Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2011. gada 25.maijā. # Luis María Bombín Bombín pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-22/10.


Vispārējās tiesas spriedums (viena tiesneša sastāvā), 2016. gada 19. februāris.#Infinite Cycle Works Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “INFINITY” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “INFINI” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-30/15.


Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2004. gada 17.martā. # Giorgio Lebedef pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paaugstināšana amatā - Pamatojums - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-4/03.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 10.decembrī. # Eiropas Komisija pret Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2006/40/EK - Mehānisko transportlīdzekļu gaisa kondicionēšana - Nepilnīga transponēšana. # Lieta C-187/09.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 10. decembra spriedums – Komisija/Apvienotā Karaliste
      (lieta C‑187/09)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2006/40/EK – Mehānisko transportlīdzekļu gaisa kondicionēšana – Nepilnīga transponēšana
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 8. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tādu aktu nepieņemšana paredzētajā termiņā, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un
                  Padomes 2006. gada 17. maija Direktīvas 2006/40/EK par emisijām no mehānisko transportlīdzekļu gaisa kondicionēšanas sistēmām
                  un par grozījumiem Padomes Direktīvā 70/156/EEK (OV L 161, 12. lpp.) prasības

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	nepieņemot visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada
                     17. maija Direktīvas 2006/40/EK par emisijām no mehānisko transportlīdzekļu gaisa kondicionēšanas sistēmām un par grozījumiem
                     Padomes Direktīvā 70/156/EEK prasības, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos
                     pienākumus;

                  2)

                  	Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 2.jūlijā.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) pret Cul de Sac Espacio Creativo SL un Acierta Product & Position SA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Spānija.#Regula (EK) Nr. 6/2002 - Kopienas dizainparaugi - 14. un 88. pants - Īpašumtiesības uz Kopienas dizainparaugu - Nereģistrēts dizainparaugs - Pasūtīts dizainparaugs.#Lieta C-32/08.

text:
      Lieta C‑32/08
      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      pret
      Cul de Sac Espacio Creativo SL
      un
      Acierta Product & Position SA
      (Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Regula (EK) Nr. 6/2002 – Kopienas dizainparaugi – 14. un 88. pants – Īpašumtiesības uz Kopienas dizainparaugu – Nereģistrēts dizainparaugs – Pasūtīts dizainparaugs
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienas dizainparaugi – Tiesības uz Kopienas dizainparaugu – Dizainparaugi, kuri izveidoti darba attiecību ietvaros – Piemērošanas
            joma
      (Padomes Regulas Nr. 6/2002 14. panta 3. punkts)
      2.        Kopienas dizainparaugi – Tiesības uz Kopienas dizainparaugu – Tiesību uz dizainparaugu pāreja no modelētāja uz tā tiesību
            pārņēmēju
      (Padomes Regulas Nr. 6/2002 14. panta 1. punkts)
      1.        Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 14. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru, ja dizainparaugu ir izveidojis darbinieks,
         izpildot savus darba pienākumus vai ievērojot sava darba devēja norādījumus, tad tiesības uz Kopienas dizainparaugu pieder
         darba devējam, ja vien nav citādas vienošanās vai valsts tiesību aktos nav noteikts citādi, nav piemērojams Kopienas dizainparaugam,
         kas izstrādāts pēc pasūtījuma.

      Kopienu likumdevējs ir vēlējies definēt regulas 14. panta 3. punktā paredzēto īpašo kārtību, izmantojot īpašu līgumattiecību
         veidu, proti, darba attiecības, un tas izslēdz minētā punkta piemērošanu citām līgumattiecībām, kā, piemēram, līgumattiecībām
         attiecībā uz Kopienas dizainparaugu, kurš izstrādāts pēc pasūtījuma.

      (sal. ar 44., 51. un 55. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Gadījumā, kad, pirmkārt, runa ir par nereģistrētiem Kopienas dizainparaugiem, kuri izstrādāti pēc pasūtījuma, un, otrkārt,
         kad valsts likumā šādi dizainparaugi nav pielīdzināti tiem dizainparaugiem, kuri izstrādāti darba attiecību ietvaros, Regulas
         Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 14. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tiesības uz Kopienas dizainparaugu
         pieder modelētājam, ja vien tās ar līgumu nav nodotas tā tiesību pārņēmējam.

      Iespēja ar līgumu nodot tiesības uz Kopienas dizainparaugu no modelētāja uz tā tiesību pārņēmēju regulas 14. panta 1. punkta
         izpratnē izriet, pirmkārt, no paša šī panta formulējuma, un, otrkārt, tā ir saderīga ar minētās regulas sasniedzamajiem mērķiem.
         Kopienas dizainparaugu aizsardzības pielāgošana visu Kopienas rūpniecības nozaru vajadzībām, ar līgumu nododot tiesības uz
         Kopienas dizainparaugu, var veicināt efektīvu ar Kopienas dizainparaugu piešķirto tiesību izmantošanu visā Kopienā. Turklāt
         uzlabota rūpnieciskā dizainparauga aizsardzība ne tikai veicina atsevišķu modelētāju ieguldījumu Kopienas pārākumā šajā jomā,
         bet arī sekmē jauninājumus, jaunu produktu izstrādi un investīcijas to ražošanā.

      Tomēr valsts tiesai ir jāpārbauda šāda līguma saturs un šajā sakarā jānosaka, vai attiecīgā gadījumā tiesības uz nereģistrētu
         Kopienas dizainparaugu patiešām ir nodotas no modelētāja uz tā tiesību pārņēmēju, šīs pārbaudes ietvaros piemērojot līgumus
         reglamentējošos tiesību aktus, lai noteiktu, kam saskaņā ar regulas 14. panta 1. punktu pieder tiesības uz nereģistrētu Kopienas
         dizainparaugu.

      (sal. ar 62. un 77.–82. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 2. jūlijā (*)

      Regula (EK) Nr. 6/2002 – Kopienas dizainparaugi – 14. un 88. pants – Īpašumtiesības uz Kopienas dizainparaugu – Nereģistrēts dizainparaugs – Pasūtīts dizainparaugs
      Lieta C‑32/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu, ko Juzgado de lo Mercantil n°1 de Alicante y n°1 de Marca Comunitaria (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 18. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 28. janvārī, tiesvedībā

      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      pret
      Cul de Sac Espacio Creativo SL,

      Acierta Product & Position SA.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 29. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) vārdā – M. H. Sanmartina Sanmartina [M. J. Sanmartín Sanmartín], abogada,

      –        Cul de Sac Espacio Creativo SL vārdā – O. L. Hereross Čiko [O. L. Herreros Chico], abogado,

      –        Acierta Product & Position SA vārdā – T. Sančesa Morgado [T. Sánchez Morgado], abogada,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – I. Rao [I. Rao], pārstāve, kurai palīdz S. Maliničs [S. Malynicz], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – I. Martinesa del Perala [I. Martínez del Peral] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 26. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2001. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 6/2002 par
         Kopienas dizainparaugiem (OV 2002, L 3, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”) 14. panta 1. un 3. punktu, kā arī 88. panta 2. punktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (turpmāk tekstā – “FEIA”) un sabiedrībām Cul de Sac Espacio Creativo SL (turpmāk tekstā – “Cul de Sac”) un Acierta Product & Position SA (turpmāk tekstā – “Acierta”) par īpašumtiesībām uz Kopienas dzegužu pulksteņu dizainparaugiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        No Regulas preambulas pirmā apsvēruma izriet, ka šīs regulas mērķis ir iegūt “Kopienas dizainparaugu, ko vienoti ar vienādām
         sekām aizsargā visā Kopienas teritorijā”.

      4        Regulas astotajā apsvērumā ir paredzēts:

      “Tādējādi pieejamāka dizainparaugu aizsardzības sistēma, kas ir pielāgota iekšējā tirgus vajadzībām, ir būtiska Kopienas rūpniecībai.”
      5        Šīs regulas devītajā apsvērumā ir noteikts:

      “Šīs regulas noteikumi par dizainparaugu tiesību aktiem būtu jāsaskaņo ar attiecīgajiem noteikumiem [Eiropas Parlamenta un
         Padomes 1998. gada 13. oktobra] Direktīvā 98/71/EK [par dizainparaugu tiesisko aizsardzību (OV L 289, 28. lpp.)].”

      6        Saskaņā ar Regulas sešpadsmito apsvērumu:

      “Dažās no [Kopienas rūpniecības] nozarēm izveido lielu skaitu dizainparaugu tādiem produktiem, kam bieži ir īss ekonomiskās
         dzīves cikls, un aizsardzība bez apgrūtinājuma ar reģistrācijas formalitātēm ir priekšrocība, bet aizsardzības ilgums ir mazāk
         svarīgs. [..]”

      7        Regulas divdesmit pirmajā apsvērumā ir noteikts:

      “[..] attiecībā uz nereģistrētu Kopienas dizainparaugu būtu lietderīgi nodrošināt tikai tiesības, kas aizsargā no kopēšanas.
         [..]”

      8        Regulas divdesmit piektajā apsvērumā ir noteikts:

      “Tās rūpniecības nozares, kurās [uz neilgu laiku] izveido lielu skaitu dizainparaugu, kam iespējams īss ekonomiskās dzīves
         cikls un no kuriem tikai dažus laidīs tirgū, uzskatīs par izdevīgāku nereģistrētu Kopienas dizainparaugu. Reģistrēts Kopienas
         dizainparaugs ir jāpadara pieejamāks arī šīm rūpniecības nozarēm. Šim nolūkam būtu lietderīgi paredzēt vairāku dizainparaugu
         apvienošanu vienā kombinētā pieteikumā. Tomēr kombinētā pieteikumā ietvertus dizainparaugus var izskatīt atsevišķi attiecībā
         uz [..] pārņemšanu [..].”

      9        Regulas trīsdesmit pirmajā apsvērumā ir paredzēts:

      “Šī regula neizslēdz iespēju piemērot tādiem dizainparaugiem, ko aizsargā Kopienas dizainparaugs, rūpnieciskā īpašuma likumus
         vai citus attiecīgos dalībvalstu tiesību aktus, piemēram, likumus, kas attiecas uz dizainparaugu aizsardzību, kura ir iegūta
         ar reģistrāciju, vai likumus, kas attiecas uz nereģistrētiem dizainparaugiem [..].”

      10      Saskaņā ar Regulas 1. panta 2. punkta a) apakšpunktu:

      “Dizainparaugu aizsargā:
      a)      kā “nereģistrētu Kopienas dizainparaugu”, ja to dara pieejamu sabiedrībai šajā regulā izstrādātajā kārtībā.”
      11      Savukārt atbilstoši šī panta 3. punktam:

      “Kopienas dizainparaugs ir vienveidīgs. Tam ir vienāds spēks visā Kopienā. To [..] nodod [..] tikai visā Kopienā. Ja vien
         šajā regulā nav paredzēts citādi, piemēro šo principu.”

      12      Regulas II sadaļa, kuras virsraksts ir “Tiesību akti, kas attiecas uz dizainparaugiem”, tostarp ietver 1. iedaļu ar virsrakstu
         “Aizsardzības iegūšanas nosacījumi”, kurā iekļauts 3.–9. pants, 3. iedaļu ar virsrakstu “Tiesības uz Kopienas dizainparaugu”,
         kurā iekļauts 14.–18. pants, un 5. iedaļu ar virsrakstu “Spēkā neesamība”, kura sastāv no 24.–36. panta.

      13      Regulas 3. panta a) punktā “dizainparaugs” ir definēts kā “visa ražojuma vai tā daļas izskats, kas radies no paša ražojuma
         un/vai tā rotājumu iezīmēm, jo īpaši līnijām, kontūrām, krāsām, formas, virsmas struktūras un/vai materiāla”.

      14      Regulas 11. panta, kura virsraksts ir “Nereģistrēta Kopienas dizainparauga aizsardzības sākšanās un ilgums”, 1. punktā ir
         noteikts:

      “Dizainparaugu, kas atbilst 1. iedaļā izstrādātajiem noteikumiem, aizsargā kā nereģistrētu Kopienas dizainparaugu trīs gadus
         ilgi pēc datuma, kad tas ir pirmo reizi darīts pieejams sabiedrībai Kopienā.”

      15      Regulas 14. panta, kura virsraksts ir “Tiesības uz Kopienas dizainparaugu”, 1. un 3. punktā ir paredzēts:

      “1.      Tiesības uz Kopienas dizainparaugu pieder modelētājam vai tā tiesību pārņēmējam.
      [..]
      3.      Tomēr, ja dizainparaugu ir izveidojis darbinieks, izpildot savus darba pienākumus vai ievērojot sava darba devēja norādījumus,
         tiesības uz Kopienas dizainparaugu pieder darba devējam, ja vien nav citādas vienošanās vai valsts tiesību aktos nav noteikts
         citādi.”

      16      Regulas 19. panta, kura virsraksts ir “Kopienas dizainparauga piešķirtās tiesības”, 2. punktā ir noteikts:

      “Tomēr nereģistrēts Kopienas dizainparaugs piešķir tā īpašniekam tiesības novērst 1. punktā minētās darbības tikai tad, ja
         apstrīdēto izmantošanu rada aizsargātā dizainparauga kopēšana.”

      17      Regulas 25. panta, kura virsraksts ir “Spēkā neesamības iemesli”, 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka Kopienas dizainparaugu
         var pasludināt par spēkā neesošu tikai tad, “ja pēc tiesas lēmuma tiesību īpašniekam nav tiesību uz Kopienas dizainparaugu
         atbilstīgi 14. pantam”.

      18      Regulas 27. panta, kura virsraksts ir “Kopienas dizainparaugu tiesību pielīdzināšana valstu dizainparaugu tiesībām”, 1. punktā
         ir noteikts:

      “Ja vien šās regulas 28., 29., 30., 31. un 32. pantā nav paredzēts citādi, ar Kopienas dizainparaugu kā īpašuma tiesību objektu
         visā tā pilnībā un visā Kopienas teritorijā rīkojas kā ar tās dalībvalsts dizainparaugu, kurā:

      a)      tā īpašniekam attiecīgajā brīdī ir juridiskā adrese vai dzīvesvieta, vai
      b)      tā īpašnieks attiecīgajā brīdī veic uzņēmējdarbību, ja nepiemēro a) apakšpunktu.”
      19      Regulas IX sadaļā, kuras virsraksts ir “Strīdi attiecībā uz Kopienas dizainparaugu tiesību pārkāpšanu un to spēkā esamību”,
         ir iekļauta 2. iedaļa ar virsrakstu “Strīdi attiecībā uz Kopienas dizainparaugu tiesību pārkāpšanu un to spēkā esamību”, kurā
         ir ietverts 88. pants.

      20      Šī panta, kura virsraksts ir “Piemērojamie tiesību akti”, 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Kopienas dizainparaugu tiesas piemēro šīs regulas noteikumus.
      2.      Visos jautājumos, ko šī regula neaptver, Kopienas dizainparaugu tiesa piemēro valsts tiesību aktus, tostarp starptautiskās
         privāttiesības.”

      21      96. panta, kura virsraksts ir “Saistība ar citiem aizsardzības veidiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem”, 1. punktā ir paredzēts:

      “Šīs regulas noteikumi neskar citus Kopienas vai attiecīgo dalībvalstu tiesību aktus, kas attiecas uz nereģistrētiem dizainparaugiem
         [..].”

      22      Saskaņā ar Regulas trešo apsvērumu Direktīvas 98/71 mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus jautājumā par dizainparaugu
         tiesisko aizsardzību.

      23      Šīs direktīvas 2. pantā ir precizēts, ka tā tostarp attiecas uz dalībvalstu centrālajos rūpnieciskā īpašuma birojos vai Beniluksa
         Dizainparaugu birojā reģistrētām dizainparauga tiesībām.

      24      Saskaņā ar Direktīvas 98/71 11. panta 1. punkta c) apakšpunktu:

      “Dizainparauga reģistrāciju noraida vai, ja dizainparaugs ir reģistrēts, dizainparauga tiesības pasludina par spēkā neesošām:
      [..]
      c)      ja dizainparauga tiesību pieteicējam vai īpašniekam nav uz tām tiesību saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      25      2003. gada 7. jūlija Likums 20/2003 par rūpniecisko dizainparaugu tiesisko aizsardzību (ley 20/2003, de Protección Jurídica del Diseño Industrial) (2003. gada 8. jūlija BOE Nr. 162, 26348. lpp.; turpmāk tekstā – “LPJDI”) attiecas tikai uz reģistrētiem dizainparaugiem.

      26      LPJDI 14. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “tiesības reģistrēt dizainparaugu pieder modelētājam vai tā tiesību pārņēmējam”.

      27      LPJDI 15. pantā, kura virsraksts ir “Nodarbinātības vai pakalpojumu sniegšanas attiecībās izgatavotie dizainparaugi”, ir noteikts:

      “Ja dizainparaugu izgatavojis darba ņēmējs, izpildot savus darba pienākumus vai ievērojot uzņēmēja vai darba devēja norādījumus,
         vai pakalpojumu attiecībās – pēc pasūtījuma, tiesības reģistrēt dizainparaugu piekrīt darba devējam vai līdzējam, kas pasūtījis
         dizainparauga izgatavošanu, ja vien līgumā nav noteikts citādi.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      28      FEIA bija izstrādājusi projektu ar nosaukumu “D’ARTES”, kura ietvaros 50 dažādu nozaru amatnieku darbnīcas, pamatojoties uz attiecīgajā
         jomā esoša meistara īstenota dizainparauga projektu, varētu izgatavot priekšmetu sēriju ar mērķi tos pārdot.

      29      Sabiedrība AC&G SA (turpmāk tekstā – “AC&G”) kā projekta pasūtītāja paredzēja D’ARTES projekta materiālos nosacījumus, un tās uzdevums bija izvēlēties modelētājus un noslēgt ar viņiem līgumus.

      30      Tādējādi AC&G ar Cul de Sac noslēdza mutisku vienošanos, uz kuru neattiecās Spānijas Darba kodekss un saskaņā ar kuru Cul de Sac bija jāizstrādā dizainparaugs un jāsniedz tehniskā palīdzība amatniekam, lai šis amatnieks varētu radīt jaunu produktu kolekciju.
         Kā atlīdzību par saviem pakalpojumiem Cul de Sac no AC&G saņēma EUR 1800, neieskaitot nodokļus.

      31      Cul de Sac modelēja vairākus dzegužu pulksteņus, kurus D’ARTES projekta ietvaros izstrādāja amatniece Veronika Palomare [Verónica Palomares] un kuri tika prezentēti 2005. gada aprīlī ar kolekcijas nosaukumu “Santamaría”.

      32      Vēlāk Cul de Sac un Acierta ražoja un pārdeva dzegužu pulksteņus ar kolekcijas nosaukumu “TIMELESS”.

      33      FEIA, uzskatīdama, ka šie dzegužu pulksteņi bija tādu nereģistrēto Kopienas dizainparaugu kopijas, kuri ietilpa kolekcijā “Santamaría”,
         kuru tā uzskata par savu īpašumu gan kā D’ARTES projekta patrons un galvenais finansētājs, gan saskaņā ar to, ka AC&G tai nodeva ekskluzīvas tiesības pārdot preces, kuras radītas minētā projekta pirmās kārtas ietvaros, cēla prasību pret Cul de Sac un Acierta galvenokārt par minēto Kopienas dizainparaugu viltojumu un pakārtoti par negodīgu konkurenci.

      34      FEIA it īpaši norāda, ka īpašumtiesības uz nereģistrētajiem Kopienas dizainparaugiem attiecībā uz kolekcijas “Santamaría” pulksteņiem
         tai pieder saskaņā ar LPJDI 15. pantu, jo tos izstrādā Cul de Sac, lai izpildītu AC&G pasūtījumu, rīkojoties kā “nepārprotams” FEIA pasūtītā darba izpildītājs pakalpojumu sniegšanas par atlīdzību ietvaros.

      35      Cul de Sac un Acierta apstrīd, ka AC&G un/vai FEIA bija vai ir īpašumtiesības uz minētajiem dizainparaugiem un ka līdz ar to FEIA ir tiesības celt prasību.

      36      Juzgado de lo Mercantil n°1 de Alicante y n°1 de Marca Comunitaria uzskata, ka FEIA var atsaukties uz pamata lietā apspriesto dizainparaugu īpašumtiesībām tikai tad, ja AC&G, kura tai nodeva šīs īpašumtiesības, pašai bija īpašumtiesības uz minētajiem dizainparaugiem.

      37      Šādos apstākļos Juzgado de lo Mercantil n°1 de Alicante y n°1 de Marca Comunitaria nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Regulas Nr. 6/2002 14. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzēti tikai Kopienas dizainparaugi, kas
         radīti darba attiecībās, kurās autoram modelētājam ir saistošs darba attiecību līgums, kam piemīt padotības un pakļautības
         iezīmes; vai

      2)      Regulas Nr. 6/2002 14. panta 3. punktā izmantotie jēdzieni “darbinieks” un “darba devējs” jāinterpretē plašā izpratnē, lai
         ietvertu no darba attiecībām atšķirīgus gadījumus, kā, piemēram, tādus, kuros saskaņā ar civiltiesisku vai komerctiesisku
         līgumu (un līdz ar to nepastāvot padotībai, pakļautībai un sistemātiskumam) kāda persona (autors) apņemas citai personai izgatavot
         dizainparaugu par noteiktu atlīdzību, un tā rezultātā uzskatāms, ka šis dizainparaugs pieder personai, kas to pasūtījusi,
         ja vien līgumā nav noteikts citādi?

      3)      Vai gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, par atšķirīgām faktiskām situācijām uzskatot dizainparaugus, kas
         radīti darba attiecībās, un dizainparaugus, kas radīti attiecībās, kuras nav darba attiecības,

      a)      jāpiemēro Regulas Nr. 6/2002 14. panta 1. punkta vispārīgais noteikums un līdz ar to uzskatāms, ka tie pieder autoram, ja
         vien līgumā līdzēji nevienojas par pretējo; vai

      b)      Kopienas dizainparaugu tiesai saskaņā ar Regulas Nr. 6/2002 88. panta 2. punktu jāpiemēro valsts tiesības, kas regulē dizainparaugus?
      4)      Vai gadījumā, ja jāatsaucas uz valsts tiesībām un ja tajās dizainparaugi, kas radīti darba attiecībās (kas pieder darba devējam,
         ja vien nav nolīgts citādi), tiek pielīdzināti (kā tas ir Spānijas tiesībās) dizainparaugiem, kas radīti pēc pasūtījuma (kas
         pieder līdzējam, kurš tos pasūta, ja vien nav nolīgts citādi), ir iespējams piemērot valsts tiesības?

      5)      Vai gadījumā, ja atbilde uz ceturto jautājumu ir apstiprinoša, šāds iznākums (ka dizainparaugi pieder līdzējam, kas tos pasūta,
         ja vien nav nolīgts citādi) nav pretrunā noliedzošajai atbildei uz otro jautājumu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un otro jautājumu attiecībā uz Regulas 14. panta 3. punkta piemērošanas jomu
      38      Uzdodot šos jautājumus, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas 14. panta 3. punktā ir paredzēti arī
         tādi Kopienas dizainparaugi, kuri radīti pēc pasūtījuma un tādējādi ārpus darba attiecībām.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      39      FEIA un Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka attiecībā uz dizainparaugiem, kuri izstrādāti pēc pasūtījuma, ir piemērojams
         Regulas 14. panta 3. punkts, jo šī norma un it īpaši tajā ietvertie jēdzieni “darba devējs” un “darbinieks” ir interpretējami,
         ņemot vērā ne tikai minētās normas formulējumu, bet arī jomas, kurā šie jēdzieni ir iekļauti, vispārīgo sistēmu un mērķus.

      40      Eiropas Kopienu Komisija, Cul de Sac un Acierta tieši pretēji uzskata, ka Regulas 14. panta 3. punktā paredzētais noteikums ir piemērojams vienīgi dizainparaugiem, kuri
         izstrādāti padota darba attiecībās.

      41      Acierta un Komisija turklāt norāda, ka 14. panta 3. punktā ir ietverts noteikums, kurā ir atkāpe vai kurš ir izņēmums no minētā panta
         1. punktā noteiktā vispārīgā principa, kas nepieļauj nedz plašu interpretāciju, nedz piemērošanu pēc analoģijas attiecībā
         uz tieši neparedzētiem gadījumiem.

      42      Visbeidzot, Komisija uzskata, ka piedāvāto interpretāciju apstiprina Regulas travaux préparatoires un tās pieņemšanas process, un šī interpretācija ir saskaņā ar Kopienu un starptautisko tiesisko regulējumu par citām rūpnieciskā
         īpašuma tiesībām.

       Tiesas atbilde
      43      Kā tas izriet no Regulas 14. panta 1. punkta, tiesības uz Kopienas dizainparaugu pieder modelētājam vai tā tiesību pārņēmējam.

      44      Savukārt no minētā panta 3. punkta, kurā ietverta atkāpe no šī panta 1. punkta, izriet, ka, ja dizainparaugu ir izveidojis
         darbinieks, izpildot savus darba pienākumus vai ievērojot sava darba devēja norādījumus, tad tiesības uz Kopienas dizainparaugu
         pieder darba devējam, ja vien nav citādas vienošanās vai valsts tiesību aktos nav noteikts citādi.

      45      Līdz ar to ir jānoraida FEIA un Apvienotās Karalistes valdības argumentācija, saskaņā ar kuru it īpaši jēdzieni “darba devējs” un “darbinieks”, kuri minēti
         minētajā punktā, ir interpretējami plaši, lai tie attiektos arī uz dizainparaugiem, kuri izstrādāti pēc pasūtījuma.

      46      Šajā sakarā jānorāda, ka Kopienu likumdevējs šajā punktā ir paredzējis īpašu kārtību attiecībā uz Kopienas dizainparaugiem,
         kuri izstrādāti darba attiecību ietvaros.

      47      Šāda secinājuma pamatā it īpaši ir tas, ka Kopienu likumdevējs, formulējot minēto punktu, ir izvēlējies jēdzienu “darba devējs”
         kā personu, kurai ir īpašumtiesības uz Kopienas dizainparaugu, kas izstrādāts darba attiecību ietvaros, nevis acīmredzami
         plašāku jēdzienu “pasūtītājs”.

      48      Turklāt no Regulas 14. panta 3. punkta izriet, ka “darba devējam” ir īpašumtiesības uz Kopienas dizainparaugu, ja “darbinieks”
         to izstrādā, veicot savus darba pienākumus vai ievērojot sava darba devēja norādījumus.

      49      Attiecībā uz jēdzienu “darbinieks” papildus ir jākonstatē, ka Kopienu likumdevējs minētajā noteikumā kā personu, kura izstrādā
         dizainparaugu, nav izvēlējies ietvert acīmredzami plašāku jēdzienu “pasūtījuma izpildītājs”. Tādējādi jēdziens “darbinieks”
         nozīmē personu, kura ir pakļauta savam “darba devējam” brīdī, kad darba attiecību ietvaros tiek izstrādāts Kopienas dizainparaugs.

      50      Runājot par minētā punkta daļu, kurā ir paredzēts “ja vien nav citādas vienošanās vai valsts tiesību aktos nav noteikts citādi”,
         jāprecizē, ka ar to, pirmkārt, darba līguma pusēm tiek dota iespēja noteikt “darbinieku” kā personu, kurai ir īpašumtiesības
         uz Kopienas dizainparaugu, un, otrkārt, dalībvalstīm ir iespēja savos valsts tiesību aktos “darbinieku” noteikt kā personu,
         kurai ir īpašumtiesības uz Kopienas dizainparaugu, ar nosacījumu – abos gadījumos –, ka šis dizainparaugs tiek izstrādāts
         darba attiecību ietvaros.

      51      No tā izriet, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies definēt Regulas 14. panta 3. punktā paredzēto īpašo kārtību, izmantojot īpašu
         līgumattiecību veidu, proti, darba attiecības, un tas izslēdz minētā punkta piemērošanu citām līgumattiecībām, kā, piemēram,
         līgumattiecībām attiecībā uz Kopienas dizainparaugu, kurš izstrādāts pēc pasūtījuma.

      52      Turklāt šo interpretāciju apstiprina Regulas travaux préparatoires.

      53      Šajā sakarā Komisija norāda, ka priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Kopienas dizainparaugiem (COM(93) 342,
         3.12.1993., galīgā redakcija) motīvu izklāstā ir precizēts, ka darba devējam ir īpašumtiesības uz Kopienas dizainparaugu,
         ja šo dizainparaugu ir izstrādājis darbinieks, izpildot savus no darba līguma izrietošos pienākumus.

      54      Pēc Komisijas domām un kā tas izriet no ģenerāladvokāta secinājumu 27.–32. punkta, lai arī pirmais priekšlikuma Komisijas
         regulai projekts papildus noteikumam par īpašumtiesībām uz Kopienas dizainparaugu, kuru ir izstrādājis darbinieks, iekļāva
         tiešu noteikumu par īpašumtiesībām uz Kopienas dizainparaugu, kurš izstrādāts pēc pasūtījuma, šis pēdējais minētais noteikums
         Regulā nav ticis atstāts.

      55      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild tādējādi, ka Regulas 14. panta 3. punkts
         nav piemērojams Kopienas dizainparaugam, kas izstrādāts pēc pasūtījuma.

       Par trešā jautājuma a) punktu attiecībā uz Regulas 14. panta 1. punkta interpretāciju
      56      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas 14. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tiesības
         uz Kopienas dizainparaugu pieder autoram, ja vien šīs tiesības ar līgumu nav nodotas tā tiesību pārņēmējam.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      57      FEIA uzskata, ka 14. pants ir jāinterpretē visā kopumā, ņemot vērā ar Regulu sasniedzamos mērķus un likumdevēja vēlmi izstrādāt
         tikai minimālu tiesisko regulējumu attiecīgajā jomā. Tā it īpaši atsaucas, pirmkārt, uz Regulas 27., 88. un 96. pantu, kuros
         ir norāde uz valstu tiesību aktiem un ar kuriem šajos valstu tiesību aktos ir atļauts paredzēt plašāku dizainparaugu aizsardzību,
         nekā to paredz Regula, atgādinot prasības, kuras saistītas ar subsidiaritātes un samērīguma principu ievērošanu, un nosakot
         mērķi pielīdzināt Regulas materiāltiesiskos noteikumus attiecīgajiem Direktīvas 98/71 noteikumiem.

      58      Turklāt FEIA Regulas 14. panta 1. punktā minēto jēdzienu “tiesību pārņēmējs” piedāvā interpretēt kā atsauci uz dažādiem dalībvalstu tiesību
         aktos paredzētiem iespējamiem tiesību uz dizainparaugu iegūšanas veidiem, ieskaitot LPJDI paredzēto veidu par labu tam, kurš ir pasūtījis minēto dizainparaugu.

      59      Komisija, Acierta un Cul de Sac uzskata, ka Regulas 14. panta 1. punktā ir ietverts vispārīgs noteikums, ar kuru tiesības uz dizainparaugu ir piešķirtas
         tā modelētājam. Vienīgais izņēmums no šī noteikuma ir ietverts 3. punktā un tas attiecas tikai uz tādiem dizainparaugiem,
         kurus izstrādājis darbinieks padota darba attiecību ietvaros. Līdz ar to Regulā nav nekāda roba jautājumā par īpašumtiesību
         uz Kopienas dizainparaugu noteikšanu.

      60      Acierta un Cul de Sac precizē, ka tiesības uz Kopienas dizainparaugu ar līgumu var tikt nodotas tiesību pārņēmējam.

      61      Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka Regulas 14. panta 1. punktā nav paredzēts īpašumtiesību uz dizainparaugu, kas izstrādāts
         pēc pasūtījuma, gadījums. Līdz ar to tā uzskata, ka dalībvalstis saskaņā ar Regulas trīsdesmit pirmo apsvērumu, kā arī 88. panta
         2. punktu var piemērot savu valsts tiesisko regulējumu par nereģistrētiem dizainparaugiem.

       Tiesas atbilde
      62      Vispirms jāatgādina, ka šajā lietā Tiesai ir iesniegts tikai tāds gadījums, kurā, pirmkārt, runa ir par nereģistrētiem Kopienas
         dizainparaugiem, kuri izstrādāti pēc pasūtījuma, un, otrkārt, LPJDI šādi dizainparaugi nav pielīdzināti tiem dizainparaugiem, kuri izstrādāti darba attiecību ietvaros.

      63      Gan no Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Kopienu tiesību norma,
         kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Kopienā
         ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. it īpaši
         1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro, Recueil, 107. lpp., 11. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑287/98 Linster, Recueil, I‑6917. lpp., 43. punkts, un 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑316/05 Nokia, Krājums, I‑12083. lpp., 21. punkts).

      64      Tāds ir Regulas 14. pantā iekļauto jēdzienu “modelētājs” un “tiesību pārņēmējs” gadījums.

      65      Ja šos jēdzienus dažādās dalībvalstīs interpretētu dažādi, varētu būt tā, ka, pastāvot vienādiem apstākļiem, atsevišķās valstīs
         tiesības uz Kopienas dizainparaugu piederētu modelētājam un citās valstīs – tā tiesību pārņēmējam. Šādā gadījumā šādiem Kopienas
         dizainparaugiem garantētā aizsardzība visā Kopienā nebūtu vienāda (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Nokia, 27. punkts).

      66      Līdz ar to ir svarīgi, ka minētos jēdzienus Kopienu tiesībās interpretē vienādi.

      67      Šādu interpretāciju apstiprina Regulas pirmais apsvērums, saskaņā ar kuru “vienota sistēma, lai iegūtu Kopienas dizainparaugu,
         [tiek] vienoti ar vienādām sekām aizsargā[ta] visā Kopienas teritorijā [..]”.

      68      Turklāt no Regulas 1. panta 3. punkta izriet, ka minēto dizainparaugu var nodot tikai visā Kopienā, ja vien Regulā nav paredzēts
         citādi.

      69      Runājot it īpaši par tiesību uz Kopienas dizainparaugu nodošanu no modelētāja uz tā tiesību pārņēmēju Regulas 14. panta 1. punkta
         izpratnē, jākonstatē, kā to būtībā apgalvo FEIA, Cul de Sac un Acierta, ka šādas nodošanas iespējamība netieši izriet no minētā panta formulējuma.

      70      Turklāt šāda interpretācija tieši izriet no dažām jēdziena “tiesību pārņēmējs” valodu versijām, kā, piemēram, vācu, poļu,
         slovēņu, zviedru un angļu, kurās attiecīgi tiek lietoti šādi jēdzieni: “Rechtsnachfolger”, “następcy prawnemu”, “pravni naslednik”,
         “den till vilken rätten har övergått” un “successor in title”.

      71      Šāda nodošana var notikt arī ar līgumu.

      72      No Regulas travaux préparatoires izriet, kā to savu secinājumu 46.–50. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ka modelētājs savam tiesību pārņēmējam ar līgumu
         var nodot tiesības uz Kopienas dizainparaugu.

      73      Šo interpretāciju apstiprina Regulas astotais un piecpadsmitais apsvērums, kuros ir uzsvērta vajadzība Kopienas dizainparaugus
         pielāgot visām Kopienas rūpniecības nozarēm.

      74      Turklāt, lai aizsargātu it īpaši nereģistrētos Kopienu dizainparaugus, ir svarīgi, ka saskaņā ar Regulas divdesmit pirmo apsvērumu,
         kā arī 19. panta 2. punktu tiek ievērotas tiesības uz šo dizainparaugu kopēšanas aizliegumu.

      75      Izņemot Regulas septītajā apsvērumā minētos individuālos modelētājus, no tās sešpadsmitā un divdesmit piektā apsvēruma izriet,
         ka nereģistrēto Kopienas dizainparaugu izstrādātāji arī var būt atsevišķas Kopienas rūpniecības nozares.

      76      Šādos apstākļos nevar izslēgt, kā to būtībā apgalvoja Apvienotās Karalistes valdība, ka tiesību pārņēmējs ir ekonomiski spēcīgāks
         par modelētāju un ka tam ir labākas iespējas uzsākt tiesvedību, lai aizkavētu minēto dizainparaugu kopēšanu.

      77      No tā izriet, ka Regulas astotajā un piecpadsmitajā apsvērumā minētās Kopienas dizainparaugu aizsardzības pielāgošana visu
         Kopienas rūpniecības nozaru vajadzībām, ar līgumu nododot tiesības uz Kopienas dizainparaugu, var veicināt efektīvu ar Kopienas
         dizainparaugu piešķirto tiesību izmantošanu visā Kopienā, kā tas izriet no Regulas divdesmit devītā apsvēruma.

      78      Atbilstoši Regulas septītajam apsvērumam uzlabota rūpnieciskā dizainparauga aizsardzība ne tikai veicina atsevišķu modelētāju
         ieguldījumu Kopienas pārākumā šajā jomā, bet arī sekmē jauninājumus, jaunu produktu izstrādi un investīcijas to ražošanā.

      79      No iepriekš minētā izriet, ka iespēja ar līgumu nodot tiesības uz Kopienas dizainparaugu no modelētāja uz tā tiesību pārņēmēju
         Regulas 14. panta 1. punkta izpratnē ir saderīga gan ar minētā panta formulējumu, gan ar minēto regulu sasniedzamajiem mērķiem.

      80      Tomēr valsts tiesai ir jāpārbauda šāda līguma saturs un šajā sakarā jānosaka, vai attiecīgā gadījumā tiesības uz nereģistrētu
         Kopienas dizainparaugu patiešām ir nodotas no modelētāja uz tā tiesību pārņēmēju.

      81      Iepriekš minētie apsvērumi acīmredzami pieļauj, ka valsts tiesa, veicot šo pārbaudi, piemēro līgumus reglamentējošos tiesību
         aktus, lai noteiktu, kam saskaņā ar Regulas 14. panta 1. punktu pieder tiesības uz nereģistrētu Kopienas dizainparaugu.

      82      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešā jautājuma a) punktu jāatbild šādi: tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā,
         minētās regulas 14. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tiesības uz Kopienas dizainparaugu pieder modelētājam,
         ja vien tās ar līgumu nav nodotas tā tiesību pārņēmējam.

       Par trešā jautājuma b) punktu, kā arī ceturto un piekto jautājumu
      83      Ņemot vērā uz trešā jautājuma a) punktu sniegto atbildi, nav jāatbild nedz uz trešā jautājuma b) punktu, nedz ceturto un piekto
         jautājumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      84      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 2001. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 14. panta 3. punkts nav piemērojams Kopienas
            dizainparaugam, kas izstrādāts pēc pasūtījuma;
      2)      tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Regulas Nr. 6/2002 14. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tiesības uz Kopienas
            dizainparaugu pieder modelētājam, ja vien tās ar līgumu nav nodotas tā tiesību pārņēmējam.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 26. maijs.#Bookit, Ltd pret Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#First-tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Direktīva 2006/112/EK – Atbrīvojums no nodokļa – 135. panta 1. punkta d) apakšpunkts – Darījumi, kas skar maksājumus un pārskaitījumus – Jēdziens – Kino biļešu iegāde pa telefonu vai internetā – Maksājums ar debetkarti vai kredītkarti – Tā sauktie “maksājuma ar karti apstrādes” pakalpojumi.#Lieta C-607/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2016. gada 26. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma — Direktīva 2006/112/EK — Atbrīvošana no atbildības — 135. panta 1. punkta d) apakšpunkts — Darījumi, kas skar maksājumus un pārskaitījumus — Jēdziens — Kino biļešu iegāde pa telefonu vai internetā — Maksājums ar debetkarti vai kredītkarti — Tā sauktie “maksājuma ar karti apstrādes” pakalpojumi”
      Lieta C‑607/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (pirmās instances tiesa (Nodokļu palāta), Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 22. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 29. decembrī, tiesvedībā

            Bookit Ltd

      pret

            Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. Toadere [C. Toader], A. Ross [A. Rosas], A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess-Bordona [M. Campos Sánchez-Bordona],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 16. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Bookit Ltd vārdā – N. Gardner un S. Mardell, solicitors, kā arī Z. Yang, barrister, un A. Hitchmough, QC,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – M. Holt, pārstāvis, kam palīdz K. Beal, QC,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – S. Charitaki un A. Magrippi, pārstāves,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes, A. Cunha un R. Campos Laires, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Lozano Palacios un R. Lyal, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 135. panta 1. punkta d) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Bookit Ltd un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes Ieņēmumu un muitas dienests, turpmāk tekstā – “Ieņēmumu dienests”) sakarā ar atteikumu atbrīvot no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) noteiktus Bookit sniegtos pakalpojumus.

         Tiesiskais regulējums

         Savienības tiesības

               3

               Atbilstoši PVN direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktam PVN tiek uzlikts “pakalpojumu sniegšanai, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds”.

               4

               Šīs direktīvas 135. panta 1. punkta b)–g) apakšpunktā ar būtībā identisku formulējumu ir paredzēti atbrīvojumi, kas iepriekš bija paredzēti Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.) attiecīgi 13. panta B daļas d) apakšpunkta 1)–6) punktā.

               5

               PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus:
               [..]

                        d)

                        darījumus, tostarp starpniecību, kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus, čekus un citus tirgojamus dokumentus, taču izņemot parādu piedziņu [..].”

         Apvienotās Karalistes tiesības

                  6

                  Value Added Tax Act 1994 (1994. gada Pievienotās vērtības nodokļa likums, turpmāk tekstā – “1994. gada likums”) 31. panta 1. punktā ir noteikts, ka “preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana ir atbrīvota no nodokļa, ja tā atbilst aprakstam, kāds šobrīd ir 9. pielikumā [..]”.

               7

               Šajā 9. pielikumā ir minētas vairākas preču un pakalpojumu grupas, uz kurām attiecas atbrīvojums no PVN. 5. grupa attiecas uz finansēm. Tajā ir paredzēts, ka no nodokļa atbrīvo šādus pakalpojumus:
               “[..]

                        1.

                        “naudas izmaksu, pārskaitīšanu vai saņemšanu, visa veida darbības ar naudu, visa veida naudas nodrošinājumus vai visa veida naudas izmaksas rīkojumus.

                  [..]

                        5.

                        starpnieku pakalpojumu sniegšanu visa veida darījumiem, kas ietilpst 1., 2., 3., 4. vai 6. punktā (neatkarīgi no tā, vai kāds no šiem darījumiem tiek noslēgts), ko veic persona, kas rīkojas kā pilnvarots starpnieks.

                  [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

                  8

                  Bookit ir sabiedrība, kuras akcijas pilnībā pieder Odeon Cinemas Holdings Limited (turpmāk tekstā – “Odeon”), kurai [savukārt] pieder un kura pārvalda kinoteātru ķēdi Apvienotajā Karalistē. Bookit deklarētā komercdarbība ietver maksājumu ar debetkarti un kredītkarti apstrādi (turpmāk tekstā – “maksājuma ar karti apstrāde”) Odeon piederošās grupas klientiem. Tā vada arī zvanu centrāli Odeon vārdā. Visus savus ienākumus Bookit gūst tikai un vienīgi no darījumiem ar Odeon grupas uzņēmumiem un klientiem, kuri apmeklē Odeon kinoteātrus.

               9

               Ar 2009. gada 24. decembra lēmumu nodokļu administrācija secināja, ka Bookit sniegtie pakalpojumi par samaksu, kas klientiem, kuri iegādājas Odeon kino biļetes, bija norādīta kā komisija par maksājuma ar karti apstrādi, nav no nodokļa atbrīvota pakalpojumu sniegšana saskaņā ar 1994. gada likuma 9. pielikuma 5. grupu. Bookit par minēto lēmumu cēla prasību First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu palāta), Apvienotā Karaliste).

               10

               Šī tiesa precizē, ka Odeon kino biļešu pārdošana tiek veikta vai nu kinoteātru kasēs, biļešu automātos, pa telefonu, ar zvanu centra starpniecību, vai arī internetā.

               11

               Pārdošanu kinoteātru kasēs veic Odeon darbinieki. Attiecībā uz šo pārdošanu, piemēram, pārdošanu, kas tiek veikta kino biļešu automātos, Bookit sniedz maksājumu ar karti apstrādes pakalpojumus Odeon, taču Odeon vai klientiem netiek aprēķināta nekāda komisija par šiem pakalpojumiem. Pārdošanu pa telefonu vai internetā Bookit veic kā Odeon pārstāve. Attiecībā uz šo pārdošanu, iegādājoties biļetes ar debetkarti vai kredītkarti, klients maksā biļetes cenu, kā arī minēto komisiju par maksājuma ar karti apstrādi. Attiecīgajos laikposmos cena ir svārstījusies no 0,65 līdz 0,75 sterliņu mārciņu (GBP) (apmēram no 0,82 līdz 0,95 eiro) par darījumu.

               12

               Iesniedzējtiesa norāda, ka visu attiecīgo laikposmu maksājumus ar debeta un kredīta kartēm, ko Bookit saņēma no klientiem par Odeon kino biļešu iegādi, apstrādāja tās saņēmējbanka saskaņā ar līgumu par pakalpojumu sniegšanu. Šajā līgumā bija paredzēts, ka saņēmējbanka pārskaita uz Bookit kontu kopējo summu par darījumiem, attiecībā uz kuriem saņēmējbankai tika iesniegti attiecīgie dati par darījumiem ar karti. Tāpat šajā līgumā bija paredzēts, ka Bookit vai – vajadzības gadījumā – Odeon ir pienākums, pirmkārt, iegūt no to saņēmējbankas atļaujas kodu – ko ir izsniegusi kartes turētāja banka, tā sauktā “izdevējbanka”, un kas būtībā apliecina kartes derīgumu un līdzekļu pieejamību –, pirms tiek veikts jebkāds darījums, un, otrkārt, pienākums pārliecināties, ka šis kods ir iekļauts failā, sauktā par “norēķinu failu”, kurā ir ietverti dati par darījumiem ar karti, kuri ir jānosūta šai saņēmējbankai dienas beigās, lai slēgtu maksājumus.

               13

                  Odeon un Bookit noslēdza atsevišķu pakalpojumu līgumu arī ar DataCash Limited, saskaņā ar kuru DataCash sniedz “standarta pakalpojumus maksājumu ar kartēm nodrošināšanai”. Šie pakalpojumi ietver autorizācijas kodu iegūšanu Bookit vārdā un tai par labu, iesniedzot nepieciešamos atļaujas pieteikumus saņēmējbankā, un atbilstošo atbilžu saņemšanu, kā arī atļauju uzglabāšanu kopsavilkuma failā, kas ļauj noskaidrot, vai pārdošana ir tikusi veikta Odeon kinoteātros vai arī to ir attālināti veikusi Bookit, ievērojot saņēmējbankas noteikumus.

               14

               Iesniedzējtiesa norāda, ka praksē kino biļešu iegāde pa telefonu vai internetā ietver šādus posmus. Vispirms klients sniedz Bookit attiecīgos datus par debetkarti vai kredītkarti, kuru viņš vēlas izmantot, piemēram, kartes turētāja vārdu un adresi, telefona numuru un drošības kodu kartes aizmugurē, proti, datus, kurus Bookit ar DataCash starpniecību nosūta saņēmējbankai. Pēdējā minētā tos nosūta izdevējbankai, kura, ja tā šos datus akceptē, piešķir naudu un nosūta autorizācijas kodu saņēmējbankai. Saņēmējbanka ar DataCash starpniecību nosūta šo kodu Bookit, kura, ja tā šo kodu saņem, pārbauda, vai prasītās vietas kinoteātrī vēl ir pieejamas. Ja tās ir pieejamas, tad biļetes tiek piešķirtas klientam un darījums ar šo klientu tiek izbeigts, klientam no Odeon saņemot rezervācijas apstiprinājumu, kurā ir norādīts, ka no viņa kartes tikusi vai tiks atskaitīta summa par rezervētajām biļetēm, kā arī summa, kas pienākas Bookit kā rezervācijas maksa.

               15

               Vēlāk, dienas beigās katram kinoteātrim noslēdzot procesu, Bookit nosūta DataCash informāciju par iekasētajiem maksājumiem norēķinu failu veidā, kuri attiecībā uz katru darījumu ietver datus par maksājumiem ar karti, ieskaitot izdevējbankas autorizācijas kodu; pēc tam DataCash nosūta saņēmējbankai kopsavilkuma failu, kas ietver visus dienā noslēgtos darījumus, lai tos tālāk nosūtītu dažādām izdevējbankām, kā rezultātā izdevējbankas veic maksājumu saņēmējbankai. Pēdējā minētā pārskaita uz Bookit bankas kontu attiecīgos naudas līdzekļus. Visbeidzot, Bookit pārskaita Odeon ieņēmumus no biļešu pārdošanas un patur komisijas maksas par maksājumu ar karti apstrādi.

               16

               Iesniedzējtiesa norāda, ka Bookit loma, pirmkārt, ir darboties kā Odeon pārstāvim biļešu pārdošanā un, otrkārt, sniegt maksājuma ar karti apstrādes pakalpojumus šo biļešu pircējiem, kas ietver informācijas par klienta karti iegūšanu, šīs informācijas pārsūtīšanu saņēmējbankai, atļaujas koda iegūšanu no pēdējās minētās un informācijas par karti, tostarp atļaujas koda, nosūtīšanu saņēmējbankai norēķinu procesā.

               17

               Iesniedzējtiesa precizē, pirmkārt, ka, neesot norēķinu failiem, saņēmējbanka nevarētu zināt, ka darījumi ir izbeigti. Otrkārt, Bookit nevarētu veikt maksājumu ar karti apstrādi bez saņēmējbankas pakalpojumiem, jo tā nevar sniegt datus par kartēm tieši izdevējbankai, lai iegūtu atļaujas kodus. Treškārt, Bookit ir vajadzīgi arī DataCash pakalpojumi, lai dati par kartēm tiktu reģistrēti formā, kādu atpazīst maksājumu sistēma. Šī tiesa norāda, ka tai tomēr ir skaidrs, ka DataCash iesaistīšanās neietekmē Bookit sniegto pakalpojumu raksturu. Ceturtkārt, tā norāda, ka attiecības starp Odeon, Bookit un to klientiem ir aprakstītas Odeon interneta vietnē, un uzskata, ka visu attiecīgo laikposmu šie klienti zināja, ka ir noslēguši atsevišķu līgumu ar Bookit par maksājumu ar karti apstrādes pakalpojumu sniegšanu par komisijas maksu.

               18

               Iesniedzējtiesā Bookit apgalvo, ka maksājumu ar karti apstrādes pakalpojumi, ko tā sniedz Odeon kino biļešu pircējiem, ir uzskatāmi par pakalpojumiem, kas ir atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar 1994. gada likuma 9. pielikuma 5. grupas 1. punktu un PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktu, jo datu par karti, tostarp atļaujas koda, nosūtīšanas saņēmējbankai rezultātā naudas līdzekļi tiek nosūtīti uz Bookit kontu šajā bankā.

               19

               Turpretim nodokļu administrācija apgalvo, ka Bookit nevienā brīdī neveic naudas līdzekļu pārskaitīšanu Odeon klientiem Tiesas judikatūras izpratnē, jo šo pārskaitījumu veic saņēmējbanka kopā ar izdevējbankām. Līdz ar to uz Bookit sniegtajiem pakalpojumiem attiecoties parastais PVN.

               20

               Iesniedzējtiesa norāda, ka tai, tāpat kā citām Apvienotās Karalistes tiesām, ir grūti noteikt, uz kāda veida darbību attiecas PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums.

               21

               Šādos apstākļos First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu palāta)) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Kādi attiecībā uz [PVN direktīvas] 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no PVN, kā Tiesa to ir interpretējusi 1997. gada 5. jūnija spriedumā lietā SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278), ir atbilstošie principi, kas būtu jāpiemēro, lai noteiktu, vai “[maksājuma ar karti] apstrādes pakalpojums” (tāds kā šajā lietā sniegtais pakalpojums) “ietekmē fondu nodošanu un rada izmaiņas juridiskajā un finansiālajā situācijā” minētā sprieduma 66. punkta izpratnē?

                        2)

                        Kādi faktori parasti atšķir i) pakalpojumu, kas ietver finanšu informācijas sniegšanu, bez kuras maksājums netiktu veikts, bet uz kuru neattiecas atbrīvojums (kā tas ir 2011. gada 28. jūlija spriedumā Nordea Pankki Suomi (C‑350/10, EU:C:2011:532)), no ii) datu apstrādes pakalpojuma, kas praksē ietekmē fondu pārnešanu un ko Tiesa tāpēc identificējusi kā tādu, kas var ietilpt atbrīvojuma piemērošanas jomā (kā tas ir 1997. gada 5. jūnija sprieduma lietā SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278) 66. punktā)?

                        3)

                        It īpaši un [maksājuma ar karti] apstrādes pakalpojumu kontekstā:

                                 a)

                                 vai atbrīvojums no nodokļa attiecas uz tādiem pakalpojumiem, kuru rezultātā tiek pārnesti fondi, bet kas neietver pienākumu debitēt vienu kontu un atbilstoši kreditēt citu kontu?

                                 b)

                                 vai tiesības uz atbrīvojumu no nodokļa ir atkarīgas no tā, vai pakalpojumu sniedzējs pats iegūst autorizācijas kodus tieši no kartes izsniedzējas bankas vai iegūst šos kodus ar saņēmējbankas starpniecību?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Sākotnējie apsvērumi

               22

               Iesniedzējtiesa balsta savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru maksājuma ar karti apstrādes pakalpojums, kādu veic Bookit, kad persona, kas vēlas doties uz Odeon kinoteātri, ar Bookit starpniecību iegādājas biļeti, par kuru tā maksā ar debetkarti vai kredītkarti, ir uzskatāms par tāda pakalpojuma sniegšanu, kas ir nošķirta un neatkarīga no šīs biļetes pārdošanas.

               23

               Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka papildu maksa, ko pakalpojumu sniedzējs aprēķina saviem klientiem, kad tie maksā par šiem pakalpojumiem ar kredītkarti, debetkarti, čeku vai skaidrā naudā bankas kasē vai pārstāvja, kas ir tiesīgs saņemt maksājumu šī pakalpojuma sniedzēja interesēs, kasē, nav uzskatāma par atlīdzību par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir nošķirta un neatkarīga no galveno pakalpojumu sniegšanas, attiecībā uz ko šis maksājums tiek veikts (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 2. decembris, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 32. punkts).

               24

               Šajā ziņā Tiesa vispirms uzskatīja, ka tas, ka galvenā pakalpojuma sniedzējs nodod klientu rīcībā infrastruktūru, kas tiem ļauj samaksāt minētā pakalpojuma cenu, tostarp ar bankas karti, nav šo klientu pašmērķis un ka šai iespējamajai pakalpojumu sniegšanai, kuru minētie klienti nevar izmantot neatkarīgi no galvenā pakalpojuma iegādes, no klientu viedokļa nav nekādas autonomas intereses salīdzinājumā ar šo pakalpojumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 2. decembris, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 27. punkts).

               25

               Turpinājumā Tiesa piebilda, ka maksājuma saņemšana, kā arī tā apstrāde ir cieši saistītas ar ikvienu pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību un ka šādai pakalpojumu sniegšanai ir raksturīgi, ka pakalpojumu sniedzējs prasa samaksu un pieliek nepieciešamās pūles, lai klients varētu faktiski veikt maksājumu kā atlīdzību par sniegto pakalpojumu, uzskatot, ka principā ikviena veida samaksa par pakalpojumu sniegšanu nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs veic noteiktus pasākumus, lai apstrādātu maksājumu, pat ja šo pasākumu apmērs var atšķirties atkarībā no maksāšanas veida (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 2. decembris, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 28. punkts).

               26

               Visbeidzot Tiesa precizēja, ka tas, ka noteikta cena par iespējamo finanšu pakalpojumu ir minēta līgumā un atsevišķi detalizēti izklāstīta rēķinos, kas izsniegti klientiem, nav noteicošais šajā ziņā, jo faktam, ka rēķins ir izrakstīts par vienotu cenu vai ka līgumā ir paredzētas atsevišķas cenas, nav izšķirošas nozīmes, lai noteiktu, vai ir pamats secināt, ka pastāv divas vai vairākas atsevišķas darbības vai vienota saimnieciskā darbība (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 2. decembris, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts tiesas kompetencē ir izvērtēt, vai tai iesniegtā informācija, ņemot vērā attiecīgo darījumu ekonomisko un komerciālo realitāti, raksturo vienu vienotu darījumu – neatkarīgi no darījuma līgumiskās struktūras (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 21. februāris, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, 54. punkts, un 2013. gada 20. jūnijs, Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, 42.–45. punkts) un ņemot vērā visus apstākļus, kādos šis darījums tiek veikts (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 2. decembris, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Ņemot vērā šos apstākļus, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā maksājuma ar karti apstrādes pakalpojums, kādu sniedz Bookit, PVN piemērošanas nolūkā ir jāuzskata par papildu pakalpojumu attiecīgo kinoteātru biļešu pārdošanai vai arī par papildu pakalpojumu citam galvenajam pakalpojumam, kādu sniedz Bookit minēto biļešu pircējiem, kas varētu būt kino biļešu iepriekšpārdošana vai pārdošana attālināti, un tādējādi par papildu pakalpojumu, kurš ar šo galveno pakalpojumu veido vienu vienotu pakalpojumu, kas nozīmē, ka šim papildu pakalpojumam ir jāpiemēro minētā galvenā pakalpojuma nodokļu režīms (šajā ziņā skat. spriedumus, 1999. gada 25. februāris, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, 32. punkts, un 2015. gada 16. aprīlis, Wojskowa Agencja Mieszkaniowa w Warszawie, C‑42/14, EU:C:2015:229, 31. punkts).

               29

               Ievērojot minēto, šajā gadījumā Tiesai ir jāinterpretē Savienības tiesības, ko lūdz iesniedzējtiesa.

         Par jautājumiem

               30

               Ar saviem jautājumiem, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais atbrīvojums no PVN ir piemērojams tā sauktajam “maksājuma ar karti apstrādes” pakalpojumam, kāds ir pamatlietā, ko sniedz nodokļu maksātājs – pakalpojumu sniedzējs, kad persona ar šī pakalpojuma sniedzēja starpniecību iegādājas kino biļeti, ko pēdējais minētais pārdod cita subjekta vārdā un labā, par ko šī persona maksā ar debetkarti vai kredītkarti.

               31

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šis maksājuma ar karti apstrādes pakalpojums vispirms ietver to, ka šī pakalpojuma sniedzējs no pircēja iegūst datus par debetkarti vai kredītkarti, kādu šis pircējs vēlas izmantot, un pēc tam šo datu nosūtīšanu, ko veic šis pakalpojuma sniedzējs, savai saņēmējbankai, kura [savukārt] tos nosūta kartes izdevējbankai. Tālāk šis pakalpojums sastāv no tā, ka šī pakalpojuma sniedzējs – [tikai] pēc tam, kad kartes izdevējbanka pēc šo datu saņemšanas ir apstiprinājusi saņēmējbankai, nosūtot tai autorizācijas kodu, kartes derīgumu un nepieciešamo naudas līdzekļu pieejamību –, līdzko tas ar saņēmējbankas starpniecību ir saņēmis minēto kodu, ir tiesīgs veikt pārdošanu. Visbeidzot šis pakalpojums sastāv no tā, ka šī pakalpojuma sniedzējs dienas beigās pārsūta savai saņēmējbankai norēķinu failu, kurā ir apkopoti visi dienas laikā faktiski realizētie pārdošanas darījumi un ietverti atbilstoši dati par izmantotajām maksājumu kartēm, tostarp autorizācijas kodiem, lai saņēmējbanka šo norēķinu failu pēc tam nosūtītu dažādām attiecīgajām karšu izdevējbankām, kuras pēc tam veic maksājumus vai pārskaitījumus uz šo saņēmējbanku, kura savukārt pārsūta attiecīgos naudas līdzekļus uz minētā pakalpojumu sniedzēja kontu.

               32

               Vispirms ir jānorāda, ka PVN direktīvas 135. panta 1. punkta b)–g) apakšpunktā, negrozot būtību, ir pārņemti atbrīvojumi, kādi iepriekš bija paredzēti Direktīvas 77/388 13. panta B daļas d) apakšpunkta attiecīgi 1)–6) punktā. Līdz ar to judikatūra attiecībā uz šīm pēdējām minētajām normām ir atbilstoša, lai interpretētu arī līdzvērtīgos PVN direktīvas noteikumus.

               33

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru PVN direktīvas 135. panta 1. punktā paredzētie atbrīvojumi ir uzskatāmi par autonomiem Savienības tiesību jēdzieniem, kuru mērķis ir novērst PVN režīma atšķirīgu piemērošanu dalībvalstīs (skat. spriedumus, 2011. gada 10. marts, Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, 19. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2015. gada 22. oktobris, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzieni, kas izmantoti, lai apzīmētu minētos atbrīvojumus, ir interpretējami šauri, jo tās ir atkāpes no vispārējā principa, saskaņā ar kuru PVN tiek iekasēts par katru pakalpojumu, ko par atlīdzību veicis nodokļu maksātājs (skat. cita starpā spriedumus, 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 23. punkts, kā arī 2015. gada 22. oktobris, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka dalībvalstis atbrīvo no nodokļa “darījumus, tostarp starpniecību, kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus, čekus un citus tirgojamus dokumentus, izņemot parādu piedziņu”.

               36

               Tādējādi saskaņā ar minēto tiesību normu no nodokļa atbrīvotie darījumi ir definēti atkarībā no sniegto pakalpojumu rakstura, nevis atkarībā no pakalpojuma sniedzēja vai saņēmēja. Tādējādi atbrīvojums nav atkarīgs no nosacījuma, ka darbības ir jāveic noteikta veida iestādei vai juridiskai personai, ja vien attiecīgie darījumi ietilpst finanšu darījumu jomā (skat. spriedumu, 2010. gada 28. oktobris, Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Šajā gadījumā ir skaidrs, ka vienīgi PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums attiecībā uz “darījum[iem] [..], kas skar [..] maksājumus [un] pārskaitījumus [..]”, var būt atbilstošs izskatāmajā pamatlietā.

               38

               Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka pārskaitījums ir darījums, kurā tiek izpildīts rīkojums pārskaitīt naudas summu no viena bankas konta uz kādu citu. Tam tostarp ir raksturīgi, ka tā rezultātā mainās pastāvošā juridiskā un finansiālā situācija, pirmkārt, rīkojuma devēja un saņēmēja starpā un, otrkārt, viņu attiecībās ar to bankām, kā arī attiecīgā gadījumā starp bankām. Turklāt darījums, ar kuru tiek veiktas šīs izmaiņas, ir tikai līdzekļu pārskaitīšana starp kontiem neatkarīgi no tā pamata. Tādējādi, tā kā pārskaitījums ir tikai veids, kādā tiek nodoti naudas līdzekļi, tad funkcionālie aspekti ir izšķiroši, lai noteiktu, vai darījums ir uzskatāms par pārskaitījumu PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumus, 1997. gada 5. jūnijs, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 53. punkts, un 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 25. punkts).

               39

               Turklāt PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta formulējums principā neizslēdz, ka naudas pārskaitīšanas darījums sastāv no dažādiem atsevišķiem pakalpojumiem, kuri tādējādi ir “darījumi, kas skar” pārskaitījumus šīs normas izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu, 1997. gada 5. jūnijs, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 64. punkts). Kaut arī nav izslēgts, ka attiecīgais atbrīvojums var attiekties uz pakalpojumiem, kuri nav raksturīgi pārskaitījumiem, tomēr šis atbrīvojums var attiekties vienīgi uz tādiem darījumiem, kas, vispārīgi vērtējot, veido atsevišķu darījumu kopumu un kam ir funkcijas, kas raksturīgas un būtiskas šādiem pārskaitījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 1997. gada 5. jūnijs, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 66.–68. punkts).

               40

               No iepriekš minētā izriet, ka, lai attiecīgie darījumi varētu tikt kvalificēti par darījumu, kas skar pārskaitījumus PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tiem, vispārīgi vērtējot, ir jāveido atsevišķu darījumu kopums, kam ir funkcijas, kas raksturīgas un būtiskas pārskaitījumam, un kura rezultātā līdz ar to tiek pārskaitīti naudas līdzekļi un radītas juridiskas un finansiālas izmaiņas. Šajā ziņā no nodokļa atbrīvots pakalpojums PVN direktīvas izpratnē ir jānošķir no parasta materiāla vai tehniska pakalpojuma sniegšanas. Šajā ziņā īpaši atbilstoši ir izvērtēt pakalpojumu sniedzēja atbildības apmēru, tostarp jautājumu par to, vai šī atbildība attiecas tikai uz tehniskiem aspektiem vai arī tā aptver darījumu specifiskās un būtiskās funkcijas (šajā ziņā skat. spriedumus, 1997. gada 5. jūnijs, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 66. punkts, un 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 24. punkts).

               41

               Tāpat jāuzsver, ka, tā kā funkcionālie aspekti ir izšķiroši, lai noteiktu, vai darījums ir saistīts ar pārskaitījumu PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tad kritērijs, kas ļauj nošķirt darījumu, kura rezultātā tiek pārskaitīti naudas līdzekļi un radītas juridiskas un finansiālas izmaiņas judikatūras, kas atgādināta šī sprieduma 38.–40. punktā, izpratnē un uz kuru attiecas minētais atbrīvojums, no darījuma, kam nav šādu seku un uz kuru līdz ar to neattiecas minētais atbrīvojums, izriet no tā, vai attiecīgais darījums ietver faktisku vai potenciālu attiecīgo naudas līdzekļu pārskaitījumu vai arī šādam pārskaitījumam specifisku un būtisku funkciju izpildi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 33. punkts).

               42

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai arī fakts, ka attiecīgais pakalpojumu sniedzējs pats var tieši debitēt un/vai kreditēt kontu vai arī veikt iegrāmatojumu viena un tā paša īpašnieka kontos, principā ļauj uzskatīt, ka šis nosacījums ir izpildīts, un secināt, ka attiecīgais pakalpojums ir atbrīvots no nodokļa (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 13. marts, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, 80., 81. un 85. punkts), tādēļ vien, ka šis pakalpojums tieši neietver šādu uzdevumu, tomēr nevar uzreiz tikt izslēgts, ka uz to var attiekties attiecīgais atbrīvojums, ņemot vērā, ka interpretācija, kas ir atgādināta šī sprieduma 38. punktā, neietekmē noteikumus par pārskaitījumu veikšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 13. marts, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, 80. punkts).

               43

               Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru apsvērumi attiecībā uz pārskaitījumiem ir piemērojami arī maksājumu veikšanas darījumiem (šajā ziņā skat. spriedumus, 1997. gada 5. jūnijs, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 50. punkts, un 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 26. punkts).

               44

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka tāda maksājuma ar karti apstrādes pakalpojuma, kāds ir pamatlietā, rezultātā, kā tas izriet no apraksta šī sprieduma 31. punktā, notiek maksājuma vai pārskaitījuma izpilde un šāds pakalpojums var tikt uzskatīts par būtisku šādai izpildei, jo, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, norēķinu faila nosūtīšana dienas beigās – ko šī pakalpojuma sniedzējs nosūta saņēmējbankai – ir pamats procesam, kurā izdevējbankas attiecīgās summas tiek samaksātas vai pārskaitītas uz minēto saņēmējbanku un, visbeidzot, uz šī pakalpojuma sniedzēja kontu un norēķinu failā tiek iekļauta informācija tikai par faktiski izpildītiem maksājumiem vai pārskaitījumiem.

               45

               Tomēr, pirmkārt, tā kā PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē šauri, tad tas vien, ka pakalpojums ir nepieciešams, lai veiktu no nodokļa atbrīvotu darījumu, neļauj secināt, ka šis pakalpojums ir atbrīvots no nodokļa (šajā ziņā skat. spriedumus, 1997. gada 5. jūnijs, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 65. punkts, un 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 31. punkts).

               46

               Otrkārt, ne tas, ka šī pakalpojuma sniedzējs iegūst no pārdevēja datus par maksājumu karti, ko šis pēdējais minētais vēlas izmantot, ne arī tas, ka šis pakalpojumu sniedzējs nosūta šos datus savai saņēmējbankai, ne tas, ka šis pakalpojumu sniedzējs saņem autorizācijas kodu, ko nosūta kartes izdevējbanka, un pat ne tas, ka šis pakalpojumu sniedzējs dienas beigās pārsūta savai saņēmējbankai norēķinu failu, kurā cita starpā ir pārņemti autorizācijas kodi attiecībā uz veikto pārdošanu, nevar tikt uzskatīti, skatot tos atsevišķi vai kopā, par tādiem pakalpojumiem, kas pilda maksājuma vai pārskaitījuma darījumam raksturīgu vai būtisku funkciju PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.

               47

               Ņemot vērā šādu aprakstu, ir skaidrs, ka šāda pakalpojuma sniedzējs pats ne tieši debitē, ne arī kreditē attiecīgos kontus, ne arī veic tajos iegrāmatojumus, ne pat izdod rīkojumu veikt šādu debitēšanu vai kreditēšanu, jo pircējs ir tas, kurš, izmantojot savu maksājumu karti, lai veiktu pirkumu, nolemj, ka viņa konts tiks debitēts par labu trešās personas kontam.

               48

               Turklāt, kā to tiesas sēdē norādīja Eiropas Komisija, norēķinu faili, kurus komersants – pakalpojumu sniedzējs iesniedz savai saņēmējbankai, nav nekas vairāk kā lūgums saņemt maksājumus elektroniski. Līdz ar to šādas norēķinu faila nosūtīšanas dienas beigās mērķis ir vienīgi informēt attiecīgo maksājumu sistēmu, ka iepriekš atļauta pārdošana patiešām ir notikusi. Tāpēc nevar tikt uzskatīts, ka tā ir attiecīgā maksājuma vai pārskaitījuma veikšana vai ka ar to tiek veiktas specifiskas un būtiskas funkcijas. Faktam, ka šādā norēķinu failā tiek tikai pārņemti dati un kodi attiecībā uz faktiski notikušu pārdošanu un līdz ar to attiecībā uz pārdošanu, kuras ietvaros ir apstiprināta klienta izvēlētās biļetes pieejamība, šajā ziņā nav nozīmes, jo šis fakts ir raksturīgs šāda norēķinu faila būtībai.

               49

               Tāpat jāuzsver, ka, kā tas izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, autorizācijas kods – kas, turklāt, ir vienīgais, ko pakalpojumu sniedzējs pieprasa, saņem un pārsūta, un kura izsniegšana tādējādi netiek kontrolēta –, kas ir ietverts šajā norēķinu failā, ir vienīgi atļauja veikt pārdošanu, ko attiecīgā izdevējbanka ar saņēmējbankas starpniecību izsniedz pakalpojumu sniedzējam. Līdz ar to nav runa par attiecīgo fondu īpašumtiesību nodošanai raksturīgu un būtisku funkciju. Tāpēc faktam, ka šādu kodu šī pakalpojuma sniedzējs iegūst tieši no kartes izdevējbankas vai ar tā saņēmējbankas starpniecību, nav nozīmes, lai noteiktu, vai maksājuma ar karti apstrādes pakalpojums, par kādu ir runa pamatlietā, ir vai nav atbrīvots no attiecīgā nodokļa.

               50

               Treškārt, no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu neizriet, ka šāda pakalpojuma sniedzējs varētu uzņemties atbildību, runājot par juridisku un finansiālu pārmaiņu īstenošanu, kādas ir raksturīgas no nodokļa atbrīvota pārskaitījuma vai maksājuma darījumam PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, un līdz ar to runājot par fondu īpašumtiesību nodošanai, kas notiek starp kartes izdevējbankām un saņēmējbanku un pēc tam starp saņēmējbanku un šī pakalpojumu sniedzēja kontu, raksturīgām un būtiskām funkcijām. It īpaši jānorāda, ka, lai arī maksājuma ar karti apstrādes pakalpojuma sniedzējs, kā to rakstveida apsvērumos norāda Bookit, attiecībā pret pircēju un, visbeidzot, attiecībā pret subjektu, kuram par labu tas veic pārdošanu, var uzņemties veikt šādu pārdošanu un ar to saistītu maksājuma ar karti apstrādes pakalpojumu, un līdz ar to šī pakalpojuma apmierinošu izpildi, šāda atbildība nenozīmē, ka minētais pakalpojumu sniedzējs uzņemas atbildību par juridisku un finansiālu grozījumu veikšanu, kas ir raksturīgi no nodokļa atbrīvotam maksājuma vai pārskaitījuma darījumam.

               51

               No visiem šiem faktiem izriet, ka tāds maksājuma ar karti apstrādes pakalpojuma sniedzējs kā pamatlietā specifiski un būtiski nepiedalās juridisku un finansiālu grozījumu īstenošanā, kuri materializējas attiecīgo fondu īpašumtiesību nodošanā un kuri ļauj saskaņā ar Tiesas judikatūru uzskatīt attiecīgo darījumu par maksājumu vai pārskaitījumu, kas atbrīvots no nodokļa saskaņā ar PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktu, bet tikai izmanto tehniskus un administratīvus resursus, kas tam ļauj iegūt informāciju un to paziņot savai saņēmējbankai, kā arī tāpat saņemt informāciju, kas tam ļauj veikt pārdošanu un saņemt attiecīgos naudas līdzekļus.

               52

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šāda pakalpojuma automatizētais raksturs un, it īpaši, fakts, ka norēķinu faila nosūtīšana automātiski izraisa attiecīgā maksājuma vai pārskaitījuma veikšanu, nevar mainīt sniegtā pakalpojuma būtību un līdz ar to neietekmē attiecīgā atbrīvojuma piemērošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1997. gada 5. jūnijs, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 37. punkts).

               53

               Līdz ar to uz tādu maksājuma ar karti apstrādes pakalpojumu kā pamatlietā, kurš būtībā ietver informācijas apmaiņu starp komersantu un viņa saņēmējbanku, lai tiktu saņemts maksājums par pārdošanā piedāvāto preci vai pakalpojumu, nevar attiekties PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums par labu darījumiem, kas skar maksājumus un pārskaitījumus.

               54

               Turklāt, pirmkārt, šāds pakalpojums pēc sava rakstura nevar tikt uzskatīts par finanšu darījumu PVN direktīvas 135. panta 1. punkta b)–g) apakšpunkta izpratnē, ja vien netiek uzskatīts, ka ikviens komersants, kas veic nepieciešamos pasākumus, lai saņemtu maksājumu ar kredītkarti vai debetkarti, veic finanšu darījumu šo noteikumu izpratnē, bet tas atņemtu šī jēdziena nozīmi un būtu pretrunā prasībai par atbrīvojumu no PVN šauru interpretāciju.

               55

               Otrkārt, PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma piešķiršana tādam maksājuma ar karti apstrādes pakalpojumam kā pamatlietā skartu mērķus, ar kādiem finanšu darījumiem tiek piešķirts atbrīvojums, kura mērķis [savukārt] ir pārvarēt grūtības saistībā ar nodokļa bāzes noteikšanu, kā arī atskaitāmās PVN summas noteikšanu un izvairīties no patēriņa kredīta izmaksu palielināšanās (spriedums, 2007. gada 19. aprīlis, Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, 24. punkts, kā arī rīkojums, 2008. gada 14. maijs, Tiercé Ladbroke un Derby, C‑231/07 un C‑232/07, Krājumā nav publicēts, EU:C:2007:332, 24. punkts).

               56

               Tāda maksājuma ar karti apstrādes pakalpojuma aplikšana ar PVN kā pamatlietā nerada šādas grūtības. It īpaši nodokļa bāze, kas atbilst atlīdzībai par šo pakalpojumu, proti, komisijas maksa, kāda tiek aprēķināta biļetes par minēto pakalpojumu pircējam, var tikt viegli noteikta, un šāds darījums nenozīmē, ka šī pakalpojuma sniedzējs piešķir pircējam kredītu. Līdz ar to šādu pakalpojumu nav paredzēts atbrīvot no nodokļa saskaņā ar PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunktu.

               57

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvojums no PVN, kāds ir paredzēts attiecībā uz darījumiem, kas skar maksājumus un pārskaitījumus, nav piemērojams tā sauktajam “maksājuma ar debetkarti vai kredītkarti apstrādes pakalpojumam”, par kādu ir runa pamatlietā un kādu sniedz nodokļu maksātājs – šī pakalpojuma sniedzējs, kad persona, maksājot ar debetkarti vai kredītkarti, ar šī pakalpojuma sniedzēja starpniecību iegādājas kino biļeti, ko šis pakalpojuma sniedzējs pārdod cita subjekta vārdā un labā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               58

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 135. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa, kāds ir paredzēts attiecībā uz darījumiem, kas skar maksājumus un pārskaitījumus, nav piemērojams attiecībā uz tā saucamo “maksājuma ar debetkarti vai kredītkarti apstrādes pakalpojumu”, par kādu ir runa pamatlietā un kādu sniedz nodokļu maksātājs – šī pakalpojuma sniedzējs, kad persona, maksājot ar debetkarti vai kredītkarti, ar šī pakalpojuma sniedzēja starpniecību iegādājas kino biļeti, ko šis pakalpojuma sniedzējs pārdod cita subjekta vārdā un labā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2010. gada 8.jūlijā. # Stefano Sotgia pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-130/06.


Tiesas spriedums 1962. gada 14. decembrī. # Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG un Alfons Lütticke GmbH pret Eiropas Ekonomikas kopienas Komisiju. # Apvienotās lietas 31/62 un 33/62.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1992. gada 11. novembrī. # Roland Teulie pret Cave coopérative "les Vignerons de Puissalicon". # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'instance de Béziers - Francija. # Lieta C-251/91.


Tiesas spriedums 1984. gada 10. jūlijā. # Dansk Denkavit ApS pret Ministeriet for skatter og afgifter. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Østre Landsret - Dānija. # Lieta 42/83.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1993. gada 11. maijā. # H.J.J. van Doesselaar pret Minister van Verkeer en Waterstaat. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # Lieta C-304/91.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 5. oktobris.#TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH pret Finanzamt Kassel II - Hofgeismar.#Hessisches Finanzgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis – Direktīva 2006/112/EK – Atsevišķu darbību vispārējās interesēs atbrīvojumi no nodokļa – 132. panta 1. punkta d) apakšpunkts – Cilvēka orgānu, asiņu un piena piegādes – Piemērojamība – Cilvēka asins plazma, kas ir apstrādāta un tiek izmantota rūpnieciskiem mērķiem.#Lieta C-412/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2016. gada 5. oktobrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis — Direktīva 2006/112/EK — Atsevišķu darbību vispārējās interesēs atbrīvojumi no nodokļa — 132. panta 1. punkta d) apakšpunkts — Cilvēka orgānu, asiņu un piena piegādes — Piemērojamība — Cilvēka asins plazma, kas ir apstrādāta un tiek izmantota rūpnieciskiem mērķiem”
      Lieta C‑412/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hessisches Finanzgericht (Hesenes Finanšu tiesa, Vācija) iesniedza ar 2015. gada 24. marta lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 28. jūlijā, tiesvedībā

            TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

      pret

            Finanzamt Kassel II – Hofgeismar .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), M. Safjans [M. Safjan] un M. Vilars [M. Vilaras],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 28. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH vārdā – T. Dennisen un T. Otto, Rechtsanwälte, kā arī U. Prinz, Steuerberater,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Möller, kā arī K. Petersen, pārstāvji,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér, G. Koós un M. Bóra, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Lyal un B.‑R. Killmann, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 2. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.) 132. panta 1. punkta d) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH (turpmāk tekstā – “TMD”), sabiedrību, kas vada Vācijā reģistrētu asinsdonoru centru, un Finanzamt Kassel II – Hofgeismar (Kaselas Finanšu pārvalde, Vācija, turpmāk tekstā – “Finanšu pārvalde”), Hofgaismāra [Hofgeismar], par pienākumu maksāt pievienotās vērtības nodokli (PVN) par zāļu ražošanai paredzētas plazmas piegāžu darbību, ko veic TMD.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2006/112 2. pantā ir paredzēts:
               “1.   PVN uzliek šādiem darījumiem:
               [..]

                        c)

                        pakalpojumu sniegšanai, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds;

                  [..].”

               4

               Šīs direktīvas IX sadaļā, kuras nosaukums ir “Atbrīvojumi”, it īpaši ir ietverta 2. nodaļa par “Atbrīvojumiem konkrētām darbībām sabiedrības [vispārējās] interesēs” un 4. nodaļa, kuras nosaukums ir “Atbrīvojumi darījumiem Kopienas iekšienē”.

               5

               Šajā minētās direktīvas 2. nodaļā esošā 132. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus:
               [..]

                        b)

                        slimnīcas un medicīnisko aprūpi, kā arī ar tām cieši saistītas darbības, ko veic publisko tiesību subjekti vai, sociālos apstākļos, kuras līdzinās apstākļiem, ko piemēro publisko tiesību subjektiem, slimnīcas, medicīniskās aprūpes vai diagnostikas centri, vai arī citas pienācīgi atzītas līdzīgas iestādes;

                        c)

                        medicīniskās aprūpes sniegšanu, darbojoties medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās, ko noteikusi attiecīgā dalībvalsts;

                        d)

                        cilvēka orgānu, asiņu un piena piegādes;

                        e)

                        pakalpojumus, ko sniedz zobu tehniķi, darbojoties savā profesijā, kā arī zobārstu un zobu tehniķu piegādātas zobu protēzes;

                  [..].”

         Vācijas tiesības

               6

                  Umsatzsteuergesetz (Apgrozījuma nodokļa likums, turpmāk tekstā – “UStG”), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 4. panta 17. punktā ir lasāms:
               “No nodokļa ir atbrīvoti šādi 1. panta 1. punkta 1. apakšpunktā minētie darījumi:
               [..]

                        a)

                        cilvēka orgānu, asiņu un piena piegādes.”

               7

                  UStG 15. pantā ir reglamentētas tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu. Redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, tas ir formulēts šādi:
               “1)   Nodokļa maksātājs var atskaitīt šādas priekšnodokļa summas:

                        1.

                        saskaņā ar likumu maksājamu nodokli par preču piegādēm un citiem pakalpojumiem, ko tā uzņēmumam ir sniedzis cits nodokļa maksātājs. [..]

                  2)   Netiek atskaitīts priekšnodoklis, kas samaksāts par preču piegādi, importu un iegādi Kopienas iekšienē vai par pakalpojumu sniegšanu, kurus nodokļa maksātājs izmanto šādu darījumu veikšanai:

                        1.

                        no nodokļa atbrīvotiem darījumiem;

                  [..]
               3)   Priekšnodokļa neatskaitīšanu saskaņā ar 2. punktu nepiemēro, ja darījumi:

                        1.

                        2. punkta pirmā teikuma 1. apakšpunktā minētajos gadījumos:

                                 a)

                                 ir atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar 4. panta 1.–7. punktu [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               8

                  TMD vada asinsdonoru centru. Tās darbība ir asins plazmas ņemšana no donoriem ķīmijas inženierijas procesā un tās sajaukšana ar antikoagulanta šķīdumu, kas tostarp satur nātrija citrātu. Šo sajaukumu pēc tam apstrādā centrifūgā, lai no tā ekstrahētu atsevišķus elementus. Šie elementi tiek savākti un sasaldētā veidā piegādāti farmācijas nozares uzņēmumiem.

               9

               Savas darbības ietvaros TMD piegādāja šāda veida plazmu X AG – Šveicē reģistrētai sabiedrībai. Tā saņēma piegādāto plazmu no TMD un nogādāja to savām dažādām citās Eiropas Savienības dalībvalstīs esošām ražotnēm zāļu pagatavošanai.

               10

                  TMD uzskatīja, ka uz plazmu, ko tā piegādāja zāļu ražotājiem, neattiecas atbrīvojums no nodokļa saistībā ar cilvēka asiņu piegādēm. Tādēļ savā 2008. gada PVN deklarācijā TMD lūdza nodokļu administrācijai atskaitīt samaksāto PVN priekšnodokli par darījumiem saistībā ar tās veiktajām plazmas piegādēm.

               11

               Savukārt nodokļu administrācija uzskatīja, ka plazmas piegādes, kas veiktas uz citām Eiropas Savienības dalībvalstīm, ir no PVN atbrīvoti darījumi, un tādējādi atteicās atskaitīt priekšnodokli.

               12

               Savās 2009. un 2010. gada deklarācijās, kuras nodokļu administrācija pieņēma, TMD priekšnodokli neatskaitīja.

               13

               2012. gada 7. decembrīTMD lūdza koriģēt PVN, kas noteikts par laikposmu no 2008. līdz 2010. gadam. Tā lūdza atzīt tiesības atskaitīt ar plazmas piegādēm saistītos priekšnodokļus. Sava lūguma pamatojumā tā norādīja, ka pašlaik atskaitītās priekšnodokļa summas saistībā ar asins plazmas piegādēm Kopienas iekšienē nav darījumi, kas atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar UStG 4. panta 17. punkta a) apakšpunktu, jo jautājums – šīs sabiedrības izpratnē – ir par “source” plazmas [rūpniecībai paredzētās plazmas] piegādi farmācijas uzņēmumiem frakcionēšanai, lai ražotu zāles.

               14

               Nodokļu administrācija noraidīja koriģēšanas lūgumus ar 2013. gada 7. maija lēmumu, par kuru TMD cēla prasību iesniedzējtiesā.

               15

               Savas prasības pamatojumam TMD apgalvo, ka zāļu ražošanai paredzētas asins plazmas piegādes nav asiņu piegādes UStG 4. panta 17. punkta a) apakšpunkta vai Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.

               16

               Šādos apstākļos Hessisches Finanzgericht (Hesenes Finanšu tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka cilvēka asiņu piegāde ietver arī no cilvēka asinīm iegūtas asins plazmas piegādi?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai tas attiecas arī uz asins plazmu, kas paredzēta nevis tieši ārstnieciskiem mērķiem, bet tikai zāļu pagatavošanai [ražošanai]?

                        3)

                        Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, vai plazmas klasificēšanā par “asinīm” nozīme ir tikai paredzētajam mērķim vai tomēr ir jāņem vērā arī teorētiska asins plazmas izmantošanas iespēja?”

         Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu

               17

               Ar 2016. gada 13. jūnija vēstuli TMD lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu būtībā tādēļ, ka ģenerāladvokāta secinājumu 49. punktā ir pieļauta objektīva kļūda.

               18

               Šajā ziņā jāatgādina, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtos un Tiesas Reglamentā nav paredzēta iespēja lietas dalībniekiem iesniegt apsvērumus, atbildot uz ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem (rīkojums, 2000. gada 4. februāris, Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, 2. punkts, un spriedums, 2012. gada 6. septembris, Döhler Neuenkirchen, C‑262/10, EU:C:2012:559, 29. punkts).

               19

               Kā izriet no tās Reglamenta 83. panta, Tiesa, protams, jebkurā brīdī, uzklausījusi ģenerāladvokātu, var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka nav pietiekami informēta, vai ja kāds lietas dalībnieks pēc šīs daļas pabeigšanas iesniedz ziņas par jaunu faktu, kam var būt izšķiroša ietekme uz Tiesas nolēmumu, vai arī ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki nav apsprieduši.

               20

               Tomēr Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, uzskata, ka tai ir visa vajadzīgā informācija, lai pieņemtu nolēmumu šajā lietā.

               21

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Tiesa uzskata, ka nav pamata izdot rīkojumu atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               22

               Ar saviem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka cilvēka asiņu piegādes, kas dalībvalstīm ir jāatbrīvo no nodokļa atbilstoši šai tiesību normai, ietver arī tādas plazmas piegādes, kura iegūta no cilvēka asinīm un kura paredzēta nevis tieši ārstnieciskiem mērķiem, bet tikai zāļu ražošanai.

               23

               Atbilstoši Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktam dalībvalstis atbrīvo no nodokļa cilvēka orgānu, asiņu un piena piegādes.

               24

               Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šajā 132. pantā ietvertie jēdzieni ir autonomi Savienības tiesību jēdzieni, kuru mērķis ir novērst atšķirības PVN sistēmas piemērošanā dažādās dalībvalstīs (spriedums, 2015. gada 26. februāris, VDP Dental Laboratory u.c., C‑144/13, C‑154/13 un C‑160/13, EU:C:2015:116, 44. punkts).

               25

               Taču Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētais jēdziens “cilvēka asinis” Direktīvā 2006/112 nav definēts.

               26

               Šādos apstākļos šī jēdziena nozīme un piemērojamība ir jānosaka saskaņā ar ierasto nozīmi ikdienas valodā, vienlaikus ņemot vērā kontekstu, kādā minētais jēdziens tiek lietots, un mērķus, kādi izvirzīti tiesiskajā regulējumā, kurā tas ietilpst (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 25. oktobris, Ketelä, C‑592/11, EU:C:2012:673, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Attiecībā uz ierasto nozīmi ir jānorāda, ka jēdziens “cilvēka asinis” norāda uz cilvēka ķermeņa sastāvdaļu, kuru veido vairāki komponenti, kas nav autonomi, kam ir papildinošs raksturs un kuru kopdarbība ļauj apgādāt visus orgānus un audus.

               28

               Viens no šiem papildinošajiem komponentiem ir plazma, proti, šķidrums, ar kura palīdzību citi cilvēka asiņu komponenti tiek nogādāti pa cilvēka ķermeni.

               29

               Vispirms attiecībā uz vispārīgo kontekstu ir jāatgādina, ka atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 3. panta 2. punkta c) apakšpunktam ir aizliegts pašu cilvēka ķermeni un tā daļas padarīt par peļņas avotu.

               30

               Tāpat attiecībā uz visu Direktīvas 2006/112 132. panta normu mērķi ir jāatgādina, ka šajā pantā ir paredzēts atbrīvot no PVN atsevišķas vispārīgās darbības, lai atvieglotu piekļuvi atsevišķiem pakalpojumiem, kā arī atsevišķu preču piegādi, novēršot papildu izmaksas, kas rastos, ja tiem tiktu piemērots PVN (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, VDP Dental Laboratory u.c., C‑144/13, C‑154/13 un C‑160/13, EU:C:2015:116, 43. un 45. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               31

               Visbeidzot, attiecībā uz Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktu ir jānorāda, ka šī tiesību norma, tāpat kā minētā punkta b), c) un e) apakšpunkts, attiecas uz darījumiem, kas ir tieši saistīti ar veselības aprūpi un kam ir ārstniecisks mērķis.

               32

               Tātad cilvēka asiņu atbrīvojums no nodokļa, kas paredzēts Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir nodrošināt, lai tādu produktu piegāde, kuri veicina veselības aprūpi un kuriem ir ārstniecisks mērķis, nekļūtu nepieejama šo produktu pieaugošo izmaksu dēļ gadījumā, ja to piegādei tiktu piemērots PVN (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, VDP Dental Laboratory u.c., C‑144/13, C‑154/13 un C‑160/13, EU:C:2015:116, 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               33

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz cilvēka asiņu piegādi, tostarp asins plazmas, kas ir asiņu sastāvā, piegādi, ir jāattiecas atbrīvojumam, kas paredzēts Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ja šī piegāde tieši sekmē darbības vispārējās interesēs, proti, ja piegādātā plazma tiek tieši izmantota veselības aprūpē vai ārstnieciskiem mērķiem.

               34

               Ņemot to vērā, vispirms ir jāatgādina, ka vārdi, kas izmantoti, lai apzīmētu Direktīvas 2006/112 132. pantā minētos atbrīvojumus, ir interpretējami šauri, jo tie ir atkāpes no vispārējā principa, saskaņā ar kuru PVN tiek iekasēts par katru pakalpojumu, ko par atlīdzību sniedzis nodokļa maksātājs (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus, 2011. gada 28. jūlijs, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 23. punkts, kā arī 2015. gada 22. oktobris, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               No tā izriet, ka savukārt Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētais atbrīvojums nevar attiekties uz tā saukto “rūpniecisko” plazmu, proti, plazmu, kuras piegāde tieši neveicina darbības vispārējās interesēs, jo tā ir paredzēta izmantošanai rūpnieciskā ražošanā, it īpaši zāļu ražošanā.

               36

               Tādējādi Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteiktais atbrīvojums attiecas tikai uz tādu plazmu, kas faktiski ir paredzēta tiešiem ārstnieciskiem mērķiem.

               37

               Tā kā šī atbrīvojuma piemērošanai ir izvirzīts nosacījums, ka plazmai ir jābūt saistītai ar zināma veida darbību vispārējās interesēs, tad apstāklis, ka plazmai, kas paredzēta izmantošanai rūpnieciskā ražošanā, teorētiski varētu būt tiešs ārstniecisks mērķis, – pieņemot, ka tas būtu pierādīts –, nevar nozīmēt, ka uz to būtu jāattiecina atbrīvojuma sistēma, kas paredzēta, lai ierobežotu tikai tādas plazmas izmaksas, kura paredzēta tiešiem ārstnieciskiem mērķiem.

               38

               No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka tāda plazma, par kādu ir pamatlieta, ir paredzēta nevis veselības aprūpes mērķiem, bet gan tikai farmaceitiskiem mērķiem.

               39

               Šādos apstākļos uz šādu plazmu nevar attiekties Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteiktais atbrīvojums.

               40

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka cilvēka asiņu piegādes, kas dalībvalstīm ir jāatbrīvo no nodokļa atbilstoši šai tiesību normai, neietver tādas plazmas piegādes, kura iegūta no cilvēka asinīm un kura paredzēta nevis tiešiem ārstnieciskiem mērķiem, bet tikai zāļu ražošanai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               41

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 132. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka cilvēka asiņu piegādes, kas dalībvalstīm ir jāatbrīvo no nodokļa atbilstoši šai tiesību normai, neietver tādas plazmas piegādes, kura iegūta no cilvēka asinīm un kura paredzēta nevis tiešiem ārstnieciskiem mērķiem, bet tikai zāļu ražošanai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2015. gada 11. novembris.#Grieķijas Republika pret Eiropas Komisiju.#ELVGF – Garantiju nodaļa – ELGF un ELFLA – No finansējuma izslēgti izdevumi – Saprātīgs termiņš – Pamatuzraudzības nepietiekamība – Trūkumu konstatēšanas ekstrapolācija.#Lieta T-550/13.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 15. septembris.#Arrom Conseil pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Roméo has a Gun by Romano Ricci” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “NINA RICCI” un “RICCI” – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Netaisnīgi gūts labums no agrāku preču zīmju atšķirtspējas vai reputācijas – Reputācijas apdraudējums – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts.#Lieta T-359/15.