title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 29.septembrī. # The Smiley Company SPRL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu - Grafiska preču zīme, kas attēlo pusi no smiley smaida - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 146. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 151. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts). # Lieta T-139/08.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 29. septembrī (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu — Grafiska preču zīme, kas attēlo pusi no smiley smaida — Absolūts atteikuma pamatojums — Atšķirtspējas neesamība — Regulas (EK) Nr. 40/94 146. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad — Regulas (EK) Nr. 207/2009 151. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)”
      Lieta T-139/08

            The Smiley Company SPRL
         , Brisele (Beļģija), ko pārstāv A. Doičs [A. Deutsch], avocat,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv H. Krespo Kariljo [J. Crespo Carrillo], pārstāvis,
      atbildētājs,
      par prasību, kas celta par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2008. gada 7. februāra lēmumu R 958/2007-4 attiecībā uz starptautisku reģistrāciju, ko attiecina uz Eiropas Kopienu, preču zīmei, kas attēlo pusi no smiley smaida.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja V. Tīli [V. Tiili], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un I. Višņevska-Bjalecka [I. Wiszniewska-Białecka] (referente),
      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 11. aprīlī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 31. jūlijā,
      ņemot vērā Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu lietas dalībniekiem,
      ņemot vērā lietas dalībnieku apsvērumus, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2009. gada 8., 15. un 30. aprīlī,
      ņemot vērā 2009. gada 4. jūnija rīkojumu, ar kuru atļauts aizstāt lietas dalībniekus,
      pēc tiesas sēdes 2009. gada 10. jūnijā
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Prāvas priekšvēsture

               1

               2006. gada 14. aprīlī Franklins Loufrani [Franklin Loufrani] attiecībā uz tālāk attēloto grafisko preču zīmi (turpmāk tekstā — “attiecīgā preču zīme”) ieguva starptautisku reģistrāciju, ko attiecina uz Eiropas Kopienu:

               2

               Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) 2006. gada 14. septembrī saņēma paziņojumu par attiecīgās preču zīmes starptautisko reģistrāciju.

               3

               Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija Kopienā, ietilpst 14., 18. un 25. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru klasi atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        14. klase: “cēlmetāli un to sakausējumi, kas nav paredzēti izmantošanai stomatoloģijā, juvelierizstrādājumi, bižutērija, dārgakmeņi, pulksteņi un hronometriskie izstrādājumi, sudrablietas (trauki), mākslas priekšmeti no cēlmetāliem, kastes, etvijas un šķirstiņi no cēlmetāliem, rokassprādzes (bižutērija), piespraudes (bižutērija), saules pulksteņi, pelnu trauki (no cēlmetāliem), ķēdītes (bižutērija), cepuru dekori (no cēlmetāliem), hronogrāfi (pulksteņi), hronometri, atslēgu piekariņi brīvā formā, kaklarotas (bižutērija), kaklasaites adatas, trauki virtuvei un mājsaimniecība, virtuves un mājsaimniecības piederumi no cēlmetāliem, adatas (bižutērija), pulksteņi, nozīmītes no cēlmetāliem, aproču pogas, naudas maki no cēlmetāliem, pulksteņi, pulksteņu aproces, cēlmetālu izstrādājumi (izņemot nažu izstrādājumus, dakšiņas un karotes), rotaslietas (bižutērija), svārsti (pulksteņu), salvešu turētāji no cēlmetāliem, modinātājpulksteņi, servīzes (trauku) no cēlmetāliem, urnas no cēlmetāliem, sakrālās vāzes no cēlmetāliem”;

                        —

                        18. klase: “čemodāni un koferi, lietussargi, saulessargi un spieķi, pātagas un segli, dzīvnieku kakla siksnas un pavadas, ādas vai ādas un kartona kastes, maisiņi, spieķsoliņš, portfeļi, kredītkaršu maciņi (kabatas portfeļi), cepuru kastes no ādas, atslēgu etvijas (ādas izstrādājumi), šķirstiņi, kas paredzēti tualetes piederumiem, tā dēvētie “vanity cases”, dokumentu mapes, skolas somas, iepirkumu maisiņi, dzīvnieku apģērbi, somiņas, maki (kas nav no cēlmetāliem), saulessargi, portfeļi, somas bērnu pārnēsāšanai, mugursomas, rokas somas, pludmales somas, ceļasomas, somas (apvalki, futrāli) iesaiņošanai (no ādas), somas–pārvalki drēbēm (ceļojumiem), dokumentu mapes (ādas izstrādājumi), ceļojumu šķirsti (ādas izstrādājumi”;

                        —

                        25. klase: “apģērbi (drēbes), apavi (izņemot ortopēdiskos apavus), peldkostīmi, peldmēteļi, krūšautiņi, kas nav no papīra, beretes, trikotāžas veļa, zābaki, lences, apakšbikses, naģenes, jostas (drēbes), cepures, sporta apavi, karnevāla tērpi, autiņbiksītes, ausu sargi (drēbes), kaklasaites, šalles, lakati, cimdi (drēbes), zīdaiņu drēbītes, čības, zoles, apakšveļa, priekšauti (apģērbi), sporta apģērbi”.

               4

               2007. gada 1. februārī ITSB paziņoja par ex officio provizorisku atteikumu attiecīgās preču zīmes aizsardzībai Kopienā saskaņā ar 5. pantu Protokolam, kas pievienots Madrides Nolīgumam par preču zīmju starptautisko reģistrāciju un pieņemts Madridē (OV 2003, L 296, 22. lpp.), un 113. noteikumam Komisijas Regulā (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.), ar grozījumiem, attiecībā uz visām precēm, ko aptvēra starptautiskā reģistrācija, ko attiecina uz Kopienu. Norādītais pamatojums bija attiecīgās preču zīmes atšķirtspējas neesamība Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) ar grozījumiem 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (tagad — Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.) 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts).

               5

               Noteiktajā termiņā nesaņemot atbildi uz šo paziņojumu, pārbaudītājs ar 2007. gada 23. aprīļa lēmumu atteica aizsardzību Kopienā attiecīgajai preču zīmei attiecībā uz visām precēm, uz ko attiecas starptautiskā reģistrācija, ko attiecina uz Kopienu, pamatojot ar to, ka attiecīgajai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               6

               2007. gada 22. jūnijā F. Loufrani par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību ITSB, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu (tagad — Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pants).

               7

               Ar 2008. gada 7. februāra lēmumu (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju ceturtā padome apelācijas sūdzību noraidīja. Apelāciju padome uzskatīja, ka preces, kurām tika lūgta aizsardzība, bija plaša patēriņa preces, ka konkrētā sabiedrības daļa bija Kopienas sabiedrība kopumā un ka attiecībā uz “bižutērijas izstrādājumiem, ādas izstrādājumiem, apģērbiem un līdzīgiem izstrādājumiem”, tā parādīja relatīvi augstu uzmanības līmeni, izdarot savu izvēli. Par attiecīgo preču zīmi, pirmkārt, Apelāciju padome apstiprināja pārbaudītāja vērtējumu, ka tā bija ļoti vienkāršs un banāls motīvs, kuram ir tikai dekoratīva funkcija un ko konkrētā sabiedrības daļa neuztver kā atšķirīgu apzīmējumu. Otrkārt, tā noraidīja kā nepārliecinošus piemērus reģistrētām preču zīmēm, kas tika izvirzīti apelācijas sūdzības pamatojumam. Ņemot vērā šos pierādījumus, tā konstatēja, ka attiecīgajai preču zīmei nebija atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē un ka līdz ar to attiecīgās preču zīmes aizsardzība Kopienā ir jāatsaka.

               8

               Prasītājai The Smiley Company SPRL tika atļauts aizstāt F. Loufrani šīs tiesvedības ietvaros pēc attiecīgās preču zīmes starptautiskās reģistrācijas cesijas.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               9

               Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               10

               ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               11

               Prasītāja izvirza tikai vienu pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Tā būtībā apgalvo, ka konkrēto sabiedrības daļu veido vidusmēra patērētāji, no kuriem daži parāda īpaši augstu uzmanības līmeni, vismaz attiecībā uz daļu no attiecīgajām precēm, un kuri ir raduši kā izcelsmes norādi uztvert daudzus apzīmējumus, kas ir līdzīgi attiecīgajai preču zīmei. Turklāt pēdējā minētā jau esot izmantota kā komerciālās izcelsmes norāde noteiktām precēm un tai esot pietiekami specifiskas iezīmes, lai to uzskatītu par tādu, kam piemīt minimālā atšķirtspēja, kas nepieciešama tās aizsardzībai Kopienā.

               12

               ITSB apstrīd prasītājas argumentāciju.

               13

               Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 146. panta 1. punktu (tagad — Regulas Nr. 207/2009 151. panta 1. punkts) starptautiskai reģistrācijai, ko attiecina uz Kopienu, no dienas, kad tā reģistrēta atbilstoši Madrides protokola 3. panta 4. punktam, vai no dienas, kad tā pēc tam attiecināta uz Kopienu atbilstoši Madrides protokola 3. panta 4. punktam, ir tādas pašas sekas kā pieteikumam par Kopienas preču zīmi. Regulas Nr. 40/94 149. panta 1. punktā (tagad — Regulas Nr. 207/2009 154. panta 1. punkts) noteikts, ka starptautiskās reģistrācijas, ko attiecina uz Kopienu, pakļauj pārbaudei attiecībā uz atteikuma absolūto pamatojumu tādā pašā veidā kā Kopienas preču zīmju pieteikumus.

               14

               Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktam netiek reģistrētas preču zīmes, kam nav atšķirtspējas. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā norādītie apzīmējumi nevar veikt preču zīmes pamata funkciju, proti, identificēt preces vai pakalpojuma komerciālo izcelsmi, sniedzot iespēju patērētājam, kurš ir iegādājies ar preču zīmi apzīmēto preci vai pakalpojumu, nākamās iegādes gadījumā atkārtoti izdarīt to pašu izvēli, ja pieredze ir bijusi pozitīva, vai izdarīt citādu izvēli, ja tā ir bijusi negatīva (Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T-34/00 Eurocool Logistik/ITSB (“EUROCOOL”), Recueil, II-683. lpp., 37. punkts, un spriedums lietā T-449/07 Rotter/ITSB (Savienotu desiņu forma), Krājums, II-1071. lpp., 18. punkts).

               15

               Preču zīmes atšķirtspēja ir jāizvērtē, pirmkārt, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, saistībā ar kuriem ir pieteikta reģistrācija, un, otrkārt, attiecībā uz konkrētās sabiedrības daļas, ko veido samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs minēto preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājs, uztveri (Pirmās instances tiesas 2002. gada 7. februāra spriedums lietā T-88/00 Mag Instrument/ITSB (Kabatas lukturīša forma), Recueil, II-467. lpp., 30. punkts, un iepriekš 14. punktā minētais spriedums Savienotu desiņu formas lietā, 19. punkts).

               16

               Tomēr pietiek ar minimālu atšķirtspēju, lai Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētais absolūtais atteikuma pamats nebūtu piemērojams (Pirmās instances tiesas 2001. gada 19. septembra spriedums lietā T-337/99 Henkel/ITSB (Apaļa sarkanbalta tablete), Recueil, II-2597. lpp., 44. punkts, un spriedums apvienotajās lietās T-405/07 un T-406/07 CFCMCEE/ITSB (“P@YWEB CARD” un “PAYWEB CARD”), Krājums, II-1441. lpp., 57. punkts).

               17

               Izskatāmajā lietā attiecīgās preču zīmes aizsardzība Kopienā tika atteikta attiecībā uz visām precēm, attiecībā uz kurām šī aizsardzība tika lūgta. Būtībā tas attiecas uz dārgmetāliem, precēm no dārgmetāliem, bižutērijas izstrādājumiem un pulksteņiem, kas visi ietilpst 14. klasē, bagāžas un ādas izstrādājumiem, kas ietilpst 18. klasē, un apģērbiem un apģērbu aksesuāriem, kas ietilpst 25. klasē. Tā kā vairumā gadījumu šīs preces ir paredzētas sabiedrībai kopumā, Apelāciju padome pamatoti uzskatīja, ka konkrētā sabiedrības daļa bija Kopienas sabiedrība kopumā. Turklāt prasītāja to neapstrīdēja.

               18

               To, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver preču zīmi, ietekmē vidusmēra patērētāja uzmanības līmenis, kas var mainīties atkarībā no attiecīgo preču vai pakalpojumu kategorijas (Pirmās instances tiesas iepriekš 16. punktā minētais spriedums Apaļas sarkanbaltas tabletes lietā, 48. punkts, un 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T-358/04 Neumann/ITSB (Mikrofona galviņas forma), Krājums, II-3329. lpp., 40. punkts).

               19

               Izskatāmajā lietā, pat ja konkrētā sabiedrības daļa, izvēloties attiecīgās preces, varētu pievērst samērā augstu uzmanību, kā to norādījusi Apelāciju padome, nevar uzskatīt, kā norādījusi prasītāja, ka konkrētā sabiedrības daļa par attiecībā uz daļu attiecīgo preču izrādītu īpaši augstu uzmanību. Faktiski, lai gan šīs preces patiešām var uzskatīt par tādām, kas ietilpst modes jomā tās plašākajā izpratnē, un varētu atzīt, ka vidusmēra patērētājs pievērš noteiktu uzmanību savam ārējam izskatam, un ka tādējādi tas, pērkot preces, spēj novērtēt to stilu, kvalitāti, apdari un cenu, no attiecīgo preču apraksta tomēr neizriet, ka tās būtu luksusa preces, vai preces, kas ir tik izsmalcinātas vai par tādu cenu, ka konkrētā sabiedrības daļa varētu būt īpaši uzmanīga attiecībā uz šīm precēm.

               20

               Tādējādi ir jānovērtē attiecīgās preču zīmes atšķirtspēja visām precēm, attiecībā uz kurām lūgta šīs preču zīmes aizsardzība, ņemot vērā prezumētās vidusmēra patērētāja gaidas, kas nepierāda īpaši augstu uzmanības līmeni.

               21

               Attiecīgo preču zīmi veido izliekta un kāpjoša līnija, pielīdzināma apļa ceturtdaļai, zem kuras vidū novietota neliela vertikāla svītra un kura tās labajā pusē beidzas ar otru īsu līniju, kas ir gandrīz perpendikulāra pirmajai. Abu galveno līniju krustošanās punktu iezīmē viegli trīsstūraina forma. Šie dažādie elementi veido kopumu.

               22

               Tiesas sēdē prasītāja apgalvoja, ka attiecīgās preču zīmes nelielā vertikālā svītra, kas atrodas zem kāpjošās līknes, ir nevis [šīs preču zīmes] daļa, bet gan iznākums sliktai drukas kvalitātei, ko Pirmās instances tiesa ņēma vērā. Tomēr ITSB apgalvoja, ka šis arguments nav pieņemams, jo tas grozot Apelāciju padomē izskatāmā procesa priekšmetu, pārkāpjot Pirmās instances tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktu, ko Pirmās instances tiesa arī ņēma vērā.

               23

               No procesa ITSB lietas materiāliem izriet, ka pārbaudītājs attiecīgo preču zīmi aprakstīja šādi: “melna, kāpjoša līnija, kas augšējā labajā pusē beidzas ar īsu līniju, kura perpendikulāra šai pašai līnijai”, un ka, savā procesuālajā dokumentā norādot pamatus savai apelācijas sūdzībai Apelāciju padomē, F. Loufrani ir norādījis, ka “ir jāpievērš uzmanība mazajai vertikālajai līnijai, kas atrodas zem līknes [..] elementam, kuru pārbaudītājs nepiemin”. Tādējādi pēc F. Loufrani tieši izteikta pieprasījuma Apelāciju padome uzskatīja, ka nelielā līnija bija attiecīgās preču zīmes daļa.

               24

               Saskaņā ar judikatūru — no Regulas Nr. 40/94 63. panta (tagad — Regulas Nr. 207/2009 65. pants) un Reglamenta 135. panta 4. punkta izriet, ka prasītājs Pirmās instances tiesā nevar mainīt tiesvedības noteikumus, kā tie izriet no pretenzijām un apgalvojumiem, kas izvirzīti ITSB. Līdz ar to arguments, kas pirmo reizi izvirzīts Pirmās instances tiesā, kuram ir šāds iespaids, ir jānoraida kā nepieņemams (šajā sakarā skat. Tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C-412/05 P Alcon/ITSB, Krājums, I-3569. lpp., 43.–45. punkts un tajos minētā judikatūra).

               25

               Izskatāmajā lietā prasītājas tiesas sēdē izvirzītā argumenta sekas ir tādas, ka tiek grozīta preču zīme, par kuru tā pieprasījusi aizsardzību Kopienā un attiecībā uz kuru ir lēmusi Apelāciju padome. Kā norādīja ITSB, šis arguments groza procesa Apelāciju padomē priekšmetu, kā tas izrietēja no pretenzijām un apgalvojumiem, ko prasītāja bija izvirzījusi ITSB. Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams un ir jāuzskata, ka šī mazā vertikālā līnija ir attiecīgās preču zīmes daļa.

               26

               Attiecībā uz šīs preču zīmes atšķirtspēju ir jāatgādina, kas saskaņā ar judikatūru pārliecīgi vienkāršs apzīmējums, ko veido parasta ģeometriska pamatfigūra, tāda kā aplis, līnija, taisnstūris vai piecstūris, pats par sevi nevar sniegt ziņu, ko patērētāji varētu atcerēties, tā ka patērētāji to neuzskata par preču zīmi, ja vien tas nav ieguvis atšķirtspēju izmantošanas rezultātā (Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T-304/05 Cain Cellars/ITSB (Piecstūra attēls), Krājumā nav publicēts, 22. punkts).

               27

               Šādi preču zīmes atšķirtspējas konstatēšana Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē nav pakļauta nosacījumam, ka jākonstatē zināms preču zīmes īpašnieka lingvistiskās vai mākslinieciskās izdomas vai iztēles līmenis. Pietiek ar to, ka preču zīme ļauj konkrētajai sabiedrības daļai identificēt ar to apzīmēto preču vai pakalpojumu izcelsmi un atšķirt tos no citu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem (Tiesas 2004. gada 16. septembra spriedums lietā C-329/02 P SAT.1/ITSB, Krājums, I-8317. lpp., 41. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-23/07 Borco-Marken-Import Matthiesen/ITSB (“α”), Krājums, II-861. lpp., 43. punkts).

               28

               Izskatāmajā lietā pastāv vienprātība, ka attiecīgā preču zīme neattēlo ģeometrisku figūru. Lietas dalībnieki tomēr nav vienisprātis par šīs preču zīmes vienkāršību un līdz ar to par tās atšķirtspēju, prasītājai būtībā apgalvojot, ka attiecīgā preču zīme ir “pietiekami sarežģīta divu līniju kombinācija [..], kas atgādina mazo burtu “t””, un ka tādēļ tā esot atšķirīga.

               29

               Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka pretēji prasītājas norādītajam Apelāciju padome ir ņēmusi vērā līniju, kas atrodas līknes tālākajā labajā pusē, un apstākli, ka tā ļauj attiecīgajai preču zīmei piešķirt atšķirīgu iespaidu no iespaida, kāds būtu vienkāršai liektai līnijai. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Apelāciju padome vispirms netieši pieņēma attiecīgās preču zīmes aprakstu, ko bija veicis pārbaudītājs, kurš minēts iepriekš 23. punktā, un ka tā to pēc tam papildināja, atbilstoši apelācijas sūdzības Apelāciju padomē pamatos norādītajam attiecībā uz to, ka pastāv “neliela svītra, kas parādās līknes vidū, vērsta lejup”, un ka visbeidzot tā konstatēja, ka šī nelielā svītra negrozīja to, kā tiek uztverta attiecīgā preču zīme, proti, ka tā ir “ļoti vienkāršs, banāls motīvs, kam ir vienīgi dekoratīva funkcija un kas nav preču komerciālās izcelsmes norāde”.

               30

               Otrkārt, protams, prasītāja pamatoti uzskata, ka apstāklis, ka preču zīme veic dekoratīvu vai ornamentālu funkciju, neiespaido tās atšķirtspējas vērtējumu. Tomēr apzīmējums, kas veic citādas funkcijas nekā preču zīme klasiskā izpratnē Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē, ir atšķirtspējīgs tikai tad, ja to kopumā var uztvert kā komerciālās izcelsmes norādi attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas apzīmēti, lai konkrētā sabiedrības daļa spētu nekļūdīgi atšķirt preču zīmes īpašnieka preces un pakalpojumus no precēm un pakalpojumiem ar citu komerciālo izcelsmi (Pirmās instances tiesas 2002. gada 5. decembra spriedums lietā T-130/01 Sykes Enterprises/ITSB (“REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS”), Recueil, II-5179. lpp., 20. punkts, un spriedums lietā T-320/03 Citicorp/ITSB (“LIVE RICHLY”), Krājums, II-3411. lpp., 66. punkts). Tādējādi šim apzīmējumam, pat ja tas ir dekoratīvs, ir jābūt minimālai atšķirtspējai.

               31

               Attiecīgajai preču zīmei nav nekāda aspekta, ko konkrētā sabiedrības daļa, pat ja tā ir relatīvi uzmanīga, varētu viegli un uzreiz iegaumēt, kas ļautu to uzreiz aptvert kā attiecīgo preču komerciālās izcelsmes norādi. Kā to pamatoti norādīja Apelāciju padome, tā tiks uztverta tikai kā dekoratīvs elements gan attiecībā uz precēm, kas ietilpst 14. klasē, gan arī attiecībā uz precēm, kas ietilpst 18. un 25. klasē. Tātad attiecīgā preču zīme neļaus individualizēt nevienu no attiecīgajām precēm salīdzinājumā ar konkurējošām precēm.

               32

               Apstāklis, ka konkrētā sabiedrības daļa esot pieradusi uztvert vienkāršus grafiskus apzīmējumus, kas sastāv no sloksnēm vai svītrām, kā preču zīmes, vai ka daudzi ražotāji esot reģistrējuši šādas preces, lai apzīmētu preces, kas ietilpst 25. klasē, šo konstatējumu neliek apšaubīt.

               33

               Pretēji prasītājas apgalvotajam Apelāciju padome neapgalvoja, ka konkrētā sabiedrības daļa (it īpaši preču, kas ietilpst 25. klasē, patērētāji) nebija radusi uztvert apzīmējumus no vienkāršām strēmelēm kā atšķirtspējīgus apzīmējumus. Turklāt tā neapgalvoja, ka patērētāji nepievērš uzmanību šiem apzīmējumiem, kas sastāv no strēmelēm, lai atšķirtu preces. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Apelāciju padome vienīgi atzīmēja, ka tai sniegtie piemēri nebija pārliecinoši, jo attiecās uz atšķirīgām preču zīmēm, kas turklāt bija sarežģītākas par attiecīgajām preču zīmēm.

               34

               Šī Apelāciju padomes nostāja ir jāapstiprina. Pirmkārt, te ir jāizlemj, vai attiecīgā preču zīme pati par sevi ir tāda, ka konkrētā sabiedrības daļa var to uztvert kā norādi, kas tai ļauj identificēt attiecīgo preču komerciālo izcelsmi, bez iespējamas sajaukšanas ar citām precēm, kam ir cita izcelsme. Tādējādi tikai apstāklis, ka ir uzskatīts, ka citām preču zīmēm, kaut gan arī tās ir vienkāršas, ir šāda kapacitāte, un attiecīgi ka tām piemīt atšķirtspēja, nav izšķirošs, lai izlemtu, vai attiecīgajai preču zīmei arī ir minimālā atšķirtspēja, kas nepieciešama, lai to varētu aizsargāt Kopienā.

               35

               Otrkārt, pieņemot, ka prasītājas argumentācija būtu pilnībā pieņemama, jo noteiktas preču zīmes pirmo reizi izvirzītas Pirmās instances tiesā, ir jāatzīst, ka daudzas preču zīmes, uz kurām prasītāja izdarījusi norādi, ir vienkāršas. Tomēr tās visas sastāv nevis tikai no vienkāršām līnijām vai svītrām, kā attiecīgā preču zīme, bet vai nu tām ir identificējamas formas un noteikta virsma (vienkārša vai to kontūru dēļ), tādas kā strēmeles, paralēlskaldņi, komati, stilizēti burti, vai šādu formu kombinācijas. Tādējādi Apelāciju padome pamatoti norādīja, ka [Apelāciju padomē] izvirzītās preču zīmes veidoja zīmējums, kas radīja vispārēju virsmas iespaidu. Tā tas nav attiecīgās preču zīmes gadījumā. Attiecīgi nevar piekrist prasītājas apgalvojumam, ka preču zīmes, uz kurām tā izdarījusi norādi, ir ar tādām pašām iezīmēm kā attiecīgās preču zīmes iezīmes vai ka pēdējā minētā ir tikpat sarežģīta kā preču zīmes, uz kurām prasītāja izdara atsauci. No tā izriet, ka apstāklis, ka noteiktu preču, kas ietilpst 25. klasē, patērētājs ir radis šādas formas vai šādas formu kombinācijas uztvert kā šo preču komerciālās izcelsmes norādes, izskatāmajā lietā nav izšķirošs.

               36

               Treškārt, minimālā atšķirtspēja, kas tiek izvirzīta kā prasība reģistrācijai vai aizsardzībai Kopienā, ir jānovērtē katrā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā lietas apstākļus. Faktiski lēmumi, ko Apelāciju padomes pieņem saskaņā ar Regulu Nr. 40/94 attiecībā uz apzīmējuma reģistrēšanu kā Kopienas preču zīmi, tiek pieņemti, īstenojot saistošo kompetenci. Līdz ar to minēto Apelāciju padomju lēmumu likumība ir jāizvērtē, pamatojoties tikai uz šo regulu, kā to ir interpretējusi Kopienu tiesa, nevis pamatojoties uz Apelāciju padomju agrāko lēmumu pieņemšanas praksi (skat. Tiesas 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C-37/03 P BioID/ITSB, Krājums, I-7975. lpp., 47. punkts, un iepriekš 24. punktā minēto spriedumu lietā Alcon/ITSB, 65. punkts). Līdz ar to apstāklim, ka vienkāršus apzīmējumus no strēmelēm vai svītrām ITSB ir reģistrējis kā Kopienas preču zīmes, nav nozīmes, izvērtējot, vai attiecīgajai preču zīmei ir vai nav pilnībā trūkstoša atšķirtspēja Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā.

               37

               No tā izriet, ka Apelāciju padome pamatoti uzskatīja, ka attiecīgā preču zīme bija ļoti vienkāršs un banāls motīvs, kam ir vienīgi dekoratīva funkcija un ka tas netika uztverts kā attiecīgo preču komerciālās izcelsmes norāde.

               38

               Arguments, kas saistīts ar apstākli, ka attiecīgā preču zīme jau tikusi izmantota kā komerciālās izcelsmes norāde, nevar likt apšaubīt šo secinājumu. Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts paredz pienākumu analizēt preču zīmes atšķirtspēju, abstrahējoties no visa veida faktiskās izmantošanas šīs pašas regulas 7. panta 3. punkta izpratnē (tagad — Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkts) (Pirmās instances tiesas 2001. gada 5. aprīļa spriedums lietā T-87/00 Bank für Arbeit und Wirtschaft/ITSB (“EASYBANK”), Recueil, II-1259. lpp., 40. punkts, un spriedums lietā T-360/03 Frischpack/ITSB (Siera kārbas forma), Krājums, II-4097. lpp., 29. punkts). Turklāt prasība Pirmās instances tiesā ir vērsta uz ITSB Apelāciju padomju lēmumu tiesiskuma kontroli Regulas Nr. 40/94 63. panta izpratnē. Tādējādi Pirmās instances tiesai nav atkārtoti jāpārbauda faktiskie apstākļi to pierādījumu kontekstā, kurus tai iesniedz pirmo reizi. Šādu pierādījumu pieņemšana ir pretrunā Pirmās instances tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktam, kur noteikts, ka lietas dalībnieki procesuālajos rakstos nevar mainīt Apelāciju padomē izskatītā strīda priekšmetu (Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-128/01 DaimlerChrysler/ITSB (Radiatora režģis), Recueil, II-701. lpp., 18. punkts, un iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā “α”, 9. punkts). No procesa ITSB lietas materiāliem izriet, ka fotogrāfijas, ko prasītāja iesniedza, lai pamatotu šo argumentu, pirmo reizi tika iesniegtas Pirmās instances tiesā, un ka prasītāja nav apgalvojusi ITSB, ka attiecīgā preču zīme būtu ieguvusi atšķirtspēju pēc tās izmantošanas. Attiecīgi šis arguments un tā pamatojumam iesniegtie pierādījumi ir jānoraida kā nepieņemami.

               39

               Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka attiecīgo preču zīmi konkrētā sabiedrības daļa identificējot kā “puse no “smiley” smaida”, ievērojot, ka “smiley” ir reģistrēts kā Kopienas preču zīme Nr. 517383, un ka tā tādēļ esot atšķirīga, pat pieņemot, ka šis arguments, kas pirmo reizi izvirzīts Pirmās instances tiesā, ir pieņemams, tam nevar piekrist. Kā to norāda ITSB, šāda pieeja nozīmētu atzīt, ka ikviens reģistrētas preču zīmes fragments — un attiecīgi ikviens atšķirīgas preču zīmes fragments — tikai šī iemesla dēļ arī ir atšķirīgs Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tam nevar piekrist. Faktiski salīdzinājumā ar šī paša veida precēm vai pakalpojumiem, ko piedāvā konkurenti, preču zīmes atšķirtspējas vērtējums šīs normas izpratnē balstās uz šīs preču zīmes kapacitāti individualizēt reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja preces vai pakalpojumus tirgū (Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T-79/00 Rewe-Zentral/ITSB (“LITE”), Recueil, II-705. lpp., 30. punkts). Šajā sakarā nav nozīmes apstāklim, ka attiecīgā preču zīme sastāv no jau reģistrētas preču zīmes daļas.

               40

               Katrā ziņā, lai gan, salīdzinot preču zīmes, tām atrodoties blakus, var konstatēt, ka attiecīgā preču zīme atgādina daļu no mutes, kas atrodama Kopienas preču zīmē Nr. 517383, tomēr ir jāatgādina, ka vidusmēra patērētājam ir jāpaļaujas uz nepilnīgu preču zīmes attēlu, ko tas ir saglabājis atmiņā (Pirmās instances tiesas 2002. gada 25. septembra spriedums lietā T-316/00 Viking-Umwelttechnik/ITSB (Zaļā un pelēkā sastatījums), Recueil, II-3715. lpp., 28. punkts, un spriedums lietā T-400/07 GretagMacbeth/ITSB (24 krāsainu kvadrātu salikums), Krājumā nav publicēts, 47. punkts). Turklāt tas, lai konkrētā sabiedrības daļa attiecīgajā preču zīmē atpazītu daļu no Kopienas preču zīmes Nr. 517383, prasa, lai konkrētā sabiedrības daļa zinātu šo pēdējo minēto preču zīmi, ko prasītāja nav pierādījusi. Tādējādi nevar uzskatīt, ka, uztverot attiecīgo preču zīmi, konkrētā sabiedrības daļa to identificēs kā pusi smiley mutes vai pusi no smaida, kas parādās Kopienas preču zīmē Nr. 517383. Šajā sakarā, sekojot ITSB piemēram, tāpat ir jākonstatē, ka mazā vertikālā svītra, kas atrodama zem attiecīgās preču zīmes galvenās līknes, neparādās mutē, kas atrodama Kopienas preču zīmē Nr. 517383. Iespējamā attiecīgās preču zīmes saistība ar preču zīmi, ko norādījusi prasītāja, tādējādi nav pierādīta.

               41

               No visa iepriekš iztirzātā izriet, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka attiecīgajai preču zīmei trūka minimālās atšķirtspējas, kas tiek izvirzīta kā prasība, lai nebūtu piemērojams Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais absolūtais atteikuma pamatojums, un ka tādēļ tās aizsardzība Kopienā bija jāatsaka. Attiecīgi vienīgais pamats, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots, tāpat kā ir jānoraida visa prasība kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas saistīti ar F. Loufrani kā prasītāja aizstāšanu, atbilstoši ITSB prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt.

                           2)

                              The Smiley Company SPRL atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ietverot izdevumus, kas saistīti ar Franklina Loufrani aizstāšanu.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 29. septembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 12.decembrī. # Universale-Bau AG, Bietergemeinschaft: 1) Hinteregger & Söhne Bauges.m.b.H. Salzburg, 2) ÖSTÜ-STETTIN Hoch- und Tiefbau GmbH pret Entsorgungsbetriebe Simmering GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Vergabekontrollsenat des Landes Wien - Austrija. # Direktīva 93/37/EEK - Direktīva 89/665/EEK. # Lieta C-470/99.


Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2013. gada 21. novembra spriedums.#Günter Heede pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi).#Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “Matrix Energetics” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamati – Aprakstošs raksturs – Konkrētā sabiedrības daļa – Aprakstošā rakstura novērtēšanas datums – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts.#Lieta T‑313/11.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2002. gada 9.jūlijā. # Daniel Callebaut pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta T-233/01.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 19.novembrī.#Krzysztof Filipiak pret Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu - Polija.#Tiesību akti ienākumu nodokļa jomā - Tiesības atskaitīt no nodokļa aprēķina bāzes sociālās apdrošināšanas iemaksas - Tiesības samazināt nodokli atkarībā no veiktajām veselības apdrošināšanas iemaksām - Atteikums, ja iemaksas ir veiktas dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kura apliek ar nodokli - Atbilstība EKL 43. un 49. pantam - Valsts konstitucionālās tiesas spriedums - Valsts tiesību normu neatbilstība konstitūcijai - Minēto tiesību normu saistošā spēka zaudēšanas atlikšana uz laiku - Kopienu tiesību pārākums - Sekas iesniedzējtiesai.#Lieta C-314/08.

text:
      Lieta C‑314/08
      Krzysztof Filipiak
      pret
      Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu
      (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesību akti ienākumu nodokļa jomā – Tiesības no nodokļa aprēķina bāzes atskaitīt sociālās apdrošināšanas iemaksas – Tiesības samazināt nodokli atkarībā no veiktajām veselības apdrošināšanas iemaksām – Atteikums, ja iemaksas ir veiktas dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā apliek ar nodokli – Atbilstība EKL 43. un 49. pantam – Valsts konstitucionālās tiesas spriedums – Valsts tiesību normu neatbilstība konstitūcijai – Minēto tiesību normu saistošā spēka zaudēšanas atlikšana uz laiku – Kopienu tiesību pārākums – Sekas iesniedzējtiesai
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību
            akti – Ienākuma nodoklis
      (EKL 43. un 49. pants)
      2.        Kopienu tiesības – Pārākums – Pretrunā esošas valsts tiesības – Automātiski nepiemērojamas spēkā esošas tiesību normas

      1.        EKL 43. un 49. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs rezidents, pirmkārt, var
         panākt, lai taksācijas gada laikā samaksātā sociālās apdrošināšanas iemaksu summa tiktu atskaitīta no nodokļu aprēķinu bāzes
         un, otrkārt, lai ienākumu nodoklis, kas tam ir jāmaksā, tiktu samazināts, ņemot vērā veselības apdrošināšanas iemaksas, kas
         ir veiktas šajā laikposmā, vienīgi tad, ja minētās iemaksas ir veiktas tajā dalībvalstī, kurā apliek ar nodokli, bet šīs priekšrocības
         tiek liegtas, ja šīs iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī, lai gan šīs iemaksas šajā pēdējā dalībvalstī nav tikušas atskaitītas.

      Šāds regulējums rada nevienlīdzīgu attieksmi starp nodokļu maksātājiem rezidentiem. Neviens nodokļu maksātājs, kurš pastāvīgi
         uzturas nodokļa maksāšanas dalībvalstī, tomēr savu saimniecisko darbību veic citā dalībvalstī, kurā viņš ir pakļauts obligātai
         sociālajai apdrošināšanai un veselības apdrošināšanai, nevar no nodokļu aprēķina bāzes atskaitīt samaksāto iemaksu summu vai
         samazināt nodokļa maksāšanas dalībvalstī maksājamu nodokli atbilstoši šīm iemaksām, tādējādi pret viņu ir nelabvēlīgāka attieksme
         kā pret ikvienu citu nodokļu maksātāju, kurš pastāvīgi uzturas minētajā valstī, tomēr savu saimniecisko darbību veic vienīgi
         šīs valsts robežās, veicot šīs obligātās sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksas kompetentā valsts iestādē.
         Tomēr attiecībā uz viņu ienākumu aplikšanu ar nodokli nodokļu maksāšanas dalībvalstī nodokļu maksātāji rezidenti objektīvi
         neatrodas dažādās situācijās, kas varētu izskaidrot šādu dažādas attieksmes piemērošanu atkarībā no iemaksu veikšanas vietas,
         jo viņiem šajā dalībvalstī ir neierobežots nodokļu maksāšanas pienākums. Tādēļ viņu ienākumu aplikšana ar nodokļiem šajā dalībvalstī
         būtu jāveic atbilstoši vienādiem principiem un līdz ar to arī, pamatojoties uz vienādām nodokļu priekšrocībām. Šādos apstākļos
         atteikums nodokļu maksātājam rezidentam piešķirt attiecīgās nodokļu priekšrocības var atturēt minēto nodokļu maksātāju no
         EKL 43. un 49. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanas un ir uzskatāms
         par šo brīvību ierobežojumu.

      (sal. ar 66.–71. un 74. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Ciktāl valsts tiesību normas ir pretrunā Kopienu tiesībām, Kopienu tiesību pārākums nosaka valsts tiesai pienākumu piemērot
         Kopienu tiesības un nepiemērot apstrīdētās valsts tiesību normas neatkarīgi no valsts konstitucionālās tiesas sprieduma, ar
         kuru ir nolemts pārcelt šo pašu tiesību normu, kas ir atzītas par nekonstitucionālām, saistošā spēka zaudēšanu.

      (sal. ar 85. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 19. novembrī (*)

      Tiesību akti ienākumu nodokļa jomā – Tiesības no nodokļa aprēķina bāzes atskaitīt sociālās apdrošināšanas iemaksas – Tiesības samazināt nodokli atkarībā no veiktajām veselības apdrošināšanas iemaksām – Atteikums, ja iemaksas ir veiktas dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā apliek ar nodokli – Atbilstība EKL 43. un 49. pantam – Valsts konstitucionālās tiesas spriedums – Valsts tiesību normu neatbilstība konstitūcijai – Minēto tiesību normu saistošā spēka zaudēšanas atlikšana uz laiku – Kopienu tiesību pārākums – Sekas iesniedzējtiesai
      Lieta C‑314/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 30. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 14. jūlijā, tiesvedībā

      Krzysztof Filipiak
      pret
      Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: otrās palātas priekšsēdētājs, kas pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Ross [A. Rosas] (referents) un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Hermane [K. Herrmann], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43. un 49. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedības ietvaros starp K. Filipjaku [K. Filipiak], Polijas pilsoni, kurš Polijā ir pakļauts neierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, un Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu (Poznaņas Finanšu kameras direktors) par Polijas nodokļu administrācijas atteikumu piešķirt viņam [Filipjakam] nodokļu priekšrocības
         saistībā ar sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksām taksācijas gadā, ja iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī,
         nevis dalībvalsti, kura apliek ar nodokli, lai gan šādas nodokļu priekšrocības tiek piešķirtas nodokļa maksātājam, kurš veic
         iemaksas dalībvalstī, kura apliek ar nodokli.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3        Polijas Konstitūcijas 2. pantā ir noteikts:

      “Polijas Republika ir demokrātiska un tiesiska valsts, kurā tiek īstenoti sociālā taisnīguma principi.”
      4        Saskaņā ar Polijas Konstitūcijas 8. pantu:

      “1.      Konstitūcija ir tiesību akts ar augstāko spēku Polijas Republikā.
      2.      Konstitūcijas normas ir tieši piemērojamas, izņemot, ja konstitucionāla rakstura normās ir noteikts citādi.”
      5        Polijas Konstitūcijas 32. pantā ir noteikts:

      “1.      Likuma priekšā visi ir vienlīdzīgi. Visiem ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi valsts priekšā.
      2.      Neviens neatkarīgi no iemesla nevar tikt diskriminēts politiskajā, sociālajā vai ekonomiskajā dzīvē.”
      6        Polijas Konstitūcijas 91. pantā ir noteikts:

      “1.      Pēc tam, kad ratificēts starptautisks līgums ir izsludināts Polijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī, tas kļūst par iekšējās
         tiesību sistēmas daļu un tiek piemērots tieši, izņemot, ja tā piemērošanas priekšnoteikums ir likuma pieņemšana.

      2.      Starptautisks līgums, kas ratificēts, pamatojoties uz iepriekšēju ar likumu izteiktu piekrišanu, kolīzijas gadījumā starp
         šo līgumu un likumu ir pārāks.

      3.      Ja tas ir paredzēts Polijas Republikas ratificētā līgumā, ar kuru izveido starptautisku organizāciju, kolīzijas ar valsts
         tiesību normām gadījumā šādas organizācijas pieņemts tiesību akts ir tieši piemērojams un pārāks.”

      7        Saskaņā ar Polijas Konstitūcijas 188. pantu:

      “Trybunał Konstytucyjny [Polijas Konstitucionālā tiesa] lemj par:

      1)      likumu un starptautisko līgumu atbilstību Konstitūcijai,
      2)      likumu atbilstību starptautiskiem līgumiem, kuru ratifikācijai ir nepieciešama iepriekšēja ar likumu izteikta piekrišana,
      3)      tiesību aktu, kurus izdod valsts centrālās iestādes, atbilstību Konstitūcijai, ratificētiem starptautiskiem līgumiem un likumiem,
      4)      politisko partiju mērķu vai darbības atbilstību Konstitūcijai,
      5)      79. panta 1. punktā paredzēto konstitucionālo sūdzību.”
      8        Polijas Konstitūcijas 190. panta 1.–4. punktā ir noteikts:

      “1.      Trybunał Konstytucyjny spriedumiem ir saistošs un galīgs erga omnes spēks.

      [..]
      3.      Trybunał Konstytucyjny spriedums stājas spēkā tā publicēšanas dienā, tomēr Trybunał var noteikt citu dienu, kad normatīvais akts zaudē saistošo spēku. Šis termiņš nedrīkst pārsniegt astoņpadsmit mēnešus likuma
         gadījumā un divpadsmit mēnešus cita normatīvā akta gadījumā. [..]

      4.      Trybunał Konstytucyjny spriedums, ar kuru par neatbilstošu Konstitūcijai, starptautiskam līgumam vai likumam tiek atzīts normatīvs akts, pamatojoties
         uz kuru ir pasludināts galīgs tiesas nolēmums, galīgs administratīvs lēmums vai lēmums saistībā ar citu lietu, ir par pamatu
         tiesvedības atjaunošanai, lēmuma atcelšanai vai cita risinājuma pieņemšanai saskaņā ar principiem un veidu, kāds ir noteikts
         attiecīgajai tiesvedībai piemērojamos noteikumos.”

      9        1991. gada 26. jūlija Likuma par fizisko personu ienākumu nodokli (ustawa z dnia 26 lipca 1991 r. o podatku dochodowym od osób fizycznych, 2000. gada Dz. U Nr. 14, 176. pozīcija; turpmāk tekstā – “Likums par ienākumu nodokli”) 3. panta 1. punktā, kurā ir noteikts neierobežots
         nodokļu maksāšanas pienākums, ir paredzēts:

      “Fiziskās personas, kuru dzīvesvieta ir Polijas Republikā, ir pakļautas nodokļiem par visiem saviem ienākumiem neatkarīgi
         no ar nodokļiem apliekamo ienākumu rašanās vietas [..].”

      10      Šī likuma 26. panta 1. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts:

      “Ņemot vērā 24. panta 3. punktā, 29.–30.c pantā, kā arī 30.e pantā paredzētos nosacījumus, nodokļa bāze ir ienākumi, ko nosaka
         saskaņā ar 9. pantu, 24. panta 1., 2., 4., 4.a–4.e un 6. punktu vai 24.b panta 1. un 2. punktu, vai 25. pantu, pēc summu atskaitīšanas:

      [..]
      2)      saskaņā ar 1998. gada 13. oktobra Likumu par sociālā nodrošinājuma sistēmu [Dz. U Nr. 137, 887. pozīcija ar grozījumiem; turpmāk tekstā – “Likums par sociālā nodrošinājuma sistēmu”]:

      a)      iemaksas, kas taksācijas gadā ir tieši veiktas nodokļu maksātāja un viņa darbinieku vecuma, pensijas, veselības vai nelaimes
         gadījumu sociālajai apdrošināšanai,

      b)      kas taksācijas gadā ir iekasētas no nodokļu maksātāja līdzekļiem [..].”
      11      Likuma par ienākumu nodokli 27.b pantā ir noteikts:

      “1.      No ienākumu nodokļa, kas tiek aprēķināts saskaņā ar 27. vai 30.c pantu, pirmkārt, atskaita 2004. gada 27. augusta Likumā par
         valsts finansētu veselības aprūpi [ustawa z dnia 27 sierpnia 2004 r. o świadczeniach opieki zdrowotnej finansowanych ze środków publicznych, Dz. U Nr. 210, 2135. pozīcija; turpmāk tekstā – “Likums par valsts finansēto veselības aprūpi”] paredzēto veselības apdrošināšanas
         iemaksu summu:

      1)      ko nodokļu maksātājs taksācijas gadā ir tieši samaksājis saskaņā ar noteikumiem par valsts finansētu veselības aprūpi,
      2)      kas saskaņā ar šiem pašiem noteikumiem taksācijas gadā iekasētas no nodokļu parādnieka,
      [..]
      2.      No nodokļa atskaitāmo veselības apdrošināšanas iemaksu summa nedrīkst pārsniegt 7,75 % no minēto iemaksu aprēķina bāzes.
      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata lietas faktisko apstākļu rašanās brīdī Polijas pilsonis K. Filipjaks veica saimniecisko
         darbību Nīderlandē kā dalībnieks personu nodibinātā sabiedrībā, kas darbojas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām un kuras organizatoriskā
         struktūra atbilst Polijas tiesībās paredzētai personālsabiedrībai.

      13      No iesniedzējtiesas lēmuma arī iziet, ka K. Filipjaks Polijā ir pakļauts neierobežotam nodokļu maksāšanas pienākumam, kas,
         piemērojot Likuma par ienākumu nodokli 3. pantu, liek domāt, ka viņa pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī.

      14      Nīderlandē K. Filipjaks veic ar sociālo apdrošināšanu un veselības apdrošināšanu saistītas iemaksas atbilstoši Nīderlandes
         tiesību aktiem.

      15      Ar 2006. gada 28. jūnija vēstuli K. Filipjaks Novi Tomislas nodokļu administrācijas direktoram lūdza sniegt rakstisku slēdzienu
         par nodokļu tiesību piemērošanas veidu un apmēru.

      16      Lūgumā sniegt slēdzienu K. Filipjaks norāda, ka Likuma par ienākumu nodokli noteikumi viņam liedz atskaitīt no apliekamās
         nodokļu bāzes saskaņā ar sociālo apdrošināšanu Nīderlandē veikto iemaksu summu un samazināt nodokli par to veselības apdrošināšanas
         iemaksu summu, kas arī tiek veiktas Nīderlandē. Viņš norāda, ka šādi noteikumi ir diskriminējoši un šādos apstākļos būtu nepieciešams
         Kopienu tiesības piemērot tieši, neņemot vērā minētos noteikumus.

      17      Atbildot uz lūgumu sniegt slēdzienu, Novi Tomislas nodokļu administrācijas direktors ar 2007. gada 2. augusta lēmumiem paziņoja,
         ka K. Filipjaka nostāja nav pamatota.

      18      Viņš norādīja, ka, piemērojot Likuma par ienākumu nodokli 26. panta 1. punkta 2. apakšpunktu, no nodokļa aprēķinu bāzes var
         tikt atskaitītas vienīgi Likumā par sociālā nodrošinājuma sistēmu paredzētās iemaksas un, piemērojot šī paša likuma 27.b panta
         1. punktu, no nodokļa var tikt atskaitītas vienīgi Likumā par valsts finansētu veselības aprūpi paredzētās veselības apdrošināšanas
         iemaksas. Tā kā iemaksas, kas tika veiktas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām, neatbilst šajās tiesību normās norādītajiem kritērijiem,
         tās nevarot attiecīgi tikt atskaitītas no nodokļu bāzes un ienākumu nodokļa Polijā.

      19      Izvērtējot K. Filipjaka iesniegtās sūdzības, Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu apstiprināja Novi Tomislas nodokļu administrācijas direktora 2007. gada 2. augusta lēmumus.

      20      K. Filipjaks iesniedza prasības pieteikumu Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu (Poznaņas Administratīvā tiesa) par šiem abiem lēmumiem, kuri, kā viņš uzskata, ir pretrunā Likuma par ienākumu nodokli 26. panta
         1. punkta 2. apakšpunktam un 27.b panta 1. punktam, EKL 39. panta 2. punktam, Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK)
         Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā,
         kas grozīta un atjaunota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kas grozīta ar
         Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005 (OV L 117, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula
         Nr. 1408/71”), 3. panta 1. punktam un vairākām Polijas Konstitūcijas tiesību normām.

      21      Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu uzskata, ka šajā gadījumā nav izpildīti nosacījumi, lai būtu pārkāpta EKL 39. pantā paredzētā darbinieku brīva pārvietošanās.
         Šajā sakarā tā norāda, ka, tā kā prasītājs pamata lietā darbojas kā uzņēmējs personālsabiedrībā, kas atrodas Nīderlandē, viņš
         veic darbu savā labā un nestrādā, saņemot rīkojumus vai esot kādas citas personas kontrolē. Tādējādi viņu nevarot uzskatīt
         par “darba ņēmēju” EKL 39. panta izpratnē.

      22      Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir būtiski izvērtēt, vai apstrīdētās tiesību normas atbilst tiesību normai, uz kuru neatsaucas
         K. Filipjaks, proti, EKL 43. pantam, jo tās noliedz iespēju, ka nodokļu maksātājs, kurš Polijā ir pakļauts neierobežotam nodokļu
         maksāšanas pienākumam par visiem saviem ienākumiem un kurš veic saimniecisku darbību citas dalībvalsts teritorijā, varētu
         no savas apliekamās nodokļu bāzes atskaitīt Nīderlandē veikto obligāto sociālās apdrošināšanas iemaksu summu un samazināt
         savu ienākumu nodokli atbilstoši arī Nīderlandē veiktajam obligāto veselības apdrošināšanas iemaksu apmēram, lai gan šīs iemaksas
         nav tikušas atskaitītas pēdējā minētajā dalībvalstī.

      23      Šī tiesa norāda, ka Trybunał Konstytucyjny jau ir lēmusi par Likuma par ienākumu nodokli 26. panta 1. punkta 2. apakšpunkta un 27.b panta atbilstību Polijas Konstitūcijai.

      24      Ar 2007. gada 7. novembra spriedumu (K 18/06, 2007. gada Dz. U, Nr. 211, 1549. pozīcija) Trybunał Konstytucyjny nosprieda, ka tiktāl, ciktāl ar attiecīgajām nodokļu tiesību normām Likuma par ienākumu nodokli 27. panta 9. punktā paredzētajiem
         nodokļu maksātājiem tiek atteikta iespēja no viņu ienākumiem un nodokļiem, kuri ir jāmaksā par darbību, kas tiek veikta ārpus
         Polijas robežām, atskaitīt sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksas gadījumā, ja minētās iemaksas nav
         tikušas atskaitītas dalībvalstī, kuras teritorijā tika veikta šī darbība, minētās tiesību normas neatbilst vienlīdzības likuma
         priekšā principam, kas ir noteikts Polijas Konstitūcijas 32. pantā, apvienojot ar minētās Konstitūcijas 2. pantā paredzēto
         sociālā taisnīguma principu.

      25      Šajā pašā spriedumā, piemērojot Polijas Konstitūcijas 190. panta 3. punktu, Trybunał Konstytucyjny nolēma pārcelt dienu, kurā tiesību normas, kuras tā atzina par nekonstitucionālām, zaudē jebkādu saistošu spēku, uz dienu,
         kas atšķiras no minētā sprieduma pasludināšanas dienas, proti, 2008. gada 30. novembri.

      26      Šādos apstākļos Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai EKL 43. panta 1. un 2. punktā paredzētais princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst Likuma [par ienākumu nodokli]
         26. panta 1. punkta 2. apakšpunkts, saskaņā ar kuru no ienākumu nodokļa aprēķina bāzes var tikt atskaitītas tikai tās obligātās
         sociālās apdrošināšanas iemaksas, kas ir samaksātas atbilstoši valsts tiesību normām, kā arī šī paša likuma 27.b panta 1. punkts,
         saskaņā ar kuru no ienākumu nodokļa var tikt atskaitītas tikai tās obligātās veselības apdrošināšanas iemaksas, kas ir samaksātas
         atbilstoši valsts tiesību normām, ja Polijas pilsonis, kurš Polijā ir pakļauts neierobežotam pienākumam maksāt nodokļus par
         ar nodokli apliktiem ienākumiem, obligātās sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksas ir veicis citā dalībvalstī
         par tajā veiktu saimniecisku darbību un šīs iemaksas šajā citā dalībvalstī nav atskaitītas nedz no ienākumiem, nedz no maksājamā
         nodokļa?

      2)      Vai Kopienu tiesību pārākuma princips un princips, kas izriet no EKL 10. panta un 43. panta 1. un 2. punkta, ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tie ir pārāki par Polijas Konstitūcijas 91. panta 2. un 3. punktā, kā arī 190. panta 1. un 3. punktā [..] ietvertajām
         valsts tiesību normām, ciktāl, pamatojoties uz minētajām normām, ir atlikta Trybunał Konstytucyjny sprieduma stāšanās spēkā?”

       Par pieņemamību
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      27      Polijas valdība pauž šaubas par iespēju Tiesai lemt par valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem.

      28      Šī valdība arī norāda, ka lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai un iesniedzējtiesas uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem
         nav pietiekamas saiknes ar priekšmetu pamata lietā. Neesot izpildīts nosacījums, saskaņā ar kuru Tiesas nolēmumam ir jābūt
         nepieciešamam, lai iesniedzējtiesa varētu pieņemt nolēmumu lietā, kas tai ir nodota izskatīšanai. Iesniedzējtiesas norādīto
         faktisko un tiesisko apstākļu izpēte liek secināt, ka strīdu varētu un pat vajadzētu analizēt, vienīgi pamatojoties uz valsts
         tiesību normām.

      29      Polijas valdība šajā sakarā norāda, ka, uzdodot pirmo prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, pieņemot
         nolēmumu pamata lietā, tai ir jāņem vērā attiecīgās Likuma par ienākumu nodokli tiesību normas, ja tās apdraud nodokļu maksātāja
         tiesības Polijā atskaitīt ārzemēs veiktas sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksas.

      30      Tomēr savā 2007. gada 7. novembra spriedumā Trybunał Konstytucyjny jau esot sniegusi atbildi uz šo jautājumu, jo tā jau ir lēmusi par faktu, ka tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, nodokļu
         maksātājam ir jāatskaita sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksu summa.

      31      Polijas valdība uzskata, ka Trybunał Konstytucyjny 2007. gada 7. novembra sprieduma, ar kuru attiecīgās tiesību normas tika atzītas par neatbilstīgām Polijas Konstitūcijai,
         rezultātā tās nav piemērojamas tiesās, proti, tās pilnībā tiek izslēgtas no tiesību sistēmas.

      32      Fakts, ka savā 2007. gada 7. novembra spriedumā Trybunał Konstytucyjny pārcēla laikā dienu, kurā antikonstitucionālās tiesību normas zaudēs savu saistošo spēku, nenozīmējot, ka tiesību normas,
         kuras ir atzītas par antikonstitucionālām, būtu jāpiemēro līdz Trybunał Konstytucyjny norādītajai dienai. Nebūtu iespējams iedomāties, ka līdz šai dienai attiecīgās tiesību normas atbilst Konstitūcijai un ka
         tās būtu jāuzskata par antikonstitucionālām, sākot no šīs dienas.

      33      Līdz ar to Polijas valdība uzskata, ka iesniedzējtiesai ir jāpiemēro Likuma par ienākumu nodokli 26. panta 1. punkta 2. punkts
         un 27.b panta 1. punkts, ņemot vērā šo tiesību normu interpretāciju saistībā ar Polijas Konstitūciju. Pamata lietā iesniedzējtiesai,
         pamatojoties uz Trybunał Konstytucyjny veikto interpretāciju un vienlīdzības likuma priekšā principu, un sociālā taisnīguma principu, būtu jāatsakās piemērot apstrīdētās
         tiesību normas tiktāl, ciktāl tās izslēdz jebkādu sociālās apdrošināšanas iemaksu un veselības apdrošināšanas iemaksu atskaitījumu
         gadījumā, ja šīs iemaksas nav atskaitītas Eiropas Savienības dalībvalstī, kuras teritorijā tika veikta saimnieciskā darbība
         un iemaksas.

      34      Tādējādi, lai pieņemtu nolēmumu pamata lietā, neesot nepieciešams atbildēt uz jautājumu, vai EKL 43. pants nepieļauj tādas
         tiesību normas, kādas ir minētas pamata lietā.

      35      Attiecībā uz otru prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesas lūgtā Kopienu tiesību interpretācija neesot nepieciešama, lai pieņemtu
         nolēmumu pamata lietā, kas tai ir nodota izskatīšanai, ņemot vērā šīs interpretācijas acīmredzamo raksturu.

      36      Polijas valdība norāda, ka iesniedzējtiesa, šķiet, pamatojas uz principu, ka pamata lietā minēto tiesību normu saistošā spēka
         zaudēšanas atlikšana līdz ar principu, ka Trybunał Konstytucyjny nolēmumiem ir galīgs raksturs, tai neļauj pārbaudīt apstrīdēto tiesību normu atbilstību Kopienu tiesībām un atteikties piemērot
         šīs tiesību normas gadījumā, ja tā secinātu, ka tās neatbilst Kopienu tiesībām.

      37      Tomēr Polijas valdība uzskata, ka šāda nostāja nav piemērota, ņemot vērā dažādo pārbaužu tiesā – attiecīgo tiesību normu atbilstības
         Polijas Konstitūcijai pārbaudes un šo pašu tiesību normu atbilstības Kopienu tiesībām pārbaudes – autonomo raksturu.

      38      Trybunał Konstytucyjny nolēmums, ar kuru tiek pārcelta tiesību normu, kuras ir atzītas par antikonstitucionālām, saistošā spēka zaudēšana, neesot
         šķērslis šo tiesību normu atbilstības Kopienu tiesībām pārbaudei tiesā un tiesību normu kolīzijas gadījumā neatbrīvojot iesniedzējtiesu
         no pienākuma atturēties no minēto tiesību normu piemērošanas gadījumā, ja tās tiktu uzskatītas par neatbilstošām Kopienu tiesībām.
         Polijas Konstitūcijas 91. pants nosakot par pienākumu valsts tiesai nepiemērot tādu valsts tiesību normu, kas ir pretrunā
         Kopienu tiesībām.

      39      Tādējādi, kā uzskata Polijas valdība, neatkarīgi no iespējas nepiemērot apstrīdētās tiesību normas, kas ir atzītas par antikonstitucionālām,
         iesniedzējtiesai, kas secina, ka tiesību normas neatbilst EKL 43. pantam, esot visas pilnvaras, lai autonomā veidā atteiktos
         tās piemērot strīda izskatīšanā, ņemot vērā valsts tiesības un, iespējams, Kopienu tiesas judikatūru par Kopienu tiesību pārākuma
         principu.

       Tiesas vērtējums
      40      Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 234. pantā noteiktās procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata
         strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt,
         cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie
         jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt
         nolēmumu (skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts, un 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑544/07 Rüffler, Krājums, I‑3389. lpp., 36. punkts).

      41      Tomēr Tiesa ir arī nospriedusi, ka, esot ārkārtas apstākļiem, tai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi
         lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci (šajā sakarā skat. 1981. gada 16. decembra spriedumu lietā 244/80 Foglia, Recueil, 3045. lpp., 21. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā PreussenElektra, 39. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Rüffler, 37. punkts).

      42      Atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai
         Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata lietas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska
         vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem
         jautājumiem (iepriekš minētais spriedums lietā PreussenElektra, 39. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Rüffler, 38. punkts).

      43      Šajā sakarā ir jāsecina, ka no iesniedzējtiesas lēmuma skaidri izriet, ka neatkarīgi no jautājuma par pamata lietā piemērojamo
         tiesību normu atbilstību konstitūcijai pamata lieta un pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz jautājumu par tāda regulējuma,
         saskaņā ar kuru ir atteiktas tiesības samazināt nodokli, ņemot vērā veiktās veselības apdrošināšanas iemaksas, un tiesības
         atskaitīt no apliekamās nodokļu bāzes veiktās sociālās apdrošināšanas iemaksas, ja minētās iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī,
         atbilstību Kopienu tiesībām.

      44      Ar otro jautājumu tiek turpināts pirmais jautājums, un Tiesai tiek uzdots jautājums par sekām, ja valsts tiesa konstatē iespējamu
         tiesību normu, kuras turklāt ir atzītas par neatbilstošām Konstitūcijai, neatbilstību Kopienu tiesībām. Tā būtībā vēlas zināt,
         vai gadījumā, ja EKL 43. pants nepieļautu tādas tiesību normas, kādas ir minētas pamata lietā, Kopienu tiesību pārākums noteiktu
         pienākumu valsts tiesai piemērot Kopienu tiesības un nepiemērot apstrīdētās valsts tiesību normas pat pirms dienas, kad stātos
         spēkā 2007. gada 7. novembra Trybunał Konstytucyjny spriedums, ar kuru tā atzina minēto tiesību normu neatbilstību konkrētām Polijas Konstitūcijas tiesību normām.

      45      Ņemot vērā iepriekš minēto, nav acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nebūtu nekādas saistības ar pamata lietas īstenajiem
         apstākļiem vai tās priekšmetu vai ka problēmai būtu teorētisks raksturs, vai arī ka Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesību
         elementu, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.

      46      Tādējādi uzdotie jautājumi ir pieņemami.

       Par lietas būtību
       Par pirmo jautājumu
      47      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 43. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā
         ar kuru nodokļu maksātājs, pirmkārt, var panākt, lai taksācijas gada laikā samaksātā sociālās apdrošināšanas iemaksu summa
         tiktu atskaitīta no nodokļa aprēķinu bāzes un, otrkārt, lai ienākumu nodoklis, kas tam ir jāmaksā, tiktu samazināts, ņemot
         vērā veselības apdrošināšanas iemaksas, kas ir veiktas šajā laikposmā, vienīgi tad, ja minētās iemaksas ir veiktas tajā dalībvalstī,
         kura apliek ar nodokli, bet šīs priekšrocības tiek liegtas, ja šīs iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      48      Polijas valdības nostāja par pirmo jautājumu būtībā var tikt secināta no apsvērumiem, kurus tā ir iesniegusi jautājumā par
         pieļaujamību un kuri ir izklāstīti šī sprieduma 29.–33. punktā.

      49      Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesas aprakstītā K. Filipjaka situācija liek domāt, ka prasītājs pamata lietā
         varēja pats personīgi izpildīt funkcijas saistībā ar šīs sabiedrības darbību un veikt kontroli. Tādējādi sākotnēji šķiet,
         ka uz viņa situāciju attiecas EKL 43. pants. Tomēr strīda, kurš ir iesniegts izskatīšanai valsts tiesā, atrisināšanai varētu
         būt nozīme arī EKL 49. pantam, jo nevarot noliegt, ka Polijas pastāvīgais iedzīvotājs K. Filipjaks sniedz arī pakalpojumus
         Nīderlandes teritorijā.

      50      Komisija uzskata, ka pamata lietā piemērojamās tiesību normas, kas izslēdz nodokļu maksātāju rezidentu tiesības saņemt nodokļu
         priekšrocības saistībā ar obligātām apdrošināšanas iemaksām, ja minētās iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī, nevis Polijas
         Republikā, rada objektīvi nepamatotu ierobežojumu gan attiecībā uz EKL 43., gan 49. pantu.

       Tiesas atbilde
      51      Jānorāda, ka, formulējot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa lūdz interpretēt EKL 43. pantu vienīgi gadījumā, ja obligātās sociālās
         apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksas, kuras ir veiktas citā dalībvalstī, nevis Polijas Republikā, nav atskaitītas
         šajā citā dalībvalstī. Līdz ar to atbilde uz šo jautājumu tiks sniegta, pamatojoties uz premisu, ka tāda nodokļu maksātāja
         kā K. Filipjaks Nīderlandē veiktas obligātās iemaksas šajā citā dalībvalstī nevarēja tikt atskaitītas.

      –       Par piemērojamiem EK līguma noteikumiem
      52      Saskaņā ar iedibināto judikatūru jēdziens “veikt uzņēmējdarbību” EKL 43. panta izpratnē ir ļoti plašs jēdziens, kas paredz
         iespēju Kopienu pilsonim stabili un turpināti piedalīties dalībvalsts, kas nav viņa izcelsmes valsts, ekonomiskajā dzīvē (1995. gada
         30. novembra spriedums lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 25. punkts, un 2006. gada 7. septembra spriedums lietā C‑470/04 N, Krājums, I‑7409. lpp., 26. punkts). Uz brīvību veikt uzņēmējdarbību var atsaukties arī Kopienu pilsonis, kurš dzīvo dalībvalstī
         un kuram kādā citā dalībvalstī dibinātā sabiedrībā pieder daļas, kas tam piešķir noteiktu ietekmi uz šīs sabiedrības lēmumiem
         un kas ļauj tam kontrolēt sabiedrības darbības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā N, 27. punkts, 2007. gada 29. marta spriedumu lietā C‑347/04 Rewe Zentralfinanz, Krājums, I‑2647. lpp., 22. un 70. punkts, kā arī 2008. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑360/06 Heinrich Bauer Verlag, Krājums, I‑7333. lpp., 27. punkts).

      53      Kā norāda Komisija, tāda nodokļu maksātāja kā K. Filipjaka situācija, kurš ir dalībnieks personu nodibinātā sabiedrībā, kas
         darbojas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām un kuras organizatoriskā struktūra atbilst Polijas tiesībās paredzētai personālsabiedrībai,
         ļauj domāt, ka šis nodokļu maksātājs varēja pats personīgi izpildīt funkcijas saistībā ar šīs sabiedrības saimniecisko darbību
         un veikt šīs darbības kontroli.

      54      Iesniedzējtiesas lēmumā tomēr nav norādīts, vai K. Filipjaka situācija ietilpst EKL 43. panta piemērošanas jomā, ņemot vērā
         Tiesas judikatūru, proti, vai viņš citā dalībvalstī reģistrētā sabiedrībā saglabā tādu dalību, kas viņam ļauj īstenot konkrētu
         ietekmi pār minētās sabiedrības lēmumiem un noteikt tās darbību. Katrā ziņā valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tā tas ir un vai
         K. Filipjaka situācija ietilpst EKL 43. panta piemērošanas jomā.

      55      Turklāt, kā to norāda Komisija, iesniedzējtiesa nenorāda, vai tāds nodokļu maksātājs kā K. Filipjaks papildus Nīderlandes
         sabiedrības, kuras dalībnieks viņš ir, ekonomiskās darbības kontrolei sniedz arī pakalpojumus Nīderlandes teritorijā.

      56      Tādējādi, ja uz šo situāciju var attiekties EKL 43. pants, uz to var attiekties arī Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas
         brīvību, jo nevar tikt izslēgts, ka K. Filipjaks, kas ir nodokļu maksātājs, kurš pastāvīgi uzturas Polijā, ne tikai kontrolē
         Nīderlandes sabiedrības, kurā viņš ir dalībnieks, saimniecisko darbību, bet arī sniedz pakalpojumus Nīderlandes teritorijā.

      57      Tādējādi tāda nodokļu maksātāja kā K. Filipjaks situācija var tikt aplūkota, ņemot vērā EKL 43. pantā noteikto brīvības veikt
         uzņēmējdarbību principu un EKL 49. pantā noteikto pakalpojumu sniegšanas brīvības principu.

      –       Par ierobežojuma brīvas aprites brīvībām esamību
      58      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka visu Līguma noteikumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Kopienas pilsoņu
         visu veidu profesionālās darbības veikšanu visā Eiropas Kopienas teritorijā un tie nepieļauj tādus pasākumus, kuri šiem pilsoņiem
         var radīt mazāk labvēlīgus apstākļus, ja tie vēlas veikt ekonomisko darbību citas dalībvalsts teritorijā (skat. it īpaši 2008. gada
         17. janvāra spriedumu lietā C‑152/05 Komisija/Vācija, Krājums, I‑39. lpp., 21. punkts, un 2008. gada 16. oktobra spriedumu
         lietā C‑527/06 Renneberg, Krājums, I‑7735. lpp., 43. punkts).

      59      Saskaņā ar iedibinātu judikatūru brīvība veikt uzņēmējdarbību, kas ir atzīta dalībvalstu pilsoņiem un kas ietver tiesības
         sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus dalībvalsts tiesību akti paredz
         saviem pilsoņiem, atbilstoši EKL 48. pantam attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem
         un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Eiropas Kopienā, ietver tiesības veikt savu
         darbību attiecīgajā dalībvalstī ar meitas sabiedrības, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (skat. 2008. gada 17. janvāra
         spriedumu lietā C‑105/07 Lammers & Van Cleeff, Krājums, I‑173. lpp., 18. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑406/07 Komisija/Grieķija, 36. punkts).

      60      Tiesa ir arī vairākkārt norādījusi, ka, pat ja atbilstoši to redakcijai noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis
         būtu uzņēmējā dalībvalstī nodrošināt tādu pašu attieksmi kā savā valstī, tajos arī nav pieļauts, ka izcelsmes valsts kādam
         no saviem pilsoņiem vai sabiedrībai, kas dibināta atbilstoši tās tiesību aktiem un turklāt atbilst EKL 48. pantā minētajai
         definīcijai, rada šķēršļus uzņēmējdarbības veikšanai citā dalībvalstī (skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑251/98
         Baars, Recueil, I‑2787. lpp., 28. punkts; 2004. gada 11. marta spriedumu lietā C‑9/02 de Lasteyrie du Saillant, Recueil, I‑2409. lpp., 42. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Heinrich Bauer Verlag, 26. punkts).

      61      Turklāt EKL 49. pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kas pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm
         padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu vienīgi dalībvalsts teritorijā (2007. gada 11. septembra spriedums lietā C‑318/05
         Komisija/Vācija, Krājums, I‑6957. lpp., 81. punkts; 2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑281/06 Jundt, Krājums, I‑12231. lpp., 52. punkts, kā arī 2009. gada 11. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑155/08 un C‑157/08 X un Passenheim‑van Schoot, Krājums, I‑0000. lpp., 32. punkts).

      62      EKL 43. un 49. pantā aizliegtie ierobežojumi pastāv tad, ja dalībvalsts tiesību normas nodokļu jomā, kas tiek piemērotas pārrobežu
         saimnieciskajai darbībai, ir mazāk izdevīgas par tām, kas tiek piemērotas saimnieciskajai darbībai, kura tiek veikta šīs dalībvalsts
         ietvaros.

      63      Tādā lietā, kāda ir pamata lieta, Likuma par ienākumu nodokli 26. panta 1. punkta 2. apakšpunkts ļauj tiem nodokļu maksātājiem,
         kuri ar nodokli tiek aplikti Polijā, samazināt ienākumu nodokļa bāzi atbilstoši obligātajai sociālās apdrošināšanas maksājumu
         summai, kas ir veikta atbilstoši Likumam par sociālā nodrošinājuma sistēmu. Likuma par ienākumu nodokli 27.b pants ļauj nodokļu
         maksātājiem, kuri ar nodokli tiek aplikti Polijā, samazināt viņu ienākumu nodokli atbilstoši obligātās veselības apdrošināšanas
         iemaksu summai, kas ir veikta saskaņā ar Likumu par valsts finansētu veselības aprūpi.

      64      Jānorāda, ka K. Filipjaks, kas ir Polijas nodokļu maksātājs, kurš veic savu saimniecisko darbību kā dalībnieks citā dalībvalstī
         dibinātā personālsabiedrībā, nevis Polijas Republikā, ir pakļauts sociālajai apdrošināšanai un veselības apdrošināšanai, kas
         ir obligātas Nīderlandē, nevis Polijā. Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta b) apakšpunktam pašnodarbināta persona,
         kas strādā kādā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja dzīvo citā dalībvalstī. Saskaņā ar šī paša
         panta 1. punktu uz personām attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti sociālās apdrošināšanas jomā.

      65      Turklāt iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas maksājumu, kurus K. Filipjaks
         ir veicis saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, raksturs un mērķi esot identiski iemaksām, kuras veic Polijas nodokļu maksātāji
         atbilstoši Polijas tiesību aktiem sociālā nodrošinājuma režīma un valsts finansētas veselības aprūpes jomās.

      66      Pamata lietā apskatāmais regulējums rada atšķirīgu attieksmi starp nodokļu maksātājiem rezidentiem atkarībā no tā, vai veselības
         apdrošināšanas iemaksas var tikt ņemtas vērā, lai panāktu Polijā maksājama ienākumu nodokļa apmēra atskaitījumu, vai sociālās
         apdrošināšanas iemaksas var tikt atskaitītas no nodokļa aprēķinu bāzes Polijā neatkarīgi no tā, vai tās ir tikušas veiktas
         valsts obligātās veselības apdrošināšanas vai sociālās apdrošināšanas sistēmu ietvaros.

      67      No tā izriet, ka ikviens nodokļu maksātājs, kurš pastāvīgi uzturas Polijā, tomēr savu saimniecisko darbību veic citā dalībvalstī,
         kurā viņš ir pakļauts obligātai sociālajai apdrošināšanai un veselības apdrošināšanai, nevar no apliekamās nodokļu bāzes atskaitīt
         samaksāto iemaksu summu vai samazināt Polijā maksājamu nodokli atbilstoši šīm iemaksām. Tādējādi pret viņu ir nelabvēlīgāka
         attieksme kā pret ikvienu citu nodokļu maksātāju, kurš pastāvīgi uzturas Polijā, tomēr savu saimniecisko darbību veic vienīgi
         šīs valsts robežās, veicot šīs obligātās sociālās apdrošināšanas un veselības apdrošināšanas iemaksas kompetentā Polijas iestādē.

      68      Tomēr attiecībā uz viņu ienākumu aplikšanu ar nodokli Polijā ir jānorāda, ka nodokļu maksātāji rezidenti objektīvi neatrodas
         dažādās situācijās, kas varētu izskaidrot šādu dažādas attieksmes piemērošanu atkarībā no iemaksu veikšanas vietas.

      69      Situācija, kādā atrodas tāds nodokļu maksātājs kā K. Filipjaks, kas pastāvīgi uzturas Polijā un veic saimniecisko darbību
         citā dalībvalstī, kurā viņš ir piesaistīts obligātajām veselības apdrošināšanas un sociālās apdrošināšanas sistēmām, un situācija,
         kādā atrodas Polijas nodokļu maksātājs, kas arī pastāvīgi uzturas Polijā, tomēr savu saimniecisko darbību veic šajā pašā valstī,
         kurā viņš ir piesaistīts valsts veselības apdrošināšanas un sociālās apdrošināšanas sistēmām, ir salīdzināmas attiecībā uz
         nodokļu aplikšanas principiem tiktāl, ciktāl Polijā abās situācijās pastāv neierobežots nodokļu maksāšanas pienākums.

      70      Tādēļ viņu ienākumu aplikšana ar nodokļiem šajā dalībvalstī būtu jāveic atbilstoši vienādiem principiem un līdz ar to arī,
         pamatojoties uz vienādām nodokļu priekšrocībām.

      71      Šādos apstākļos atteikums nodokļu maksātājam rezidentam piešķirt tiesības vai nu atskaitīt no nodokļa aprēķinu bāzes Polijā
         citā dalībvalstī veiktu obligātās sociālās apdrošināšanas iemaksu summu, vai samazināt šajā dalībvalstī maksājamu nodokli
         atbilstoši obligātās veselības apdrošināšanas iemaksām, kas ir veiktas citā dalībvalstī, nevis Polijas Republikā, var atturēt
         minēto nodokļu maksātāju no EKL 43. un 49. paredzēto brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanas
         un ir uzskatāms par šo brīvību ierobežojumu (šajā sakarā attiecībā uz EKL 18. pantu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Rüffler, 72. un 73. punkts).

      72      No pastāvīgas Tiesas judikatūras izriet, ka valsts tiesību normas, kas var atturēt vai atbaidīt no EKL 43. un 49. pantā garantēto
         pamatbrīvību izmantošanas, tomēr var tikt pamatotas ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.

      73      Tomēr ne Polijas valdība, ne arī iesniedzējtiesa šādu iespējamu pamatojumu nav minējušas.

      74      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. un 49. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko
         regulējumu, ar kuru nodokļu maksātājs rezidents, pirmkārt, var panākt, lai taksācijas gada laikā samaksātā sociālās apdrošināšanas
         iemaksu summa tiktu atskaitīta no nodokļa aprēķinu bāzes un, otrkārt, lai ienākumu nodoklis, kas tam ir jāmaksā, tiktu samazināts,
         ņemot vērā veselības apdrošināšanas iemaksas, kuras ir veiktas šajā laikposmā, vienīgi tad, ja minētās iemaksas ir veiktas
         tajā dalībvalstī, kas apliek ar nodokli, bet šīs priekšrocības tiek liegtas, ja šīs iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī,
         lai gan šīs iemaksas šajā pēdējā dalībvalstī nav tikušas atskaitītas.

       Par otro jautājumu
      75      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts, ka EKL 43. pants
         un/vai 49. pants nepieļauj pamata lietā apskatītās valsts tiesību normas, vai šādos apstākļos Kopienu tiesību pārākums nosaka
         valsts tiesai pienākumu piemērot Kopienu tiesības un tā strīda ietvaros, kas tai ir nodots izskatīšanai, apstrīdētās valsts
         tiesību normas atstāt nepiemērotas neatkarīgi no valsts konstitucionālās tiesas sprieduma, ar kuru ir nolemts pārcelt šo pašu
         tiesību normu, kas ir atzītas par nekonstitucionālām, saistošā spēka zaudēšanu.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      76      Polijas valdības nostāja par otro jautājumu būtībā var tikt secināta no apsvērumiem, kurus tā ir iesniegusi jautājumā par
         pieļaujamību un kuri ir izklāstīti šī sprieduma 36.–39. punktā.

      77      Komisija norāda, ka otrs jautājums attiecas uz to, vai Kopienu tiesību pārākums un EKL 10. pants, kā arī 43. pants nepieļauj
         piemērot valsts tiesību normas, kas Trybunał Konstytucyjny vienā no tās spriedumiem tai ļauj pārcelt dienu, kurā valsts normatīvs akts, kuru tā šajā pašā spriedumā ir atzinusi kā neatbilstošu
         konstitūcijai, zaudēs savu spēku.

      78      Komisija norāda, ka starp otro jautājumu un pamata lietas risinājumu nav saistības. K. Filipjaka gadījumā tas, ka Trybunał Konstytucyjny pārcēla dienu, kurā apstrīdētās tiesību normas zaudēs savu spēku, nerada šķērsli tam, lai iesniedzējtiesa atbilstoši Kopienu
         tiesību pārākuma principam minētās tiesību normas nepiemērotu.

      79      Komisija no tā secina, ka iespēja, pamatojoties uz Polijas Konstitūcijas 190. panta 3. punktu, pārcelt dienu, kurā apstrīdētās
         tiesību normas zaudēs savu spēku, iespēja, kuru Trybunał Konstytucyjny izmantoja savā 2007. gada 7. novembra spriedumā, nav pretrunā nedz Kopienu tiesību pārākuma principam, nedz EKL 10. un 43. pantam,
         jo tā nav pretrunā valsts administratīvo iestāžu un valsts tiesu pienākumam nepiemērot valsts likuma normas, kas ir pretrunā
         EKL 43. pantam.

      80      Tādējādi Komisija uzskata, ka Kopienu tiesību pārākuma princips un EKL 10. un 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem
         nav pretrunā tādu valsts tiesību normu piemērošana, kas Trybunał Konstytucyjny ļauj spriedumā pārcelt dienu, kurā valsts likuma normas, kuras tā šajā pašā spriedumā ir atzinusi par neatbilstošām konstitūcijai,
         zaudēs savu saistošo spēku.

       Tiesas atbilde
      81      Saskaņā ar iedibinātu judikatūru valsts tiesai, kurai ir pienākums savas kompetences ietvaros piemērot Kopienu tiesību normas,
         ir arī pienākums nodrošināt šo normu pilnīgu efektivitāti, pēc savas iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot tām pretrunā
         esošas, pat vēlāk pieņemtas valsts tiesību normas, bez pienākuma lūgt vai sagaidīt, kad tās tiks atceltas likumdošanā vai
         izmantojot kādu citu konstitūcijā paredzētu metodi (šajā sakarā skat. 1978. gada 9. marta spriedumu lietā 106/77 Simmenthal, Recueil, 629. lpp., 24. punkts; 1992. gada 4. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑13/91 un C‑113/91 Debus, Recueil, I‑3617. lpp., 32. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05 Lucchini, Krājums, I‑6199. lpp., 61. punkts, kā arī 2009. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑115/08 ČEZ, Krājums, I‑0000. lpp., 138. punkts).

      82      Saskaņā ar Kopienu tiesību pārākuma principu kolīzija starp valsts tiesību normu un tieši piemērojamu Līguma normu valsts
         tiesai ir jāatrisina, piemērojot Kopienu tiesības, nepieciešamības gadījumā nepiemērojot pretrunā esošo valsts tiesību normu,
         nevis konstatējot valsts tiesību spēkā neesamību, kas šajā gadījumā ir attiecīgo dalībvalsts iestāžu un tiesu kompetencē.

      83      Šādā kontekstā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nolēmusi, ka vēlāk pieņemtas valsts tiesību normas neatbilstība Kopienu tiesībām
         to nepadara par neesošu. Šādā situācijā valsts tiesai ir jānoraida šādas tiesību normas piemērošana, apzinoties, ka šis pienākums
         neierobežo kompetento valsts tiesu pilnvaras no dažādajām valsts iekšējā sistēmā paredzētajām metodēm piemērot tās, kuras
         ir piemērotas Kopienu tiesībās paredzēto individuālo tiesību aizsardzībai (1998. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās
         no C‑10/97 līdz C‑22/97 IN.CO.GE.’90 u.c., Recueil, I‑6307. lpp., 21. punkts).

      84      No tā izriet, ka tādā situācijā, kādā atrodas prasītājs pamata lietā, tas, ka Trybunał Konstytucyjny pārcēla dienu, kurā apstrīdētās tiesību normas zaudēs savu saistošo spēku, nerada šķērsli tam, lai iesniedzējtiesa atbilstoši
         Kopienu tiesību pārākuma principam šīs tiesību normas nepiemērotu tai izskatīšanai nodotā strīda ietvaros, ja tā uzskata,
         ka tās ir pretrunā Kopienu tiesībām.

      85      Tiktāl, ciktāl, kā tas izriet no šī sprieduma 74. punkta, uz pirmo jautājumu ir sniegta atbilde, ka EKL 43. un 49. pantam
         ir pretrunā pamata lietā aplūkotās tiesību normas, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka šādos apstākļos Kopienu tiesību pārākums
         nosaka valsts tiesai pienākumu piemērot Kopienu tiesības un nepiemērot apstrīdētās valsts tiesību normas neatkarīgi no valsts
         konstitucionālās tiesas sprieduma, ar kuru ir nolemts pārcelt šo pašu tiesību normu, kas ir atzītas par nekonstitucionālām,
         saistošā spēka zaudēšanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      86      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      EKL 43. un 49. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs rezidents, pirmkārt, var
            panākt, lai taksācijas gada laikā samaksātā sociālās apdrošināšanas iemaksu summa tiktu atskaitīta no nodokļu aprēķinu bāzes
            un, otrkārt, lai ienākumu nodoklis, kas tam ir jāmaksā, tiktu samazināts, ņemot vērā veselības apdrošināšanas iemaksas, kas
            ir veiktas šajā laikposmā, vienīgi tad, ja minētās iemaksas ir veiktas tajā dalībvalstī, kas apliek ar nodokli, bet šīs priekšrocības
            tiek liegtas, ja šīs iemaksas ir veiktas citā dalībvalstī, lai gan šīs iemaksas šajā pēdējā dalībvalstī nav tikušas atskaitītas;
      2)      šādos apstākļos Kopienu tiesību pārākums nosaka valsts tiesai pienākumu piemērot Kopienu tiesības un nepiemērot apstrīdētās
            valsts tiesību normas neatkarīgi no valsts konstitucionālās tiesas sprieduma, ar kuru ir nolemts pārcelt šo pašu tiesību normu,
            kas ir atzītas par nekonstitucionālām, saistošā spēka zaudēšanu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – poļu.