Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 3.oktobrī. # Pascual Juan Cubero Vermurie pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paaugstināšana amatā - Pieņemamība. # Lieta T-187/98.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2001. gada 6.decembrī. # Emesa Sugar (Free Zone) NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-44/98.


title: Pirmās instances tiesas (apelācijas palāta) spriedums 2008. gada 12.martā.#Francisco Rossi Ferreras pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Apelācija - Civildienesta lietas - Ierēdņi.#Lieta T-107/07 P.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2008. gada 12. martā
      Lieta T‑107/07 P
      Francisco Rossi Ferreras
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Karjeras attīstības ziņojums – 2003. gada novērtējums – Faktu novērtēšana – Pierādīšanas pienākums un pierādījumu sniegšana – Nepieņemama apelācijas sūdzība – Nepamatota apelācijas sūdzība
      Priekšmets      Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2007. gada 1. februāra spriedumu
         lietā F‑42/05 Rossi Ferreras/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑0000. un II‑A‑I‑0000. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo spriedumu

      Nolēmums Apelācijas sūdzību noraidīt. Francisco Rossi Ferreras k‑gs sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      Apelācijas sūdzība – Pamati – Civildienesta tiesā izvirzīto pamatu un argumentu vienkārša atkārtošana – Kļūdains faktu vērtējums
            – Nepieņemamība – Pierādījumu vērtējuma pārbaude Pirmās instances tiesā – Izslēgšana, izņemot sagrozīšanas gadījumu – Pierādīšanas
            pienākums un pierādījumu sniegšana
      (EKL 225.a pants; Tiesas Statūtu I pielikuma 11. panta 1. punkts)
      No EK līguma 225.a panta un Tiesas Statūtu I pielikuma 11. panta 1. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi ir jānorāda
         sprieduma, ko lūgts atcelt, pārsūdzētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti pamato šo lūgumu.

      Šai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība, kurā tikai ir atkārtoti vai atstāstīti pamati un argumenti, kas bija iesniegti
         jau Civildienesta tiesā, to skaitā tie, kas pamatoti ar faktiem, kurus minētā tiesa tieši noraidījusi.

      Apelācijas sūdzība var būt pamatota tikai ar tādiem pamatiem, kas attiecas uz tiesību normu pārkāpumu, izslēdzot jebkādu faktu
         novērtējumu. Pirmās instances tiesa ir vienīgā, kuras kompetencē, pirmkārt, ir konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo
         konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, novērtēt šos faktus.
         Līdz ar to faktu novērtējums, ja vien šajā tiesā nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda
         Pirmās instances tiesai. Šādai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, no jauna neizvērtējot faktus un pierādījumus.

      Tomēr tas, vai ir ievērotas tiesību normas par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, ir daļa no apelācijas instances
         tiesas pilnvarām pārbaudīt pirmās instances tiesas veikto faktu konstatāciju. Tādējādi apelācijas sūdzības pamats, kas balstīts
         uz to, ka pirmās instances tiesa ir noraidījusi iebildumu, iepriekš neaicinot otru lietas dalībnieku sniegt informāciju, ar
         kuru varētu tikt pierādīta šī iebilduma pamatotība, ir jāatzīst par pieņemamu.

      Attiecībā uz šāda apelācijas sūdzības pamata izskatīšanu pēc būtības ir jāņem vērā, ka pirmās instances tiesa ir vienīgā,
         kas var spriest par iespējamo nepieciešamību papildināt tās rīcībā esošo informāciju par lietām, kuras tai nodotas izskatīšanai.
         Turklāt, lai panāktu apelācijas instances tiesas pārliecību par kāda lietas dalībnieka apgalvojumu pareizību vai vismaz tā
         tiešu iesaistīšanos pierādījumu meklēšanā, sava apgalvojuma pamatojumam nepietiek atsaukties uz atsevišķiem faktiem; jāiesniedz
         arī pietiekami precīzas, objektīvas un saskaņotas norādes, kas var apstiprināt to patiesīgumu vai ticamību. Šajos apstākļos
         tiesai pierādījumu meklēšanā par labu prasītājiem jāiesaistās tikai izņēmuma gadījumos, kuros prasītājiem savas argumentācijas
         pamatojumam ir nepieciešama atsevišķa informācija, kas ir atbildētāja rīcībā, un kuros tie saskaras ar grūtībām to iegūt vai
         pat ar otra lietas dalībnieka atteikumu to iesniegt.

      (skat. 26.–31. un 36.–39. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1996. gada 17. septembris, C‑19/95 P SanMarco/Komisija, Recueil, I‑4435. lpp., 37. punkts; 1998. gada 28. maijs, C‑8/95 P NewHollandFord/Komisija, Recueil, I‑3175. lpp., 23. un 25. punkts; 1998. gada 17. decembris, C‑185/95 P Baustahlgewerbe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 93. punkts; 2001. gada 6. marts, C‑274/99 P Connolly/Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 113. punkts; 2001. gada 10. jūlijs, C‑315/99 P IsmeriEuropa/Revīzijas palāta, Recueil, I‑5281. lpp., 19. punkts; 2006. gada 6. aprīlis, C‑551/03 P GeneralMotors/Komisija, Krājums, I‑3173. lpp., 54. punkts; 2006. gada 21. septembris, C‑167/04 P JCBService/Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 108. punkts; 2007. gada 25. janvāris, C‑403/04 P un C‑405/04 P SumitomoMetalIndustries un NipponSteel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 39. punkts. Pirmās instances tiesa, 2002. gada 25. septembris, T‑201/00 un T‑384/00 Ajour u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑167. un II‑885. lpp., 75. punkts; 2007. gada 12. jūlijs, T‑252/06 P Beau/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑0000. un II‑0000. lpp., 45.–47. punkts.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1992. gada 17. decembrī. # Heinz-Jörg Moritz pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Ierēdņi. # Lieta C-68/91 P.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 15. jūlijā. # Ministre des Finances pret Jean-Claude Weidert un Élisabeth Paulus. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour administrative - Luksemburga. # Kapitāla brīva aprite - Ienākuma nodoklis - Īpaša nodokļa atlaide akciju vai uzņēmumu daļu iegādei paredzētām naudas summām - Nodokļa atlaides piemērošana tikai attiecīgajā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu akciju vai daļu iegādei. # Lieta C-242/03.

text:
      Lieta C-242/03
      Ministre des Finances
      pret
      Jean-Claude Weidert
      un
      Élisabeth Paulus
      [Cour administrative (Luksemburga) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Kapitāla brīva aprite – Ienākuma nodoklis – Īpaša nodokļa atlaide akciju vai uzņēmumu daļu iegādei paredzētām naudas summām – Nodokļa atlaides piemērošana tikai attiecīgajā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu akciju vai daļu iegādei
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Ienākuma nodokļa atlaide fiziskām personām akciju iegādei – Piemērošana tikai attiecīgajā
            dalībvalstī dibinātu uzņēmumu akcijām – Nepieļaujamība – Pamatojums – Trūkums
      (EKL 56. panta 1. punkts un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      EKL 56. panta 1. punkts un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts iestājas pret dalībvalsts tiesību aktos ietvertu noteikumu,
         ar ko nepiešķir ienākuma nodokļa atlaidi fiziskām personām, lai iegādātos uzņēmumu akcijas vai daļas, kas atbilst skaidras
         naudas ieguldījumiem citās dalībvalstīs dibinātās kapitālsabiedrībās.

      Šāds tiesiskais regulējums ierobežo kapitāla apriti, jo tā rezultātā attiecīgās dalībvalsts pilsoņi atturas investēt savu
         kapitālu uzņēmumos, kuru juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī; tas ir arī ierobežojums citās dalībvalstīs dibinātiem
         uzņēmumiem, jo tas traucē šiem uzņēmumiem uzkrāt kapitālu attiecīgajā dalībvalstī.

      Tā kā nepastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļa atlaidi un kompensējošu nodokļa ieturēšanu, piemēram, apliekot ar nodokli
         uzņēmumu, kuros veiktas investīcijas, vēlāk izmaksātās dividendes, nevar atsaukties uz nepieciešamību garantēt nodokļu sistēmas
         konsekvenci, lai attaisnotu šādu ierobežojumu.

      (sal. ar 13.-15., 20.-23., 28. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 15. jūlijā (*)

      Kapitāla brīva aprite – Ienākuma nodoklis – Īpaša nodokļa atlaide akciju vai uzņēmumu daļu iegādei paredzētām naudas summām – Nodokļa atlaides piemērošana tikai attiecīgajā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu akciju vai daļu iegādei
      Lieta C-242/03
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Cour administrative (Luksemburga) nolūkā saņemt prāvā, kuru izskata šī tiesa, starp

      Ministre des Finances
      un
      Jean-Claude Weidert,

      Élisabeth Paulus
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EKL 56. panta 1. punktu un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann] (referents), tiesneši A. Ross [A. Rosas] un R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –      Veiderta [Weidert] kunga un Paulusas [Paulus] kundzes vārdā – P. Kinšs [P. Kinsch], advokāts,

      –      Luksemburgas valdības vārdā – Z. Šreiners [S. Schreiner], pārstāvis,

      –      Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Džolito [C. Giolito], pārstāvji,

      ņemot vērā tiesneša referenta ziņojumu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 12. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2003. gada 3. jūnija rīkojumu, ko Tiesa saņēma tā paša gada 6. jūnijā, Cour administrative [Administratīvā tiesa] atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt EKL 56. panta 1. punkta
         un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      2        Šis jautājums ir uzdots saistībā ar prāvu starp Veiderta kungu un Paulusas kundzi (turpmāk tekstā – "dzīvesbiedri Veiderts
         un Paulusa") un Ministre des Finances [finanšu ministru] par atteikumu viņiem piešķirt nodokļa atlaidi Beļģijā nodibināta uzņēmuma akciju iegādei.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Luksemburgas tiesībās ar 1993. gada 22. decembra likuma "Par investīciju palielināšanu ekonomiskās izaugsmes interesēs" (MémorialA 1993, 2020. lpp.) 3. pantu 1967. gada 4. decembra likumā "Par ienākuma nodokli" (Mémorial A 1967, 1228. lpp., turpmāk tekstā – LIR) šādā redakcijā ir iekļauts 129.c pants:

      "1. punkts. Saskaņā ar turpmāk izklāstītajiem nosacījumiem un ierobežojumiem rezidējoši nodokļu maksātāji, kas ir fiziskas
         personas un kas iegādājas akcijas vai uzņēmumu daļas, kuras ir skaidras naudas ieguldījumi rezidējošās un pilnībā ar nodokļiem
         apliekamās kapitālsabiedrībās, kas definētas 2. punkta 1. daļā, bauda turpmāk 4. punktā paredzētās finanšu priekšrocības.

      [..]
      4. punkts. (1) Uz lūguma pamata iepriekš 1. un 3. punktā minētie nodokļu maksātāji saņem ienākuma nodokļa atlaidi kā nodokļa
         atlaidi investīcijām privātīpašumā, ko, neskatoties uz 153. panta noteikumiem, var prasīt gadījumā, kad nodokļu maksātājs
         ir tieši aplikts ar nodokli.

      (2) Nodokļu atlaide, nepārsniedzot 60 000 frankus gadā, tiek piešķirta par vērtspapīru un daļu iegādi, kas atrodas nodokļa
         maksātāja īpašumā taksācijas gada beigās. Šis ierobežojums par attiecīgu summu tiek palielināts kolektīvās nodokļa aplikšanas
         gadījumā 3. panta izpratnē.

      5. punkts. Lai saņemtu 4. punktā paredzēto nodokļu atlaidi, jāizpilda šādi nosacījumi:
      a)       vērtspapīru iegādei 2. punkta 2. daļas izpratnē ir jānotiek vai nu izveidojot, vai arī palielinot kapitālu ar pamatieguldījumiem,
         ko veica rezidējoša un pilnībā ar nodokļiem apliekama kapitālsabiedrība, kā tas iepriekš paredzēts 2. punkta 1. daļā;

      [..]."
      4        Starp Beļģijas Karalisti un Luksemburgas Lielhercogisti noslēgtais Līgums par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas parakstīts
         1970. gada 17. septembrī Luksemburgā (Mémorial A 1971, 1763. lpp., turpmāk tekstā – "Līgums par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu"), paredz:

      "10. pants Dividendes
      1.§ Dividendes, ko vienā līgumslēdzējā valstī rezidējošais uzņēmums piešķir otras līgumslēdzējas valsts rezidentam, šajā otrajā
         valstī ir apliekamas ar nodokli.

      2.§ Tomēr šīs dividendes var aplikt ar nodokli līgumslēdzējā valstī, kurā rezidē uzņēmums, kas piešķir dividendes, un šī aplikšana
         ar nodokli notiek atbilstoši šīs valsts tiesību aktiem; taču šādi uzlikts nodoklis nedrīkst pārsniegt:

      [..]
      b)      15 procentus no dividenžu bruto summas jebkuros citos gadījumos."
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      5        Kopīgajā ienākumu deklarācijā par 2000. gadu dzīvesbiedri Veiderts un Paulusa lūdza piešķirt ienākuma nodokļa atlaidi 120
         000 Luksemburgas franku apmērā saskaņā ar LIR 129.c pantu sakarā ar to, ka viņi bija pieteikušies uz Beļģijā nodibināta uzņēmuma Interbrew SA kapitāla 200 jaunām akcijām; šī pieteikšanās maksāja 267 743 Luksemburgas frankus.

      6        Kompetentā nodokļu iestāde neapmierināja šo lūgumu, pamatojoties uz to, ka investīcijas Luksemburgā nedibināta uzņēmuma kapitālā
         nerada tiesības uz attiecīgu nodokļa atlaidi.

      7        Dzīvesbiedri Veiderts un Paulusa iesniedza prasību pret šo lēmumu, ar ko noraidīts viņu lūgums, un, nesaņemot labvēlīgu atbildi,
         cēla prasību Luksemburgas Tribunal administratif [Pirmās instances administratīvajā tiesā].

      8        Ar 2002. gada 16. decembra spriedumu šī tiesa apmierināja viņu prasību, konstatējot, ka LIR 129.c pants, ciktāl tas piešķir priekšrocības Luksemburgā dibinātiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citās dalībvalstīs dibinātiem
         uzņēmumiem, ir pretrunā EK līguma noteikumiem par kapitāla brīvu apriti, kā tos ir interpretējusi Tiesa savā 2000. gada 6.
         jūnija spriedumā lietā C-35/98 Verkooijen (Recueil 2000, I-4071. lpp., 34.–36. punkts).

      9        Nodokļu administrācija pret šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Cour administrative, apgalvojot, ka tiesneši, kuri izskatījuši lietu iepriekšējā tiesā, ir pārkāpuši spriedumā Verkooijen ierakstīto. Atbilstoši šīs administrācijas teiktajam, pamata lieta ir jāsalīdzina ar 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā
         Bachmann (C-204/90, Recueil 1992, I-249. lpp.), kurā Tiesa atzina, ka nodokļu konsekvence attaisno nevienlīdzīgu attieksmi nodokļu sfērā pret citās dalībvalstīs
         dibinātiem uzņēmumiem.

      10      Šajā sakarā Cour administrative, uzskatot, ka tās izskatāmajā lietā ir vajadzīga Līguma atsevišķu noteikumu interpretācija, nolēma apturēt tiesvedību un
         uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      "[..] Vai 1967. gada 4. decembra grozītā likuma "Par ienākuma nodokli" 129.c pants redakcijā, kas piemērojama 2000. taksācijas
         gadam, ar zināmiem nosacījumiem un ierobežojumiem piešķirot nodokļa atlaidi nodokļu maksātājiem, kas ir fiziskas personas
         un kas iegādājas akcijas vai uzņēmumu daļas, kuras atbilst skaidras naudas ieguldījumiem rezidējošās un pilnībā ar nodokļiem
         apliekamās kapitālsabiedrībās, ir saderīgs ar kapitāla brīvu apriti Eiropas Kopienā, kā to nosaka EK līguma 56. panta [1.
         punkts], ņemot vērā šim principam piemērojamos ierobežojumus, jo īpaši EK līguma 58. panta [1. punkta a) apakšpunktu]?"

       Prejudiciālais jautājums
      11      Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības vaicā, vai EKL 56. panta 1. punkts un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts
         iestājas pret dalībvalsts likumā ietvertu normu, kura nepiešķir ienākuma nodokļa atlaidi fiziskām personām, lai iegādātos
         akcijas vai uzņēmuma daļas, kas atbilst skaidras naudas ieguldījumiem citās dalībvalstīs dibinātās kapitālsabiedrībās.

      12      Vispirms ir jāatgādina, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai arī nodokļu tieša uzlikšana ir dalībvalstu kompetencē, tām
         tomēr savā darbībā ir jāievēro Kopienu tiesības (skat. 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C-80/94 Wielockx, Recueil 1995, I-2493. lpp., 16. punkts; iepriekš minēto spriedumu Verkooijen, 32. punkts, un 2004. gada  4. marta spriedumu lietā C-334/02 Komisija/Francija, Krājumā vēl nav publicēts, 21. punkts).

      13      Likumā ietverta noteikuma – tāda kā pamata lietā – rezultātā attiecīgās dalībvalsts pilsoņi atturas investēt savu kapitālu
         uzņēmumos, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī (pēc analoģijas, skat. iepriekš minētā sprieduma Verkooijen 34. punktu). Taču, kā tas izriet no paša 1993. gada 22. decembra likuma nosaukuma, tā mērķis ir "palielināt investīcijas
         ekonomiskās izaugsmes interesēs", un no LIR 129.c panta projekta – kā to apraksta dzīvesbiedri Veiderts un Paulusa, kā arī Eiropas Kopienu Komisija, bet kam nepiekrīt
         Luksemburgas valdība – izriet, ka attiecīgās normas mērķis ir tieši veicināt, lai fiziskas personas investētu uzņēmumos, kuru
         juridiskā adrese ir Luksemburgā.

      14      Šāds noteikums turklāt ir ierobežojums citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem, jo tas traucē šiem uzņēmumiem uzkrāt kapitālu
         Luksemburgā sakarā ar to, ka šo uzņēmumu akcijas vai daļas ir mazāk pievilcīgas nekā to uzņēmumu akcijas vai daļas, kuru juridiskā
         adrese ir šajā dalībvalstī (pēc analoģijas, skat. iepriekš minētā sprieduma Verkooijen 35. punktu un sprieduma lietā Komisija/Francija 24. punktu).

      15      Šādos apstākļos ir jākonstatē – tas, ka dalībvalsts ienākuma nodokļa atlaides piešķiršanu fiziskām personām akciju vai uzņēmumu
         daļu iegādei, kuras ir skaidras naudas ieguldījumi kapitālsabiedrībās, pakļauj nosacījumam, ka šo kapitālsabiedrību juridiskajai
         adresei ir jāatrodas iepriekš minētajā valstī, ir ierobežojums kapitāla apritei, ko aizliedz EKL 56. pants.

      16      No dzīvesbiedru Veiderta un Paulusas Tiesā iesniegto apsvērumu pielikumos pievienotajiem dokumentiem izriet, ka LIR tika grozīts ar 2001. gada 21. decembra likumu "Par grozījumiem atsevišķos noteikumos tiešo un netiešo nodokļu sfērā" (MémorialA 2001, 3312. lpp.), laikā no 2002. līdz 2005. gadam pakāpeniski atceļot nodokļa atlaidi. Neatkarīgi no šīm izmaiņām tiesību aktos
         Luksemburgas valdība uzskata, ka faktu norises laikā LIR 129.c panta piemērošana bija attaisnojama. Atbilstoši tās teiktajam, EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts atļauj dalībvalstīm
         piemērot atšķirīgas attiecīgo nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs to dzīvesvietas
         vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ, ja šīs atšķirības objektīvi attaisno vai tās var attaisnot neatliekami vispārēju interešu
         apsvērumi, to vidū nodokļu sistēmas konsekvence.

      17      LIR 129.c panta mērķis ir tieši garantēt šo konsekvenci. Nodokļa atlaidi, ko veido ienākuma nodokļa atlaide Luksemburgā dibinātu
         uzņēmumu akciju vai daļu iegādei, kompensē tas, ka ar nodokli apliek šo uzņēmumu vēlāk izmaksātās dividendes. Turpretim gadījumā,
         kad investē uzņēmumā, kura juridiskā adrese ir Beļģijā – kā tas ir pamata lietā, – dividenžu aplikšanu ar nodokli samazina
         par 15 %, jo Beļģijas nodokļu iestādes šo pašu naudas summu ieskaita ienākuma saņemšanas vietā atbilstoši Līgumam par nodokļu
         dubultās aplikšanas novēršanu. Šādā gadījumā Luksemburgas Lielhercogiste tādējādi atteiktos no nodokļu daļas, kas nav piemērojama
         to uzņēmumu izmaksātajām dividendēm, kuru juridiskā adrese ir šajā dalībvalstī. Tādējādi attiecībā uz vienu un to pašu nodokļu
         maksātāju pastāv tieša saikne starp nodokļa atlaides piešķiršanu un šīs atlaides kompensēšanu, tās pašas nodokļu aplikšanas
         ietvaros vēlāk atskaitot nodokli tieši tāpat kā iepriekš minētajā spriedumā Bachmann.

      18      Atbilstoši dzīvesbiedru Veiderta un Paulusas, kā arī Komisijas teiktajam, šim argumentam nav pamatojuma. EKL 58. panta 1.
         punkts ir jāpiemēro kopā ar šī paša panta 3. punktu, kas prasa, lai ar attiecīgajiem pasākumiem netiek radīta iespēja patvaļīgi
         diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla brīvu apriti. Šajā lietā nodokļu maksātājiem piemērotā diskriminācija atkarībā no
         tā, kurā no divām attiecīgajām dalībvalstīm atrodas konkrēta uzņēmuma juridiskā adrese, ir acīmredzama.

      19      LIR 129.c pantā noteiktā nodokļa atlaide turklāt ir saistīta tikai ar akciju vai uzņēmumu daļu iegādi un nemaz nav atkarīga no
         vēlāk izmaksātajām dividendēm. Vairākos gadījumos dividenžu izmaksāšana nekad nenotiks. Bez tam Luksemburgā pamata lietā minētajā
         taksācijas gadā ar nodokli nebija aplikti ienākumi no kapitāla kopsummā līdz 120 000 Luksemburgas frankiem, un ne vairāk kā
         50 % bija aplikti tikai tādā gadījumā, ja šī summa tika pārsniegta, kas nozīmē, ka nodoklis tika piemērots tikai ļoti lieliem
         ieguldījumiem. Investīciju atmaksāšana attiecīgajai nodokļa atlaidei atbilstošās dividendēs ir ārkārtīgi zema; dzīvesbiedri
         Veiderts un Paulusa 2002. gadā bija saņēmuši vienu dividendi par 28 eiro, turpretim viņu veikto investīciju apjoms bija 267
         743 Luksemburgas franki. Tādējādi Luksemburgas Lielhercogistes atteikšanās aplikt 28 eiro ar nodokli 15 % apmērā ir niecīga
         summa salīdzinājumā ar to, kam piemērota nodokļa atlaide.

      20      Šajā sakarā, neapstrīdot, ka nepieciešamība garantēt nodokļu sistēmas konsekvenci var attaisnot ierobežojumu Līgumā garantēto
         pamatbrīvību īstenošanai (iepriekš minētā sprieduma Bachmann 28. punkts un 1992. gada 28. janvāra spriedums lietā C-300/90 Komisija/Beļģija, Recueil 1992, I-305. lpp., 21. punkts), šādu izņēmumu no kapitāla brīvas kustības pamatprincipa ir jāinterpretē stingri un ievērojot samērīguma
         robežas. Lietās, kurās tika pieņemti iepriekš minētie spriedumi, pastāvēja tieša saikne starp vecuma un dzīvības apdrošināšanas
         līgumu ietvaros veikto iemaksu atskaitīšanu, no vienas puses, un ar nodokli apliekamām summām, kas jāmaksā apdrošinātājiem,
         izpildot vecuma un dzīvības apdrošināšanas līgumus, no otras puses, un šī saikne bija jāsaglabā, lai aizsargātu attiecīgās
         nodokļu sistēmas konsekvenci (skat., jo īpaši, 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C-55/98 Vestergaard, Recueil 1999, I-7641. lpp., 24. punkts, un 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C-436/00 X un Y, Recueil 2002, I-10829. lpp., 52. punkts).

      21      Ja šāda tieša saikne nepastāv, nav nozīmes atsaukties uz argumentu par nodokļu konsekvenci (skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu
         lietā C-251/98 Baars, Recueil 2000, I-2787. lpp., 40. punkts, un 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā C-168/01 Bosal, Krājumā vēl nav publicēts, 30. punkts).

      22      Pamata lietā nepastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļa atlaidi, proti, ienākuma nodokļa atlaidi, kas piešķirta Luksemburgā
         rezidējošam nodokļu maksātājam sakarā ar akciju vai uzņēmumu daļu iegādi šajā dalībvalstī nodibinātos uzņēmumos, un kompensējošu
         nodokļa ieturēšanu.

      23      Pretēji Luksemburgas valdības uzskatam, nodokļa atlaidi nekompensē tas, ka ar nodokli apliek šo uzņēmumu vēlāk izmaksātās
         dividendes. No vienas puses, nav nekādas garantijas, ka uzņēmumi, kuros veiktas investīcijas, kas dod tiesības uz attiecīgu
         nodokļa atlaidi, izmaksās dividendes, kuru aplikšana ar nodokli varētu kompensēt piešķirto atlaidi. No otras puses – kā to
         uzsvēruši dzīvesbiedri Veiderts un Paulusa, kā arī Komisija, – pat ja attiecīgie uzņēmumi izmaksā dividendes tiem, kas saņem
         nodokļa atlaidi, šīs atlaides apmērs ievērojami pārsniedz to, ka vēlāk dividendes, iespējams, tiek apliktas ar nodokli.

      24      Turklāt faktu, ka savā labā nav iespējams izmantot Līgumu par dubultas nodokļu aplikšanas novēršanu, nevar uzskatīt par nelabvēlīgu
         apstākli attiecībā uz fiziskām personām, kuras investē Luksemburgā dibinātos uzņēmumos. Šajā sakarā Luksemburgas Lielhercogistes
         atteikšanās no tās nodokļu daļas, ar kuru apliekamas dividendes saskaņā ar šo līgumu – kas ir apstāklis, uz kuru atsaucas
         Luksemburgas valdība, lai attaisnotu attiecīgo nodokļa atlaidi, – nav labvēlīga attiecīgajam nodokļu maksātājam. Faktiski
         tam ir jāmaksā šis nodoklis Beļģijas nodokļu iestādēm kā nodokļu atvilkums ienākumu gūšanas vietā. Minētais līgums nepieļauj
         tikai nodokļa maksātāja saņemto dividenžu dubultu aplikšanu ar nodokli, bet tas neparedz to, ka šī naudas summa netiek aplikta
         ar nodokli.

      25      Jebkurā gadījumā, pat ja Luksemburgas tiesībās bija jāpastāv saiknei starp nodokļa atlaidi un dividenžu aplikšanu ar nodokli,
         bija jākonstatē, ka Luksemburgas Lielhercogistes un Beļģijas Karalistes noslēgtā Līguma par dubultās nodokļu aplikšanas novēršanu
         mērķis ir risināt nodokļu konsekvences jautājumu līgumslēdzējās valstīs savstarpēji piemērojamu noteikumu ietvaros (skat.,
         jo īpaši, iepriekš minētā sprieduma Wielockx 24. punktu, kā arī sprieduma X un Y 53. punktu). Taču šis līgums attiecas uz nodokļu savstarpēju piemērošanu, kur, atvelkot 15 % no dividenžu bruto summām, ko
         Beļģijā dibināti uzņēmumi izmaksājuši Luksemburgas ienākuma nodokļa maksātājiem, Luksemburgas Lielhercogiste var saņemt atpakaļ
         15 % no dividendēm, ko Beļģijas ienākuma nodokļa maksātājiem izmaksājuši uzņēmumi, kuru juridiskā adrese ir Luksemburgā.

      26      Ņemot vērā to, ka Līguma par dubultās nodokļa aplikšanas novēršanu mērķis ir  tieši nodrošināt nodokļu konsekvenci, uz šo
         līgumu nevar atsaukties, lai attaisnotu konsekvences trūkumu attiecībā uz nodokļa maksātāju, kuram šajā pamata lietā ir jāsaņem
         attiecīgā nodokļa atlaide (pēc analoģijas, skat. iepriekš minētā sprieduma Wielockx 25. punktu).

      27      Tādējādi Luksemburgas valdības sniegtā interpretācija, kas balstīta uz nepieciešamību saglabāt nodokļu sistēmas konsekvenci,
         nav pamatota.

      28      Tāpēc uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: EKL 56. panta 1. punkts un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts iestājas pret
         dalībvalsts tiesību aktos ietvertu noteikumu, ar ko nepiešķir ienākuma nodokļa atlaidi fiziskām personām, lai iegādātos uzņēmumu
         akcijas vai daļas, kas atbilst skaidras naudas ieguldījumiem citās dalībvalstīs dibinātās kapitālsabiedrībās.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      29      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Luksemburgas valdībai un Komisijai, kuras iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
         Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA (pirmā palāta)
      atbildot uz jautājumu, ko tai ar 2003. gada 3. jūnija rīkojumu iesniedza Cour administrative, nospriež:

      EKL 56. panta 1. punkts un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts iestājas pret dalībvalsts tiesību aktos ietvertu noteikumu,
            ar ko nepiešķir ienākuma nodokļa atlaidi fiziskām personām, lai iegādātos uzņēmumu akcijas vai daļas, kas atbilst skaidras
            naudas ieguldījumiem citās dalībvalstīs dibinātās kapitālsabiedrībās.

               Janns

                Ross

                Silva de Lapuerta

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.

               Sekretārs

                      Pirmās palātas priekšsēdētājs

               R. Grass

                      P. Janns

         * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 29.martā. # Rewe Zentralfinanz eG pret Finanzamt Köln-Mitte. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Köln - Vācija. # Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Sabiedrību ienākuma nodoklis - Mātes sabiedrību zaudējumu tūlītēja kompensācija - Zaudējumi, kas rodas tādēļ, ka tiek veikta norakstīšana atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās. # Lieta C-347/04.

text:
      Lieta C‑347/04
      Rewe Zentralfinanz eG, vienīgā ITS Reisen GmbH tiesību un saistību pārņēmēja
      pret
      Finanzamt Köln-Mitte
      (Finanzgericht Köln lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Mātes sabiedrību zaudējumu tūlītēja kompensācija – Zaudējumi, kas rodas tādēļ, ka tiek veikta norakstīšana atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un 58. pants (jaunajā redakcijā – EKL 48. pants))
      Līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un 58. pants (jaunajā redakcijā – EKL 48. pants) nepieļauj
         tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz šajā valstī rezidējošu mātes sabiedrību ierobežo tās iespējas nodokļa
         mērķiem atskaitīt minētās sabiedrības zaudējumus, kas rodas norakstīšanas atbilstoši tās dalības vērtībai tādās citās dalībvalstīs
         dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā, dalība kuru kapitālā piešķir tai noteiktu ietekmi šo ārvalsts meitas sabiedrību lēmumu
         pieņemšanā un ļauj tai noteikt to darbības virzienu, ja šāds ierobežojums nepastāv attiecībā uz dalību rezidentēs meitas sabiedrībās.

      Šādas atšķirības nodokļu aprēķināšanā starp rezidentēm mātes sabiedrībām atkarībā no tā, vai tām ir vai nav meitas sabiedrības
         ārvalstīs, nevar pamatot vienkārši tikai ar to, ka tās ir izlēmušas veikt saimniecisko darbību citā dalībvalstī, kurā attiecīgā
         valsts nevar īstenot savu fiskālo kompetenci. Tādējādi tikai ar argumentu par kompetenču sabalansētu sadali starp dalībvalstīm
         nodokļu aplikšanas jomā nevar pamatot, ka dalībvalsts sistemātiski atsakās piešķirt nodokļu priekšrocību rezidentei mātes
         sabiedrībai sakarā ar to, ka tā ir izvērsusi pārrobežu saimniecisku darbību, kuras tūlītējs rezultāts nav radīt nodokļu ieņēmumus
         šai valstij.

      Tā kā šādam tiesiskajam regulējumam nav īpaša mērķa attiecībā uz pilnīgi mākslīgiem veidojumiem, kuru mērķis ir izvairīties
         no valsts nodokļa likumiem, izslēgt nodokļa priekšrocības piemērošanu, bet gan vispārīgi tas attiecas uz visām situācijām,
         kādās meitas sabiedrības ir tikušas nodibinātas citā dalībvalstī, lai kāds arī būtu tā iemesls, tas nevar, nepārsniedzot to,
         kas nepieciešams ar to noteiktā mērķa sasniegšanai, tikt uzskatīts kā pamatots ar risku par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.
         Sabiedrības nodibināšana ārpus šīs dalībvalsts pati par sevi nenozīmē izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, jo katrā ziņā uz
         attiecīgo sabiedrību attiecas sabiedrības dibināšanas valsts nodokļu tiesību akti.

      (sal. ar 43., 52., 70. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 29. martā (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Mātes sabiedrību zaudējumu tūlītēja kompensācija – Zaudējumi, kas rodas tādēļ, ka tiek veikta norakstīšana atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās
      Lieta C‑347/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht Köln (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 15. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 13. augustā, tiesvedībā

      Rewe Zentralfinanz eG, vienīgā ITS Reisen GmbH tiesību un saistību pārņēmēja

      pret
      Finanzamt Köln‑Mitte.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši J. Klučka [J. Klučka], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 16. martā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Rewe Zentralfinanz eG vārdā – M. Lausterers [M. Lausterer], Rechtsanwalt,

      –        Finanzamt Köln‑Mitte vārdā – B. Redmans [B. Redmann], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un U. Forsthofs [U. Forsthoff], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 31. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem EKL 43. pants),
         EK līguma 58. pantu (jaunajā redakcijā EKL 48. pants), EK līguma 67.–73. pantu (atcelti ar Amsterdamas līgumu), EK līguma
         73.b–73.d pantu (jaunajā redakcijā EKL 56.–58. pants), EK līguma 73.e pantu (atcelts ar Amsterdamas līgumu), kā arī EK līguma
         73.f un 73.g pantu (jaunajā redakcijā EKL 59. un EKL 60. pants).

      2        Šis lūgums tika sniegts strīda starp sabiedrību Rewe Zentralfinanz eG (turpmāk tekstā – “Rewe”), kas dibināta Vācijā un rīkojas kā sabiedrības ITS Reisen GmbH (turpmāk tekstā – “ITS”) vienīgā tiesību un saistību pārņēmēja, pret Finanzamt Köln‑Mitte ietvaros par to, ka, nosakot ar nodokli apliekamos ienākumus par 1993. un 1994. finanšu gadu, kā kārtējās atskaitāmās izmaksas
         nav ņemti vērā zaudējumi, kas saistīti ar daļēju norakstīšanu atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas
         sabiedrībās.

       Valsts tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar 1. pantu 1991. gada Likumā par uzņēmumu ienākuma nodokli (Körperschaftsteuergesetz 1991, turpmāk tekstā – “KStG 1991”), kas ir piemērojams pamata lietā, sabiedrībām rezidentēm Vācijā ir jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodoklis no to peļņas visā
         pasaulē. Tā ietver [to] filiāļu vai aģentūru gūto peļņu, ar kuru starpniecību šīs sabiedrības rezidentes veica savas darbības
         ārpus minētās valsts. Savukārt sabiedrības rezidentes meitas sabiedrību peļņa netiek aplikta ar nodokli to gūšanas brīdī.

      4        Saskaņā ar KStG 1991 8. panta 1. punktu tieši 1990. gada Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz 1990, turpmāk tekstā – “EStG 1990”) un KStG 1991 noteikumos ir definēts, kas ir jāsaprot ar “ienākumiem” un veids, kādā šie ienākumi ir nosakāmi.

      5        Saskaņā ar EStG 1990 6. panta 1. punkta 2. apakšpunkta otro teikumu norakstīšana atbilstoši daļējai zemākai dalības vērtībai ir kārtējie izdevumi,
         kas ir atskaitāmi, nosakot peļņu. Saskaņā ar šo pašu 6. pantu par daļēju vērtību tiek uzskatīta summa, ko persona, kas iegādājusies
         uzņēmumu kopumā, attiecina uz attiecīgo preci kopējas pirkuma cenas ietvaros. Kamēr pamatkapitālā ietilpstošās norakstāmās
         preces peļņas noteikšanas ietvaros principā ir iekļautas bilancē par to iegādes vai ražošanas vērtību, kas samazināta atbilstoši
         to nolietojumam, nodokļu maksātājam tāpat ir iespēja uzrādīt daļējo zemāko vērtību (daļēja norakstīšana), ja, piemēram, preces
         faktiskā vērtība ir krietni zemāka par iegādes vai ražošanas vērtību, kas savukārt ir samazināta atbilstoši tās nolietojumam.

      6        Saskaņā ar EStG 1990 2. panta 3. punktu nodokļa maksātāja gada ieņēmumus veido pozitīvo un negatīvo ieņēmumu atlikums. Ja šīs darbības beigās
         vēl aizvien ir zaudējumi, tie ir jāatskaita no citiem gadiem nodokļa ieņēmumu noteikšanas laikā zaudējumu pārcelšanas vai
         pārnešanas ietvaros saskaņā ar EStG 1990 10d pantu.

      7        Saskaņā ar EStG 1990 noteikumiem, kas grozīti ar 1992. gada 25. februāra Likumu par nodokļu tiesību aktu izmaiņām (Steueränderungsgesetz 1992) (BGBl. 1992 I, 297. lpp.), zaudējumu kompensācija saistībā ar aplikšanu ar nodokli daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai
         kapitāla sabiedrībā gadījumā pamata faktu laikā atšķīrās atkarībā no tā, vai tā attiecās uz Vācijā vai ārpus šīs valsts dibinātu
         kapitāla sabiedrību.

      8        Gadījumā, kad dalība ir Vācijā dibinātā kapitāla sabiedrībā, saskaņā ar EStG 1990 2. panta 3. punktu negatīvie ieņēmumi, tai skaitā zaudējumi, kas rodas daļējas norakstīšanas rezultātā – kas attiecas uz
         taksācijas periodu, var tikt kompensēti ar visiem nodokļa maksātāja gūtajiem pozitīvajiem ieņēmumiem.

      9        Saskaņā ar 1. un 2. punktu EStG 1990 2a pantā ar nosaukumu “Ar ārvalstīm saistītie negatīvie ieņēmumi” noteikti ārvalstīs gūtie negatīvie ieņēmumi saistībā ar
         aplikšanu ar nodokli var tikt ņemti vērā tikai ierobežoti:

      “1)      Negatīvos ieņēmumus
      [..]
      2.      kas rodas no ārvalstīs esoša rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmuma,
      3.      a)     kas rodas no daļējas zemākas dalības vērtības ņemšanas vērā, kura ir daļa no tādas juridiskas personas pamatdarbības aktīviem,
         kuras vadība, nedz arī juridiskā adrese nav [Vācijā] (ārvalsts juridiska persona), [..]

      [..]
      var kompensēt tikai ar tāda paša veida tajā pašā valstī gūtiem pozitīviem ieņēmumiem [..]; tos arī nevar atskaitīt saskaņā
         ar 10d pantu. Peļņas samazināšanu pielīdzina negatīviem ieņēmumiem. Tiktāl, ciktāl negatīvos ieņēmumus nevar kompensēt saskaņā
         ar pirmo teikumu, tos atskaita no tāda paša veida pozitīvajiem ieņēmumiem, kādus nodokļu maksātājs gūst turpmāko taksācijas
         gadu laikā šajā pašā valstī [..].

      2)      1. punkta pirmā teikuma 2. punkts nav piemērojams, ja nodokļa maksātājs pierāda, ka negatīvie ieņēmumi rodas no ārvalstīs
         esoša rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmuma, kura darbības vienīgais vai gandrīz vienīgais mērķis ir [..] komerciāla rakstura
         pakalpojumu sniegšana, ciktāl tie nesastāv no tūrismam vai preču īres mērķiem paredzētu iekārtu izveides vai izmantošanas
         [..]; tieša dalība vismaz vienas ceturtdaļas apmērā kapitāla sabiedrības pamatkapitālā, kuras vienīgais vai gandrīz vienīgais
         darbības mērķis ir iepriekš minētās darbības, kā arī ar šādu dalību saistītais finansējums, tiek uzskatīti par komerciāla
         rakstura pakalpojumu sniegšanu, ja nedz kapitāla sabiedrības vadība, nedz arī tās juridiskā adrese nav [Vācijā]. 1. punkta
         pirmā teikuma 3. un 4. punkts nav piemērojami, ja nodokļa maksātājs pierāda, ka juridiskā persona ir izpildījusi pirmajā teikumā
         minētos nosacījumus vai nu kopš tās izveidošanas, vai piecu pēdējo gadu laikā pirms taksācijas perioda, kura laikā tika gūti
         negatīvie ieņēmumi, un šī perioda laikā.

      [..]”
      10      No EStG 1990 2a panta izriet, ka negatīvo ieņēmumu, kas rodas daļējas norakstīšanas rezultātā, kompensācija ir iespējama tikai, ja sabiedrība
         gūst šos ieņēmumus ārvalstīs šī 2a panta 2. punkta nozīmē (t.s. “aktīvie ieņēmumi”) vai ja tai pašai ir dalība vismaz 25 %
         apmērā citā ārvalstu kapitāla sabiedrībā, kas attiecīgi gūst aktīvos ieņēmumus minētā 2a panta 2. punkta nozīmē. Ar tūrismu
         saistītas darbības veikšana automātiski izslēdz zaudējumu kompensāciju.

      11      Saskaņā ar KStG 1991 8b panta 2. punktu, kas grozīts ar 1993. gada 13. septembra Likumu par uzņēmuma dibināšanas iespējas nodrošināšanu (Standortsicherungsgesetz, BGBl. 1993 I, 1569. lpp.), dalības cesijas laikā gūtais kapitāla pieaugums tika pirmo reizi atbrīvots no aplikšanas ar nodokli
         par 1994. finanšu gadu.

      12      Visbeidzot, 2000. gada 23. oktobra Likums par nodokļu samazināšanu (Steuersenkungsgesetz, BGBl. 2000 I, 1433. lpp.) grozīja KStG 1991 8b panta 3. punktu. Šis noteikums tā grozītajā redakcijā paredz, ka ieņēmumu samazinājumi, kas rodas no tā, ka tiek ņemta
         vērā daļēja zemākā dalības vērtība, netiek ņemti vērā neatkarīgi no tā, vai šī dalība ir Vācijā vai ārpus šīs valsts dibinātā
         kapitāla sabiedrībā.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      13      Ar 1995. gada 6. martā noslēgto līgumu [sabiedrība] ITS, kas bija viena no grupas Kaufhof Holding AG sabiedrībām, kuras darbības mērķis bija ar tūrismu saistītu darbību veikšana, šī grupa cedēja Rewe. Ar 1995. gada 3. novembra apvienošanās līgumu Rewe kļuva par vienīgo ITS tiesību un saistību pārņēmēju.

      14      1989. gadā ITS bija izveidojusi Nīderlandē meitas sabiedrību – Kaufhof‑Tourism Holdings BV (turpmāk tekstā – “KTH”), kurā ITS pilnībā piederēja kapitāldaļas. Šajā pašā dalībvalstī KTH izveidoja līdzdalības sabiedrību – International Tourism Investment Holdings BV (turpmāk tekstā – “ITIH”), kurā KTH piederēja 100 % kapitāldaļu. Turklāt ITIH tostarp iegādājās 100 % sabiedrības German Tourist Facilities Ltd, kas dibināta Apvienotajā Karalistē, kapitāldaļu, kā arī 36 % sabiedrības Travelplan SA, kas dibināta Spānijā, kapitāldaļu.

      15      ITS savos gada pārskatos par 1993. un par 1994. gadu veica daļēju norakstīšanu atbilstoši dalības vērtībai tās Nīderlandes meitas
         sabiedrībā KTH un prasījumu, kas attiecās uz tās meitas uzņēmumam pakļautā meitas uzņēmuma divām meitas sabiedrībām, kas dibinātas attiecīgi
         Apvienotajā Karalistē un Spānijā, pārvērtēšanu. Kopumā ārkārtas izdevumi par 1993. un 1994. finanšu gadu bija vairāk nekā
         46 miljoni DEM.

      16      Tomēr Finanzamt Köln‑Mitte [Ķelnes Finanšu pārvalde], uzskatot, ka EStG 1990 2a pants iestājas pret šo izmaksu, kuras saistītas ar dalību KTH, ņemšanu vērā, atteicās atzīt šīs izmaksas par kārtējām izmaksām saistībā ar aplikšanu ar nodokli un uzskatīt tās par negatīviem
         ieņēmumiem, nosakot Rewe ar nodokli apliekamo peļņu par 1993. un 1994. finanšu gadu. Tādējādi tā izdeva paziņojumu par maksājumiem, kuri tostarp attiecās
         uz sabiedrību ienākuma nodokli, kas Rewe bija jāsamaksā par minētajiem finanšu gadiem.

      17      Uzskatot, ka tā ir tiesīga nodokļu ziņā ņemt vērā visas izmaksas, kas saistītas ar Nīderlandē, Apvienotajā Karalistē un Spānijā
         nodibinātām līdzdalības sabiedrībām, Rewe šajā nolūkā cēla prasību Finanzgericht Köln [Ķelnes Finanšu tiesā] norādot, ka EStG 1990 2a panta piemērošana ir diskriminācija, kas ir pretrunā Kopienu tiesībām.

      18      Saskaņā ar šīs tiesas teikto no pamata lietas faktu laikā piemērojamajām tiesībām izriet, ka, kamēr norakstīšanu atbilstoši
         dalības vērtībai Vācijā dibinātā meitas sabiedrībā saistībā ar aplikšanu ar nodokli principā varētu ņemt vērā bez ierobežojuma
         kā mātes sabiedrības kārtējās izmaksas, nosakot tās ar nodokli apliekamo peļņu, norakstīšanu atbilstoši dalības vērtībai citā
         dalībvalstī dibinātā meitas sabiedrībā saistībā ar aplikšanu ar nodokli var ņemt vērā tikai ierobežotā skaitā gadījumu, proti,
         ja no šīm norakstīšanām radušies negatīvie ieņēmumi ir tikuši kompensēti ar pozitīviem ieņēmumiem, kas iegūti šajā otrā dalībvalstī,
         vai ja ir tikuši izpildīti nosacījumi, kas noteikti ar EStG 1990 2a panta 2. punktā paredzēto izņēmuma regulējumu. Tādējādi tā uzskata, ka ir iespējams, ka tāda no EStG 1990 2a panta 1. punkta, 3. apakšpunkta a) punkta un 2. punkta izrietoša atšķirīga attieksme ir pretrunā Kopienu tiesībām, un
         uzskata, ka tā nevar konstatēt iemeslus, kas pamatotu šo atšķirību.

      19      Šādos apstākļos Finanzgericht Köln nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [Līguma] 52. pants [..] saistībā ar 58. pantu [..], 67.–73. pants, kā arī 73.b un turpmākie panti ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tie iestājas pret tādu tiesisko regulējumu, kurš – kā attiecīgais tiesiskais regulējums pamata tiesvedībā EStG 2a panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) punktā un 2. punktā – ierobežo tādu zaudējumu tūlītējo atskaitīšanu nodokļu mērķiem,
         kas radušies norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai meitas sabiedrībās citās Kopienas valstīs rezultātā, ja šīs meitas
         sabiedrības valsts noteikumu izpratnē veic pasīvu darbību un/vai ja meitas sabiedrības veic aktīvu darbību tikai ar savu meitas
         sabiedrību starpniecību, kamēr norakstīšana atbilstoši dalības vērtībai valstī esošās meitas sabiedrībās ir iespējama bez
         šiem ierobežojumiem?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      20      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa jautā pēc būtības, vai tādos apstākļos kā pamata lietā EK līguma noteikumi par brīvību veikt
         uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti iestājas pret tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz šajā valstī rezidējošu
         mātes sabiedrību ierobežo tās iespējas nodokļu mērķiem atskaitīt zaudējumus, kas šai sabiedrībai radušies norakstīšanas atbilstoši
         tas dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā.

       Par Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību interpretāciju
      21      Ievadā ir jāatgādina, ka atbilstoši iedibinātajai judikatūrai tiešā aplikšana ar nodokļiem ir dalībvalstu kompetencē un tām
         šī kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 2001. gada 8. marta spriedumu apvienotajās lietās
         C‑397/98 un C‑410/98 Metallgesellschaftu.c., Recueil, I‑1727. lpp., 37. punkts; 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/03 Marks & Spencer, Krājums, I‑10837. lpp., 29. punkts; 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, Krājums, I-7995. lpp., 40. punkts, un 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑524/04 Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, Krājums, I-2107. lpp., 25. punkts).

      22      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesību akti, kas ir piemērojami, ja attiecīgās dalībvalsts pilsonim pieder kapitāldaļas
         sabiedrībā, kura reģistrēta citā dalībvalstī, kas tam ļauj īstenot noteiktu ietekmi uz šīs sabiedrības lēmumiem un noteikt
         tās darbību, ietilpst Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā (šajā sakarā skat. 2000. gada 13. aprīļa
         spriedumu lietā C‑251/98 Baars, Recueil, I‑2787. lpp., 22. punkts; 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑436/00 X un Y, Recueil, I‑10829. lpp., 37. punkts; spriedumu iepriekš minētajā lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 31. punkts, un spriedumu iepriekš minētajā lietā Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 27. punkts).

      23      Tā tas ir tad, ja kā pamata lietā tādas rezidentes sabiedrības kā ITS dalība ir vienāda ar 100 % citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības kapitāla. Faktiski tas, ka nodokļa maksātāja dalība sabiedrībā,
         kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir vienāda ar 100 % šīs sabiedrības kapitāla, neapšaubāmi liek uz šādu nodokļa
         maksātāju attiecināt Līguma noteikumu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomu (spriedums iepriekš minētajā lietā
         Baars, 21. punkts).

      24      Tādējādi ir jāpārbauda, vai Līguma 52. un 58. pants iestājas pret tāda tiesiskā regulējuma kā pamata lietā piemērošanu.

      25      Brīvība veikt uzņēmējdarbību, ko Līguma 52. pantā atzīst attiecībā uz Kopienu pilsoņiem un kas ietver arī tiesības sākt un
         izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem
         pilsoņiem paredz dalībvalsts tiesību akti, atbilstoši Līguma 58. pantam attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši
         dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā administrācija [vadība] vai galvenais uzņēmums atrodas Kopienā,
         ietver tiesības veikt savu darbību attiecīgajā dalībvalstī ar meitas sabiedrības, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību
         (skat. it īpaši 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑307/97 Saint Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp., 35. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 30. punkts, kā arī 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑471/04 Keller Holding, Krājums, I‑2107. lpp., 29. punkts).

      26      Turklāt, pat ja atbilstoši to redakcijai Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis ir nodrošināt ārvalstu pilsoņiem
         un sabiedrībām uzņēmējdalībvalstī tādu pašu attieksmi kā šīs valsts pilsoņiem, tie arī aizliedz izcelsmes dalībvalstij radīt
         šķēršļus kādam savam pilsonim vai sabiedrībai, kas dibināta saskaņā ar tās tiesību aktiem, veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī
         (1998. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑264/96 ICI, Recueil, I‑4695. lpp., 21. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Marks & Spencer, 31. punkts).

      27      Atbilstoši attiecīgajam tiesiskajam regulējumam pamata lietā [sabiedrības] kapitāla zaudējumi attiecībā uz norakstīšanu atbilstoši
         dalības vērtībai meitas sabiedrībā Vācijā tūlītēji un bez ierobežojuma ietilpst to mātes sabiedrību, kuras maksā nodokļus
         vienīgi Vācijā, ar nodokli apliekamās peļņas noteikšanā.

      28      Savukārt, kā tas izriet no EStG 1990 2a panta 1. un 2. punkta, tāda paša veida zaudējumi, kas rodas no dalības citā dalībvalstī nodibinātā meitas sabiedrībā,
         ir atskaitāmi mātes sabiedrībai, kura maksā nodokļus vienīgi Vācijā, tikai pastāvot noteiktiem ar šīs sabiedrības ieņēmumiem
         vai ar tās meitas sabiedrības veikto t.s. “aktīvo” darbību saistītajiem nosacījumiem.

      29      Zaudējumus, kas rodas Vācijā rezidējošai mātes sabiedrībai no tās dalības citās dalībvalstīs nodibinātās meitas sabiedrībās,
         Vācijā varētu ņemt vērā gadījumā, ja šīs meitas sabiedrības turpmāk uzrādītu pozitīvus ieņēmumus. Tomēr ir tā, ka, pat gadījumos,
         kad ir tikuši konstatēti pietiekami pozitīvie ieņēmumi, uz šādu mātes sabiedrību, pretēji mātes sabiedrībai, kurai ir Vācijā
         dibinātas meitas sabiedrības, netiek attiecināta tūlītēja tās zaudējumu ņemšana vērā un tātad tai tiek liegta skaidras naudas
         uzkrāšanas priekšrocība (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 32. punkts).

      30      No tā izriet, ka Vācijas rezidentes mātes sabiedrības, kurai tāpat kā Rewe ir meitas sabiedrība un meitas sabiedrībai pakļauta meitas sabiedrība citā dalībvalstī, nodokļu situācija ir mazāk labvēlīga
         salīdzinājumā ar to, kāda tai būtu, ja šī minētā meitas sabiedrība un meitas sabiedrībai pakļautā meitas sabiedrība būtu dibinātas
         Vācijā.

      31      Šāda atšķirīga attieksme rada Vācijā dibinātai mātes sabiedrībai, kurai ir meitas sabiedrība citā dalībvalstī, neizdevīgu
         nodokļu situāciju. Ņemot vērā šo atšķirību, mātes sabiedrība var tikt atturēta no savu darbību veikšanas ar meitas sabiedrību
         vai netiešo citās dalībvalstīs nodibināto meitas sabiedrību starpniecību (šajā sakarā skat. 2003. gada 18. septembra spriedumu
         lietā C‑168/01 Bosal, Recueil, I‑9409. lpp., 27. punkts).

      32      Tomēr Vācijas valdība norāda, ka tāda atšķirīga attieksme nav ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību, jo Vācijā nodibinātās
         meitas sabiedrības situācija nav salīdzināma ar citā dalībvalstī dibinātas meitas sabiedrības situāciju. Saskaņā ar šīs valdības
         teikto meitas sabiedrības attiecībā pret mātes sabiedrību ir neatkarīgas juridiskas personas, kuras tiek apliktas ar nodokli
         tajā valstī, kurā tās ir nodibinātas. Ir iespējams, ka meitas sabiedrība KTH norādīja zaudējumus, deklarējot savu Nīderlandē ar nodokli apliekamo peļņu. Minētā valdība uzskata, ka Vācijas Federatīvajai
         Republikai – kā mātes sabiedrības dibināšanas valstij – nebija jāpiešķir neatkarīgām ārvalsts meitas sabiedrībām tāds juridisks
         statuss, kas ir pielīdzināms rezidentes mātes sabiedrības statusam.

      33      Šajā ziņā ir jāatgādina, kā to arī izdarīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 21. punktā, ka attiecīgās atšķirības nodokļu aprēķināšanā
         pamata lietā attiecas nevis uz meitas sabiedrību situāciju atkarībā no tā, vai tās ir vai nav dibinātas Vācijā, bet gan uz
         Vācijā rezidējošu mātes sabiedrību situāciju atkarībā no tā, vai tām ir vai nav citās dalībvalstīs nodibinātas meitas sabiedrības.

      34      Attiecībā uz zaudējumiem, kas šādām rezidentēm mātes sabiedrībām radušies norakstīšanas atbilstoši to dalības vērtībai meitas
         sabiedrībās rezultātā, šīs sabiedrības atrodas salīdzināmā situācijā, ja runa ir par dalību Vācijā vai citās dalībvalstīs
         dibinātās meitas sabiedrībās. Faktiski šajos abos gadījumos, pirmkārt, zaudējumus, kuru atskaitīšana tiek prasīta, nes mātes
         sabiedrības un, otrkārt, šo meitas sabiedrību peļņa, kas rodas no meitas sabiedrībām, kuras apliekamas ar nodokli Vācijā,
         vai no tām meitas sabiedrībām, kuras apliekamas ar nodokli citās dalībvalstīs, nav apliekama ar nodokli mātes sabiedrībās.

      35      Tādējādi rezidentes mātes sabiedrības iespēju veikt šādu zaudējumu atskaitīšanu ierobežošana, kas skar tikai tos zaudējumus,
         kas radušies norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai ārvalstīs rezultātā neatspoguļo mātes sabiedrību objektīvās situācijas
         atšķirību atkarībā no tā, vai to meitas sabiedrību juridiskā adrese ir Vācijā vai citās dalībvalstīs.

      36      No iepriekš minētā izriet, ka no attiecīgā tiesiskā regulējuma pamata lietā izrietošās atšķirības nodokļu aprēķināšanā un
         neizdevīgā nodokļu situācija attiecībā uz tām Vācijā rezidējošajām mātes sabiedrībām, kurām ir citā dalībvalstī dibināta meitas
         sabiedrība, var šīm sabiedrībām likt šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību, atturot tās no meitas sabiedrības dibināšanas,
         iegūšanas vai uzturēšanas citā dalībvalstī. Tādējādi tās ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi Līguma 52. un 58. panta
         nozīmē.

      37      Šādu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu var pieļaut tikai tad, ja ar to kalpo leģitīmam, ar Līgumu saderīgam mērķim
         un tas ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu iemesliem. Tāpat, šādi pieņemot, ir nepieciešams, lai tas būtu piemērots
         attiecīgā mērķa sasniegšanai un ka tas nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. it īpaši iepriekš minēto
         spriedumu lietā Marks & Spencer, 35. punkts un minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 47. punkts).

      38      Saskaņā ar Vācijas valdības teikto katrā ziņā ir pamatoti, ka attiecībā uz Vācijā rezidējošu mātes sabiedrību tiek ierobežotas
         minētās sabiedrības iespējas nodokļa mērķiem atskaitīt tos zaudējumus, kas minētajai sabiedrībai radušies norakstīšanas atbilstoši
         dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā, saistot ārvalstīs gūto zaudējumu ņemšanu vērā
         tikai ar tāda paša veida tajā pašā valstī gūtajiem pozitīvajiem ieņēmumiem. Šajā ziņā Vācijas valdība atsaucas uz vairākiem
         argumentiem, kuri, kā to atzīmēja arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 24. punktā, būtībā ir izsakāmi ar šādiem attaisnojošiem
         faktoriem.

      39      Pirmkārt, it īpaši atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, kurā Tiesa ir ņēmusi vērā principu par kompetenču sabalansēto sadali starp dalībvalstīm nodokļu aplikšanas jomā, Vācijas
         valdība atsaucas uz pirmo attaisnojošo faktoru, kas balstīts uz simetriju starp tiesībām aplikt ar nodokli sabiedrības peļņu
         un pienākumu ņemt vērā minētās sabiedrības zaudējumus. Ir jānorāda, ka Vācijas nodokļu iestādēm, aprēķinot nodokļus Vācijā
         rezidējošai mātes sabiedrībai, nebūtu jāņem vērā zaudējumi, kas saistīti ar citā dalībvalstī dibinātas meitas sabiedrības
         darbību, tāpēc, ka tām nav tiesību aplikt ar nodokli šīs meitas sabiedrības peļņu.

      40      Šādam argumentam nevar piekrist.

      41      Kā to atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 32. punktā, ir jāprecizē leģitīmās prasības par kompetenču sabalansēto sadali
         starp dalībvalstīm nodokļu aplikšanas jomā piemērošanas joma. Tostarp ir jāuzsver, ka šādu attaisnojošu faktoru Tiesa ir atzinusi
         iepriekš minētajā spriedumā lietā Marks & Spencer tikai saistībā ar diviem citiem attaisnojošiem faktoriem, kas balstīti uz risku par divkāršu zaudējumu ņemšanu vērā un izvairīšanos
         no nodokļu maksāšanas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 43. un 51. punkts).

      42      Šajā ziņā ir jāatzīst, ka, protams, pastāv tādas darbības, kas var apdraudēt dalībvalstu tiesības īstenot to fiskālo kompetenci
         saistībā ar to teritorijā veiktajām darbībām un tādējādi apdraudēt kompetenču sabalansēto sadali starp dalībvalstīm nodokļu
         aplikšanas jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 46. punkts), kas var pamatot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 55. un 56. punkts). Tiesa ir arī nospriedusi, ka, paredzot sabiedrībām alternatīvu izvēlēties, vai savus zaudējumus ņemt
         vērā tajā valstī, kur tās dibinātas, vai arī citā dalībvalstī, ievērojami tiktu apdraudēta kompetenču sabalansētā sadale starp
         dalībvalstīm nodokļu aplikšanas jomā, [tādējādi] radot situāciju, ka pirmajā dalībvalstī nodokļu apmērs pieaugtu, bet otrajā
         – samazinātos atbilstoši novirzītajiem zaudējumiem.

      43      Tomēr atšķirības nodokļu aprēķināšanā starp rezidentēm mātes sabiedrībām atkarībā no tā, vai tām ir vai nav meitas sabiedrības
         ārvalstīs, nevar pamatot vienkārši tikai ar to, ka tās ir izlēmušas veikt saimniecisko darbību citā dalībvalstī, kurā attiecīgā
         valsts nevar īstenot savu fiskālo kompetenci. Tādējādi tikai ar argumentu par kompetenču sabalansētu sadali starp dalībvalstīm
         nodokļu aplikšanas jomā nevar pamatot, ka dalībvalsts sistemātiski atsakās piešķirt nodokļu priekšrocību rezidentei mātes
         sabiedrībai sakarā ar to, ka tā ir izvērsusi pārrobežu saimniecisku darbību, kuras tūlītējs rezultāts nav radīt nodokļu ieņēmumus
         šai valstij.

      44      Cita starpā ir jāatzīmē, ka mātes sabiedrības zaudējumi norakstīšanas atbilstoši tās dalības vērtībai Vācijā dibinātās meitas
         sabiedrībās rezultātā var tikt kompensēti ar pozitīvajiem ieņēmumiem, lai gan šīs meitas sabiedrības attiecīgā finanšu gada
         laikā nav guvušas peļņu, kas apliekama ar nodokli.

      45      Otrkārt, Vācijas valdība norāda, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā ir vajadzīgs, lai izvairītos, ka uz mātes
         sabiedrībām vairākkārt tiek attiecināta nodokļu priekšrocība, izpaužoties kā ārvalstīs gūto zaudējumu divkārša ņemšana vērā.

      46      Šāds arguments nav atbilstošs pamata lietā.

      47      Faktiski, ja ir jāatzīst, ka dalībvalstīm ir jāvar radīt šķēršļus tam, ka zaudējumi tiek ņemti vērā divreiz (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 47. punkts), ir jāuzsver, ka attiecīgie zaudējumi pamata lietā, kā to atzīmēja arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 37. un
         38. punktā, nav salīdzināmi ar meitas sabiedrību zaudējumiem ārvalstīs, kurus rezidente mātes sabiedrība pieprasa tai novirzīt,
         lai tādējādi samazinātu savu ar nodokli apliekamo peļņu, kā tas bija iepriekš minētajā lietā Marks & Spencer.

      48      Attiecīgie zaudējumi pamata lietā mātes sabiedrībai bija radušies sakarā ar tās dalības vērtības samazināšanaos ārvalsts meitas
         sabiedrībās. Šie zaudējumi, kas saistīti ar norakstīšanu atbilstoši daļējai zemākajai dalības vērtībai, tiek ņemti vērā tikai
         attiecībā uz mātes sabiedrību, un nodokļu ziņā tā ir atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar to, kāda tā ir pret pašu meitas
         sabiedrību zaudējumiem. Šāda atšķirīga, pirmkārt, pašu meitas sabiedrību un, otrkārt, mātes sabiedrību zaudējumu ņemšana vērā
         nekādā ziņā nav kvalificējama par divkāršu to pašu zaudējumu ņemšanu vērā.

      49      Turklāt ir jāuzsver, kā to tostarp izdarīja Eiropas Kopienu Komisija tiesas sēdē, ka Vācijā dibinātai mātes sabiedrībai, kurai
         šajā pašā valstī ir meitas sabiedrības, ir atļauts atskaitīt no savas ar nodokli apliekamās peļņas norakstīšanu atbilstoši
         tās daļējai zemākajai dalības vērtībai rezidentēs meitas sabiedrībās, nekavējot šīm meitas sabiedrībām ņemt vērā to pašu zaudējumus
         to aplikšanas ar nodokli ietvaros Vācijā.

      50      Treškārt, Vācijas valdība apgalvo, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā paredz cīnīties pret pastāvošu īpašu
         nodokļu nemaksāšanas veidu attiecībā uz Vācijā rezidējošām mātes sabiedrībām – it īpaši tām, kuras darbojas tūrisma nozarē,
         kuras novirza uz citām dalībvalstīm darbības, kas parasti tiek uzskatītas par zaudējumus radošām, tur izveidojot meitas sabiedrības
         ar vienīgo mērķi – samazināt to ar nodokli apliekamo peļņu Vācijā. Tiesas sēdē šī valdība piebilda, ka, pēc tās domām, ir
         jāpielāgo Tiesas judikatūra šajā jautājumā, jo prasība, kas saistīta ar cīņas pret pilnībā mākslīgiem veidojumiem īpašo mērķi,
         tai šķiet esam pārmērīgi ierobežojoša. Tā uzskata par vajadzīgu atļaut dalībvalstīm veikt vispārīgus pasākumus, principiāli
         cīnoties pret nodokļu nemaksāšanu, un pieņemt vispārīgu uz konkrētām shēmām balstītu tiesisko regulējumu.

      51      Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka vienkārši apstāklis, ka tādā attiecīgā ekonomikas nozarē kā tūrisms dalībvalsts nodokļu iestādes
         konstatē gadījumus, kad šīs valsts rezidenšu mātes sabiedrību ārvalsts meitas sabiedrību zaudējumi ir nozīmīgi un ilgstoši,
         nav pietiekams, lai konstatētu, ka pastāv pilnībā mākslīgi veidojumi, kas domāti, lai radītu zaudējumus kā norakstīšanu, kas
         veikta atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā (skat. attiecībā uz prasību,
         kas saistīta ar īpašo cīņas pret pilnībā mākslīgiem veidojumiem mērķi, iepriekš minētos spriedumus lietā ICI, 26. punkts; lietā Marks & Spencer, 57. punkts, kā arī lietā Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, 51. punkts).

      52      Šajā gadījumā tāda norma kā EStG 1990 2a panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) punkts, kurā vispārīgi ir paredzēts ņemt vērā jebkuru tādu daļēju zemāko dalības vērtību,
         kad Vācijā dibinātai mātes sabiedrībai piederošās meitas sabiedrības ir nodibinātas citās dalībvalstīs, lai kāds arī būtu
         tā iemesls, nevar, nepārsniedzot to, kas nepieciešams ar to noteiktā mērķa sasniegšanai, tikt uzskatīts kā pamatots ar risku
         par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Faktiski šādai normai nav īpaša mērķa attiecībā uz pilnīgi mākslīgiem veidojumiem,
         kuru mērķis ir izvairīties no Vācijas nodokļa likumiem izslēgt nodokļa priekšrocības piemērošanu, bet gan vispārīgi tas attiecas
         uz visām situācijām, kādās meitas sabiedrības ir tikušas nodibinātas ārpus Vācijas, lai kāds arī būtu tā iemesls. Sabiedrības
         nodibināšana ārpus šīs dalībvalsts pati par sevi nenozīmē izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, jo katrā ziņā uz attiecīgo sabiedrību
         attiecas sabiedrības dibināšanas valsts nodokļu tiesību akti.

      53      Tāpat EStG 1990 2a panta 2. punkts, izslēdzot tajā minētās tā sauktās “aktīvās” darbības, it īpaši tās, kuras veido ar tūrismu saistītu iekārtu
         izveidošana vai to izmantošana, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai cīnītos pret prettiesiskiem veidojumiem. Cīņa pret
         izvairīšanos no nodokļu maksāšanas nevar pamatot to, ka ārvalstīs dibinātas rūpniecības vai tirdzniecības iestādes, kuras
         mērķis ir sniegt komerciāla rakstura pakalpojumus, radītie negatīvie ieņēmumi vispārīgi var bez ierobežojumiem tikt kompensēti
         ar pozitīviem ieņēmumiem, kamēr, ja runa ir par uzņēmumiem, kas veic darbību tūrisma nozarē, uz kompensāciju ar pozitīvajiem
         ieņēmumiem attiecas virkne nosacījumu.

      54      Ceturtkārt, Vācijas valdība, lai pamatotu attiecīgo valsts tiesisko regulējumu pamata lietā, nav arī atsaukusies uz vajadzību
         atvieglot ārvalstīs notiekošu darījumu nodokļu kontroļu efektivitāti.

      55      Faktiski, kaut arī nodokļu kontroļu efektivitātes [prasība] ļauj dalībvalstij veikt pasākumus, kas ļauj skaidri un precīzi
         pārbaudīt šajā valstī atskaitāmo izdevumu summu par dalībām ārvalstu meitas sabiedrību kapitālā (šajā sakarā skat. 1997. gada
         15. maija spriedumu lietā C‑250/95 Futura Participations un Singer, Recueil, I‑2471. lpp., 31. punkts, un 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑55/98 Vestergaard, Recueil, I‑7641. lpp., 23. punkts), tomēr ar to nevar attaisnot, ka minētā dalībvalsts šo atskaitīšanu varētu pakļaut atšķirīgiem
         nosacījumiem atkarībā no tā, vai dalība attiecas uz tajā vai citās dalībvalstīs dibinātām meitas sabiedrībām.

      56      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka uz Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīvu 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju
         palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā (OV L 336, 15. lpp.) dalībvalsts var atsaukties, lai iegūtu no citas dalībvalsts kompetentām
         iestādēm visu informāciju, kas tai ļauj pareizi aprēķināt sabiedrību ienākuma nodokli.

      57      Turklāt attiecībā uz Vācijas valdības argumentu, ka ārvalsts darījumu kontrole, pat neņemot vērā sadarbību ar citas dalībvalsts
         iestādēm, vēl aizvien ir apgrūtināta, pietiek uzsvērt, ka attiecīgām nodokļu iestādēm ir iespēja pieprasīt no pašas mātes
         sabiedrības pierādījumus, kurus tās uzskata par vajadzīgiem, izvērtējot, vai piešķirt vai nepiešķirt nodokļu atlaidi par zaudējumiem,
         kas radušies norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vestergaard, 26. punkts).

      58      Šādai iespējai vajadzētu būt īpaši lietderīgai tādā situācijā kā pamata prāvā, kas skar mātes sabiedrību, kurai vajadzētu
         varēt pieprasīt visus vajadzīgos dokumentus tieši no tās ārvalsts meitas sabiedrībām. Turklāt iespējamās grūtības saistībā
         ar zaudējumu, kas rodas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā,
         noteikšanu katrā ziņā nevar pamatot šķērsli brīvībai veikt uzņēmējdarbību (šajā sakarā skat. 2004. gada 4. marta spriedumu
         lietā C‑334/02 Komisija/Francija, Recueil, I‑2229. lpp., 29. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 54. punkts).

      59      Piektkārt, pamatojot šajā gadījumā to Vācijā dibināto mātes sabiedrību neizdevīgo nodokļu situāciju, kurām ir dalība citās
         dalībvalstīs dibinātās meitas sabiedrībās, Vācijas valdība apgalvo, ka attiecīgo tiesisko regulējumu pamata lietā objektīvi
         pamato nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma vienveidību. Būtībā ar šo pamatojumu var saistīt abus argumentus, uz kuriem
         ir atsaukusies minētā valdība; viens ir par vajadzību saglabāt Vācijas nodokļu sistēmas konsekvenci, otrs – par teritorialitātes
         principa ievērošanu.

      60      Attiecībā uz vajadzību saglabāt minētās nodokļu sistēmas konsekvenci Vācijas valdība norāda, pirmkārt, ka it īpaši saskaņā
         ar Konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta ar Nīderlandes Karalisti, kura ir valsts, kurā ir dibināta
         KTH – Rewe meitas sabiedrība, pastāv atbrīvojums no nodokļa uzlikšanas Vācijā šajā valstī dibinātu meitas sabiedrību izmaksātajām dividendēm.
         Šī iemesla dēļ būtu loģiski nepiešķirt priekšrocību Vācijā rezidējošām mātes sabiedrībām sakarā ar zaudējumiem, kas saistīti
         ar to ārvalsts meitas sabiedrībām.

      61      Šajā ziņā argumentam par valsts nodokļu sistēmas konsekvences saglabāšanu, uz ko atsaucas Vācijas valdība, nevar piekrist
         tiktāl, ciktāl attiecīgie zaudējumi pamata lietā arī tiek ņemti vērā Vācijā, ja ārvalsts meitas sabiedrība veic “aktīvu” darbību
         EStG 1990 2a panta 2. punkta nozīmē, kaut arī šajā gadījumā šādas meitas sabiedrības izmaksātās dividendes netiek atbrīvotas no nodokļa
         uzlikšanas saskaņā ar Konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu.

      62      Turklāt attiecībā uz nepieciešamību saglabāt attiecīgās ar valsts tiesisko regulējumu pamata lietā ieviestās nodokļu sistēmas
         konsekvenci, kas saskaņā ar Vācijas valdības teikto tiek nodrošināta ar minētajām konvencijām, ir jāatgādina, ka 1992. gada
         28. janvāra spriedumu attiecīgi lietā C‑204/90 Bachmann, Recueil, I‑249. lpp., 28. punktā un lietā C‑300/90 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑305. lpp., 21. punktā Tiesa ir atzinusi, ka nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma konsekvenci var pamatot Līgumā garantēto
         pamatbrīvību īstenošanas ierobežošanu. Tomēr, lai arguments, kurš balstīts uz šādu pamatojumu, būtu pamatots, ir jāpierāda,
         ka pastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības atsvēršanu ar noteiktu nodokļu maksājumu
         (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Keller Holding, 40. punkts, un lietā Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 68. punkts).

      63      Tomēr no attiecīgā tiesiskā regulējuma pamata lietā pārbaudes izriet, ka uz tām mātes sabiedrībām, kuras maksā nodokļus vienīgi
         Vācijā, kurām ir dalība šajā pašā dalībvalstī dibinātās meitas sabiedrībās, tiek attiecināta tūlītēja to zaudējumu, kas rodas
         daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai šajās meitas sabiedrībās rezultātā, atskaitīšana un atbrīvojums no dividenžu
         aplikšanas ar nodokli. Savukārt, pat ja dividendes, kas saņemtas no tās Nīderlandē dibinātas meitas sabiedrības, kuras mātes
         sabiedrība maksā nodokļus vienīgi Vācijā, arī ir atbrīvotas no nodokļa uzlikšanas saskaņā ar Konvenciju par nodokļu dubultās
         uzlikšanas novēršanu, uz zaudējumu, kas rodas daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības vērtībai šajā meitas sabiedrībā rezultātā,
         atskaitīšanu attiecas ierobežojumi.

      64      Tā kā Vācijas valdība nav pierādījusi saistību starp tūlītēju zaudējumu, kas rodas daļējas norakstīšanas atbilstoši dalības
         vērtībai meitas sabiedrībās rezultātā, atskaitīšanu attiecībā uz rezidenti mātes sabiedrību un no minētajām meitas sabiedrībām
         saņemto dividenžu atbrīvojumu no nodokļa uzlikšanas, argumentam, ka tas kā nepieciešamība saglabāt Vācijas nodokļu sistēmas
         konsekvenci pamato priekšrocības nepiešķiršanu Vācijā rezidējošām mātes sabiedrībām sakarā ar zaudējumiem, kas saistīti ar
         to ārvalsts meitas sabiedrībām, jo šo meitas sabiedrību izmaksātās dividendes ir atbrīvotas no nodokļa uzlikšanas Vācijā saskaņā
         ar Konvencijām par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, nevar piekrist.

      65      Otrkārt, Vācijas valdība norāda, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma pamata lietā konsekvence nodokļu ziņā tiek nodrošināta ar
         dalības cesijas izraisītā kapitāla pieauguma atbrīvošanu no nodokļa uzlikšanas, kas piešķirta KStG 1991 8b panta 2. punktā, kas grozīts ar Likumu par uzņēmuma dibināšanas iespējas nodrošināšanu.

      66      Pirmkārt, ir jāatzīmē, kā to izdarīja iesniedzējtiesa, ka šī atbrīvošana no nodokļa uzlikšanas bija piemērojama pirmo reizi
         par 1994. finanšu gadu un tātad tā neattiecās uz pirmo pamata prāvā apstrīdēto finanšu gadu.

      67      Otrkārt, ir jāatzīst, ka, nosakot to rezidenšu mātes sabiedrību, kurām ir dalība ārvalsts meitas sabiedrībās, ar nodokli apliekamo
         peļņu, aizliegumam atskaitīt tādus zaudējumus kā pamata lietā ir tūlītējas sekas. Tādējādi tas, ka vēlāk ir iespējams iegūt
         cesijas gadījumā izraisītā kapitāla pieauguma atbrīvojumu no nodokļa uzlikšanas gadījumā, ja ir gūta peļņa pietiekamā līmenī,
         nav tāda nodokļu sistēmas konsekvences apsvēruma, kas var pamatot atteikumu par tūlītēju tādu mātes sabiedrību, kurām pieder
         [kapitāl]daļas meitas sabiedrībās ārvalstīs, zaudējumu atskaitīšanu.

      68      Visbeidzot, attiecībā uz teritorialitātes principu, kādu to ir atzinusi Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Futura Participations un Singer 22. punktā, ir jāatzīmē, ka šis princips nevar pamatot attiecīgo tiesisko regulējumu pamata lietā.

      69      Protams, tas, ka mātes sabiedrības dibināšanas dalībvalsts varētu aplikt ar nodokli sabiedrību rezidenšu peļņu visā pasaulē,
         meitas sabiedrībām nerezidentēm piemērojot nodokli tikai par tiem ienākumiem, kas gūti no to darbības šīs [valsts] teritorijā,
         atbilst minētajam principam (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 39. punkts). Tomēr šāds princips pats par sevi nepamato to, ka mātes sabiedrības rezidences valsts atteiktos piešķirt šai
         mātes sabiedrībai priekšrocību sakarā ar to, ka tā neapliek ar nodokli tās nerezidenšu meitas sabiedrību peļņu (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 40. punkts). Kā atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 49. punktā, šī principa funkcija, piemērojot Kopienu tiesības,
         ir – ieviest vajadzību ņemt vērā dalībvalstu fiskālās kompetences robežas. Tomēr pamata lietā Rewe prasītās priekšrocības piešķiršanas sekas nav apšaubīt konkurējošo fiskālās kompetences īstenošanu. Tā attiecas uz Vācijā
         rezidējošām mātes sabiedrībām, kurām šajā sakarā ir neierobežots pienākums maksāt nodokļus šajā valstī. Tādējādi attiecīgo
         tiesisko regulējumu pamata lietā nevar uzskatīt par teritorialitātes principa īstenošanu.

      70      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas [jautājumu] ir jāatbild, ka pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata
         lietā, kad mātes sabiedrības dalība nerezidentes meitas sabiedrības kapitālā piešķir tai noteiktu ietekmi šīs ārvalsts meitas
         sabiedrības lēmumu pieņemšanā un ļauj tai noteikt tās darbības virzienu, Līguma 52. pants un 58. pants nepieļauj tādu dalībvalsts
         tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz šajā valstī rezidējošu mātes sabiedrību ierobežo tās iespējas nodokļa mērķiem atskaitīt
         minētās sabiedrības zaudējumus, kas rodas norakstīšanas atbilstoši tās dalības vērtībai citās dalībvalstīs dibinātās meitas
         sabiedrībās rezultātā.

       Par Līguma noteikumu par kapitāla brīvu apriti interpretāciju
      71      Tā kā Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību iestājas pret tādu tiesisko regulējumu kā pamata lietā, nav jāpārbauda,
         vai Kopienas noteikumi par kapitāla brīvu apriti arī iestājas pret šo tiesisko regulējumu (šajā pašā nozīmē skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Keller Holding, 51. punkts).

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      pastāvot tādiem apstākļiem kā pamata lietā, kad mātes sabiedrības dalība nerezidentes meitas sabiedrības kapitālā piešķir
            tai noteiktu ietekmi šīs ārvalsts meitas sabiedrības lēmumu pieņemšanā un ļauj tai noteikt tās darbības virzienu, EK līguma
            52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem EKL 43. pants) un EK līguma 58. pants (jaunajā redakcijā EKL 48. pants) nepieļauj
            tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz šajā valstī rezidējošu mātes sabiedrību ierobežo tās iespējas nodokļu
            mērķiem atskaitīt minētās sabiedrības zaudējumus, kas rodas norakstīšanas atbilstoši tās dalības vērtībai citās dalībvalstīs
            dibinātās meitas sabiedrībās rezultātā.
      [Paraksti]
      ** Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1994. gada 2. jūnijā. # Exportslachterijen van Oordegem BVBA pret Belgische Dienst voor Bedrijfsleven en Landbouw un Generale Bank NV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van eerste aanleg Brussel - Beļģija. # Lieta C-2/93.