title: Lieta C-455/18 P: Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 12. jūlijā Oliver Spieker iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 8. maija rīkojumu lietā T-92/18 Oliver Spieker/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/18

      Apelācijas sūdzība, ko 2018. gada 12. jūlijāOliver Spieker iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2018. gada 8. maija rīkojumu lietā T-92/18 Oliver Spieker/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs
      (Lieta C-455/18 P)
      (2021/C 35/23)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Oliver Spieker (pārstāvji: A. Schönfleisch, O. Spieker, M. Alber, N. Willich, advokāti)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 8. maija rīkojumu lietā T-92/18 Spieker/EUIPO (“Science for a better skin”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas ceturtās padomes 2017. gada 12. decembra lēmumu lietā R 067/2017-4, ar ko tika noraidīta apelācijas sūdzība, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza atcelt atbildētāja nodaļas [pārbaudītāja] 2017. gada 20. marta lēmumu;

                  —

                  atcelt Apelācijas ceturtās padomes 2017. gada 12. decembra lēmumu lietā R 067/2017-4;

                  —

                  piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp nepieciešamos izdevumus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam ir radušies procesā Apelācijas ceturtajā padomē un tiesvedībā Vispārējā tiesā.

            Eiropas Savienības Tiesa (astotā palāta) ar 2020. gada 8. decembra rīkojumu noraidīja apelācijas sūdzību un nosprieda, ka lietas dalībniece, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-259/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 11. jūnijā João Miguel Barata iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2020. gada 2. aprīļa spriedumu lietā T-81/18 Barata/Parlaments

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/18

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 11. jūnijāJoão Miguel Barata iesniedza par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2020. gada 2. aprīļa spriedumu lietā T-81/18 Barata/Parlaments
      (Lieta C-259/20 P)
      (2021/C 35/24)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: João Miguel Barata (pārstāvji: G. Pandey, avocat, D. Rovetta, avocat, V. Villante, avvocato)

         Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Parlaments
      Ar 2020. gada 3. decembra rīkojumu Tiesa (sestā palāta) nolēma apelācijas sūdzību noraidīt kā daļēji acīmredzami nepieņemamu un daļēji acīmredzami nepamatotu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.


title: Lieta C-307/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 9. jūlijā Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-445/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/19

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 9. jūlijāPeek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-445/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
      (Lieta C-307/20 P)
      (2021/C 35/25)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (pārstāvji: P. Lange, A. Auler, M. Wenz, C. Möller, Rechtsanwälte)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

      Ar 2020. gada 29. oktobra rīkojumu Eiropas Savienības Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) atzina apelācijas sūdzību par nepieļaujamu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-308/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 9. jūlijā Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-535/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/19

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 9. jūlijāPeek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-535/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
      (Lieta C-308/20 P)
      (2021/C 35/26)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (pārstāvji: P. Lange, A. Auler, M. Wenz, C. Möller, Rechtsanwälte)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

      Ar 2020. gada 29. oktobra rīkojumu Eiropas Savienības Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) atzina apelācijas sūdzību par nepieļaujamu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-309/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 9. jūlijā Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-445/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/19

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 9. jūlijāPeek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-445/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
      (Lieta C-309/20 P)
      (2021/C 35/27)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (pārstāvji: P. Lange, A. Auler, M. Wenz, C. Möller, advokāti)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

      Ar 2020. gada 29. oktobra rīkojumu Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) atzina apelācijas sūdzību par nepieļaujamu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-310/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 10. jūlijā Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-446/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/20

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 10. jūlijāPeek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-446/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
      (Lieta C-310/20 P)
      (2021/C 35/28)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (pārstāvji: P. Lange, A. Auler, M. Wenz, C. Möller, Rechtsanwälte)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

      Ar 2020. gada 29. oktobra rīkojumu Eiropas Savienības Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) atzina apelācijas sūdzību par nepieļaujamu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-311/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 10. jūlijā Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T–444/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/20

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 10. jūlijāPeek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T–444/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
      (Lieta C-311/20 P)
      (2021/C 35/29)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (pārstāvji: P. Lange, A. Auler, M. Wenz, C. Möller, advokāti)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

      Ar 2020. gada 29. oktobra rīkojumu Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) nolēma, ka apelācijas sūdzība nav pieļaujama un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-312/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 10. jūlijā Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-535/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/20

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 10. jūlijāPeek & Cloppenburg KG, Düsseldorf iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 13. maija spriedumu lietā T-535/18 Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
      (Lieta C-312/20 P)
      (2021/C 35/30)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (pārstāvji: P. Lange, A. Auler, M. Wenz, C. Möller, advokāti)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

      Ar 2020. gada 29. oktobra rīkojumu Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) nolēma, ka apelācijas sūdzība nav atzīstama par pieļaujamu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-400/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 21. augustā Dermavita Co. Ltd iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2020. gada 25. jūnija spriedumu lietā T-104/19 – Allergan Holdings France (“JUVÉDERM”)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/21

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 21. augustāDermavita Co. Ltd iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2020. gada 25. jūnija spriedumu lietā T-104/19 – Allergan Holdings France (“JUVÉDERM”)
      (Lieta C-400/20 P)
      (2021/C 35/32)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Dermavita Co. Ltd (pārstāvis: D. Todorov, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Allergan Holdings France

      Ar 2020. gada 3. decembra rīkojumu Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) nolēma, ka apelācijas sūdzība nav atzīstama par pieļaujamu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lieta C-465/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 25. septembrī Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta paplašinātā sastāvā) 2020. gada 15. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-778/16 un T-892/16, Īrija u.c./Komisija

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/22

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 25. septembrī Eiropas Komisija iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta paplašinātā sastāvā) 2020. gada 15. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-778/16 un T-892/16, Īrija u.c./Komisija
      (Lieta C-465/20 P)
      (2021/C 35/33)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji: L. Flynn, P.-J. Loewenthal un F. Tomat)

         Pārējie lietas dalībnieki: Īrija, Apple Sales International (ASI), Apple Operations Europe (AOE), Luksemburgas Lielhercogiste, Polijas Republika, EBTA Uzraudzības iestāde

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                  —

                  noraidīt pirmo līdz ceturto un astoto pamatu lietā T-778/16 un pirmo līdz piekto, astoto un četrpadsmito pamatu lietā T-892/16;

                  —

                  nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā pārskatītu vēl nevērtētos pamatus, un

                  —

                  atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Komisija izvirza divus apelācijas pamatus.
      Pirmais apelācijas pamats: noraidot Lēmumā (1) galvenokārt izdarīto konstatējumu par priekšrocības esamību, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas. Šim pamatam ir trīs daļas.

                  —

                  Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 125., 183.–187., 228., 242., 243. un 249. punktā Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi Lēmumu, secinot, ka galvenokārt izdarītais atzinums par priekšrocības esamību ir balstīts tikai uz darbinieku un fiziskās klātbūtnes neesamību ASI un AOE galveno biroju vietā, un nemēģinot pierādīt, ka ASI un AOE Īrijas filiāles faktiski pilda funkcijas, kas pamato Apple intelektuālā īpašuma licenču piedēvēšanu šīm filiālēm. Lēmuma 281.–305. apsvērumā esot analizētas faktiskās funkcijas, ko pilda gan galvenie biroji, gan Īrijas filiāles, lai pamatotu Apple intelektuālā īpašuma licenču piedēvēšanu šīm Īrijas filiālēm. Tas, ka Vispārējā tiesa nav pienācīgi ņēmusi vērā Lēmuma struktūru un saturu un skaidrojumus Komisijas rakstveida apsvērumos par funkcijām, ko pilda galvenie biroji un Īrijas filiāles, esot procedūras pārkāpums. Vispārējās tiesas nākamajam atzinumam sprieduma 268.–283., 286. un 287. punktā, ka Lēmumā ir izvērtētas funkcijas, ko pildījušas Īrijas filiāles, attaisnojot Apple intelektuālā īpašuma licenču piedēvēšanu tām, esot pretrunīgs pamatojums, kas esot pielīdzināms pamatojuma nenorādīšanai.

                  —

                  Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 267., 269., 273., 274., 275., 277., 281., 283., 298.–302. punktā Vispārējā tiesa esot pārkāpusi atsevišķas vienības pieeju un nesaistītu uzņēmumu darījuma principu, kas esot LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums un/vai valsts tiesību sagrozīšana, tādēļ, ka tā atsaucās uz Apple Inc. pildāmām funkcijām, lai noraidītu to, ka ar Lēmumu Apple intelektuālā īpašuma licences ir piedēvētas Īrijas filiālēm. Tas, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā skaidrojumus, kas sniegti Lēmuma 308.–318. apsvērumā un Komisijas rakstveida apsvērumos, par to, kādēļ Apple Inc. pildītām funkcijām nav nozīmes, piedēvējot peļņu ASI un AOE, esot procedūras pārkāpums un pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde.

                  —

                  Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 301. un 303.–309. punktā Vispārējā tiesa esot pārkāpusi atsevišķas vienības pieeju un nesaistītu uzņēmumu darījuma principu, kas esot LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums un/vai valsts tiesību sagrozīšana, tādēļ, ka tā ir atzinusi, ka formālas darbības, ko veikuši ASI un AOE vadītāji, ir funkcijas, ko ir pildījuši to galvenie biroji saistībā ar Apple intelektuāla īpašuma licencēm. Tas, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā Komisijas skaidrojumus Lēmumā un tās rakstveida apsvērumos par to, kādēļ šie akti nav funkcijas, ko būtu pildījuši galvenie biroji, atsevišķas vienības pieejas un nesaistītu uzņēmumu darījuma principa piemērošanai, esot procedūras pārkāpums un pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde. Tas, ka sava konstatējuma pamatojumam Vispārējā tiesa ir atsaukusies un nepieņemamu pierādījumu, esot procedūras pārkāpums.

            Otrais apelācijas pamats: noraidot Lēmumā pakārtoti izdarīto konstatējumu par priekšrocības esamību, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas. Šim pamatam ir trīs daļas.

                  —

                  Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 349., 416., 434. un 435. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot noteikumus par pierādījumu standartu, kas Komisijai ir jāievēro, lai pierādītu priekšrocības esamību.

                  —

                  Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 315.–481. punktā Vispārējā tiesa esot pārkāpusi procedūru, kad tā, lai noraidītu pakārtoti izdarīto konstatējumu par priekšrocības esamību, pamatojās uz argumentiem, ko pieteikumos pirmajā instancē nebija izvirzījusi ne Īrija, ne ASI/AOE.

                  —

                  Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 315.–481. punktā Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi Lēmumu un pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu un/vai sagrozījusi valsts tiesības, secinot, ka Lēmumā nav pierādīta priekšrocības esamība, pamatojoties uz tajā pakārtoti norādīto argumentāciju.

         (1)  Komisijas Lēmums (ES) 2017/1283 (2016. gada 30. augusts) par valsts atbalstu SA.38373 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2014/CP), ko Īrija īstenojusi attiecībā uz Apple (OV 2017, L 187, 1. lpp.).


title: Lieta C-502/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 5. oktobrī iesniedza Cour d'appel de Mons (Beļģija) – TP/Institut des Experts en Automobiles

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 5. oktobrī iesniedza Cour d'appel de Mons (Beļģija) – TP/Institut des Experts en Automobiles

      (Lieta C-502/20)
      (2021/C 35/34)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Cour d'appel de Mons

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: TP

         Atbildētājs: Institut des Experts en Automobiles

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Beļģijas 2007. gada 15. maija Likuma par automobiļu nozares eksperta profesijas atzīšanu un aizsardzību 5. panta [1. punkta 2. apakšpunkta] b) punkts un 6. pants, skatot tos kopsakarā ar 2008. gada 12. februāra Likumu, ar kuru nosaka ES profesionālo kvalifikāciju atzīšanas vispārējo kārtību, it īpaši tā 6., 8. un 9. pantu, var tikt interpretēti tādējādi, ka pakalpojuma sniedzējs, kurš pārceļ savu uzņēmējdarbības vietu uz citu dalībvalsti, pēc šīs pārcelšanas savā izcelsmes valstī, proti, Beļģijā, nevar reģistrēties Institut des Experts en Automobiles [Automobiļu nozares ekspertu institūta] (IEA) īslaicīgo un gadījuma rakstura pakalpojumu reģistrā, lai šajā valstī veiktu īslaicīgu un gadījuma rakstura darbību? Vai šāda interpretācija atbilst Savienības tiesībās atzītajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību?

                  2)

                  Vai Beļģijas 2007. gada 15. maija Likuma par automobiļu nozares eksperta profesijas atzīšanu un aizsardzību 5. panta [1. punkta 2. apakšpunkta] b) punkts un 6. pants, skatot tos kopsakarā ar 2008. gada 12. februāra Likumu, ar kuru nosaka ES profesionālo kvalifikāciju atzīšanas vispārējo kārtību, it īpaši tā 6., 8. un 9. pantu, kuri interpretēti tādējādi, ka īslaicīgas un pagaidu rakstura darbības jēdziens izslēdz iespēju pakalpojuma sniedzējam, kurš veic uzņēmējdarbību izcelsmes dalībvalstī, sniegt pakalpojumus saņemošajā dalībvalstī, ja tie zināmā mērā atkārtojas, bet nav regulāri, vai neļauj pakalpojuma sniedzējam tur izveidot noteiktu infrastruktūru, atbilst iepriekš minētajiem Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (1) noteikumiem?

         (1)  OV 2005, L 255, 22. lpp.


title: Lieta C-522/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 19. oktobrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – OE/VY

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/24

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 19. oktobrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – OE/VY
      (Lieta C-522/20)
      (2021/C 35/36)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberster Gerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: OE

         Atbildētāja: VY

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (1) 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta sestais ievilkums ir pretrunā LESD 18. pantā noteiktajam diskriminācijas aizlieguma principam, jo šajā tiesību normā atkarībā no prasītāja valstspiederības kā dzīvesvietas valsts tiesu jurisdikcijas nosacījums ir paredzēts īsāks prasītāja uzturēšanās ilgums nekā Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta piektajā ievilkumā?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šāds diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpums nozīmē, ka atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta piektā ievilkuma pamatnoteikumam visiem prasītājiem, lai varētu atsaukties uz dzīvesvietas tiesu jurisdikciju, neatkarīgi no viņu valstspiederības ir jāievēro 12 mēnešu uzturēšanās ilguma nosacījums vai arī uz visiem prasītājiem attiecas sešu mēnešu uzturēšanās ilguma nosacījums?

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.).


title: Lieta C-525/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 19. oktobrī iesniedza Conseil d’État (Francija) – Association France Nature Environnement/Premier ministre un Ministre de la Transition écologique et solidaire

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/25

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 19. oktobrī iesniedza Conseil d’État (Francija) – Association France Nature Environnement/Premier ministre un Ministre de la Transition écologique et solidaire

      (Lieta C-525/20)
      (2021/C 35/37)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Conseil d’État

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Association France Nature Environnement/

         Atbildētāji: Premier ministre un Ministre de la Transition écologique et solidaire

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/60/EK (2000. gada 23. oktobris), ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (1), 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm ir atļauts, saskaņojot programmu vai projektu, neņemt vērā šīs programmas vai projekta īslaicīgu ietekmi uz virszemes ūdeņu stāvokli īsākā laika posmā bez sekām ilgtermiņā?

                  2)

                  Apstiprinošas atbildes gadījumā – kādi nosacījumi šīm programmām un projektiem būtu jāizpilda Direktīvas 4. panta un it īpaši tā 6. un 7. punkta izpratnē?

         (1)  OV L 327, 1. lpp.


title: Lieta C-559/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 26. oktobrī iesniedza Landgericht Saarbrücken (Vācija) – Koch Media GmbH/FU

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/26

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 26. oktobrī iesniedza Landgericht Saarbrücken (Vācija) – Koch Media GmbH/FU
      (Lieta C-559/20)
      (2021/C 35/39)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landgericht Saarbrücken

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Koch Media GmbH

         Atbildētājs: FU

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                              a)

                              Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (“Piemērošanas direktīva”) (1) 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka vajadzīgie advokāta izdevumi šajā tiesību normā ir jāsaprot kā “tiesu izdevumi” vai “citas izmaksas”, kas intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam Piemērošanas direktīvas 2. panta izpratnē rodas par to, ka tas ārpustiesas kārtībā ar brīdinājumu vēršas pret šo tiesību pārkāpēju ar prasību par atturēšanos no pārkāpuma izdarīšanas?

                              b)

                              Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu ir noliedzoša, vai Piemērošanas direktīvas 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā pirmā jautājuma a) daļā minētie advokāta izdevumi ir jāsaprot kā kompensācija?

                  2)

                              a)

                              Vai Savienības tiesības, it īpaši ņemot vērā

                                          —

                                          Piemērošanas direktīvas 3., 13. un 14. pantu,

                                          —

                                          Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (2) 8. pantu un

                                          —

                                          Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/24/EK (2009. gada 23. aprīlis) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (3) 7. pantu,
                                          ir jāinterpretē tādējādi, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam Piemērošanas direktīvas 2. panta izpratnē principā ir tiesības uz visu pirmā jautājuma a) daļā minēto advokāta izdevumu atlīdzināšanu, katrā ziņā samērīgu un būtisku to daļu, pat ja

                                          —

                                          tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības un

                                          —

                                          valsts tiesiskajā regulējumā šādā situācijā ir paredzēts, ka šādi advokāta izdevumi parasti ir atlīdzināmi tikai atbilstoši samazinātai strīda summai?

                              b)

                              Ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša, vai otrā jautājuma a) daļā minētās Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmums no otrā jautājuma a) daļā minētā principa, saskaņā ar kuru tiesību īpašniekam ir jāatlīdzina visi pirmā jautājuma a) daļā minētie advokāta izdevumi vai katrā ziņā samērīga un būtiska to daļa, ņemot vērā citus faktorus (piemēram, darba aktualitāte, publikācijas ilgums un tas, ka fiziska persona pārkāpumu ir izdarījusi ārpus savas komerciālās vai profesionālās darbības), ir piemērojams, pat ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums Piemērošanas direktīvas 2. panta izpratnē izpaužas datņu koplietošanā, proti, tādējādi, ka darbs tiek padarīts pieejams sabiedrībai, piedāvājot bezmaksas lejupielādi visiem dalībniekiem brīvi pieejamā apmaiņas biržā bez digitālo tiesību pārvaldības (Digital Rights Management)?

         (1)  OV 2004, L 157, 45. lpp.

         (2)  OV 2001, L 167, 10. lpp.

         (3)  OV 2009, L 111, 16. lpp.


title: Lieta C-573/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Commissione tributaria provinciale di Parma (Itālija) ir iesniegusi 2020. gada 30. oktobrī – Casa di Cura Città di Parma SpA/Agenzia delle Entrate

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/27

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Commissione tributaria provinciale di Parma (Itālija) ir iesniegusi 2020. gada 30. oktobrī – Casa di Cura Città di Parma SpA/Agenzia delle Entrate

      (Lieta C-573/20)
      (2021/C 35/40)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Commissione tributaria provinciale di Parma

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Casa di Cura Città di Parma SpA

         Atbildētāja: Agenzia delle Entrate.

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  [Vai ir] pretruna starp valsts tiesību aktu un [Eiropas Savienības] tiesībām, konkrēti, starp Prezidenta Dekrēta Nr. 633/72 19. panta piekto [daļu] un 19.a pantu (proti, valsts tiesību aktu, kurā tiek reglamentēts tā sauktā proporcionāli neatskaitāmā PVN mehānisms), no vienas puses, un 1977. gada 17. maija Direktīvas 77/388/EEK (1) 17. panta 2. punkta a) apakšpunktu, no otras puses?

                  2)

                  [Vai] nevienlīdzīgā attieksme, kas pastāv starp Itālijas veselības nozares uzņēmumiem, kuri tiek uzskatīti par “gala saņēmējiem” (un PVN maksātājiem), un citu Eiropas Savienības dalībvalstu (Beļģijas, Bulgārijas, Vācijas, Grieķijas, Francijas un Spānijas) veselības nozares uzņēmumiem, kuri tiek uzskatīti par “starpniekiem” (un var saņemt PVN atskaitījumus) [ir saderīga ar Eiropas Savienības tiesībām]?

                  3)

                  [Vai] attiecībā uz PVN režīmu pastāv nevienlīdzīga attieksme Eiropas Savienības dažādo dalībvalstu starpā tādēļ, ka, lai arī atbrīvoti no PVN Itālijā, tie paši veselības aprūpes un sanitārie pakalpojumi tiek aplikti ar PVN citās Eiropas Savienības dalībvalstīs (Beļģijā, Bulgārijā, Vācijā, Grieķijā, Francijā un Spānijā), tādējādi identiskiem veselības aprūpes un sanitārajiem pakalpojumiem tiek piemērotas atšķirīgas PVN likmes un līdz ar to atšķirīgas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu?

                  4)

                  [Vai] nevienlīdzība, kas pastāv starp Itālijas veselības nozares uzņēmumiem (tostarp Casa di Cura Città di Parma SpA) un citu Eiropas Savienības dalībvalstu (Beļģijas, Bulgārijas, Vācijas, Grieķijas, Francijas un Spānijas) veselības nozares uzņēmumiem saistībā ar pēdējo minēto uzņēmumu sniegto veselības aprūpes un sanitāro pakalpojumu aplikšanu ar pievienotās vērtības nodokli atšķirībā no citiem veselības aprūpes nozares uzņēmumiem un līdz ar to tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu/vai saistībā ar šim pakalpojumiem samaksātā PVN atgūšanu, [ir saderīga ar Eiropas Savienības tiesībām]?

         (1)  Padomes Sestā direktīva 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.).


title: Lieta C-574/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. novembrī iesniedza Bundesfinanzgericht (Austrija) – XO/Finanzamt Waldviertel

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/28

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. novembrī iesniedza Bundesfinanzgericht (Austrija) – XO/Finanzamt Waldviertel

      (Lieta C-574/20)
      (2021/C 35/41)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesfinanzgericht

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: XO

         Atbildētāja iestāde: Finanzamt Waldviertel

         Prejudiciālie jautājumi

      Pirmais jautājums, kas attiecas uz sekundāro tiesību aktu spēkā esamību:
      Vai Regulas (EK) Nr. 883/2004 (1), kurā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 465/2012 (2), (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004” vai “Pamatregula”), 4. un 7. pants ir spēkā?
      Otrais jautājums:
      Vai Regulas 883/2004 7. pants, it īpaši tā virsraksts “Noteikumu par dzīvesvietu nepiemērošana”, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta tādu vispārējo tiesību normu juridiski saistoša stāšanās spēkā, kas noteiktas Familienlastenausgleichsgesetz 1967 [1967. gada Likuma par ģimenes izdevumu kompensēšanu] (turpmāk tekstā – “FLAG”) 8.a pantā, Einkommensteuergesetz 1988 [1988. gada Likuma par ienākuma nodokli] (turpmāk tekstā – “EStG”) 33. panta 3. punkta 2. apakšpunktā un Familienbeihilfe–Kinderabsetzbetrag–EU–Anpassungsverordnung [Noteikumos par ģimenes pabalstu un nodokļa atvieglojumu par bērnu koriģēšanu ES] un kuros tiek reglamentēta ģimenes pabalstu indeksācija atbilstoši pirktspējas situācijai dzīvesvietas valstī, ciktāl ar to ir saistīta ģimenes pabalsta samazināšana attiecībā uz dažām dalībvalstīm?
      Trešais jautājums:
      Vai Regulas Nr. 883/2004 7. pantā reglamentētais naudas pabalstu samazināšanas aizliegums, it īpaši frāze “naudas pabalstus [..] nesamazina, nemaina, neatliek, neatceļ un nekonfiscē”, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar minēto tiesību normu netiek liegta tādu tiesību normu juridiski saistoša stāšanas spēkā, kas noteiktas FLAG 8.a pantā, EStG 33. panta 3. punkta 2. apakšpunktā, kuros tiek reglamentēta ģimenes pabalstu indeksācija atbilstoši pirktspējas situācijai dzīvesvietas valstī, ciktāl aplūkotie ģimenes pabalsti ir jāpalielina?
      Ceturtais un piektais jautājums, kuri attiecas uz ziņojumu, kas bija likuma grozījumu pamatā:
      Ceturtais jautājums:
      Vai Regulas 883/2004 7. un 67. pants ir jāinterpretē un savstarpēji jānošķir tādējādi, ka 7. pants attiecas uz noteikumu par dzīvesvietu kā vispārējas un abstraktas tiesību normas pieņemšanas procesu, ko veic dalībvalsts parlaments, savukārt 67. pants konkrētajā gadījumā attiecas uz individuālas un konkrētas tiesību normas pieņemšanas procesu un ir tieši vērsts uz iestādi, kā tas sākotnēji izrietēja no Pamatregulas II sadaļas?
      Piektais jautājums:
      Vai Regulas Nr. 883/2004 67. pants un 68. panta 1. un 2. punkts un Regulas Nr. 987/2009 60. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie, tāpat kā pirms tam spēkā esošās tiesību normas – Regulas Nr. 1408/71 73. un 76. pants un Regulas Nr. 574/72 10. pants, ir jāpiemēro kopā un tādēļ tie ir jāsaprot vienīgi kontekstā un – ievērojot pārklāšanās novēršanas principu – to mērķis ir, lai persona nezaudē tiesības, kas tiek nodrošinātas ar Regulas 68. panta 1. un 2. punktā noteikto iesaistīto dalībvalstu iedalījumu un savstarpēju pakārtotību un skaidru norādi par attiecīgā gadījumā paredzētu tās kompetentās dalībvalsts piemaksu, kuras tiesību akti ir piemērojami pakārtoti, un tādējādi Regulas Nr. 883/2004 67. panta autonoma interpretācija, kā tas ir ziņojumā, nav pieļaujama?
      Sestais jautājums:
      Vai LESD 288. panta otrā daļā noteiktais regulu “vispārpiemērojamības” jēdziens un frāze “tās uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojamas” ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta kompetento iestāžu arī to individuālo tiesību normu juridiski saistoša spēkā stāšanās, kuru pamatā ir indeksāciju reglamentējošas tiesību normas, un lēmums, par kuru iesniegta sūdzība, pamatlietā nav ieguvis formālu juridisku spēku (galīgu spēku)?
      Septītais jautājums:
      Vai ar FLAG 53. panta 1. punktu sākotnējā redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Budgetbegleitgesetz vom 29.12.2000 [2000. gada 29. decembra Budžeta pavadlikums] (BGBl 1142/2000) un ar FLAG 53. panta 4. punktu sākotnējā redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Bundesgesetz vom 4.12.2018, mit dem das Familienlastenausgleichsgesetz 1967, das Einkommensteuergesetz 1988 und das Entwicklungshelfergesetz geändert werden [2018. gada 4. decembra Federālo likumu, ar kuru grozīti 1967. gada Likums par ģimenes izdevumu kompensēšanu, 1988. gada Likums par ienākuma nodokli un Likums par attīstības palīdzības sniedzējiem] (BGBl I 83/2018) tiek pārkāpts aizliegums transponēt regulas LESD 288. panta otrās daļas izpratnē?
      Astotais līdz divpadsmitais jautājums, kas jāizskata kopā:
      Astotais jautājums:
      Vai prasība par pielīdzināšanu valsts pilsoņiem saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 4. pantu, respektīvi, tās pamatā esošais LESD 45. panta 2. punktā noteiktais diskriminācijas aizliegums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas tiek ievērots tikai tad, ja migrējošais darba ņēmējs tiek pielīdzināts valsts pilsonim, uz kuru attiecas iekšzemes situācija, un kuram tādējādi ģimenes pabalsts saskaņā ar FLAG 12. pantu, skatot to kopsakarā ar 2. un 8. pantu, tiek iepriekš paziņots un tiek pastāvīgi katru mēnesi izmaksāts avansā, vai arī prasība par pielīdzināšanu valsts pilsoņiem tiek ievērota tad, ja migrējošais darba ņēmējs tiek pielīdzināts valsts pilsonim, uz kuru tāpat kā uz viņu attiecas starpvalstu situācija saskaņā ar FLAG 4. pantu, taču, atšķirībā no iepriekš minētā, otrajā gadījumā ģimenes pabalstu saskaņā ar FLAG 4. panta 4. punktu par attiecīgo kalendāro gadu saņem tikai reizi gadā pēc attiecīgā kalendārā gada beigām?
      Devītais jautājums:
      Vai Regulas Nr. 883/2004 68. panta 2. punkta otrā teikumā paredzētā tiesību uz ģimenes pabalstiem, ko nosaka citi pretrunā esošie tiesību akti, atcelšana līdz pat summai, ko paredz primāri spēkā esošie tiesību akti, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļautas tādas dalībvalsts tiesību normas par pārklāšanās novēršanu kā FLAG 4. panta 1.–3. punkts, kurā Austrijai kā prioritāri kompetentajai dalībvalstij tādā sākotnējā situācijā, kāda ir šeit aplūkota, ir paredzētas tiesības samazināt ģimenes pabalstu par tiesībām līdz “līdzvērtīgam ārvalstu pabalstam” citā dalībvalstī, jo jau ar Savienības tiesību normu ir novērsta pārklāšanās un attiecīgi tiesību normām par pārklāšanās novēršanu FLAG 4. panta 1.–3. punktā īsti vairs nav nozīmes?
      Desmitais jautājums:
      Vai Regulas Nr. 883/2004 68. panta 2. punkta otrā teikumā paredzētā tiesību uz ģimenes pabalstiem, ko nosaka citi pretrunā esošie tiesību akti, atcelšana līdz pat summai, ko paredz primāri spēkā esošie tiesību akti, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kuras tiesību akti ir piemērojami pakārtoti, un kurai, pamatojoties uz Savienības tiesību aktos noteikto kārtību, ir jāievēro savos tiesību aktos paredzēto ģimenes pabalstu atcelšana, ir pienākums noraidīt migrējoša darba ņēmēja vai ģimenes locekļa, vai saskaņā ar citiem dalībvalsts tiesību aktiem tiesīgas personas pieteikumu un ģimenes pabalstu nepiešķirt līdz pat summai, ko paredz primāri spēkā esošie tiesību akti, pat tad, ja, izvērtējot tikai dalībvalsts kontekstā, iespējams, pamatojoties uz alternatīvu juridisko pamatu, apstiprinājums būtu pieļaujams?
      Vienpadsmitais jautājums:
      Ja atbilde uz desmito jautājumu ir apstiprinoša, rodas jautājums, vai dalībvalstij, kuras tiesību akti ir piemērojami pakārtoti, un kurai, pamatojoties uz Savienības tiesību aktos noteikto kārtību, ir jāievēro savos tiesību aktos paredzēto ģimenes pabalstu atcelšana, bet kurai nav jāmaksā starpības piemaksa par summu, par kuru ir pārsniegta šī pabalstu summa pārsnieguma neesamības dēļ, pieteikums būtu jānoraida, pamatojoties uz to, ka Regulas Nr. 88[3]/2004 68. panta 2. punkta otrajā teikumā paredzētā tiesību atcelšana ir pretrunā tiesību uz ģimenes pabalstu piešķiršanai?
      Divpadsmitais jautājums:
      Vai Regulas Nr. 883/2004 68. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma Administratīvās komisijas veidlapa E411 tās 6. un 7. punktā, kas ir jāaizpilda tai dalībvalstij, kuras tiesību normas ir piemērojamas pakārtoti, tādā situācijā, kāda ir šeit aplūkota, vairs neatbilst tās dalībvalsts informācijas prasībām, kuras tiesību normas ir piemērojamas primāri, jo primāri kompetentajai dalībvalstij informācija no otras dalībvalsts ir nepieciešama desmitā un vienpadsmitā jautājuma izpratnē par to, ka tā īsteno Regulas Nr. 883/2004 68. panta 2. punkta otrajā teikumā paredzēto tiesību atcelšanu, kā rezultātā nav nepieciešams izskatīt dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas ietver arī atalgojuma sliekšņus?
      Trīspadsmitais jautājums:
      Vai [Tiesas] pastāvīgajā judikatūrā, pamatojoties uz LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu, noteiktais pienākums atcelt tiesību normas ir jāsaprot tādējādi, ka to, pamatojoties uz iesniedzējtiesas iesniegto lūgumu, varētu īstenot arī Verfassungsgerichtshof [Konstitucionālā tiesa]?
      Četrpadsmitais jautājums:
      Vai LESD 267. panta pirmās daļas b) apakšpunkts attiecībā uz jautājumu par sekundāro tiesību spēkā esamību, kas ir obligāts pat iesniedzējtiesai, kuras lēmumu var pārsūdzēt, un jautājumu par spēkā esamību saistīto iesniedzējtiesas pienākumu nodrošināt spēkā esošo Savienības tiesību aktu piemērošanu, izdodot lēmumu par pagaidu pasākumiem, ar kuru, pamatojoties uz Savienības tiesību aktu piemērošanas prioritāti, revīzijas sūdzība tika pieņemta, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļautas tādas dalībvalsts tiesību normas kā B–VG 133. panta 4. un 9. punkts, skatot to kopsakarā ar VwGG 25.a panta 1.–3. punktu, un VwGG 30.a panta 7. punkts, kuros ir paredzēts, ka pamatā esošā administratīvā procesa puses par administratīvās tiesas lēmumu valsts līmenī ar ārkārtas revīzijas sūdzību var vērsties Verwaltungsgerichtshof, kas nodrošina tiesību aizsardzību?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp., un labojums – OV 2004, L 200, 1. lpp.)

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 465/2012 (2012. gada 22. maijs), ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu un Regulu (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 (OV 2012, L 149, 4. lpp.)


title: Lieta C-576/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 4. novembrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – CC/Pensionsversicherungsanstalt

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/31

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 4. novembrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – CC/Pensionsversicherungsanstalt

      (Lieta C-576/20)
      (2021/C 35/42)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberster Gerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: CC

         Atbildētāja: Pensionsversicherungsanstalt

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (1), 44. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka dalībvalsts, kura ir kompetenta piešķirt vecuma pensiju un saskaņā ar kuras tiesību normām pensijas pieprasītājai visā viņas darba dzīves laikā, izņemot bērna audzināšanas periodus, ir bijis nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statuss, ņem vērā citās dalībvalstīs uzkrātos bērnu audzināšanas periodus, jau tādēļ vien, ka brīdī, kurā bija jāņem vērā attiecīgā bērna audzināšanas periods atbilstoši šīs dalībvalsts tiesību normām, šai pensijas pieprasītājai nebija ne nodarbinātās, ne arī pašnodarbinātas personas statusa?
                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:

                  2)

                  Vai Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta pirmā teikuma pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 II sadaļu kompetentā dalībvalsts vispār neņem vērā bērna audzināšanas periodus atbilstoši tās tiesību normām vai tā šo periodu neņem vērā tikai konkrētā gadījumā?

         (1)  OV 2009, L 284, 1. lpp.


title: Lieta C-589/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. novembrī iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – JR/Austrian Airlines AG

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/32

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. novembrī iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – JR/Austrian Airlines AG

      (Lieta C-589/20)
      (2021/C 35/43)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landesgericht Korneuburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: JR

         Atbildētāja: Austrian Airlines AG

         Prejudiciālie jautājumi

                  1.

                  Vai Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta 1999. gada 28. maijā Monreālā un ko Eiropas Kopiena parakstījusi 1999. gada 9. decembrī, un kas tās vārdā apstiprināta ar Padomes 2001. gada 5. aprīļa Lēmumu 2001/539/EK (1), 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “nelaimes gadījums” šīs tiesību normas izpratnē attiecas uz faktiskajiem apstākļiem, kuros pasažieris, izkāpjot no lidmašīnas, uz mobilo kāpņu apakšējās trešdaļas bez konstatējama iemesla pakrīt un gūst savainojumus, ja savainojumus nav izraisījis pasažieru apkalpošanai izmantots priekšmets Tiesas 2019. gada 19. decembra sprieduma C-532/18 Niki Luftfahrt (2) izpratnē un ja kāpnēm nav nekādu defektu un tās nav arī slidenas?

                  2.

                  Vai Monreālas konvencijas 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gaisa pārvadātāja atbildība ir pilnīgi izslēgta, ja pastāv 1. punktā aprakstītie apstākļi un ja kritiena brīdī pasažieris nav turējies pie kāpņu margas?

         (1)  Padomes Lēmums (2001. gada 5. aprīlis) par to, kā Eiropas Kopiena noslēdz Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (Monreālas Konvenciju) (OV 2001, L 194, 38. lpp.).

         (2)  ECLI:EU:C:2019:1127.


title: Lieta C-591/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 11. novembrī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – Reprensus GmbH/S-V Pavlovi Trejd EOOD

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/32

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 11. novembrī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – Reprensus GmbH/S-V Pavlovi Trejd EOOD

      (Lieta C-591/20)
      (2021/C 35/44)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesgerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja un revīzijas sūdzības iesniedzēja: Reprensus GmbH

         Atbildētāja un atbildētāja revīzijas tiesvedībā: S-V Pavlovi Trejd EOOD

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (1) 7. panta 1) punkta a) apakšpunkts un 2) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir konstatējama jurisdikcija attiecībā uz neatļautu darbību par zaudējumu atlīdzību celtas prasības gadījumā, ja prasītājs ar ļaunprātīgu maldināšanu ir ticis mudināts noslēgt pirkuma līgumu un samaksāt pārdošanas cenu?

         (1)  OV 2012, L 351, 1. lpp.


title: Lieta C-594/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 12. novembrī iesniedza Markkinaoikeus (Somija) – Kuluttaja-asiamies/MiGame Oy

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/33

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 12. novembrī iesniedza Markkinaoikeus (Somija) – Kuluttaja-asiamies/MiGame Oy

      (Lieta C-594/20)
      (2021/C 35/45)
      Tiesvedības valoda – somu

         Iesniedzējtiesa

         Markkinaoikeus

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Kuluttaja-asiamies

         Atbildētāja: MiGame Oy

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (1) 21. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj, ka tirgotājs papildus tāda tālruņa numura norādīšanai, kura gadījumā maksa par zvanu nav lielāka par pamata tarifu, var norādīt tālruņa numuru, ko patērētājs var izmantot iespējamiem ar noslēgtu līgumu saistītiem jautājumiem un par kura izmantošanu aprēķinātā maksa ir lielāka par pamata tarifu; turklāt vai tad, ja tāda tālruņa numura norādīšana, kura gadījumā maksa par zvanu ir lielāka par pamata tarifu, noteiktos apstākļos būtu saderīga ar 21. pantu, izvērtējot ir nozīme, piemēram, par pamata tarifu izmantojamā tālruņa numura vienkāršas atrašanas iespējai, pietiekami skaidri norādītam tālruņa numuru izmantošanas mērķim un būtiskajām atšķirībām attiecībā uz klientu atbalsta dienesta sasniedzamību vai atbalsta līmeni?

                  2)

                  Vai Direktīvas 2011/83/ES 21. pantā minētais pamata tarifa jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotājs kā klientu atbalsta dienesta tālruņa numuru ar noslēgto līgumu saistītiem jautājumiem drīkst norādīt tikai parastu ģeogrāfisko fiksētā vai mobilā tālruņa numuru vai tālruņa numuru, ko patērētāji var izmantot bez maksas; turklāt, ja tirgotājs drīkst norādīt citu tālruņa numuru, kāda var būt lielākā maksa, kas par šāda tālruņa numura izmantošanu ir jāmaksā patērētājam, kurš ir noslēdzis telefona pakalpojumu līgumu kā komplekta piedāvājumu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).


title: Lieta C-595/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – UE/ShareWood Switzerland AG un VF

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/33

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – UE/ShareWood Switzerland AG un VF
      (Lieta C-595/20)
      (2021/C 35/46)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberster Gerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: UE

         Atbildētāji: ShareWood Switzerland AG, VF

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (1), 6. panta 4. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pirkuma līgumi par tīkkokiem un balsas kokiem starp uzņēmumu un patērētāju, ar kuriem ir jāiegūst īpašumtiesības uz kokiem, lai tos pēc apsaimniekošanas nocirstu un ar peļņu pārdotu, un kuros šī mērķa nolūkā ir ietverts nomas līgums un pakalpojumu līgums, ir jāuzskata par “līgumiem, kuri saistīti ar lietu tiesībām uz nekustamo īpašumu vai nekustamā īpašuma nomu/īri” šīs tiesību normas izpratnē?

         (1)  OV 2008, L 177, 6. lpp.


title: Lieta C-596/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 12. novembrī iesniedza Fővárosi Törvényszék (Ungārija) – DuoDecad Kft./Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/34

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 12. novembrī iesniedza Fővárosi Törvényszék (Ungārija) – DuoDecad Kft./Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

      (Lieta C-596/20)
      (2021/C 35/47)
      Tiesvedības valoda – ungāru

         Iesniedzējtiesa

         Fővárosi Törvényszék

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: DuoDecad Kft.

         Atbildētāja: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Padomes Direktīvas 2006/112 (1) 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 24. panta 1. punkts un 43. pants ir interpretējami tādējādi, ka zinātības licences saņēmēja – sabiedrība, kuras darbības vieta ir Savienības dalībvalstī (pamatlietas gadījumā – Portugālē) – nesniedz galalietotājiem tīmekļa vietnē pieejamus pakalpojumus, un tādējādi tā nevar būt nodokļa maksātāja, kas veic darbību citā dalībvalstī (pamatlietas gadījumā – Ungārijā) kā apakšuzņēmējs, zinātības tehniskā atbalsta pakalpojuma saņēmēja, bet gan šis nodokļa maksātājs sniedz šo pakalpojumu zinātības licences izsniedzējai, kas veic darbību šajā dalībvalstī, apstākļos, kuros licences saņēmēja:

                              a)

                              bija nomājusi birojus pirmajā dalībvalstī, tai bija IT un biroja infrastruktūra, savs personāls un plaša pieredze elektroniskās komercijas jomā, un tai bija īpašnieks ar plašām starptautiskajām attiecībām un elektroniskās komercijas jomā kvalificēts pārvaldītājs;

                              b)

                              bija ieguvusi zinātību, kas atspoguļoja tīmekļa vietņu un to atjauninājumu darbības procesus, sniedza par tiem atzinumus, ieteica izmaiņas šajos procesos un tās apstiprināja;

                              c)

                              bija tādu pakalpojumu saņēmēja, ko nodokļu maksātājs sniedza, pamatojoties uz šo zinātību;

                              d)

                              pastāvīgi saņēma pārskatus par apakšuzņēmēju sniegtajiem pakalpojumiem (konkrētāk, par tīkla vietņu datplūsmu un par no bankas konta veiktajiem maksājumiem);

                              e)

                              reģistrēja savā vārdā interneta domēnus, kas ļāva piekļūt tīmekļa vietnēm, izmantojot internetu;

                              f)

                              bija norādīta kā pakalpojuma sniedzēja tīmekļa vietnēs;

                              g)

                              pati veica darbības ar mērķi saglabāt tīmekļa vietņu popularitāti;

                              h)

                              pati savā vārdā noslēdza ar sadarbības partneriem un apakšuzņēmējiem līgumus, kas ir nepieciešami pakalpojuma sniegšanai (konkrētāk, ar bankām, kas tīmekļa vietnēs piedāvāja samaksu ar bankas kartēm, ar satura veidotājiem, kas nodrošina tīmekļa vietnēs pieejamo saturu, un ar tīmekļa pārziņiem, kas reklamē saturu);

                              i)

                              tās rīcībā bija pilnīga sistēma, lai saņemtu ieņēmumus no attiecīgā pakalpojuma sniegšanas galalietotājiem, kā bankas konti, ekskluzīva un pilnīga šo kontu pārziņa, galalietotāju datubāze, kas ļāva tiem izsniegt rēķinus par pakalpojumu sniegšanu, un sava rēķinu datorprogramma;

                              j)

                              tīmekļa vietnēs norādīja savu adresi pirmajā dalībvalstī kā fizisku klientu apkalpošanas dienestu, un

                              k)

                              ir sabiedrība, kas ir neatkarīga gan no licences izsniedzējas, gan no Ungārijas apakšuzņēmējiem, kas nodarbojas ar zinātībā aprakstītu noteiktu tehnisko procesu īstenošanu,
                              ņemot vērā arī to, ka: i) iepriekš minētos apstākļus apstiprināja attiecīgā pirmās dalībvalsts iestāde kā atbilstoša iestāde šo objektīvo un trešām personām pārbaudāmo apstākļu apstiprināšanai; ii) tas, ka šīs dalībvalsts sabiedrība nevarēja piekļūt samaksas pakalpojumu sniedzējam, kas nodrošinātu samaksas saņemšanu ar bankas karti tīmekļa vietnē, bija objektīvs šķērslis pakalpojuma sniegšanai tīmekļa vietnēs citā dalībvalstī, tādēļ šajā pašā dalībvalstī reģistrētā sabiedrība nekad nesniedza pakalpojumu, kas ir pieejams tīmekļa vietnēs, ne pirms, ne pēc attiecīgā laika posma, un iii) sabiedrība licences saņēmēja un tās saistītie uzņēmumi guva pelņu no interneta vietnes darbības, kas kopumā ir lielāka par starpību, kāda veidojas pirmās un otrās dalībvalsts PVN likmes piemērošanas rezultātā?

                  2)

                  Vai PVN Direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 24. panta 1. punkts un 43. pants ir interpretējami tādējādi, ka zinātības licences izsniedzēja – sabiedrība, kas veic darbību citā dalībvalstī – sniedz galalietotājiem tīmekļa vietnē pieejamus pakalpojumus un tādējādi ir nodokļa maksātāja kā apakšuzņēmēja zinātības tehniskā atbalsta pakalpojuma saņēmēja, un šis nodokļa maksātājs nesniedz šādu pakalpojumu pirmajā dalībvalstī darbību veicošajai licences saņēmējai apstākļos, kuros licences izsniedzējas:

                              a)

                              pašu resursi sastāvēja tikai no nomāta biroja un datora, ko izmantoja tās pārvaldītājs;

                              b)

                              vienīgie darbinieki bija pārvaldītājs un juridiskais padomnieks, kas strādāja nepilnu darba laiku dažas stundas nedēļā;

                              c)

                              vienīgais tās līgums bija līgums par zinātības attīstību;

                              d)

                              tā noteica, ka tai piederošos domēnu nosaukumus licences saņēmēja saskaņā ar savstarpēji noslēgto līgumu reģistrētu savā vārdā;

                              e)

                              nekad neparādījās kā attiecīgo pakalpojumu sniedzēja attiecībā uz trešām personām, konkrētāk, attiecībā uz galalietotājiem, bankām, kas tīmekļa vietnēs piedāvāja samaksu ar bankas kartēm, tīmekļa vietnēs pieejamā satura veidotājiem un tīmekļa pārziņiem, kas reklamē saturu;

                              f)

                              nekad nav izsniegusi attaisnojošos dokumentus, kas attiecas uz tīmekļa vietnēs pieejamiem pakalpojumiem, izņemot rēķinu, kas attiecas uz licences tiesībām, un

                              g)

                              tai nebija sistēmas (kā banku konti un cita infrastruktūra), kas ļautu saņemt ieņēmumus no tīmekļa vietnēs sniegtā pakalpojuma,
                              ņemot vērā arī to, ka saskaņā ar 2015. gada 17. decembra spriedumu WebMindLicenses (C-419/14, EU:C:2015:832) pašam par sevi nav izšķirošas nozīmes tam, ka licences izsniedzējas sabiedrības pārvaldītājs un vienīgais akcionārs ir zinātības izgudrotājs, un turklāt šī pati persona ietekmē vai kontrolē šīs zinātības attīstību un izmantošanu un uz to balstīto pakalpojumu sniegšanu tādējādi, ka fiziskā persona, kas ir licences izsniedzējas sabiedrības pārvaldītājs un īpašnieks, ir arī to apakšuzņēmēju komercsabiedrību – un tādējādi prasītājas –, kuras sadarbojas pakalpojuma sniegšanā kā apakšuzņēmēji licences saņēmēja uzdevumā, īstenojot tiem norādītās funkcijas, pārvaldītājs un/vai īpašnieks?

         (1)  Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28 novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).


title: Lieta C-598/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Satversmes tiesa (Latvija) – AS “Pilsētas zemes dienests”/Latvijas Republikas Saeima

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/36

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Satversmes tiesa (Latvija) – AS “Pilsētas zemes dienests”/Latvijas Republikas Saeima
      (Lieta C-598/20)
      (2021/C 35/48)
      Tiesvedības valoda – latviešu

         Iesniedzējtiesa

      Satversmes tiesa

         Pamatlietas puses

         Pieteikuma iesniedzēja: AS “Pilsētas zemes dienests”

         Apstrīdēto aktu izdevusī institūcija: Latvijas Republikas Saeima

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Padomes 2006. gada 28. novembra direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) 135. panta 1. punkta “l” apakšpunktā paredzētais nekustamā īpašuma iznomāšanas darījumu atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa ir interpretējams tādējādi, ka šo atbrīvojumu piemēro zemes iznomāšanai piespiedu nomas gadījumā?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, proti, zemes iznomāšana piespiedu nomas gadījumā ir atbrīvojama no pievienotās vērtības nodokļa, vai tad, ja visos citos gadījumos zemes iznomāšana tiek aplikta ar pievienotās vērtības nodokli, šāds atbrīvojums nav pretrunā ar vienu no Padomes 2006. gada 28. novembra direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu principiem – pievienotās vērtības nodokļa neitralitātes principu?

         (1)  OV 2006, L 347, 1. lpp.


title: Lieta C-599/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuva) – UAB “Baltic Master”/Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/36

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuva) – UAB “Baltic Master”/Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

      (Lieta C-599/20)
      (2021/C 35/49)
      Tiesvedības valoda – lietuviešu

         Iesniedzējtiesa

         Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: UAB “Baltic Master”

         Atbildētājs: Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1) (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 29. panta 1. punkta d) apakšpunkts un Komisijas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (2) (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, 143. panta 1. punkta b), e) vai f) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka pircējs un pārdevējs tiek uzskatīti par saistītām personām gadījumos, kad, tāpat kā šajā lietā, kaut arī nav dokumentu (oficiālu datu), kas apstiprinātu uzņēmējdarbības partnerību vai kontroli, darījumu noslēgšanas apstākļi, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, nav raksturīgi saimnieciskās darbības veikšanai normālos apstākļos, bet gan gadījumiem, kad 1) pastāv īpaši ciešas uzņēmējdarbības attiecības, kuru pamatā ir augsta līmeņa savstarpēja uzticēšanās starp līgumslēdzējām pusēm, vai 2) viena darījuma puse kontrolē otru vai abas darījuma puses kontrolē trešā puse?

                  2)

                  Vai Regulas (EEK) Nr. 2913/92 31. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir aizliegts noteikt muitas vērtību, pamatojoties uz informāciju, kas ir pieejama valsts datubāzē, attiecībā uz vienu muitas vērtību precēm, kurām ir vienāda izcelsme un kuras, kaut arī tās nav līdzīgas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 142. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tiek attiecinātas uz vienu un to pašu TARIC pozīciju?

         (1)  Padomes Regula (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1992 L 302, 1. lpp.).

         (2)  Komisijas Regula (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1993 L 253, 1. lpp.).


title: Lieta C-601/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Tribunal d’arrondissement (Luksemburga) – Sovim SA/Luxembourg Business Registers

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/37

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. novembrī iesniedza Tribunal d’arrondissement (Luksemburga) – Sovim SA/Luxembourg Business Registers

      (Lieta C-601/20)
      (2021/C 35/50)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal d’arrondissement

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Sovim SA

         Atbildētājs: Luxembourg Business Registers

         Prejudiciālie jautājumi

         1. jautājums

      Vai Direktīvas (ES) 2018/843 (1) 1. panta 15. punkta c) apakšpunkts – ar ko groza Direktīvas (ES) 2015/849 par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai [..] (2), 30. panta 5. punkta pirmo daļu – nosakot, ka dalībvalstīm visos gadījumos ir jādara pieejama informācija par patiesajiem labuma guvējiem ikvienam plašākas sabiedrības loceklim bez vajadzības to pamatot ar leģitīmām interesēm, ir spēkā,

                  a.

                  ņemot vērā tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantā, interpretējot to saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. pantu, un ievērojot tostarp Direktīvas 2018/843 30. un 31. apsvērumā izvirzītos mērķus, kas ir vērsti it īpaši uz nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un terorisma finansēšanas apkarošanu; un

                  b.

                  ņemot vērā Hartas 8. pantā garantētās tiesības uz personas datu aizsardzību, ciktāl to mērķis it īpaši ir nodrošināt, lai personas dati tiktu apstrādāti likumīgi, godprātīgi un datu subjektam pārredzamā veidā, tiktu ierobežoti datu vākšanas un apstrādes nolūki un tiktu minimizēti dati?

         2. jautājums

                  1.

                  Vai Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punkta g) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētos ārkārtas apstākļus – kuros dalībvalstis var paredzēt atkāpes attiecībā uz piekļuvi visai informācijai par patiesajiem labuma guvējiem vai daļai no tās, ja šāda publiska piekļuve informācijai patieso labuma guvēju pakļautu nesamērīgam riskam, krāpšanas, nolaupīšanas, šantāžas, izspiešanas, aizskaršanas, vardarbības vai iebiedēšanas riskam – var konstatēt tikai tad, ja ir sniegts pierādījums par to, ka pastāv tāds nesamērīgs krāpšanas, nolaupīšanas, šantāžas, izspiešanas, aizskaršanas, vardarbības vai iebiedēšanas risks, kas ir ārkārtas rakstura, tiešām apdraud konkrēto patiesā labuma guvēja personu un ir konkrēts, faktisks un pastāvošs?

                  2.

                  Vai – apstiprinošas atbildes gadījumā – šādi interpretēts Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punkta g) apakšpunkts ir spēkā, ņemot vērā Hartas 7. pantā garantētās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību un Hartas 8. pantā garantētās tiesības uz personas datu aizsardzību?

         3. jautājums

                  1.

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (3) (turpmāk tekstā – VDAR) 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts – kurā noteikts, ka dati ir jāapstrādā likumīgi, godprātīgi un datu subjektam pārredzamā veidā – ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā, ka

                              a.

                              patiesā labuma guvēja personas dati, kas reģistrēti patieso labuma guvēju reģistrā, kurš izveidots saskaņā ar Direktīvas 2015/849 30. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punktu, ir vispārpieejami plašākai sabiedrībai bez jebkādas kontroles un vajadzības sniegt pamatojumu un tādā veidā, ka datu subjektam (patiesā labuma guvējam) nav iespējams uzzināt, kurš ir piekļuvis šiem viņa personas datiem; kā arī tas, ka

                              b.

                              šāda patieso labuma guvēju reģistra datu apstrādes pārzinis dod atļauju piekļūt patieso labuma guvēju personas datiem neierobežotam un nenosakāmam personu skaitam?

                  2.

                  Vai VDAR 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā ir noteikti nolūka ierobežojumi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā, ka patiesā labuma guvēja personas dati – kas reģistrēti patieso labuma guvēju reģistrā, kas izveidots saskaņā ar Direktīvas 2015/849 30. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punktu – var būt pieejami plašākai sabiedrībai, ja šo datu apstrādes pārzinis nevar garantēt, ka šie dati tiks izmantoti vienīgi mērķiem, kādiem tie tika vākti, proti, būtībā cīņai pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu, kas savukārt ir uzdevumi, par kuru izpildes nodrošināšanu plašāka sabiedrība nav atbildīga?

                  3.

                  Vai VDAR 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts, kurā ir noteikta prasība minimizēt datus, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā, ka patieso labuma guvēju reģistrā, kas izveidots saskaņā ar Direktīvas 2015/849 30. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punktu, plašāka sabiedrība var piekļūt ziņām ne tikai par patiesā labuma guvēja vārdu un uzvārdu, dzimšanas mēnesi un gadu, valstspiederību un pastāvīgās dzīvesvietas valsti, kā arī faktiskās līdzdalības veidu un lielumu, bet arī ziņām par viņa dzimšanas datumu un vietu?

                  4.

                  Vai VDAR 5. panta 1. punkta f) apakšpunktam – kurā ir noteikts, ka dati ir jāapstrādā tādā veidā, lai tiktu nodrošināta atbilstoša personas datu drošība, tostarp aizsardzība pret neatļautu vai nelikumīgu apstrādi, tādējādi nodrošinot šādu datu integritāti un konfidencialitāti – nav pretrunā neierobežota un beznosacījuma piekļuve bez konfidencialitātes saistībām patieso labuma guvēju personas datiem, kuri ir pieejami patieso labuma guvēju reģistrā, kas izveidots saskaņā ar Direktīvas 2015/849 30. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punktu?

                  5.

                  Vai VDAR 25. panta 2. punkts, kurā garantēta datu aizsardzība pēc noklusējuma un saskaņā ar kuru personas datus bez attiecīgā datu subjekta iesaistīšanās nedara pieejamus nenoteiktam fizisku personu skaitam, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā, ka:

                              a.

                              patieso labuma guvēju reģistrā, kas izveidots saskaņā ar Direktīvas 2015/849 30. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punktu, tiem plašākas sabiedrības locekļiem, kuri aplūko patiesā labuma guvēja personas datus, netiek prasīts pierakstīties šā reģistra tīmekļa vietnē; kā arī tas, ka

                              b.

                              informācija par šādā reģistrā reģistrētu patiesā labuma guvēja personas datu aplūkošanu attiecīgajam patiesā labuma guvējam netiek sniegta; kā arī tas, ka

                              c.

                              nekādi attiecīgo personas datu apjoma un pieejamības ierobežojumi nav piemērojami, ņemot vērā to apstrādes nolūku?

                  6.

                  Vai VDAR 44.-50. pants, kuros personas datu pārsūtīšana uz trešo valsti ir pakļauta stingriem nosacījumiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā, ka šādi patiesā labuma guvēja dati, kuri ir iekļauti patieso labuma guvēju reģistrā, kas izveidots saskaņā ar Direktīvas 2015/849 30. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvas 2018/843 1. panta 15. punktu, jebkurā gadījumā ir pieejami ikvienam plašākas sabiedrības loceklim bez vajadzības to pamatot ar leģitīmām interesēm un bez ierobežojumiem attiecībā uz šīs sabiedrības atrašanās vietu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/843 (2018. gada 30. maijs), ar ko groza Direktīvu (ES) 2015/849 par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, un ar ko groza Direktīvas 2009/138/EK un 2013/36/ES (OV 2018, L 156, 43. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/849 (2015. gada 20. maijs) par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai vai teroristu finansēšanai, un ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 684/2012 un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/60/EK un Komisijas Direktīvu 2006/70/EK (OV 2015, L 141, 73. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.).


title: Lieta C-613/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 18. novembrī iesniedza Landesgericht Salzburg (Austrija) – CS/Eurowings GmbH

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/39

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 18. novembrī iesniedza Landesgericht Salzburg (Austrija) – CS/Eurowings GmbH

      (Lieta C-613/20)
      (2021/C 35/51)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landesgericht Salzburg

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: CS

         Atbildētāja apelācijas tiesvedībā: Eurowings GmbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai gaisa pārvadātāja darbinieku streiks, uz kuru aicinājusi arodbiedrība, lai panāktu, ka tiek izpildītas prasības attiecībā uz darba samaksu un/vai sociālajiem pabalstiem, ir uzskatāms par “ārkārtēju apstākli” Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 5. panta 3. punkta izpratnē?

                  2)

                  Vai tas tā ir vismaz tad,

                              a)

                              ja ar aicinājumu streikot, kas vērsts pret koncerna mātessabiedrību (Lufthansa AG), meitasuzņēmuma darbinieki solidarizējas, lai atbalstītu koncerna mātessabiedrības salona apkalpes personāla prasības, kuru virzību nodrošina arodbiedrība, un

                              b)

                              it īpaši tad, ja pēc arodbiedrības vienošanās ar mātessabiedrību streiks meitasuzņēmumā “kļūst patstāvīgs”: arodbiedrība bez konstatējama iemesla to turpina un pat paplašina, savukārt meitasuzņēmuma salona apkalpes personāls seko tās aicinājumam?

                  3)

                  Vai, lai apkalpojošais gaisa pārvadātājs varētu pierādīt ārkārtēja apstākļa esamību, pietiek ar apgalvojumu, ka, lai gan koncerna mātessabiedrība ir izpildījusi prasības, arodbiedrība bez pamatota iemesla uztur spēkā aicinājumu streikot un galu galā pat pagarina streika norises laiku, un kuram ir pierādīšanas pienākums, ja trūkst detalizēta šīs situācijas faktisko apstākļu izklāsta?

                  4)

                  Vai 2019. gada 18. oktobrī paziņots streiks, kura norise atbildētājas meitasuzņēmumā bija plānota 2019. gada 20. oktobrī no plkst. 5,00 līdz plkst. 11,00, bet kas galu galā vēl 2019. gada 20. oktobrī plkst. 5,30 spontāni tika pagarināts līdz plkst. 24,00, ir uzskatāms par faktiski vairs nekontrolējamu apstākli?

                  5)

                  Vai kompensējoši pasākumi, kas ietver alternatīva lidojumu grafika sagatavošanu un salona apkalpes personāla nepietiekamības dēļ nenotikušu lidojumu aizstāšanu, izmantojot apakščārtera reisus, īpašu uzmanību pievēršot galamērķiem ūdenskrātuvju apvidos, kā arī Vācijas iekšzemes lidojumu un Eiropas mēroga lidojumu nošķiršana ir uzskatāmi par pasākumiem, kas konkrētajā situācijā ir samērīgi, ja turklāt ņem vērā, ka šajā dienā nācās atcelt tikai 158 lidojumus no kopumā paredzētajiem 712 lidojumiem?

                  6)

                  Kādas prasības ir jāizvirza attiecībā uz apkalpojošā gaisa pārvadātāja pienākumu pierādīt, ka tika veikti visi tehniskā un saimnieciskā ziņā iespējamie, saprātīgie pasākumi?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.).


title: Lieta T-722/18: Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Repsol/EUIPO – Basic (“BASIC”) (Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Eiropas Savienības grafiska preču zīme “BASIC” – Agrāki valsts komercnosaukumi “basic” un “basic AG” – Relatīvi atteikuma pamati – Apzīmējuma, kas nav tikai vietēja mēroga, izmantošana komercdarbībā – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts un 53. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 4. punkts un 60. panta 1. punkta c) apakšpunkts) – Daļēja atzīšana par spēkā neesošu – Lēmums, kas pieņemts pēc tam, kad Vispārējā tiesa atcēla iepriekšējo lēmumu – Lietas nodošana atpakaļ apelācijas padomei – Lēmuma par lietas nodošanu atpakaļ autora kompetences neesamība – Regulas (EK) Nr. 216/96 1.d pants – Pretprasība)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/42

      Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Repsol/EUIPO – Basic (“BASIC”)
      (Lieta T-722/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Eiropas Savienības grafiska preču zīme “BASIC” - Agrāki valsts komercnosaukumi “basic” un “basic AG” - Relatīvi atteikuma pamati - Apzīmējuma, kas nav tikai vietēja mēroga, izmantošana komercdarbībā - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts un 53. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 4. punkts un 60. panta 1. punkta c) apakšpunkts) - Daļēja atzīšana par spēkā neesošu - Lēmums, kas pieņemts pēc tam, kad Vispārējā tiesa atcēla iepriekšējo lēmumu - Lietas nodošana atpakaļ apelācijas padomei - Lēmuma par lietas nodošanu atpakaļ autora kompetences neesamība - Regulas (EK) Nr. 216/96 1.d pants - Pretprasība)
      (2021/C 35/54)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Repsol, SA (Madride, Spānija) (pārstāvji: J.-B. Devaureix un J. C. Erdozain López, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: H. O’Neill un V. Ruzek)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Basic AG Lebensmittelhandel (Minhene, Vācija) (pārstāve: D. Altenburg, advokāte)

         Priekšmets

      Par prasību, kas celta par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 22. augusta lēmumu (lieta R 178/2018-2) attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Basic Lebensmittelhandel un Repsol.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas otrās padomes 2018. gada 22. augusta lēmumu lietā R 178/2018-2.

                  2)

                  Par pretprasību nav jālemj.

                  3)

                  EUIPO un Basic AG Lebensmittelhandel sedz savus, kā arī katrs atlīdzina pusi no Repsol, SA tiesāšanās izdevumiem.

         (1)  OV C 54, 11.2.2019.


title: Lieta T-247/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 2. decembra spriedums – Thunus u.c./EIB (Civildienests – EIB darbinieki – Atalgojums – Atalgojuma ikgadējā pielāgošana – Tiesiskā drošība – Tiesiskā paļāvība – Apspriešanās ar darbiniekiem – Pienākums norādīt pamatojumu – Samērīgums)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/43

      Vispārējās tiesas 2020. gada 2. decembra spriedums – Thunus u.c./EIB
      (Lieta T-247/19) (1)

      (Civildienests - EIB darbinieki - Atalgojums - Atalgojuma ikgadējā pielāgošana - Tiesiskā drošība - Tiesiskā paļāvība - Apspriešanās ar darbiniekiem - Pienākums norādīt pamatojumu - Samērīgums)
      (2021/C 35/55)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Vincent Thunus (Contern, Luksemburga) un pārējie pielikumā minētie prasītāji (pārstāve: L. Levi, advokāte)

         Atbildētāja: Eiropas Investīciju banka (pārstāvji: T. Gilliams, J. Klein un J. Krueck, kuriem palīdz P.-E. Partsch, advokāts)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 270. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 50.a pantu un ar ko tiek lūgts, pirmkārt, atcelt lēmumus, kuri ietverti prasītājiem adresētajos algas paziņojumos par 2018. gada februāri un nākamajiem mēnešiem un ar kuriem piemērots EIB Direktoru padomes 2017. gada 18. jūlija lēmums par jaunu pieeju visiem EIB darbiniekiem piemērojamajai, vispārējai personāla algu palielināšanai un EIB Vadības komitejas 2018. gada 30. janvāra lēmums par algu korekcijas koeficienta noteikšanu 2018. gadam 0,7 % apmērā, un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas prasītājiem esot nodarīts ar šiem lēmumiem.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Vincent Thunus un pārējie pielikumā minētie prasītāji sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Investīciju bankas (EIB) tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 206, 17.6.2019.


title: Lieta T-318/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 2. decembra spriedums – Thunus u.c./EIB (Civildienests – EIB personāls – Atalgojums – Ikgadējais algu pielāgojums – Tiesiskā drošība – Tiesiskā paļāvība – Konsultēšanās ar darbiniekiem – Pienākums norādīt pamatojumu – Samērīgums)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/44

      Vispārējās tiesas 2020. gada 2. decembra spriedums – Thunus u.c./EIB
      (Lieta T-318/19) (1)

      (Civildienests - EIB personāls - Atalgojums - Ikgadējais algu pielāgojums - Tiesiskā drošība - Tiesiskā paļāvība - Konsultēšanās ar darbiniekiem - Pienākums norādīt pamatojumu - Samērīgums)
      (2021/C 35/56)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Vincent Thunus (Konterna, Luksemburga) un citi prasītāji, kuru vārdi ir iekļauti pielikumā (pārstāvis: L. Levi, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Investīciju banka (pārstāvji: T. Gilliams, J. Klein un J. Krueck, kuriem palīdz P. E. Partsch, advokāts)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 270. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 50.a pantu un ar ko tiek lūgts atcelt, pirmkārt, lēmumus, kas iekļauti prasītāju algas paziņojumos par 2019. gada februāri un nākamajiem mēnešiem, ar kuriem ir piemērots EIB Direktoru padomes 2017. gada 18. jūlija lēmums, nosakot jaunu pieeju attiecībā uz personāla kopējo algu pieaugumu, kas piemērojams visiem EIB darbiniekiem, Direktoru padomes 2018. gada 11. decembra lēmumu, ar ko paredzēts 2019. gada algu budžets, un EIB Vadības komitejas 2019. gada 30. janvāra lēmumu, ar ko noteikta algu pielāgojuma likme 2019. gadam 0,8 % apmērā, un, otrkārt, atlīdzināt zaudējumus, kas prasītājiem esot nodarīti ar šiem lēmumiem.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Vincent Thunus un citi prasītāji, kuru vārdi ir iekļauti pielikumā, sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Investīciju bankas (EIB) tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 246, 22.7.2019.


title: Lieta T-621/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Ace of spades/EUIPO – Krupp un Borrmann (“JC JEAN CALL Champagne GRANDE RÉSERVE”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes “JC JEAN CALL Champagne GRANDE RÉSERVE” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes – Relatīvi atteikuma pamati – Apzīmējumu līdzība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Kaitējuma reputācijai neesamība – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 5. punkts))

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/45

      Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Ace of spades/EUIPO – Krupp un Borrmann (“JC JEAN CALL Champagne GRANDE RÉSERVE”)
      (Lieta T-621/19) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes “JC JEAN CALL Champagne GRANDE RÉSERVE” reģistrācijas pieteikums - Agrākas Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes - Relatīvi atteikuma pamati - Apzīmējumu līdzība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) - Kaitējuma reputācijai neesamība - Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 5. punkts))
      (2021/C 35/58)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Ace of spades Holdings LLC (Ņujorka, Ņujorka, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvis: A. Gómez López, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis: A. Folliard-Monguiral)

         Pārējie procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieki: Gerhard Ernst Krupp (Minhene, Vācija), Elmar Borrmann (Reith, Austrija)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas piektās padomes 2019. gada 20. jūnija lēmumu lietā R 2/2019-5 attiecībā uz iebildumu procesu starp Ace of spades Holdings un G. E. Krupp un E. Borrmann.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas piektās padomes 2019. gada 20. jūnija lēmumu lietā R 2/2019–5, ciktāl ar to minētā padome noraidīja ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu pamatotu Ace of spades Holdings LLC apelācijas sūdzību un iebildumus.

                  2)

                  Pārējā daļā prasību noraidīt.

                  3)

                  Katrs lietas dalībnieks pats sedz savus tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 399, 25.11.2019.


title: Lieta T-705/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – GV/Komisija (Civildienests – Ierēdņi – Psiholoģiska vardarbība – Lūgums sniegt palīdzību – Lūguma noraidīšana – Dienesta intereses – Darba līdzvērtība – Saprātīgs termiņš – “Prima facie” pierādījumu neesamība – Atbildība)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/46

      Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – GV/Komisija
      (Lieta T-705/19) (1)

      (Civildienests - Ierēdņi - Psiholoģiska vardarbība - Lūgums sniegt palīdzību - Lūguma noraidīšana - Dienesta intereses - Darba līdzvērtība - Saprātīgs termiņš - “Prima facie” pierādījumu neesamība - Atbildība)
      (2021/C 35/60)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: GV (pārstāvis: B.-H. Vincent, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: B. Mongin, M. Brauhoff un T. Lilamand)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 270. pantu un ar ko tiek lūgts, pirmkārt, atcelt Komisijas 2019. gada 5. februāra lēmumu, ar kuru noraidīts prasītāja lūgums sniegt palīdzību, un, otrkārt, atlīdzināt materiālo un morālo kaitējumu, kas prasītājam, iespējams, esot radies šī lēmuma dēļ.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  GV sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 413, 9.12.2019.


title: Lieta T-622/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Ace of spades/EUIPO – Krupp un Borrmann (“JC JEAN CALL Champagne PRESTIGE”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes “JC JEAN CALL Champagne PRESTIGE” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes – Relatīvi atteikuma pamati – Apzīmējumu līdzība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Kaitējuma reputācijai neesamība – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 5. punkts))

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/46

      Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Ace of spades/EUIPO – Krupp un Borrmann (“JC JEAN CALL Champagne PRESTIGE”)
      (Lieta T-622/19) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes “JC JEAN CALL Champagne PRESTIGE” reģistrācijas pieteikums - Agrākas Eiropas Savienības trīsdimensiju preču zīmes - Relatīvi atteikuma pamati - Apzīmējumu līdzība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) - Kaitējuma reputācijai neesamība - Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 5. punkts))
      (2021/C 35/59)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Ace of spades Holdings LLC (Ņujorka, Ņujorka, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvis: A. Gómez López, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis: A. Folliard-Monguiral)

         Pārējie procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieki: Gerhard Ernst Krupp (Minhene, Vācija), Elmar Borrmann (Reith, Austrija)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas piektās padomes 2019. gada 26. jūnija lēmumu lietā R 3/2019-5 attiecībā uz iebildumu procesu starp Ace of spades Holdings un G. E. Krupp un E. Borrmann.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas piektās padomes 2019. gada 26. jūnija lēmumu lietā R 3/2019–5, ciktāl ar to minētā padome noraidīja ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu pamatotu Ace of spades Holdings LLC apelācijas sūdzību un iebildumus.

                  2)

                  Pārējā daļā prasību noraidīt.

                  3)

                  Katrs lietas dalībnieks pats sedz savus tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 399, 25.11.2019.


title: Lieta T-819/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Man and Machine/EUIPO – Bim Freelance (“bim ready”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Grafiska preču zīme “bim ready” – Agrāka Eiropas Savienības grafiska preču zīme “BIM freelance” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespējas neesamība – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādīto pakalpojumu loka sašaurināšana)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/47

      Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Man and Machine/EUIPO – Bim Freelance (“bim ready”)
      (Lieta T-819/19) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību - Grafiska preču zīme “bim ready” - Agrāka Eiropas Savienības grafiska preču zīme “BIM freelance” - Relatīvs atteikuma pamats - Sajaukšanas iespējas neesamība - Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādīto pakalpojumu loka sašaurināšana)
      (2021/C 35/61)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Man and Machine Ltd (Thame Oxfordshire, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: R. Peto un C. Neu, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: L. Rampini un V. Ruzek)

         Otrs procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Bim Freelance Corp. (Maiami, Florida, Amerikas Savienotās Valstis)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2019. gada 17. septembra lēmumu lietā R 317/2019-1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Bim Freelance un Man and Machine.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas pirmās padomes 2019. gada 17. septembra lēmumu lietā R 317/2019-1.

                  2)

                  EUIPO atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 27, 27.1.2020.


title: Lieta T-858/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – easyCosmetic Swiss/EUIPO – UWI (“easycosmetic”) (Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “easyCosmetic” – Absolūts atteikuma pamats – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts))

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/48

      Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – easyCosmetic Swiss/EUIPO – UWI (“easycosmetic”)
      (Lieta T-858/19) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “easyCosmetic” - Absolūts atteikuma pamats - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts))
      (2021/C 35/62)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: easyCosmetic Swiss GmbH (Baar, Šveice) (pārstāvji: D. Terheggen un S. Sullivan, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: A. Söder un M. Fischer)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: UWI Unternehmensberatungs- und Wirtschaftsinformations GmbH (Bad Nauheim, Vācija) (pārstāvji: M. Krisch, T. Guttau un V. Wellens, advokāti)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2019. gada 4. oktobra lēmumu lietā R 973/2019-2 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp UWI un easyCosmetic Swiss.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  EasyCosmetic Swiss GmbH sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) tiesāšanās izdevumus.

                  3)

                  UWI Unternehmensberatungs- und Wirtschaftsinformations GmbH sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

         (1)  OV C 45, 10.2.2020.


title: Lieta T-30/20: Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Promed/EUIPO – Centrumelektroniki (“Promed”) (Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Promed” – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts))

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/48

      Vispārējās tiesas 2020. gada 9. decembra spriedums – Promed/EUIPO – Centrumelektroniki (“Promed”)
      (Lieta T-30/20) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Promed” - Absolūts atteikuma pamats - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts))
      (2021/C 35/63)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Promed GmbH kosmetische Erzeugnisse (Farchant, Vācija) (pārstāvji: B. Sorg, B. Reinisch un C. Raßmann, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: H. O’Neill, V. Ruzek un S. Hanne)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Centrumelektroniki sp.j. (Tarnowskie Góry, Polija) (pārstāvis: M. Kondrat, advokāts)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas piektās padomes 2019. gada 7. novembra lēmumu lietā R 614/2019-5 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Centrumelektroniki un Promed kosmetische Erzeugnisse.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Promed GmbH kosmetische Erzeugnisse atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 68, 2.3.2020.


title: Lieta T-536/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 7. decembra rīkojums – Militos Symvouleftiki/Komisija (Prasība atcelt tiesību aktu – Publiski pakalpojumu līgumi – Iepirkuma procedūra – Pakalpojumu sniegšana komunikācijas pasākumu organizēšanas jomā Komisijas pārstāvniecībai Grieķijā – Iepirkuma atcelšana – Intereses celt prasību neesamība – Nepieņemamība)

text:
               1.2.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 35/50

      Vispārējās tiesas 2020. gada 7. decembra rīkojums – Militos Symvouleftiki/Komisija
      (Lieta T-536/19) (1)

      (Prasība atcelt tiesību aktu - Publiski pakalpojumu līgumi - Iepirkuma procedūra - Pakalpojumu sniegšana komunikācijas pasākumu organizēšanas jomā Komisijas pārstāvniecībai Grieķijā - Iepirkuma atcelšana - Intereses celt prasību neesamība - Nepieņemamība)
      (2021/C 35/65)
      Tiesvedības valoda – grieķu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Militos Symvouleftiki AE (Atēnas, Grieķija) (pārstāvis: K. Farmakidis-Markou, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: J. Estrada de Solà un A. Katsimerou)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar ko tiek lūgts atcelt Komisijas 2019. gada 29. maija lēmumu atcelt iepirkumu PR/2018-16/ATH par pakalpojumu sniegšanu komunikācijas pasākumu organizēšanas jomā Komisijas pārstāvniecībai Grieķijā.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt kā nepieņemamu.

                  2)

                  Militos Symvouleftiki AE sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 357, 21.10.2019.