title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2009. gada 25. marts.#Kaul GmbH pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs.#Lieta T-402/07.

text:
               Lieta T‑402/07
      Kaul GmbH
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskās preču zīmes “ARCOL” reģistrācijas pieteikums – Agrākā Kopienas vārdiskā preču zīme “CAPOL” – ITSB Apelāciju padomju lēmumu atceļoša sprieduma izpilde, ko veic ITSB – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība – Tiesības uz aizstāvību – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 61. panta 2. punkts, 63. panta 6. punkts, 73. panta otrais teikums
         un 74. panta 2. punkts

      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Apelāciju padomes lēmumu atceļoša sprieduma izpilde
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkts)
      2.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      3.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Apelāciju padomes lēmumu atceļoša sprieduma izpilde
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkts)
      4.      Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Iebildumu process
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts)
      5.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Kopienu tiesas kompetence
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkts)
      6.      Tiesvedība – Sprieduma interpretācija
      (Tiesas Statūtu 43. pants)
      7.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      8.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Līdzība starp attiecīgajām preču zīmēm
      9.      Kopienas preču zīme – Biroja lēmumi – Tiesiskums – Biroja agrākā lēmumu pieņemšanas prakse
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 131. panta 4. punkts)
      1.      Lai ievērotu no Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 63. panta 6. punkta izrietošo pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus,
         lai izpildītu Kopienu tiesas spriedumu, ar kuru ir atcelts vienas no ITSB Apelāciju padomēm lēmums, Iekšējā tirgus saskaņošanas
         birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) ir jānodrošina, lai viena no Apelāciju padomēm pieņemtu jaunu lēmumu par apelācijas
         sūdzību. Šim nolūkam tas var nodot lietu izskatīšanai citai Apelāciju padomei.

      (sal. ar 23. punktu)
      2.      Lai gan saskaņā ar sajaukšanas iespējas visaptveroša vērtējuma ietvaros vērā ņemamo faktoru savstarpējās saistības principu,
         it īpaši preču zīmju līdzības un aptverto preču vai pakalpojumu līdzības savstarpējo saistību, nenozīmīgu līdzības pakāpi
         starp aptvertajām precēm vai pakalpojumiem var kompensēt preču zīmju augstā līdzības pakāpe un otrādi, lai piemērotu Regulas
         Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, sajaukšanas iespējas priekšnoteikums ir vienlaicīga reģistrācijai
         pieteiktās preču zīmes un agrākas preču zīmes identiskums vai līdzība, kā arī reģistrācijas pieteikumā norādīto preču vai
         pakalpojumu identiskums vai līdzība ar tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta agrākā preču zīme. Šie nosacījumi ir kumulatīvi.

      Tātad pēc secinājuma par reģistrācijai pieteiktās un agrākās preču zīmes līdzības neesamību izdarīšanas Iekšējā tirgus saskaņošanas
         birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) nav jāņem vērā agrākās preču zīmes iespējamā plašā pazīstamība, jo pamatoti secināt
         par jebkādas sajaukšanas iespējas neesamību tas var neatkarīgi no tā, kāda ir agrākās preču zīmes iespējamā iegūtā atšķirtspēja.

      (sal. ar 28. un 44. punktu)
      3.      Pēc tam, kad Kopienu tiesa ir atcēlusi Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomes
         lēmumu par iebildumu pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju noraidīšanu, Apelāciju padomei, kurai lieta ir nodota, apelācijas
         sūdzība ir jāizskata no jauna. Tiktāl, ciktāl atceļošajā spriedumā nav pausts viedoklis par konfliktējošo preču zīmju līdzības
         esamību vai neesamību, Apelāciju padomei šis jautājums ir jāizskata no jauna un tā neatkarīgi no agrākajā atceltajā lēmumā
         paustās nostājas šajā jautājumā var izdarīt pati savu secinājumu.

      (sal. ar 38. un 39. punktu)
      4.      Faktu un pierādījumu, ko iebildumu procesa dalībnieki Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi)
         iesnieguši, pārsniedzot šim nolūkam noteiktos termiņus, nozīme ir viens no kritērijiem, kas ITSB ir jāņem vērā, lai, izmantojot
         savu Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. panta 2. punktā piešķirto rīcības brīvību, izlemtu, vai minētie fakti un
         pierādījumi ir vai nav ņemami vērā.

      (sal. ar 42. punktu)
      5.      Kopienu tiesa veic Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) instanču lēmumu tiesiskuma kontroli.
         Ja tā secina, ka šāds lēmums, kas tās izskatāmajā pārsūdzības procesā tiek apšaubīts, ir prettiesisks, tai tas ir jāatceļ.
         Tā nevar noraidīt prasību, ar savu pamatojumu aizstājot kompetentās ITSB instances, kas izdevusi apstrīdēto aktu, pamatojumu.
         Tādējādi, ja tā konstatē, ka ITSB Apelāciju padomes lēmuma, ar kuru ir apstiprināts Iebildumu nodaļas lēmums par iebildumu
         noraidīšanu, pamatojumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, Kopienu tiesa nav tiesīga pati noraidīt iebildumus tāda iemesla
         dēļ, kurš šajā tiesā pārsūdzētajā lēmumā nav minēts.

      (sal. ar 47. un 49. punktu)
      6.      Atbilstoši Tiesas statūtu 43. pantam, ja sprieduma saturs vai piemērojuma apjoms ir neskaidrs, Kopienu tiesa, kura šo spriedumu
         ir pasludinājusi, to interpretē. Tādējādi nepastāv nekāda prezumpcija, saskaņā ar kuru no vairākām iespējamām sprieduma, ar
         kuru atceļ Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomes lēmumu, interpretācijām vērā
         ir jāņem tā, kura prasītājam ir labvēlīgākā. Apelāciju padomei, kurai pēc šādas atcelšanas ir nodota lieta, nav jāuzklausa
         prasītājs par atceļošā sprieduma interpretāciju. Ja prasītājam vai ITSB, kas abi ir lietas dalībnieki tiesvedībā Kopienu tiesā,
         kuras rezultātā ir pieņemts šis atceļošais spriedums, rada grūtības atceļošā sprieduma interpretācija, tiem ir jāvēršas kompetentajā
         Kopienu tiesā.

      (sal. ar 62. un 63. punktu)
      7.      Attiecībā uz pārtikas produktu un konditorejas izstrādājumu ražotājiem nepastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 par
         Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē starp vārdisko apzīmējumu “ARCOL”, kuru pieteica reģistrācijai
         kā Kopienas preču zīmi attiecībā uz “ķīmiskajām vielām, kas ir paredzētas pārtikas konservēšanai”, kuras ietilpst 1. klasē
         Nicas nolīguma izpratnē, kā arī precēm, kas ietilpst 17. un 20. klasē šī nolīguma izpratnē, un vārdisko preču zīmi “CAPOL”,
         kas agrāk tikusi reģistrēta kā Kopienas preču zīme attiecībā uz precēm “ķīmiskie preparāti pārtikas produktu konservēšanai,
         t.i., izejvielas, kuras paredzētas pagatavotu pārtikas produktu, it īpaši konditorejas izstrādājumu, konservēšanai”, kuras
         minētā nolīguma izpratnē ietilpst 1. klasē, jo konfliktējošās preču zīmes nekādā ziņā nav identiskas vai līdzīgas, un tātad,
         pat ja ar minētajām preču zīmēm aptvertās preces būtu identiskas, minētā tiesību norma nav piemērojama.

      (sal. ar 76. un 92. punktu)
      8.      Abas vārdiskās preču zīmes veidojošo burtu identiskajam skaitam kā tādam sabiedrības daļai, uz ko šīs preču zīmes ir vērstas,
         pat runājot par specializētu sabiedrības daļu, nav īpašas nozīmes. Tā kā alfabētu veido ierobežots burtu skaits, kurus, starp
         citu, neizmanto vienādi bieži, ir neizbēgami, ka vairākus vārdus veido tas pats burtu skaits un daži no tiem vārdos ir kopīgi,
         tomēr šī fakta dēļ tos nevar kvalificēt kā vizuālajā aspektā līdzīgus.

      Turklāt vispārīgi sabiedrība neapzinās vārdisko preču zīmi veidojošo burtu precīzu skaitu un tādējādi vairumā gadījumu nepamanīs,
         ka abas konfliktējošās preču zīmes veido identisks burtu skaits.

      Novērtējot divu vārdisko preču zīmju vizuālo līdzību, būtiski drīzāk ir tas, ka katrā no tām vairāki burti ir vienā un tajā
         pašā secībā.

      (sal. ar 81.–83. punktu)
      9.      Lēmumi, kas Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomēm saskaņā ar Regulu Nr. 40/94
         par Kopienas preču zīmi ir jāpieņem attiecībā uz apzīmējuma kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju, ietilpst saistošās kompetences,
         nevis rīcības brīvības jomā. Tādēļ apzīmējuma spēja tikt reģistrētam kā Kopienas preču zīmei ir jāizvērtē, vienīgi pamatojoties
         uz šo regulu, kā to interpretē Kopienu tiesas, nevis pamatojoties uz ITSB iepriekšējo praksi. Šie apsvērumi it īpaši ir piemērojami
         attiecībā uz paskaidrojumu, ko ITSB pārstāvis, iespējams, ir sniedzis Kopienu tiesā, jo vairāk tāpēc, ka, ņemot vērā minētās
         regulas 131. panta 4. punktā nostiprināto ITSB Apelāciju padomju prezidenta un locekļu neatkarību, tiem nav saistoša ITSB
         nostāja, ko tas ir paudis procesā Kopienu tiesā.

      (sal. ar 98. un 99. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2009. gada 25. martā (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskās preču zīmes “ARCOL” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiskā preču zīme “CAPOL” – ITSB Apelāciju padomju lēmumu atceļoša sprieduma izpilde, ko veic ITSB – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība – Tiesības uz aizstāvību – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 61. panta 2. punkts, 63. panta 6. punkts, 73. panta otrais teikums
         un 74. panta 2. punkts

      Lieta T‑402/07
      Kaul GmbH, Elmshorna [Elmshorn] (Vācija), ko pārstāv G. Virtenbergers [G. Würtenberger] un R. Kunce [R. Kunze], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvis,

      atbildētāju,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece –
      Bayer AG, Leverkūzena [Leverkusen] (Vācija),

      par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 1. augusta lēmumu lietā R 782/2000‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Kaul GmbH un Bayer AG.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras] (referents), tiesneši M. Preks [M. Prek] un V. M. Čuke [V. Ciucă],

      sekretārs N. Rozners [N. Rosner], administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 6. novembrī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 21. februārī,
      pēc 2008. gada 20. novembra tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1        1996. gada 3. aprīlī Atlantic Richfield Co. Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu,
         pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “ARCOL”.

      3        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 1., 17. un 20. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām. Starp 1. klasē ietilpstošajām precēm, kas ir norādītas reģistrācijas pieteikumā, ir minētas “ķīmiskās vielas,
         kas ir paredzētas pārtikas konservēšanai”.

      4        1998. gada 20. jūlijā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas preču zīmju biļetenā].

      5        1998. gada 20. septembrī prasītāja Kaul GmbH, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. panta 1. punktu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrēšanu attiecībā
         uz 1. klasē ietilpstošajām “ķīmiskajām vielām, kas ir paredzētas pārtikas konservēšanai”. Iebildumi bija pamatoti ar agrāku
         preču zīmi, kas 1998. gada 24. februārī tika reģistrēta ar numuru 49106. Šo agrāko preču zīmi veido vārdisks apzīmējums “CAPOL”,
         un tā attiecas uz “ķīmiskiem preparātiem pārtikas produktu konservēšanai, t.i., izejvielām, kuras paredzētas pagatavotu pārtikas
         produktu, it īpaši konditorejas izstrādājumu, konservēšanai”, kas ietilpst 1. klasē. Lai atbalstītu iebildumus, prasītāja
         norādīja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā iekļauto relatīvo atteikuma pamatojumu.

      6        Ar 2000. gada 30. jūnija lēmumu Iebildumu nodaļa iebildumus noraidīja, motivējot ar to, ka, pat pieļaujot preču identiskumu,
         konfliktējošo apzīmējumu vizuālās un fonētiskās atšķirības izslēdz jebkādu to sajaukšanas iespēju.

      7        Ar 2000. gada 17. jūlija vēstuli, ko ITSB saņēma 2000. gada 24. jūlijā, sabiedrība Bayer AG informēja ITSB par to, ka preču zīmes “ARCOL” reģistrācijas pieteikums, ko bija iesniegusi Atlantic Richfield, ir nodots sabiedrībai Bayer AG. Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 17. panta 5. punktam un 24. pantam nodošana 2000. gada 17. novembrī tika reģistrēta Kopienas
         preču zīmju reģistrā.

      8        2000. gada 24. jūlijā prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelācijas
         sūdzību.

      9        Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, prasītāja, kā tā jau iepriekš bija apgalvojusi Iebildumu nodaļā, it īpaši norādīja,
         kā agrākajai preču zīmei esot augsta atšķirtspēja, no kā izrietot, ka atbilstoši judikatūrai tai esot piemērojama paplašinātā
         aizsardzība. Šajā sakarā prasītāja tomēr apstiprināja, ka šāda augstā atšķirtspēja izrietot ne tikai no vārda “capol” aprakstošā
         rakstura saistībā ar attiecīgajām precēm neesamības, kā tā jau bija norādījusi Iebildumu nodaļā, bet arī no apstākļa, ka minētā
         preču zīme izmantošanas rezultātā esot kļuvusi plaši pazīstama. Lai pamatotu šo plašo pazīstamību, prasītāja savā Apelāciju
         padomē iesniegtā raksta pielikumā iesniedza tās ģenerāldirektora ar zvērestu apliecinātu deklarāciju, kā arī tās klientu sarakstu.

      10      Ar 2002. gada 4. marta lēmumu, kas prasītājai paziņots 2002. gada 25. martā (turpmāk tekstā – “2002. gada lēmums”), ITSB Apelāciju
         trešā padome apelācijas sūdzību noraidīja. Apelāciju padome, konstatējusi ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko
         preču zīmi apzīmēto preču identiskumu un salīdzinājusi konfliktējošos apzīmējumus no vizuālā, fonētiskā un konceptuālā viedokļa,
         veica sajaukšanas iespējas visaptverošo vērtējumu, kura ietvaros tā it īpaši uzskatīja, ka iespējamo agrākās preču zīmes augsto
         atšķirtspēju, kas ir saistīta ar tās plašo pazīstamību, tā nevarot ņemt vērā, jo šis apstāklis un tā pamatojumam paredzētie
         minētie pierādījumi pirmo reizi esot tikuši iesniegti, lai pamatotu Apelāciju padomē iesniegto apelācijas sūdzību.

      11      2002. gada 24. maijā prasītāja par 2002. gada lēmumu cēla Pirmās instances tiesā prasību, kura tika reģistrēta ar numuru T‑164/02.
         Lai pamatotu savu prasību, prasītāja ir izvirzījusi četrus pamatus, kuri attiecas uz, pirmkārt, pienākuma izskatīt pierādījumus,
         ko tā bija iesniegusi Apelāciju padomē, neizpildi; otrkārt, Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu;
         treškārt, dalībvalstīs atzīto procesuālo tiesību principu un ITSB piemērojamo procesuālo noteikumu pārkāpumu un, ceturtkārt,
         pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.

      12      Ar 2004. gada 10. novembra spriedumu lietā T‑164/02 Kaul/ITSB – Bayer (“ARCOL”) (Krājums, II‑3807. lpp.) Pirmās instances tiesa pirmo pamatu apmierināja un 2002. gada lēmumu atcēla, par citiem
         prasības pamatiem nespriežot. Pirmās instances tiesa būtībā uzskatīja, ka ar 2002. gada lēmumu Apelāciju trešā padome, atsakoties
         izskatīt faktiskos apstākļus, ko prasītāja tai bija iesniegusi pirmo reizi, lai pierādītu no prasītājas apgalvotās šīs preču
         zīmes izmantošanas tirgū izrietošo agrākās preču zīmes augsto atšķirtspēju, ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 74. pantu.

      13      2005. gada 25. janvārī ITSB par iepriekš 12. punktā minēto spriedumu lietā “ARCOL” iesniedza apelācijas sūdzību Tiesā. Ar
         2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑29/05 P ITSB/Kaul (Krājums, I‑2213. lpp.) Tiesa apelācijas sūdzību apmierināja un iepriekš 12. punktā minēto spriedumu lietā “ARCOL” atcēla.
         Turpmāk tā pati pieņēma galīgu spriedumu lietā un 2002. gada lēmumu atcēla.

      14      Tiesa konstatēja, ka 2002. gada lēmumā faktus un pierādījumus, ko prasītāja bija iesniegusi, lai pamatotu savu apelācijas
         sūdzību, Apelāciju padome atteicās ņemt vērā, pēc būtības uzskatot, ka šādas informācijas ņemšana vērā pēc savas ierosmes
         bija liegta, jo šie fakti un pierādījumi nebija iesniegti agrāk Iebildumu nodaļā tās noteiktajos termiņos. Tiesa uzskatīja,
         ka ar šo tēzi tiek pārkāpts Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts, kas piešķir Apelāciju padomei, kad tai tiek novēloti iesniegti
         fakti un pierādījumi, rīcības brīvību izlemt, vai ņemt vērā šo informāciju, lai pieņemtu lēmumu, kas tai tiek prasīts izdarīt,
         vai ne. Ņemot vērā, ka tā vietā, lai izmantotu tai piešķirto rīcības brīvību, Apelāciju trešā padome kļūdaini uzskatīja, ka
         tai nav rīcības brīvības, lai noteiktu, vai iespējams ņemt vērā attiecīgos faktus un pierādījumus vai ne, Tiesa secināja,
         ka 2002. gada lēmums ir jāatceļ (iepriekš 13. punktā minētais spriedums lietā ITSB/Kaul, 67.–70. punkts).

      15      Ar 2007. gada 19. jūnija lēmumu, kas ITSB notiekošā procesa dalībniekiem tika paziņots 2007. gada 22. jūnijā, ITSB Apelāciju
         padomju prezidijs atkārtoti nodeva lietu Apelāciju otrajai padomei.

      16      Ar 2007. gada 1. augusta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kas prasītājai tika paziņots 2007. gada 6. septembrī,
         ITSB Apelāciju otrā padome prasītājas apelācijas sūdzību noraidīja un Iebildumu nodaļas, kas iebildumus bija noraidījusi,
         lēmumu apstiprināja. Būtībā Apelāciju otrā padome, uzskatot, ka konkrēta sabiedrības daļa, ko veido pārtikas un konditorejas
         produktu ražotāji, konfliktējošās preču zīmes nekādā veidā neuzskatīs par līdzīgām, ir nonākusi pie secinājuma, ka viens no
         nepieciešamajiem Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas secinājumiem nav izpildīts un ka Iebildumu
         nodaļa iebildumus bija noraidījusi pamatoti. Ievērojot šo secinājumu, Apelāciju otrā padome uzskatīja, ka faktiem un pierādījumiem,
         ko prasītāja pirmo reizi bija iesniegusi apelācijas Apelāciju padomē stadijā, lai atbalstītu savu apgalvojumu, ka agrākā preču
         zīme tās izmantošanas tirgū rezultātā esot ieguvusi augstu atšķirtspēju, nav nozīmes, jo šāds apgalvojums, ja pieņem, ka tas
         ir pamatots, Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanu nekādi nevarētu ietekmēt.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      17      Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        apmierināt iebildumus;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      18      ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Par pirmo pamatu par Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkta un 74. panta 2. punkta pārkāpumu
      19      Prasītāja norāda, ka, atsakoties īstenot vai nepareizi īstenojot savu no Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta izrietošo rīcības
         brīvību, lai, iespējams, ņemtu vērā faktus un pierādījumus, ko prasītāja pirmo reizi bija izvirzījusi Apelāciju padomē, šī
         pēdējā neesot ievērojusi iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul rezolutīvo daļu un pamatojumu. Prasītāja uzskata, ka, ja Tiesas šajā spriedumā sniegtās norādes Apelāciju padome būtu piemērojusi
         pareizi, tai būtu jāpieņem lēmums par labu prasītājai.

      20      ITSB prasītājas argumentus apstrīd.

      21      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atceļošs spriedums, tāds kā iepriekš 13. punktā minētais spriedums lietā ITSB/Kaul, ir piemērojams ex tunc, un tādējādi tas ar atpakaļejošo spēku izslēdz atceltu aktu no tiesību sistēmas (Tiesas 1988. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās
         lietās 97/86, 99/86, 193/86 un 215/86 Asteris u.c./Komisija, Recueil, 2181. lpp., 30. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑481/93 un T‑484/93
         Exporteurs in Levende Varkens u.c./Komisija, Recueil, II‑2941. lpp., 46. punkts, un 2001. gada 10. oktobra spriedums lietā T‑171/99 Corus UK/Komisija, Recueil, II‑2967. lpp., 50. punkts).

      22      No šīs pašas judikatūras izriet, ka, lai ievērotu atceļoša sprieduma prasības un lai to pilnībā izpildītu, iestādei, kas ir
         atceltā akta izdevēja, ir jāievēro ne tikai sprieduma rezolutīvā daļa, bet arī motīvi, kuri ir izraisījuši rezolutīvo daļu
         un ir tās nepieciešamais pamatojums tādā ziņā, ka tie ir vajadzīgi, lai noteiktu precīzu rezolutīvajā daļā nolemtā nozīmi.
         Būtībā tieši šie motīvi ir tie, kas, pirmkārt, identificē konkrētu normu, kura ir uzskatīta par prettiesisku, un, otrkārt,
         parāda precīzus rezolutīvajā daļā konstatētās nelikumības iemeslus, kas attiecīgajai iestādei ir jāņem vērā, aizstājot atcelto
         aktu (Tiesas 2000. gada 13. jūlija rīkojums lietā C‑8/99 P Gómez de Enterría y Sanchez/Parlaments, Recueil, I‑6031. lpp., 19. un 20. punkts; skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑324/02 McAuley/Padome, Recueil FP, I‑A‑337. un II‑1657. lpp., 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

      23      Šajā lietā 2002. gada lēmuma atcelšanas rezultātā prasītājas Apelāciju padomē iesniegtā apelācijas sūdzība tika izskatīta
         no jauna. Lai ievērotu no Regulas Nr. 40/94 63. panta 6. punkta izrietošās saistības veikt pasākumus, lai izpildītu Tiesas
         spriedumu, ITSB ir jānodrošina, lai viena no Apelāciju padomēm par apelācijas sūdzību pieņemtu jaunu lēmumu. Tas faktiski
         tā ir noticis, jo lieta tika nodota Apelāciju otrajai padomei, kas ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu.

      24      Prasītāja neapstrīd lietas nodošanas Apelāciju otrajai padomei tiesiskumu. Tomēr tā norāda, ka šī Apelāciju padome esot aprobežojusies
         ar apgalvojumu, ka 2002. gada lēmums ir pamatots un ka faktiem un pierādījumiem, ko prasītāja pirmo reizi bija iesniegusi
         apelācijas Apelāciju padomē stadijā, nav nozīmes un tātad tie ir nepieņemami un neīstenoja savu no Regulas Nr. 40/94 74. panta
         2. punkta izrietošo rīcības brīvību, lai izlemtu, vai minētie fakti un pierādījumi ir jāņem vērā vai nē.

      25      Izskatot šo argumentāciju, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka, ja agrākas
         preču zīmes īpašnieks iebilst, pieteikto preču zīmi nereģistrē, ja “tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi
         un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību tajā teritorijā,
         kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja maldināt ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi [sabiedrībai tajā teritorijā,
         kur ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja; sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko
         preču zīmi]”.

      26      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi
         ir no viena uzņēmuma vai attiecīgā gadījumā no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem. No šīs pašas judikatūras izriet, ka sajaukšanas
         iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver attiecīgos apzīmējumus un preces vai
         pakalpojumus, un ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību
         un apzīmēto preču vai pakalpojumu līdzību (Tiesas 2007. gada 24. aprīļa rīkojums lietā C‑131/06 P Castellblanch/ITSB, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑63.* lpp., 55. punkts; skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija
         spriedumu lietā T‑162/01 Laboratorios RTB/ITSB – Giorgio Beverly Hills (“GIORGIO BEVERLY HILLS”), Recueil, II‑2821. lpp., 30.–33. punkts un tajos minētā judikatūra).

      27      Turklāt sajaukšanas iespēja ir jo lielāka, jo lielāka ir agrākās preču zīmes atšķirtspēja. Tādēļ preču zīmēm, kurām ir augsta
         atšķirtspēja to raksturīgo īpašību dēļ vai sakarā ar to pazīstamību tirgū, ir plašāka aizsardzība nekā preču zīmēm, kurām
         ir mazāka atšķirtspēja. Tādējādi, lai novērtētu, vai pastāv sajaukšanas iespēja, ir jāņem vērā agrākās preču zīmes atšķirtspēja
         un it īpaši tās reputācija (skat. Tiesas 2008. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑108/07 P Ferrero Deutschland/ITSB un Cornu, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑61.* lpp., 32. un 33. punkts un tajos minētā judikatūra).

      28      Lai gan ir taisnība, ka saskaņā ar sajaukšanas iespējas visaptveroša vērtējuma ietvaros vērā ņemamo faktoru savstarpējās saistības
         principu, it īpaši preču zīmju līdzības un aptverto preču vai pakalpojumu līdzības savstarpējo saistību, nenozīmīgu līdzības
         pakāpi starp apzīmētajām precēm vai pakalpojumiem var kompensēt preču zīmju augstā līdzības pakāpe un otrādi (Tiesas 2007. gada
         15. marta spriedums lietā C‑171/06 P T.I.M.E. ART/ITSB, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑41*. lpp., 35. punkts), Tiesa ir nospriedusi, ka, lai piemērotu Regulas
         Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, sajaukšanas iespējas priekšnoteikums ir vienlaicīga reģistrācijai pieteiktās
         preču zīmes un agrākās preču zīmes identiskums vai līdzība, kā arī reģistrācijas pieteikumā minēto preču vai pakalpojumu identiskums
         vai līdzība tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta agrākā preču zīme. Šie nosacījumi ir kumulatīvi (2004. gada 12. oktobra
         spriedums lietā C‑106/03 P Vedial/ITSB, Krājums, I‑9573. lpp., 51. punkts, un 2007. gada 13. septembra spriedums lietā C‑234/06 P Il Ponte Finanziaria/ITSB, Krājums, I‑7333. lpp., 48. punkts).

      29      No tā izriet, ka gadījumā, kad ar konfliktējošām preču zīmēm apzīmētās preces vai pakalpojumi ir identiski – ja minētās preču
         zīmes, apskatot tās individuāli, nav apveltītas ar minimālo līdzības līmeni, kam jābūt, lai konstatētu sajaukšanas iespēju,
         tikai pamatojoties uz agrākās preču zīmes augsto atšķirtspēju vai tikai ar šo pēdējo minēto preču zīmi apzīmēto preču vai
         pakalpojumu un ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi apzīmēto preču vai pakalpojumu identiskumu, iebildumi ir jānoraida un
         sajaukšanas iespējas visaptverošajā vērtējumā piemērojamais savstarpējās saistības princips to neliedz (šajā sakarā skat.
         iepriekš 28. punktā minēto spriedumu lietā Il Ponte Finanziaria/ITSB, 50. un 51. punkts).

      30      Šajā lietā 2002. gada lēmuma 30.–35. punktā Apelāciju trešā padome veica sajaukšanas iespējas visaptverošo vērtējumu un secināja,
         ka, “lai gan ir preču identitāte, [..] ņemot vērā starp preču zīmēm vizuālajā un fonētiskajā aspektā konstatētās būtiskās
         atšķirības (šīs atšķirības acīmredzami ir nozīmīgākas nekā vizuālā un fonētiskā rakstura līdzības, uz kuru esamību norāda
         [prasītāja]), ļoti specializētu tirgus raksturu un ticamu patērētāju kopuma informētību”, šajā lietā starp konfliktējošām
         preču zīmēm nav nekādas sajaukšanas iespējas.

      31      Kā izriet no iepriekš 26. un 27. punktā norādītās judikatūras, sajaukšanas iespējas starp divām konfliktējošām preču zīmēm
         visaptverošais vērtējums prasa ņemt vērā visus konkrētā lietā nozīmīgus faktorus, tajā skaitā iespējamo agrākās preču zīmes
         augsto atšķirtspēju. Pirms nolemt veikt sajaukšanas iespējas starp konfliktējošām preču zīmēm visaptverošo vērtējumu 2002. gada
         lēmumā, Apelāciju trešajai padomei, kā tas izriet no iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul 67.–70. punkta, vispirms bija jāpārbauda prasītājas jaunā argumentācija par agrākās preču zīmes plašo pazīstamību, ko tā
         pirmo reizi bija norādījusi apelācijas Apelāciju padomē stadijā, kā arī šīs argumentācijas apstiprinošo pierādījumu pieņemamība.

      32      Kļūdu tiesību piemērošanā, kas ir izraisījusi 2002. gada lēmuma atcelšanu, pieņemot iepriekš 13. punktā minēto spriedumu lietā
         ITSB/Kaul, Apelāciju trešā padome ir pieļāvusi tieši šajā iepriekšējā pārbaudē. Kā Tiesa ir nospriedusi šajā spriedumā, tā vietā, lai
         izmantotu atbilstoši Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktam piešķirto rīcības brīvību, lai, iespējams, ņemtu vērā faktus un
         pierādījumus attiecībā uz apgalvoto agrākās preču zīmes plašo pazīstamību, Apelāciju trešā padome sava 2002. gada lēmuma 10.–12. punktā
         kļūdaini secināja, ka šādas rīcības brīvības tai nav, tādēļ tā šos faktus un pierādījumus, kurus prasītāja pirmo reizi bija
         norādījusi Apelāciju padomē apelācijas sūdzības pret Iebildumu nodaļas lēmumu stadijā, noraidīja.

      33      Apelāciju otrā padome, kurai lieta tika nosūtīta pēc 2002. gada lēmuma atcelšanas, pēc veiktās pārbaudes prasītājas pret Iebildumu
         nodaļas lēmumu iesniegto apelācijas sūdzību noraidīja tā iemesla dēļ, ka konkrētā sabiedrības daļa agrāko un reģistrācijai
         pieteikto preču zīmi nekādā ziņā nevarot uzskatīt par līdzīgām un ka tātad šajā lietā sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94
         8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē esot izslēgta (apstrīdētā lēmuma 26.–28. punkts).

      34      Neskarot Apelāciju otrās padomes secinājuma par nekādas konfliktējošo preču zīmju līdzības neesamību, ko prasītāja apstrīd
         trešā turpmāk aplūkojamā pamata ietvaros, pārbaudi, ir jākonstatē, ka, noraidot prasītājas apelācijas sūdzību par Iebildumu
         nodaļas lēmumu un šo lēmumu apstiprinot tādēļ, ka konfliktējošās preču zīmes neesot nedz identiskas, nedz arī līdzīgas, Apelāciju
         otrā padome pareizi piemēroja iepriekš 28. punktā minēto judikatūru, uz kuru ir izdarīta atsauce arī apstrīdētā lēmuma 26. punktā.

      35      Turklāt un pretēji tam, ko norāda prasītāja, apstrīdētajā lēmumā Apelāciju otrā padome nav aprobežojusies ar norādi, ka 2002. gada
         lēmums neiekļaujot nekādas kļūdas.

      36      Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 24. punktā Apelāciju otrā padome uzskatīja, ka vienīgi 2002. gada lēmuma
         pamatojums, kurš attiecas uz konfliktējošo preču zīmju vizuālo, fonētisko un konceptuālo salīdzinājumu un kurš ir pārņemts
         apstrīdētā lēmuma 23. punktā, nav kļūdains un tādējādi var būt pamats apstrīdētā lēmuma 25.–28. punktā norādītajam secinājumam,
         ka starp minētajām preču zīmēm nav nekādas līdzības.

      37      Turpmāk ir jākonstatē, ka Apelāciju trešā padome šādu secinājumu 2002. gada lēmumā skaidrā un nepārprotamā veidā nebija norādījusi,
         ko apstiprina fakts, ka šī lēmuma 30.–35. punktā tā ir veikusi sajaukšanas iespējas visaptverošu vērtējumu, kurš gadījumā,
         ja šī apelāciju padome būtu secinājusi, ka attiecīgās preču zīmes, tās visaptveroši salīdzinot, ir atšķirīgas, atbilstoši
         iepriekš 29. punktā minētajai judikatūrai nebūtu vajadzīgs.

      38      Turpretim Apelāciju otrā padome apstrīdētā lēmuma 26.–28. punktā skaidri izteica secinājumu, ka konfliktējošās preču zīmes
         nav nedz identiskas, nedz arī līdzīgas. Tā kā 2002. gada lēmuma atcelšanas rezultātā prasītājas apelācijas sūdzība pret Iebildumu
         nodaļas lēmumu Apelāciju otrajai padomei bija jāizskata no jauna, tai bija arī vēlreiz jāizskata abu konfliktējošo preču zīmju
         identiskais vai līdzīgais raksturs, uz kura pamata tā neatkarīgi no Apelāciju trešās padomes paustās nostājas varēja izdarīt
         pati savu secinājumu.

      39      Šajā jautājumā Apelāciju otro padomi iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul rezolutīvā daļa un pamatojums nesaistīja, jo nostāju par konfliktējošo preču zīmju identisko vai līdzīgo raksturu Tiesa šajā
         spriedumā nekādā veidā nav paudusi. Attiecīgajā gadījumā šo jautājumu varēja izskatīt tikai ar Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu saistīta pamata ietvaros. Taču Tiesa, tāpat kā pirms tam Pirmās instances tiesa, prasību
         apmierināja, šo pamatu nepārbaudot.

      40      Ņemot vērā Apelāciju otrās padomes secinājumu, ka konfliktējošām preču zīmēm nav nekādas līdzības, tā apstrīdētā lēmuma 25. punktā
         uzskatīja, ka faktiem un pierādījumiem par agrākās preču zīmes iespējamo plašo pazīstamību, kurus prasītāja pirmo reizi bija
         iesniegusi apelācijas Apelāciju padomē stadijā, “saistībā ar iebildumu iznākumu [neesot] nozīmes, un tādējādi tie [esot] nepieņemami,
         jo, pat ja norādītie fakti būtu bijuši pilnībā pierādīti, [Regulas Nr. 40/94] 8. panta 1. punkta b) [apakšpunkta] piemērošanu
         šajā lietā tas nekādi neietekmētu”.

      41      Prasītāja norāda, ka, šādi atsakoties minētos faktus un pierādījumus ņemt vērā, Apelāciju otrā padomē esot pārkāpusi Regulas
         Nr. 40/94 74. panta 2. punktu, kā tas ir interpretēts iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā ITSB/Kaul.

      42      Faktu un pierādījumu, ko iebildumu procesa dalībnieki ITSB iesnieguši, pārsniedzot šim nolūkam noteiktos termiņus, nozīme
         ir viens no kritērijiem, kas ITSB ir jāņem vērā, lai, izmantojot savu Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktā piešķirto rīcības
         brīvību, izlemtu, vai minētie fakti un pierādījumi ir vai nav ņemami vērā (šajā sakarā skat. iepriekš 13. punktā minēto spriedumu
         lietā ITSB/Kaul, 44. punkts).

      43      Tādējādi Apelāciju otrajai padomei nevar pārmest, ka tādēļ, ka, lai noraidītu faktus un pierādījumus, ko prasītāja pirmo reizi
         bija iesniegusi savas apelācijas pret Iebildumu nodaļas lēmumu stadijā, Apelāciju padome ir ņēmusi vērā minēto faktu un pierādījumu
         jebkādas nozīmes strīda risinājumā neesamību, tā ir pārkāpusi šo pēdējo normu un nav ievērojusi iepriekš 13. punktā minēto
         spriedumu lietā ITSB/Kaul.

      44      Katrā ziņā prasītājas iebildums par iespējamo Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta pārkāpumu ir neefektīvs. Pēc secinājuma
         par reģistrācijai pieteiktās un agrākās preču zīmes līdzības neesamību izdarīšanas agrākās preču zīmes iespējamā plašā pazīstamība
         Apelāciju padomei nav bijusi jāņem vērā, jo pamatoti secināt par jebkādas sajaukšanas iespējas neesamību tā varēja neatkarīgi
         no tā, kāda ir agrākās preču zīmes iespējamā iegūtā atšķirtspēja (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 25. jūnija
         spriedumu lietā T‑224/06 Otto/ITSB – L’Altra Moda (“l’Altra Moda”), Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑95.* lpp., 50. punkts).

      45      Tādējādi, pat ja, Apelāciju otrajai padomei atsakoties ņemt vērā, izmantojot savu no Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta
         izrietošo rīcības brīvību, iespējamo agrākās preču zīmes plašo pazīstamību un ar to saistītos pierādījumus, būtu bijusi pieļauta
         kļūda tiesību piemērošanā, šāda kļūda apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, kas tiesiski pietiekamā veidā ir pamatota ar secinājumu,
         ka reģistrācijai pieteiktā un agrākā preču zīme nav nedz identiskas, nedz arī līdzīgas, nekādi neietekmētu.

      46      Visbeidzot, prasītāja norāda, ka Apelāciju otrās padomes apstrīdētā lēmuma 30. punktā izteiktais apgalvojums, saskaņā ar kuru
         “Apelāciju trešās padomes pieļautā kļūda tiesību piemērošanā, tas ir, [Regulas Nr. 40/94] 74. panta 2. punkta pārkāpums, nav
         pietiekama, lai izraisītu [2002. gada lēmuma] atcelšanu”, parādot, ka Apelāciju otrā padome neesot izdarījusi secinājumus
         no iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā ITSB/Kaul iekļautajām norādēm.

      47      Šo argumentu nevar atbalstīt. Protams, šķiet, ka apstrīdētā lēmuma 30. punktā nav ievērots, ka Tiesa, konstatējot, ka 2002. gada
         lēmuma pamatojumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, kura ir saistīta ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta piemērošanu,
         nebija tiesīga pati noraidīt iebildumus tāda iemesla dēļ kā tas, kas attiecas uz jebkādas līdzības starp konfliktējošajām
         preču zīmēm neesamību, kurš 2002. gada lēmumā nebija norādīts.

      48      Lai gan Regulas Nr. 40/94 63. panta 3. punktā ir noteikts, ka Kopienu tiesai “ir piekritība anulēt vai grozīt apstrīdēto lēmumu”,
         šis punkts ir jāaplūko, ievērojot iepriekšējo punktu, kurā ir norādīts, ka “prasību var celt, pamatojoties uz nekompetenci,
         būtisk[u] procesuāl[u] pārkāpum[u], Līguma vai [Regulas Nr. 40/94] pārkāpumu vai kāda tiesību akta pārkāpumu saistībā ar to
         piemērošanu, vai pilnvaru pārsniegšanu”, un ievērojot EKL 229. un 230. pantu (Pirmās instances tiesas 1999. gada 8. jūlija
         spriedums lietā T‑163/98 Procter & Gamble/ITSB (“BABY‑DRY”), Recueil, II‑2383. lpp., 50. un 51. punkts, un 2005. gada 31. maija spriedums lietā T‑373/03 Solo Italia/ITSB – Nuova Sala (“PARMITALIA”), Krājums, II‑1881. lpp., 25. punkts).

      49      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa un Tiesa, kad tā atceļ Pirmās instances tiesas spriedumu un pati lemj par prasību,
         veic ITSB instanču lēmumu tiesiskuma kontroli. Ja tās secina, ka šāds lēmums, kas to izskatāmajā pārsūdzības procesā tiek
         apšaubīts, ir prettiesisks, tām tas ir jāatceļ. Tās nevar noraidīt prasību, ar savu pamatojumu aizstājot kompetentās ITSB
         instances, kas izdevusi apstrīdēto aktu, pamatojumu (šajā sakarā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2000. gada 27. janvāra spriedumu
         lietā C‑164/98 P DIR International Film u.c./Komisija, Recueil, I‑447. lpp., 38. punkts).

      50      Tomēr ir jāatzīmē, ka Apelāciju otrajai padomei nebija jālemj nedz par 2002. gada lēmuma, kas pēc tā atcelšanas Tiesā tika
         ar atpakaļejošu spēku izslēgts no tiesību sistēmas, pamatotību, nedz arī par jautājumu, vai šī atcelšana bija pamatota. Apelāciju
         otrajai padomei bija jālemj tikai par prasītājas apelāciju pret Iebildumu nodaļas lēmumu. Rezolutīvās daļas, kurā Apelāciju
         otrā padome nolēma tās izskatāmo apelācijas sūdzību noraidīt, nepieciešamais pamats līdz ar to ir tikai apstrīdētā lēmuma
         pamatojums, kas attiecas uz prasītājas iesniegtajiem iebildumiem.

      51      Turpretim apsvērumi par 2002. gada lēmuma atcelšanas Tiesā pamatotu vai nepamatotu raksturu, kuri ir norādīti apstrīdētā lēmuma
         30. punktā, minētā lēmuma rezolutīvo daļu neietekmē. Tādējādi, pat ja šajos apsvērumos būtu bijusi pieļauta kļūda tiesību
         piemērošanā, tie nevarētu izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

      52      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida.

       Par otro pamatu par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu
      53      Prasītāja norāda, ka Apelāciju otrā padome, pārkāpjot Regulas Nr. 40/94 61. panta 2. punktu un 73. panta otro teikumu, pirms
         apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tai neesot devusi iespēju sniegt apsvērumus it īpaši par iepriekš 13. punktā minētā sprieduma
         lietā ITSB/Kaul piemērošanas jomu un interpretāciju.

      54      ITSB prasītājas argumentāciju apstrīd.

      55      Ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 73. panta otro teikumu ITSB lēmumi balstās tikai uz tādiem iemesliem vai pierādījumiem,
         par kuriem lietas dalībniekiem ir bijusi iespēja ieņemt nostāju. Minētā norma Kopienas preču zīmju tiesību ietvaros ir veltīta
         vispārējam tiesību uz aizstāvību aizsardzības principam. Atbilstoši šim vispārējam Kopienu tiesību principam publisko varas
         iestāžu lēmumu adresātiem, kuru intereses tie būtiski skar, ir jādod iespēja lietderīgi darīt zināmu savu viedokli. Tiesības
         tikt uzklausītam attiecas uz visiem faktiskajiem vai tiesību apstākļiem, pamatojoties uz kuriem tiek pieņemts lēmums, bet
         ne uz galīgo nostāju, ko iestāde grasās paust (skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 7. februāra spriedumu lietā T‑317/05
         Kustom Musical Amplification/ITSB (ģitāras forma), Krājums, II‑427. lpp., 24., 26. un 27. punkts un tajos minētā judikatūra).

      56      Šajā lietā ir noteikts, ka procesa, kas ir noslēdzies ar 2002. gada lēmuma pieņemšanu, prasītājai ir bijusi iespēja Apelāciju
         trešajai padomei iesniegt savus apsvērumus par visiem tās pieteikto iebildumu aspektiem, ieskaitot konfliktējošo preču zīmju
         iespējamo līdzību. Šo apsvērumu kopsavilkums ir iekļauts 2002. gada lēmuma 6. punktā.

      57      Pēc 2002. gada lēmuma atcelšanas Tiesā lieta tika nodota Apelāciju otrajai padomei, kurai pēc lietas jaunas izskatīšanas bija
         jālemj par prasītājas pret Iebildumu nodaļas lēmumu, ar ko tika noraidīti iebildumi, iesniegto apelācijas sūdzību.

      58      Kā ir ticis atzīmēts pirmā pamata izskatīšanas ietvaros, ar apstrīdēto lēmumu Apelāciju otrā padome prasītājas apelācijas
         sūdzību noraidīja, pamatojoties uz to, ka, pretēji prasītājas apgalvojumiem, reģistrācijai pieteiktā un agrākā preču zīme
         neesot nedz identiskas, nedz līdzīgas.

      59      No apstrīdētā lēmuma nekādā veidā neizriet, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Apelāciju otrā padome būtu balstījusies uz faktiskajiem
         vai tiesību apstākļiem, kas atšķiras no tiem, kuri bija Apelāciju trešās padomes rīcībā, pieņemot 2002. gada lēmumu, un par
         kuriem prasītāja varēja iesniegt apsvērumus. Tas tā ir it īpaši tāpēc, ka lielu 2002. gada lēmuma pamatojuma daļu attiecībā
         uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo salīdzinājumu Apelāciju otrā padome pārņēma.

      60      Lai gan, protams, ir taisnība, ka no 2002. gada lēmuma pamatojuma, kas ir pārņemts tās pašas lēmumā, Apelāciju otrā padome
         ir izdarījusi secinājumu par konfliktējošo preču zīmju līdzības neesamību, kas 2002. gada lēmumā nebija norādīts, tad tomēr
         saistībā ar galīgo nostāju, ko Apelāciju otrā padome bija paredzējusi paust, minētajai Apelāciju padomei, ņemot vērā iepriekš
         55. punktā minēto judikatūru, nebija nekāda pienākuma pirms sava lēmuma pieņemšanas prasītāju uzklausīt no jauna.

      61      Tomēr prasītāja būtība norāda, ka iepriekš 13. punktā minētais spriedums lietā ITSB/Kaul esot jauns tiesību apstāklis, par kuru tā esot bijusi jāuzklausa pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

      62      Šajā pašā kontekstā prasītāja norāda, ka pastāvot prezumpcija, saskaņā ar kuru no vairākām iespējamām atceļoša sprieduma,
         tāda kā iepriekš 13. punktā minētais spriedums lietā ITSB/Kaul, interpretācijām esot jāņem vērā tā, kura prasītājai ir vislabvēlīgākā.

      63      Atbildot uz šo pēdējo argumentu, ir jānorāda, ka atbilstoši Tiesas Statūtu 43. pantam, ja sprieduma saturs vai piemērojuma
         apjoms ir neskaidrs, Tiesa to interpretē. Tādējādi tāda kā prasītājas norādītā prezumpcija neeksistē un Apelāciju otrajai
         padomei prasītāja par iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul interpretāciju nebija jāuzklausa. Ja prasītājai vai ITSB, kas abi ir lietas dalībnieki tiesvedībā Tiesā, minētā sprieduma
         interpretācija būtu radījusi grūtības, tiem būtu bijis jāvēršas Tiesā.

      64      Sakarā ar jautājumu, vai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Apelāciju otrajai padomei bija no jauna jāuzklausa prasītāja
         par Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta piemērošanu pēc šīs normas interpretācijas un piemērošanas skaidrojumiem, kas tika
         sniegti iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā ITSB/Kaul, ir pietiekami atgādināt, ka, pat ja, Apelāciju otrajai padomei atsakoties ņemt vērā, izmantojot savu no Regulas Nr. 40/94
         74. panta 2. punkta izrietošo rīcības brīvību, faktus un pierādījumus attiecībā uz iespējamo agrākās preču zīmes plašo pazīstamību,
         būtu bijusi pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, šāda kļūda apstrīdētajā lēmumā paredzēto risinājumu nekādi neietekmētu.

      65      Tā kā saskaņā ar iepriekš 55. punktā minēto judikatūru Regulas Nr. 40/94 73. pantā paredzētās tiesības tikt uzklausītam it
         īpaši attiecas uz tiesību apstākļiem, kas veido nolēmumu ietveroša akta pamatu, Apelāciju otrajai padomei nebija pienākuma
         izklausīt prasītāju par Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta piemērošanu, jo saistībā ar šo pēdējo normu izvirzītie fakti
         un pierādījumi attiecībā uz agrākās preču zīmes plašo pazīstamību nav apstrīdētā lēmuma pamatojuma daļa.

      66      No visa iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.

       Par trešo pamatu par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
      67      Prasītāja norāda, ka Apelāciju padome esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā sakarā tā uzsver,
         pirmkārt, ka prasītājas izvirzītos faktus un pierādījumus, ieskaitot tos, kas tika iesniegti procesā Pirmās instances tiesā
         un Tiesā, Apelāciju padome neesot izskatījusi. Apelāciju padome arī neesot ņēmusi vērā tiesas sēdē gan Pirmās instances tiesā,
         gan Tiesā ITSB pārstāvja sniegtos paskaidrojumus procesā, kas beidzās ar iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul pieņemšanu, saskaņā ar kuriem, ja agrākas preču zīmes plašā pazīstamība tiktu noteikta, konfliktējošās preču zīmes būtu pietiekami
         līdzīgas, lai attaisnotu sajaukšanas iespējas esamību Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

      68      Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā izdarītais secinājums, ka konfliktējošām preču zīmēm nav nekādas vizuālās vai fonētiskās līdzības,
         esot kļūdains un neatbilstot judikatūrai attiecībā uz preču zīmju ar augstu atšķirtspēju paplašinātu aizsardzību.

      69      Treškārt un visbeidzot, Apelāciju padome neesot pietiekami ņēmusi vērā preču zīmes “aizsardzības funkciju”, kā arī dažādu
         kritēriju, kas ir jāņem vērā, novērtējot sajaukšanas iespēju, savstarpējo saistību.

      70      ITSB prasītājas argumentus apstrīd.

      71      Vispirms kā neefektīvi ir jānoraida prasītājas iebildumi attiecībā uz to, ka Apelāciju padome neesot ievērojusi, no vienas
         puses, judikatūru saistībā ar preču zīmju ar augstu atšķirtspēju paplašinātu aizsardzību un, no otras puses, dažādu kritēriju,
         kas ir jāņem vērā, visaptveroši novērtējot sajaukšanas iespēju, savstarpējo saistību.

      72      Kā ir norādīts pirmā pamata izskatīšanas ietvaros, šajā lietā iebildumi tika noraidīti, pamatojoties nevis uz sajaukšanas
         iespējas visaptverošu vērtējumu, bet uz jebkādas līdzības starp konfliktējošām preču zīmēm neesamību.

      73      Tādējādi, ja pieņem, ka apstrīdētā lēmuma pamatojumā, ieskaitot apstrīdētā lēmuma 23. punktā pārņemto 2002. gada lēmuma pamatojumu,
         būtu bijusi pieļauta kāda kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz dažādu kritēriju, kas ir jāņem vērā, visaptveroši novērtējot
         sajaukšanas iespēju, savstarpējo saistību, šāda kļūda nevarētu izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, kurš tiesiski pietiekamā
         veidā ir pamatots ar konstatējumu, ka reģistrācijai pieteiktā un agrākā preču zīme nav nedz identiskas, nedz arī līdzīgas.

      74      Attiecībā uz iebildumu par to, ka Apelāciju padome neesot ievērojusi preču zīmes “aizsardzības funkciju”, ir jāatgādina, ka
         prasītāja šajā kontekstā norāda, ka blakus komerciālās izcelsmes norādes un preces vai pakalpojuma kvalitātes, kā arī reklāmas
         instrumenta funkcijai preču zīme tiktāl, ciktāl tā tās īpašniekam nodrošina konkurences priekšrocību, pildot arī konkurences
         funkciju.

      75      Šie apsvērumi, ja pieņem, ka tie ir precīzi, vērtējumu par to, vai divas preču zīmes ir līdzīgas vai ne, nekādi nevar ietekmēt.
         Šis iebildums tātad arī ir neefektīvs.

      76      Saistībā ar iebildumu par iespējamo kļūdu konkrētās sabiedrības daļas, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu sajaukšanas iespēju
         šajā lietā, definīcijā prasītāja neapstrīd 2002. gada lēmumā izdarīto un apstrīdētajā lēmumā pārņemto secinājumu, ka šo sabiedrību
         veido pārtikas produktu un konditorejas ražotāji. Drīzāk tā iebilst pret 2002. gada lēmuma 34. punktā norādītajiem un apstrīdētā
         lēmuma 23. punktā pārņemtajiem apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem konkrētās specializētās sabiedrības daļas izvēli attiecībā
         uz vienu vai otru produktu veidu, ko apzīmē ar konfliktējošajām preču zīmēm, “apzīmējumi, kuri ir saistīti ar šīs sabiedrības
         rūpnīcās izmantotajiem produktiem un sastāvdaļām, īpaši neskars un neietekmēs”, un “šāda veida situācijās sajaukšanas iespējas
         esamības obligātais priekšnosacījums ir augsta preču zīmju līdzības pakāpe”.

      77      Tādējādi runa tāpat ir par neefektīvu iebildumu. Neesot vajadzībai noteikt, kāda līdzības pakāpe starp konfliktējošajām preču
         zīmēm šajā lietā būtu pietiekama, lai izraisītu sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē,
         ir vienīgi jāatgādina, ka Apelāciju padome ir secinājusi, ka minētajām preču zīmēm nav nekādas līdzības pakāpes un ka tās
         ir atšķirīgas.

      78      Tādējādi, lai atbildētu un šo pamatu, pietiek ar šī pēdējā secinājuma, kas ir izdarīts apstrīdētajā lēmumā, pārbaudi, ņemot
         vērā, pirmkārt, konfliktējošo preču zīmju uztveri no minētās sabiedrības puses, kuru Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā
         ir identificējusi pareizi, un, otrkārt, prasītājas argumentāciju attiecībā uz iespējamām Apelāciju padomes pieļautajām kļūdām,
         veicot minēto preču zīmju vizuālo un fonētisko salīdzinājumu.

      79      2002. gada lēmuma 27. punktā, kas ir pārņemts apstrīdētā lēmuma 23. punktā, Apelāciju padome vispirms veica abu konfliktējošo
         preču zīmju vizuālo salīdzinājumu. Šajā sakarā Apelāciju padome norādīja, ka apstāklis, ka abas minētās preču zīmes sastāv
         no pieciem burtiem, droši vien esot “tikai nejaušība”. Turklāt tā ir piebildusi, ka, lai gan šīm preču zīmēm ir kopīgs burts
         “a” un galotne “ol”, vizuālajā aspektā tās esot “viennozīmīgi atšķirīgas”.

      80      Prasītāja šos apsvērumus, kurus tā uzskata par “izplūdušiem un bezjēdzīgiem”, apstrīd. Tā uzskata, ka Apelāciju padome, neievērojot
         judikatūru, nav paskaidrojusi, kāpēc tas, ka konfliktējošās preču zīmes veido identisks burtu skaits, to līdzības vērtējumu
         nekādi ietekmējot.

      81      Šai argumentācijai nevar piekrist. Abas vārdiskās preču zīmes veidojošo burtu identiskajam skaitam kā tādam sabiedrības daļai,
         uz ko šīs preču zīmes ir vērstas, pat runājot par specializētu sabiedrības daļu, kā tas ir šajā lietā, nav īpašas nozīmes.
         Tā kā alfabētu veido ierobežots burtu skaits, kurus, starp citu, neizmanto vienādi bieži, ir neizbēgami, ka vairākus vārdus
         veido tas pats burtu skaits un daži no tiem vārdos ir kopīgi, tomēr šī fakta dēļ tos nevar kvalificēt kā vizuālajā aspektā
         līdzīgus.

      82      Turklāt vispārīgi sabiedrība neapzinās vārdisku preču zīmi veidojošo burtu precīzu skaitu un tādējādi vairumā gadījumu nepamanīs,
         ka abas konfliktējošās preču zīmes veido identisks burtu skaits.

      83      Novērtējot abu vārdisko preču zīmju vizuālo līdzību, būtiski drīzāk ir tas, ka katrā no tām vairāki burti ir vienā un tajā
         pašā secībā. Tātad burta “a” esamībai abās konfliktējošajās preču zīmēs Apelāciju padome pamatoti nav piešķīrusi īpašu nozīmi,
         jo reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē tas atrodas pirmajā vietā, kam seko burtu grupa “rc”, bet agrākajā preču zīmē tas
         atrodas otrajā vietā un to aptver divi atšķirīgi burti, tas ir, burts “c” un burts “p”.

      84      Turpretim, kā ir apstiprinājusi Apelāciju padome, konfliktējošo preču zīmju galotne “ol” šajās preču zīmēs ir kopīgais elements.
         Tomēr, tā kā šī burtu grupa ir norādīta minēto preču zīmju beigās un katrā no preču zīmēm pirms tās atrodas pilnīgi atšķirīgas
         burtu grupas (attiecīgi burtu grupas “arc” un “cap”), Apelāciju padome varēja pamatoti secināt, ka tā nevar apšaubīt secinājumu,
         ka minētās preču zīmes, aplūkojot visaptveroši, nav vizuāli līdzīgas.

      85      Tas tā ir it īpaši tāpēc, kā Pirmās instances tiesa vairākkārtēji ir nospriedusi, ka vispārīgi patērētājs lielāku uzmanību
         pievērš preču zīmes sākumam, nevis tās beigām (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā T‑133/05
         Meric/ITSB – Arbora & Ausonia (“PAM‑PIM’S BABY‑PROP”), Krājums, II‑2737. lpp., 51. punkts, un iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā “l’Altra Moda”,
         43. punkts).

      86      Turpmāk, runājot par abu konfliktējošo preču zīmju fonētisko salīdzinājumu, 2002. gada lēmuma 28. punktā, kurš ir pārņemts
         apstrīdētā lēmuma 23. punktā, Apelāciju padome uzskaitīja vairākus iespējamos reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izrunas
         veidus un sekojoši secināja, ka lai gan abas konfliktējošās preču zīmes sastāv no divām zilbēm, minēto preču zīmju izruna
         dalībvalstīs atšķiroties.

      87      Šie apsvērumi ir jāapstiprina. Pretēji tam, ko norāda prasītāja, Apelāciju padomei nevar pārmest, ka tā ir balstījusies uz
         reģistrācijai pieteiktās preču zīmes “ticamu” izrunu. Tā kā šī preču zīme ir iztēles radīts vārds, kas neatbilst nevienam
         kādā Kopienas valodā pastāvošam vārdam, tad tiktāl, ciktāl tā nav reģistrēta un izmantota preču apzīmēšanai, runa var būt
         tikai par tās iespējamu izrunu konkrētajā sabiedrības daļā.

      88      Turklāt tiktāl, ciktāl prasītāja kompetentām ITSB instancēm pārmet, ka abu konfliktējošo preču zīmju izrunu tās nav pārbaudījušas
         attiecībā uz visām Kopienu dalībvalstu valodām, tā nav precizējusi Apelāciju padomes, iespējams, ignorētu valodu vai valodas,
         kurās abas preču zīmes tiktu izrunātas veidā, kas ļautu attaisnot vai konstatēt to fonētisko līdzību.

      89      Prasītājas tāpat norādītajam faktam, ka abām konfliktējošajām preču zīmēm esot vienāds zilbju skaits, tas ir, divas zilbes,
         saistībā ar konfliktējošo preču zīmju uztveri vispārējā sabiedrībā un it īpaši konkrētajā specializētajā sabiedrības daļā
         nav nekādas īpašas nozīmes un tas pats par sevi nevar radīt secinājumu, ka minētās preču zīmes ir fonētiski līdzīgas.

      90      Esot šādiem apstākļiem un ņemot vērā, ka neatkarīgi no tā, kāda varētu būt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes pirmajā vietā
         norādītās atšķirtspējīgās burtu grupas “arc” precīza izruna, tā katrā ziņā ļoti atšķirsies no agrākās preču zīmes pirmajā
         vietā norādītās burtu grupas “cap” izrunas, ar burtu grupas “ol”, ko abos gadījumos droši vien izrunās identiski, esamību
         abu preču zīmju beigās nepietiek, lai minētās preču zīmes, aplūkojot tās kopumā, padarītu par līdzīgām fonētiskajā aspektā.

      91      Visbeidzot, kā ir atzīmēts apstrīdētajā lēmumā pārņemtajā 2002. gada lēmuma 29. punktā, nevienai no divām preču zīmēm nav
         nozīmes, kas to saistītu ar īpašu koncepciju, un tādējādi starp tām nevar būt konceptuālās līdzības. Turklāt šo konstatējumu
         prasītāja nav apstrīdējusi.

      92      Pamatojoties uz iepriekš minētajiem konstatējumiem un apsvērumiem, ir jāsecina, ka, apstrīdētā lēmumā 26.–28. punktā secinot,
         ka konfliktējošās preču zīmes nekādā ziņā nav identiskas vai līdzīgas, Apelāciju otrā padome nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94
         8. panta 1. punkta b) apakšpunkta prasības un ka tātad, kaut arī ar minētajām preču zīmēm apzīmējamās preces ir identiskas,
         šī norma nav piemērojama.

      93      Saistībā ar prasītājas iebildumu par to, ka Apelāciju padome neesot atbildējusi uz tās argumentiem, ieskaitot Kopienu tiesās
         izvirzītos argumentus procesā, kas ir noslēdzies ar iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā ITSB/Kaul pieņemšanu, ir jākonstatē, ka prasītāja nekādi nav precizējusi, kādus argumentus Apelāciju otrā padome, iespējams, ir ignorējusi.

      94      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Apelāciju otrajai padomei jebkurā gadījumā vērā bija jāņem tikai
         argumenti, kas ir norādīti procesā dažādās ITSB instancēs sniegtajos prasītājas apsvērumos. Turpretim procesā Kopienu tiesās
         sniegtie prasītājas argumenti nebija adresēti ITSB un Apelāciju padomei nav bijis pienākuma nedz ņemt tos vērā, nedz arī īpaši
         sniegt par tiem atbildi savā lēmumā.

      95      Runājot par ITSB instancēs sniegtajiem prasītājas argumentiem, no Pirmās instances tiesai atbilstoši šīs tiesas Reglamenta
         133. panta 3. punktam nodotajiem procesa Apelāciju padomē lietas dokumentiem izriet, ka prasītājas iesniegtajā iebildumu rakstā,
         tās apsvērumos Iebildumu nodaļā, kā arī tās apelācijas sūdzības Apelāciju nodaļā pamatojumu ietverošajā rakstā prasītāja ir
         norādījusi argumentus attiecībā uz konkrēto sabiedrības daļu, ar konfliktējošajām preču zīmēm apzīmējamo preču identisku vai
         līdzīgu raksturu, minēto preču zīmju līdzīgo raksturu, kā arī agrākās preču zīmes iespējamo augsto atšķirtspēju.

      96      Šos jautājumus un ar tiem saistīto prasītājas argumentāciju Apelāciju padome apstrīdētajā lēmumā ir izskatījusi. Tādējādi
         šis prasītājas iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

      97      Prasītājas iebildums par ITSB pārstāvja iespējami ieņemtās nostājas procesā Kopienu tiesās neievērošanu no Apelāciju padomes
         puses tāpat ir jānoraida.

      98      Lēmumi, kas Apelāciju padomēm saskaņā ar Regulu Nr. 40/94 ir jāpieņem attiecībā uz apzīmējuma reģistrāciju par Kopienas preču
         zīmi, ietilpst saistošās kompetences, nevis rīcības brīvības jomā. Tādēļ apzīmējuma spēja tikt reģistrētam par Kopienas preču
         zīmi ir jāizvērtē, vienīgi pamatojoties uz šo regulu, kā to interpretē Kopienu tiesas, nevis pamatojoties uz ITSB iepriekšējo
         praksi (skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑304/06 Reber/ITSB – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (“Mozart”), Krājums, II‑1927. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

      99      Šie apsvērumi it īpaši ir piemērojami attiecībā uz paskaidrojumu, ko ITSB pārstāvis, iespējams, ir sniedzis Kopienu tiesā,
         jo vairāk tāpēc, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 40/94 131. panta 4. punktā nostiprināto ITSB Apelāciju padomju prezidenta un locekļu
         neatkarību, tiem nav saistoša ITSB nostāja, ko tas ir paudis procesā Kopienu tiesā.

      100    Tādējādi, pat ja pieņem, ka ITSB pārstāvis patiešām ir sniedzis prasītājas apgalvoto skaidrojumu, Apelāciju padomi tas nesaistīja
         un apstrīdētajā lēmumā šī skaidrojuma noraidīšanas iemesli tai nebija jānorāda.

      101    No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats nav pamatots un tas, tāpat kā prasība kopumā, ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      102    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Kaul GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 25. martā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 6. septembrī. # Good Luck Shipping LLC pret Eiropas Savienības Padomi. # Lieta T-57/12.


Tiesas spriedums 1994. gada 23. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-268/93.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 18. oktobra spriedums.#United States of America pret Christine Nolan.#Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 98/59/EK – Darba ņēmēju aizsardzība – Kolektīvā atlaišana – Piemērošanas joma – Amerikāņu militārās bāzes slēgšana – Darbinieku informēšana un konsultēšanās – Pienākuma konsultēties sākšanās brīdis – Tiesas kompetences neesamība.#Lieta C‑583/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 18. oktobrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 98/59/EK — Darba ņēmēju aizsardzība — Kolektīvā atlaišana — Piemērošanas joma — Amerikāņu militārās bāzes slēgšana — Darbinieku informēšana un konsultēšanās — Pienākuma konsultēties sākšanās brīdis — Tiesas kompetences neesamība”
      Lieta C-583/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 6. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 13. decembrī, tiesvedībā

            United States of America

      pret

            Christine Nolan .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], kas pilda trešās palātas priekšsēdētājas pienākumus, tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Malenovskis [J. Malenovský],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 18. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  C. Nolan vārdā – M. Mullins, QC, un M. De Savorgnani, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Enegren, pārstāvis,

               —

               EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – F. Cloarec un X. Lewis, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 22. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvas 98/59/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV L 225, 16. lpp.) 2. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Amerikas Savienotajām Valstīm un C. Nolan, Apvienotajā Karalistē izvietotas amerikāņu militārās bāzes civilo darbinieci, par pienākumu konsultēties ar personālu pirms atlaišanas, kas noteikts saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesisko regulējumu, ar kuru īstenota Direktīva 98/59.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Saskaņā ar Direktīvas 98/59 preambulas trešo un ceturto apsvērumu:

                        “3)

                        [..] neraugoties uz pieaugošo konverģenci, vēl aizvien saglabājušās atšķirības starp dalībvalstīs spēkā esošajiem nosacījumiem attiecībā uz šādu atlaišanu praktiskajiem priekšdarbiem, norises kārtību un pasākumiem, kas darba ņēmējiem atvieglotu atlaišanas sekas;

                        4)

                        [..] šīs atšķirības var tieši ietekmēt iekšējā tirgus darbību.”

               4

               Šīs direktīvas preambulas sestajā apsvērumā ir norādīts:
               “Eiropas Sociālā harta, ko pieņēma 11 dalībvalstu vai to valdību vadītāji Eiropas Padomes 1989. gada 9. decembra sanāksmē Strasbūrā, inter alia, tās 7. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā [..] nosaka:

                        “7.

                        Iekšējā tirgus izveidei jāved pie darba ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabošanās Eiropas Kopienā [..].”

                  [..]”

               5

               Saskaņā ar Direktīvas 98/59 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu tā neattiecas uz darba ņēmējiem, kas nodarbināti valsts pārvaldes iestādēs vai valsts uzņēmumos, vai – dalībvalstīs, kur šāds jēdziens nav pazīstams, – tiem līdzvērtīgās iestādēs.

               6

               Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvu atlaišanu, tas laikus uzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem, lai panāktu vienošanos.
               2.   Šīs konsultācijas aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas, izmantojot sociālās garantijas, kas, inter alia, vērstas uz palīdzību jauna darba atrašanā vai atlaisto darba ņēmēju pārkvalificēšanos.
               [..]
               3.   Lai darba ņēmēju pārstāvji spētu sagatavot konstruktīvus priekšlikumus, darba devēji konsultēšanās gaitā laicīgi:

                        a)

                        sniedz visu attiecīgo informāciju un

                        b)

                        katrā gadījumā rakstiski paziņo par to:

                                 i)

                                 kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli;

                                 ii)

                                 to darba ņēmēju kategoriju skait[u], ko plānots atlaist;

                                 iii)

                                 to darba ņēmēju skait[u] un kategorijas, ko parasti nodarbina;

                                 iv)

                                 cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu;

                                 v)

                                 kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji, ciktāl valsts tiesību akti un/vai prakse pilnvaro darba devēju par to lemt;

                                 vi)

                                 pēc kādas metodes tiks aprēķināti atlaišanas pabalsti, ja tie atšķiras no tiem, kas izriet no valsts tiesību aktiem un/vai prakses.

                  [..]”

               7

               Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Darba devējs rakstiski paziņo kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu.
               [..]
               Šis paziņojums ietver to visu informāciju, kas attiecas uz plānoto kolektīvo atlaišanu un konsultāciju ar darba ņēmēju pārstāvjiem saskaņā ar 2. pantu, un jo īpaši, kādi ir atlaišanas iemesli, cik darba ņēmēju[..] plānots atlaist, cik darba ņēmēju[..] parasti nodarbina un cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu.
               [..]”

               8

               Direktīvas 98/59 4. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Plānotā kolektīvā atlaišana, par kuru paziņots kompetentajai valsts iestādei, sākas ne agrāk kā 30 dienas pēc 3. panta 1. punktā minētās izziņošanas un neskarot noteikumus, kas reglamentē indivīda tiesības saistībā ar brīdinājumu par atlaišanu.
               Dalībvalstis var pilnvarot kompetento valsts iestādi samazināt šajā punktā paredzēto laikposmu.”

               9

               Saskaņā ar šīs direktīvas 5. pantu tā neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai pieņemt normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem, vai veicināt vai pieļaut darba ņēmējiem labvēlīgāku koplīgumu piemērošanu.

         Apvienotās Karalistes tiesības

               10

               Apvienotajā Karalistē tiek uzskatīts, ka Direktīva 98/59 ir transponēta ar Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992 [1992. gada (konsolidētais) Arodbiedrību un darba attiecību likums] (turpmāk tekstā – “1992. gada likums”).

               11

               Šī likuma 188. pantā par pienākumu konsultēties ir paredzēts:
               “1.   Ja darba devējs 90 dienu vai īsākā laikā vienā uzņēmumā ir paredzējis atlaist 20 vai vairāk darba ņēmējus, darba devējam par šo atlaišanu jākonsultējas ar visām personām, kas likumīgi pārstāv jebkuras personas, kuras var skart ierosinātā atlaišana vai pasākumi, kas tiek noteikti saistībā ar šo atlaišanu.
               1.a   Konsultēšanās jāsāk laicīgi un katrā ziņā:

                        a)

                        ja darba devējs ir paredzējis atlaist 100 vai vairāk darba ņēmējus atbilstoši 1. punktā minētajam – vismaz 90 dienas, un

                        b)

                        vismaz 30 dienas,

                  pirms pirmā atlaišana stājas spēkā.
               [..]
               2.   Konsultēšanās ietver konsultēšanos par to, kā:

                        a)

                        izvairīties no atlaišanas,

                        b)

                        samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un

                        c)

                        mazināt atlaišanas sekas,

                  un darba devējs to veic ar mērķi panākt vienošanos ar darba ņēmēju pārstāvjiem.
               [..]
               [..]
               4.   Konsultēšanās mērķiem darba devējs darba ņēmēju pārstāvjiem rakstveidā paziņo:

                        a)

                        savu priekšlikumu iemeslus,

                        b)

                        to darba ņēmēju skaitu un aprakstu, kurus ir paredzēts atlaist,

                        c)

                        kopējo šī darba devēja attiecīgajā uzņēmumā nodarbināto to darba ņēmēju skaitu, kas atbilst šim aprakstam,

                        d)

                        piedāvāto metodi atlaižamo darba ņēmēju izvēlei,

                        e)

                        piedāvāto metodi atlaišanas īstenošanai, pienācīgi ņemot vērā jebkādu procedūru, par kuru ir vienošanās, tostarp laika posmu, kādā atlaišana ir īstenojama, un

                        f)

                        piedāvāto metodi, lai aprēķinātu atlaišanas pabalstu (kas izmaksājams citādi, nevis atbilstoši pienākumiem, kas noteikti ar jebkādu normatīvu aktu vai saskaņā ar to) darba ņēmējiem, kuri var tikt atlaisti.

                  [..]
               7.   Ja atsevišķā gadījumā pastāv īpaši apstākļi, kuru dēļ darba devējam saprātīgu iemeslu dēļ nav iespējams ievērot 1.a, 2. un 4. punktā paredzētās prasības, viņam cik vien iespējams ir jāveic visas darbības minētās prasības ievērošanai, ciktāl tas ir saprātīgā mērā praktiski šādos apstākļos. [..]”

         Pamattiesvedība un prejudiciālais jautājums

               12

               Amerikāņu militārajā bāzē Reserved Storage Activity (turpmāk tekstā – “RSA militārā bāze”), kas atradās Haitā [Hythe] (Apvienotā Karaliste) un kurā tika laboti ūdens transporta līdzekļi un citas iekārtas, bija nodarbināti aptuveni 200 civilie darbinieki. Šo personālu pārstāvēja Local National Executive Council [Vietējā valsts izpildpadome].

               13

               Pēc audita, kurš 2006. gada sākumā tika veikts par šīs militārās bāzes darbību, 2006. gada 13. martā tika izdots ziņojums, no kura izrietēja, ka ir pieņemts lēmums par minētās bāzes slēgšanu. Šajā lēmumā, kuru Amerikas Savienotajās Valstīs bija pieņēmis Secretary of the US Army [ASV armijas valsts sekretārs] un apstiprinājis Secretary of Defense (aizsardzības valsts sekretārs), bija paredzēts, ka RSA militārās bāzes darbība tiks izbeigta 2006. gada septembra beigās.

               14

               2006. gada aprīļa sākumā Amerikas valsts iestādes minēto lēmumu neoficiāli darīja zināmu Apvienotās Karalistes militārajām iestādēm. Par RSA militārās bāzes slēgšanu ar masu mediju starpniecību publiski tika paziņots 2006. gada 21. aprīlī. 2006. gada 9. maijā Apvienotās Karalistes valdība oficiāli tika informēta par to, ka šī bāze tai tiks atdota 2006. gada 30. septembrī.

               15

               2006. gada jūnijā Amerikas valsts iestādes Local National Executive Council pārstāvjiem iesniedza ziņojumu, norādot, ka ir jāatlaiž visi minētās bāzes personāla locekļi. 2006. gada 14. jūnija sanāksmes laikā Amerikas valsts iestādes šai pārstāvības iestādei norādīja, ka viņi par konsultāciju sākuma datumu uzskata 2006. gada 5. jūniju.

               16

               Oficiālais lēmums par darba līgumu izbeigšanu tika pieņemts amerikāņu armijas Eiropas ģenerālštābā (USAEUR), kas atrodas Manheimā (Vācija). Brīdinājumi par atlaišanu tika nosūtīti 2006. gada 30. jūnijā, kā darba tiesisko attiecību beigu datumu norādot 2006. gada 29. vai 30. septembri.

               17

                  C. Nolan uzsāka tiesvedību pret Amerikas Savienotajām Valstīm Southampton Employment Tribunal [Sauthemptonas Darba tiesā], norādot, ka tās nav konsultējušās ar personāla pārstāvjiem. Ar spriedumu par atbildību (“liability judgment”) šī tiesa konstatēja trūkumus attiecībā uz konsultēšanos ar minētajiem pārstāvjiem un apmierināja C. Nolan prasību. Ar spriedumu par atlīdzinājumu (“remedy judgment”) minētā tiesa noteica aizsardzības pasākumu, kas attiecas uz visām personām, kuras 2006. gada 29. jūnijā bija Apvienotās Karalistes pastāvīgie iedzīvotāji un RSA militārās bāzes civilā personāla locekļi.

               18

               Amerikas Savienotās Valstis iesniedza apelācijas sūdzību Employment Appeal Tribunal [Darba lietu apelācijas tiesa], kura būtībā apstiprināja pirmās instances nolēmumus.

               19

               Amerikas Savienotās Valstis vērsās Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kura, uzskatot, ka tai nolēmuma pieņemšanai ir nepieciešama Direktīvas 98/59 noteikumu interpretācija, nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai darba devēja pienākums konsultēties par kolektīvo atlaišanu atbilstoši Direktīvai 98/59 rodas [..] brīdī, kad darba devējs paredz, bet vēl nav pieņēmis stratēģisku vai operatīvu lēmumu, kas paredzami vai neizbēgami radīs kolektīvu atlaišanu, vai [..] tikai brīdī, kad šāds lēmums ir faktiski pieņemts un darba devējs tad plāno veikt no tā izrietošo atlaišanu?”

         Par Tiesas kompetenci

         Tiesai iesniegtie apsvērumi

               20

               Tiesa lūdza lietas dalībniekiem pamattiesvedībā, Apvienotās Karalistes valdībai, Eiropas Komisijai un EBTA Uzraudzības iestādei rakstveidā paust savu viedokli par to, vai tādai atlaišanai, kāda tiek aplūkota pamatlietā, ar kuru tiek izbeigtas darba tiesiskās attiecības starp Apvienotās Karalistes pastāvīgo iedzīvotāju un trešo valsti, šajā gadījumā – Amerikas Savienotajām Valstīm, ir piemērojama Direktīva 98/59, īpaši ņemot vērā tās 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu.

               21

               Atbildot uz šo jautājumu, C. Nolan norāda, ka Apvienotā Karaliste, transponējot Direktīvu 98/59, valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru ir transponēta [šī direktīva], ir iekļāvusi darba ņēmējus, kurus nodarbina ārvalstis, tostarp Amerikas Savienotās Valstis. Tādējādi šiem darba ņēmējiem esot piemērojams šis valsts tiesiskais regulējums neatkarīgi no tā, vai viņi ir pieskaitāmi darba ņēmēju kategorijai, kuri ar Direktīvas 98/59 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir izslēgti no tās piemērošanas jomas.

               22

                  C. Nolan, atsaucoties uz 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-28/95 Leur-Bloem (Recueil, I-4161. lpp.) un 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-43/00 Andersen og Jensen (Recueil, I-379. lpp.), uzskata, ka, ņemot vērā, ka Apvienotās Karalistes likumdevējs, transponējot šo direktīvu valsts tiesībās, ir izvēlējies pielīdzināt savu valsts tiesisko regulējumu Savienības tiesībām, Tiesai ir kompetence interpretēt Direktīvu 98/59, pat ja šo situāciju Savienības tiesības tieši neregulē.

               23

                  C. Nolan atgādina, ka pamatlietas jutīgos aspektus ir atzinušas valsts tiesas, ka Amerikas Savienotās Valstis nav atsaukušās uz to kā valsts, kuras darbības nevar tikt apstrīdētas tiesā, imunitāti un ka tās nav atsaukušās uz aizsardzības “īpašajiem apstākļiem” 1992. gada likuma 188. panta 7. punkta izpratnē. Pakārtoti viņa piebilst, ka viņas darba tiesiskās attiecībās nekādā gadījumā nav izslēgtas no Direktīvas 98/59 piemērošanas jomas, jo viņu nav nodarbinājusi “valsts pārvaldes iestāde vai valsts uzņēmums” un pamattiesvedībā nekad neesot ticis apgalvots, ka tas tā būtu.

               24

               Amerikas Savienotās Valstis norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Direktīvas 98/59 preambulas ceturto un sesto apsvērumu tā attiecas uz iekšējā tirgus darbību un, otrkārt, ka no šīs direktīvas 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta skaidri izriet, ka tā neattiecas uz visiem atlaišanas gadījumiem. Tās uzskata, ka Direktīvas 98/59 vai valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru transponēta šī direktīva, piemērošana pamatlietā neatbilstot skaidrajam minētās direktīvas formulējumam, kā arī starptautisko publisko tiesību principiem, tostarp jus imperii principam un “valstu pieklājības” (“comity of nations”) principam.

               25

               Tādējādi Amerikas Savienotās Valstis uzskata, ka tādai atlaišanai, kāda tiek aplūkota pamatlietā, ņemot vērā, ka šīs atlaišanas pamatā ir stratēģisks lēmums par militārās bāzes slēgšanu, kuru ir pieņēmusi suverēna valsts, nav piemērojama Direktīva 98/59.

               26

               Komisija apšauba Direktīvas 98/59 piemērojamību šajā gadījumā, jo C. Nolan darba devējs bija Amerikas Savienoto Valstu armija – suverēnas valsts struktūrvienība. Tomēr tā norāda, ka militāras bāzes slēgšanai attiecībā uz tās civilo personālu var būt tādas pašas sekas kā lēmumam slēgt komercuzņēmumu.

               27

               Komisija uzskata, ka darba ņēmēju tiesību aizsardzības jomā, ievērojot intereses veidot vienotu pieeju, Direktīva 98/59 un Padomes 2001. gada 12. marta Direktīva 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 82, 16. lpp.) būtu jāinterpretē tādējādi, ka tām ir vienādas piemērošanas jomas. Atsaucoties uz Direktīvas 2001/23, ar kuru tiek atcelta Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.), 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu un 2011. gada 6. septembra spriedumu lietā C-108/10 Scattolon (Krājums, I-7491. lpp., 56. un 57. punkts), Komisija norāda, ka gan Direktīva 98/59, gan Direktīva 2001/23 ir piemērojamas valsts uzņēmumiem, kas iesaistīti saimnieciskā darbībā, savukārt tās nav piemērojamas valsts pārvaldes iestāžu veiktai administratīvai pārkārtošanai, nedz arī administratīvo funkciju pārdalei starp valsts pārvaldes iestādēm.

               28

               Komisija norāda, ka Amerikas Savienotās Valstis nolēma slēgt RSA militāro bāzi un atlaist vietējo civilo personālu, kurš tajā strādāja, galvenokārt stratēģisku iemeslu dēļ. Tā kā šī atlaišana ir valsts iestādes darbība, kuras pamatā ir administratīva pārkārtošana, tā uzskata, ka Direktīvā 98/59 paredzēto aizsardzību nav iespējams paplašināt uz attiecīgajiem darbiniekiem, pat ja varētu tikt uzskatīts, ka viņi veica saimniecisku darbību. No tā Komisija secina, ka pamatlietā aplūkojamajai atlaišanai Direktīva 98/59 nav piemērojama.

               29

               EBTA Uzraudzības iestāde norāda, ka Employment Appeal Tribunal uzskatīja, ka Apvienotā Karaliste ir izvēlējusies transponēt Direktīvu 98/59, [no tās piemērošanas jomas] neizslēdzot darba ņēmējus, kuri tiek nodarbināti valsts pārvaldes iestādēs vai valsts uzņēmumos, kas norādīti šīs direktīvas 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, un atgādina, ka lielu skaitu lietu par tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta minētā direktīva, ir ierosinājušas arodbiedrības, kuras pārstāv darba ņēmējus, kuri ir nodarbināti administrācijā vai valsts uzņēmumos. EBTA Uzraudzības iestāde piebilst, ka iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka advokāts, kurš pārstāv Amerikas Savienotās Valstis, ir piekritis, ka Direktīvas 98/59 piemērošanas jomas ierobežojums, kas ir paredzēts tās 1. panta 2. punktā, neattiecas uz darba ņēmējiem, kurus nodarbina suverēna ārvalsts.

               30

               EBTA Uzraudzības iestāde uzskata, ka Direktīvas 98/59 1. panta 2. punktu ir iespējams saprast tādējādi, ka tajā atsauce ir sniegta tikai uz dalībvalstu valsts pārvaldes iestādēm un valsts uzņēmumiem un ka tādējādi šis piemērošanas jomas ierobežojums nav piemērojams trešo valstu pārvaldes iestādēm un valsts uzņēmumiem. Šādas pieejas pamatā esot likumsakarība, no kuras izrietot, ka, ja dalībvalstis nodrošina publisko tiesību darbiniekiem aizsardzību, kas ir līdzvērtīga Direktīvā 98/59 paredzētajai aizsardzībai, tas tā noteikti nav, ja šādu aizsardzību līdzīgos apstākļos nodrošina trešo valstu tiesības.

               31

               Turklāt EBTA Uzraudzības iestāde uzskata, ka no 1990. gada 18. oktobra sprieduma apvienotajās lietās C-297/88 un C-197/89 Dzodzi (Recueil, I-3763. lpp., 36. un 37. punkts) izriet, ka šajā gadījumā Tiesai patiešām ir kompetence lemt prejudiciālā nolēmuma procedūrā, jo Apvienotās Karalistes likumdevējs, izmantojot valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir transponēta šī direktīva, piemēro Direktīvu 98/59 darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti valsts pārvaldes iestādēs, tādējādi principā tiem nodrošinot tādu pašu aizsardzību, kāda ir privātajā nozarē strādājošajiem. Šādos apstākļos EBTA Uzraudzības iestāde uzskata, ka pamatlietā aplūkotajai atlaišanai ir piemērojama Direktīva 98/59 un ka, pat ja šai atlaišanai šī direktīva nebūtu piemērojama, Tiesai, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, būtu jāsniedz atbilde uz uzdoto jautājumu par minētās direktīvas interpretāciju.

         Tiesas vērtējums

               32

               Lai sniegtu atbildi uz jautājumu par to, vai tādai atlaišanai, kāda tiek aplūkota pamatlietā, kuras rezultātā tiek izbeigtas darba tiesiskās attiecības starp dalībvalsts pastāvīgo iedzīvotāju un trešo valsti, tāpēc ka tiek slēgta militārā bāze, kura pieder šai trešajai valstij un kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, ir piemērojama Direktīva 98/59, pirmkārt, ir jāinterpretē šīs direktīvas 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta formulējums.

               33

               Saskaņā ar šo tiesību normu, kurā ir paredzēti gadījumi, kas ir izslēgti no Direktīvas 98/59 piemērošanas jomas, tā nav piemērojama darba ņēmējiem, kuri nodarbināti valsts pārvaldes iestādēs vai valsts uzņēmumos, vai – dalībvalstīs, kur šāds jēdziens nav pazīstams, – tiem līdzvērtīgās iestādēs nodarbinātiem darba ņēmējiem.

               34

               Ņemot vērā, ka bruņotie spēki ir uzskatāmi par valsts pārvaldes iestādi vai līdzvērtīgu iestādi, no Direktīvas 98/59 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta formulējuma skaidri izriet, ka uz militārās bāzes civilo personālu attiecas šajā tiesību normā paredzētais izņēmums.

               35

               Otrkārt, ir jānorāda, ka šādu vērtējumu apstiprina šīs direktīvas mērķis un struktūra.

               36

               Šajā saistībā ir jāatgādina, ka pirms Direktīvas 98/59 bija spēkā Padomes 1975. gada 17. februāra Direktīva 75/129/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV L 48, 29. lpp.) un ka viena no Direktīvas 98/59 funkcijām tostarp bija šīs direktīvas kodifikācija.

               37

               Ar Direktīvu 75/129 saistītā likumdošanas procesa laikā Komisija savā 1972. gada 8. novembra priekšlikumā Padomei par direktīvu par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu [COM(72) 1400] norādīja uz apstākļiem, kuru dēļ ir nepieciešams tiesiskais regulējums šajā jomā. Komisija konstatēja, ka būtiskas atšķirības darba ņēmēju aizsardzībā atlaišanas gadījumā tieši ietekmē kopējā tirgus darbību, jo tās rada nevienlīdzīgus konkurences apstākļus, kas ietekmē uzņēmumus, kad tiem ir jāparedz darba vietu izveide.

               38

               Turklāt ir jānorāda, ka Direktīva 98/59 tika pieņemta, balstoties uz EK līguma 100. pantu (vēlāk – EKL 94. pants), tādējādi ļaujot tuvināt dalībvalstu tiesisko regulējumu, kas tieši iespaido kopējā (iekšējā) tirgus izveidi vai darbību.

               39

               Tāpat attiecībā uz Direktīvas 98/59 mērķi ir jānorāda, ka no tās preambulas ceturtā un sestā apsvēruma izriet, ka šīs direktīvas mērķis ir uzlabot darba ņēmēju aizsardzību un iekšējā tirgus darbību.

               40

               Tādējādi ir jākonstatē, ka Direktīva 98/59 ietilpst ar iekšējo tirgu saistītajā tiesiskajā regulējumā.

               41

               Lai arī bruņoto spēku lielumam un darbībai, protams, ir ietekme uz nodarbinātības situāciju attiecīgajā dalībvalstī, tiem turpretī nav ar iekšējo tirgu vai konkurenci starp uzņēmumiem saistītu faktoru. Kā Tiesa jau ir nospriedusi, no saimnieciskās darbības kvalifikācijas principā ir izslēgtas darbības, kas, kā tas ir valsts aizsardzības gadījumā, attiecas uz publiskās varas pilnvaru īstenošanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Scattolon, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Kas attiecas uz EBTA Uzraudzības iestādes viedokli, ka Direktīvas 98/59 1. panta 2. punktu ir iespējams saprast tādējādi, ka tas attiecas tikai uz dalībvalstu, nevis trešo valstu valsts pārvaldes iestādēm, pietiek norādīt, ka šīs tiesību normas formulējumā nekur nav norādes uz šādām atšķirībām starp dalībvalstīm un trešajām valstīm.

               43

               Tādējādi ir jāuzskata, ka saskaņā ar Direktīvas 98/59 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto izslēgšanu militārās bāzes personāla atlaišana katrā ziņā neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā neatkarīgi no tā, vai runa ir vai nav par trešajai valstij piederošu militāro bāzi. Šādos apstākļos nav īpaši jāņem vērā apstāklis, ka šajā gadījumā runa ir par militāro bāzi, kas pieder trešajai valstij – šis jautājums ir saistīts ar starptautiskajām tiesībām (šajā ziņā saistībā ar trešās valsts vēstniecības personāla nodarbināšanu skat. 2012. gada 19. jūlija spriedumu lietā C-154/11 Mahamdia, 54.–56. punkts).

               44

                  C. Nolan un EBTA Uzraudzības iestāde uzskata, ka, pat ja pamatlietā aplūkotajai situācijai nav piemērojama Direktīva 98/59, Tiesai šajā gadījumā, ņemot vērā, ka valsts likumdevējs darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti valsts pārvaldes iestādēs, šo direktīvu piemēro, izmantojot valsts tiesisko regulējumu, ar kuru tā ir transponēta, ir kompetence lemt saistībā ar prejudiciālā nolēmuma procedūru.

               45

               Tiesa vairākkārt ir atzīta par kompetentu lemt par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuri attiecas uz Savienības tiesību normām, situācijās, kurās pamatlietas fakti neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, bet kurās tomēr šīs Savienības normas ir kļuvušas piemērojamas valsts tiesību dēļ, kurās ir atsauce uz Savienības tiesību normu saturu (šajā ziņā skat. 2011. gada 21. decembra spriedumu lietā C-482/10 Cicala, Krājums, I-14139. lpp., 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

               46

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja risinājumiem, kurus tie sniedz situācijām, uz kurām neattiecas attiecīgā Savienības tiesību akta piemērošanas joma, ar valsts tiesību aktu tiek panākts tāds pats risinājums, kāds ir panākts minētajā tiesību aktā, pastāv zināma Savienības interese, lai nolūkā izvairīties no turpmākām atšķirībām interpretācijā normām, kuras ir pārņemtas no šī tiesību akta, tiktu sniegta vienota interpretācija (šajā ziņā skat. 2011. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-310/10 Agafiţei u.c., Krājums, I-5989. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               47

               Tādējādi Tiesas veiktu Savienības tiesību normu interpretāciju situācijās, kuras nav to piemērošanas jomā, pamato tas, ka ar valsts tiesībām, lai tiktu nodrošināta vienāda attieksme iekšējās situācijās un situācijās, kuras ir reglamentētas Savienības tiesībās, šīs tiesību normas ir padarītas tieši un bez nosacījumiem piemērojamas šādās situācijās (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Cicala, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               48

               Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai, pamatojoties uz to, ka no pietiekami precīzām norādēm izrietot, ka Direktīvas 98/59 normas situācijām, kādas ir aplūkotas šajā lietā, kam nav piemērojama šī direktīva, tieši un bez nosacījumiem ir kļuvušas piemērojamas, izmantojot valsts tiesības, Tiesai ir jāsniedz minētās direktīvas interpretācija pamatlietā.

               49

               Šajā saistībā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, ja Amerikas Savienotās Valstis būtu pieņēmušas lēmumu pamatlietas sākotnējā posmā, tās būtu varējušas atsaukties uz savu kā suverēnas valsts imunitāti un izvairīties no procedūras pamatlietā.

               50

               Jāpiebilst, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar 1992. gada likuma 188. panta 7. punktu trešajai valstij ir iespēja norādīt uz “īpašiem apstākļiem” (“special circumstances”), kuru dēļ šai trešajai valstij nav jāveic obligātās konsultācijas kolektīvās atlaišanas gadījumā atbilstoši 1992. gada likuma 188. panta 1.a, 2. un 4. punktam.

               51

               No tā izriet, ka lietas materiālos nav pietiekami precīzu norāžu par to, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, valsts tiesībās automātiski tiktu padarīti par piemērojamiem Direktīvā 98/59 iekļautie risinājumi.

               52

               Tādējādi nevar tikt uzskatīts, ka uzdotajā jautājumā minētās Direktīvas 98/59 tiesību normas valsts tiesību aktos pašas par sevi būtu atzītas par tieši un bez nosacījumiem piemērojamām tādā situācijā, kāda ir pamatlietā.

               53

               Protams, Savienības interesēs ir uzraudzīt Savienības tiesību normas un valsts tiesību normu, ar kurām tās tiek transponētas un padarītas pieejamas ārpus šī akta piemērošanas jomas, interpretācijas vienveidību.

               54

               Tomēr tā tas nav gadījumā, ja, kā tas ir pamatlietā, Savienības tiesību aktā ir skaidri noteikti gadījumi, kas ir izslēgti no tā piemērošanas jomas.

               55

               Ja Savienības likumdevējs nepārprotami nosaka, ka viņa pieņemtais tiesību akts nav piemērojams precīzi noteiktā jomā, vismaz līdz brīdim, kad, iespējams, tiks pieņemti jauni Savienības noteikumi, tas noraida mērķi vienādi interpretēt un piemērot tiesību normas šajā izslēdzamajā jomā.

               56

               Attiecīgi nevar tikt apstiprināts vai prezumēts, ka pastāv Savienības intereses, lai jomā, kuru Savienības likumdevējs ir izslēdzis no viņa pieņemtā tiesību akta piemērošanas jomas, tiktu veikta vienveidīga šī tiesību akta noteikumu interpretācija.

               57

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ņemot vērā Court of Appeal uzdotā jautājuma priekšmetu, Tiesa nav kompetenta atbildēt uz šo jautājumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               58

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Eiropas Savienības Tiesa nav kompetenta atbildēt uz jautājumu, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

                     (Apvienotā Karaliste) uzdevusi ar 2010. gada 6. decembra lēmumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1983. gada 7. jūnijā. # SA Musique Diffusion française un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Apvienotās lietas 100 līdz 103/80.