title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2006. gada 30.martā. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība par zaudējumu atlīdzību - Starptautiskie nolīgumi - EEK un Turcijas Asociācijas līgums - Muitas savienība starp Eiropas Kopienu un Turciju - Kompensējošs finansiāls atbalsts. # Lieta T-367/03.

text:
      Lieta T-367/03
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ
      pret
      Eiropas Savienības Padomi un
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Prasība par zaudējumu atlīdzību – Starptautiskie nolīgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Muitas savienība starp Eiropas Kopienu un Turciju – Kompensējošs finansiāls atbalsts
      Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2006. gada 30. marta spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Starptautiskie nolīgumi – Kopienas līgumi – Tieša iedarbība
      (EEK un Turcijas Asociācijas līguma 2. panta 1. punkts, 3. panta 1. punkts un 6. pants)
      2.     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums
      (EKL 226. pants un 288. panta otrā daļa)
      3.      Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Zaudējumi – Cēloņsakarība –Viena no nosacījumiem neesamība
      (EKL 288. panta otrā daļa)
      1.     Kopienas ar trešām valstīm noslēgta līguma norma ir jāuzskata par tieši piemērojamu, kad, ievērojot šī līguma redakciju, kā
         arī tā mērķi un būtību, šī norma ietver skaidru un precīzu pienākumu, kas tā izpildē vai iedarbībā nav atkarīga no vēlāka
         akta pieņemšanas.

      Tā tas nav Līguma, ar kuru tika izveidota asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, 2. panta 1. punkta gadījumā,
         kas vispārēji apraksta minētā līguma mērķi. Faktiski šai normai ir programmātisks raksturs. Tā nav pietiekami precīza un beznosacījuma,
         un tās izpildē vai sekās ir obligāti atkarīga no vēlāku aktu pieņemšanas, izslēdzot to, ka šī norma var tieši regulēt tirgus
         dalībnieka situāciju. Tas pats attiecas uz šī paša līguma 3. panta 1. punktu; tā pirmā daļa vispārēji norāda minētās asociācijas
         sagatavošanās posma mērķi; tā otrā daļa norāda uz pievienotajiem protokoliem, ar kuriem definē šī posma noteikumus. Tas pats
         attiecas arī uz minētā līguma 6. pantu, kas ir institucionāla norma, ar kuru tiek uzveidota Asociācijas padome.

      (sal. ar. 39. un 42.–44. punktu)
      2.     Attiecībā uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, nevar pārmest iespējamo nepietiekamo finanšu atbalstu Turcijai, jo šī nepietiekamība
         bija dalībvalsts opozīcijas rezultāts. Pat ja šo opozīciju varētu uzskatīt par valsts pienākuma, ko tai uzliek līgums, neizpildi,
         Komisijai nebija jāuzsāk process saistībā ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu. Līdz ar to šāda procesa
         neuzsākšana jebkurā gadījumā nebija prettiesiska, un tādēļ nevar iestāties Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība.

      (sal. ar 50. un 51. punktu)
      3.     Tas, vai iestājas Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība EKL 288. panta otrās daļas nozīmē, ir atkarīgs no vairāku nosacījumu kopuma,
         kas ir: iestādes darbības nelikumība, faktiski zaudējumi un cēloņsakarība starp apgalvoto darbību un izvirzītajiem zaudējumiem.
         Tā kā nav izpildīts viens no nosacījumiem, prasība jānoraida kopumā, nepārbaudot pārējos minētās atbildības nosacījumus.

      (sal. ar 34. un 62. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2006. gada 30. martā (*)

      Prasība par zaudējumu atlīdzību − Starptautiskie nolīgumi − EEK un Turcijas Asociācijas līgums − Muitas savienība starp Eiropas
         Kopienu un Turciju − Kompensējošs finansiāls atbalsts

      Lieta T-367/03
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ,  Umranija [Ümraniye], Stambula (Turcija), ko pārstāv R. Siners [R. Sinner], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv M. Bišops [M. Bishop] un D. Kanga Fano [D. Canga Fano], pārstāvji,

      un
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv Ž. Budo [G. Boudot] un K. Lūiss [X. Lewis], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāji,
      par prasību par zaudējumu atlīdzību, kas iespējami radušies piemērojot Muitas savienības, kas tika izveidota ar nolīgumu,
         ar kuru tika izveidota asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, un tā papildu protokoliem, kā arī EK un Turcijas
         Asociācijas padomes 1995. gada 22. decembra lēmumu Nr. 1/95 par Muitas savienības pēdējā posma ieviešanu (OV L 35, 1. lpp.),
         procedūras.

      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA(piektā palāta)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un D. Švābi [D. Šváby],

      sekretārs J. Plingers [J. Plingers], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 8. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas un faktiskie apstākļi
      1       Līgumu, ar kuru tika izveidota asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju (turpmāk tekstā – “Ankaras līgums”),
         1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un Kopiena, kā arī tās dalībvalstis, no otras
         puses. 1963. gada 23. decembrī Padome pieņēma lēmumu 64/732/EEK par Ankaras līguma noslēgšanu (OV 1964, 217, 3685. lpp).

      2       Šī līguma 2. panta 1. punkts nosaka:
      “Līguma mērķis ir veicināt līgumslēdzēju pušu ilgtermiņa un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomikas attiecību stiprināšanu,
         pilnībā ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Turcijas ekonomikas paātrinātu attīstību un paaugstināt turku tautas nodarbinātības
         līmeni un dzīves apstākļus.”

      3       Atbilstoši Ankaras līguma 2. panta 3. punktam:
      “Asociācija sastāv no:
      a) sagatavošanās posma;
      b) pārejas posma;
      c) noslēguma posma.”
      4       Šī līguma 3. panta 1. punkts nosaka:
      “Sagatavošanās posma laikā Turcija nostiprina savu ekonomiku ar Kopienas palīdzību, lai tā varētu uzņemties pienākumus, kas
         tai jāizpilda pārejas un noslēguma posmā.

      Piemērošanas noteikumi, kas attiecas uz šo sagatavošanās posmu un it īpaši uz Kopienas atbalstu, ir noteikti pagaidu protokolā
         un finanšu protokolā, kas ir pievienoti līgumam.”

      5       Ankaras līguma 5. pants precizē:
      “Noslēguma posms balstās uz muitas savienību un paredz līgumslēdzēju pušu ekonomikas politiku pastiprinātu koordinēšanu.”
      6       Šī līguma 6. pants nosaka:
      “Lai nodrošinātu asociācijas režīma piemērošanu un pakāpenisku attīstību, līgumslēdzējas puses tiekas Asociācijas padomē,
         kas rīkojas ar līgumu piešķirto pilnvaru ietvaros.”

      7       Visbeidzot, Ankaras līguma 30. pants nosaka:
      “Protokoli, kurus līgumslēdzējas puses pievieno šim līgumam, ir tā neatņemamas sastāvdaļas.”
      8       Ankaras līgumam tostarp ir pievienots Protokols Nr. 2 ar nosaukumu “Finanšu protokols”, kura mērķis ir noteikt finanšu mehānismus,
         lai veicinātu Turcijas ekonomikas paātrinātu attīstību.

      9       1970. gada 23. novembrī tika parakstīts papildu protokols (turpmāk tekstā – “1970. gada papildu protokols”) un otrais finanšu
         protokols (OV 1972, L 293, 4. lpp.), kas tika pievienots Ankaras līgumam. Šie protokoli stājās spēkā 1973. gada 1. janvārī. Trešais
         finanšu protokols tika parakstīts 1977. gada 12. maijā (OV 1979, L 67, 14. lpp.).

      10     1995. gada 22. decembrī EK un Turcijas Asociācijas padome pieņēma lēmumu Nr. 1/95 par muitas savienības noslēguma posma ieviešanu
         (OV 1996, L 35, 1. lpp.). Ar šo lēmumu tika izveidota muitas savienība starp Kopienu un Turciju attiecībā uz precēm, kas principā
         nav lauksaimniecības produkti. Tas nosaka muitas nodokļu un maksājumu, kam ir līdzvērtīga iedarbība, atcelšanu, kā arī kvantitatīvu
         ierobežojumu un ierobežojumu ar līdzvērtīgu iedarbību atcelšanu.

      11     Sabiedrība Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ (turpmāk tekstā – “Yedaş Tarim”) ir juridiska persona saskaņā ar Turcijas tiesībām. Tās darbība ietvēra gultņu importēšanu
         un ražošanu, kā arī korpusu un siksnu importēšanu, kas paredzētas citu starpā kā rezerves daļas lauksaimniecības iekārtām
         un autorūpniecībai.

       Process
      12     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 2. decembrī, prasītāja cēla šo prasību.
      13     Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegti attiecīgi 2004. gada 19. un 26. martā, Komisija
         un Padome izvirzīja iebildes par nepieņemamību attiecībā uz šo prasību saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pantu. Prasītāja
         iesniedza savus apsvērumus 2004. gada 17. maijā. Ar Pirmās instances tiesas 2005. gada 19. janvāra rīkojumu šie iebildumi
         tika apvienoti pēc būtības un lēmums par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.

      14     Piemērojot Pirmās instances tiesas 47. panta 1. punktu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma, ka otrreizēja procesuālo
         rakstu apmaiņa nav vajadzīga.

      15     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.
      16     Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegta 2005. gada 18. jūlijā, prasītāja lūdza nepieciešamības gadījumā
         nozīmēt ekspertu.

      17     Tiesas sēdē 2005. gada 8. septembrī tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Pirmās instances
         tiesas uzdotajiem jautājumiem. Šajā laikā atbildētāji iesniedza savus apsvērumus par lūgumu nozīmēt ekspertīzi.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      18     Prasītājas prasījumu Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       piespriest atbildētājiem atlīdzināt nodarītos zaudējumus;
      –       piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      19     Padomes un Komisijas prasījumu Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       prasību noraidīt;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Lietas dalībnieku argumenti
      20     Prasītāja norāda, ka zaudējumi, ko tā cietusi, radās no veida, kādā Kopiena ieviesa muitas savienību, kas tika izveidota ar
         Lēmumu Nr. 1/95. Pirmkārt, prasītāja tai pārmet finanšu atbalsta trūkumu, ko tā attiecina uz Grieķijas opozīciju. Šajā ziņā
         prasītāja precizē, ka Kopiena ir jāuzskata par atbildīgu, jo tā nav vērsusies pret Grieķiju saistībā ar tās attieksmi. Tālāk
         prasītāja apšauba līgumu iedarbību, ko Kopiena ir noslēgusi ar trešām valstīm. Turklāt prasītāja apgalvo, ka Komisija atturējās
         īstenot noteiktus pasākumus institucionālajā jomā. It īpaši, Turcijas Republika tika izslēgta no diskusijām par kopējām politikām
         attiecībā uz tirdzniecību, it īpaši attiecībā uz jomām, kas ir tieši saistītas ar muitas savienību. Piemēram, Turcijas iestādes
         nevarēja piedalīties īpašajā komitejā, kas tika izveidota saskaņā ar EKL 133. pantu. Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka Komisija
         nesniedza padomu Turcijai un neiestājās pret praksi, kas ir pretrunā godprātīgas konkurences attīstībai muitas savienības
         kontekstā.

      21     Turklāt tiesas sēdē prasītāja pēc būtības norādīja, ka tā nepagalvo, ka darbība, kas radīja zaudējumus, bija Lēmuma Nr. 1/95
         pieņemšana, vai cita iestāžu darbība, bet gan veids, kādā atbildētāji tika īstenojuši šo lēmumu. Turklāt prasītāja precizēja,
         ka fakts, kas izraisīja zaudējumus, bija atbildētāju bezdarbība. Pirmās instances tiesa to atzīmēja tiesas sēdes protokolā.

      22     Prasītāja izdara secinājumu par iepriekšminētās uzvedības nepienācīgo raksturu no Ankaras līguma 2. panta 1. punkta, 3. panta
         1. punkta pirmās daļas un 6. panta. Prasītāja arī atsaucas uz šim līgumam pievienoto Finanšu protokolu un vēlākiem papildprotokoliem. Šie
         teksti ir jāuzskata par Kopienas sekundārajiem tiesību aktiem atbilstoši EKL 310. pantam. Prasītāja arī apgalvo, ka Kopiena
         neizpildīja apņemšanos sniegt Turcijai finanšu atbalstu 2,5 miljardu euro apmērā; šī apņemšanās tika izteikta EK un Turcijas
         Asociācijas padomes tikšanās laikā pēc tam, kad tika pieņemts Lēmums Nr. 1/95, un šī apņemšanās tika pievienota šim lēmuma
         kā vienpusēja deklarācija. Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka Eiropas-Vidusjūras sadarbības kontekstā tika izteikti solījumi
         par atbalstu, kas netika izpildīti, un ka pastāvēja grūtības subsīdiju piešķiršanā.

      23     Attiecībā uz cēloņsakarību starp prasītājas ciesto zaudējumu un Kopienas kļūdām, prasītāja apgalvo, ka, pirmkārt, muitas savienībai
         ir bijusi negatīva ietekme uz Turcijas ekonomiku kopumā.

      24     Otrkārt, kas uz to attiecas it īpaši, prasītāja apgalvo, ka 1990. gadā tā nolēma investēt gultņu ražošanā, tāpēc ka ražošana
         uz vietas, no vienas puses, tika stimulēta ar prēmijām un speciālām subsīdijām un, no otras puses, tika aizsargāta ar īpašu
         muitas tarifu. Prasītāja piebilst, ka šajā laikā Turcijas Republikas piedalīšanās muitas savienībā ar Kopienu tika gaidīta
         ne ātrāk, kā pēc desmit gadiem. Tās ražošanas vienība uzsāka darbību 1993. gadā. Pēc muitas savienības stāšanās spēkā 1996. gada
         1. janvārī visi muitas nodokļi un nodevas, kā arī citi maksājumi, kas attiecas uz gultņiem un korpusiem, tika atcelti. Tad
         Turcijas tirgus tika piesātināts ar augstas kvalitātes importētām precēm no Kopienas dalībvalstīm un ar lētām un zemākas kvalitātes
         precēm no Tālo austrumu valstīm. Tā rezultātā prasītājas gultņu ražošanas nodaļa cieta zaudējumus laika periodā no 1996. gadam
         līdz 2003. gadam. Turklāt prasītāja apgalvo, ka sakarā  ar muitas nodokļu atcelšanu 1996. gada 1. janvārī, muitas savienība
         negatīvi ietekmēja tās komercnodaļas importa darbības, jo paaugstinātā konkurence samazināja tās importēto preču pārdošanas
         apjomus.

      25     Pamatojot savus argumentus uz grāmatvedības un finanšu atskaiti, prasītāja savā prasības pieteikumā apgalvo, ka tā cieta zaudējumus,
         kas vērtējami EUR 1 200 000 apmērā. Savos apsvērumos, ar kuriem tiek sniegta atbilde uz atbildētāju iebildēm par nepieņemamību,
         prasītāja prasa, lai atbildētājiem tiktu piespriests samaksāt summu EUR 4 578 518 apmērā.

      26     Pirmkārt, atbildētāji izvirza trīs absolūtus šķēršļus tiesas procesam. Tie apgalvo, ka prasītāja cenšas panākt atlīdzību par
         iespējamiem zaudējumiem, kas tai radušies sakarā ar Lēmumu Nr. 1/95, kas nav ne Komisijas, ne Padomes akts, un tādējādi šis
         lēmums nevar būt par pamatu prasībai par zaudējumu atlīdzību. Tie arī apgalvo, ka prasītājas lūgums ir noildzis saskaņā ar
         Tiesas Statūtu 46. pantu. Visbeidzot, atbildētāji norāda, ka prasības pieteikums ir neprecīzs un ka tas neatbilst Reglamenta
         44. panta 1. punkta prasībām.

      27     Otrkārt, runājot par būtību, atbildētāji apstrīd, ka Kopienas attieksme varētu būt radījusi prasītājas apgalvotos zaudējumus. Padome
         it īpaši noraida apgalvojumus par Turcijai piešķirtā finanšu atbalsta iespējamo nepietiekamību. Komisija norāda, ka fakts,
         ka Turcija nebija iesaistīta muitas nodokļu, kas attiecas uz precēm, kas tiek importētas no trešām valstīm, samazināšanā vai
         atcelšanā, nepārkāpj nevienu no prasītājas minētajiem noteikumiem. Jebkurā gadījumā, atceļot muitas vai citus šķēršļus, neviens
         tirgus dalībnieks nevar pieprasīt īpašuma tiesības uz tirgus daļu, kas agrāk bija aizsargāta ar šiem šķēršļiem. Šāda tirgus
         daļa ir tikai īslaicīga tirgus pozīcija, kas ir pakļauta mainīgiem apstākļiem. Prasītāji arī uzskata, ka prasības pieteikumā
         nav neviena elementa, kas pamatotu cēloņsakarības pastāvēšanu starp apgalvoto prettiesisko rīcību un zaudējumiem. Visbeidzot
         tie apstrīd šos zaudējumus.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
       Ievada apsvērumi
      28     No prasītājas apgalvojumiem tiesas sēdē (skat. šī sprieduma 21. punktu) izriet, ka nav jāņem vērā argumentus, kurus tā savos
         rakstveida apsvērumos pamato ar iespējamo Lēmuma Nr. 1/95 prettiesiskumu vai Komisijas vai Padomes aktu.

      29     Tā rezultātā nav jāizvērtē absolūtie šķēršļi tiesas procesam, ko atbildētāji ir izvirzījuši saistībā ar šī lēmuma būtību.
      30     Turklāt, Pirmās instances tiesai ir jāizvērtē, vai pareiza tiesvedības norise pamato prasības noraidīšanu pēc būtības, nelemjot
         par atbildētāju izvirzītājām iebildēm par nepieņemamību (Tiesas 2002. gada 26. februāra spriedums lietā C-23/00 P Padome/Boehringer, Recueil, I‑1873. lpp., 52. punkts). Šajos lietas apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka nav jālemj par prasības nepieņemamību
         sakarā ar noilgumu.

      31     Visbeidzot ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu, kas ir piemērojams Pirmās instances tiesai atbilstoši šo
         pašu statūtu 53. panta pirmajai daļai, un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam, prasības
         pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets, kā arī īss to tiesību normu izklāsts, ar kurām tiek pamatots pieteikums. Šai norādei
         ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētajam sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesai lemt
         par prasību, attiecīgajā gadījumā bez citas papildus informācijas. Lai garantētu tiesisko drošību un pareizu tiesvedības norisi,
         prasības pieņemamībai ir nepieciešams, ka būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem tā ir balstīta, kaut kopsavilkuma
         veidā, bet saskanīgi un saprotami, izrietētu no paša prasības pieteikuma teksta (skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada
         6. maija spriedumu lietā T-195/95 Guérin automobiles/Komisija, Recueil, II-679. lpp., 20. punkts, un minētā judikatūra).

      32     Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumā par to zaudējumu atlīdzināšanu, ko, iespējams, radījusi Kopienas iestāde,
         jābūt iekļautiem pierādījumiem, kuri ļautu identificēt rīcību, par kuru prasītājs pārmet iestādei, iemesliem, kuru dēļ tā
         uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp rīcību un, iespējams, ciesto zaudējumu, kā arī zaudējuma raksturam un apmēram (skat. Pirmās
         instances tiesas 2005. gada 3. februāra spriedumu lietā T-19/01, Krājumā vēl nav publicēts, 65. punkts, un citētā judikatūra).

      33     Tomēr no šī sprieduma 22. un turpmākajiem punktiem izriet, ka procesuālajos dokumentos prasītājas izvirzīto argumentu daudzums
         un veids, kādā tā tos ir pasniegusi, iestājas pret to, ka prasības pieteikums kopumā būtu jāpasludina par nepieņemamu.

       Par atbildības iestāšanās nosacījumiem
      34     Jāatgādina, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tas, vai iestājas Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība EKL 288. panta otrās
         daļas nozīmē, ir atkarīgs no vairāku nosacījumu kopuma, kas ir: iestādes darbības nelikumība, faktiski zaudējumi un cēloņsakarība
         starp apgalvoto darbību un izvirzītajiem zaudējumiem (Tiesas 1982. gada 29. septembra spriedums lietā 26/81 Oleifici Mediterranei/EEK, Recueil, 3057. lpp., 16. punkts, Pirmās instances tiesas 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā T-175/94 International Procurement Services/Komisija, Recueil, II‑729. lpp., 44. punkts, un 2005. gada 16. marta spriedums lietā T‑283/02 EnBW Kernkraft/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 84. punkts).

      –       Par atbildētāju iespējamo prettiesisko rīcību
      35     Runājot par pirmo no iepriekšminētajiem nosacījumiem, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir jākonstatē pietiekami nopietns
         tādas tiesību normas pārkāpums, kas piešķir tiesības privātpersonām (Tiesas 1996. gada 5. marta spriedums apvienotajās lietās
         C-46/93 un C-48/93 Brasserie du Pêcheur  un Factortame, Recueil, I-1029. lpp., 51. punkts, 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C-352/98 P Bergaderm un Goupil/Komisija, Recueil, I-5291. lpp., 42. punkts, 2002. gada 10. decembra spriedums lietā C-312/00 P Komisija/Camar un Tico, Recueil, I-11355. lpp., 53. punkts, un 2003. gada 10. jūlija spriedums lietā C-472/00 P Komisija/Fresh Marine, Recueil, I-7541. lpp., 25. punkts, kā arī spriedums EnBW Kernkraft/Komisija, iepriekšminēts 34. punktā, 87. punkts).

      36     Šajā lietā Yedaş Tarim apgalvo, ka Kopienas piešķirtā finanšu atbalsta nepietiekamība un trūkums pārkāpj, pirmkārt, Ankaras līguma 2. panta 1. punktu,
         3. panta 1. punkta pirmo daļu un 6. pantu, otrkārt, finanšu protokolus, treškārt, 1970. gada papildprotokolu, ceturtkārt,
         saistību, ko uzņēmusies Kopiena papildus Lēmuma Nr. 1/95 pieņemšanai samaksāt Turcijai 2,5 miljardus euro, un, piektkārt,
         citus solījumus sniegt atbalstu Eiropas-Vidusjūras sadarbības ietvaros.

      37     Ir jākonstatē, ka Ankaras līgums un iepriekšminētie protokoli ir starptautiskie līgumi, kas noslēgti starp Kopienu un tās
         dalībvalstīm ar trešām valstīm.

      38     Saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu šie līgumi uzliek saistības Kopienas iestādēm un dalībvalstīm. To normas ir Kopienas tiesību
         sistēmas neatņemama sastāvdaļa no brīža, kad šīs normas stājas spēkā (Tiesas 1974. gada 30. aprīļa spriedums lietā 181/73
         Haegeman, Recueil, 449. lpp., 5. punkts un 1987. gada 30. septembra spriedums lietā 12/86 Demirel, Recueil, 3719. lpp., 7. punkts). Tomēr šo līgumu sekas Kopienu tiesību sistēmā nevar tikt noteiktas, abstrahējoties no attiecīgo
         normu starptautiskās izcelsmes (Tiesas 1982. gada 26. oktobra spriedums lietā 104/81 Kupferberg, Recueil, 3641. lpp., 17. punkts).

      39     It īpaši lai izlemtu, vai prasītāja var izvirzīt minēto līgumu noteiktas normas, lai konstatētu iestāžu prettiesisko rīcību,
         kas tām tiek pārmesta, ir jāizvērtē, vai šīs normas var tikt uzskatītas par tieši piemērojamām. Šajā sakarā iepriekšminētajā
         spriedumā lietā Demirel (14. punkts) Tiesa nosprieda, ka Kopienas ar trešām valstīm noslēgta līguma norma ir jāuzskata par tieši piemērojamu, kad,
         ievērojot šī līguma redakciju, kā arī tā mērķi un būtību, šī norma ietver skaidru un precīzu pienākumu, kas tā izpildē vai
         sekās nav atkarīga no vēlāka akta pieņemšanas.

      40     Šajā sakarā Tiesa nosprieda (iepriekšminētais spriedums lietā Demirel, 16. punkts):“[Ankaras] līgums attiecībā uz tā struktūru un saturu ir raksturojams ar faktu, ka vispārīgā veidā tas nosaka asociācijas
         mērķus un vadlīnijas šo mērķu sasniegšanai, pašam nenosakot precīzus noteikumus, lai panāktu to izpildi. Tikai attiecībā uz
         dažiem specifiskiem jautājumiem pievienotie protokoli, kas aizvietoti ar papildprotokoliem, paredz detalizētus noteikumus.”

      41     Tādējādi, ņemot vērā tā būtību un sistēmu, Ankaras līgums principā nav uzskatāms par normu, ievērojot kuru Pirmās instances
         tiesa pārbauda Kopienas iestāžu aktu tiesiskumu.

      42     It īpaši šī līguma 2. panta 1. punkts vispārēji apraksta Ankaras līguma mērķi – stiprināt tirdzniecības un ekonomikas attiecības
         starp Turciju un Kopienu. Tajā tiek pieminētas arī divas vispārējas vadlīnijas, proti, šīs stiprināšanas pastāvīgo un līdzsvaroto
         raksturu un Turcijas ekonomikas paātrinātās attīstības ņemšanu vērā, kā arī turku tautas darba un dzīves apstākļu uzlabošanu. No
         tā izriet, ka šī norma ir programmātiska. Tā nav pietiekami precīza un beznosacījuma, un tās izpildē vai sekās ir obligāti
         atkarīga no vēlāku aktu pieņemšanas, izslēdzot to, ka šī norma var tieši regulēt prasītājas situāciju. Tādējādi šī norma nepiešķir
         tiesības privātpersonām.

      43     Tas pats attiecas uz Ankaras līguma 3. panta 1. punktu, kura pirmā daļa vispārēji norāda Asociācijas starp Turciju un Kopienu
         sagatavošanās posma mērķi. Tāpat Ankaras līguma 3. panta 1. punkta otrā daļa norāda uz pievienotajiem protokoliem ar kuriem
         definē šī posma piemērošanas noteikumus. Turklāt tas ir tikai pirmais no trīs posmiem, kurus paredz līgums, un tas beidzās
         tad, kad stājās spēkā 1970. gada papildprotokols.

      44     Tāds pats secinājums ir jāizdara par šī līguma 6. pantu, kas ir institucionāla norma, ar kuru tiek uzveidota Asociācijas padome.
      45     Turklāt prasītāja izvirza Ankaras līgumam pievienoto finanšu protokolu, neprecizējot, kuras normas ir tikušas pārkāptas. Lai
         tas būtu pieņemams saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu, apgalvojumam par prettiesiskumu ir jāidentificē
         prettiesiskā rīcība. Šajā lietā šo pienākumu pastiprina apstāklis, ka tiešā piemērojamība netiek vērtēta kopumā, bet katrā
         gadījumā ir jāizvērtē attiecīgo normu raksturs, sistēma un redakcija (Tiesas 1974. gada 4. decembra spriedums lietā 41/74
         Van Duyn, Recueil, 1337. lpp., 12. punkts). No tā izriet, ka, skaidri neminot normu, kura ir bijusi pārkāpta, argumentācija, kuru prasītāja
         izsecina no iepriekšminētā finanšu protokola, nav pieņemama. Yedaş Tarim arī atsaucas uz citiem finanšu protokoliem. Tomēr pat ja tā atsaucas arī uz 1970. gada 23. novembra un 1977. gada 12. maija
         finanšu protokoliem, šāds pats secinājums attiecas arī uz tiem. Jebkurā gadījumā prasītāja tiesas sēde paziņoja, ka neviens
         tās investīciju projekts attiecīgo protokolu ietvaros netika atteikts, un to Pirmās instances tiesa atzīmēja tiesas sēdes
         protokolā.

      46     Prasītāja arī uzskata, ka Kopiena pārkāpa vienpusējās deklarācijas, attiecībā pret kuru tā bija uzņēmusies saistības, pieņemot
         Lēmumu Nr. 1/95, noteikumus, sniegt finanšu atbalstu Turcijai 2,5 miljardu euro apmērā. Šī deklarācija nebija to Kopienas
         deklarāciju starpā, kas tika pievienotas Lēmuma Nr. 1/95. Šajos apstākļos Yedaş Tarim apgalvojums nav pietiekami precīzs, lai tas būtu pieņemams Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē. Turklāt
         prasītāja nepierādīja, ka šai deklarācijai būtu bijušas juridiskas sekas. Visbeidzot atbilstoši prasības pieteikuma tam pašam
         formulējumam attiecīgajam atbalstam būtu bijis jābūt piešķirtam Turcijas valstij tādā veidā, ka tas neradītu tiesības privātpersonām.

      47     Prasītāja piemin arī to, ka netika ievērots solījums piešķirt atbalstu speciālas darbības programmas ietvaros, makroekonomiskās
         palīdzības un Administratīvās sadarbības fonda ietvaros. Tādējādi šie apgalvojumi nav pietiekami precīzi, lai, pirmkārt, ar
         pārliecību noteiktu pārmesto rīcību, un, otrkārt, noteiktu tās iespējamo kļūdaino raksturu. Jebkurā gadījumā prasītāja nepierāda,
         kādā veidā no šiem solījumiem privātpersonām izriet tiesības.

      48     Visbeidzot prasītāja norāda uz grūtībām un problēmām, kas ir bijušas Eiropas-Vidusjūras sadarbības ietvaros. Tomēr prasītāja
         nepamato un nepierāda, kādā veidā tās atklātu atbildētāju nepareizo rīcību.

      49     Visbeidzot Yedaş Tarim arī pamatoja savu prasību ar 1970. gada papildprotokolu un it īpaši ar apstākli, ka tas paredz “abpusējus un līdzsvarotus”
         pienākumus starp pusēm. Tomēr šī prasība neparādās minētā protokola preambulā un tādējādi tai nav pienācīga tiesiskā apjoma. Pēc
         būtības tā tomēr izriet no Ankaras nolīguma 2. panta 1. punkta. Attiecīgi, šīs normas programmātiskais raksturs un tas, ka
         tā nav tieši piemērojama, tika apskatīts šī sprieduma 42. punktā.

      50     Neatkarīgi no iepriekšējiem apsvērumiem Pirmās instances tiesa uzskata, ka Kopienai nevar pārmest iespējamo nepietiekamo finanšu
         atbalstu Turcijai, jo pēc prasītājas domām šī nepietiekamība bija dalībvalsts opozīcijas rezultāts.

      51     Runājot par prasītājas pārmetumu, ka Komisija nevērsās pret šo dalībvalsti sakarā ar tās pieņemto nostāju, ir jāatgādina,
         ka, pat ja to varētu uzskatīt par valsts pienākuma, ko tai uzliek līgums, neizpildi, Komisijai nebija jāuzsāk process saistībā
         ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu. Līdz ar to šāda procesa neuzsākšana jebkurā gadījumā nebija prettiesiska,
         un tādēļ nevar iestāties Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. janvāra rīkojumu
         lietā T-202/02 Makedoniko Metro et Michaniki AE/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 43. punkts un minētā judikatūra).

      52     Prasītāja arī norāda, ka tā ir cietusi zaudējumus sakarā ar Kopienas noslēgtajiem līgumiem ar trešām valstīm. Tiktāl, ciktāl
         prasītāja, no vienas puses, tiesas sēdē precizēja (skat. šī sprieduma 21. punktu), ka tā neapstrīd Kopienas oficiālos aktus,
         un, no otras puses, tā turpināja apšaubīt šos līgumus, ir jāuzskata, ka vai nu tā ir pieņēmusi pretrunīgu nostāju, par kuru
         Pirmās instances tiesa nevar lemt, vai ka tā pārmet Kopienai, ka tā nav pietiekami ņēmusi vērā Turcijas valsts intereses,
         noslēdzot šos līgumus. Attiecībā uz šo pēdējo apgalvojumu Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasības pieteikums nav precīzs,
         un konstatē, ka prasītāja nenorādīja Kopienas nepareizās darbības, kas tieši ietekmēja prasītājas darbības. Prasības pieteikumam
         attiecībā par zaudējumu, ko radījusi Kopienas iestāde, atlīdzību, lai tas atbilstu Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam,
         kā tas ir interpretēts šī sprieduma 32. punktā noradītāja judikatūrā, ir jāsatur elementi, kas ļautu noteikt rīcību, kuru
         prasītāja pārmet attiecīgajai iestādei. No tā izriet, ka šis iebildums nav pieņemams.

      53     Šāds pats pretrunīgums un neprecizitāte skar argumentu, kas tika atgādināts tiesas sēdē, atbilstoši kuram Turcija tika izslēgta
         no diskusijām par kopējām politikām attiecībā uz tirdzniecību, it īpaši jomās, kas tieši saistītas ar muitas savienību. Lai
         būtu pieņemama, pietiekami skaidra ir tā kritika, ka Turcija tika izslēgta no speciālās komitejas, kas tika izveidota saskaņā
         ar EKL 133. pantu. Pat pieļaujot, ka šī kritika ir jāinterpretē kā pārmetums par to, ka Turcija netika uzaicināta piedalīties
         šajā komitejā, ir jānorāda, ka Turcijas piedalīšanās šajā komitejā nav uzskatāma par tādu, kas radītu tiesības par labu prasītājai.

      54     Visbeidzot prasītāja norāda, ka Komisija nav pildījusi savu pienākumu sniegt Turcijai padomu un uzraudzīt veidu, kādā tiek
         realizēta muitas savienība, lai iestātos pret jebkuru praksi, kas rada šķēršļus godprātīgas konkurences attīstībai. Tomēr
         arī šis iebildums ir ļoti neprecīzs, lai uz tā balstītu prasību par zaudējumu atlīdzību. Prasītāja izvirzīja tikai sēriju
         Kopienas nostāju dažādos ekonomikas sektoros, bet tās apgalvojumi nebalstījās ne uz vienu precīzu faktu saistībā ar tās darbību.

      55     Runājot vēl joprojām par nosacījumu attiecībā uz pārmestās rīcības prettiesiskumu, Pirmās instances tiesas visbeidzot atgādina
         to, ka, izņemot būtiski samazinātu vai pat neesošu diskrecionāro varu, prasība, lai tiesību normas pārkāpums būtu pietiekami
         nopietns, ir izpildīta tikai tad, ja pastāv acīmredzama un smaga attiecīgās Kopienu iestādes veikta diskrecionārās varas robežu
         pārkāpšana (spriedums Komisija/Camar, iepriekšminēts 35. punktā, 54. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietāsT‑198/95,
         T-171/96, T-230/97, T-174/98 un T‑225/99 Comafrica et Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, Recueil, II‑1975. lpp., 134. punkts, un spriedums lietā EnBW Kernkraft/Komisija, iepriekšminēts 34. punktā, 87. punkts).

      56     Šajā lietā prasītāja nepierādīja, ka Kopiena bija pārkāpusi sava plašās diskrecionārās varas robežas, kas tai ir finanšu atbalsta
         piešķiršanas jomā. Šāds pierādījums nav sniegts vēl jo vairāk, jo Yedaş Tarim pati atzina, ka Kopiena Turcijai bija piešķīrusi dažādu palīdzību un ka Padome pieminēja, ka pastāv vairāki noteikti finanšu
         instrumenti prasītājas labā. Turklāt nav pierādīts, ka Kopiena bija pārkāpusi minētās robežas, noslēdzot līgumus ar trešām
         valstīm, neiesaistot Turciju politiku noteikšanā vai novērtēšanā par to, kas vajadzīgs muitas savienībai vai konkurences attīstībai.

      –       Par cēloņsakarību
      57     Runājot par trešo nosacījumu, kas norādīts šī sprieduma 34. punktā, no judikatūras izriet, ka, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā
         atbildība, prasītājam, kas lūdz zaudējumu atlīdzību, ir jāpierāda tieša cēloņsakarība starp kļūdaino rīcību un izvirzītajiem
         zaudējumiem (spriedumi lietās Brasserie du Pêcheur un Factortame, iepriekšminēts 35. punktā, 51. punkts, spriedums lietā Bergaderm  un Goupil/Komisija, iepriekšminēts 35. punktā, 41. un 42. punkts, un Komisija/Camar un Tico, iepriekšminēts 35. punktā, 53. punkts). Turklāt prasītājai ir jāiesniedz pierādījumi par šo tiešo sakarību (Pirmās instances
         tiesas 1995. gada 18. septembra spriedums lietā T-168/94 Blackspur u.c./Padome un Komisija, Recueil, II-2627. lpp., 40. punkts un 2003. gada 17. decembra spriedums lietā T-146/01 DLD Trading/Padome, Recueil, II-6005. lpp., 73. punkts).

      58     Šajā lietā apgalvojums par makroekonomisko nestabilitāti, kas izrietēja no nepietiekamā finanšu atbalsta Turcijas valstij
         muitas savienības ietvaros, nevar būt par apliecinājumu šai tiešajai cēloņsakarībai starp šo nepietiekamību un prasītājas
         individuālo situāciju. Tā vēl jo vairāk nenorāda tiešo cēloņsakarību starp, no vienas puses, zaudējumiem, kuru esamību tā
         apgalvo, un, no otras puses, to, ka Kopiena neiesaistīja Turciju diskusijās par pasākumiem, kas jāveic jomās saistībā ar muitas
         savienību, padomu nesniegšanu un iespējamās konkurences uzraudzības neesamību. Tāpat paskaidrojumi, ko prasītāja velta ar
         rokām izgatavotu paklāju, televizoru eksporta, lauksaimniecības, un it īpaši vīģu, valriekstu un pistāciju sektoram, kā arī
         tekstila un apģērbu sektoram, nav saistīti ar prasītājas uzņēmējdarbības mērķi (skat šī sprieduma 11. punktu).

      59     Fakts, ka muitas savienības stāšanās spēkā aptuveni sakrita ar prasītājas peļņas samazināšanos vēl jo vairāk nav pietiekams,
         lai pierādītu tiešo sakarību starp pārmestajiem faktiem un apgalvotajiem zaudējumiem. Pēc būtības citi noteicoši faktori varētu
         būt iesaistīti, tādi kā Turcijas tirgus struktūra, Yedaş Tarim konkurentu pieskaņošanās citiem attiecīgajiem tirgiem, valsts valūtas svārstības un Turcijas citi noslēgtie komerciālie līgumi.

      60     Turklāt prasītāja apgalvo, ka tās gultņu ražošanas vienības grūtības bija tik smagas, ka tikai tā gultņu, korpusu un siksnu
         importēšanas vienības rezultāti glāba no darbības izbeigšanas. Prasītāja norādīja, ka tā sāka gultņu ražošanu 1993. gadā,
         cerot, ka tiks saglabātas muitas barjeras un valsts atbalsts, kaut arī muitas savienības izveidošana tika paredzēta kopš 1963. gada
         12. septembra – datuma, kad tika parakstīts Ankaras līgums. Turklāt 1970. gada papildprotokolā bija noteikts darbību kalendārs,
         kuras ir jāizpilda 22 gadu pārejas perioda laikā pirms muitas savienības stāšanās spēkā. Par spīti novilcināšanai, ko radīja
         pāreja uz pēdējo posmu, prasītājas ražošanas vienības grūtības tādējādi izrietēja no riska, ka tā turpināja paļauties uz tādas
         situācijas saglabāšanu, kuru pati Turcija vēlējās attīstīt. Šādi rīkojoties, prasītāja pati radīja savus zaudējumus, pārtraucot
         cēloņsakarību starp vainu un minētajiem zaudējumiem.

      61     No iepriekšminētā izriet, ka šajā lietā starp pārmesto rīcību un norādītajiem zaudējumiem nav cēloņsakarības.
       Secinājumi
      62     Atbilstoši judikatūrai, ja nav izpildīts kāds no nosacījumiem Kopienas ārpuslīgumiskajai atbildībai, kas norādīti iepriekš
         34. punktā, prasība jānoraida kopumā, nepārbaudot pārējos minētās atbildības nosacījumus (Tiesas 1994. gada 15. septembra
         spriedums lietā C-146/91 KYDEP/Padome un Komisija, Recueil, I-4199. lpp., 19. punkts, Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. februāra spriedums lietā T-170/00 Förde-Reederei /Padome un Komisija, Recueil, II-515. lpp., 37. punkts, un 2003. gada 19. marta spriedums lietā T-273/01 Innova Privat-Akademie/Komisija, Recueil, II-1093. lpp., 23. punkts).

      63     No tā izriet, ka šī prasība ir jānoraida, nelemjot par absolūtajiem šķēršļiem tiesas procesam, kurus atbildētāji izvirza,
         balstoties uz Tiesas Statūtu 46. panta, ne arī lemt par pierādījumu savākšanas pasākumiem, ko lūdz prasītāja.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētāju prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 30. martā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Tiesvedības valoda − angļu.


title: Tiesas (otrā palāta) 2013. gada 18. jūlija spriedums.#“Evita-K” EOOD pret Direktor na Direktsia “Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Administrativen sad Sofia‑grad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 2006/112/EK – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Preču piegāde – Jēdziens – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Atteikums – Ar nodokli apliekama darījuma faktiska veikšana – Regula (EK) Nr. 1760/2000 – Liellopu identifikācijas un reģistrācijas sistēma – Krotālijas.#Lieta C‑78/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-78/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administrativen sad Sofia-grad  (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 6. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 14. februārī, tiesvedībā
            “Evita-K” EOOD
            pret
            Direktor na Direktsia “Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite .
            TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), tiesneši Dž. Arestis [ G. Arestis ], Ž. K. Bonišo [ J.-C. Bonichot ], A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ] un Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – “Evita - K” EOOD vārdā – A. Kashkina ,
            – Direktor na Direktsia “Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite vārdā – A. Georgiev , pārstāvis,
            – Bulgārijas valdības vārdā – Y. Atanasov , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – L. Lozano Palacios  un D. Roussanov , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 14. panta 1. punktu, 178. panta a) punktu, 185. panta 1. punktu, 226. panta 6. punktu un 242. pantu.
            2. Šis lūgums ir radies prāvā starp “Evita - K” EOOD  (turpmāk tekstā – “ Evita-K ”) un Direktor na Direktsia “Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto”  – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite  (Valsts Ieņēmumu aģentūras Centrālās pārvaldes “Sūdzību un izpildes pārvaldības” direkcijas, Sofijas pilsēta, direktors; turpmāk tekstā – “direktors”) saistībā ar atteikumu piešķirt tiesības uz nodokļa atskaitīšanu pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) atlaides veidā par rēķiniem par nokaušanai paredzētu teļu piegādi.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            Direktīva 2006/112
            3. Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā ir paredzēts, ka PVN ir jāmaksā par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļa maksātājs, kas kā tāds rīkojas.
            4. Saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punktu:
            ““Preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.”
            5. Minētās direktīvas 168. pantā ir noteikts:
            “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:
            a) PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks cits nodokļa maksātājs;
            [..].”
            6. Šīs pašas direktīvas 178. pantā ir noteikts:
            “Lai izmantotu atskaitīšanas tiesības, nodokļa maksātājam ir jāizpilda šādi nosacījumi:
            a) 168. panta a) punktā paredzētajai atskaitīšanai attiecībā uz preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu – jāsaglabā rēķins, kas sagatavots saskaņā ar 220. līdz 236. pantu un 238., 239. un 240. pantu;
            [..].”
            7. Atbilstoši Direktīvas 2006/112 184. pantam sākotnējo atskaitīšanu koriģē, ja atskaitīšana ir lielāka vai mazāka par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības.
            8. Šīs direktīvas 185. panta redakcija ir šāda:
            1. Koriģēšanu veic jo īpaši, ja pēc PVN atmaksāšanas mainās sastāvdaļas, kas izmantotas, lai noteiktu atskaitāmo summu, piemēram, ja ir anulēti pirkumi vai saņemti cenu samazinājumi.
            2. Atkāpjoties no 1. punkta, nekoriģē darījumus, kas paliek pilnīgi vai daļēji neapmaksāti, vai pienācīgi pierādītos vai apstiprinātos īpašuma iznīcināšanas, zuduma vai zādzības gadījumos, kā arī darījumus, kas attiecas uz preču izmantošanu, lai sniegtu mazas vērtības dāvanas vai dotu paraugus, kā minēts 16. pantā.
            Tomēr dalībvalstis var prasīt, lai koriģē darījumus, kas paliek pilnīgi vai daļēji neapmaksāti, vai zādzības gadījumos.”
            9. Saskaņā ar šīs direktīvas 186. pantu dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus 184. un 185. panta piemērošanai.
            10. Šīs pašas direktīvas 220. pantā ir paredzēts:
            “Ikviens nodokļa maksātājs nodrošina, ka – vai nu viņš pats, pircējs vai pakalpojumu saņēmējs, vai arī trešā persona viņa vārdā un interesēs – izsniedz rēķinu par šādiem darījumiem:
            1) preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko viņš veicis citam nodokļa maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļa maksātāja;
            [..].”
            11. Saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 226. pantu:
            “Neskarot šajā direktīvā paredzētos īpašo[s] noteikumus, saskaņā ar 220. un 221. pantu izsniegtos rēķinos PVN vajadzībām obligāti jānorāda šādas ziņas:
            [..]
            6) piegādāto preču daudzums un veids vai sniegto pakalpojumu apjoms un veids;
            [..].”
            12. Šīs direktīvas 242. pantā ir noteikts:
            “Ikviens nodokļa maksātājs veic pietiekami precīzu uzskaiti, lai nodokļu iestādes varētu piemērot PVN un pārbaudīt tā piemērošanu.”
            13. Minētās direktīvas 273. pantā ir minēts:
            “Dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, saskaņā ar prasību par vienādu režīmu iekšzemes darījumiem un darījumiem starp dalībvalstīm, ko veic nodokļa maksātāji, ar noteikumu, ka šādi pienākumi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas.
            Pirmajā daļā paredzēto izvēles iespēju nevar izmantot tam, lai noteiktu citus ar rēķinu sagatavošanu saistītus pienākumus papildus tiem, kas noteikti 3. nodaļā.”
            Regula (EK) Nr. 1760/2000
            14. Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 17. jūlija Regulas (EK) Nr. 1760/2000, ar ko izveido liellopu identifikācijas un reģistrācijas sistēmu un paredz liellopu gaļas un liellopu gaļas produktu marķēšanu, kā arī atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 820/97 (OV L 204, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006 (OV L 363, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1760/2000”), divpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
            “Pašreizējo kārtību attiecībā uz liellopu identifikāciju un reģistrāciju nosaka Padomes 1992. gada 27. novembra Direktīva 92/102/EEK par dzīvnieku identifikāciju un reģistrāciju [(OV L 355, 32. lpp.)] un [Padomes 1997. gada 21. aprīļa] Regula (EK) Nr. 820/97 [par liellopu identifikācijas un reģistrācijas sistēmu un liellopu gaļas un liellopu gaļas produktu marķēšanu (OV L 117, 1. lpp.)]. Pieredze rāda, ka Direktīvas 92/102/EEK īstenošana attiecībā uz liellopiem nav bijusi pilnībā apmierinoša un tai vajadzīgi tālāki uzlabojumi. Tādēļ jāpieņem īpaši noteikumi attiecībā uz liellopiem, lai nostiprinātu minētās direktīvas noteikumus.”
            15. Regulas Nr. 1760/2000 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka katra dalībvalsts saskaņā ar šo sadaļu izveido sistēmu liellopu identifikācijai un reģistrācijai.
            16. Saskaņā ar minētās regulas 3. panta pirmo daļu:
            “Liellopu identifikācijas un reģistrācijas sistēma ietver šādus elementus:
            “a) krotālijas, lai identificētu dzīvniekus individuāli;
            b) elektroniskas datu bāzes;
            c) dzīvnieku pases;
            d) individuālus reģistrus katrā saimniecībā.”
            17. Šīs pašas regulas 4. pantā ir noteikts:
            “1. Visus dzīvniekus lauku saimniecībā, kuri piedzimuši pēc 1997. gada 31. decembra vai paredzēti Kopienas iekšējai tirdzniecībai [..], identificē ar kompetentās iestādes apstiprinātām krotālijām abās ausīs. [..] Dzīvniekus, kas tiek turēti saimniecībās Bulgārijā vai Rumānijā un kas dzimuši pirms pievienošanās dienas vai paredzēti pārdošanai Kopienā pēc minētās dienas, identificē ar kompetentas iestādes apstiprinātu krotāliju abās ausīs. Abas krotālijas satur to pašu vienreizēju identifikācijas kodu, kas ļauj identificēt katru dzīvnieku individuāli, kā arī lauku saimniecību, kurā tas piedzimis. [..]
            [..]
            2. Krotāliju ieliek dalībvalsts noteiktā laikposmā kopš dzīvnieka piedzimšanas un jebkurā gadījumā – pirms dzīvnieks atstāj lauku saimniecību, kurā tas piedzimis. [..]
            [..]”
            Regula (EK) Nr. 1725/2003
            18. Ar Komisijas 2003. gada 29. septembra Regulu (EK) Nr. 1725/2003, ar ko pieņem noteiktus starptautiskos grāmatvedības standartus saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1606/2002 (OV L 261, 1. lpp.), tika pieņemts 41. starptautiskais grāmatvedības standarts SGS “Lauksaimniecība” (turpmāk tekstā – “41. SGS”), kas atrodams šīs regulas pielikumā:
            19. Šā standarta mērķis ir noteikt grāmatvedības metodi, finanšu pārskatu sniegšanu un informācijas atklāšanu saistībā ar lauksaimniecisko darbību.
            20. 41. SGS 10. un 11. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
            “10. Uzņēmumam jāatzīst bioloģiskais aktīvs vai lauksaimniecības produkts tikai tad, kad:
            a) uzņēmums kontrolē aktīvu pagātnes notikumu rezultātā;
            b) ir ticams, ka uzņēmumā ieplūdīs ar aktīvu saistītie nākotnes saimnieciskie labumi;
            c) aktīva patieso vērtību vai izmaksas var ticami novērtēt.
            11. Lauksaimnieciskajā darbībā kontroli var pierādīt, piemēram, ar likumīgām īpašuma tiesībām uz liellopiem un marķējot vai citādi iezīmējot liellopus iegādes, dzimšanas vai atšķiršanas brīdī. Nākotnes labumus parasti novērtē, novērtējot nozīmīgas fiziskas īpašības.”
            Bulgārijas tiesības
            21. Likuma par pievienotās vērtības nodokli ( Zakon za danak varhu dobavenata stoynost ) 70. panta 5. punktā, tā pamatlietā piemērojamajā redakcijā ( DV Nr. 63 , 2006. gada 4. augusts; turpmāk tekstā – “ ZDDS ”), ir paredzēts, ka tiesību uz samaksātā priekšnodokļa atskaitīšanu nav tad, ja tas ir ticis pieprasīts nelikumīgi.
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            22. Evita-K ir saskaņā ar Bulgārijas tiesībām dibināta sabiedrība, kuras galvenā komercdarbība ir tirdzniecība ar lopiem.
            23. Šī sabiedrība uzrādīja deviņus rēķinus par nokaušanai domātu teļu piegādi par 2007. gada septembri un oktobri, kurus bija izrakstījis “Ekspertis-7” EOOD  (turpmāk tekstā – “ Ekspertis-7 ”), lai saņemtu tiesības uz šajos rēķinos ietvertā PVN atskaitīšanu nodokļa atlaides veidā.
            24. Turklāt Evita-K deklarēja, ka tā to pašu mēnešu laikā uz Albāniju ir eksportējusi dzīvus teļus, to pirkumu apliecinot ar minētajiem rēķiniem un muitas deklarācijām, veterinārajām apliecībām, kurās norādītas lopu krotālijas, kā arī veterinārajām apliecībām lopu pārvadāšanai valsts teritorijā.
            25. Kā apliecinājumu aplūkojamo lopu saņemšanai Evita-K papildus Ekspertis-7 izrakstītajiem deviņiem rēķiniem iesniedza apliecinājumu par svaru, konta izrakstus par rēķinu apmaksu un līgumu par teļu piegādi, kas noslēgts ar Ekspertis-7 .
            26. Evita-K tika veikta nodokļu pārbaude par 2007. gada septembri un oktobri. Šai sakarā Bulgārijas nodokļu iestādes pieprasīja, lai Ekspertis-7 iesniedz informāciju par piegādi, par kuru tas bija izrakstījis rēķinus Evita-K .
            27. Tā kā saskaņā ar iestāžu teikto Ekspertis-7 grāmatvedībā un veterinārajos dokumentos par lopu īpašumtiesībām un to krotālijām bija dažas nepilnības, minētās iestādes uzskatīja, ka faktiski minētā piegāde nav notikusi un ka tādējādi Evita-K nav bijis pamata atsaukties uz tiesībām uz PVN saistībā ar šīm piegādēm atskaitīšanu.
            28. Tā Bulgārijas nodokļu iestādes ar 2009. gada 26. novembra lēmumu par nodokļa pārrēķinu atteica Evita-K tiesības uz PVN atskaitīšanu nodokļa atlaides veidā saistībā ar Ekspertis-7  izrakstītajiem rēķiniem.
            29. Evita-K par šo lēmumu atteikt tiesības uz [nodokļa] atskaitīšanu iesniedza administratīvo sūdzību direktoram, kurš ar 2010. gada 29. aprīļa lēmumu minēto lēmumu atstāja negrozītu.
            30. Evita-K tādējādi pret 2009. gada 26. novembra lēmumu par nodokļa pārrēķinu cēla prasību iesniedzējtiesā. Tajā tā tostarp norādīja, ka informācija, ko tā iesniegusi, esot pietiekama, lai pierādītu, ka piegāde, par kuru Ekspertis-7 bija izrakstījis rēķinus, tik tiešām ir notikusi, ka, lai kādas arī būtu neprecizitātes, ko pēdējais minētais ir pieļāvis, tā ir uzskatāma par labticīgu ieguvēju saskaņā ar Bulgārijas tiesībām un ka jautājums par tiesībām uz PVN atskaitīšanu ir aktuāls neatkarīgi no jautājuma par īpašumtiesībām un iegūto preču izcelsmi.
            31. Šādos apstākļos Administrativen sad – Sofia-grad  nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai jēdziens “preču piegāde” Direktīvas [2006/112] 14. panta 1. punkta izpratnē, to lasot kopā ar [LESD] 345. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, tiek pieļauts, ka preces saņēmējs piegādes darījumā tiesības rīkoties ar precēm (kustamas lietas, kas ir noteiktas to sugas dēļ) iegūst, iegūstot īpašumtiesības uz šīm precēm ar labticīgu, uz atlīdzības pamata iegūtu valdījumu no personas, kura nav preču īpašnieks, kas saskaņā ar dalībvalsts tiesībām ir pieļaujams, turklāt ir jāņem vērā, ka saskaņā ar šīm tiesībām īpašumtiesības uz šādām lietām pāriet šo lietu nodošanas brīdī?
            2) Vai pierādījums par “preču piegādes” norisi Direktīvas 2006/112 14. panta 1. punkta izpratnē konkrētā rēķina kontekstā kopā ar tiesību īstenošanu atbilstoši [šīs] direktīvas 178. panta a) punktam uz šajā rēķinā norādītā, faktiski samaksātā nodokļa atskaitīšanu ir pamats tam, ka preces saņēmējs piegādes darījumā piegādātāja īpašumtiesības ir pierādījis tad, ja ir tikušas piegādātas kustamas, to sugas dēļ noteiktas preces un īpašumtiesības uz tām saskaņā ar dalībvalsts tiesībām pāriet ar to nodošanu, turklāt saskaņā ar šīm tiesībām arī īpašumtiesību iegūšana uz šādām lietām no personas, kura nav īpašnieks, ir pieļaujama ar labticīgu, uz atlīdzības pamata iegūtu valdījumu?
            Vai “preču piegāde” priekšnodokļa atskaitīšanas mērķu labad Direktīvas [2006/112] izpratnē ir uzskatāma par pierādītu, ja saņēmējs , ņemot vērā pamatlietas apstākļus, eksportēdams un iesniegdams muitas deklarāciju, ir veicis vēl vienu to pašu preču  (identificējami dzīvnieki) piegādi  un nav pierādījumu par trešo personu tiesībām uz šīm precēm?
            3) Vai pierādījumu par “preču piegādes” norisi Direktīvas 2006/112 14. panta 1. punkta izpratnē mērķa labad konkrētā rēķina kontekstā kopā ar tiesību atskaitīt šajā rēķinā norādīto, faktiski samaksāto nodokli īstenošanu atbilstoši [šīs] direktīvas 178. panta a) punktam var tikt pieņemts, ka piegādātājs un saņēmējs, kuri nav lauksaimniecības produktu ražotāji, ir ļaunticīgi , ja, pieņemot preces, iepriekšējais īpašnieks nav iesniedzis dokumentu, kurā dzīvnieku krotālijas ir jānorāda atbilstoši Eiropas Savienības veterināro tiesību normu prasībām, un dzīvnieku krotālijas nav norādītas veterinārajā apliecībā, ko izdevusi administratīva iestāde un kas ir pievienota, transportējot dzīvniekus konkrētās piegādes ietvaros?
            Ja piegādātājs un saņēmējs pašrocīgi ir veikuši tiem piegādāto dzīvnieku krotāliju uzskaiti, vai var tikt pieņemts, ka tie ir izpildījuši minēto Savienības [veterināro tiesību normu] prasības gadījumā, ja administratīvā iestāde veterinārajā apliecībā, kas, transportējot dzīvniekus, pievienota piegādes ietvaros, dzīvnieku krotālijas nav uzrādījusi?
            4) Vai piegādātājam un saņēmējam pamatlietā, kuri nav lauksaimniecības produktu ražotāji, saskaņā ar Direktīvas 2006/112 242. pantu ir pienākums savā grāmatvedības uzskaitē izcelt piegādes priekšmetu (identificējami dzīvnieki, t.i., “bioloģiskas izcelsmes manta”), piemērojot [41. SGS], un saskaņā ar šo standartu pierādīt valdījumu pār mantu?
            5) Vai saskaņā ar Direktīvas 2006/112 226. panta 6. punktu pievienotās vērtības nodokļa rēķinos – kā strīdīgajos pamatlietā – ir jānorāda arī to dzīvnieku krotālijas, kuri saskaņā ar Savienības veterināro tiesību normām ir jāidentificē un kuri ir piegādes priekšmets, ja dalībvalsts tiesībās šādu dzīvnieku īpašumtiesību nodošanai šāda veida prasība nav paredzēta un piegādes darījuma dalībnieki nav lauksaimniecības produktu ražotāji?
            6) Vai saskaņā ar Direktīvas 2006/112 185. panta 1. punktu, pamatojoties uz valsts tiesību normu – tādu kā pamatlietā –, ir pieļaujams priekšnodokli koriģēt tāda secinājuma dēļ, ka piegādātāja īpašumtiesības uz precēm, kas ir piegādes priekšmets, nav tikušas pierādītas, ja piegādes darījumu neviens no tā dalībniekiem nav atsaucis, saņēmējs ir veicis to pašu preču tālāku piegādi, nav nekādu pierādījumu par tiesībām, uz kurām attiecībā uz šīm precēm (identificējami dzīvnieki) ir atsaukušās trešās personas, netiek apgalvota saņēmēja piegādes darījumā ļaunticība un īpašumtiesības uz šādām lietām, kas ir noteiktas to sugas dēļ, saskaņā ar valsts tiesībām pāriet to nodošanas brīdī?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo, otro un trešo jautājumu
            32. Ar saviem pirmajiem trīs jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību uz PVN atskaitīšanu īstenošanas kontekstā jēdziens “preču piegāde” un pierādījums par šāda veida piegādes faktisku veikšanu nozīmē, ka piegādātāja īpašumtiesības tiesības uz aplūkojamajām precēm ir pierādītas formāli, vai arī šai sakarā ir pietiekama īpašumtiesību iegūšana uz šīm precēm labticīga valdījuma ceļā.
            33. Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Direktīvas 2006/112 14. panta 1. punktā minētais preču piegādes jēdziens neattiecas uz īpašumtiesību nodošanu tādās formās, kas ir paredzētas piemērojamajās valsts tiesībās, bet tajā tiek iekļauti visi vienas puses veiktie kustamas mantas nodošanas darījumi, ar kuriem tā nodod otrai pusei tiesības rīkoties ar šo īpašumu kā īpašniekam (skat. 1990. gada 8. februāra spriedumu lietā C-320/88 Shipping and Forwarding Enterprise Safe , Recueil , I-285. lpp., 7. punkts; 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-435/03 British American Tobacco un Newman Shipping , Krājums, I-7077. lpp., 35. punkts, kā arī 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C-237/09 De Fruytier , Krājums, I-4985. lpp., 24. punkts).
            34. Šajā kontekstā valsts tiesai katrā konkrētā gadījumā atkarībā no gadījuma apstākļiem ir jānosaka, vai ir notikusi varas pārņemšana rīkoties ar minēto preci kā īpašniekam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Shipping and Forwarding Enterprise Safe , 13. punkts).
            35. No tā izriet, ka darījums var tikt kvalificēts par “preču piegādi” Direktīvas 2006/112 14. panta 1. punkta izpratnē, ja šī darījuma laikā nodokļa maksātājs veic kustamas lietas valdījuma nodošanu, piešķirot otrai pusei tiesības ar to rīkoties kā īpašniekam, un šai sakarā nav nozīmes formai, kādā īpašumtiesības uz minēto preci ir tikušas iegūtas.
            36. Tāpat pierādījums par šādu preču piegādi, no kuras ir atkarīgas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, nevar būt atkarīgs no īpašumtiesību uz minētajām precēm iegūšanas veida.
            37. Turklāt tiktāl, ciktāl no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Bulgārijas nodokļu iestādes atteica Evita-K tiesības atskaitīt PVN saistībā ar pamatlietā aplūkojamo preču piegādi, jo nebija pierādīts, ka tās faktiski tika piegādātas, un Evita-K  apstrīdēja, ka šāda piegāde nav tikusi veikta, ir jāatgādina, ka, pirmkārt, tam, kurš prasa atskaitīt PVN, ir jāpierāda, ka viņš atbilst nosacījumiem šādu tiesību iegūšanai (skat. 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C-230/94 Enkler , Recueil , I-4517. lpp., 24. punkts), un, otrkārt, valsts tiesai ir jāveic vispārējs visas pamatlietas informācijas un apstākļu izvērtējums, lai noteiktu, vai Evita-K  var būt tiesības uz [nodokļa] atskaitīšanu, pamatojoties uz minēto preču piegādi (šajā ziņā skat. 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C-273/11 Mecsek-Gabona , 53. punkts; 2012. gada 6. decembra spriedumu lietā C-285/11 Bonik , 32. punkts, un 2013. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-643/11 LVK – 56 , 57. punkts).
            38. Šī vispārējā vērtējuma ietvaros minētā tiesa var ņemt vērā informāciju par darījumiem, kas veikti pirms vai pēc pamatlietā minētajiem, kā arī ar tiem saistītos dokumentus – tādus kā sertifikāti vai apliecinājumi, kas izdoti par attiecīgo lopu pārvadāšanu vai eksportu.
            39. Šajā kontekstā valsts iestādēm un tiesām ir jāliedz izmantot tiesības uz atskaitīšanu, ja, ņemot vērā objektīvus pierādījumus, ir pierādīts, ka atsaukšanās uz šīm tiesībām ir bijusi krāpnieciska vai ļaunprātīga (šajā ziņā skat. 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-439/04 un C-440/04 Kittel  un Recolta Recycling , Krājums, I-6161. lpp., 55. punkts; 2012. gada 21. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-80/11 un C-142/11 Mahagében  un Dávid , 42. punkts, un iepriekš minētos spriedumus lietā Bonik , 37. punkts, kā arī lietā LVK – 56 , 59. punkts).
            40. Tas tā ir, ja krāpšanu nodokļu jomā izdara pats nodokļa maksātājs vai ja viņš zināja vai viņam bija jāzina, ka, izdarīdams pirkumu, tas piedalās ar krāpšanu saistītā PVN darījumā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bonik , 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
            41. Savukārt ar Direktīvā 2006/112 paredzēto tiesību uz atskaitīšanu sistēmu nav saderīgi, ja ar šo tiesību atteikumu tiek sodīts nodokļa maksātājs, kurš nezināja vai nevarēja zināt, ka attiecīgo darījumu piegādātājs bija iecerējis kā krāpšanu vai ka cits darījums, kas ietilpst piegādes ķēdē pirms vai pēc nodokļa maksātāja veiktā darījuma, ir saistīts ar PVN krāpšanu (skat. 2006. gada 12. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-354/03, C-355/03 un C-484/03 Optigen  u.c., Krājums, I-483. lpp., 52. un 55. punkts, un iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling , 45., 46. un 60. punkts; apvienotajās lietās Mahagében un Dávid , 47. punkts; lietā Bonik , 41. punkts, kā arī lietā LVK – 56 , 60. punkts).
            42. Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka nodokļu iestāde nevar vispārīgi prasīt nodokļa maksātājam, kurš vēlas izmantot PVN atskaitīšanas tiesības, pārbaudīt, vai ar precēm vai pakalpojumiem, saistībā ar kuriem tiek lūgts izmantot šīs tiesības, saistītā rēķina izsniedzējs ir nodokļa maksātājs, vai viņam ir attiecīgās preces un vai viņš spēj tās piegādāt, un vai viņš pilda savus PVN deklarēšanas un maksāšanas pienākumus, lai pārliecinātos, ka augšupējo darījumu līmenī nav pārkāpumu vai krāpšanas, vai vēl prasīt, lai tam šajā ziņā būtu dokumenti (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Mahagében un Dávid , 61. punkts, kā arī lietā LVK – 56 , 61. punkts). Tāpat minētā administrācija nav tiesīga pieprasīt no minētā nodokļa maksātāja, lai tas iesniedz izsniedzēja izcelsmes dokumentus, kuros būtu minētas to lopu krotālijas, uz kuriem attiecas ar Regulu Nr. 1760/2000 radītā identificēšanas un reģistrēšanas sistēma.
            43. Šajos apstākļos uz pirmajiem trim jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīva 2006/112 ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību uz PVN atskaitīšanu ietvaros jēdziens “preču piegāde” šīs direktīvas izpratnē un pierādījums par šādas piegādes faktisku veikšanu nav saistīti ar formu, kādā īpašumtiesības uz attiecīgajām precēm ir iegūtas. Iesniedzējtiesai saskaņā ar valsts tiesību normām par rīkošanos ar pierādījumiem ir jāveic vispārējs visas pamatlietas informācijas un apstākļu izvērtējums, lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkoto preču piegāde tik tiešām ir notikusi un vai attiecīgajā gadījumā tiesības uz [nodokļa] atskaitīšanu var būt, pamatojoties uz šiem pēdējiem minētajiem darījumiem.
            Par ceturto jautājumu
            44. Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 242. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļa maksātājiem, kuri nav lauksaimniecības produktu ražotāji, ir pienākums savā grāmatvedības uzskaitē izcelt tās piegādes priekšmetu, ko tie veic, ja runa ir par lopiem, un pierādīt, ka tie ir tikuši kontrolēti saskaņā ar 41. starptautisko grāmatvedības standartu (41. SGS).
            45. Šai sakarā pietiek vien konstatēt, ka šajā 242. pantā nav paredzēts, ka nodokļa maksātājiem ir jāpieskaņojas 41. SGS, bet tajā ir vien ietverta prasība, ka tiem ir jāveic pietiekami precīza uzskaite, lai būtu iespējams piemērot PVN un nodokļu iestādei veikt pārbaudi.
            46. Tādējādi PVN sakarā nav nozīmes tam, ka Ekspertis-7 un Evita-K grāmatvedības uzskaitē ir norādes, kas nav saderīgas ar minēto tiesību normu, ja vien šīs norādes ir pietiekami precīzas minētā 242. panta izpratnē.
            47. Šajos apstākļos uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 242. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nodokļa maksātājiem, kuri nav lauksaimniecības produktu ražotāji, nav noteikts pienākums savā grāmatvedības uzskaitē izcelt tās piegādes priekšmetu, ko tie veic, ja runa ir par lopiem, un pierādīt, ka tie ir tikuši kontrolēti saskaņā ar 41. starptautisko grāmatvedības standartu (41. SGS).
            Par piekto jautājumu
            48. Ar savu piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 226. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nodokļa maksātājam, kurš veic tādu lopu piegādi, uz kuriem attiecas ar Regulu Nr. 1760/2000 radītā identificēšanas un reģistrēšanas sistēma, ir noteikts pienākums rēķinos par piegādi norādīt šo lopu krotālijas.
            49. Šai sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2006/112 178. panta a) punktu, lai varētu tikt izmantotas šīs direktīvas 168. panta a) punktā paredzētās atskaitīšanas tiesības, ir jāsaglabā rēķins. Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 220. panta 1. punktu rēķins ir jāizsniedz par jebkurām preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko nodokļa maksātājs veicis citam nodokļa maksātājam (skat. 2010. gada 15. jūlija spriedumu lietā C-368/09 Pannon Gép Centrum , Krājums, I-7467. lpp., 39. punkts, un 2012. gada 1. marta spriedumu lietā C-280/10 Polski Trawertyn , 41. punkts).
            50. Direktīvas 2006/112 226. pantā ir precizēts, ka, neskarot šajā direktīvā paredzētos īpašos noteikumus, saskaņā ar minētās direktīvas 220. pantu izsniegtajos rēķinos PVN vajadzībām obligāti jānorāda šajā pantā minētās ziņas (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Pannon Gép Centrum , 40. punkts, un lietā Polski Trawertyn , 41. punkts).
            51. No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalstis nevar prasīt, lai saistībā ar tiesību uz PVN atskaitīšanu izmantošanu tiktu izpildīti ar rēķina saturu saistīti nosacījumi, kas nav tieši paredzēti Direktīvas 2006/112 noteikumos. Šādu interpretāciju pamato arī šīs direktīvas 273. pants, kurā paredzēts, ka dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, bet šāda izvēles iespēja nevar tikt izmantota, lai noteiktu citus ar rēķinu sagatavošanu saistītus pienākumus papildus tiem, kas noteikti minētās direktīvas 226. pantā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Pannon Gép Centrum , 41. punkts, un lietā Polski Trawertyn , 42. punkts).
            52. Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 226. panta 6. punktu PVN vajadzībām rēķinā obligāti ir jānorāda piegādāto preču daudzums un veids vai sniegto pakalpojumu apjoms un veids.
            53. Tādējādi ir jāatzīst, ka ar minēto tiesību normu nodokļa maksātājam, kurš veic tādu lopu piegādi, uz kuriem attiecas ar Regulu Nr. 1760/2000 radītā identificēšanas un reģistrēšanas sistēma, nav noteikts pienākums rēķinos par piegādi norādīt šo lopu krotālijas.
            54. Šajos apstākļos uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 226. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nodokļa maksātājam, kurš veic tādu lopu piegādi, uz kuriem attiecas ar Regulu Nr. 1760/2000 radītā identificēšanas un reģistrēšanas sistēma, nav noteikts pienākums rēķinos par piegādi norādīt šo lopu krotālijas.
            Par sesto jautājumu
            55. Ar savu sesto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 185. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to, pamatojoties uz valsts tiesību normu – tādu kā ZDDS  70. panta 5. punkts –, ir pieļaujams PVN atskaitīšanu koriģēt tāda secinājuma dēļ, ka piegādātāja īpašumtiesības uz piegādātajām precēm nav pierādītas.
            56. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka minētā tiesa šo jautājumu uzdod tādēļ, ka tā uzskata, ka ZDDS  70. panta 5. punkts ir īpašs noteikums Direktīvas 2006/112 184. un 185. panta piemērošanai šīs pašas direktīvas 186. panta izpratnē.
            57. Šai sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar 184. pantu sākotnējo atskaitīšanu koriģē, ja atskaitīšana ir lielāka vai mazāka par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības.
            58. Attiecībā uz iespējamā pienākuma veikt priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitījuma koriģēšanu rašanos minētajā 185. panta 1. punktā ir paredzēts princips, atbilstoši kuram šāda koriģēšana it īpaši ir jāveic, ja pēc PVN deklarācijas iesniegšanas mainās sastāvdaļas, kas izmantotas, lai noteiktu atskaitāmo summu (skat. 2012. gada 29. novembra spriedumu lietā C-257/11 Gran Via Moineşti , 40. punkts).
            59. Tādējādi Direktīvas 2006/112 184. pantu un 185. panta 1. punktu var piemērot tikai tad, ja ar nodokli apliekamā darījuma PVN atskaitīšana ir tikusi koriģēta, proti, tikai tad, ja attiecīgajam nodokļa maksātājam iepriekš ir bijušas tiesības uz PVN atskaitīšanu apstākļos, kādi paredzēti šīs direktīvas 168. panta a) punktā.
            60. No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl ZDDS  70. panta 5. punkts attiecas uz gadījumu, kad tiesību uz PVN atskaitīšanu nav, ja šis nodoklis rēķinā ir iekļauts nelikumīgi, šī tiesību norma nevar būt pamats koriģēšanai minētā 185. panta izpratnē, jo tā pēc definīcijas attiecas uz gadījumu, kad nodokļa maksātājam šādu tiesību nav.
            61. Šajos apstākļos uz sesto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 185. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to ir ļauts koriģēt PVN atskaitīšanu tikai tad, ja attiecīgajam nodokļa maksātājam jau iepriekš ir bijušas tiesības uz šī nodokļa atskaitīšanu tādos apstākļos, kādi paredzēti šīs direktīvas 168. panta a) punktā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            62. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību uz PVN atskaitīšanu ietvaros jēdziens “preču piegāde” šīs direktīvas izpratnē un pierādījums par šādas piegādes faktisku veikšanu nav saistīti ar formu, kādā īpašumtiesības uz attiecīgajām precēm ir iegūtas. Iesniedzējtiesai saskaņā ar valsts tiesību normām par rīkošanos ar pierādījumiem ir jāveic vispārējs visas pamatlietas informācijas un apstākļu izvērtējums, lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkoto preču piegāde tik tiešām ir notikusi un vai attiecīgajā gadījumā tiesības uz [nodokļa] atskaitīšanu var būt, pamatojoties uz šiem pēdējiem minētajiem darījumiem;
            2) Direktīvas 2006/112 242. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nodokļa maksātājiem, kuri nav lauksaimniecības produktu ražotāji, nav noteikts pienākums savā grāmatvedības uzskaitē izcelt tās piegādes priekšmetu, ko tie veic, ja runa ir par lopiem, un pierādīt, ka tie ir tikuši kontrolēti saskaņā ar 41. starptautisko grāmatvedības standartu SGS “Lauksaimniecība”;
            3) Direktīvas 2006/112 226. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nodokļa maksātājam, kurš veic tādu lopu piegādi, uz kuriem attiecas ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 17. jūlija Regulu (EK) Nr. 1760/2000, ar ko izveido liellopu identifikācijas un reģistrācijas sistēmu un paredz liellopu gaļas un liellopu gaļas produktu marķēšanu, kā arī atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 820/97, kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006, radītā identificēšanas un reģistrēšanas sistēma, nav noteikts pienākums rēķinos par piegādi norādīt šo lopu krotālijas;
            4) Direktīvas 2006/112 185. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to ir ļauts koriģēt PVN atskaitīšanu tikai tad, ja attiecīgajam nodokļa maksātājam jau iepriekš ir bijušas tiesības uz šī nodokļa atskaitīšanu tādos apstākļos, kādi paredzēti šīs direktīvas 168. panta a) punktā.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1995. gada 11. augustā. # Eiropas Parlaments pret Philippe Vienne. # Ierēdnis. # Lieta C-43/94 P.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 22.maijā. # Mebrom NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ārpuslīgumiskā atbildība - Metilbromīda imports Eiropas Savienībā - Tīmekļa vietnes novēlota izveidošana, kas paredzēta importa licenču un kvotu pieprasīšanai un piešķiršanai - Regulas (EK) Nr. 2037/2000 6. un 7. pants - Zaudējumi, kas radušies neiegūtās peļņas dēļ - Faktiski zaudējumi. # Lieta T-198/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2007. gada 22. maija spriedums – Mebrom/Komisija
      (lieta T‑198/05)
      Ārpuslīgumiskā atbildība – Metilbromīda imports Eiropas Savienībā – Tīmekļa vietnes novēlota izveidošana, kas paredzēta importa licenču un kvotu pieprasīšanai un piešķiršanai – Regulas (EK) Nr. 2037/2000 6. un 7. pants – Zaudējumi, kas radušies neiegūtās peļņas dēļ – Faktiski zaudējumi
      Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 50.–52., 59., 68., 70. un 72. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par zaudējumu atlīdzību, kas prasītājai iespējams nodarīti tādēļ, ka Komisija nav izveidojusi sistēmu, kas Eiropas
                  Savienībā 2005. gada janvārī un februārī ļautu importēt metilbromīdu izmantošanai kritiskās situācijās

            Rezolutīvā daļa:
      1)         prasību noraidīt;
      2)         prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1976. gada 1. jūlijā. # Jacques Henri Sergy pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 58-75.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 11.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-206/96.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 5.martā. # Claire Staelen pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi - Vispārējais konkurss - Pieņemamība. # Lieta T-24/01.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 29.aprīlī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-91/01.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2007. gada 28.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2002/15/EK - Darba laika organizēšana personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-410/06.

text:
      Tiesas (septītā palāta) 2007. gada 28. jūnija spriedums – Komisija/Portugāle
      (lieta C‑410/06)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2002/15/EK – Darba laika organizēšana personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 10. punktu)
      2.                     Dalībvalstis – Pienākumi – Direktīvu ieviešana – Pienākumu neizpilde – Attaisnojums, kas balstīts uz valsts tiesību sistēmu
            – Nepieļaujamība (EKL 226. pants) (sal. ar 11. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 11. marta Direktīvas 2002/15/EK
                  par darba laika organizēšanu personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi (OV L 80, 35. lpp.), prasības, nepieņemšana
                  noteiktajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2002. gada 11. marta Direktīvas 2002/15/EK par darba laika organizēšanu personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi,
                     prasības, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šo direktīvu;

                  Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta), 2015. gada 26. novembris.#Établissement Amra pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes “KJ Kangoo Jumps XR” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-390/14.