K. Banks un A. Szmytkowska, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā (C‑125/13),
      prasītāji,
      pret

         Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv E. Sitbon un A. de Gregorio Merino, kā arī A. Westerhof Löfflerová, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja,
      ko atbalsta

         Spānijas Karaliste, ko pārstāv M. Sampol Pucurull un N. Díaz Abad, pārstāvji,

         Francijas Republika, ko pārstāv G. de Bergues, D. Colas un R. Coesme, kā arī C. Candat, pārstāvji,

         Polijas Republika, ko pārstāv B. Majczyna un M. Nowacki, kā arī A. Miłkowska, pārstāvji,
      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano] (referents), palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], T. fon Danvics [T. von Danwitz], Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un F. Biltšens [F. Biltgen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Levits, Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], K. Vajda [C. Vajda] un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 24. februāra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 21. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savām prasībām Eiropas Parlaments un Eiropas Komisija lūdz atcelt Padomes 2012. gada 19. decembra Regulu (ES) Nr. 1243/2012, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1342/2008, ar ko izveido ilgtermiņa plānu mencu krājumiem un šo krājumu zvejniecībai (OV L 352, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula (EK) Nr. 2371/2002

               2

               Padomes 2002. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku (OV L 358, 59. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”) tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 11. decembra Regulu (ES) Nr. 1380/2013 par kopējo zivsaimniecības politiku un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1954/2003 un (EK) Nr. 1224/2009 un atceļ Padomes Regulas Nr. 2371/2002 un (EK) Nr. 639/2004 un Padomes Lēmumu 2004/585/EK (OV L 354, 22. lpp.).

               3

               Pamatregulas preambulas 6. un 7. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(6)

                        Ilgtspējīgas izmantošanas mērķi var efektīvāk sasniegt ar daudzgadēju pieeju zivsaimniecības apsaimniekošanai, iekļaujot vairākgadu apsaimniekošanas plānus attiecībā uz krājumiem, kas sasnieguši drošas bioloģiskās robežas vai kas iekļaujas tajās. Attiecībā uz krājumiem, kas neiekļaujas drošās bioloģiskās robežās, vairākgadu atjaunošanas plānu pieņemšana ir galvenā prioritāte. Atbilstoši zinātniskiem ieteikumiem attiecībā uz šiem krājumiem var būt vajadzīgi būtiski zvejas intensitātes samazinājumi.

                        (7)

                        Šādos vairākgadu plānos jānosaka mērķi attiecīgo krājumu ilgtspējīgai izmantošanai, jāiekļauj ieguves noteikumi, kas paredz veidu, kādā jāaprēķina gada nozveja un/vai zvejas intensitātes limiti, un jāiekļauj citi īpaši apsaimniekošanas pasākumi, ņemot vērā arī to ietekmi uz citām sugām.”

               4

               Minētās regulas 1. pantā kopējās zivsaimniecības politikas (turpmāk tekstā – “KZP”) darbības joma ir definēta šādi:
               “1.   [KZP] attiecas uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu, akvakultūru un zivsaimniecības un akvakultūras produktu pārstrādi un realizāciju, ja šādas darbības veic dalībvalstu teritorijā vai Kopienas ūdeņos vai ja tās veic Kopienas zvejas kuģi vai, neierobežojot karoga valsts primāro kompetenci, dalībvalstu piederīgie.
               2.   [KZP] nodrošina saskaņotus pasākumus attiecībā uz:

                        a)

                        ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu;

                  [..].”

               5

               KPZ mērķi šīs pašas regulas 2. panta 1. punktā bija definēti šādi:
               “[KZP] garantē tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina ilgtspējīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus.
               Šajā nolūkā Kopiena, veicot pasākumus, kas paredzēti, lai aizsargātu un saglabātu ūdeņu dzīvos resursus, piemēro piesardzīgu pieeju, lai nodrošinātu ilgtspējīgu to izmantošanu un samazinātu zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām. Tās mērķis ir pakāpeniski īstenot uz ekosistēmu balstītu pieeju attiecībā uz zivsaimniecības apsaimniekošanu. [..]”

               6

               Pamatregulas 4. panta, kurā paredzēti veicamo pasākumu veidi, lai sasniegtu ilgtspējas mērķi, 2. punktā bija noteikts:
               “[..] Minētie pasākumi jo īpaši var iekļaut pasākumus attiecībā uz katru krājumu vai krājumu grupu, lai ierobežotu zivju mirstību un zvejas darbību ietekmi uz vidi:

                        a)

                        pieņemot atjaunošanas plānus saskaņā ar 5. pantu;

                        b)

                        pieņemot apsaimniekošanas plānus saskaņā ar 6. pantu;

                  [..].”

         Regula (EK) Nr. 1342/2008

               7

               Padomes 2008. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1342/2008, ar ko izveido ilgtermiņa plānu mencu krājumiem un šo krājumu zvejniecībai un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2004 (OV L 348, 20. lpp., un labojums – OV 2010, L 231, 6. lpp.), Eiropas Savienības Padome pieņēma pēc Komisijas priekšlikuma un pēc apspriešanās ar Parlamentu, pamatojoties uz EK līguma 37. pantu.

               8

               Šīs regulas preambulas 7. un 9. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(7)

                        Lai nodrošinātu ar zvejas izraisīto mirstību saistīto mērķu sasniegšanu un veicinātu izmetumu samazināšanu, arī zvejas iespējas, izteiktas ar zvejas piepūli [intensitāti], ir jānosaka tādā līmenī, kas atbilst krājumu atjaunošanas daudzgadu stratēģijai. [..]

                  [..]

                        (9)

                        Nozvejas ierobežojumu [limitu] noteikšana un piešķiršana, minimālā līmeņa un piesardzības līmeņa noteikšana krājumiem un zvejas izraisītās mirstības līmeņa noteikšana, kā arī maksimāli pieļaujamās zvejas piepūles [intensitātes] noteikšana visām katras dalībvalsts zvejas piepūles [intensitātes] grupām un konkrētu kuģu grupu izslēgšana no šajā regulā noteiktā zvejas piepūles [intensitātes] režīma ir vissvarīgākie [KZP] pasākumi. [..]”

               9

               Minētās regulas 5. pantā ir izklāstīts mencu krājumu atjaunošanas plāna mērķis, kas ir nodrošināt “[šo] krājumu ilgtspējīgu izmantošanu, pamatojoties uz maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu”. Saskaņā ar šī 5. panta 2. un 3. punktu šo mērķi sasniedz, saglabājot noteiktu [zvejas izraisītās] mirstības koeficientu mencām.

               10

               Lai sasniegtu minēto mērķi, šīs pašas regulas 6.–10. pantā ir paredzēti specifiski noteikumi attiecībā uz ikgadēju kopējās pieļaujamās nozvejas (turpmāk tekstā – “KPN”) noteikšanu un tās 11.–17. pantā – noteikumi attiecībā uz zvejas intensitātes ierobežošanu.

               11

               It īpaši Regulas Nr. 1342/2008 redakcijā, kas bija spēkā, pirms tajā tika izdarīti grozījumi ar apstrīdēto regulu, 9. pantā bija paredzēti detalizēti noteikumi attiecībā uz KPN noteikšanu apstākļos, kad trūkst datu, ja tās 7. un 8. pantā paredzētie KPN noteikšanas noteikumi nevarēja tikt piemēroti pietiekami precīzas un reprezentatīvas informācijas trūkuma dēļ. Tāpat tās 12. pantā bija definēta maksimālās pieļaujamās zvejas intensitātes aprēķināšanas metode.

         Apstrīdētā regula

               12

               Apstrīdētas regulas preambulas 3.–5. apsvērumā ir noteikts:

                        “(3)

                        Zivsaimniecības zinātnes, tehnikas un ekonomikas komitejas (ZZTEK) sagatavotais zinātniskais izvērtējums par to, cik efektīvi darbojas mencu plāns, ir atklājis vairākas problēmas, kas ir saistītas ar mencu plāna struktūru un darbību. Neapšaubot mencu plāna mērķus, ZZTEK secināja, ka minētie mērķi, visticamāk, netiks sasniegti termiņā, kas atbilstu secinājumiem, kuri tika pieņemti 2002. gadā Johannesburgā notikušajā pasaules augstākā līmeņa sanāksmē par ilgtspējīgu attīstību, ja vien netiks novērstas nepilnības mencu plānā, kuras, inter alia, attiecas uz 9. un 12. panta piemērošanu.

                        (4)

                        [..] Lai gan bija paredzēts, ka automātiska ikgadēja KPN samazināšana par 25 % tiks piemērota tikai īpašos apstākļos no 2009. gada līdz 2012. gadam, tas kļuva par normu. Attiecīgi kopš mencu plāna stāšanās spēkā KPN attiecīgajiem apgabaliem ir ievērojami samazināta, un turpmāki automātiski samazinājumi nozīmētu faktisku mencu zvejas apturēšanu attiecīgajos apgabalos. ZZTEK sagatavotajā zinātniskajā izvērtējumā ieteikts, ka mencu plāna mērķu sasniegšanai būtu lietderīgāk pieļaut lielāku elastību, lai atspoguļotu zinātniskos ieteikumus katrā individuālā gadījumā. Tāpēc kā daļu no minētās elastības ir lietderīgi atļaut saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem pārtraukt KPN ikgadēju samazināšanu, vai jānosaka alternatīvs KPN apjoms, neapdraudot mencu plāna mērķu sasniegšanu.

                        (5)

                        [..] pieļaujamā zvejas piepūle [intensitātes] ir samazināta par 25 % gadā no 2009. gada līdz 2012. gadam apgabalos, kuriem ir piemērots 9. pants, un ievērojami samazināta apgabalos, kuriem piemēro 8. pantu. [..] Turpmāka automātisku ikgadēju samazinājumu piemērošana nesekmētu mencu plāna mērķu sasniegšanu, bet tai būtu ievērojama ekonomiska un sociāla ietekme uz flotes segmentiem, kuri izmanto tos pašus zvejas rīkus, taču principā zvejo citu sugu zivis, nevis mencas. Tādēļ būtu lietderīgi piemērot elastīgāku pieeju, kas ļautu pārtraukt zvejas piepūles [intensitātes] automātisku ikgadēju samazinājumu, neapdraudot mencu plāna mērķus.”

               13

               Apstrīdētās regulas preambulas 8. apsvērumā ir norādīti iemesli, kuru dēļ šī regula, ar kuru izdarīti grozījumi Regulas Nr. 1342/2008 9. un 12. pantā, tika pieņemta uz LESD 43. panta 3. punkta, nevis uz LESD 43. panta 2. punkta pamata.

               14

               Minētais apsvērums ir izteikts šādi:
               “Ar Regulas 9. un 12. panta grozījumiem izveido sīki izstrādātus noteikumus, ar kuriem nosaka zvejas iespējas, kas izteiktas kā KPN un zvejas piepūles [intensitātes] ierobežojumi [limiti]. Ar tiem piemēro [pielāgo] pašlaik zvejas iespēju noteikšanai piemērojamos noteikumus, negrozot mencu plāna mērķi. Tie attiecīgi ir pasākumi par KPN noteikšanu un piešķiršanu un zvejas piepūles [intensitātes] ierobežošanu, un tos nevar uzskatīt ne par noteikumiem, ar kuriem izveido zivsaimniecības kopējo tirgus organizāciju, ne par citiem noteikumiem, kas nepieciešami, lai sasniegtu [KZP] mērķus.”

               15

               Minētās regulas 1. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru ir aizstāts Regulas Nr. 1342/2008 9. pants, ir paredzēta KPN noteikšanas īpašā procedūra, saskaņā ar kuru:
               “1.   Ja trūkst informācijas, lai noteiktu KPN saskaņā ar 7. pantu, KPN mencu krājumiem Kategatā, ūdeņos uz rietumiem no Skotijas un Īrijas jūrā nosaka tādā apjomā, kāds norādīts zinātniskajā ieteikumā. Tomēr, ja zinātniskajā ieteikumā norādītais apjoms ir par vairāk nekā 20 % lielāks par iepriekšējā gada KPN, KPN nosaka apjomā, kas ir par 20 % lielāka nekā iepriekšējā gada KPN, vai ja zinātniskajā ieteikumā norādītais apjoms ir par vairāk nekā 20 % mazāks par iepriekšējā gada KPN, KPN nosaka apjomā, kas ir par 20 % mazāka nekā iepriekšējā gada KPN.
               2.   Atkāpjoties no 1. punkta, ja zinātniskos ieteikumos ir norādīts, ka nevajadzētu veikt specializētu zveju un ka:

                        a)

                        piezveja būtu jāsamazina vai būtu jāpanāk tās iespējami zemākais līmenis, un/vai

                        b)

                        mencas zveja būtu jāsamazina līdz iespējami zemākajam līmenim,
                        Padome var pieņemt lēmumu nākamajā gadā vai nākamajos gados nepiemērot KPN ikgadējo pielāgojumu, ar nosacījumu, ka noteiktā KPN ir paredzēta tikai piezvejai.

                  3.   Ja trūkst informācijas, lai KPN noteiktu saskaņā ar 8. pantu, KPN mencu krājumiem Ziemeļjūrā, Skagerakā un Lamanša austrumdaļā nosaka, mutatis mutandis piemērojot šā panta 1. un 2. punktu, ja vien apspriedēs ar Norvēģiju nevienojas par citādu KPN apjomu.
               4.   Ja zinātniskajā ieteikumā tiek norādīts, ka 8. panta 1. līdz 4. punktā izklāstīto noteikumu piemērošana nav atbilstīga šā plāna mērķu sasniegšanai, Padome var neatkarīgi no iepriekš minētajiem noteikumiem pieņemt lēmumu par alternatīvu KPN apjomu.”

               16

               Apstrīdētās regulas 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
               “[Regulas Nr. 1342/2008 12. panta 4. punktu] aizstāj ar šādu:
               “4.   Apkopotām zvejas piepūles [intensitātes] grupām, kuru procentuālā summārā kopējā nozveja, kas aprēķināta saskaņā ar 3. punkta d) apakšpunktu, ir vienāda ar 20 % vai lielāka, piemēro ikgadējus pielāgojumus. Attiecīgo grupu maksimāli pieļaujamo zvejas piepūli [intensitāti] aprēķina šādi:

                        a)

                        ja piemēro 7. vai 8. pantu, sākuma līmenim piemēro to pašu procentuālo pielāgojumu, kāds minētajos pantos noteikts zvejas izraisītajai mirstībai;

                        b)

                        ja piemēro 9. pantu, zvejas piepūlei [intensitātei] piemēro to pašu procentuālo pielāgojumu, kas piemērots KPN salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu.””

               17

               Apstrīdētās regulas 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1342/2008 12. pants tiek papildināts ar 6. punktu, ir noteikts:
               “Pievieno šādu punktu:
               “6.   Atkāpjoties no 4. punkta, ja maksimāli pieļaujamā zvejas piepūle [intensitāte] ir samazināta četrus gadus pēc kārtas, Padome var nolemt nākamajā gadā vai nākamajos gados maksimāli pieļaujamajai zvejas piepūlei [intensitātei] nepiemērot ikgadēju pielāgojumu.””

         Tiesvedības priekšvēsture

               18

               Komisija 2012. gada 12. septembrī iesniedza priekšlikumu Parlamenta un Padomes Regulai, ar ko groza Regulu Nr. 1342/2008, (COM(2012)498 final) ar mērķi šīs regulas normas izteikt labāk un tās padarīt skaidrākas.

               19

               Šis regulas priekšlikums tika pamatots ar LESD 43. panta 2. punktu, un tā mērķis bija novērst konkrētas grūtības saistībā ar Regulā Nr. 1342/2008 paredzētā mencu plāna ieviešanu. Tajā bija paredzēti šādi grozījumi:

                        —

                        grozījums minētās regulas 4. pantā, paskaidrojot metodi, kas jāpiemēro dalībvalstīm, lai aprēķinātu zvejas intensitātes limitus;

                        —

                        grozījums šīs pašas regulas 9. pantā, kas attiecas uz KPN noteikšanas metodi gadījumos, kad 7. un 8. pantā parastajiem gadījumiem paredzētie aprēķina noteikumi nevar tikt piemēroti nepietiekamas informācijas dēļ;

                        —

                        grozījums Regulas Nr. 1342/2008 11. pantā saistībā ar zvejas kuģu izslēgšanas no zvejas intensitātes pārvaldības režīma procedūras vienkāršošanu;

                        —

                        grozījums šīs regulas 12. pantā attiecībā uz zvejas intensitātes limitiem, kas pamatots ar to pašu elastīgas un individualizētas pieejas mērķi, uz kuru vērsts piedāvātais minētās regulas 9. panta grozījums;

                        —

                        grozījums šīs pašas regulas 12. pantā, lai pievienotu jaunu 6. punktu, ar kuru Padomei atļauts pārtraukt papildu maksimālās pieļaujamās zvejas intensitātes samazinājumu piemērošanu pēc šī maksimuma samazinājuma četru secīgu gadu laikā;

                        —

                        grozījums Regulas Nr. 1342/2008 13. pantā, lai izbeigtu interpretācijas atšķirības starp valodu versijām attiecībā uz vienu no nosacījumiem, kas ļauj gūt labumu no papildu zvejas intensitātes;

                        —

                        grozījums šīs regulas 14. pantā ar mērķi stiprināt dalībvalstu pienākumus, lai mazinātu augsto izmetumu līmeni un nodrošinātu efektīvu minētās regulas 11. un 13. pantā paredzēto atbalsta pasākumu efektīvu kontroli, un

                        —

                        grozījums šīs pašas regulas 32. pantā, ar kuru ieviests pants attiecībā uz komiteju procedūru.

               20

               2012. gada 19. decembrī, nepārņemot visus regulas priekšlikuma COM(2012) 498 final noteikumus, Padome, kā juridisko pamatu izraugoties LESD 43. panta 3. punktu, ar apstrīdēto regulu pieņēma vienīgi grozījumus attiecībā uz Regulas Nr. 1342/2008 9. un 12. pantu.

               21

               Par kādu Komisijas paziņojumu ir izdarīts ieraksts Padomes lauksaimniecības un zivsaimniecības sanāksmes, kuras laikā tika pieņemta apstrīdētā regula, protokolā. Šis paziņojums ir izteikts šādi:

               22

               Apstrīdētā regula Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tika publicēta 2012. gada 21. decembrī, un tā stājās spēkā 2012. gada 22. decembrī.

               23

               Uzskatot, ka minētā regula tikusi pieņemta uz kļūdaina juridiskā pamata un ka tā bija jāpieņem uz LESD 43. panta 2. punkta pamata, Parlaments lietā C‑124/13 un Komisija lietā C‑125/13 cēla šīs prasības.

         Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

               24

               Parlaments un Komisija lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto regulu un piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Komisija lūdz arī atstāt spēkā šīs regulas sekas uz saprātīgu laikposmu pēc šī sprieduma pasludināšanas vai ilgākais – vienu pilnu gadu no 1. janvāra pēc šī sprieduma pasludināšanas.

               25

               Padome lūdz Tiesu noraidīt prasību un piespriest Parlamentam un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Pakārtoti, ja Tiesa atceltu minēto regulu, Padome lūdz, piemērojot LESD 264. pantu, atstāt spēkā tās sekas.

               26

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 19. aprīļa rīkojumu lietas C‑124/13 un C‑125/13 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī galīgā nolēmuma pieņemšanai.

               27

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 11. septembra lēmumu Spānijas Karalistei, Francijas Republikai un Polijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

         Par prasībām

               28

               Lietā C‑124/13 Parlaments izvirza vienu pamatu saistībā ar kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz LESD 43. panta 3. punkta kā apstrīdētās regulas juridiskā pamata izvēli.

               29

               Šis pamats iedalās divās daļās. Ar pirmo daļu Parlaments apgalvo, ka katrs daudzgadu plāns, kāds aplūkots šajā lietā, kā instruments zivsaimniecības krājumu saglabāšanai un pārvaldībai veidojot veselumu, kas ietver vienīgi tiesību normas KZP ilgtspējas un saglabāšanas mērķu īstenošanai un kas tādējādi esot jāpieņem kopumā saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu. Ar otro daļu Parlaments apgalvo, ka priekšlikums COM(2012) 498 final esot bijis jāpieņem kopumā, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu. Sašķeļot šo priekšlikumu un ar minēto regulu pieņemot tikai atsevišķus Komisijas piedāvātos grozījumus, Padome esot izvēlējusies procesuālu līdzekli, neievērojot Tiesas judikatūru attiecībā uz Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēli.

               30

               Lietā C‑125/13 Komisija izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz LESD 43. panta 3. punkta kā apstrīdētās regulas juridiskā pamata izvēli. Otrais pamats ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz Padomes piemēroto procedūru, ar kuru no šīs regulas pieņemšanas nepamatoti esot izslēgts gan Parlaments, gan Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja. Trešais pamats ir saistīts ar Komisijas regulas priekšlikuma sagrozīšanu, pārkāpjot tās ekskluzīvās iniciatīvas tiesības.

         Lietas dalībnieku argumenti

               31

               Ar Parlamenta vienīgā prasības pamata pirmo daļu un Komisijas pirmo prasības pamatu šīs iestādes apgalvo, ka Padome esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdēto regulu pieņemot, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, nevis uz tā 2. punktu.

               32

               Tās uzskata, ka pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā LESD 43. panta 3. punkts ir uzskatāms par atkāpi no šī panta 2. punktā paredzētās parastās likumdošanas procedūras un tādējādi šis 3. punkts attiecībā uz tā piemērošanas jomu ir jāinterpretē šauri. Līdz ar to tikai tādus pasākumus, ar ko skaidri paredz “konkrētu zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu”, varot pieņemt uz minētā 3. punkta pamata. Savukārt, ja ar tiesību aktu sasniedzamais no KZP izrietošais mērķis būtu cits, nevis vienkārša zvejas kvotu piešķiršana, tas būtu jāpieņem uz LESD 43. panta 2. punkta pamata.

               33

               Šajā ziņā prasītāji uzskata, ka šī pēdējā minētā tiesību norma norāda uz parasto likumdošanas procedūru kā parastu lēmumu pieņemšanas procedūru, lai pieņemtu tiesību normas, kas nepieciešamas KZP mērķu sasniegšanai, lai gan LESD 43. panta 3. punktā Padomei ir piešķirta vienīgi specifiska ierobežota kompetence pieņemt sui generis neleģislatīvus īstenošanas tiesību aktus attiecībā uz KPN noteikšanu.

               34

               Tādējādi prasītāji uzskata, ka vārdi “pasākumi [..] par zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu”, kas ietverti LESD 43. panta 3. punktā, esot jāinterpretē tādējādi, ka Padome, pamatojoties uz šo tiesību normu, var pieņemt nevis pasākumus, lai sekmētu KZP mērķu sasniegšanu, bet vienīgi neleģislatīvas regulas vai īstenošanas aktus attiecībā uz zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu. Proti, kā izriet no pamatregulas 3. panta q) punkta, ar “zvejas iespējām” ir jāsaprot “skaitliski noteiktas juridiskas zvejas tiesības, kas izteiktas kā nozveja un/vai zvejas intensitāte”.

               35

               Tā tas neesot apstrīdētās regulas gadījumā. Proti, no pamatregulas preambulas 7. apsvēruma, kā arī no tās 5. un 6. panta un Regulas Nr. 1342/2008 5. panta izrietot, ka daudzgadu plānu, proti, atjaunošanas un pārvaldības plānu, sasniedzamais mērķis esot saglabāt zivju krājumus un tādējādi dot izšķirošu ieguldījumu KZP galvenā mērķa īstenošanā, proti, tās krājumu ilgtspējīgai izmantošanai.

               36

               Līdz ar to, tā kā daudzgadu plāni esot uzskatāmi par instrumentiem, kas ļauj īstenot KZP mērķus, tiesību akti, ar kuriem ieviesti vai grozīti šie plāni, tādi kā apstrīdētā regula, LESD 43. panta 2. punkta izpratnē esot uzskatāmi par “vajadzīgiem” KZP mērķu sasniegšanai un tādējādi tie esot jāpieņem saskaņā ar šajā tiesību normā paredzēto parasto likumdošanas procedūru.

               37

               Prasītāji piebilst, ka ar minēto regulu groza leģislatīvās normas, kas pieņemtas, pamatojoties uz EKL 37. pantu, kurš pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā veidoja vispārēju juridisku pamatu leģislatīvo aktu zvejas jomā pieņemšanai. Tā kā šī tiesību norma tika aizstāta ar LESD 43. panta 2. punktu, ņemot vērā procedūru paralēlismu, attiecībā uz visu leģislatīvo aktu pieņemšanu šajā jomā bija jāpiemēro šajā pēdējā minētajā tiesību normā paredzētā parastā likumdošanas procedūra. Tāpat, ciktāl pamatregulas 20. pants tika pārņemts LESD 43. panta 3. punktā, šī pēdējā minētā tiesību norma esot jāpiemēro neleģislatīvu aktu pieņemšanā.

               38

               Padome, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, Francijas Republika un Polijas Republika, noraida prasītāju argumentus, apgalvojot, ka apstrīdētā regula esot uzskatāma par pasākumu attiecībā uz zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu un ka tā tātad esot pamatoti pieņemta uz LESD 43. panta 3. punkta pamata.

               39

               Šajā ziņā Padome vispirms norāda, ka prasītāju interpretācija attiecībā uz LESD 43. panta 3. punkta piemērošanu nerod nekādu pamatojumu LESD. Proti, LESD 43. panta 2. un 3. punkts, kas tika ieviesti ar Lisabonas līgumu, aizstāja vienīgo tiesību normu, kas bija juridiskais pamats visa veida tiesību aktu pieņemšanai lauksaimniecības un zivsaimniecības jomās, proti, EKL 37. pantu. Šī iemesla dēļ vien prasītāji nevarot apgalvot, ka katru reizi, kad EKL 37. pants tika izmantots pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, vēlāk būtu automātiski jāpiemēro LESD 43. panta 2. punkts.

               40

               Turklāt Padome apgalvo, ka, LESD 43. panta 3. punktā apzināti izmantojot vārdus “pasākumi par” zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu, LESD autori šīs tiesību normas piemērošanas jomā vēlējās iekļaut pasākumus, kas pārsniedza zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu šaurā nozīmē. Pārāk šaura interpretācija, ar kuru no šīs tiesību normas piemērošanas jomas izslēdz noteiktus LESD 43. panta 3. punktā skaidri identificētos pasākumus, apdraudot Padomei ar to piešķirtās prerogatīvas un neievērojot institucionālā līdzsvara pamatnormas, kas paredzētas LES 13. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru “katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem [..]”.

               41

               Tādējādi Padome noraida prasītāju argumentus, saskaņā ar kuriem, kad pasākums var tikt uzskatīts par vajadzīgu, lai sasniegtu KZP mērķus, šis pasākums obligāti ir jāpieņem saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu. Proti, LESD 43. panta 2. un 3. punkts veidojot autonomus juridiskos pamatus, kas noteikti primārajos tiesību aktos, tādējādi šī 3. punkta piemērošana nevar tikt pakļauta nevienam nosacījumam, tādam kā tiesību akta iepriekšēja pieņemšana saskaņā ar minēto 2. punktu.

               42

               Līdz ar to Padome norāda, ka Regulas Nr. 1342/2008 9. panta un 12. panta 4. un 6. punkta grozījumu, kas ieviesti ar apstrīdētās regulas 1. pantu, piemērošana tieši, obligāti un automātiski ietekmē zvejas iespēju noteikšanas un piešķiršanas darbību. Prasītāji tātad nevar pamatoti apgalvot, ka šie grozījumi skar daudzgadu plāna mencām mērķi, kas joprojām ir definēts Regulas Nr. 1342/2008 5. pantā, kurā nav tikuši izdarīti grozījumi. Tieši pretēji, kā skaidri izriet no apstrīdētās regulas mērķu un satura analīzes, minēto grozījumu mērķis ir pielāgot līdzekļus šī mērķa īstenošanai, proti, noteikumus par KPN noteikšanu un zvejas intensitātes limitiem.

         Tiesas vērtējums

               43

               Ar Parlamenta vienīgā pamata pirmo daļu un Komisijas pirmo pamatu šīs iestādes apgalvo, ka Padome esot kļūdaini izvēlējusies juridisko pamatu, apstrīdēto regulu pieņemot uz LESD 43. panta 3. punkta, nevis LESD 43. panta 2. punkta pamata.

               44

               Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, kā izriet no LESD 43. panta 2. punkta formulējuma, ka Parlamentam un Padomei saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru ir jāpieņem “noteikumi, kas vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai”.

               45

               Turklāt saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu Padome pēc Komisijas priekšlikuma paredz pasākumus par cenu, nodevu, atbalsta un kvantitatīvo ierobežojumu noteikšanu, kā arī par zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu.

               46

               Ir arī jāatgādina, ka par attiecīgajām LESD 43. panta 2. un 3. punkta piemērošanas jomām Tiesa jau ir lēmusi spriedumā Parlaments un Komisija/Padome (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400).

               47

               Lietās, kurās pieņemts minētais spriedums, Tiesai bija jāpārbauda, vai Padome varēja pamatoti, balstoties uz LESD 43. panta 3. punktu, pieņemt 2011. gada 16. decembra Lēmumu 2012/19/ES par to, lai Eiropas Savienības vārdā apstiprinātu Deklarāciju par to, ka zvejas kuģiem, kuri kuģo ar Venecuēlas Bolivāra Republikas karogu, piešķir zvejas iespējas ES ūdeņos Francijas Gviānas piekrastes ekskluzīvajā ekonomikas zonā (OV 2012, L 6, 8. lpp.).

               48

               Lai gan faktiskā un juridiskā kontekstā, kas atšķiras no šajā lietā aplūkotā, Tiesa minētā sprieduma 50. punktā tostarp norādīja, ka, pieņemot noteikumus saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu, ir obligāti jāvērtē, vai šie noteikumi ir “nepieciešami”, lai varētu sasniegt ar LESD reglamentēto kopējo politiku mērķus tā, ka šī pieņemšana ietver politisku lēmumu, kura pieņemšana ir jāatstāj Savienības likumdevēja ziņā. Turpretī to pasākumu pieņemšanai, kas attiecas uz zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu, nav nepieciešams šāds izvērtējums, jo šādiem pasākumiem ir galvenokārt tehnisks raksturs un tos ir paredzēts pieņemt, lai īstenotu noteikumus, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu.

               49

               Tiesa no tā šī paša sprieduma 78.–81. punktā secināja, ka Padome ir pieļāvusi kļūdu, Lēmumu 2012/19 pieņemot uz LESD 43. panta 3. punkta pamata. Proti, tā kā ar šo lēmumu zvejas kuģiem, kas peld ar Venecuēlas karogu, tika piešķirta piekļuve Savienības ūdeņiem, nevis vienkārši zvejas iespējas, tā pieņemšana ietvēra politisku lēmumu, kam bija jāpiemēro LESD 43. panta 2. punktā paredzētā parastā likumdošanas procedūra.

               50

               No sprieduma lietā Parlaments un Komisija/Padome (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400) izriet, ka pasākumiem, kas ietver Savienības likumdevēja ziņā atstāto politisko izvēli, to obligātā rakstura dēļ, lai sasniegtu ar lauksaimniecības un zivsaimniecības kopējām politikām saistītos mērķus, ir jābūt balstītiem uz LESD 43. panta 2. punktu.

               51

               Tādējādi šo lietu mērķiem ir jāpārbauda, vai LESD 43. panta 3. punkta piemērošanas joma ir jāierobežo tikai ar pasākumiem, kuru mērķis ir zvejas iespēju noteikšana un piešķiršana.

               52

               Šajā ziņā, kā apgalvo Padome, nav jāvērtē, ņemot vērā paralēlismu, to prerogatīvu saturs, kuras šai iestādei ir piešķirtas ar minēto 3. punktu, saistībā ar kompetencēm, kas tai saskaņā ar LESD 291. pantu ir paredzētas īstenošanas pasākumu jomā.

               53

               Proti, kā Tiesa tostarp ir vairākkārt norādījusi, kompetence pieņemt tādus īstenošanas aktus parasti ir piešķirta Komisijai un saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu Padomes ziņā var tikt atstāta tikai izņēmuma kārtā “īpašos, pienācīgi pamatotos gadījumos”, kā arī šajā tiesību normā skaidri paredzētos konkrētos gadījumos, kas attiecas vienīgi uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku (šajā ziņā skat. spriedumus Parlaments/Padome, C‑133/06, EU:C:2008:257, 47. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Komisija/Parlaments un Padome, C‑88/14, EU:C:2015:499, 30. punkts).

               54

               Līdz ar to, lai gan ir taisnība, ka ar LESD 43. panta 3. punktu Padomei ir piešķirta kompetence pieņemt tostarp īstenošanas aktus attiecīgajā jomā, tomēr šie akti pilnīgi un vienkārši nesakrīt ar LESD 291. panta 2. punktā paredzētajiem.

               55

               Tāpat nevar tikt atbalstīts prasītāju arguments attiecībā uz EKL 37. pantā un LESD 43. panta 2. punktā paredzētās parastās likumdošanas procedūras piemērošanu attiecībā uz visu jomu, uz kuru līdz ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā attiecās 37. pants.

               56

               Šis pēdējais minētais pants, kurš pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā bija juridisks pamats visa veida tiesību aktu lauksaimniecības un zivsaimniecības jomās pieņemšanai, atļāva Padomei, lemjot ar kvalificētu balsu vairākumu, pieņemt tiesību aktus, lai nodrošinātu tostarp KZP ieviešanu pēc Komisijas priekšlikuma un pēc vienkāršas apspriešanās ar Parlamentu.

               57

               Tomēr šis pēdējais pants turpmāk tika aizstāts ar LESD 43. panta 2. un 3. punktu. Līdz ar to Komisijas konstatētā paralēle starp EKL 37. panta un LESD 43. panta 2. punktu ir jāvērtē, ņemot vērā savstarpējo sakarību starp šo pēdējo minēto tiesību normu un LESD 43. panta 3. punktu.

               58

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka LESD 43. panta 2. un 3. punktam ir atšķirīgi mērķi un katram no tiem ir specifiska piemērošanas joma, tādējādi tie var tikt izmantoti atsevišķi, lai pamatotu saistībā ar KZP noteikto pasākumu pieņemšanu, ņemot vērā, ka, kad Padome pieņem tiesību aktus, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, tai ir jārīkojas, ievērojot tās kompetenču robežas, kā arī attiecīgā gadījumā – atbilstošās tiesību normas, kas jau pieņemtas, piemērojot LESD 43. panta 2. punktu.

               59

               No iepriekš minētā izriet, ka LESD 43. panta 3. punkta piemērošanas jomā var ietilpt pasākumi, kas neietver vienīgi zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu, ja vien šie pasākumi neietver politisku izvēli, kas atstāta Savienības likumdevēja ziņā, tādēļ, ka tie ir vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai.

               60

               Tātad tieši šo apsvērumu gaismā ir jāpārbauda, vai Padome, pieņemot apstrīdēto regulu, pamatoti piemēroja LESD 43. panta 3. punktu kā juridisko pamatu.

               61

               Šajā gadījumā apstrīdētās regulas mērķis, kā izriet no regulas priekšlikuma COM(2012) 498 final, ir grozīt Regulu Nr. 1342/2008, lai uzlabotu un skaidrotu šīs regulas normas.

               62

               Šajos apstākļos pirms ar apstrīdēto regulu izdarīto grozījumu satura vērtējuma ir jāatgādina juridiskais konteksts, kurā iekļaujas Regula Nr. 1342/2008.

               63

               Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 70. punktā, KZP galvenais mērķis ir nodrošināt dzīvo ūdens resursu ilgtspējīgu izmantošanu, līdzsvaroti ņemot vērā vides, saimnieciskus un sociālus aspektus.

               64

               Šajā ziņā atbilstoši pamatregulas 2. panta 1. punkta otrajai daļai Savienība piemēro piesardzības pieeju, daudzgadu plānu ietvaros pieņemot specifiskus pasākumus, kuru mērķis ir aizsargāt un saglabāt ūdeņu dzīvos resursus, nodrošināt to ilgtspējīgu izmantošanu un līdz minimumam samazināt zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām.

               65

               It īpaši, pirmkārt, minētās regulas 5. pantā ir paredzēts, ka Padome prioritāri pieņem daudzgadu atjaunošanas plānus zivsaimniecībām, kas izmanto krājumus, kuri pārsniedz drošas bioloģiskās robežas, lai ļautu šiem krājumiem atjaunoties un sasniegt līmeni, kas iekļaujas šajās robežās.

               66

               Otrkārt, šīs pašas regulas 6. pantā Padomei atļauts pieņemt daudzgadu apsaimniekošanas plānus, lai uzturētu krājumus drošās bioloģiskās robežās, ja šīs robežas ir sasniegtas.

               67

               Regula Nr. 1342/2008 iekļaujas šajā juridiskajā kontekstā. Tā kā tā pieņemta, pamatojoties uz EKL 37. pantu, tajā paredzēts plašs specifisku saglabāšanas pasākumu klāsts, lai atbalstītu noteiktu mencu krājumu ilgtspējīgu pārvaldību.

               68

               Saskaņā ar minētās regulas 5. pantu šajā pašā regulā paredzētā atjaunošanas plāna mērķis ir panākt mencu krājumu ilgtspējīgu izmantošanu, pamatojoties uz maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu, saglabājot noteiktu konkrēto zivju mirstības līmeni.

               69

               Lai sasniegtu šo mērķi, Regulas Nr. 1342/2008 6.–10. pantā ir paredzēti noteikumi attiecībā uz KPN ikgadējās noteikšanas metodi un šīs regulas 11.–17. pantā paredzēti noteikumi attiecībā uz ikgadējās zvejas intensitātes limitiem.

               70

               It īpaši šo lietu izspriešanas mērķiem, pirmkārt, minētās regulas 9. pantā ir paredzēta specifiska KPN noteikšanas procedūra, kad 7. un 8. pantā paredzētie KPN noteikšanas vispārējie noteikumi nevar tikt piemēroti pietiekami precīzas un reprezentatīvas informācijas neesamības dēļ. Otrkārt, šīs pašas regulas 12. pantā ir paredzēti detalizēti noteikumi dalībvalsts veicamās zvejas intensitātes iedalīšanai.

               71

               Kā izriet no apstrīdētās regulas preambulas 3. apsvēruma, zivsaimniecības zinātnes, tehnikas un ekonomikas komitejas sagatavotais zinātniskais novērtējums par to, cik efektīvi darbojas mencu plāns, ir atklājis vairākas problēmas, kas ir saistītas ar šī plāna struktūru un darbību. Šī komiteja secināja, ka minētā plāna mērķi, visticamāk, netiks sasniegti laikposmā, kas atbilstu secinājumiem, kas tika pieņemti 2002. gadā Johannesburgā notikušajā pasaules augstākā līmeņa sanāksmē par ilgtspējīgu attīstību, ja vien šajā plānā netiks novērstas nepilnības, kuras arī attiecas uz Regulas Nr. 1342/2008 9. un 12. panta piemērošanu.

               72

               It īpaši attiecībā uz minēto 9. pantu no apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvēruma izriet, ka tādēļ, ka laikposmā no 2009. gada līdz 2012. gadam tika piemērota šajā pašā pantā paredzētā automātiskā KPN samazināšana par 25 %, kopš mencu plāna stāšanās spēkā KPN attiecīgajiem apgabaliem bija ievērojami samazināta un turpmāki automātiski samazinājumi nozīmētu faktisku mencu zvejas apturēšanu minētajos apgabalos.

               73

               Tādējādi ar apstrīdēto regulu jūtami tika reformēta Regulas Nr. 1342/2008 9. pantā paredzētā specifiskā KPN ikgadējās noteikšanas procedūra mencu krājumiem, noteiktos gadījumos ļaujot, kā paredzēts apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērumā, lielāku elastību zvejas iespēju noteikšanā un piešķiršanā, lai konkrētos gadījumos ņemtu vērā zinātniskos atzinumus. Šis mehānisms aizstāj KPN automātisku samazināšanu, kas sākotnēji paredzēta Regulā Nr. 1342/2008, gadījumā, ja trūktu pietiekami precīza un reprezentatīva informācija, kad KPN noteikšanas vispārējie noteikumi nevar tikt piemēroti.

               74

               Attiecībā uz Regulas Nr. 1342/2008 12. pantu apstrīdētās regulas preambulas 5. apsvērumā arī ir konstatēta nopietna pieļaujamās zvejas intensitātes attiecīgajos apgabalos samazināšanās laikposmā no 2009. līdz 2012. gadam. Saskaņā ar šo apsvērumu turpmāka automātisku ikgadēju samazinājumu piemērošana nesekmētu mencu plāna mērķu sasniegšanu, bet tai būtu ievērojama ekonomiska un sociāla ietekme uz flotes segmentiem, kuri izmanto galvenos mencu zvejas rīkus, taču principā zvejo citu sugu zivis, nevis mencas.

               75

               Līdz ar to noteikumi attiecībā uz zvejas intensitātes ierobežošanu tika būtiski pārskatīti, tostarp ieviešot procedūru, kas veido atkāpi no procedūras attiecībā uz zvejas intensitātes konstatēšanu, pamatojoties uz nepietiekamu informāciju, kas paredzēta Regulas Nr. 1342/2008 12. panta 4. punktā.

               76

               Turklāt ir jāuzsver, ka Regulas Nr. 1342/2008 9. panta 2. punkts, kāds tas aizstāts ar apstrīdētās regulas 1. panta 1. punktu, kā arī Regulas Nr. 1342/2008 12. panta 6. punkts, kāds tas ieviests ar apstrīdētās regulas 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu, Padomei piešķir lēmumpieņemšanas kompetenci, lai apturētu KPN vai zvejas intensitātes limitu ikgadējo pielāgošanu šajās tiesību normās noteiktajos gadījumos.

               77

               Lai gan ir taisnība, kā Padome norādīja apstrīdētās regulas preambulas 8. apsvērumā, lai pamatotu LESD 43. panta 3. punkta kā šīs regulas juridiskā pamata piemērošanu, ka no apstrīdētās regulas 1. panta izrietošie Regulas Nr. 1342/2008 9. un 12. panta grozījumi neskar Regulas Nr. 1342/2008 5. pantā paredzēto mencu krājumu daudzgadu atjaunošanas plāna mērķi, šis apstāklis pats par sevi nav pietiekams, lai uzskatītu, ka šīs izmaiņas var tikt pamatoti pieņemtas uz šīs LESD normas pamata.

               78

               Proti, šajā nolūkā, kā norādīts šī sprieduma 59. punktā, ir jāpārbauda, vai apstrīdētā regula nav ietvērusi politisku izvēli, kas atstāta Savienības likumdevēja ziņā, tādēļ, ka konkrētie grozījumi ir vajadzīgi KZP mērķu sasniegšanai, kas būtu prasījis, lai tā tiktu pieņemta uz LESD 43. panta 2. punkta pamata.

               79

               Šajā gadījumā Regulas Nr. 1342/2008 9. un 12. panta grozījumi, kas ieviesti ar apstrīdēto regulu un aplūkoti šī sprieduma 70.–76. punktā, pretēji tam, ko norāda Padome, ne tikai paredz zvejas iespēju faktisko noteikšanu un piešķiršanu specifiskos apstākļos reizi gadā, bet ar to arī pieņemts vispārējs KPN un zvejas intensitātes limitu noteikšanas mehānisms, lai izskaustu trūkumus, kuri izriet no automātiskas samazināšanas noteikumu piemērošanas, kas apdraudēja mencu krājumu atjaunošanas daudzgadu plāna mērķu īstenošanu.

               80

               Tādējādi minētie grozījumi definē juridisku ietvaru, kurā nosaka un piešķir zvejas iespējas. Tās tādējādi izriet no politiskas izvēles, kurai ir ilgtermiņa ietekme uz mencu krājumu atjaunošanas daudzgadu plānu.

               81

               No tā izriet, ka konkrētie grozījumi ir uzskatāmi par tiesību normām, kas vajadzīgas KZP mērķu sasniegšanai. Līdz ar to šo grozījumu pieņemšana bija jāreglamentē ar LESD 43. panta 2. punktā paredzēto likumdošanas procedūru.

               82

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Parlamenta vienīgā pamata pirmā daļa un Komisijas pirmais pamats ir jāapmierina.

               83

               Tādējādi apstrīdētā regula ir jāatceļ un nav nepieciešams vērtēt pārējos pamatus, ko savu prasību pamatojumam izvirzījuši Parlaments un Komisija.

         Par prasību saglabāt apstrīdētās regulas sekas laikā

               84

               Padome un Komisija, kuras atbalsta Spānijas Karaliste un Francijas Republika, lūdz Tiesu gadījumā, ja tā atceltu apstrīdēto regulu, saglabāt tās sekas. Šajā ziņā Komisija precizē, ka sekas ir jāsaglabā saprātīgā laikposmā, kas nevar pārsniegt divpadsmit mēnešus no 1. janvāra pēc šī sprieduma pasludināšanas.

               85

               Atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai Tiesa, ja uzskata par vajadzīgu, var noteikt, kuras no atceltā tiesību akta sekām jāuzskata par galīgām.

               86

               Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, ņemot vērā iemeslus, kas attiecas uz tiesisko noteiktību, šāda tiesību akta sekas var atstāt spēkā it īpaši tad, ja tā atcelšanas tūlītējā ietekme izraisītu nopietnu nelabvēlīgu ietekmi uz iesaistītajām personām un ja apstrīdētā tiesību akta likumība ir apstrīdēta nevis tā mērķa vai satura dēļ, bet tā autora kompetences neesamības dēļ vai tāpēc, ka ir noticis būtisku procedūras noteikumu pārkāpums. Šie iemesli ietver it īpaši kļūdu, kas pieļauta attiecībā uz apstrīdētā tiesību akta juridisko pamatu (skat. spriedumu Parlaments un Komisija/Padome, C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400, 90. punkts un tajā minētā judikatūra).

               87

               Šajā gadījumā ir jānorāda, ka atbilstoši apstrīdētās regulas 2. pantam tā stājās spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, kas notikusi 2012. gada 21. decembrī.

               88

               Tā kā ar minēto regulu sasniedzamais mērķis ir zvejas resursu ilgtspējīga saglabāšana un izmantošana KZP ietvaros, tās atcelšanai ar tūlītēju iedarbību var būt smagas sekas uz šīs politikas īstenošanu un attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem.

               89

               Šādos apstākļos pastāv būtiski tiesiskās noteiktības apsvērumi, kas attaisno to, lai Tiesa apmierinātu lietas dalībnieku lūgumu atstāt spēkā apstrīdētās regulas sekas. Turklāt ir jānorāda, ka ne Parlaments, ne Komisija nav apstrīdējusi šī lēmuma likumību attiecībā uz tā mērķi vai saturu, tādējādi šajā ziņā nepastāv šķērslis, kas varētu kavēt Tiesu pieņemt šādu lēmumu par seku atstāšanu spēkā.

               90

               Līdz ar to ir jāsaglabā šīs pašas regulas sekas, līdz – saprātīgā termiņā, kas nevar pārsniegt divpadsmit mēnešus no 1. janvāra pēc šī sprieduma pasludināšanas, – stāsies spēkā jauna regula, kas pieņemta uz piemērota juridiskā pamata, proti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               91

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments un Komisija ir prasījuši piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī reglamenta 140. panta 1. punktu Spānijas Karaliste, Francijas Republika un Polijas Republika, kas ir personas, kuras iestājušās šajās lietās, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Padomes 2012. gada 19. decembra Regulu (ES) Nr. 1243/2012, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1342/2008, ar ko izveido ilgtermiņa plānu mencu krājumiem un šo krājumu zvejniecībai;

                           2)

                           saglabāt Regulas Nr. 1243/2012 sekas, līdz – saprātīgā termiņā, kas nevar pārsniegt divpadsmit mēnešus no 1. janvāra pēc šī sprieduma pasludināšanas, – stāsies spēkā jauna regula, kas pieņemta uz piemērota juridiskā pamata, proti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu;

                           3)

                           Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

                           4)

                           Spānijas Karaliste, Francijas Republika un Polijas Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 13. februāra spriedums.#Crono Service scarl u.c. un Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori pret Roma Capitale un Regione Lazio.#Tribunale amministrativo regionale per il Lazio lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 49., 101. un 102. pants – Autonomas ar autovadītāju pakalpojumi – Pilnībā iekšēja situācija – Tiesas kompetence – Pieņemamības nosacījumi.#Apvienotās lietas C‑419/12 un C‑420/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2014. gada 13. februārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 49., 101. un 102. pants — Autonomas ar autovadītāju pakalpojumi — Pilnībā iekšēja situācija — Tiesas kompetence — Pieņemamības nosacījumi”
      Apvienotās lietas C‑419/12 un C‑420/12
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 20. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 14. septembrī, tiesvedībā

            Crono Service scarl u.c. (C‑419/12),

            Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori
          (C‑420/12)
      pret

            Roma Capitale ,

            Regione Lazio
          (C‑420/12),
      piedaloties

            UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi u.c.,

            Codacons – Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori
          (C‑420/12).
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre A. Imppellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 19. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Crono Service scarl u.c. vārdā – P. Troianiello, avvocato,

               —

                  Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori vārdā – M. Piancatelli un V. Porro, avvocati,

               —

                  Roma Capitale vārdā – R. Rocchi un A. Rizzo, avvocati,

               —

                  UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi u.c. vārdā – N. Moravia un M. Giustiniani, avvocati,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – F. Moro un J. Hottiaux, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2013. gada 26. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LES 3. panta, LESD 3.–6., 49., 101., un 102. panta interpretāciju.

               2

               Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar diviem strīdiem starp, no vienas puses, Crono Service scarl un 111 prasītājiem pret Roma Capitale un, no otras puses, Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori pret Roma Capitale [Romas pilsētu] un Regione Lazio [Lacio reģionu] par autonomas ar autovadītāju (“noleggio con conducente”, turpmāk tekstā – “autonoma ar autovadītāju”) tiesisko regulējumu.

         Itālijas tiesības

         Valsts tiesiskais regulējums

               3

               1992. gada 15. janvāra Likuma Nr. 21 ar nosaukumu “Pamatlikums attiecībā uz neregulāriem personu autopārvadājumiem, veicot autotransporta sabiedriskos pakalpojumus” (1992. gada 23. janvāraGURI Nr. 18), kas grozīts ar 2008. gada 30. decembra Dekrētlikumu Nr. 207 (2008. gada 31. decembraGURI Nr. 304), kurš savukārt pārveidots par likumu ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2009. gada 27. februāra Likumu Nr. 14 (2009. gada 28. janvāraGURI kārtējais pielikums Nr. 49, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 21/1992”), 1. pantā “neregulārie sabiedriskie transporta pakalpojumi” ir definēti kā “tādi, kas tiek veikti ar kolektīvu vai individuālu personisko transportu ar uzdevumu veikt vai atbalstīt regulāro sabiedrisko transportu”.

               4

               Likuma Nr. 21/1992 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Autonoma [..] ar autovadītāju ir adresēta īpašam pasažierim, kas izsaka autonomas uzņēmumam šādu prasību, lai saņemtu pakalpojumu, kura ilgums un maršruts ir noteikti.
               2.   Attiecīgie transportlīdzekļi ir jānovieto šajā autonomas uzņēmumā [..].
               3.   Pārvadātāja juridiskajai adresei un autonovietnei jāatrodas tikai un vienīgi atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā.”

               5

               Šī likuma 4. pantā ir noteikts, ka “reģioni pēc to kritēriju noteikšanas, kas ir jāievēro pašvaldībām, pieņemot noteikumus par neregulāro sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanu, deleģē vietējām pašvaldībām administratīvās izpildes funkcijas [..], lai gūtu vispārēju priekšstatu par neregulāro sabiedrisko transportu kopumā saistībā ar citiem transporta veidiem ekonomiskās un teritoriālās plānošanas ietvaros” un ka, “ievērojot reģionālo tiesisko regulējumu, vietējās pašvaldības, kam ir deleģētas administratīvās funkcijas [..], regulē neregulāro sabiedrisko transporta pakalpojumu sniegšanu ar īpašiem noteikumiem, konkrētāk, tādiem noteikumiem, kas ir saskaņoti reģionālā līmenī lielākas racionalizācijas un efektivitātes nolūkā”.

               6

               Minētā likuma 5. panta 1. punktā ir norādīts:
               “Pašvaldības, pieņemot noteikumus attiecībā uz neregulāro sabiedriskā transporta pakalpojumu īstenošanu, definē:

                        a)

                        katram pakalpojumam paredzēto transportlīdzekļu skaitu un veidu [..];

                  [..]

                        d)

                        kritērijus un nosacījumus licences taksometru pakalpojumu sniegšanai un atļaujas autonomai [..] ar autovadītāju izsniegšanai.”

               7

               Likuma Nr. 21/1992 5.a pantā ar nosaukumu “Piekļuve citu pašvaldību teritorijai” pašvaldībām ir atļauts ierobežot citu pašvaldību izsniegto atļauju īpašniekiem piekļuvi to teritorijai vai īpaši to ierobežotas satiksmes zonām (“Zone a traffico limitato”, turpmāk tekstā – “ZTL”), “ar iepriekšējas saziņas starpniecību un tiktāl, ciktāl tie apņemas ievērot un izpildīt šī likuma operatīvās prasības un ja tie nodot datus par pakalpojumu, kas ir saziņas priekšmets un/vai par ko tiek maksāta piekļuves maksa”.

               8

               Saskaņā ar Likuma Nr. 21/1992 8. pantu:
               “1.   Pašvaldību administrācija publiskā iepirkuma procedūrā izsniedz licences taksometru pakalpojumu sniegšanai un atļaujas nodarboties ar autonomu [..] ar autovadītāju personām, kam pieder transportlīdzeklis [..] vai kuru rīcībā tas ir, pamatojoties uz līzingu; šīs personas var to nodrošināt pašas vai apvienojoties.
               2.   Licence vai atļauja attiecas tikai uz vienu transportlīdzekli [..]. Viena persona var [..] saņemt vairākas atļaujas, lai nodarbotos ar autonomu ar autovadītāju [..].
               3.   Lai saņemtu un saglabātu atļauju sniegt autonomas ar autovadītāju pakalpojumus, atbilstoši derīgam juridiskam dokumentam ir jābūt reģistrācijas vietai, autonovietnei [..], kas atrodas tās pašvaldības, kura izsniedz atļauju, teritorijā.”

               9

               Likuma Nr. 21/1992 11. panta 4. punktā ir noteikts:
               “4. Ar autovadītāju iznomājamā transportlīdzekļa pasūtīšana tiek veikta attiecīgajās autonovietnēs. Ikvienam autonomas ar autovadītāju pakalpojumam jāsākas un jābeidzas atļauju izsniegušajā pašvaldībā esošajā autonovietnē. Transportlīdzeklim tajā ir jāatgriežas, pat ja pasažiera uzņemšana un ierašanās galamērķī var notikt arī citu pašvaldību teritorijā.”

         Lacio reģionālais tiesiskais regulējums

               10

               1993. gada 26. oktobra Lacio reģionālā Likuma Nr. 58 par noteikumiem attiecībā uz neregulāra sabiedriskā transporta darbību un noteikumiem par autovadītāju lomu regulāros sabiedriskā transporta pakalpojumos, kuri norādīti Likuma Nr. 21/1992 6. pantā (1993. gada 10. novembraBollettino ufficiale della Regione Lazio Nr. 31), kas ir grozīts ar Lacio 2006. gada 28. decembra reģionālā Likuma Nr. 27 (2006. gada 30. decembraSupplemento Ordinario no 5 au Bollettino ufficiale della Regione Lazio Nr. 36, turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 58/1993”) 58. pantu, 5. pantā ir noteikts:
               “Autonomas ar autovadītāju pakalpojums ir paredzēts speciālam pasažierim, kas pārvadātāja atrašanās vietā piesaka šādu pakalpojumu, kura ilgums un maršruts ir noteikti. Pasažiera uzņemšana pakalpojuma sākumā notiek pašvaldības, kas ir izsniegusi atļauju, teritorijā. Pakalpojums notiek uz jebkuru galamērķi. Transportlīdzekļi tiek novietoti autonovietnēs.”

               11

               Reģionālā likuma Nr. 58/1993 10. panta “Licences taksometru pakalpojumu sniegšanai īpašnieku un atļaujas autonomas ar autovadītāju pakalpojumu sniegšanai pienākumi” 2. punktā ir noteikts:
               “Ņemot vērā to, kas ir paredzēts [..], pasažiera uzņemšana un pakalpojuma sākums notiek tikai pašvaldības, kura ir izsniegusi licenci vai atļauju, teritorijā un notiek uz jebkuru galamērķi ar iepriekšēju autovadītāja piekrišanu, ja galamērķis atrodas ārpus pašvaldības teritorijas.”

               12

               Minētā likuma 13.a pantā ir noteikti kritēriji, kas ir jāievēro, lai aprēķinātu taksometru licenču un atļauju autonomas ar autovadītāju [pakalpojumu sniegšanai] skaitu noteiktā teritorijā. Atbilstoši šai tiesību normai:
               “1.   Province nosaka kritērijus, kas pašvaldībām ir jāievēro, lai aprēķinātu lokālo taksometru pakalpojumu un autonomas [..] ar autovadītāju pakalpojumu vajadzību, kā arī, lai 14. pantā norādītajos noteikumos noteiktu transportlīdzekļu [..], kas vajadzīgi tieši šo pakalpojumu īstenošanai, skaitu.
               2.   Atbilstoši iepriekšējā punktā norādītajiem kritērijiem tiek ņemts vērā it īpaši: a) iedzīvotāju skaits; b) teritorijas lielums; c) tūristu plūsmas intensitāte; d) pansionātu, mītņu, satiksmes centru esamība; e) citu sabiedrisko transporta pakalpojumu piedāvājums; f) izsniegto licenču un atļauju skaits.
               3.   Province veic 1. punktā norādītos pienākumus pēc apspriešanās ar pašvaldībām un attiecīgās profesionāļu kategorijas pārstāvjiem īpašas iepriekšējas izmeklēšanas procedūrā.
               [..]”

               13

               Reģionālā likuma Nr. 58/1993 17. pantā ir noteikti nosacījumi, kas ir jāizpilda reģistrācijai provinces autovadītāju reģistrā. Šī panta 1. punkta a) apakšpunktā ir norādīts, ka, lai reģistrētos, “ir jābūt Itālijas vai Eiropas Ekonomikas kopienas pilsonim”.

         Romas pašvaldības tiesiskais regulējums

               14

               Ar Romas pašvaldības padomes 2011. gada 8. un 9. novembra Lēmumu Nr. 68, kas ietver noteikumu par neregulāro sabiedrisko transportu grozīto tekstu, Romas pašvaldība pieņēma noteikumus, kuros ir noteikti noteikumi par neregulāro sabiedrisko transportu (turpmāk tekstā – “Regolamento capitolino”).

               15

               Šo noteikumu 8. panta 3. punktā ir noteikts it īpaši, ka attiecībā uz autonomas ar autovadītāju pakalpojumu “pasažiera uzņemšana pakalpojuma sākumā notiek pašvaldības, kura ir izsniegusi atļauju, teritorijā, neatkarīgi no galamērķa, ievērojot Likuma Nr. [21/1992] 11. panta 3. un 4. punktā noteiktos pienākumus [..]”.

               16

               Minēto noteikumu 9. panta 2. punktā ir prasīts, ka, lai nodarbotos ar autonomu ar autovadītāju, pašvaldības teritorijā ir jābūt autonovietnei, kurā var novietot pakalpojumam izmantotās automašīnas.

               17

                  Regolamento capitolino 29. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “automobiļu, [kas tiek izmantoti autonomas ar autovadītāju pakalpojumiem], kuriem atļauju ir izsniegusi Romas pašvaldība, novietošana notiek tikai un vienīgi atļaujā norādītajās autonovietnēs, kurās transportlīdzekļi atrodas pasažieru rīcībā”. Šo noteikumu 29. panta 2. punktā ir paredzēts, ka atļauju nodarboties ar autonomu ar autovadītāju, kuras ir izsniegušas citas pašvaldības, īpašnieki “var piekļūt Roma Capitale un ZTL teritorijai”, ja tie uzņemas “ievērot” un “izpildīt operatīvās prasības”, kas paredzētas Likumā Nr. 21/1992.

               18

               Šajā ziņā Romas pašvaldības Izpildkomitejas 2011. gada 14. decembra Lēmumā Nr. 403 ir ietverti noteikumi par citu pašvaldību izsniegtu atļauju transportlīdzekļu, kas tiek izmantoti autonomai ar autovadītāju, piekļuves Roma Capitale un tās centrā ierīkoto ZTL piešķiršanas noteikumiem un procedūru.

               19

               Atbilstoši diviem lēmumiem, kas publicēti attiecīgi 2012. gada 12. un 22. martā Romas pašvaldības un Agenzia Roma Servizi per la Mobilità srl interneta mājas lapā, kas abi stājās spēkā 2012. gada 2. aprīlī, uzņēmēji, kuri nodarbojas ar autonomu ar autovadītāju un kuriem ir citas pašvaldības, kas nav Roma Capitale, izsniegta atļauja, ir jāmaksā apmēram EUR 90. gadā par šīs pašvaldības piekļuves ZTL atļauju.

         Pamatlietas un prejudiciālais jautājums

               20

               Pamatlietas attiecas uz divām procedūrām par Regolamento capitolino, Romas pašvaldības Izpildkomitejas 2011. gada 14. decembra Lēmuma Nr. 403, kā arī iepriekš 19. punktā minēto 2012. gada 12. un 22. marta lēmumu atcelšanu.

               21

               Prasītāji pamatlietā izvirzīja vairākus prettiesiskuma pamatus gan no Itālijas, gan Savienības tiesību viedokļa, kas izriet no Likuma Nr. 21/1992, kurš Roma Capitale ir ieviests ar Regolamento capitolino 8. panta 3. punktu, 9. panta 2. punktu un 29. pantu.

               22

               Kaut arī pamatlietas, šķiet, attiecas uz visiem šī sprieduma 20. punktā minētajiem noteikumiem, no Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka, lai iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, it īpaši tiek apšaubītas Regolamento capitolino 8. panta 3. punkta, 9. panta 2. punkta un 29. panta 1. un 2. punkta normas, “ciktāl tajās ir atsauce uz Likuma [Nr. 21/1992] 11. panta 4. punkta piemērošanu”.

               23

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka pārvadātāja juridiskajai adresei un autonovietnei ir jāatrodas tikai un vienīgi tās pašvaldības teritorijā, kas ir izsniegusi atļauju, ka autonomas ar autovadītāju pasūtīšana ir jāveic no autonovietnes un ka katra pakalpojuma sākumam un beigām ir jānotiek autonovietnē, kas atrodas pašvaldībā, kura izsniegusi atļauju, atgriežoties tajā, bet pasažiera uzņemšana un nokļūšana galamērķī var notikt arī citu pašvaldību teritorijā, šķiet pretrunā LESD 49. pantam un “Kopienu principiem konkurences jomā”.

               24

               Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per il Lazio nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu, kas ir identiski formulēts lietās C‑419/12 un C‑420/12:
               “Vai LESD 49. pants, LES 3. pants, LESD [3.–6. pants], kā arī 101. un 102. pants liedz piemērot 1992. gada Likuma Nr. [21/1992] 3. panta 3. punktu, 8. panta 3. punktu un 11. pantu daļā, kurā tajos noteikts attiecīgi, ka “pārvadātāja juridiskajai adresei un autonovietnei jāatrodas tikai un vienīgi atļauju izsniegušās pašvaldības teritorijā”, ka, “lai saņemtu un saglabātu atļauju sniegt autonomas ar autovadītāju pakalpojumus, atbilstoši derīgam juridiskam dokumentam ir jābūt reģistrācijas vietai, autonovietnei vai piestātnei, kas atrodas tās pašvaldības, kura izsniedz atļauju, teritorijā” un ka “ar autovadītāju iznomājamā transportlīdzekļa pasūtīšana tiek veikta attiecīgajās autonovietnēs. Ikvienam autonomas ar autovadītāju pakalpojumam jāsākas un jābeidzas atļauju izsniegušajā pašvaldībā esošajā autonovietnē. Transportlīdzeklim tajā ir jāatgriežas, pat ja pasažiera uzņemšana un ierašanās galamērķī var notikt arī citu pašvaldību teritorijā?”

               25

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 5. novembra rīkojumu lietas C‑419/12 un C‑420/12 rakstveida, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.

         Par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu

               26

               Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai dažādas Savienības tiesību normas liedz atsevišķus noteikumus, kas paredzēti Itālijas valsts, reģionālajā un pašvaldību tiesiskajā regulējumā, par atļauju izsniegšanu autonomai ar autovadītāju Romas pašvaldībā un šīs darbības veikšanu.

               27

               Ņemot vērā uzdotā jautājuma formulējumu, vispirms jāatgādina, ka atbilstoši LESD 267. pantam Tiesai nav kompetences lemt nedz par valsts normatīvo un administratīvo aktu interpretāciju, nedz par šo aktu atbilstību Savienības tiesībām (skat. it īpaši 1999. gada 18. novembra spriedumu lietā C-107/98 Teckal, Recueil, I-8121. lpp., 33. punkts, kā arī 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C-237/04 Enirisorse, Krājums, I-2843. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Šādā situācijā no patstāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja jautājumi ir formulēti neatbilstoši vai pārsniedzot Tiesai LESD 267. pantā piešķirtās funkcijas, tai ir no visiem valsts tiesas iesniegtajiem elementiem, un it īpaši iesniedzējtiesas lēmuma, jāsecina Savienības tiesību elementi, kas ir jāinterpretē, ņemot vērā strīdus priekšmetu (skat. it īpaši 2010. gada 11. marta spriedumu lietā C-384/08 Attanasio Group, Krājums, I-2055. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādā aspektā šajā gadījumā Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 19. punkts; 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-243/09 Fuß, Krājums, I-9849. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2012. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑249/11 Byankov, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Piemērojot šo judikatūru, var pieļaut, ka, pat tad, ja uzdotā jautājuma formulējums, šķiet, tiecas uz Savienības tiesību tiešu piemērošanu pamatlietās, iesniedzējtiesa faktiski vēlas šo tiesību interpretāciju šajā lietā.

               30

               Šādos apstākļos uzdotais jautājums ir jāsaprot kā tāds, ar kuru būtībā vēlas uzzināt, vai LESD 49. pants vai Savienības tiesību normas konkurences jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka tās liedz tādu tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, ciktāl tajā attiecībā uz autonomu ar autovadītāju ir paredzēti detalizēti pienākumi, kas norādīti šajā jautājumā.

               31

               Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz Savienības noteikumiem konkurences jomā no Tiesas patstāvīgās judikatūras izriet, ka vajadzība sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa izklāstītu lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz ko attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus. Šīs prasības ir spēkā it īpaši konkurences jomā, ko raksturo sarežģītas faktiskās un tiesiskās situācijas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 32. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2012. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās no C‑357/10 līdz C‑359/10 Duomo Gpa u.c., 22. punkts).

               32

               Šajā gadījumā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai nav norādīti faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas tai ļautu konstatēt nosacījumus, kādos uz tādiem valsts pasākumiem kā pamata tiesvedībā aplūkotie varētu attiecināt Savienības tiesību noteikumus par konkurenci. Konkrētāk, minētajos lēmumos nav paskaidrots par tajos konstatēto saikni starp minētajiem pantiem un pamatlietām vai to priekšmetu.

               33

               Šādos apstākļos, tā kā uzdotais jautājums attiecas uz Savienības tiesību normu konkurences jomā interpretāciju, tas ir jāatzīst par nepieņemamu (pēc analoģijas skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Duomo Gpa u.c., 24. punkts, kā arī [šīs pašas dienas] spriedumu apvienotajās lietās C‑162/12 un C‑163/12 Airport Shuttle Express u.c., 37.–42. punkts).

               34

               Otrkārt, attiecībā uz LESD 49. pantu ir skaidrs, ka visi pamatlietas elementi ir vienas dalībvalsts iekšienē. Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai šajās lietās Tiesas kompetencē ir spriest par minētajām tiesību normām (pēc analoģijas skat. 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-380/05 Centro Europa 7, Krājums, I-349. lpp., 64. punkts, un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-245/09 Omalet, Krājums, I-13771. lpp., 9. un 10. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Duomo Gpa u.c., 25. punkts).

               35

               Tādos noteikumos, kādi ir pamatlietā, kuri atbilstoši to formulējumam ir tieši piemērojami uzņēmējiem, kas nodarbojas ar uzņēmējdarbību Itālijas Republikas teritorijā, un uzņēmējiem, kas nodarbojas ar uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, vispārīgi var atsaukties uz tiesību normām par pamatbrīvībām, kas garantētas LESD, tikai tad, kad tie tiek piemēroti situācijām, kas tieši ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm (šajā ziņā skat. it īpaši 1997. gada 7. maija spriedumu apvienotajās lietās no C-321/94 līdz C-324/94 Pistre u.c., Recueil, I-2343. lpp., 45. punkts; 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C-448/98 Guimont, Recueil, I-10663. lpp., 21. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Duomo Gpa u.c., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Attiecībā it īpaši uz LESD 49. pantu no Tiesas judikatūras izriet, ka šī tiesību norma nav piemērojama situācijās, kam nav nekādas saiknes ar Savienības tiesībās norādītu situāciju un kurās visi apstākļi skar tikai vienas dalībvalsts teritoriju (šajā ziņā skat. it īpaši 1987. gada 8. decembra spriedumu lietā 20/87 Gauchard, Recueil, 4879. lpp., 12. punkts; 1988. gada 20. aprīļa spriedumu lietā 204/87 Bekaert, Recueil, 2029. lpp., 12. punkts; 2008. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C-212/06 Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, Krājums, I-1683. lpp., 33. punkts, kā arī 2012. gada 21. jūnija spriedumu lietā C‑84/11 Susisalo u.c., 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Šajā gadījumā, tā kā pamatlietām ir vietējs raksturs un visi pamatlietas fakti skar vienas dalībvalsts teritoriju, nevar pieņemt, ka pamatlietās aplūkotajam tiesiskajam regulējumam ir pārrobežu iedarbība. No lēmumiem par prejudiciāla jautājuma uzdošanu nevar secināt, ka pamatlietās ir jebkādas pārrobežu intereses vai saikne ar kādu no Savienības tiesībās norādītām situācijām. It īpaši iesniedzējtiesa nav paskaidrojusi, kā pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums liedz uzņēmējiem, kas ir citu dalībvalstu, nevis Itālijas Republikas pilsoņi, īstenot LESD 49. pantā paredzēto brīvību nodarboties ar uzņēmējdarbību.

               38

               Protams, no judikatūras, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Guimont, izriet, ka, pat situācijā, kad visi aspekti ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, tostarp gadījumā, ja valsts tiesību normās tai ir noteikts pienākums valsts pilsonim piešķirt tādas pašas tiesības kā tās, kas kādas citas dalībvalsts pilsonim tādā pašā situācijā izrietētu no Savienības tiesībām (skat. it īpaši 2010. gada 1. jūnija spriedumu lietā C-393/08 Blanco Sbarigia, Krājums, I-6337. lpp., 23. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Susisalo u.c., 20. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               39

               Šajā gadījumā šī spieduma iepriekšējā punktā norādītajā judikatūrā izvirzītā hipotēze pamatlietu apstākļos attiecas uz tiesībām, kuras citas dalībvalsts, kas nav Itālijas Republika, pilsonim varētu izrietēt no Savienības tiesībām, ja viņš atrastos tādā pašā situācijā kā prasītāji pamatlietā.

               40

               Ar savām prasībām iesniedzējtiesā prasītāji pamatlietā, šķiet, vēlas panākt piekļuvi Roma Capitale teritorijai, un it īpaši tās teritorijā esošajām ZTL, ar nosacījumiem, kas atšķiras no šobrīd piemērotajiem, vai bez nosacījumiem, lai nodarbotos ar autonomu ar autovadītāju. Tomēr no iesniedzējtiesas lēmumiem izriet, ka šāda piekļuve nevis tiek prasīta, lai šo darbību veiktu pastāvīgi un nepārtraukti no šīs teritorijas un atbilstoši attiecīgai atļaujai, bet, lai veiktu to konkrētos gadījumos un no citām teritorijām, pamatojoties uz citu pašvaldību izdotām atļaujām, tomēr bez pienākuma ievērot visus šajās atļaujās noteiktos nosacījumus.

               41

               Tādējādi atšķirībā no situācijām, kas ir pamatā tādiem spriedumiem kā iepriekš minētais spriedums lietā Attanasio Group, 2010. gada 1. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez (Krājums, I-4629. lpp.) vai 2013. gada 26. septembra spriedums lietā C‑539/11 Ottica New Line Di Vincenzo, situācijā, kurā ir celtas prasības pamatlietā, runa nav par brīvību veikt uzņēmējdarbību, bet, kā sākotnēji šķiet, par pakalpojumu sniegšanas brīvību.

               42

               Tomēr atbilstoši LESD 58. pantam transporta jomā pakalpojumu sniegšanas brīvība nav regulēta LESD 56. pantā, bet LESD VI sadaļas trešajā daļā, kas attiecas uz kopējo transporta politiku (skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-338/09 Yellow Cab Verkehrsbetrieb, Krājums, I-13927. lpp., 29. un 30. punkts). Turklāt, kā to atgādina iesniedzējtiesa, būtībā tāda autonoma ar autovadītāju, kāda ir pamatlietā, neietilpst tiesību normu, kas pieņemtas, pamatojoties uz LESD 91. panta 1. punktu, nolūkā liberalizēt transporta pakalpojumus, piemērošanas jomā.

               43

               No minētā izriet, ka, ņemot vērā pamatlietu īpašos apstākļus, iespējamai LESD 49. panta interpretācijai nav nekāda sakara ar šo lietu priekšmetu (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Sbargia, 23., 24., 27. un 28. punkts). Tādējādi, kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, tai nav kompetences atbildēt uz prejudiciālu jautājumu šādos apstākļos (skat. it īpaši Tiesas 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C-415/93 Bosman, Recueil, I-4921. lpp., 61. punkts; 2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā C-567/07 Woningstichting Sint Servatius, Krājums, I-9021. lpp., 43. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Omalet, 11. punkts, un 2012. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑27/11 Vinkov, 44. punkts).

               44

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Tiesai nav kompetences atbildēt uz šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, ciktāl tie attiecas uz LESD 49. panta interpretāciju. Ciktāl šie lūgumi attiecas uz citu Savienības tiesību normu interpretāciju, tie ir jāatzīst par nepieņemamiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               45

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Eiropas Savienības Tiesai nav kompetences atbildēt uz šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Itālija) ar 2012. gada 20. jūnija lēmumu apvienotajās lietās C‑419/12 un C‑420/12, ciktāl tie attiecas uz LESD 49. panta interpretāciju. Ciktāl šie lūgumi attiecas uz citu Savienības tiesību normu interpretāciju, tie ir nepieņemami.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta), 2017. gada 13. jūlijs.#LG Electronics, Inc. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “QD” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamati – Aprakstošs raksturs – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts.#Lieta T-650/16.


title: Tiesas spriedums - 2016. gada 30. jūnijā#Lidl#Lieta C-134/15

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2016. gada 30. jūnijā (*)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 543/2008 – Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Tirdzniecības standarti – Svaiga fasēta mājputnu gaļa – Prasība uz fasējuma vai uz tam pievienotās etiķetes norādīt kopējo cenu un cenu svara vienībai – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 16. pants – Darījumdarbības brīvība – Samērīgums – LESD 40. panta 2. punkta otrā daļa – Nediskriminācija
      Lieta C‑134/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saksijas Augstākā administratīvā tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 24. februārī un kas Tiesā reģistrēts
         2015. gada 19. martā, tiesvedībā

      Lidl GmbH & Co. KG
      pret
      Freistaat Sachsen.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. Toadere [C. Toader] (referente), A. Ross [A. Rosas], A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 13. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Lidl GmbH & Co. KG vārdā – A. Pitzer un M. Grube, Rechtsanwälte,

      –        Freistaat Sachsen vārdā – I. Gruhne, pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – B. Schima un K. Skelly, pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 16. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Komisijas 2008. gada 16. jūnija Regulas (EK) Nr. 543/2008 par kārtību, kādā piemērojama
         Padomes Regula (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz mājputnu gaļas tirdzniecības standartiem (OV 2008, L 157, 46. lpp.), 5. panta
         4. punkta b) apakšpunkta spēkā esamību.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp mazumtirdzniecības uzņēmumu Lidl GmbH & Co. KG un Freistaat Sachsen (Saksijas federālā zeme, Vācija) par šajā tiesību normā paredzēto prasību, pārdodot mazumtirdzniecībā svaigu fasētu mājputnu
         gaļu, norādīt uz fasējuma vai uz tam pievienotās etiķetes kopējo cenu un cenu svara vienībai (turpmāk tekstā – “marķēšanas
         prasība”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        LESD 39. pantā ir aprakstīti kopējās lauksaimniecības politikas mērķi. Saskaņā ar LESD 41. panta b) punktu, lai varētu šos
         mērķus sasniegt, var tikt paredzēti tostarp kopīgi pasākumi dažu produktu patēriņa veicināšanai.

      4        Padomes 1975. gada 29. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2777/75 par mājputnu gaļas tirgus kopīgo organizāciju (OV 1975, L 282, 77. lpp.)
         2. pantā bija paredzēts, ka Kopienā var veikt pasākumus tostarp noteiktu produktu tirdzniecības veicināšanai vai to kvalitātes
         uzlabošanai. Tirdzniecības standarti varēja attiekties tostarp uz iepakojumu, noformējumu un marķējumu.

      5        Ar Padomes 1990. gada 26. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1906/90 par dažiem standartiem tirdzniecībā ar mājputnu gaļu (OV 1990, L 173,
         1. lpp.) ir tikuši ieviesti īpaši noteikumi marķēšanas jomā, tostarp svaigas fasētas mājputnu gaļas mazumtirdzniecībā piemērojamā
         prasība uz fasējuma vai uz tam pievienotās etiķetes norādīt kopējo cenu un cenu svara vienībai.

      6        Šīs regulas preambulas otrais apsvērums bija izteikts šādi:

      “tā kā šādi standarti var palīdzēt uzlabot mājputnu gaļas kvalitāti un tātad veicināt šādas gaļas pārdošanu; tā kā šī iemesla
         dēļ ražotāju, tirgotāju un patērētāju interesēs ir šo standartu piemērošana attiecībā uz putnu gaļu, kas derīga cilvēku patēriņam.”

      7        Saskaņā ar minētās regulas 5. panta 3. punkta b) apakšpunktu:

      “Attiecībā uz svaigu fasētu mājputnu gaļu uz fasējuma vai uz tam pievienotās etiķetes norāda šādu informāciju:
      [..]
      b)      attiecībā uz svaigu mājputnu gaļu ‑ kopējo cenu un mazumtirdzniecības cenu svara vienībai [..].”
      8        Regula Nr. 2777/75 ir atcelta ar Padomes 2007. gada 22. oktobra Regulu (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības
         tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”) (OV 2007,
         L 299, 1. lpp.). Ar šo pēdējo minēto ir vienotā sistēmā apvienota 21 tirgus kopīgā organizācija dažādiem produktiem vai produktu
         grupām. Kā izriet no šīs regulas preambulas 7. apsvēruma, “vienkāršošanai”, kuru veic ar šo regulu, “nevajadzētu likt apšaubīt
         politikas lēmumus, kas gadu gaitā ir pieņemti [kopējā lauksaimniecības politikā].” Šīs regulas preambulas 10. apsvērumā ir
         uzsvērts mērķis stabilizēt tirgus un nodrošināt pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem, radot dažādus intervences
         instrumentus, vienlaikus ņemot vērā katras nozares dažādās vajadzības un minēto nozaru savstarpējo atkarību.

      9        Runājot par mājputnu gaļu, ar Regulas Nr. 1234/2007 121. panta e) punkta iv) apakšpunktu Eiropas Komisijai tiek piešķirta
         atļauja pieņemt “noteikumus par sīkāku informāciju, ko norāda pievienotajos tirdzniecības dokumentos, galapatērētājam paredzētās
         mājputnu gaļas marķējumu, noformējumu un reklāmu, un produkta komercnosaukum[u] [Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada
         20. marta] Direktīvas 2000/13/EK [par dalībvalstu likumu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķējumu, noformējumu
         un reklāmu (OV 2000, L 109, 29. lpp.)] 3. panta 1. punkta 1) apakšpunkta izpratnē”.

      10      Saskaņā ar Regulas Nr. 543/2008 preambulas 1.–3. apsvērumu, tā kā “vairāki Regulā (EEK) Nr. 1906/90 paredzēti noteikumi un
         prasības Regulā (EK) Nr. 1234/2007 nav iestrādātas”, ar Regulu Nr. 543/2008 ir pieņemti piemēroti noteikumi, “lai tādējādi
         nodrošinātu tirgus kopīgās organizācijas nepārtrauktību un pareizu darbību, un jo īpaši tirdzniecības standartus”.

      11      Regulas Nr. 543/2008 preambulas 10. apsvērums ir formulēts šādi:

      “Lai sagādātu patērētājam pietiekamu, nepārprotamu un objektīvu informāciju par šādiem tirdzniecībai piedāvātiem produktiem
         un lai visā Kopienā garantētu brīvu preču apriti, ir jānodrošina, ka putnu gaļas tirgus standartos, cik tas ir iespējams,
         tiek ņemti vērā noteikumi, kas paredzēti Padomes 1976. gada 20. janvāra Direktīvā 76/211/EEK par dalībvalstu tiesību aktu
         tuvināšanu attiecībā uz dažu fasētu produktu pildīšanu pēc svara vai tilpuma [(OV 1976, L 46, 1. lpp.)].”

      12      Šīs regulas 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir formulēts identiski Regulas Nr. 1906/90 5. panta 3. punkta b) apakšpunktam.

      13      Lai gan Regula Nr. 1234/2007 savukārt ir tikusi atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulu (ES)
         Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72,
         (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (OV 2013, L 347, 641. lpp.), ir paredzēts, ka tās noteikumus attiecībā
         uz olu un mājputnu gaļas nozaru produktu tirdzniecības standartiem turpinās piemērot līdz datumam, kad tiks īstenoti attiecīgie
         tirdzniecības noteikumi, kas ir pieņemti ar deleģētiem aktiem saskaņā ar Regulas Nr. 1308/2013 230. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

       Vācijas tiesības
      14      2013. gada 22. marta Noteikumu par mājputnu gaļas tirdzniecības standartiem (Verordnung über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch; BGBl. 2013 I, 624. lpp.) 3. panta 2. punkta 6. apakšpunktā ir paredzēts:

      “Aizliegts veidot mājputnu gaļas krājumus pārdošanai, izlikt tos pārdošanā, piegādāt, pārdot vai kā citādi laist tirgū, pareizi
         un pilnīgi nesniedzot [Regulas Nr. 543/2008] 5. panta 4. punktā minēto informāciju.”

      15      Saskaņā ar šo noteikumu 9. panta 3. punkta 1. apakšpunktu:

      “Administratīvu pārkāpumu Handelsklassengesetz [Likuma par tirdzniecības kategorijām] 7. panta 1. punkta 3. apakšpunkta izpratnē izdara persona, kura pretēji [šo] noteikumu
         3. pantam veido mājputnu liemeņu, gaļas vai to daļu krājumus pārdošanai, piedāvā tos, izliek pārdošanā, piegādā, pārdod vai
         kā citādi laiž tirgū.”

       Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
      16      Lidl ir mazumtirdzniecības uzņēmums, un tam visā Vācijas teritorijā ir zemo cenu pārtikas lielveikali. Dažās filiālēs reģionā ap
         Lampertsvaldi pieteicēja piedāvā pārdošanai arī svaigu fasētu mājputnu gaļu. Kā ir norādīts lēmumā par prejudiciālu jautājumu
         uzdošanu, šī produkta cena nav tieši norādīta uz iepakojuma vai uz tam pievienotās etiķetes, bet gan uz cenu zīmēm, kas ir
         piestiprinātas pie plauktiem.

      17      Sächsische Landesanstalt für Landwirtschaft (Saksijas federālās zemes Lauksaimniecības pārvalde, Vācija), tagad – Sächsisches Landesamt für Umwelt, Landwirtschaft und Geologie (Saksijas federālās zemes Vides, lauksaimniecības un ģeoloģijas pārvalde, Vācija), veicot vairākas pārbaudes, konstatēja
         šo izcenošanas praksi. Tā uzskatīja, ka tā ir pretrunā Regulas Nr. 1906/90 5. panta 3. punkta b) apakšpunkta, kas bija piemērojams
         pārbaužu veikšanas brīdī, noteikumiem.

      18      2007. gada 30. aprīlī Lidl iesniedza Verwaltungsgericht Dresden (Drēzdenes administratīvā tiesa, Vācija) pieteikumu par likumības atzīšanu, ar kuru lūdza konstatēt, ka tās īstenotā izcenošanas
         prakse nav pretrunā Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkta noteikumiem, kuru saturs ir identisks Regulas Nr. 1906/90
         5. panta 3. punkta b) apakšpunktam. Tā būtībā apgalvoja, ka šīs tiesību normas ir “neefektīvas”, jo ar tām tiekot nesamērīgi
         ierobežota brīvība veikt profesionālo darbību Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 15. panta
         1. punkta, to skatot kopsakarā ar LES 6. panta 1. punktu, izpratnē.

      19      Ar 2010. gada 10. novembra spriedumu Verwaltungsgericht Dresden (Drēzdenes administratīvā tiesa) šo pieteikumu noraidīja pēc būtības.

      20      Lidl par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saksijas Augstākā administratīvā tiesa, Vācija). Šī tiesa uzskata, ka Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts
         ir piemērojams attiecībā uz pieteicēju pamatlietā un ka tās izskatīšanā esošās lietas iznākums ir atkarīgs no šīs tiesību
         normas spēkā esamības. Šajā ziņā tā pauž šaubas par tās spēkā esamību, ņemot vērā Hartas 15. panta 1. punktu un 16. pantu,
         kā arī LESD 40. panta 2. punkta otro daļu.

      21      Iesniedzējtiesa uzskata, ka strīdīgā marķēšanas prasība nesamērīgi un nepieņemami neierobežo pieteicējas brīvību veikt saimniecisko
         darbību un darījumdarbības brīvību, jo šo tiesību un brīvību būtība tiek saglabāta. Faktiski ar Regulas Nr. 543/2008 5. panta
         4. punkta b) apakšpunktu, kurā ir ietverti noteikumi attiecībā uz svaigas fasētas mājputnu gaļas cenas norādīšanu, šī produkta
         tirdzniecība netiek aizliegta. Turklāt šī prasība atbilstot vispārējas nozīmes mērķim – patērētāju aizsardzībai.

      22      Tomēr iesniedzējtiesa šaubās par to, vai marķēšanas prasība, kas izriet no šīs tiesību normas, ir samērīga, jo, pirmkārt,
         tā nav paredzēta attiecībā uz citiem fasētiem produktiem, tādiem kā liellopu, cūkas, jēra vai kazas gaļa, un, otrkārt, tā
         rada papildu finansiālu un organizatorisku apgrūtinājumu, kas ierobežo konkurenci.

      23      Ņemot vērā nediskriminācijas principu, iesniedzējtiesa šaubās par to, vai ir attaisnota atšķirīga attieksme attiecībā uz svaigu
         mājputnu gaļu un cita veida svaigu gaļu, kas ir paredzēta lietošanai cilvēku pārtikā, jo pielīdzināma marķēšanas prasība attiecībā
         uz pēdējo minēto nepastāv.

      24      Šajos apstākļos Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saksijas Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [Regulas Nr. 543/2008] 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir saderīgs ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu, skatītu kopā
         ar Hartas 15. panta 1. punktu un 16. pantu?

      2)      Vai Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir saderīgs ar LESD 40. panta 2. punkta otro daļu?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      25      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts, kurā ir
         paredzēta marķēšanas prasība, ir spēkā, ņemot vērā Hartas 15. panta 1. punktu un 16. pantu.

      26      Vispirms ir jānorāda, ka, lai gan iesniedzējtiesa un pamatlietas puses tiešām uzskata, ka marķēšanas prasības spēkā esamība
         ir jāpārbauda, ņemot vērā Hartas 15. panta 1. punktu un 16. pantu, no kuriem pirmais attiecas uz brīvību izvēlēties profesiju
         un tiesībām strādāt un otrais – uz darījumdarbības brīvību, tomēr ir jākonstatē, ka marķēšanas prasība personu tiesības “iesaistīties
         brīvi izraudzītā [..] profesijā” Hartas 15. panta izpratnē neierobežo. Tā turpretim var ierobežot ar Hartas 16. pantu atzīto
         darījumdarbības brīvību.

      27      Tiesības uz darījumdarbības brīvību ietver it īpaši ikviena uzņēmuma tiesības tā atbildības par savām darbībām robežās brīvi
         rīkoties ar pieejamajiem saimnieciskajiem, finanšu un tehniska rakstura resursiem (spriedums, 2014. gada 27. marts, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 49. punkts).

      28      Tiesa ir atzinusi arī, ka ar Hartas 16. pantu piešķirtā aizsardzība ietver brīvību veikt saimniecisko vai komercdarbību, līgumu
         slēgšanas brīvību un brīvu konkurenci, kā izriet no šī panta skaidrojumiem, kas saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu
         un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā, to interpretējot (spriedumi, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 42. punkts, un 2013. gada 17. oktobris, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, 25. punkts).

      29      Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētā marķēšanas prasība var ierobežot šīs darījumdarbības brīvības
         īstenošanu, ciktāl ar šādu prasību tās adresātam rodas saistība, kas ierobežo tam pieejamo resursu brīvu izmantošanu, jo tam
         rodas pienākums īstenot pasākumus, kuri var tam radīt izmaksas un ietekmēt tā darbības organizāciju (šajā ziņā skat. spriedumu,
         2014. gada 27. marts, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 50. punkts).

      30      Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru darījumdarbības brīvība nav absolūta prerogatīva, bet ir jāvērtē saistībā ar tās funkciju
         sabiedrībā (šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus, 2012. gada 6. septembris, Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 54. punkts, kā arī 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      Tādējādi ierobežojumi šīs brīvības īstenošanai atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam var tikt paredzēti ar nosacījumu, ka,
         pirmkārt, tie ir noteikti tiesību aktos un tajos ir respektēta attiecīgās brīvības būtība, un, otrkārt, ievērojot samērīguma
         principu, tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Eiropas Savienība, vai vajadzībai
         aizsargāt citu tiesības un brīvības.

      32      Vienlaikus norādot, ka marķēšanas prasība kā ar Hartas 16. pantu garantētu tiesību īstenošanas ierobežojums ir paredzēta tiesību
         aktā un, ņemot vērā, ka ar minēto prasību ir respektēta šo tiesību būtība un tā faktiski atbilst Savienības atzītiem vispārējas
         nozīmes mērķiem, proti, patērētāju aizsardzībai, iesniedzējtiesa šaubās par šāda pasākuma samērīgumu.

      33      Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru samērīguma princips ir saistīts ar prasību, lai Savienības iestāžu tiesību akti
         nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos leģitīmos mērķus,
         ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā
         radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar izvirzītajiem mērķiem (skat. spriedumus, 2001. gada 12. jūlijs, Jippes u.c., C‑189/01, EU:C:2001:420, 81. punkts, kā arī 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 50. punkts).

      34      Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka uz darījumdarbības brīvību var tikt attiecināti plaša mēroga valsts varas iejaukšanās pasākumi,
         ar kuriem vispārējās interesēs var tikt radīti ierobežojumi saimnieciskās darbības veikšanai (spriedums, 2013. gada 22. janvāris,
         Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 46. punkts).

      35      Šajā gadījumā, runājot, pirmkārt, par attiecīgā Savienības tiesiskā regulējuma mērķiem, kā izriet no Regulas Nr. 1906/90 preambulas
         otrā apsvēruma, tirdzniecības standarti mājputnu gaļas nozarē palīdz uzlabot šīs gaļas kvalitāti un veicināt šādas gaļas pārdošanu
         ražotāju, tirgotāju un patērētāju interesēs. Piedevām šīs regulas preambulas ceturtajā apsvērumā ir uzsvērta vajadzība patērētājam
         iegūt pilnīgāku informāciju it īpaši par marķēšanu, reklāmu un ar mājputnu gaļas ražošanā izmantoto saldēšanas metodi un izmantoto
         saimniecības veidu saistīto norāžu saturu.

      36      Šie mērķi ir pārņemti Regulā Nr. 543/2008, kuras preambulas 10. apsvērumā ir uzsvērta vajadzība sagādāt patērētājam pietiekamu,
         nepārprotamu un objektīvu informāciju par tirdzniecībai piedāvātajiem produktiem.

      37      No iepriekš minētā izriet, ka attiecīgā Savienības tiesiskā regulējuma galvenie mērķi attiecas gan uz mājputnu gaļas nozarē,
         tostarp svaigas mājputnu gaļas nozarē, strādājošo ražotāju un uzņēmumu ienākumu uzlabošanu, gan arī uz patērētāju aizsardzību,
         un ir Savienības primārajās tiesībās atzīti vispārējas nozīmes mērķi.

      38      Otrkārt, runājot par marķēšanas prasības piemērotību izvirzīto mērķu īstenošanas garantēšanai, likumdevējs varēja uzskatīt,
         ka šī prasība, no vienas puses, ļauj garantēt patērētājam uzticamu informāciju uz iepakojuma sniegtās norādes dēļ, un, no
         otras puses, spēj to pamudināt iegādāties mājputnu gaļu, uzlabojot šī produkta tirdzniecības perspektīvas un līdz ar to –
         ražotāju ienākumus.

      39      Attiecībā uz nepieciešamību pēc šāda tiesiskā regulējuma Savienības likumdevējs varēja leģitīmi uzskatīt, ka tiesiskais regulējums,
         kurā būtu paredzēta vienīgi cenas piestiprināšana plauktiem, neļautu sasniegt izvirzītos mērķus tikpat efektīvi kā Regulas
         Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts, jo tikai kopējās cenas un cenas svara vienībai norādīšana tādu produktu gadījumā,
         kuru iepakojuma vienībām var nebūt vienāds svars, ļauj garantēt pietiekamu patērētāju informēšanu. Šāda prasība turklāt nešķiet
         pārmērīga salīdzinājumā ar minētajiem mērķiem, jo īpaši tāpēc, ka Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētā
         norāde par kopējo cenu un cenu svara vienībai ir tikai daļa no informācijas, kam saskaņā ar šo tiesību normu ir jābūt norādītai
         uz fasējuma vai tam pievienotās etiķetes.

      40      Tādējādi iejaukšanās pieteicējas pamatlietā darījumdarbības brīvībā šajā gadījumā ir samērīga ar izvirzītajiem mērķiem.

      41      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, izskatot pirmo jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt
         Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkta spēkā esamību, ņemot vērā Hartas 16. pantā paredzēto darījumdarbības
         brīvību.

       Par otro jautājumu
      42      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir spēkā, ņemot vērā
         LESD 40. panta 2. punkta otrajā daļā minēto nediskriminācijas principu.

      43      Šis jautājums ir ticis uzdots iesniedzējtiesas izklāstītā apstākļa dēļ, ka attiecībā uz citu kategoriju svaigu gaļu, kas ir
         paredzēta lietošanai cilvēku pārtikā, jo īpaši liellopu, cūkas, jēra vai kazas gaļu, līdzīga prasība cenas marķēšanas jomā
         nepastāv.

      44      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka nediskriminācijas princips pieder pie Savienības tiesību vispārējiem principiem un attiecībā uz
         lauksaimniecības jomu ir izteikts LESD 40. panta 2. punkta otrajā daļā (skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, 41. punkts un tajā minētā judikatūra). No minētā panta formulējuma izriet, ka ar šo tiesību normu
         tiek aizliegta jebkāda Savienības ražotāju un patērētāju savstarpēja diskriminācija.

      45      No Tiesas judikatūras izriet, ka šis princips ir piemērojams ne tikai attiecībā uz ražotājiem un patērētājiem, bet arī uz
         citām to saimnieciskās darbības subjektu kategorijām, uz kuriem attiecas tirgu kopīgā organizācija, piemēram, tiem, kuri nodarbojas
         ar svaigas mājputnu gaļas vai citu veidu svaigas gaļas tirdzniecību (šajā ziņā skat. spriedumu, 1994. gada 5. oktobris, Vācija/Padome,
         C‑280/93, EU:C:1994:367, 68. punkts).

      46      Saskaņā ar nediskriminācijas principu tiek prasīts, lai salīdzināmās situācijās netiktu piemērota atšķirīga attieksme un atšķirīgās
         situācijās netiktu piemērota vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (šajā ziņā skat. spriedumus,
         2005. gada 6. decembris, ABNA u.c., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04, EU:C:2005:741, 63. punkts, kā arī 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, 42. punkts).

      47      Attiecībā uz šī principa ievērošanas pārbaudes apjomu ir jāatgādina, ka Savienības likumdevējam lauksaimniecības jomā ir plaša
         rīcības brīvība. Līdz ar to, tiesai veicot pārbaudi, ir jāizvērtē tikai tas, vai attiecīgais pasākums nav saistīts ar acīmredzamu
         kļūdu vai pilnvaru nepareizu izmantošanu un vai attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savas izvērtēšanas pilnvaras
         (spriedums, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, 43. punkts).

      48      Šajā gadījumā produkti, attiecībā uz kuriem iesniedzējtiesa pauž šaubas jautājumā par attiecīgā tiesiskā regulējuma nediskriminējošo
         raksturu, pieder dažādām lauksaimniecības nozarēm.

      49      Šajā ziņā LESD 40. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēta tādu dažādu mehānismu izmantošana, kuri var tikt pielietoti,
         lai sasniegtu LESD 39. pantā definētos mērķus. Turklāt, kā izriet no Regulas Nr. 1234/2007, katrai kopīgai tirgus organizācijai
         ir specifiskas tai raksturīgas īpašības. No tā izriet, ka dažādo tirgus sektoru tiesiskajai regulēšanai izmantoto tehnisko
         mehānismu salīdzinājums nevar būt derīgs pamats, lai konstatētu, ka ir pamatots iebildums par diskrimināciju starp atšķirīgiem
         produktiem, kuriem tiek piemēroti atšķirīgi noteikumi (šajā ziņā skat. spriedumu, 1982. gada 28. oktobris, Lion u.c., 292/81 un 293/81, EU:C:1982:375, 24. punkts).

      50      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, izskatot otro jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt
         Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkta spēkā esamību, ņemot vērā LESD 40. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto
         nediskriminācijas principu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      51      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
         Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      izskatot pirmo prejudiciālo jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Komisijas 2008. gada 16. jūnija
            Regulas (EK) Nr. 543/2008 par kārtību, kādā piemērojama Padomes Regula (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz mājputnu gaļas tirdzniecības
            standartiem, 5. panta 4. punkta b) apakšpunkta spēkā esamību, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantā
            paredzēto darījumdarbības brīvību;
      2)      izskatot otro jautājumu, nav atklājies neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Regulas Nr. 543/2008 5. panta 4. punkta b) apakšpunkta
            spēkā esamību, ņemot vērā LESD 40. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto nediskriminācijas principu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.