title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2009. gada 17. decembris.#M pret Eiropas Zāļu novērtēšanas aģentūra.#Lieta C-197/09 RX-II.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 17. decembrī
      Lieta C‑197/09 RX‑II
      M
      pret
      Eiropas Zāļu aģentūru (EMA)
      Sprieduma lietā T‑12/08 P pārskatīšana – Tiesvedības stadija, kas ļauj taisīt galīgo spriedumu lietā – Lietas taisnīga izskatīšana – Sacīkstes princips – Kaitējums Kopienu tiesību vienotībai vai konsekvencei
      Priekšmets Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (apelācijas palāta) 2009. gada 6. maija sprieduma lietā T‑12/08 P M/EMA, ar kuru tā, pirmkārt, atcēla Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 19. oktobra rīkojumu lietā
         F‑23/07 M/EMA (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.), kā arī EMA 2006. gada 25. oktobra lēmumu, ciktāl ar to noraidīts M 2006. gada 8. augusta lūgums par to, lai invaliditātes komisija izskatītu viņa lietu, un, otrkārt, piesprieda EMA samaksāt apelācijas sūdzības iesniedzējam kompensāciju EUR 3000 apmērā, pārskatīšana

      Nolēmums Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (apelācijas palāta) 2009. gada 6. maija spriedums lietā T‑12/08 P M/EMA kaitē Kopienu tiesību vienotībai un konsekvencei, ciktāl minētā Pirmās instances tiesa, rīkojoties kā apelācijas tiesa, jēdzienu
         “tiesvedības stadija to ļauj” Tiesas Statūtu 61. panta un minēto statūtu pielikuma 13. panta 1. punkta izpratnē interpretēja
         tādā veidā, kas tai ļāva pieņemt lietu izskatīšanai, lemt pēc būtības par prasību atlīdzināt apgalvoto morālo kaitējumu un
         piespriest EMA samaksāt atlīdzību EUR 3000 apmērā, lai gan tai iesniegtā apelācijas sūdzība attiecās uz pirmajā instancē izmantotā risinājuma
         attiecībā uz iebildi par nepieņemamību pārbaudi un lai gan attiecībā uz strīda aspektu, kas pieņemts izskatīšanai, nekāda
         uz sacīkstes principu balstīta apspriešana nav notikusi ne minētajā tiesā, ne arī Eiropas Savienības Civildienesta tiesā kā
         pirmās instances tiesā. Atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (apelācijas palāta) 2009. gada 6. maija sprieduma lietā
         T‑12/08 P M/EMA rezolutīvās daļas 3) un 5) punktu. Nosūtīt lietu Eiropas Savienības Vispārējai tiesai. M, EMA, Itālijas Republika, Polijas Republika, Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Komisija (pēdējie pieci
         lietas dalībnieki ir iesnieguši procesuālos rakstus vai rakstveida apsvērumus par jautājumiem, kuri ir pārskatīšanas priekšmets)
         savus tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar pārskatīšanas procesu, sedz paši.

      Kopsavilkums
      1.        Apelācija – Par pamatotu atzīta apelācijas sūdzība – Strīda risināšana pēc būtības apelācijas tiesā – Nosacījums – Tiesvedības
            stadija, kas ļauj taisīt galīgo spriedumu lietā – Jēdziens
      (Tiesas Statūtu 61. panta pirmā daļa un I pielikuma 13. panta 1. punkts)
      2.        Kopienu tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Sacīkstes princips – Piemērojamība
      3.        Tiesvedība – Iebilde par nepieņemamību – Mērķis – Lietas dalībnieka, kas cēlis iebildi, pienākums savā procesuālajā rakstā
            izklāstīt argumentus attiecībā uz lietas būtību – Neesamība
      (Tiesas Reglamenta 91. pants; Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pants)
      4.        Ierēdņi – Prasība – Neierobežota kompetence – Piemērojamība
      (Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts)
      5.        Pārskatīšana – Kaitējuma Kopienu tiesību vienotībai vai konsekvencei konstatēšana – Vērtējuma kritēriji – Sekas, kurām no
            tā jāizriet
      (Tiesas Statūtu 62.b panta pirmā daļa)
      1.        Principā tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu apelācijas tiesā atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai
         daļai un to I pielikuma 13. panta 1. punktam, ja pirmā tiesa ir noraidījusi prasību kā nepieņemamu, apmierinot iebildi par
         nepieņemamību un neatliekot lēmuma par šo iebildi pieņemšanu līdz galīgajam spriedumam. Tomēr zināmos apstākļos ir iespējams
         lemt par šādas prasības būtību apelācijas procesā. Tā tas var būt gadījumā, pirmkārt, ja pārsūdzētā sprieduma vai rīkojuma
         atcelšana noteikti nozīmē konkrētu risinājumu attiecībā uz attiecīgās prasības būtību vai, otrkārt, ja prasības atcelt tiesību
         aktu izskatīšana pēc būtības ir balstīta uz argumentiem, kurus lietas dalībnieki ir izteikuši apelācijas procesā saistībā
         ar pirmās instances tiesas sniegto pamatojumu.

      Ir tiesa, ka Tiesas Statūtu I pielikuma 13. panta 1. punkta, kas reglamentē Vispārējās tiesas lēmumu gadījumā, ja apelācijas
         sūdzība ir pamatota, teksts nav pilnīgi identisks minēto statūtu 61. panta pirmajai daļai, kas attiecas uz Tiesu. Tomēr gadījumā,
         ja izrādās, ka pirmās instances tiesa kļūdaini ir noraidījusi prasību kā nepieņemamu, apmierinot iebildi par nepieņemamību
         un neatliekot lēmuma par šo iebildi pieņemšanu līdz galīgajam spriedumam, jēdziens “tiesvedības stadija to ļauj” ir jāinterpretē
         vienādi saistībā ar minēto normu piemērošanu, lai gan atšķirībā no šā 13. panta 1. punkta ar minēto 61. pantu Tiesai ir piešķirta
         rīcības brīvība gadījumos, kad tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu, pilnvarojot Tiesu nodot lietu atpakaļ pirmās
         instances tiesai. Šajos īpašajos apstākļos ir jākonstatē, ka tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu pēc būtības
         un lieta jānodod atpakaļ pirmās instances tiesai, neizmantojot nekādu rīcības brīvību šajā jautājumā.

      2.        Tiesības uz aizstāvību ietver sacīkstes principu, kas ir piemērojams ikvienā procedūrā, kuras rezultātā Kopienu iestāde var
         pieņemt lēmumu, kas būtiski ietekmē personas intereses. Parasti šis princips nozīmē procesa dalībnieku tiesības uz iespēju
         formulēt nostāju par faktiem un dokumentiem, ar kuriem tiks pamatots tiesas nolēmums, kā arī apspriest tiesā iesniegtos pierādījumus
         un apsvērumus un tiesību pamatus, ko tiesa ir izvirzījusi pēc savas ierosmes, ar kuriem tā vēlas pamatot savu lēmumu. Lai
         izpildītu prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir svarīgi, lai lietas dalībnieki varētu apspriest
         faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas noteiks tiesvedības iznākumu. Kopienu tiesas nodrošina, lai sacīkstes princips tiktu
         ievērots gan tajās notiekošajās tiesvedībās, gan arī lai tās pašas to ievērotu. Tas jānodrošina attiecībā uz ikvienu Kopienu
         tiesā izskatāmas lietas dalībnieku, lai kāds arī būtu tā juridiskais statuss. Tādējādi arī Kopienu iestādes, ja tās ir šādas
         lietas dalībnieki, var uz to atsaukties.

      3.        Nevar pārmest atbildētājam, ka tas esot brīvprātīgi atteicies pirmajā instancē sniegt savus argumentus attiecībā uz lietas
         būtību, apzināti savā aizstāvībā izvirzot tikai iebildi par nepieņemamību. Iebilde par nepieņemamību, kas paredzēta gan Tiesas
         Reglamenta 91. pantā, gan Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantā kā procesa jautājums, procesuālās ekonomijas labad ļauj
         pirmajā posmā ierobežot apspriešanu un izskatīšanu, attiecinot tās tikai uz jautājumu, vai attiecīgā prasība ir pieņemama.
         Tātad šis procesa jautājums ļauj novērst situāciju, kurā gan lietas dalībnieku procesuālie raksti, gan tiesas veiktā pārbaude
         attiecas uz lietas būtību, lai gan prasība ir nepieņemama. Savukārt, ja prasība ir atzīta par pieņemamu, noraidot iebildi
         par nepieņemamību, vai lēmuma par šo iebildi pieņemšana tiek atlikta līdz galīgajam spriedumam, otrajā posmā ir jānotiek apspriešanai
         par prasības būtību.

      Tātad ar regulējuma, kas attiecas uz iebildi par nepieņemamību, mērķi nav saderīga prasība atbildētājam, kas cēlis šādu iebildi,
         piesardzības dēļ tajā pašā brīdī vai, ja pirmās instances tiesas nolēmums ir labvēlīgs atbildētājam, savā atbildes rakstā
         uz apelācijas sūdzību izvirzīt savus argumentus par lietas būtību.

      4.        Neierobežota jurisdikcija, kas Kopienu tiesai ir saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. pantu, piešķir tai uzdevumu tās izskatāmajās
         lietās rast galīgo risinājumu. Tā ļauj tiesai, pat ja šajā ziņā nav pareizi noformētu prasījumu, ne tikai atcelt [aktu], bet
         arī, ja nepieciešams, pēc savas ierosmes piespriest atbildētājam samaksāt atlīdzību par morālo kaitējumu, kas radīts tā dienesta
         vainas dēļ. Tomēr Kopienu tiesa principā nevar balstīt savu lēmumu uz tiesību pamatu, ko tā izvirzījusi pēc savas ierosmes,
         pat ja tas ir absolūts pamats, iepriekš neaicinot lietas dalībniekus sniegt savus apsvērumus par minēto pamatu.

      Līdz ar to nevar uzskatīt, ka neierobežotā jurisdikcija, kura piešķirta Kopienu tiesām strīdos, kas saistīti ar finansēm,
         starp Kopienu iestādēm un to darbiniekiem, dod šīm tiesām pilnvaras attiecībā uz šādu strīdu neievērot procesuālus noteikumus,
         kas saistīti ar sacīkstes principu.

      5.        Vispārējās tiesas spriedums, kurā tā ir atkāpusies no Tiesas pastāvīgās judikatūras attiecībā uz diviem procesuālajiem noteikumiem,
         kas ir piemērojami neatkarīgi no attiecīgās jomas un kuriem ir svarīga loma Kopienu tiesību sistēmā, ja minētajā spriedumā
         pirmo reizi tiek izlemts noteikts jautājums un ja tātad šis spriedums varētu kļūst par precedentu turpmākām lietām, ir uzskatāms
         par nolēmumu, kas kaitē Kopienu tiesību vienotībai vai konsekvencei Tiesas Statūtu 62.b panta pirmās daļas izpratnē.

      Turklāt, ņemot vērā Tiesas Statūtu 62.b panta pirmās daļas formulējumu, Tiesa nevar vienīgi konstatēt kaitējumu Kopienu tiesību
         vienotībai un konsekvencei, nenosakot sekas, kas izriet no šīs konstatācijas attiecībā uz konkrēto strīdu. Līdz ar to šāds
         spriedums ir jāatceļ un lieta ir jānodod atpakaļ izskatīšanai pirmās instances tiesā.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 8.decembrī.#Deutsche Post AG pret Eiropas Komisiju.#Valsts atbalsts - Pasākumi, ko Vācijas iestādes veikušas par labu Deutsche Post AG - Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru - Agrāka galīgā lēmuma neesamība - Nepieņemamība.#Lieta T-421/07.

text:
      Lieta T‑421/07
      Deutsche Post AG
      pret
      Eiropas Komisiju
      Valsts atbalsts – Pasākumi, ko Vācijas iestādes veikušas par labu Deutsche Post AG – Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru – Agrāka galīgā lēmuma neesamība – Nepieņemamība
      Sprieduma kopsavilkums
      Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Tiesību akti, kas rada tiesiskās sekas – Komisijas lēmums uzsākt oficiālu
            īstenojama valsts pasākuma izmeklēšanas procedūru, kas apvienota ar pagaidu kvalificēšanu par jaunu atbalstu – Pārsūdzams
            akts – Komisijas lēmums uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz tiem pašiem pasākumiem, kas bija agrāka uzsākšanas
            lēmuma priekšmets – Nepieņemamība pirmās procedūras izbeigšanas neesamības gadījumā
      (EKL 87. panta 1. punkts, 88. panta 2. un 3. punkts un 230. pants; Padomes Regulas Nr. 659/1999 7. pants)
      Tikai tiesību akti vai lēmumi, pret kuriem var vērsties ar prasību atcelt tiesību aktu, EKL 230. panta izpratnē ir pasākumi,
         kas rada obligātas tiesiskas sekas, kuras ietekmē prasītāja intereses, grozot tā tiesisko situāciju. Tas tā ir valsts atbalsta
         oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas lēmuma gadījumā, ja Komisija kādu pasākumu, kas ir ieviešanas stadijā, kvalificē
         par jaunu atbalstu, un arī tādā gadījumā, kad attiecīgās dalībvalsts iestādes pasākumu uzskata par pastāvošu atbalstu, kā
         arī gadījumā, kad šīs iestādes apstrīd, ka pasākums ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā.

      Lēmums uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru par pasākumu, kas ir ieviešanas stadijā, un Komisijas tā kvalifikācija par jaunu
         atbalstu noteikti maina no izskatāmā pasākuma izrietošās juridiskās sekas, kā arī saņēmēju uzņēmumu tiesisko stāvokli, it
         īpaši attiecībā uz šī pasākuma turpmāku ieviešanu. Uz šādu lēmumu varētu arī atsaukties dalībvalsts tiesā, kurai ir jārīkojas,
         ievērojot visas no EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma neievērošanas izrietošās tiesiskās sekas. Visbeidzot tas var likt
         [atbalsta] pasākuma saņēmējiem uzņēmumiem katrā ziņā atteikties pieņemt jaunus maksājumus vai jaunas priekšrocības vai arī
         aizturēt nepieciešamā apjoma līdzekļus iespējamai vēlākai finanšu kompensācijai. Arī uzņēmējdarbības videi attiecībās ar minētajiem
         [atbalsta] saņēmējiem ir jāņem vērā šo uzņēmumu tiesiskā un finanšu stāvokļa nenoteiktība.

      Turpretī šāds lēmums nevar radīt autonomas juridiskas sekas, un tātad tas nevar būt lēmums, par kuru var tikt iesniegta prasība
         atcelt tiesību aktu, ja tas attiecas uz tiem pašiem pasākumiem, kuri bija agrāka lēmuma par [procedūras] uzsākšanu priekšmets,
         tikmēr, kamēr nav izbeigta šo pasākumu oficiālās izmeklēšanas procedūra, un šīs procedūras ietvaros Komisija jau bija minējusi,
         ka strīdus pasākumi var ietilpt EKL 87. panta 1. punktā [paredzētā] aizlieguma piemērošanas jomā.

      Šādā gadījumā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru saistītās autonomās juridiskās sekas jau ir radušās ar pirmo lēmumu par [procedūras]
         uzsākšanu.

      (sal. ar 49.–51., 61. un 63. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2011. gada 8. decembrī (*)

      Valsts atbalsts – Pasākumi, ko Vācijas iestādes veikušas par labu Deutsche Post AG – Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru – Agrāka galīgā lēmuma neesamība – Nepieņemamība
      Lieta T‑421/07
      Deutsche Post AG, Bonna (Vācija), ko pārstāv J. Zēdemunds [J. Sedemund] un T. Lībigs [T. Lübbig], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja N. Kāns [N. Khan] un B. Martenčuks [B. Martenczuk], pēc tam – B. Martenčuks un D. Grespans [D. Grespan], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      UPS Europe NV/SA, Brisele (Beļģija),

      un
      UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, Neisa [Neuss] (Vācija),

      ko pārstāv T. Oterfangers [T. Ottervanger] un E. Henni [E. Henny], advokāti,

      personas, kas iestājušās lietā,
      par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 12. septembra Lēmumu uzsākt [EKL] 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā
         uz Vācijas Federatīvās Republikas par labu Deutsche Post AG [atbalsts C 36/07 (ex NN 25/07)] piešķirto valsts atbalstu.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs L. Trišo [L. Truchot], tiesneši M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] un H. Kanninens [H. Kanninen] (referents),

      sekretāre T. Vailere [T. Weiler], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 9. jūnija tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        1989. gada 8. jūnijā Vācijas Federatīvā Republika pieņēma Postverfassungsgesetz (likums par pasta organizāciju) (BGBl. 1989 I, 1026. lpp.; turpmāk tekstā – “PostVerfG”). Saskaņā ar tā 1. panta 2. punktu Deutsche Bundespost [Vācijas Pasta pārvalde] tika sadalīta trīs atsevišķās juridiskās personās, proti, Deutsche Bundespost Postdienst, Deutsche Bundespost Telekom un Deutsche Bundespost Postbank (turpmāk tekstā attiecīgi – “DB‑Postdienst”, “DB‑Telekom” un “DB‑Postbank”). Saskaņā ar PostVerfG 65. panta 2. punktu šīm juridiskajām personām bija pienākums turpināt sniegt pakalpojumus, ko piedāvāja Deutsche Bundespost. Tādējādi DB‑Telekom pārņēma Deutsche Bundespost darbības telekomunikāciju jomā, bet DB‑Postdienst pārņēma tās darbības pasta nozarē, tostarp vispārējo pasta pakalpojumu sniegšanu.

      2        1994. gada 14. septembrī Vācijas Federatīvā Republika pieņēma Postumwandlungsgesetz (Likums par pasta reorganizāciju) (BGBl. 1994 I, 2339. lpp.; turpmāk tekstā – “PostUmwG”). Saskaņā ar tā 1. un 2. pantu visas trīs iepriekš minētās juridiskās personas, sākot no 1995. gada 1. janvāra, tika pārveidotas
         par akciju sabiedrībām. DB‑Postdienst darbības pārņēma prasītāja – Deutsche Post AG. DB‑Telekom un DB‑Postbank darbības pārņēma attiecīgi Deutsche Telekom AG un Deutsche Postbank AG.

      3        1994. gada 7. jūlijā privāts pasta sūtījumu piegādes uzņēmums UPS Europe NV/SA (turpmāk tekstā – “UPS Europe”) Eiropas Kopienu Komisijā iesniedza sūdzību (turpmāk tekstā – “1994. gada sūdzība”) par DB‑Postdienst, kas pamatota gan ar EK līguma 86. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 82. pants), gan EK līguma 92. pantu (jaunajā redakcijā
         – EKL 87. pants). Pēc šīs sūdzības tika saņemta vēl viena sūdzība, ko iesniedza privāto ziņojumu sūtīšanas pakalpojumu sniedzēju
         un kurjerpasta un pasta sūtījumu eksprespiegādes nodrošinātāju apvienība Bundesverband Internationaler Express‑und Kurierdienste eV (turpmāk tekstā – “BIEK”).

      4        Būtībā UPS Europe un BIEK pārmet DB‑Postdienst, ka tā, īstenojot tirdzniecības ar zaudējumiem politiku konkurencei atvērtajā pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu nozarē,
         ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli, finansējot to no ieņēmumiem kurjerpārvadājumu (vai vēstuļu pasta) nozarē, kurā
         tai likumīgi ir piešķirts monopola stāvoklis (turpmāk tekstā – “rezervētā nozare”), vai arī no EKL 87. pantam pretrunā esošā
         valsts atbalsta.

      5        Ar 1999. gada 17. augusta vēstuli, kas publicēta 1999. gada 23. oktobra Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (OV C 306, 25. lpp.), Komisija informēja Vācijas Federatīvo Republiku par lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto
         oficiālas izmeklēšanas procedūru attiecībā uz dažādiem pasākumiem, saskaņā ar kuriem prasītāja ir saņēmusi valsts līdzekļus
         (turpmāk tekstā – “1999. gada lēmums par [procedūras] uzsākšanu”), un lūdza tai iesniegt vairākus dokumentus un informāciju.

      6        2001. gada 20. martā Komisija pieņēma Lēmumu 2001/354/EK par EKL 82. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/35.141 – Deutsche Post AG) (OV L 125, 27. lpp.). Tā secināja, ka prasītāja ir ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli tirdzniecības pa pastu
         jomā, no 1974. līdz 2000. gadam pastāvīgo klientu atlaides piešķiršanai izvirzot nosacījumu, ka viņi apņemas izmantot tās
         pakalpojumus saistībā ar visiem vai lielāko daļu no saviem pasta sūtījumiem, un no 1990. līdz 1995. gadam īstenojot tirdzniecības
         ar zaudējumiem politiku.

      7        2002. gada 19. jūnijā Komisija pieņēma Lēmumu 2002/753/EK par pasākumiem, ko Vācijas Federatīvā Republika veikusi prasītājas
         labā (OV L 247, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada lēmums”).

      8        2002. gada lēmumā būtībā ir iekļauta argumentācija, kas pausta četros posmos.

      9        Pirmkārt, Komisija vispirms atgādināja, ka 1999. gada lēmumā par procedūras uzsākšanu tā ir izteikusi pieņēmumu, ka maksājumi,
         kurus saņēmis DB‑Postdienst un vēlāk prasītāja, atlīdzinot tiem par funkciju, kas saistītas ar pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk
         tekstā – “PVTN”), veikšanu, bija lielāki nekā saistībā ar šīs funkcijas veikšanu radušās tīrās papildu izmaksas, tādējādi
         paziņojot, ka tā pārbaudīs piecus iespējamos atbalsta pasākumus. Šajos piecos pasākumos ietilpa, pirmkārt, valsts garantijas,
         saskaņā ar kurām Vācijas Federatīvā Republika sniedza garantijas attiecībā uz parādiem, kurus Deutsche Bundespost uzņēmās, pirms tā tika pārveidota par trim akciju sabiedrībām (turpmāk tekstā – “valsts garantijas”), otrkārt, DB‑Postdienst un prasītājas darbinieku pensiju finansējuma no valsts līdzekļiem esamība un, treškārt, iespējamais valsts finanšu atbalsts
         prasītājai (2002. gada lēmuma 2., 4., 5. un 7. apsvērums).

      10      Pēc tam Komisija izklāstīja Vācijas Federatīvās Republikas apsvērumus par pieciem iespējamiem atbalsta pasākumiem, kas minēti
         1999. gada lēmumā par [procedūras] uzsākšanu (2002. gada lēmuma 12.–20. apsvērums). Attiecībā uz valsts finanšu atbalstu tā
         norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika ir piekritusi, ka DB‑Postdienst un prasītāja ir saņēmuši divus maksājumus no valsts līdzekļiem, kuros ietilpa, pirmkārt, maksājumu piešķiršana, kurus, pamatojoties
         uz PostVerfG 37. panta 3. punktu, no 1990. līdz 1994. gadam veica DB‑Telekom, un, otrkārt, DB‑Telekom 1995. gada 1. janvārī, pamatojoties uz PostUmwG 7. pantu, īstenotā atteikšanās no parāda attiecībā uz prasītāju (turpmāk tekstā – “DB‑Telekom veiktie maksājumi”). Komisija norādīja, ka Vācijas valdība nav noliegusi, ka šie maksājumi bija attiecināmi uz valsti, tomēr
         [šī valdība] ir norādījusi, ka tie bija obligāti nepieciešami, lai īstenotu prasītājas PVTN funkciju (2002. gada lēmuma 16.–20. apsvērums).

      11      Visbeidzot Komisija norādīja, ka, [tā kā] “atbilstoši UPS [Europe] un BIEK sūdzībām [2002. gada lēmums] attiecās uz izdevumu konkurencei [atvērtajā] pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu nozarē
         segšanu”, Komisijas pārbaude it īpaši ir jāvērš uz tādu prasītājas izdevumu segšanu, kas saistīti ar diviem konkurencei atvērtiem
         galvenajiem pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu pakalpojumiem, proti, pasta sūtījumu pārvadājumiem, kas paredzēti profesionālajiem
         klientiem, un pasta sūtījumu pārvadājumiem no vienas vietas uz citu to uzņēmumu vārdā, kas [nodarbojas] ar tirdzniecību pa
         pastu (2002. gada lēmuma 21. apsvērums).

      12      Otrkārt, Komisija norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika to ir informējusi, ka no 1990. līdz 1998. gadam prasītāja bija
         guvusi peļņu rezervētajā nozarē un zaudējumus konkurencei atvērtajās nozarēs, visās nozarēs kopā reģistrējot deficītu kopumā.
         No tā Komisija secināja, ka iespējamais deficīts pasta sūtījumu nozarē nevar tikt kompensēts nedz ar peļņu rezervētajā nozarē,
         nedz ar ieņēmumiem, kas gūti konkurencei atvērtajā nozarē (2002. gada lēmuma 66.–69. apsvērums un 107. zemsvītras piezīme).

      13      Treškārt, Komisija konstatēja, ka prasītājai pasta sūtījumu nozarē radušies zaudējumi laikposmā no 1990. gada līdz 1998. gadam
         obligāti ir bijuši jākompensē no valsts līdzekļiem, un nolēma pārbaudīt, vai šie zaudējumi bija vai nebija saistīti ar [prasītājas]
         PVTN funkciju, turklāt [Komisija] norādīja, ka prasītāja ir guvusi priekšrocības EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (2002. gada
         lēmuma 72. apsvērums).

      14      Šajā ziņā Komisija konstatēja, ka no 1994. gada 1. februāra prasītājai saskaņā ar Postdienst-Pflichtleistungsverordnung (noteikumi par obligātajiem pakalpojumiem) (BGBl. 1994 I, 86. lpp.) 2. panta 2. punkta 3) apakšpunktu bija iespēja, nevis pienākums pasta sūtījumu nozarē piešķirt atlaides
         saviem klientiem, kas rada zemākas cenas nekā vienotā cena, kura ir noteikta Postdienst-Pflichtleistungsverordnung 1. panta 1. punktā. Tā norādīja, ka, ņemot vērā piemērotās atlaides, no 1994. līdz 1999. gadam ieņēmumi bija nepietiekami,
         lai segtu saimnieciskās darbības izmaksas, kā rezultātā radās deficīts 1118,7 miljonu Vācijas marku (DEM) apmērā bez cēloņsakarības
         ar kādu no PVTN funkcijām (2002. gada lēmuma 75.–79., 82., 86. un 88. apsvērums).

      15      Komisija turklāt norādīja, pirmkārt, ka līdzekļi, kuri tika izmantoti pensiju finansējumam no valsts līdzekļiem, ir pakļauti
         Vācijas Federatīvās Republikas kontrolei, otrkārt, ka attiecībā uz valsts garantijām Vācijas Federatīvā Republika tieši kontrolē
         prasītājas parāda instrumentus un, treškārt, ka attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas finanšu atbalstu par labu prasītājai
         DB‑Telekom veiktie maksājumi tika attiecināti uz šo dalībvalsti (2002. gada lēmuma 92.–94. apsvērums).

      16      Komisija minēja, ka, ja maksājumus nebūtu veikusi DB‑Telekom, Vācijas Federatīvajai Republikai, lai atbalstītu DB‑Postdienst un prasītāju, būtu bijis jāizmanto vispārējā budžeta līdzekļi (2002. gada lēmuma 95. apsvērums).

      17      Komisija turklāt konstatēja konkurences izkropļojuma esamību un ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm esamību. Tā konstatēja
         arī saņemto atbalstu nesaderību ar kopējo tirgu tiktāl, ciktāl tie nav pamatojami, ievērojot EKL 87. panta 2. un 3. punktu,
         un ka tīrās papildu izmaksas DEM 1118,7 miljonu apmērā pasta sūtījumu nozarē nevarot tikt uzskatītas par tādām, kas izriet
         no prasītājas PVTN funkciju pienākumiem EKL 86. panta 2. punkta izpratnē (2002. gada lēmuma 96.–106. apsvērums).

      18      Ceturtkārt, Komisija konstatēja, ka tiktāl, ciktāl Vācijas Federatīvās Republikas piešķirtā papildu izmaksu, kas radušās tirdzniecības
         ar zaudējumiem politikas dēļ, kompensācija samazināja izmaksas, kas parasti ir saistītas ar pakalpojumu sniegšanu pasta sūtījumu
         no vienas vietas uz citu nozarē, šis pasākums bija priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un ka ar kopējo tirgu nesaderīgais
         atbalsts sasniedz EUR 572 miljonus (2002. gada lēmuma 107. apsvērums).

      19      2002. gada lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:

      “1. punkts
      Valsts atbalsts 572 miljonu EUR (1118,7 miljoni DEM) apmērā, ko [Vācijas Federatīvā Republika] ir piešķīrusi [prasītājai],
         ir nesaderīgs ar kopējo tirgu.

      2. punkts
      1. [Vācijas Federatīvā Republika] veic visus pasākumus, kas nepieciešami, lai pieprasītu [prasītājai] atmaksāt 1. punktā minēto
         atbalstu, kas ta[i] piešķirts prettiesiski.

      [..]”
      20      Ar 2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā T‑266/02 Deutsche Post/Komisija (Krājums, II‑1233. lpp.) Vispārējā tiesa atcēla 2002. gada lēmumu. Komisijas par minēto spriedumu iesniegtā apelācijas
         sūdzība tika noraidīta ar Tiesas 2010. gada 2. septembra spriedumu lietā C‑399/08 P Komisija/Deutsche Post (Krājums, I‑7831. lpp.).

      21      2004. gada 22. aprīlī UPS Europe, pamatojoties uz EKL 82. pantu, iesniedza sūdzību Komisijā, norādot, ka prasītājas izcenojumam rezervētajā nozarē esot ļaunprātīgs
         raksturs. Komisija šajā sakarā veica izmeklēšanu, kuras ietvaros tā saņēma vairākus dokumentus par Vācijas iestāžu lēmumiem
         attiecībā uz šo izcenojumu.

      22      2004. gada 11. maijā UPS Europe iesniedza jaunu sūdzību Komisijā, norādot, ka tā 2002. gada lēmumā neesot pārbaudījusi visus valsts pasākumus, kas minēti
         1994. gada sūdzībā, un ka priekšrocības, kādas saņēmusi prasītāja, plaši pārsniedzot summu, kuru Komisija bija pieprasījusi
         atgūt. Savukārt 2004. gada 16. jūlijā TNT Post AG & Co. KG iesniedza sūdzību, apgalvojot, ka prasītājas izcenojums par pakalpojumiem, par kuriem tā izrakstījusi rēķinu savam meitas
         uzņēmumam DB‑PostBank, esot bijis pārmērīgi zems un ka šie pakalpojumi tikuši finansēti no ieņēmumiem rezervētajā nozarē. Pēc šīm sūdzībām Komisija
         Vācijas Federatīvajai Republikai nosūtīja lūgumus sniegt informāciju, uz kuriem pēdējā minētā atbildēja.

      23      Ar 2006. gada 4. aprīļa vēstuli Komisija informēja UPS Europe, ka nav pietiekamu Kopienas interešu, lai rīkotos sakarā ar sūdzību, kas iesniegta, pamatojoties uz EKL 82. pantu.

      24      2007. gada 26. aprīlī UPS Europe Komisijai iesniedza oficiālu lūgumu veikt vajadzīgos pasākumus saistībā ar 2004. gada 11. maija sūdzību.

      25      Ar 2007. gada 13. jūnija vēstuli Vācijas Federatīvā Republika piekrita, ka Komisijai iesniegtā informācija tās izmeklēšanas
         ietvaros, kas veikta pēc UPS Europe 2004. gada 22. aprīļa sūdzības, tiek izmantota valsts atbalsta procedūras ietvaros.

      26      2007. gada 3. septembrī UPS Europe un UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (turpmāk tekstā kopā – “UPS”) cēla prasību Vispārējā tiesā atbilstoši EKL 232. pantam, lai panāktu, ka tiek konstatēta Komisijas bezdarbība, jo tā neesot
         izskatījusi 2004. gada 11. maijā iesniegto sūdzību (lieta T‑329/07 UPS Europe un UPS Deutschland/Komisija).

      27      Ar 2007. gada 12. septembra vēstuli Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai nosūtīja lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā
         paredzēto procedūru attiecībā uz Vācijas iestāžu par labu Deutsche Post AG piešķirto valsts atbalstu [atbalsts C 36/07 (ex NN 25/07)] (turpmāk tekstā – “apstrīdētais tiesību akts”). 2007. gada 19. oktobrī apstrīdētais tiesību akts autentiskajā
         (vācu) valodā tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 245, 21. lpp.), pirms tam publicējot šī lēmuma kopsavilkumu pārējās oficiālajās valodās.

      28      Ar Vispārējās tiesas kancelejā 2007. gada 8. novembrī iesniegto vēstuli UPS atsauca savu iepriekš 26. punktā minēto prasību lietā T‑329/07. Ar Vispārējās tiesas 2007. gada 11. decembra rīkojumu lietā
         T‑329/07 UPS Europe un UPS Deutschland/Komisija (Krājumā nav publicēts) lieta tika izslēgta no reģistra.

      29      Apstrīdētais tiesību akts ir sadalīts vairākos punktos.

      30      Apstrīdētā tiesību akta 1. punktā Komisija ir atgādinājusi par procedūrām, kas atbilstoši EKL 82. un 87. pantam veiktas pret
         prasītāju kopš 1994. gada sūdzības. Tā ir norādījusi uz vajadzību veikt visaptverošu izmeklēšanu attiecībā uz visiem konkurences
         izkropļojumiem, kuri izriet no valsts līdzekļiem, kas piešķirti prasītājai un tās priekštecim, un norādījusi, ka procedūra,
         kas uzsākta ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu, tikšot papildināta, lai aptvertu nesen paziņoto informāciju un
         pieņemtu galīgo lēmumu par šo līdzekļu saderību ar EK līgumu (apstrīdētā tiesību akta 1.–15. apsvērums).

      31      Komisija ir uzsvērusi, ka “papildu izmeklēšana”, kuru tā plānojusi veikt, “nekādi neaizstā[šot] 2002. gada lēmumu”, kurā ir
         konstatēts, ka “valsts atbalsts EUR 572 miljonu apmērā ticis izmantots komercdarbību šķērssubsidēšanai, bet nav lemts par
         vispārīgo jautājumu par to, vai [prasītāja un tās priekštecis] ir saņēmuši pārmērīgu kompensāciju no valsts līdzekļiem [par
         PVTN funkcijas veikšanu]”. Komisija ir paskaidrojusi, ka tā savā izmeklēšanā plāno noskaidrot, vai ir [izmaksāta] pārlieku
         liela kompensācija, pārsniedzot šos EUR 572 miljonus, un paziņojusi, ka tā pārbaudīs visus valsts par labu šiem uzņēmumiem
         veiktos pasākumus no 1989. gada 1. jūlija – datuma, kurā izveidots DB‑Postdienst, – līdz 2007. gada 31. decembrim – datumam, kurā tiek pieņemts, ka prasītāja ir beigusi pildīt PVTN funkciju (apstrīdētā
         tiesību akta 15. apsvērums).

      32      Apstrīdētā tiesību akta 3. punktā ar virsrakstu “Valsts pasākumu par labu DB‑Postdienst un [prasītājai] apraksts”, pirmkārt, Komisija būtībā ir norādījusi, ka DB‑Postdienst un prasītāja ir saņēmuši DB‑Telekom veiktos maksājumus, kā arī valsts garantijas (apstrīdētā tiesību akta 25.–32., 38. un 39. apsvērums).

      33      Otrkārt, Komisija ir pārbaudījusi pensiju finansējuma no valsts līdzekļiem esamību. Attiecībā uz laikposmu no 1989. gada līdz
         1994. gadam Komisija ir norādījusi, ka tās rīcībā nav nekādas informācijas, saskaņā ar kuru DB‑Postdienst būtu piedalījies savu darbinieku pensiju finansēšanā, kas tātad pilnībā bija nodota Vācijas valsts atbildībā. Laikposmā no
         1995. gada līdz 1999. gadam prasītāja esot iemaksājusi [noteiktu] summu pasta ierēdņu pensiju fondā, kas izveidots 1995. gada
         1. janvārī atbilstoši Gesetz zum Personalrecht der Beschäftigen der Früheren Deutschen Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz, 1994. gada 14. septembra Likums par agrākā Deutsche Bundespost personāla tiesībām, BGBl. 1994 I, 2325. lpp.) 16. panta 1. punktam. Tomēr Vācijas valsts esot novērsusi deficītu minētajā fondā. Visbeidzot, iemaksu,
         kuras prasītāja ieskaitījusi šajā fondā, summa 2000. gadā esot tikusi samazināta līdz 33 % no strādājošo ierēdņu bruto algas
         un par turpmākajiem gadiem Komisijai precīzas informācijas neesot (apstrīdētā tiesību akta 40.–48. apsvērums).

      34      Apstrīdētā tiesību akta 6. punktā ar virsrakstu “Valsts atbalsta esamības novērtējums” Komisija, pirmkārt, ir konstatējusi,
         ka jebkuras DB‑Postdienst un prasītājai piešķirtās selektīvās priekšrocības izkropļojot konkurenci un ietekmējot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Otrkārt,
         Komisija ir norādījusi, ka DB‑Telekom veiktie maksājumi un valsts garantijas esot valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (apstrīdētā tiesību akta 72.–75. apsvērums).
         Treškārt, Komisija ir norādījusi, ka pensiju finansējums no valsts līdzekļiem ietver valsts līdzekļu pārskaitījumu. Tā ir
         atzīmējusi, ka attiecībā uz laikposmu no 1989. gada līdz 1995. gadam “DB‑Postdienst acīmredzami nav piedalījusies savu ierēdņu pensiju finansēšanā” un ka attiecībā uz laikposmu no 1995. gada līdz 1999. gadam
         Komisija “šauboties par to, vai [prasītāja] ir saņēmusi ekonomiskas priekšrocības sakarā ar nosacījumiem, ar kādiem tika piešķirtas
         [tiesības] uz priekšlaicīgu pensionēšanos”. Pēc tam, kad Komisija bija minējusi, ka Vācijas Federatīvā Republika ir apgalvojusi,
         ka no 1995. gada prasītājai “saistībā ar pensijām ir bijuši lielāki izdevumi nekā tās konkurentiem”, Komisija it īpaši ir
         norādījusi, ka tā vēlas pārbaudīt, kādā mērā pensiju finansējums no valsts līdzekļiem “ir sniedzis lielākas priekšrocības
         [prasītājai] nekā citiem uzņēmumiem” (apstrīdētā tiesību akta 76.–78. apsvērums).

      35      Apstrīdētā tiesību akta 7. punktā ar virsrakstu “Valsts atbalsta saderības ar kopējo tirgu novērtējums” Komisija ir norādījusi,
         ka tā pārbaudīs, cik lielā mērā prasītājai un tās priekštecim piešķirtā kompensācija bija vajadzīga, lai nodrošinātu tās PVTN
         funkcijas izpildi, kura tai bija jāveic no 1989. gada līdz 2007. gada 31. decembrim (apstrīdētā tiesību akta 80. un 81. apsvērums).
         Komisija ir izklāstījusi aprēķinu metodi, kuru tā plānoja izmantot šajā sakarā, kā arī ieņēmumus, kurus tā plānoja ņemt vērā
         (apstrīdētā tiesību akta 84.–104. apsvērums).

      36      Apstrīdētā tiesību akta 8. punktā ar virsrakstu “Lēmums” Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai ir lūgusi “paust savu nostāju
         mēneša laikā pēc [apstrīdētā tiesību akta] saņemšanas” un “paziņot visu lietderīgo informāciju iepriekš minēto pasākumu juridiskam
         novērtējumam, ņemot vērā valsts atbalstu reglamentējošās tiesību normas”.

       Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
      37      Prasītāja šo prasību cēla ar Vispārējās tiesas kancelejā 2007. gada 22. novembrī iesniegto prasības pieteikumu.

      38      Ar vēstuli, ko Vispārējās tiesas kanceleja saņēmusi 2008. gada 29. februārī, UPS lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

      39      Ar 2008. gada 9. jūlija rīkojumu Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs apmierināja UPS lūgumu par iestāšanos lietā.

      40      Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir mainīts, tiesnesis referents tika norīkots uz astoto palātu, kurai attiecīgi tika
         nodota šī lieta.

      41      Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu, un, veicot Pirmās
         instances tiesas Reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, tā uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus.
         Lietas dalībnieki uz tiem atbildēja noteiktajā termiņā.

      42      2011. gada 9. jūnija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
         uzdotajiem jautājumiem.

      43      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto tiesību aktu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      44      Komisijas, ko atbalsta UPS, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      45      Lai arī Komisija, ko atbalsta UPS, nav izvirzījusi formālu iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Reglamenta 114. pantu, tā norāda, ka prasība nav pieņemama.

      46      Savas nostājas pamatojumam Komisija izvirza divus galvenos argumentus. Pirmkārt, aizstāvības rakstā tā apgalvo, ka lēmums
         par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu ir apstrīdams tiesību akts tikai tad, ja tas attiecas uz jautājumu par to,
         vai atbalsts ir uzskatāms par jaunu vai pastāvošu [atbalstu]. Turpretī šis lēmums neesot apstrīdams tiesību akts, jo tas attiecas
         uz pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu. Nedz prasītāja, nedz Vācijas Federatīvā Republika neesot laikus apgalvojušas,
         ka apstrīdētajā tiesību aktā pārbaudītie pasākumi būtu pastāvošs atbalsts.

      47      Otrkārt, Komisija savā rakstveida atbildē un tiesas sēdē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu norāda, ka nelabvēlīgā iedarbība
         uz prasītāju, kas var izrietēt no apstrīdētā tiesību akta, ir radusies jau ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu.
         Pēc Komisijas domām, šī lēmuma priekšmets ir visi pasākumi, kas apstrīdētajā tiesību aktā provizoriski tikuši kvalificēti
         par jaunu atbalstu. Ja tas tiktu atcelts, šie pasākumi joprojām būtu oficiālās izmeklēšanas procedūras, kas sākta 1999. gadā,
         priekšmets. Līdz ar to prasītājai šajā lietā neesot intereses celt prasību.

      48      Prasītāja apgalvo, ka prasība ir pieņemama. Šajā ziņā tā norāda, ka apstrīdētajā tiesību aktā norādītie pasākumi esot jāaplūko
         kā pastāvošs atbalsts, jo tas jau ir bijis procedūras, kas visādā ziņā ir pabeigta ar 2002. gada lēmumu, priekšmets. Tātad
         tiktāl, ciktāl [šie pasākumi] apstrīdētajā tiesību aktā tiekot kvalificēti par jaunu atbalstu, prasība esot pieņemama. Pakārtoti
         prasītāja norāda, ka lēmums par procedūras uzsākšanu ir apstrīdams, ja vien tiek apstrīdēta pasākuma kvalificēšana par atbalstu.

      49      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akti vai lēmumi, pret kuriem var vērsties ar prasību atcelt tiesību aktu, EKL 230. panta
         izpratnē ir pasākumi, kas rada obligātas tiesiskas sekas, kas ietekmē prasītāja intereses, grozot tā tiesisko situāciju. Konkrētāk,
         ja runa ir par tiesību aktiem vai lēmumiem, kuru izstrāde notiek vairākos posmos, tai skaitā kādas iekšējas procedūras beigās,
         principā apstrīdami tiesību akti ir tikai tie pasākumi, kas pauž iestādes galīgo nostāju šīs procedūras beigās, izslēdzot
         pagaidu pasākumus, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 9. un 10. punkts; Vispārējās tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑64/89 Automec/Komisija, Recueil, II‑367. lpp., 42. punkts, un 2009. gada 25. marta spriedums lietā T‑332/06 Alcoa Trasformazioni/Komisija, Krājumā nav publicēts, 34. punkts).

      50      Tomēr attiecībā uz valsts atbalsta oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas lēmumu no judikatūras izriet, ka, ja Komisija
         kādu pasākumu, kas ir ieviešanas stadijā, kvalificē par jaunu atbalstu, šādam lēmumam ir autonomas juridiskās sekas, it īpaši
         attiecībā uz konkrētā pasākuma izpildes apturēšanu (Tiesas 2001. gada 9. oktobra spriedums lietā C‑400/99 Itālija/Komisija,
         Recueil, I‑7303. lpp., 62. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums apvienotajās lietās no T‑346/99 līdz T‑348/99
         Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, Recueil, II‑4259. lpp., 33. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums lietā Alcoa Trasformazioni/Komisija, 34. punkts). Šis secinājums ir spēkā ne tikai tādā gadījumā, kad attiecīgās dalībvalsts iestādes pasākumu, kas
         ir ieviešanas stadijā, uzskata par pastāvošu atbalstu, bet arī gadījumā, kad šīs iestādes uzskata, ka [procedūras] uzsākšanas
         lēmumā minētais pasākums neietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā (skat. iepriekš 49. punktā minēto spriedumu
         lietā Alcoa Trasformazioni/Komisija, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

      51      Lēmums uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru par pasākumu, kas ir ieviešanas stadijā, un Komisijas tā kvalifikācija par jaunu
         atbalstu noteikti maina no izskatāmā pasākuma izrietošās juridiskās sekas, kā arī saņēmēju uzņēmumu tiesisko stāvokli, it
         īpaši attiecībā uz šī pasākuma turpmāku ieviešanu. Līdz šāda lēmuma pieņemšanai dalībvalsts, saņēmēji uzņēmumi un citi saimnieciskās
         darbības subjekti var uzskatīt, ka pasākums ir ieviests likumīgi kā vispārējs pasākums, uz kuru nav attiecināms EKL 87. panta
         1. punkts, vai kā pastāvošs atbalsts. Turpretī pēc šāda lēmuma pieņemšanas rodas vismaz pamatotas šaubas par šī pasākuma likumību,
         kam, neņemot vērā iespēju lūgt Tiesu piemērot pagaidu pasākumus, būtu jāliek dalībvalstij apturēt tā īstenošanu, jo pēc oficiālās
         izmeklēšanas procedūras uzsākšanas ir izslēgta iespēja pieņemt nekavējošu lēmumu par pasākuma saderību ar kopējo tirgu, kas
         ļautu turpināt likumīgu minētā pasākuma ieviešanu. Uz šādu lēmumu varētu arī atsaukties dalībvalsts tiesā, kurai ir jārīkojas,
         ievērojot visas no EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma neievērošanas izrietošās tiesiskās sekas. Visbeidzot tas var likt
         [atbalsta] pasākuma saņēmējiem uzņēmumiem katrā ziņā atteikties pieņemt jaunus maksājumus vai jaunas priekšrocības vai arī
         aizturēt nepieciešamā apjoma līdzekļus iespējamai vēlākai finanšu kompensācijai. Arī uzņēmējdarbības videi attiecībās ar minētajiem
         [atbalsta] saņēmējiem ir jāņem vērā šo uzņēmumu tiesiskā un finanšu stāvokļa nenoteiktība (iepriekš 50. punktā minētais spriedums
         apvienotajās lietās Diputación Foral de Álava/Komisija, 34. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums lietā Alcoa Trasformazioni/Komisija, 36. punkts).

      52      No apstrīdētā tiesību akta izriet, ka tas tika pieņemts ar mērķi uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz trijiem
         pasākumiem, proti, DB‑Telekom veiktajiem maksājumiem, valsts garantijām un pensiju finansējumu no valsts līdzekļiem (turpmāk tekstā – “strīdus pasākumi”).

      53      Kā tika minēts iepriekš 34. punktā, apstrīdētajā tiesību aktā Komisija par jaunu atbalstu ir kvalificējusi DB‑Telekom veiktos maksājumus un valsts garantijas (apstrīdētā tiesību akta 72.–75. apsvērums). Attiecībā uz pensiju finansējumu no valsts
         līdzekļiem Komisija ir izteikusi šaubas jautājumā par to, kādā mērā šis finansējums prasītājai piešķīra ekonomiskās priekšrocības
         (apstrīdētā tiesību akta 76.–78. apsvērums).

      54      Atbilstoši iepriekš 49.–51. punktā minētajai judikatūrai ir jāpārbauda, vai apstrīdētais tiesību akts ir radījis autonomas
         juridiskās sekas, kas to padarītu par pārsūdzamu tiesību aktu.

      55      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pirms apstrīdētā tiesību akta tika pieņemts lēmums par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu,
         proti, 1999. gada lēmums par [procedūras] uzsākšanu. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai apstrīdētā tiesību akta iespējamās radītās
         juridiskās sekas katrā ziņā netika radītas jau ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu, kā to savas argumentācijas,
         kas attiecas uz prasības nepieņemamību, ietvaros apgalvo Komisija (skat. iepriekš 47. punktu).

      56      Starp lietas dalībniecēm nav strīda par to, ka ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu uzsāktā oficiālā procedūra
         jau attiecās uz strīdus pasākumiem, kuri turklāt ir pārbaudīti 2002. gada lēmumā.

      57      Attiecībā uz šo faktu ir jānorāda, ka Komisija 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 37. apsvērumā ir norādījusi, ka,
         pēc UPS Europe un BIEK domām, [prasītājas parādi atbilstoši PostVerfG 40. pantam bija nodrošināti ar valsts garantijām, kas no 1995. gada 2. janvāra tika ierobežotas ar šajā datumā pastāvošajiem
         parādiem. 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 62. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka šī pasākuma iepriekšējā izskatīšana
         neļauj konstatēt, ka tas nav valsts atbalsts.

      58      Turklāt 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 40. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, pēc BIEK domām, Vācijas Federatīvā Republika bija uzņēmusies atbildību par pasta ierēdņu pensiju fonda deficītu, kas esot bijis valsts
         atbalsts par labu prasītājai. 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 65. apsvērumā Komisija ir minējusi, ka prasītājas
         un tās priekšteča ar agrāko darbinieku pensijām saistītie izdevumi tika segti no šī fonda, un uzsvērusi, ka Vācijas Federatīvā
         Republika novērsa būtisku deficītu [minētajā fondā]. Komisija ir norādījusi arī, ka šī pasākuma iepriekšējā izskatīšana neļauj
         konstatēt, ka tas nav valsts atbalsts.

      59      Visbeidzot 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 63. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka valsts nekustamā īpašuma
         vai citu aktīvu nodošana prasītājai principā būtu uzskatāma par valsts atbalstu un tātad tā būtu jāpamato. Šī lēmuma 80. apsvērumā
         Komisija Vācijas iestādēm ir lūgusi sniegt detalizētu informāciju par prasītājas darbībai piešķirto valsts finanšu atbalstu,
         citu pasākumu vidū minot [prasītājai] priekšrocības sniedzošās iespējamās subsīdijas tiktāl, ciktāl tās ir būtiskas EK līguma
         normu par valsts atbalstu izpratnē.

      60      Atbildot uz Komisijas lūgumu, Vācijas iestādes to izsmeļoši ir informējušas par DB‑Telekom veikto maksājumu esamību (2002. gada lēmuma 16.–20. apsvērums). Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Komisija ir norādījusi,
         ka šī informācija Komisijai tika iesniegta 1999. gada 16. septembrī. Vācijas Federatīvā Republika Komisijai ir nosūtījusi
         arī apsvērumus jautājumā par to, vai šie maksājumi ir valsts atbalsts.

      61      Tādējādi, tā kā apstrīdētais tiesību akts attiecas uz tiem pašiem pasākumiem, kuri bija 1999. gada lēmuma par [procedūras]
         uzsākšanu priekšmets, tā kā šī lēmuma un tam sekojošās procedūras ietvaros Komisija jau bija minējusi, ka strīdus pasākumi
         var ietilpst EKL 87. panta 1. punktā [paredzētā] aizlieguma piemērošanas jomā, un tā kā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru
         saistītās autonomās juridiskās sekas līdz ar to jau ir radušās ar minēto lēmumu par [procedūras] uzsākšanu, apstrīdētais tiesību
         akts šādas sekas nevar radīt, un tātad tas nevar būt lēmums, par kuru var tikt iesniegta prasība atcelt tiesību aktu. Tā kā
         kopš 1999. gadā uzsāktās procedūras pastāv vismaz būtiskas šaubas par strīdus pasākumu likumību, minētās procedūras uzsākšana
         izslēdz iespēju pieņemt nekavējošu lēmumu par pasākuma saderību ar kopējo tirgu, kas ļautu turpināt likumīgu minēto pasākumu
         ieviešanu un to saņemšanu.

      62      Tomēr prasītāja norāda, ka oficiālā izmeklēšanas procedūra, kas attiecībā uz strīdus pasākumiem ir uzsākta ar 1999. gada lēmumu
         par [procedūras] uzsākšanu, saistībā ar visiem tās aspektiem ir tikusi pabeigta ar 2002. gada lēmumu. Turpretī Komisija apgalvo,
         ka ar šo lēmumu minētā procedūra ir pabeigta tikai daļēji.

      63      Tātad ir jāpārbauda, vai šī procedūra attiecībā uz strīdus pasākumiem ir bijusi pabeigta pirms apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas.

      64      Atbilstoši Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta
         piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 7. panta 1. punktam, kas atbilstoši minētās regulas 13. panta 1. punktam piemērojams procedūrai
         attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, oficiālo izmeklēšanas procedūru izbeidz saskaņā ar šī paša panta 2.–5. punktā paredzēto
         lēmumu (izņemot gadījumu, kad konkrētā dalībvalsts atsauc savu paziņojumu).

      65      No Regulas Nr. 659/1999 7. panta 2.–5. punkta izriet, ka lēmumam, ar kuru tiek izbeigta oficiālā izmeklēšanas procedūra, var
         būt četru veidu saturs, proti, ka paziņotais pasākums nav atbalsts (2. punkts), ka minētais pasākums ir ar kopējo tirgu saderīgs
         atbalsts (labvēlīgs lēmums, 3. punkts), ka tas ir ar kopējo tirgu saderīgs atbalsts tiktāl, ciktāl tiek ievēroti noteikti
         nosacījumi un pienākumi (nosacījumus ietverošs lēmums, 4. punkts), vai, visbeidzot, ka minētais pasākums ir ar kopējo tirgu
         nesaderīgs atbalsts (nelabvēlīgs lēmums, 5. punkts).

      66      No šiem nosacījumiem izriet, ka oficiālās izmeklēšanas procedūra tiek pabeigta ar lēmumu, kurā izskatītais pasākums ir skaidri
         kvalificēts atbilstoši vienai no Regulas Nr. 659/1999 7. panta 2.–5. punkta normām.

      67      No 2002. gada lēmuma, tostarp no tā iepriekš 9.–16. punktā minētajiem apsvērumiem, izriet, ka Komisija, izņemot attiecībā
         uz EUR 572 miljoniem, kas minēti attiecīgā lēmuma rezolutīvajā daļā, nav skaidri kvalificējusi strīdus pasākumus atbilstoši
         šīm normām. Tā ir tikai konstatējusi, pirmkārt, ka šie pasākumi aptver valsts līdzekļu nodošanu par labu prasītājai un, otrkārt,
         ka šie līdzekļi obligāti bija jāizmanto tāda deficīta DEM 1118,7 miljonu apmērā, kas atbilst EUR 572 miljoniem, novēršanai,
         kurš radies prasītājas tirdzniecības ar zaudējumiem politikas pasta sūtījumu nozarē dēļ, tiktāl, ciktāl prasītāja attiecīgo
         deficītu nevarēja finansēt pati no savu fondu līdzekļiem.

      68      Tiesas sēdē Komisija piekrita, ka 2002. gada lēmums neietver paskaidrojumus, kuros būtu norādīts, ka runa ir par daļēju galīgo
         lēmumu attiecībā uz strīdus pasākumiem un ka oficiālā izmeklēšanas procedūra daļēji joprojām ir atvērta. Pēc Komisijas domām,
         šis lēmums tomēr esot jāinterpretē kopumā, turklāt tā rezolutīvā daļa esot uztverama, ņemot vērā tā apsvērumus.

      69      Šajā ziņā, kā tas ticis minēts iepriekš 11. punktā, ir jānorāda, ka Komisija 2002. gada lēmuma 21. apsvērumā ir uzsvērusi,
         ka šis lēmums attiecas uz izdevumu segšanu pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu pakalpojumu nozarē, kurai ir raksturīga
         konkurence.

      70      Šajā apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka analīze, kuru tā veica 2002. gada lēmumā, lai novērtētu strīdus pasākumu saderību
         ar kopējo tirgu, attiecās tikai uz pasta sūtījumu nozari. Tādējādi 2002. gada lēmuma II F punktā ar virsrakstu “Infrastruktūras
         izmaksu summa, kas attiecināma uz pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu pakalpojumiem” Komisija ir veikusi tikai iespējamo
         papildu izmaksu, ko izraisījusi PVTN funkcijas [pildīšana] šajā nozarē, analīzi. 2002. gada Lēmuma II G punktā ar virsrakstu
         “[Prasītājas] sabiedrisko pakalpojumu pasta sūtījumu nozarē funkcijas nozīmīgums” tā nav pārbaudījusi citas prasītājas PVTN
         funkcijas. 2002. gada II H punktā ar virsrakstu “[Prasītājas] kā agrākā valsts uzņēmuma pārņemtās saistības” Komisija ir tikai
         izanalizējusi saistību, uz kurām norādījušas Vācijas Federatīvā Republika un prasītāja, ietekmi uz pasta sūtījumu nozari.
         2002. gada lēmuma III punkts ar virsrakstu “Ieinteresēto trešo personu apsvērumi” galvenokārt attiecas uz trešo personu komentāriem
         saistībā ar finanšu situāciju, komerciālo rīcību un izmaksām un papildu izmaksām, kas saistītas ar DB‑Postdienst un prasītājas PVTN funkciju tikai pasta sūtījumu nozarē.

      71      Tāpat 2002. gada lēmumā Komisija ir izanalizējusi, vai attiecībā uz prasītāju un DB‑Postdienst pastāv priekšrocības tikai saistībā ar to zaudējumu pasta sūtījumu nozarē segšanu (2002. gada lēmuma 66.–91. apsvērums). Pēc
         tam ir tikuši izskatīti tikai jautājumi par konkurences izkropļojumu, tirdzniecības starp dalībvalstīm traucējumu un šīs priekšrocības
         saderības ar kopējo tirgu esamību (2002. gada lēmuma 96.–106. apsvērums).

      72      Visbeidzot, 2002. gada lēmumā konstatējot, ka 1999. gadā uzsāktajā oficiālajā izmeklēšanas procedūrā aplūkotais pasākums nav
         valsts atbalsts, Komisija to izdarīja, [norādot] skaidru [formulējumu].

      73      1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 64. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka kāds no sūdzības iesniedzējiem ir apgalvojis,
         ka 1998. gadā prasītāja no Vācijas Federatīvās Republikas ir iegādājusies daļu no Deutsche Postbank, no pirkuma cenas atskaitot attiecībā pret Vācijas valsti neesošus prasījumus. Komisija uzskatīja, ka sākotnējā apstākļu,
         kādos ir notikusi šī iegāde, pārbaude neļaujot secināt, ka tādējādi Vācijas Federatīvā Republika prasītājai nav piešķīrusi
         valsts atbalstu. 2002. gada lēmuma 65. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka prasītājas veiktā DB‑Postbank iegāde nav izraisījusi valsts atbalsta piešķiršanu.

      74      Tātad ir jākonstatē, ka Komisija 2002. gada lēmumā strīdus pasākumus ir izanalizējusi tikai tiktāl, ciktāl tie attiecās uz
         noteiktu prasītājas darbību saistībā ar pasta sūtījumu nozari finansēšanu. Līdz ar to ir jāuzskata, ka Komisija 2002. gada
         lēmumā nav nedz noraidījusi, nedz apstiprinājusi, ka šie pasākumi, izņemot šī lēmuma rezolutīvajā daļā minētos EUR 572 miljonus,
         būtu ar EK līgumu nesaderīgs valsts atbalsts.

      75      No iepriekš izklāstītā izriet, ka, pieņemot apstrīdēto tiesību aktu, 1999. gadā uzsāktā oficiālā izmeklēšanas procedūra attiecībā
         uz strīdus pasākumiem ar 2002. gada lēmumu, [izņemot attiecībā uz] pēdējā norādītā [lēmuma] rezolutīvajā daļā minētajiem EUR
         572 miljoniem, nav tikusi pabeigta.

      76      Skaidrs, ka 2002. gada lēmumā Komisija būtu varējusi skaidrāk izklāstīt, kādā mērā tā pabeidz oficiālo izmeklēšanu, kas uzsākta
         ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu. Tomēr šis secinājums neietekmē prasības pieņemamības analīzi.

      77      Iepriekš 75. punktā izklāstītais secinājums nevar tikt atspēkots ar iepriekš 20. punktā minēto spriedumu lietā Deutsche Post/Komisija, ar kuru pēc tam, kad tika iesniegta prasība šajā lietā, Vispārējā tiesa atcēla 2002. gada lēmumu. Šajā spriedumā
         Vispārējā tiesa nav lēmusi par to, vai 1999. gadā uzsāktā oficiālā izmeklēšanas procedūra attiecībā uz strīdus pasākumiem
         ir tikusi pabeigta.

      78      Līdz ar to ir jāuzskata, ka apstrīdētais tiesību akts tā pieņemšanas brīdī nav grozījis nedz strīdus pasākumu juridisko piemērojamību,
         nedz prasītājas tiesisko stāvokli.

      79      Jāpiebilst, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iepriekš 20. punktā minētais spriedums lietā Deutsche Post/Komisija darbojas ar atpakaļejošu spēku un tātad tā rezultātā 2002. gada lēmums no tiesību sistēmas tiek izslēgts ar atpakaļejošu
         spēku (skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 10. oktobra spriedumu lietā T‑171/99 Corus UK/Komisija, Recueil, II‑2967. lpp., 50. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to šis spriedums nekādi nevar ietekmēt secinājumu, saskaņā
         ar kuru 2002. gada lēmumam nav ietekmes uz iespējamo autonomo, ar apstrīdēto tiesību aktu izraisīto juridisko seku esamību.

      80      No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētais tiesību akts nav apstrīdams tiesību akts EKL 230. panta izpratnē.
         Tādējādi prasība ir noraidāma kā nepieņemama.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

      82      UPS atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      2)      Deutsche Post AG sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      3)      UPS Europe NV/SA un UPS Deutschland Inc. & Co. OHG sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               Truchot

               Martins Ribeiro

               Kanninen

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 8. decembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1960. gada 15. jūlijā. # Eva von Lachmüller, Bernard Peuvrier, Roger Ehrhardt pret Eiropas Ekonomikas kopienas Komisiju. # Apvienotās lietas 43/59, 45/59 un 48/59.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 9. martā.#Siegfried Aulinger pret Bundesrepublik Deutschland.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Köln - Vācija.#Ārpolitika un drošības politika - Kopējā tirdzniecības politika - Embargo pret Serbijas un Melnkalnes Republikām - Regula (EEK) Nr. 1432/92 - Personu pārvadājumi.#Lieta C-371/03.

text:
      Lieta C-371/03
      Siegfried Aulinger
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      (Oberlandesgericht Köln lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Ārpolitika un drošības politika – Kopējā tirdzniecības politika – Embargo pret Serbijas Republiku un Melnkalnes Republiku – Regula (EEK) Nr. 1432/92 – Personu pārvadājumi
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 17. novembrī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 9. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopējā tirdzniecības politika — Tirdzniecība ar trešām valstīm — Embargo pasākumi pret Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku
            (Serbiju un Melnkalni) — Regula Nr. 1432/92
      (Padomes Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunkts)
      Padomes Regulas Nr. 1432/92, ar ko aizliedz tirdzniecību starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Serbijas un Melnkalnes republikām,
         1. panta d) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka personu komercpārvadājumi uz Serbiju un Melnkalni vai no tām, kas veikti
         sadalīto pārvadājumu veidā, bija aizliegti.

      Ar “sadalīto pārvadājumu” saprot personu pārvadājumus uz embargo zonu vai no tās, ko organizē, dalībvalstī nodibinātam uzņēmumam
         sadarbojoties ar citu uzņēmumu, kas atrodas embargo zonā, tādā veidā, ka pirmais uzņēmums veic pārvadājumu līdz embargo zonas
         robežas apkaimei vai no tās, bet otrs – pārvadājumu no šī punkta uz embargo zonu vai no tās uz šo punktu (pasažieriem mainot
         transporta līdzekli).

      (sal. ar 36. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 9. martā (*)

      Ārpolitika un drošības politika – Kopējā tirdzniecības politika – Embargo pret Serbijas Republiku un Melnkalnes Republiku – Regula (EEK) Nr. 1432/92 – Personu pārvadājumi
      Lieta C‑371/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Oberlandesgericht Köln (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 21. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 1. septembrī, tiesvedībā

      Siegfried Aulinger
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] (referents), S. fon Bārs [S. von Bahr] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 12. oktobrī,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –       Aulinger vārdā – R. Karpenšteins [R. Karpenstein], Rechtsanwalt,

      –       Vācijas Federatīvās Republikas, atbildētājas pamata lietā, vārdā – A. Frīzers [A. Frieser], Rechtsanwalt,

      –       Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W. D. Plessing], pēc tam A. Tīmane [A. Tiemann] un K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāvji, kam palīdz A. Frīzers, Rechtsanwalt,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Curhauzens [G. zur Hausen], pēc tam F. Hofmeisters [F. Hoffmeister], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 17. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1992. gada 1. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1432/92, ar ko aizliedz tirdzniecību
         starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Serbijas un Melnkalnes Republikām (OV L 151, 4. lpp.), interpretāciju.

      2       Šis lūgums tika iesniegts sakarā ar tiesvedību starp Aulingeru [Aulinger] un Vācijas Federatīvo Republiku, kura, pamatojoties uz Regulas Nr. 1432/92 interpretāciju, kuru Aulingers uzskata par kļūdainu,
         uzlika viņam par pienākumu pārtraukt personu pārvadājumus ar autobusu uz Serbiju un Melnkalni.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Ņemot vērā konfliktus, kas ir radušies saistībā ar vairāku agrākās Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas republiku neatkarības
         iegūšanu, un it īpaši 1992. gadā Bosnijā un Hercegovinā notikušos konfliktus, Apvienoto Nāciju Drošības Padome, pamatojoties
         uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļu, 1992. gada 30. maijā pieņēma Rezolūciju 757 (1992), ar ko nosaka ekonomisko
         embargo pret Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku (Serbiju un Melnkalni). Šis embargo pirmām kārtām attiecas uz izejvielu
         un preču tirdzniecību.

      4       Rezolūcijas 757 (1992) 5. un 7. punkts nosaka:
      “5. [..] visas valstis atturas no naudas līdzekļu vai jebkādu citu finanšu vai ekonomikas resursu nodošanas Dienvidslāvijas
         Federatīvās Republikas (Serbijas un Melnkalnes) iestāžu vai jebkādu komerciālu, ražošanas vai publisko pakalpojumu sniegšanas
         uzņēmumu, kas atrodas Dienvidslāvijas Federatīvajā Republikā (Serbijā vai Melnkalnē), rīcībā, kā arī aizliedz to pilsoņiem
         un visām to teritorijā esošām personām šādu naudas līdzekļu vai resursu nosūtīšanu vai nodošanu ar jebkādiem līdzekļiem Dienvidslāvijas
         Federatīvās Republikas (Serbijas un Melnkalnes) iestāžu vai tajā esošo uzņēmumu rīcībā, kā arī jebkādu citu naudas līdzekļu
         pārskaitījumus fiziskām vai juridiskām personām, kas atrodas Dienvidslāvijas Federatīvajā Republikā (Serbijā vai Melnkalnē),
         izņemot maksājumus, kas ir paredzēti vienīgi medicīniskiem vai humanitāriem nolūkiem, vai arī pārtikas produktiem;

      [..]
      7. [..] visas valstis:
      a)      atsaka ikvienam lidaparātam atļauju izlidot vai nolaisties to teritorijā, kā arī to šķērsot, ja lidaparāta maršruta mērķis
         ir nolaisties Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas (Serbijas un Melnkalnes) teritorijā vai ja tas no šīs teritorijas ir
         izlidojis, ja vien atbilstoši attiecīgajām Padomes rezolūcijām šo lidojumu humanitāro vai citu apsvērumu dēļ nav apstiprinājusi
         saskaņā ar Rezolūciju 724 (1991) izveidotā Drošības padomes komiteja.

      [..].” [Neoficiāls tulkojums]
      5       Eiropas Ekonomikas kopiena un tās dalībvalstis, lai nodrošinātu it īpaši dažu no Rezolūcijā 757 (1992) paredzēto pasākumu
         vienveidīgu piemērošanu, izmantoja Kopienas instrumentu. Tādējādi Eiropas Kopienu Padome pieņēma Regulu Nr. 1432/92.

      6       Šīs regulas 1. pants nosaka:
      “Kopš 1992. gada 31. maija ir aizliegta:
      a)      jebkādu izejvielu un preču no Serbijas un Melnkalnes republikām vai šo republiku izcelsmes izejvielu un preču ievešana Kopienas
         teritorijā;

      b)      jebkādu izejvielu un preču no Kopienas vai Kopienas izcelsmes izejvielu un preču eksports uz Serbijas un Melnkalnes republikām;
      c)      jebkāda rakstura darbība, kuras mērķis vai sekas ir tieši vai netieši veicināt a) un b) punktā minētos darījumus;
      d)      ar finanšu pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu, kuru mērķis vai sekas ir tieši vai netieši atbalstīt Serbijas un Melnkalnes
         republiku ekonomiku, sniegšana, it īpaši tādu ar finanšu pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu, sniegšana, kas ir paredzēti:

      i) kādas Serbijas un Melnkalnes republikās vai no to teritorijas veiktas komercdarbības vajadzībām,
      vai
      ii) kādai no šādām personām:
      –       visas fiziskas personas, kas atrodas Serbijas un Melnkalnes republikās,
      –       visas juridiskas personas, kuras ir reģistrētas kā sabiedrības vai citādi izveidotas atbilstoši Serbijas un Melnkalnes republiku
         tiesību aktiem,

      –       visas organizācijas, kas veic komercdarbību (neatkarīgi no tā, vai tā tiek veikta Serbijas un Melnkalnes republiku teritorijā
         vai ne), kuras kontrolē personas, kas pastāvīgi atrodas Serbijas un Melnkalnes republikās, vai kuras kontrolē organizācijas,
         kas kā sabiedrības vai citādi ir dibinātas atbilstoši šo republiku tiesību aktiem.

      Gaisa transporta pakalpojumu aizlieguma nosacījumi ir noteikti [pielikumā].” [Neoficiāls tulkojums]
      7       Šīs Regulas 5. pantā ir precizēts:
      “Šī regula ir piemērojama visā Kopienas teritorijā, ieskaitot gaisa telpu, un attiecībā uz jebkuru lidmašīnu vai kuģi, kas
         ir dalībvalsts jurisdikcijā, kā arī visiem ārpus Kopienas teritorijas esošajiem dalībvalsts pilsoņiem un visām organizācijām,
         kuras kā sabiedrības vai citādi ir dibinātas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem.” [Neoficiāls tulkojums]

       Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
      8       Aulingers ir Vācijā reģistrēts autopārvadātājs. Pret Serbijas un Melnkalnes republikām noteiktā embargo spēkā esamības laikā
         viņš pārvadāja imigrējušus darba ņēmējus, proti, serbus un melnkalniešus, kas brauca uz Serbiju vai Melnkalni vai atgriezās
         no tām, līdz embargo zonas robežas apkaimei vai no tās. Visbiežāk viņš darbojās kā apakšuzņēmējs ceļojumu aģentūrā, kas tāpat
         ir dibināta Vācijā un kas organizēja visu braucienu starp braucienu sākumpunktiem un galapunktiem Vācijā un republikās, kam
         bija piemērots embargo, turklāt attiecībā uz brauciena daļu minēto republiku teritorijā tika izmantoti šajās republikās dibinātie
         autopārvadātāji. Šim braucienam, kas tika apzīmēts kā “sadalīts” (turpmāk tekstā – “sadalīts pārvadājums”), aģentūra izsniedza
         pasažieriem kopēju biļeti.

      9       Pēc kriminālvajāšanas, kas pret Aulingeru tika veikta sakarā ar Regulas Nr. 1432/92 pārkāpumu, 1993. gadā viņš praktiski pilnīgi
         pārtrauca dalību šajos sadalītajos pārvadājumos.

      10     Pret Aulingeru uzsāktā kriminālvajāšana tomēr tika izbeigta, jo Bundesgerichtshof [Federālā Augstākā tiesa] 1995. gada 21. aprīļa spriedumā nosprieda, ka Rezolūcija 757 (1992) neaizliedz privātpersonu pārvadājumus
         embargo zonas virzienā. Šī tiesa neuzskatīja par vajadzīgu spriest par to, vai šādu aizliegumu nosaka Regula Nr. 1432/92,
         ja valsts kārtība, kuras ievērošana ir vajadzīga, lai par šīs regulas pārkāpumu piemērotu krimināltiesisku sodu, nav tikusi
         ievērota.

      11     Saistībā ar minēto Aulingers pieprasīja atlīdzību par zaudējumiem, ko, viņaprāt, viņš bija cietis. No vienas puses, viņš saņēma
         atlīdzību par pret viņu vērsto kriminālvajāšanu. No otras puses, viņš pieprasīja no atbildētājas pamata lietā (turpmāk tekstā
         – “Vācijas Federatīvā Republika”) DEM 500 000 kā zaudējumu atlīdzību par galvenā ienākumu avota zaudēšanu sakarā ar praktiski
         pilnīgu viņa sadalīto pārvadājumu pakalpojumu pārtraukšanu uz embargo zonas robežas apkaimi vai no tās. Sava prasījuma atbalstam
         viņš norādīja, ka Regula Nr. 1432/92 šīs darbības neaizliedz. Šajā sakarā viņš norādīja, ka pat Eiropas Kopienu Komisija neuzskatīja,
         ka šādi pārvadājumi bija aizliegti, un ka Vācijas iestādēm pirms nostājas pieņemšanas šajā daudziem pārvadātājiem noteicošajā
         jautājumā bija jākonsultējas ar dalībvalstīm. Citas dalībvalstis Komisijas analīzi būtu atbalstījušas.

      12     Vācijas Federatīvā Republika uzskatīja, ka sadalītie pārvadājumi paredzēja apiet tiešu personu pārvadājumu uz embargo zonu
         aizliegumu un ka tādējādi arī Regula Nr. 1432/92 aizliedz šādu pārvadājumu veidu. Uzskatot, ka jebkurā gadījumā tās regulas
         interpretācija var tikt aizstāvēta, Vācijas Federatīvā Republika secināja, ka trūkst Civillikuma (Bürgerliches Gesetzbuch) 839. pantā paredzētās vainas, lai iestātos valsts atbildība. Tā papildināja, ka tai nav bijis pienākuma konsultēties ar
         citām dalībvalstīm un/vai Komisiju, jo Kopienu tiesību interpretāciju un piemērošanu principā veic dalībvalstis. Tomēr apspriede
         starp dalībvalstīm bija notikusi komiteju (vai sakarā ar to sasaukšanu) sanāksmēs ar Komisiju.

      13     Landgericht, kas izskatīja prāvu, atbalstīja Vācijas Federatīvās Republikas viedokli. Proti, savu lēmumu tā balstīja uz saviem argumentiem,
         ka nav nekādas vainas, kas radītu Civillikuma 839. pantā paredzēto atbildību.

      14     Izskatot Aulingera apelāciju, Oberlandesgericht Köln [Ķelnes Federālas zemes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai [Regulas Nr. 1432/92] 1. panta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka komerciāli personu pārvadājumi ar galapunktu
         embargo zonā vai virzienā no tās, ko veic tā saucamā “sadalītā pārvadājuma” veidā, ir atļauti vai aizliegti?

      Ar sadalīto pārvadājumu saprot personu pārvadājumu uz embargo zonu vai no tās, dalībvalstī nodibinātam uzņēmumam sadarbojoties
         ar citu uzņēmumu, kas atrodas embargo zonā, tādā veidā, ka pirmais uzņēmums veic pārvadājumu līdz embargo zonas robežas apkaimei,
         un otrs – pārvadājumu no šī punkta uz embargo zonu (pasažieriem mainot transporta līdzekli).

      2)      Ja Tiesa atzīst sadalītā pārvadājuma likumību, vai, pamatojoties uz EKL 10. vai 297. pantu vai citām Kopienu tiesību normām,
         pirms tādu valsts pasākumu veikšanas, kas balstās uz iespējamo sadalītā pārvadājuma nelikumību, dalībvalstij ir jākonsultējas
         ar citām dalībvalstīm vai Komisiju?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      Tiesai iesniegtie apsvērumi
      15     Aulingers uzskata, ka jautājums, vai sadalītie pārvadājumi uz embargo zonu vai no tās ir aizliegti, ir jānošķir no jautājuma,
         vai daļēja pakalpojumu sniegšana, ar ko viņš pats ir nodarbojies un kas minētos pārvadājumus veicināja, tāpat ir aizliegta.
         Viņš uzsver, ka viņš ir nevis organizējis sadalītos pārvadājumus, bet aprobežojies ar pakalpojumu sniegšanu ceļojumu aģentūrai
         teritorijā, uz kuru embargo neattiecas.

      16     Šajā sakarā viņš norāda piemērus, kas, pēc viņa domām, liecina, ka Regula Nr. 1432/92 nevar aizliegt tādu pakalpojumu sniegšanu
         kā viņa pakalpojumi, neizraisot absurdu rezultātu, ka visas darbības, kas veicina sadalīto pārvadājumu īstenošanu, ir aizliegtas.
         Tādējādi, persona, kas pasažieriem pārdod vienotu biļeti, paši pasažieri, sniedzot atbalstu brauciena cenas samaksas veidā,
         vai degvielas uzpildes stacijas darbinieks, kas piepildīja autobusa degvielas bāku, būtu pārkāpuši embargo. Viņš piebilst,
         ka embargo būtība ir ekonomiska un tā mērķis nav aizliegt braucienus un personu pārvadājumus.

      17     Aulingers uzskata, ka tāds pats secinājums piemērojams attiecībā uz sadalītiem pārvadājumiem kopumā. Jautājums par to, vai
         Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunkts to aizliedz, ir jānovērtē, pamatojoties uz Rezolūciju 757 (1992). Tās 5. punkts
         ir ierobežots ar aizliegumu nodot Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas iestāžu vai jebkādu tajā dibināto uzņēmumu rīcībā
         naudas līdzekļus vai citus “ekonomikas resursus”. “Ekonomikas resursu” jēdziens pakalpojumu sniegšanu minētajiem subjektiem
         noteikti ietver, bet pasažieru pārvadājuma faktu līdz vietai, kur tos turpmāk apkalpo Serbijas vai Melnkalnes pārvadājumu
         uzņēmumi, nevarot uzskatīt par pakalpojumu sniegšanu šiem uzņēmumiem un attiecīgi par ekonomikas resursu nodošanu tiem par
         labu. Attiecīgo pakalpojumu saņēmēji esot vienīgi pasažieri.

      18     Aulingers uzskata, ka, salīdzinot ar Rezolūcijā 757 (1992) paredzētajām sankcijām, Regulas Nr. 1432/92 mērķis nav noteikt
         kādas papildu sankcijas. Tās mērķis esot vienīgi nodrošināt Apvienoto Nāciju Drošības padomes noteikto sankciju vienveidīgu
         piemērošanu visā Kopienas teritorijā. Aulingera argumentācija balstās uz šīs regulas desmito apsvērumu un 1997. gada 14. janvāra
         spriedumu lietā C‑124/95 Centro-Com (Recueil, I‑81. lpp.). Attiecīgi viņš uzskata, ka regula nevar autonomi aizliegt personu pārvadājumus līdz vietai, kur tos turpmāk
         apkalpo Serbijas vai Melnkalnes pārvadājumu uzņēmumi sadalītā pārvadājuma ietvaros.

      19     Vācijas Federatīvā Republika, Vācijas valdība un Komisija vispirms atsaucas uz Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunkta
         formulējumu. Tās norāda, ka personu komercpārvadājumi šīs normas nozīmē ir “pakalpojums”. Tas, vai šāds pakalpojums tiek sniegts
         tieša vai sadalītā pārvadājuma veidā, neko nemainot. Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka attiecīgajā normā izmantotie
         formulējumi parāda plašu šajā normā noteiktā aizlieguma piemērošanas jomu. Precīzāk, sadalītā pārvadājuma veidā veiktie braucieni
         netieši atbalstot Serbijas un Melnkalnes republiku ekonomiku.

      20     Vācijas Federatīvā Republika un Komisija balstās uz principu, ka tiešie pārvadājumi uz embargo zonu un no tās ir embargo pārkāpums,
         jo šādu pārvadājumu sekas ir Kopienas transporta līdzekļu nodošana izmantošanai valstu, uz kurām attiecas embargo, ekonomikā,
         kas tām dod iespēju ievest valūtu ar pārvadājamo personu palīdzību. Tās uzskata, ka attiecībā uz sadalītajiem pārvadājumiem
         jāpiemēro tāda pati analīze. Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka vienīgais izņēmums ir nekomerciālie privātos transporta
         līdzekļos veiktie braucieni, ko var pieļaut humanitāru iemeslu dēļ un arī tāpēc, ka šajā gadījumā nav “pakalpojumu” sniegšanas
         Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunkta nozīmē.

      21     Vācijas Federatīvā Republika un Vācijas valdība piebilst, ka Regulas Nr. 1432/92 būtība un mērķi iepriekš rezumēto burtisko
         interpretāciju apstiprina.

      22     Vācijas valdība atsaucas arī uz Padomes 1993. gada 26. aprīļa Regulu (EEK) Nr. 990/93 par tirdzniecību starp Eiropas Ekonomikas
         Kopienu un Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku (Serbiju un Melnkalni) (OV L 102, 14. lpp.), ko aizstāja Regula Nr. 1432/92.

      23     Tā konstatē, ka Regulas Nr. 990/93 1. panta 1. punkta e) apakšpunkts paredz aizliegumu sniegt ar finanšu pakalpojumiem nesaistītus
         pakalpojumus, šīs pašas regulas 2. pantā nosakot izņēmumus, kas attiecas it īpaši uz tranzītu caur Dienvidslāvijas Federatīvās
         Republikas teritoriju un iebraukšanu tās teritoriālajos ūdeņos. Vācijas valdība uzskata, ka šiem izņēmumiem nebūtu jēgas,
         ja pārvadājumi no embargo zonas vai uz to nebūtu aizliegti. Tātad šī regula apstiprina Vācijas valdības veikto Regulas Nr. 1432/92
         interpretāciju.

      24     Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka nav jāpārbauda, vai Rezolūcija 757 (1992) pati aizliedz sadalītos pārvadājumus, jo
         Kopienu likumdevējs, ņemot vērā Kopienas ģeogrāfisko tuvumu embargo zonai, attiecīgajā gadījumā var noteikt stingrāku embargo.
         Regulas Nr. 1432/92 interpretācija tādējādi būtu jāveic neatkarīgā veidā; šo viedokli būtībā to pašu iemeslu dēļ aizstāv Komisija.

      25     Turklāt Vācijas Federatīvā Republika un Vācijas valdība norāda, ka pienākums nodrošināt Regulas Nr. 1432/92 praktisko darbību
         nozīmē, ka ir jāuzskata, ka tā aizliedz sadalītos pārvadājumus. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka pretējā gadījumā
         šīs regulas noteikumus varētu viegli apiet, turklāt veicinot sadarbību ar Serbijā un Melnkalnē esošajiem uzņēmumiem (autopārvadātājiem).
         Vācijas valdība it īpaši atsaucas uz 1996. gada 30. jūlija spriedumu lietā C‑84/95 Bosphorus (Recueil, I‑3953. lpp., 3. un 18. punkts).

      26     Visbeidzot, Vācijas Federatīvā Republika, atsaucoties uz šo pašu spriedumu, uzsver, ka sadalīto pārvadājumu aizliegums nav
         pretrunā attiecīgo uzņēmumu pamattiesībām.

      27     Komisija tomēr uzskata, ka, ja pārvadājumi būtu nodrošināti vienīgi līdz embargo zonas robežām, neparedzot turpmākus pasažieru
         pārvadājumus šajā zonā, tad nebūtu iespējams pierādīt, ka ar šādām darbībām tiek atbalstīta Serbijas un Melnkalnes ekonomika.
         Šajā gadījumā tā negūtu labumu no Kopienas transporta līdzekļa izmantošanas un šāda darbība pati par sevi neveidotu attiecīgo
         personu pārvadājumus uz Serbiju un Melnkalni.

      28     Komisija pieļauj, ka personu pārvadājumu līdz robežai fakts dod tām iespēju turpmāk doties embargo zonā ar pašu līdzekļiem
         un ka valūta, ko tās pārvadā, stiprina embargo zonas ekonomiku, tomēr tā uzskata, ka šāda embargo interpretācija ir pārāk
         plaša. “Kopienas” pārvadātāja pakalpojumi esot vienkārša iepriekšēja darbība un republiku, uz ko attiecas embargo, ekonomikas
         stiprināšana izrietot no pašiem pasažieriem nevis no pārvadātāja, kas tos aizved līdz embargo zonas robežas apkaimei.

      29     Komisija piebilst, ka īstu sadalītu pārvadājumu, kādi ir pamata lietā, ietvaros subjekts, kas ir sniedzis aizliegtos pakalpojumus,
         ir jānosaka iesniedzējtiesai. Tās kompetencē esot noteikt, cik lielā mērā tāds apakšuzņēmējs kā Aulingers, kas ir palīdzējis
         īstenot sadalītos pārvadājumus un kas šajā gadījumā nav tieši atbildīgs par to koncepciju un gaitu, ir pārkāpis Regulas Nr. 1432/92
         1. panta d) apakšpunktu.

       Tiesas atbilde
      30     Regulas Nr. 1432/92 desmitais apsvērums noteic, ka tās mērķis ir it īpaši nodrošināt noteiktu Rezolūcijā 757 (1992) paredzēto
         pasākumu vienveidīgu piemērošanu visā Kopienas teritorijā. Tādējādi šīs regulas interpretācijai ir jāņem vērā tās teksts un
         mērķis (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bosphorus, 13. un 14. punkts). Tāpēc Regulu Nr. 1432/92 nevar interpretēt pretēji Rezolūcijas 757 (1992) noteikumiem.

      31     Neviens Regulas Nr. 1432/92, tāpat kā Rezolūcijas 757 (1992) noteikums neaizliedz personu pārvietošanos starp dalībvalstīm
         un Serbijas un Melnkalnes republikām.

      32     Tomēr Vācijas valdība un Komisija pamatoti norāda, ka Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunkts aizliedz tiešus komerciālus
         personu pārvadājumus starp dalībvalsts teritorijā esošu punktu un punktu Serbijā vai Melnkalnē, ko veic kādā no dalībvalstīm
         reģistrēts pārvadātājs. Šādu ar finanšu pakalpojumiem nesaistīto pakalpojumu sniegšanu šī norma regulē tiktāl, ciktāl tā,
         no vienas puses, atbilst “komercdarbībai, kas tiek veikta Serbijas vai Melnkalnes Republikā”, un, no otras puses, pakalpojumiem,
         kas tiek sniegti “fiziskai[ām] personai[ām], kas atrodas Serbijas un Melnkalnes Republikā”, abiem šiem aspektiem esot noteikti
         minētiem Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunktā kā piemēriem aizliegtai ar finanšu pakalpojumiem nesaistīto pakalpojumu
         sniegšanai.

      33     Attiecībā uz pārvadājumu pakalpojumiem, kas ir nodrošināti starp tiem pašiem sākuma un galapunktiem un ko organizē, dalībvalstī
         nodibinātam uzņēmumam sadarbojoties ar citu uzņēmumu, kas atrodas embargo zonā, tādā veidā, ka pirmais uzņēmums nodarbojas
         ar pārvadājumiem līdz embargo zonas robežas apkaimei vai no tās, un otrais – ar pārvadājumiem no šī punkta uz embargo zonu
         vai no tās uz šo punktu (pasažieriem mainot transporta līdzekli), ir jāpiemēro tāda pati analīze. Šajā sakarā tam, ka pakalpojumus
         sniedz vairāki pārvadātāji viens pēc otra vai pakalpojumu sniegšana šādiem pārvadātājiem ir nodota kā apakšuzņēmējiem, nav
         lielas nozīmes.

      34     Turklāt, piemērojot citu interpretāciju, Regulas Nr. 1432/92 praktisko darbību varētu viegli apdraudēt, Kopienas uzņēmumiem
         un Serbijas vai Melnkalnes uzņēmumiem noslēdzot sadarbības vienošanās.

      35     Tādējādi, ja Regulas Nr. 1432/92 spēkā esamības laikā autopārvadātājs, pat kā apakšuzņēmējs, piedalījies sadalītajos personu
         pārvadājumos starp Kopienas dalībvalsts teritoriju un Serbijas un Melnkalnes teritoriju – tas ir pārkāpis šīs regulas noteikumus.
         Turpretim tas drīkstēja turpināt nodrošināt personu komercpārvadājumu pakalpojumus līdz embargo zonas robežas apkaimei ar
         nosacījumu, ka šī pakalpojumu sniegšana neietilpst sadalīto pārvadājumu shēmā.

      36     Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka personu
         komercpārvadājumi uz Serbiju un Melnkalni vai no tām, kas veikti sadalīto pārvadājumu veidā, bija aizliegti. Ar sadalīto pārvadājumu
         saprot personu pārvadājumus uz embargo zonu vai no tās, ko organizē, dalībvalstī nodibinātam uzņēmumam sadarbojoties ar citu
         uzņēmumu, kas atrodas embargo zonā, tādā veidā, ka pirmais uzņēmums veic pārvadājumu līdz embargo zonas robežas apkaimei vai
         no tās, bet otrs – pārvadājumu no šī punkta uz embargo zonu vai no tās uz šo punktu (pasažieriem mainot transporta līdzekli).

       Par otro jautājumu
      37     Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      38     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 1992. gada 1. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1432/92, ar ko aizliedz tirdzniecību starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Serbijas
            un Melnkalnes republikām, 1. panta d) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka personu komercpārvadājumi uz Serbiju un Melnkalni
            vai no tām, kas veikti sadalīto pārvadājumu veidā, bija aizliegti.
      Ar “sadalīto pārvadājumu” saprot personu pārvadājumus uz embargo zonu vai no tās, ko organizē, Kopienas dalībvalstī nodibinātam
            uzņēmumam sadarbojoties ar citu uzņēmumu, kas atrodas embargo zonā, tādā veidā, ka pirmais uzņēmums veic pārvadājumu līdz
            embargo zonas robežas apkaimei vai no tās, bet otrs – pārvadājumu no šī punkta uz embargo zonu vai no tās uz šo punktu (pasažieriem
            mainot transporta līdzekli).
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.