title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 3. septembrī.#Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) pret Société Sodiaal International SA.#Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības finanšu interešu aizsardzība – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – 3. pants – Kopienu atbalsta atgūšana – Administratīvs sods – Administratīvs pasākums – Noilguma termiņš.#Lieta C-383/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑383/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d'État  (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 28. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 11. augustā, tiesvedībā
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  ( FranceAgriMer )
            pret
            Sodiaal International SA .
            TIESA (sestā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs S. Rodins [ S. Rodin ], tiesneši E. Levits (referents) un M. Bergere [ M. Berger ],
            ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Sodiaal International SA  vārdā – F. Plottin  un J.‑C. Cavaillé , avocats ,
            – Francijas valdības vārdā – D. Colas  un S. Ghiandoni , pārstāvji,
            – Grieķijas valdības vārdā – I. Chalkias  un A. Vasilopoulou , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – A. Sauka un D. Triantafyllou , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. panta 1. punkta interpretāciju.
            2. Šis lūgums radās strīdā starp Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  ( FranceAgriMer ) un Sodiaal International SA  (turpmāk tekstā – “ Sodiaal International ”) saistībā ar nepamatoti saņemtu Kopienas atbalstu, ko otrā minētā saņēmusi par kazeinātu ražošanu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Regulas Nr. 2988/95 preambulas trešajā apsvērumā ir paredzēts:
            “tā kā sīki izstrādātie noteikumi par šo decentralizēto vadību un līdzekļu izmantošanas uzraudzību izklāstīti atšķirīgos katrai attiecīgai Kopienas politikai izstrādātos noteikumos; tā kā tomēr visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.
            4. Regulas Nr. 2988/95 1. pantā ir noteikts:
            “1. Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
            2. “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
            5. Regulas Nr. 2988/95 3. pantā ir paredzēts:
            “1. Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
            Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. Vairākgadu programmās noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.
            Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.
            Tomēr noilgums iestājas ne vēlāk kā dienā, kad pagājis laiks, kas divreiz ilgāks par noilguma termiņu un kurā kompetentās iestādes nav uzlikušas sodus, izņemot gadījumus, kad administratīvā lieta pārtraukta saskaņā ar 6. panta 1. punktu.
            [..]
            3. Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par attiecīgi 1. un 2. punktā paredzētajiem.”
            6. Šīs pašas regulas 4. pantā ir paredzēts:
            “1. Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
            – uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
            – [..].
            2. Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus, un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.
            [..]
            4. Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
            7. Regulas Nr. 2988/95 5. panta 1. punkta formulējums ir šāds:
            “1. Par tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu nolaidības dēļ var uzlikt šādus administratīvus sodus:
            a) administratīvu naudassodu;
            b) maksājumu, kas ir lielāks par nelikumīgi iegūtajām vai ieturētajām summām, vajadzības gadījumā pierēķinot procentus; [..]
            c) Kopienas noteikumos piešķirta labuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu, [..]
            d) labuma uzteikšanu vai atcelšanu uz kādu laiku pēc pārkāpuma izdarīšanas;
            e) dalībai Kopienas palīdzības sistēmā vajadzīgā apstiprinājuma vai atzinuma pagaidu atcelšanu;
            f) tiesību aktu nosacījumu izpildei paredzētās garantijas vai ķīlas atņemšanu vai nelikumīgi piešķirtas garantijas summas atlīdzināšanu;
            g) citus ekonomiskus līdzīga veida un apmēra sodus, kas paredzēti Padomes pieņemtajos nozaru noteikumos, [..].”
            Francijas tiesības
            8. Civilkodeksa 2262. pantā ir noteikts:
            “Visām prasībām – gan mantiskām, gan personiskām – noilguma termiņš ir 30 gadi.”
            Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
            9. Sodiaal Industrie SA 1998. gadā saņēma valsts atbalstu, kas paredzēts Komisijas 1990. gada 10. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2921/90 par atbalstu kazeīna un kazeinātu ražošanai no vājpiena (OV L 279, 22. lpp.) noteikumos.
            10. 2001. gadā Agence centrale des organismes d’intervention dans le secteur agricole  [Lauksaimniecības nozares Centrālās intervences aģentūras] ( ACOFA ) pārstāvji veica pārbaudi. Šīs pārbaudes laikā tika konstatēts, ka to kazeinātu apmērs, ko 1998. gada laikā bija saražojusi Sodiaal Industrie SA , ir mazāks nekā apmērs, par ko tai bija piešķirts atbalsts.
            11. Ar 2007. gada 11. jūlija lēmumu Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions  [Valsts starpnozaru lopkopības un tās produkcijas birojs] pieprasīja sabiedrībai Sodiaal Industrie SA atmaksāt summu EUR 288 051,14 apmērā, kas atbilst nelikumīgi saņemtā atbalsta apmēram.
            12. 2008. gada 30. jūnijā notika Sodiaal Industrie SA un Sodiaal International apvienošana, otrai minētajai pilnībā iekļaujot pirmo minēto.
            13. Ar 2010. gada 11. februāra spriedumu Parīzes administratīvā tiesa apmierināja sabiedrības Sodiaal International , kas ir sabiedrības Sodiaal Industrie SA  tiesību un saistību pārņēmēja, prasību atcelt minēto lēmumu.
            14. FranceAgriMer , kas ir Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions  tiesību pārņēmēja, iesniegto apelācijas sūdzību par minēto spriedumu Parīzes apelācijas tiesa noraidīja ar 2012. gada 29. maija spriedumu.
            15. FranceAgriMer pret šo spriedumu vērsās ar kasācijas sūdzību Conseil d’État .
            16. Savas sūdzības atbalstam FranceAgriMer tostarp norādīja, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais noilguma termiņš strīdīgajā lēmumā nav piemērojams, jo tas neattiecoties vis uz administratīva soda piemērošanu, bet gan uz administratīvu pasākumu.
            17. Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtās daļas noteikumi ir piemērojami tikai tādā gadījumā, ja kompetentā iestāde nav noteikusi nevienu administratīvu sodu šīs regulas 5. panta izpratnē, beidzoties termiņam, kurš ir vienāds vai divreiz ilgāks par noilguma termiņu. Ja administratīvo pasākumu minētās regulas 4. panta izpratnē nav bijis, šie noteikumi nav piemērojami. Tādēļ FranceAgriMer  skatījumā esot jāpiemēro Civilkodeksa 2262. pantā paredzētais 30 gadu termiņš, kas saīsināts uz judikatūras balstītu tiesību tālākveidošanas ceļā.
            18. Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtās daļas noteikumi, saskaņā ar kuriem noilgums iestājas ne vēlāk kā dienā, kad pagājis laiks, kas ir divreiz ilgāks par noilguma termiņu un kurā kompetentās iestādes nav uzlikušas sodus, izņemot gadījumus, kad administratīvā tiesvedība ir apturēta saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu, ir piemērojami tikai tādā gadījumā, ja kompetentā iestāde nav noteikusi nekādu sodu šīs regulas 5. panta izpratnē, beidzoties termiņam, kurš ir vienāds vai divreiz ilgāks par noilguma termiņu, vai arī tie ir piemērojami arī tad, ja nav minētajā termiņā pieņemta administratīva pasākuma šīs pašas regulas 4. panta izpratnē?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            19. Uzdodama savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams ne tikai lietās par pārkāpumiem, par kuriem ir piemērojams administratīvais sods šīs regulas 5. panta izpratnē, bet arī lietās, kur piemēro administratīvu pasākumu šīs regulas 4. panta izpratnē.
            20. Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (skat. spriedumus Yaesu Europe , C‑433/08, EU:C:2009:750, 13. punkts; ebookers.com Deutschland , C‑112/11, EU:C:2012:487, 12. punkts; Brain Products , C‑219/11, EU:C:2012:742, 13. punkts, un Utopia , C‑40/14, EU:C:2014:2389, 27. punkts).
            21. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punktā ir ieviesti “vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pārkāpumiem un sodiem, kas saistīti ar [Savienības] tiesību pārkāpumiem” un, kā tas izriet no šīs regulas preambulas trešā apsvēruma, lai “visās jomās apkarotu darbības, kas kaitē [Savienības] finansiālajām interesēm”.
            22. Turklāt Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā prasījumu īstenošanas jomā ir noteikts noilguma termiņš, ko sāk skaitīt no tāda pārkāpuma izdarīšanas brīža, kurš saskaņā ar šīs regulas 1. panta 2. punktu nozīmē “[Savienības] tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt [Savienības] budžetam”.
            23. Šai sakarā ir jāsecina, ka atbilstoši minētā 3. panta 1. punkta ceturtās daļas formulējumam uzsvars ir likts uz “sodu”, kas varētu norādīt uz to, ka šo daļu piemēro tikai lietās par pārkāpumiem, kurās tiek noteikts administratīvs sods šīs regulas 5. panta izpratnē.
            24. T omēr šāda tekstuālā analīze nav pārliecinoša. Faktiski ir vajadzīga minētās regulas 3. panta 1. punkta sistēmiska analīze.
            25. Tādējādi ir jākonstatē, ka šāda sistēmiska pieeja Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktam mudina secināt, ka daļas, kas tajā ietilpst, veido kopumu, kura noteikumus nevar uztvert nošķirti. Šīs tiesību normas ceturtajā daļā ir noteikts noilguma “beigu” termiņš četru gadu noilguma termiņam, kas sākas no pārkāpuma izdarīšanas brīža un kas ir paredzēts minētās tiesību normas pirmajā daļā. Dažādu tvērumu piešķiršana šīm daļām būtu pretrunā šajā pantā iedibinātā noilguma sistēmai un jēgai. Šāda pieeja arī būtu pretrunā mērķim, kam kalpo Regula Nr. 2988/95 – proti, padarīt šo sistēmu vienotu.
            26. Minētās regulas 3. panta 1. punkta sistēmiska un teleoloģiska interpretācija tādējādi prasa, lai šīs pašas regulas 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais “beigu” termiņš tiktu uzskatīts par piemērojamu administratīviem pasākumiem.
            27. Tālāk jānorāda, ka šāda pieeja atbilst Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, kas apstiprināta ar tās spriedumu lietā Pfeifer & Langen  (C‑52/14, EU:C:2015:381). Saskaņā ar šo judikatūru, piemērojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktu, nav jānošķir administratīvais sods un administratīvais pasākums. Tiesa šai sakarā skaidri ir noteikusi, ka šo tiesību normu piemēro gan lietās par pārkāpumiem, par kuriem ir piemērojams administratīvais sods šīs regulas 5. panta izpratnē, gan arī lietās, kur piemēro administratīvu pasākumu šīs regulas 4. panta izpratnē; šāda pasākuma mērķis ir nelikumīgi iegūta labuma atgūšana, bet tas tomēr nav uzskatāms par sodu (šajā ziņā skat. spriedumu lietā Handlbauer , C‑278/02, EU:C:2004:388, 33. un 34. punkts; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb u.c., no C‑278/07 līdz C‑280/07, EU:C:2009:38, 22. punkts, kā arī Cruz & Companhia , C‑341/13, EU:C:2014:2230, 45. punkts, kā arī Pfeifer & Langen , C‑52/14, EU:C:2015:381, 23. punkts).
            28. Tiesa jau ir uzsvērusi, ka uz tādiem pārkāpumiem kā pamatlietā izskatāmie, saistībā ar kuriem ir jāpieņem administratīvi pasākumi Regulas Nr. 2988/95 4. panta izpratnē, būtu jāattiecina četru gadu noilguma termiņš, skaitot no to izdarīšanas dienas, ņemot vērā minētās regulas 3. panta 1. punkta trešajā daļā paredzētos noilguma termiņa pārtraukumus un ievērojot maksimālo termiņu, kas noteikts minētā 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā (spriedums Cruz & Companhia , C‑341/13, EU:C:2014:2230, 64. punkts).
            29. No nesenas Tiesas judikatūras arī skaidri izriet, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas interpretācija attiecas gan uz soda iespējamību, gan arī uz administratīvu pasākumu (spriedums Pfeifer & Langen , C‑52/14, EU:C:2015:381, 40., 43. un 47. punkts).
            30. Visbeidzot, ir jānorāda uz mērķiem, kam kalpo Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts. Šai sakarā ir jākonstatē, ka šajā tiesību normā minētā termiņa mērķis ir nodrošināt tiesisko noteiktību ekonomikas dalībnieku starpā (šajā ziņā skat. spriedumus Handlbauer , C‑278/02, EU:C:2004:388, 40. punkts, kā arī SGS Belgium u.c., C‑367/09, EU:C:2010:648, 68. punkts). Faktiski ir jānosaka tas, kuras no viņu darbībām ir galīgas un par kurām joprojām var tikt izskatītas lietas (spriedums Pfeifer & Langen , C‑52/14, EU:C:2015:381, 24. un 64. punkts).
            31. Ņemot vērā iepriekš minēto, šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto judikatūru nevar saprast ne tā, ka tajā ir tikai interpretēta Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmā daļa, ne arī tā, ka šī 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā ir atsauce tikai un vienīgi uz administratīviem sodiem, kas paredzēti šīs regulas 5. pantā.
            32. Visaptverošos nolūkos ir jāuzsver, ka šī interpretācija nekādi neskar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir garāki par minētā 3. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem (šajā ziņā skat. spriedumus Cruz & Companhia , C‑341/13, EU:C:2014:2230, 54. punkts, kā arī Ze Fu Fleischhandel un Vion Trading , C‑201/10 un C‑202/10, EU:C:2011:282, 25. punkts).
            33. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams ne tikai lietās par pārkāpumiem, par kuriem ir piemērojams administratīvais sods šīs regulas 5. panta izpratnē, bet arī lietās, kur piemēro administratīvu pasākumu minētās regulas 4. panta izpratnē.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            34. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
            Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams ne tikai lietās par pārkāpumiem, par kuriem ir piemērojams administratīvais sods šīs regulas 5. panta izpratnē, bet arī lietās, kur piemēro administratīvu pasākumu minētās regulas 4. panta izpratnē.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 24. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Royale belge SA. # Ierēdņi. # Lieta C-76/95.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1999. gada 25.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-59/98.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 5.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Kopienas ārējais tranzīts - Regula (EEK) Nr. 2913/92 un Regula (EEK) Nr. 2454/93 - Kopienu pašu resursi - Nodošana - Termiņi - Nokavējuma procenti - Apliecinošo dokumentu, kas attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu, nesaglabāšana un nepaziņošana. # Lieta C-275/04.

text:
      Lieta C‑275/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Beļģijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienas ārējais tranzīts – Regula (EEK) Nr. 2913/92 un Regula (EEK) Nr. 2454/93 – Kopienu pašu resursi – Nodošana – Termiņi – Nokavējuma procenti – Tādu apliecinošu dokumentu, kas attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu, nesaglabāšana un nepaziņošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Strīda priekšmets – Konstatēšana pirmstiesas procedūras laikā
      (EKL 226. pants)
      2.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 243. panta 1. un 2. punkts un Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts,
            9., 10. un 11. pants)
      3.        Dalībvalstis – Pienākumi – Komisijai uzticētais uzraudzības pienākums – Dalībvalstu uzdevums – Sadarbība izmeklēšanā sakarā
            ar valsts pienākumu neizpildi
      (EKL 10. un 226. pants; Padomes Regulas Nr. 1552/89 18. pants)
      1.        Prasības sakarā ar valsts pienākuma neizpildi ietvaros, kaut arī prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst
         pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, Komisija tomēr
         ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde, kuri tika noteikti tiesību akta sākotnējā redakcijā, kas
         vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos noteikumos. Turpretim strīda priekšmetu nevar paplašināt attiecībā
         uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kuri nav ekvivalenti attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā gadījumā
         tas var veidot pienākumu neizpildes procedūras būtisku formas prasību pārkāpumu.

      (sal. ar 35. punktu)
      2.        Dalībvalstis nosaka Kopienu pašu resursu prasījumus, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt no muitas parāda izrietošā prasījuma
         apmēru un noteikt parādnieku, un tādējādi atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728 par Kopienu pašu resursu
         sistēmu, 6. pantam ierakstīt minētos prasījumus kontos.

      Attiecībā uz dalībvalstu iespēju ierakstīt noteiktos prasījumus atsevišķos kontos, kas paredzēti minētās regulas 6. panta
         3. punkta b) apakšpunktā (B konti), tas vien, ka strīdīgās summas nebija samaksātas, nevar tikt uzskatīts par ekvivalentu
         ar prasījumu apstrīdēšanu saskaņā ar šo noteikumu. Faktiski Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 243. panta
         1. punkta trešās daļas nozīmē šāda apstrīdēšana ir jāveic, ceļot prasību tajā dalībvalstī, kurā lēmums ir pieņemts vai pieprasīts,
         sākotnēji – muitas dienestā, turpmāk – neatkarīgā instancē. Šādi formulētā prasība par formālu pārsūdzību ir jāievēro sakarā
         ar tiesiskās drošības apsvērumiem, un tā ļauj nodrošināt noteikumu muitas jomā rūpīgu un vienotu piemērošanu Kopienu pašu
         resursu ātras un efektīvas nodošanas interesēs.

      Prasījumu nepareizas ierakstīšanas B kontos sekas var būt novēlota attiecīgo pašu resursu ierakstīšana Komisijas kontā, kam
         atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 9. un 10. pantam ir jānotiek tajā pašā termiņā, kāds ir paredzēts, lai minētos prasījumus
         ierakstītu A kontos saskaņā ar šīs pašas regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktu. Saskaņā ar šīs pašas regulas 11. pantu
         par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgajai dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti,
         kurus piemēro visam kavējuma periodam. Šie procenti ir maksājami neatkarīgi no iemesla, kādēļ šie resursi Komisijas kontā
         ir ierakstīti ar nokavējumu.

      (sal. ar 63., 68. un 73.–74. punktu)
      3.        No EKL 10. panta izriet, ka dalībvalstīm ir labticīgi jāsadarbojas ar Komisiju ikvienā izmeklēšanā, kas uzsākta saskaņā ar
         EKL 226. pantu, un jāsniedz tai visa informācija, ko tā pieprasa šajā sakarā.

      Attiecībā uz dalībvalstu pienākumu, lojāli sadarbojoties ar Komisiju, veikt pasākumus, kas ļautu nodrošināt Kopienu noteikumu
         par iespējamo pašu resursu noteikšanu piemērošanu, it īpaši no šī pienākuma, kas pārbaudes jautājumos precīzāk ir noteikts
         Regulas Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376 par Kopienu pašu resursu sistēmu, 18. pantā, izriet – ja Komisija lielā mērā
         ir atkarīga no attiecīgās dalībvalsts sniegtās informācijas, tai ir pienākums saprātīgā veidā nodot Komisijai dokumentālus
         pierādījumus un citus lietderīgus dokumentus, lai tā varētu pārbaudīt, vai, un vajadzības gadījumā – cik lielā mērā, attiecīgās
         summas ir uzskatāmas par Kopienu pašu resursiem.

      (sal. ar 82. un 83. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 5. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienas ārējais tranzīts – Regula (EEK) Nr. 2913/92 un Regula (EEK) Nr. 2454/93 – Kopienu pašu resursi – Nodošana – Termiņi – Nokavējuma procenti – Tādu apliecinošu dokumentu, kas attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu, nesaglabāšana un nepaziņošana
      Lieta C‑275/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 29. jūnijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Džolito [C. Giolito] un G. Vilmss [G. Wilms], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Beļģijas Karalisti, ko pārstāv E. Dominkovica [E. Dominkovits] un M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv K. Džeksone [C. Jackson], pārstāve, kurai palīdz M. Andžolīni [M. Angiolini] un R. Andersone [R. Anderson], barristers,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Juhāss [E. Juhász] un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. H. Sztranc-Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 6. aprīlī,
      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:

      –        neierakstot kontos, kas minēti 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.), prasījumus, kas noteikti paredzētajā termiņā,

      –        nepārbaudot, vai kopš 1995. gada 1. janvāra citi kavējumi pašu resursu nodošanā bija sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu Regulas
         Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētajā kontā, iznīcinot ierakstus, kas attiecas uz šo periodu, un nepaziņojot
         Komisijai par minētajiem kavējumiem, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā atbilstoši minētās regulas
         11. pantam sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu,

      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3., 6., 9., 10. un 11. pants Regulā Nr. 1150/2000, ar ko kopš
         2000. gada 31. maija ir tikusi atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada 29. maija Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.) un kuras priekšmets ir identisks, un EKL 10. pants.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu pašu resursu sistēma
      2        Regulas Nr. 1552/89 2. pantā, kas ietverts I sadaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir noteikts:

      “Lai piemērotu šo regulu, Kopienu pašu resursu prasījumi, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek noteikti, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda
         summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma
         summu, ievērojot visus Kopienu noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.

      [..]” [neoficiāls tulkojums]
      3        Šī norma kopš 1996. gada 14. jūlija ir grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175, 3. lpp.), un tās saturs ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā, kas paredz:

      “1. Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 94/728/EK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu
         iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram.

      2. Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās
         norēķinu grāmatās. [..]”

      4        Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 3. pantā, kas ietilpst tajā pašā I sadaļā, ir noteikts:

      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka apliecinošos dokumentus par pašu resursu noteikšanu un nodošanu
         glabā vismaz trīs kalendāros gadus pēc tā gada beigām, uz kuru šie apliecinošie dokumenti attiecas.

      5        Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 3. panta otro daļu:

      “Ja apliecinošo dokumentu par [pašu resursu] noteikšanu pārbaude, ko veic valsts iestādes pašas vai kopā ar Komisiju, rāda,
         ka ir vajadzīga tā korekcija, minētos apliecinošos dokumentus glabā, pārsniedzot pirmajā daļā paredzēto termiņu, pietiekami
         ilgi, lai korekciju varētu izdarīt un uzraudzīt.” [neoficiāls tulkojums]

      6        Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 3. panta trešo daļu:

      “Ja pirmajā un otrajā daļā minēto apliecinošo dokumentu pārbaude, ievērojot šīs regulas 18. un 19. pantu vai Regulas (EEK,
         Euratom) Nr. 1553/89 11. pantu, rāda, ka ir vajadzīga korekcija, tos glabā, pārsniedzot pirmajā daļā paredzēto termiņu, pietiekami
         ilgi, lai korekciju varētu izdarīt un uzraudzīt.”

      7        Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. punktā un 2. punkta a) un b) apakšpunktā, kas atrodas II sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu
         konti” [tagad – Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punkts un 3. punkta a) un b) apakšpunkts], ir noteikts:

      “1.      Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
      2.      a)     Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos [ko parasti sauc par “A kontiem”],
         vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti;

               b)     noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas
         un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos, [ko parasti sauc par “B kontiem”].
         Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var
         tikt mainīti.”

      8        Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 9. pants, kas atrodas III sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu nodošana”, ir formulēts
         šādi:

      “1.      Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
         kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.”

      Šo kontu apkalpo par brīvu.
      2.      Komisija kredītā ierakstītās summas konvertē [..] un ieraksta savos kontos [..].”
      9        Saskaņā attiecīgi ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktu, kas ietilpst tajā pašā III sadaļā:

      “Pēc tam kad, piemērojot [attiecīgi, Lēmuma 88/376 un Lēmuma 94/728] 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti
         10 %, [šo lēmumu] 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba
         dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.

      Tomēr [B] kontos uzrādītie prasījumi [saskaņā attiecīgi ar 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu]
         ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums piedzīts.”

      10      Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu, kas arī ietverti III sadaļā:

      “Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
         likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts
         īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
         Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”

      11      Regulas Nr. 1552/89 18. pantā [tagad – Regulas Nr. 1150/2000 18. pants], kas ietilpst VII sadaļā ar nosaukumu “Noteikumi par
         kontroli” ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis veic kontroli un izmeklēšanu attiecībā uz [attiecīgi Lēmuma 88/376 un Lēmuma 94/728 2. panta 1. punkta a) un
         b) apakšpunktā] minēto pašu resursu noteikšanu un nodošanu. Komisija īsteno savas pilnvaras, kā norādīts šajā pantā.

      2.      Saskaņā ar 1. punktu dalībvalstis:
      a)      pēc Komisijas lūguma veic papildu pārbaudes pasākumus. Lūgumā Komisija paziņo papildu pārbaudes iemeslus;
      b)      pēc tās lūguma iesaista Komisiju pārbaudes pasākumos, ko tās veic.
      Dalībvalstis veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai atvieglotu šos pārbaudes pasākumus. Ja Komisija ir iesaistīta šajos
         pasākumos, dalībvalstis nodod tās rīcībā 3. pantā minētos apliecinošos dokumentus.

      [..]”.
       Kopienu tiesiskais regulējums muitas jomā
      12      Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Muitas kodekss”) 217. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
         dokumentā (iegrāmatošana).”

      13      Saskaņā ar šī paša kodeksa 218. panta 3. punktu:

      “Ja muitas parāds rodas apstākļos, kas nav minēti 1. punktā, attiecīgā nodokļa summa iegrāmatojama divu dienu laikā pēc datuma,
         kad muitas dienesti:

      a)      aprēķina attiecīgā nodokļa summu
      un
      b)      nosaka parādnieku.”
      14      Saskaņā ar šī kodeksa 219. pantu:

      “1.      218. pantā noteiktos iegrāmatošanas termiņus var pagarināt:
      a)      dalībvalstu administratīvās organizācijas vajadzībām, īpaši, ja grāmatvedība ir centralizēta, vai
      b)      ja īpaši apstākļi neļauj muitas dienestiem iekļauties noteiktajos termiņos.
      Šāds termiņa pagarinājums nedrīkst pārsniegt 14 dienas.
      2.      1. punktā noteiktie ierobežojumi nav piemērojami neparedzamos apstākļos vai nepārvaramas varas gadījumos.”
      15      Saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 1. punktu:

      “Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
         apjomā, nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
         divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
         muitas nodokļa summu un noteikt debitoru (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.”

      16      Saskaņā ar minētā kodeksa 221. panta 1. punktu:

      “Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu debitoram saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.”
      17      Saskaņā ar šī paša kodeksa 243. pantu:

      “1.      Ikvienai personai ir tiesības pārsūdzēt muitas dienestu lēmumu, kas attiecas uz tiesību aktu muitas jomā piemērošanu un viņu
         skar tieši un individuāli.

      Pārsūdzības tiesības ir arī ikvienai personai, kas prasījusi muitas dienestu lēmumu sakarā ar tiesību aktu muitas jomā piemērošanu
         un nav saņēmusi nolēmumu par šo prasījumu 6. panta 2. punktā noteiktajā termiņā.

      Lēmums pārsūdzams tajā dalībvalstī, kurā tas ir pieņemts vai pieprasīts.
      2.      Pārsūdzības tiesības var izmantot:
      a)      sākotnēji – muitas dienestos, kurus dalībvalstis ir izraudzījušās šim nolūkam;
      b)      turpmāk – neatkarīgā instancē, kas var būt tiesa vai līdzvērtīga specializēta iestāde, saskaņā ar dalībvalstīs spēkā esošajiem
         noteikumiem.”

      18      Saskaņā ar Muitas kodeksa 245. pantu:

      ”Pārsūdzības procedūras īstenošanas kārtību nosaka dalībvalstis.”
      19      Saskaņā ar minētā kodeksa 246. pantu:

      “Šī sadaļa neattiecas uz pārsūdzībām sakarā ar muitas dienestu pieņemtu ar krimināltiesību normām pamatotu lēmumu atcelšanu
         vai grozīšanu.”

      20      Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
         par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”), 378. panta 1. un 2. punktā
         noteikts:

      “1.      Neskarot [Muitas] kodeksa 215. pantu, ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar
         konstatēt, tad nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu:

      –        dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde,
      vai
      –        dalībvalstī, kurai pieder [caurbraucamā] muitas iestāde vietā, kur preces ieved Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas
         paziņojums,

      ja vien 379. panta 2. punktā minētā nosakāmā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā netiek sniegti pierādījumi par tranzītpārvadājuma
         likumību vai par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums izdarīts.

      2.      Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un ja tādēļ attiecīgo nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu nosūtīšanas dalībvalstī
         vai ievešanas dalībvalstī, kā tas minēts pirmās daļas otrajā ievilkumā, tad attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai
         valsts noteikumiem ievāc par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus.”

      21      Saskaņā ar īstenošanas regulas 379. pantu:

      “1.      Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde
         par to ziņo galvenajam saistītam pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas
         reģistrācijas dienas.

      2.      Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā, cita starpā, min termiņu, līdz kuram muitas dienestiem pieņemamā veidā nosūtītājai
         muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski
         izdarīts. Termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām pierādījumi nav sniegti, tad kompetentā
         dalībvalsts rīkojas, lai piedzītu attiecīgos nodokļus un citus maksājumus. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā
         atrodas nosūtītāja muitas iestāde, tad nosūtītāja muitas iestāde minētajai dalībvalstij tūlīt ziņo visu informāciju.”

       Pirmstiesas procedūra
      22      Pašu resursu kontroles ietvaros, kas tika veikta 1997. gadā no 1. līdz 5. decembrim, Komisijas pārstāvji tostarp norādīja
         Antverpenes muitas dienestam, ka attiecībā uz trīs lietām par Kopienas ārējā tranzīta deklarāciju nepārbaudīšanu (T1 deklarācijas,
         attiecīgi – 1996. gada 10. jūnijā, 1995. gada 20. decembrī un 1996. gada 17. janvārī) atbilstīgo pašu resursu piespiedu piedziņa
         bija par summām, par kurām saskaņā ar Komisijas teikto bija sniegts nodrošinājums un kuras nebija apstrīdētas, lai arī tās
         bija ierakstītas B kontos to noteikšanas laikā un A kontos tikai to faktiskās piedziņas laikā. Attiecīgo muitas nodokļu summas
         bija attiecīgi BEF 1800 (EUR 44,62), BEF 8292 (EUR 205,55) un BEF 4509 (EUR 111,78).

      23      Ar 1998. gada 28. aprīļa ierakstītu vēstuli Komisija nosūtīja Beļģijas iestādēm ziņojumu Nr. 97‑0‑1 par 1997. gada decembra
         kontroli un aicināja Beļģijas iestādes veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu Kopienu noteikumu ievērošanu iegrāmatošanas
         jautājumā un ierakstītu tās noteiktās prasījumu summas, par kurām bija sniegts nodrošinājums un kas nebija apstrīdētas A kontos,
         jo to pārbaudīšana bija noteikta noteiktajā termiņā. Tāpat Komisija lūdza minētās iestādes pārbaudīt, vai kopš 1995. gada
         1. janvāra citi kavējumi pašu resursu noteikšanā bija sakarā ar novēlotu ierakstīšanu A kontos. Visbeidzot, Komisija vērsa
         šo iestāžu uzmanību uz Regulas Nr. 1552/89 11. panta noteikumiem par nokavējuma procentu maksāšanu.

      24      Savā 1998. gada 8. oktobra atbildē Beļģijas iestādes apstiprināja, ka tās ir izpildījušas Kopienu normu prasības un ka tādēļ
         prasībai veikt izmeklēšanu, sākot no 1995. gada 1. janvāra, kas attiektos uz visiem Beļģijas muitas dienestiem, vairs nav
         pamata.

      25      Savā 2000. gada 2. februāra vēstulē Komisija uzsvēra, ka dalībvalstīm ir jāsāk efektīva pašu resursu un it īpaši to summu,
         par kurām ārējā tranzīta procedūras ietvaros ir sniegts nodrošinājums (T1 deklarācija, TIR karnete, ATA karnete u.tml.) piedziņa.
         Tāpēc šādas summas B kontos varēja ierakstīt, tikai pastāvot nosacījumam, ka tās var apstrīdēt pēc visiem noteikumiem, kas
         tostarp šajā ziņā nozīmēja paredzēto termiņu ievērošanu un pārsūdzēšanu rakstveidā. Tādējādi Komisija atkārtoja savu lūgumu
         par to, lai Beļģijas iestādes saskaņotu savu praksi ar Kopienu tiesiskā regulējuma prasībām šajā jautājumā.

      26      Ar 2000. gada 31. maija vēstuli minētās iestādes atkārtoti apstiprināja, ka to nostāja attiecībā uz nepārbaudīto T deklarāciju
         un TIR karnešu apstrādi atbilst Kopienu tiesiskā regulējuma prasībām.

      27      Komisija vēlreiz apstrīdēja šo argumentāciju un 2001. gada 13. novembrī nosūtīja Beļģijas Karalistei brīdinājuma vēstuli,
         kurā tā minēja savus iebildumus un noraidīja šīs dalībvalsts iestāžu argumentus, aicinot to no jauna iesniegt pārskatu par
         situāciju kopš 1995. gada 1. janvāra par visām Kopienas ārējā tranzīta deklarācijām, kas pārbaudītas noteiktajā termiņā, ar
         precīzu norādi par to grāmatvedības uzskaiti. Tāpat tā atgādināja minētajām iestādēm to pienākumu par nokavējuma procentu
         samaksu atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam.

      28      Tā kā Beļģijas Karaliste pastāvēja uz savu nostāju savā 2002. gada 12. marta atbildes vēstulē, Komisija ar 2002. gada 28. oktobra
         vēstuli šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot to veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu minētā
         argumentētā atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā saņemšanas brīža.

      29      2002. gada 19. decembrī Beļģijas iestādes lūdza Komisijai pagarināt termiņu atbildes uz argumentēto atzinumu sniegšanai līdz
         2003. gada 28. janvārim. Ar 2003. gada 30. janvāra vēstuli tās darīja zināmu, ka sakarā ar to, ka Tiesā tiek izskatīta līdzīga
         lieta, kas attiecas uz Vācijas Federatīvo Republiku (lieta C‑105/02), būtu jāsagaida tās nolēmums līdz lēmuma pieņemšanai
         šajā lietā.

      30      Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

      31      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 30. novembra rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts
         iestāties lietā, atbalstot Beļģijas Karalistes prasījumus.

       Par prasību
       Par prasības pieņemamību
      32      Beļģijas valdība atzīmē, ka attiecīgo Kopienu pašu resursu prasījumu rašanās laikā atbilstošais tiesiskais regulējums bija
         Regula Nr. 1552/89.

      33      Komisija šajā sakarā atzīst, ka nosacījumi, lai rastos Kopienas muitas parāda prasījumi, bija identiski pirms un pēc ar Regulu
         Nr. 1150/2000 veiktās kodifikācijas.

      34      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tas, vai pastāv pienākumu neizpilde, izskatot prasību, kas celta
         atbilstoši EKL 226. pantam, ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību normas, kas ir spēkā tā termiņa beigās, ko Komisija ir
         noteikusi attiecīgajai dalībvalstij argumentētā atzinuma prasību izpildei (skat. it īpaši Tiesas 1996. gada 10. septembra
         spriedumu lietā C‑61/94 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3989. lpp., 42. punkts, un 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑365/97 Komisija/Itālija, Recueil, I‑7773. lpp., 32. punkts).

      35      Kaut arī prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma
         rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, Komisija tomēr ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde,
         kuri tika noteikti tiesību akta sākotnējā redakcijā, kas vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos noteikumos.
         Turpretim strīda priekšmetu nevar paplašināt attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kas nav ekvivalenti
         attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā gadījumā tas var veidot pienākumu neizpildes procedūras būtisku formas prasību
         pārkāpumu (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑5767. lpp., 22. punkts).

      36      Nav strīda par to, ka pienākumi, kas izriet no Regulas Nr. 1150/2000 3. panta, 6. panta 1. punkta un 3. punkta a) un b) apakšpunkta,
         9. panta 1. punkta, 10. panta 1. punkta un 11. panta jau bija piemērojami saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 3. pantu, 6. panta
         1. punktu un 2. punkta a) un b) apakšpunktu, 9. panta 1. punktu, 10. panta 1. punktu un 11. pantu (skat. attiecībā uz minētajiem
         9. panta 1. punktu un 11. pantu iepriekš minēto 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā Komisija/Itālija, 23. punkts).

      37      Attiecībā uz Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktu Tiesa ir nospriedusi, ka Kopienu pašu resursu prasījums šī noteikuma nozīmē
         tiek noteikts, “tiklīdz” dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz
         kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma summu, ievērojot visus Kopienas
         noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā. (skat. it īpaši Tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande,
         Krājums, I‑2613. lpp., 85. punkts). Līdzīgi Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1552/89, kas grozīta ar Regulu Nr. 1355/96,
         2. pants, kas ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka dalībvalstis atzīst Kopienu pašu
         resursu prasījumu, tiklīdz muitas dienesti var aprēķināt no nodokļu parāda izrietošo nodokļu summu un noteikt parādnieku (Tiesas
         2005. gada 15. novembra spriedums lietā C‑392/02 Komisija/Dānija, Krājums, I‑9811. lpp., 61. punkts).

      38      Pastāvot šādiem apstākļiem, kā to turklāt atzina Beļģijas valdība, no Regulas Nr. 1150/2000 2. panta izrietošie pienākumi
         attiecībā uz Kopienu pašu resursu prasījumu noteikšanu jau bija piemērojami saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu.

      39      Tādējādi Komisija var prasīt atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Regulas Nr. 1150/2000
         3., 6., 9., 10. un 11. pants.

       Par lietas būtību
       Par pirmo iebildumu par novēlotu noteikto prasījumu ierakstīšanu A kontos
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      40      Komisija norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu noteiktie, bet nesaņemtie prasījumi,
         par ko nav nekāda nodrošinājuma, var tikt ierakstīti B kontos. Tas pats attiecas uz noteiktiem, bet nesaņemtiem prasījumiem
         ar nodrošinājumu, ja tie tiek apstrīdēti šajā pantā noteiktajā termiņā un ar nosacījumu, ka apstrīdēšana ir rakstveidā. Noteiktās,
         nodrošinātās un neapstrīdētās summas ir jāieraksta A kontos, un tas ir jāizdara noteiktajā termiņā, negaidot to faktisko piedziņu.

      41      Turklāt saskaņā ar iedibināto judikatūru (Tiesas 1991. gada 16. maija spriedums lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑2461. lpp., 38. punkts) pienākums ierakstīt summas A kontos nav saistīts ar dalībvalsts nodokļu iekasēšanu. Pretēji tam,
         ko apgalvo arī Apvienotās Karalistes valdība, minētais pienākums pastāv, ja prasījums ir noteikts, nodrošināts un nav apstrīdēts,
         pat ja attiecīgās summas nav tikušas saņemtas.

      42      Dalībvalstīm ir jāievēro minētais termiņš attiecībā uz pašu resursu ierakstīšanu kontos un nodošanu, neskatoties uz valsts
         tiesību normu, saskaņā ar ko parādnieks var apstrīdēt muitas parādu pēc minētā termiņa; pretējā gadījumā šīs pienākuma neizpildes
         dēļ Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā un 10. pantā paredzētais saistošais termiņš zaudē savu lietderīgo
         iedarbību. Šis pienākums neliedz parādniekam iesniegt pārsūdzību pēc šī termiņa; pārsūdzību, kā rezultātā parāds var tikt
         atcelts vai koriģēts (Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 4. un 8. punkts).

      43      Saskaņā ar Komisijas teikto termins “apstrīdēšana” attiecas uz, pirmkārt, Muitas kodeksa 243. un 245. pantā paredzēto pārsūdzības
         procedūru un tikai, otrkārt, uz valsts tiesību aktiem, kam ir jābūt saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu. Ja tas neietver
         pilnīgu regulējumu par pārsūdzībām muitas jautājumā, prasījumu apstrīdēšana, kā tas ir noteikts Muitas kodeksa 243. pantā,
         katrā ziņā ir “jāiesniedz”, kas nozīmē, pretēji tam, ko apgalvo arī Apvienotās Karalistes valdība, parādnieka skaidru un redzamu
         darbību, kas vērsta pret parāda apstrīdēšanu rakstveidā. Vienkārša maksājuma neesamība nav pietiekama šajā sakarā. Tādējādi
         ir arī garantēts formu paralēlisms tiktāl, ciktāl parāda apstrīdēšana arī tiek veikta rakstveidā, un iespēja iesniegt pierādījumu
         par piekrišanas neesamību parāda apstrīdēšanai, kā arī prasība par ātru un vienotu pašu resursu nodošanu (skat. it īpaši Tiesas
         2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑112/01 SPKR, Recueil, I‑10655. lpp., 34. un turpmākie punkti).

      44      Turklāt galvotājas iestādes atteikums nodrošināt šo paradnieka muitas parādu faktiski nenozīmē, ka tā apstrīd pamatparāda
         pamatotību, bet gan to, ka tā apstrīd pienākumu maksāt šādu pārādu, kad ir uzsākta tā piespiedu piedziņa. Pat pieņemot, ka
         galvotāja veiktā apstrīdēšana tiek uzskatīta par apstrīdēšanu Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē,
         tā nevienā gadījumā nekādi neietekmē šajā noteikumā paredzēto pienākumu par ierakstīšanu, tā kā Beļģijas iestādes pašas atzina,
         ka atbildīgās galvotājas iestādes veiktā apstrīdēšana šajā gadījumā tika izteikta pēc obligātā termiņa un tā bija noteicoša,
         ierakstot pašu resursus.

      45      Pie minētā ir jāpiebilst, ka Beļģijas Karaliste nav apgalvojusi vai sniegusi pierādījumu par to, ka galvotājs ir apstrīdējis
         attiecīgos prasījumus.

      46      Beļģijas iestādes nevarēja arī atsaukties uz apstākli, ka nodrošinājuma vispārējais rakturs tām liedza saprast, vai ar to
         patiešām tiek nodrošināta T1 deklarācija, tā kā Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkts neiezīmē nekādu atšķirību
         atkarībā no garantijas kvalitātes. Galvotāja atbildība turklāt ir papildu atbildība. Dalībvalstīm ir brīvība noteikt, kāda
         veida nodrošinājumu tās paredz muitas parāda nodrošināšanai, tā kā vienīgais nosacījums ir, ka tam ir jābūt reālam un pietiekamam,
         pretējā gadījumā šīm valstīm ir jāuzņemas atbildība par sekām. Pretējai interpretācijai, kam piekrīt Apvienotā Karaliste,
         nav rodams nekāds pamatojums Regulas Nr. 1150/2000 6. panta formulējumā.

      47      No Muitas kodeksa 195. panta skaidri izriet, ka Muitas dienesti var atteikties apstiprināt nodrošinājumu, ja tiem nav pārliecības,
         ka tiks nodrošināta muitas parāda samaksa noliktajā laikā. Attiecībā uz vispārēju nodrošinājumu šī paša kodeksa 192. panta
         1. punkta pēdējā daļā ir paredzēts, ka tas ir jānosaka līmenī, kāds ir pietiekams attiecīgo muitas parādu segšanai jebkurā
         laikā. No šiem noteikumiem ir skaidri redzams, ka minētā parāda nodrošinājuma neatbilstībai nav nozīmes attiecībā uz pienākumu
         garantēt muitas parādu ar nodrošinājumu. Beļģijas iestāžu apgalvojumam, saskaņā ar ko summas ierakstīšana A kontos nekad nevar
         pārsniegt nodrošinājuma vērtību, nav nekāda pamatojuma Regulā Nr. 1150/2000, un tādējādi to nevar pieņemt.

      48      Beļģijas valdība atzīmē, ka T1 deklarācijas nepārbaudīšanas vai krāpnieciskas nepārbaudīšanas gadījumā Regulas Nr. 1552/89
         2. pants paredz četrus nosacījumus, lai noteiktu Kopienas muitas parāda summas prasījumu, proti, ka pēc tam, kad muitas dienesti
         ir konstatējuši nepārbaudīšanu, tie var aprēķināt summu, kas ir likumīgi jāmaksā, noteikt parādnieku un to informēt par muitas
         parādu.

      49      Minētā valdība arī atgādina, ka, ja deklarācija nav pārbaudīta un ja galvenais saistītais nesniedz pierādījumu par tranzītpārvadājuma
         likumību vai par nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu trīs mēnešu laikā no paziņojuma par pārbaudīšanu brīža, kas jāizdara
         vienpadsmit mēnešu laikā pēc deklarācijas reģistrācijas, nosūtīšanas dalībvalsts piedzen prasījumus, kas jāmaksā, pamatojoties
         uz īstenošanas regulas 378. un 379. pantu.

      50      Pēc prasījumu noteikšanas tie ir jāieraksta pašu resursu kontos (runa ir par to pašu iegrāmatošanu, kas ir minēta Muitas kodeksa
         217. un 220. pantā), kas katrai dalībvalstij ir jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. un 2. punktu. Ja vēl nepiedzītā
         summa ir ar nodrošinājumu, tā ir jāieraksta A kontos, bet ierakstīšana tomēr nedrīkst pārsniegt nodrošinājuma summu. Ja noteiktie
         prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti, summa, par ko ir nodrošinājums,
         ir jāieraksta B kontos.

      51      Pēc tam, kad ir veikta noteikšana, pašu resursi arī ir jānodod Komisijai (Regulas Nr. 1552/89 10. pants), izņemot nepārvaramas
         varas vai piedziņas neiespējamības gadījumus sakarā ar to, ka tie nevar tikt attiecināti uz dalībvalsti (šīs pašas regulas
         17. pants). Jebkāda kavējuma rezultātā ir jāmaksā procenti par termiņa nokavēšanu (šīs regulas 11. pants).

      52      Saskaņā ar Beļģijas valdības teikto no Regulas Nr. 1552/89 10. un 17. panta izriet, ka B konti tika izveidoti, lai ļautu dalībvalstīm
         nodot summas, tiklīdz tā ir sākusi to piedziņu, un tādējādi paredz izvairīties no tā, ka summas, kuras nevarēs piedzīt Regulas
         Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktajā termiņā, būs jāuzņemas segt pašai dalībvalstij.

      53      Turklāt Beļģijas valdība apgalvo, ka ar gadījumu, kurā ir paredzēta Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā
         noteiktā prasījumu apstrīdēšana, tiek pieņemts, ka parādniekam noteiktie prasījumi ir paziņoti (proti pēc to paziņojuma, t.i.
         – pēc to iegrāmatošanas), tā kā vēl nepiedzīto prasījumu gadījumā dalībvalstis vēl aizvien var ierakstīt prasījumu summas
         B kontos, ņemot vērā, ka tās tajā brīdī nevar zināt, vai šos prasījumus parādnieks vēlāk apstrīdēs.

      54      Beļģijas valdība uzskata, ka Regulā Nr. 1552/89 nav noteikta nekāda saikne starp Muitas kodeksa 243. un 245. pantā paredzēto
         pārsūdzības procedūru un šīs regulas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā pārņemto “apstrīdēšanas” jēdzienu un tajā nav minēts
         neviens precizējums attiecībā uz formu, kādā šāda apstrīdēšana būtu jāiesniedz. Tostarp Kopienu tiesību akti neietver nevienu
         noteikumu par parāda apstrīdēšanas veidu un termiņu. Tādējādi šajā jautājumā ir jāatsaucas uz valsts tiesību aktiem vai uz
         dalībvalstī spēkā esošo administratīvo praksi.

      55      1997. gada laikā, kurā saskaņā ar Komisijas viedokli bija jābūt notikušām formālām apstrīdēšanām, Beļģijā netika uzsākta neviena
         administratīvā procedūra pret parādniekiem un turklāt Kopienas ārējā tranzīta dokumentu nepārbaudīšana vai krāpnieciska nepārbaudīšana
         bija atzīta par kriminālpārkāpumu. Saskaņā ar Beļģijas vadības teikto tas tomēr neliedza parādniekam neformāli celt iebildumus
         strīda sakarā (nepastāvot nekādam nosacījumam par formu vai termiņu). Šajā ziņā tas, ka galvenais saistītais nereaģēja uz
         prasību veikt maksājumu, dienestam, pamatojoties uz pieņēmumiem un tā ilgo pieredzi jautājumā par pārkāpumiem Kopienas tranzīta
         sistēmā, ir jāinterpretē kā konkrēta prasījumu apstrīdēšana.

      56      Turklāt minētā valdība apgalvo, ka vairumā gadījumu nodrošinājums ir vispārējs un tas ir domāts vairāku deklarāciju nodrošināšanai.
         Ja nosūtītāja muitas iestāde var T1 deklarācijas apstiprināšanas laikā kontrolēt, ka nodrošinājums pastāv un tas ir spēkā
         esošs ar sertifikāta un deklarācijas palīdzību, tā tomēr nav tiesīga pārbaudīt, vai vispārējais nodrošinājums jau ir ticis
         sniegts citos dienestos citu T1 deklarāciju nodrošināšanai, vai tas nav jau pilnībā izsmelts, vai arī to, vai dokuments nav
         viltots. Tādējādi, izbeidzoties īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā noteiktajam termiņam, nosūtītājai muitas iestādei
         nevar būt pārliecība par šī nodrošinājuma patiesumu, kas pamato attiecīgo summu iegrāmatošanu B kontos. Pie tā ir piebilstams
         fakts, ka arī galvotājam ir tiesības apstrīdēt muitas dienestu lēmumu, jo tam ir galvotājam nelabvēlīgas sekas. Tādējādi Komisija
         nav pierādījusi, ka Beļģijas Karaliste šajā gadījumā pārkāpj Kopienu tiesisko regulējumu, kas ir šīs tiesvedības priekšmets.

      57      Apvienotā Karaliste būtībā apgalvo, ka, tiklīdz prasījums ir pilnībā nodrošināts ar atsevišķu nodrošinājumu (kā paredzēts
         īstenošanas regulas 373. pantā), gadījumā, kurā dalībvalsts var būt droša, ka tā nodrošinājums ir reāls un pietiekams, un
         var brīvi noteikt nodrošinājuma veidu, šī valsts var ierakstīt šo summu A kontos pēc atbilstīgā termiņa [atbilstoši Regulas
         Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktam], ja vien galvenais saistītais, galvotājs vai jebkura cita persona nav iesniegusi
         apstrīdēšanu, kā rezultātā var mainīties attiecīgo prasījumu summa, piemērojot valsts tiesības, līdz minētā termiņa beigām.
         Ja prasījums nav nodrošināts pilnībā vai daļēji un ja muitas dienesti ir pareizi īstenojuši savas, ar Kopienu tiesībām noteiktās
         pilnvaras – noteikt atbrīvojumu vai samazināt nodrošinājuma apmēru saskaņā ar īstenošanas regulas 361. pantu, tiesību aktu
         nolūkos ir jāuzskata, ka parāds nav nodrošināts un ka tas ir ierakstāms B kontos. Pakārtoti, ja prasījums nav pietiekami nodrošināts,
         dalībvalsts var ierakstīt A kontos tikai tā faktiski nodrošināto daļu. Turklāt un pakārtoti, tiklīdz prasījums ir nodrošināts
         ar vispārēju nodrošinājumu, tomēr ir jāuzskata, ka tas tā nav tiktāl, ciktāl muitas dienesti ir atzinuši, ka nodrošinājums
         ir pietiekams un ka tādējādi prasījums ir nodrošināts ar garantiju, kas ir reāla un pietiekama.

      –       Tiesas vērtējums
      58      Ir jāatzīmē, ka šajā gadījumā nedz muitas parāda esamība, nedz strīdīgo prasījumu summa, proti, attiecīgi EUR 44,62, EUR 205,55
         un EUR 111,78 apmērā, nebija apstrīdēta. Tomēr Beļģijas valdība apstrīd Komisijas formulēto iebildumu, saskaņā ar ko strīdīgās
         summas tika ierakstītas A kontos novēloti, proti, tikai pēc to faktiskās piedziņas 1997. gada beigās.

      59      Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota
         iestāde. Piemērojot šī paša panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu, dalībvalstīm ir pienākums “prasījumus, kas noteikti saskaņā
         ar 2. pantu” šajā pašā regulā, vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi
         noteikti, ierakstīt vai nu A kontos, vai, ja tiek izpildīti atsevišķi nosacījumi – B kontos.

      60      Atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. un 2. punktam Kopienu pašu resursu prasījumus nosaka, “līdzko” ir izpildīti muitas
         noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu summas “iegrāmatošanu” kontos un “paziņošanu” debitoram. Diena, kas jāņem vērā
         1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu grāmatās.

      61      Attiecībā uz prasījumu summas “iegrāmatošanu” un “paziņošanu” parādniekam Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā ir atsauce uz muitas
         noteikumiem, proti, šajā gadījumā – uz Muitas kodeksu un īstenošanas regulu.

      62      Kā jau to Tiesa ir atzīmējusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Dānija 59. punktā, no Muitas kodeksa 217., 218. un
         221. panta izriet, ka šie nosacījumi ir izpildīti, ja muitas dienestu rīcībā ir vajadzīgie dati un tādējādi tie var aprēķināt
         muitas parāda summu un noteikt parādnieku (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Nīderlande,
         71. punkts, un 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑104/02 Komisija/Vācija, Krājums, I‑2689. lpp., 80. punkts). Dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos
         parādus apstrīd, citādi nāktos atzīt, ka Kopienu finansiālais līdzsvars tiek izjaukts dalībvalsts rīcības rezultātā (iepriekš
         minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 60. punkts).

      63      No tā izriet, ka dalībvalstis nosaka Kopienu pašu resursu prasījumus, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt muitas parāda
         apmēru un noteikt parādnieku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 61. punkts), un tādējādi atbilstoši Regulas
         Nr. 1150/2000 6. pantam ierakstīt minētos prasījumus kontos.

      64      Šajā gadījumā Beļģijas iestādēm netika pārmesta nedz novēlota attiecīgo pašu resursu prasījumu noteikšana, nedz arī tas, ka
         tās nebija iegrāmatojušas prasījumus, kas tika noteikti uzreiz pēc šīs apstrīdēšanas, bet gan tas, ka tās bija iekļāvušas
         strīdīgās summas, kas tika noteiktas un paziņotas galvenajam parādniekam, ievērojot Muitas kodeksa un īstenošanas regulas
         noteikumus, B kontos tā vietā, lai tās ierakstītu A kontos, Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā noteiktajā
         termiņā.

      65      Par pašu resursu kontiem Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts, ka prasījumus, kas noteikti
         saskaņā ar šīs regulas 2. pantu, dalībvalstis ieraksta A kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas
         seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti, neierobežojot tiesības tādā pašā termiņā ierakstīt B kontos noteiktus prasījumus,
         “kas vēl nav piedzīti un kuriem “nav nekāda nodrošinājuma”, kā arī, “ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti
         un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti”.

      66      Lai nodotu pašu resursus, Regulas Nr. 1150/2000 9. panta 1. punktā ir noteikts, ka saskaņā ar šīs regulas 10. pantā paredzēto
         kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, kas šajā nolūkā atvērts Komisijas vārdā. Atbilstoši šīs pēdējās
         minētās normas 1. punktam pēc tam, kad ir atskaitītas iekasēšanas izmaksas, pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā
         darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums, izņemot
         B kontos ierakstītos prasījumus saskaņā ar šīs regulas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu, attiecībā uz ko ierakstīšana notiek
         ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kad ir veikta “piedziņa”.

      67      Beļģijas valdība norāda, ka, pirmkārt, šajā tiesvedībā minētie prasījumi tika “apstrīdēti” Regulas Nr. 1150/2000 6. panta
         3. punkta b) apakšpunkta nozīmē, tā ka attiecīgās summas varēja likumīgi ierakstīt B kontos līdz to faktiskai piedziņai. Apstrīdēšana
         minētās normas izprtanē nozīmēja tikai atteikumu maksāt un to, ka nebija nekādas formālas pārsūdzības. To varēja izdarīt tikpat
         labi kā galvotājs, tā galvenais parādnieks.

      68      Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka tas vien, ka strīdīgās summas nebija samaksātas, nevar tikt uzskatīts par ekvivalentu ar prasījumu
         apstrīdēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu. Muitas kodeksa 243. panta 1. punkta trešajā
         daļā ir skaidri noteikts, ka ikviena persona var pārsūdzēt muitas dienestu lēmumu, kas attiecas uz tiesību aktu muitas jomā
         piemērošanu un viņu skar tieši un individuāli, un “iesniegt” pārsūdzību dalībvalstī, kurā lēmums ir pieņemts vai pieprasīts,
         bet šī paša panta 2. punktā ir precizēts, ka pārsūdzības tiesības var izmantot sākotnēji – “muitas dienestā”, turpmāk – “neatkarīgā
         instancē”. Tādējādi minētajā 243. pantā formulētā prasība par formālu pārsūdzību ir jāievēro sakarā ar tiesiskās drošības
         apsvērumiem, un tā ļauj nodrošināt noteikumu muitas jomā rūpīgu un vienotu piemērošanu Kopienu pašu resursu ātras un efektīvas
         nodošanas interesēs (skat. it īpaši iepriekš minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 60. punkts).

      69      Pastāvot šādiem apstākļiem un iztrūkstot pierādījumam par strīdīgo prasījumu apstrīdēšanu no galvenā parādnieka puses Regulas
         Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā noteiktajā termiņā, ir jāsecina, ka Beļģijas valdība nav pierādījusi, ka galvenā
         parādnieka rīcība varēja pamatot minēto prasījumu ierakstīšanu B kontos.

      70      Attiecībā uz argumentāciju, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē apstrīdēt varēja
         arī galvotājs, ir pietiekami atzīmēt, ka šajā gadījumā minētā valdība nav nedz pierādījusi, nedz arī tā ir iebildusi, ka galvotājs
         apstrīdēja attiecīgos prasījumus pirms minētajā normā paredzētā termiņa beigām, nedz arī to, ka strīdīgie prasījumi pēc radušos
         strīdu izšķiršanas var tikt mainīti.

      71      Otrkārt, Beļģijas valdība iebilst, ka attiecīgos nepiedzītos prasījumus varēja pamatoti ierakstīt B kontos, jo tie nebija
         ar nodrošinājumu minētā 6. panta 3. panta b) apakšpunkta nozīmē līdz termiņa, kāds paredzēts strīdīgo prasījumu ierakstīšanai
         kontos, beigām.

      72      Šajā ziņā ir pietiekami atzīmēt, ka tas, ka šī valdība atzina, ka strīdīgie prasījumi bija ar nodrošinājumu, katrā ziņā nepierāda,
         ka minētais nodrošinājums nebija pietiekams, lai nodrošinātu šo summu samaksu līdz iepriekš minētā termiņa beigām.

      73      Prasījumu nepareizas ierakstīšanas B kontos sekas var būt novēlota attiecīgo pašu resursu ierakstīšana Komisijas kontā, kam
         atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 9. un 10. pantam ir jānotiek tādā pašā termiņā, kāds paredzēts, lai minētos prasījumus ierakstītu
         A kontos, piemērojot šīs pašas regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktu.

      74      Saskaņā ar šīs pašas regulas 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai
         dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti, ko piemēro visam kavējuma periodam. Šie procenti ir maksājami neatkarīgi no iemesla,
         kādēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar nokavējumu (skat. it īpaši iepriekš minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu
         lietā Komisija/Nīderlande, 91. punkts).

      75      Tādējādi kavējumi, kas tika konstatēti, ierakstot pašu resursus Komisijas kontā, radīja tiesības saņemt atbilstoši Regulas
         Nr. 1150/2000 11. pantam nokavējuma procentus, kuru nesamaksu Beļģijas Karaliste neapstrīd.

      76      Tādējādi pirmais Komisijas iebildums par Regulas Nr. 1150/2000 6., 9., 10. un 11. panta pārkāpumu ir pamatots.

       Par iebildumu par atteikumu paziņot informāciju Komisijai
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      77      Attiecībā uz iebildumu par Beļģijas iestāžu attiekumu sniegt Komisijai dzēsto Kopienas tranzīta deklarāciju pārskatu kopš
         1995. gada un par pārējām operācijām, par kurām ierakstīšana kontos no minētas iestādes puses bija novēlota, Komisija apgalvoja,
         ka šīs iestādes bija pilnībā informētas, ka tā gatavojās analizēt, vai korekcija, neskarot atsevišķus gadījumus, nozīmēja,
         ka tām bija jāsaglabā ne tikai kontroles laikā pārbaudītie dokumenti, bet arī visi dokumenti, kas tika iegrāmatoti identiski
         vairāk par trīs kalendārajiem gadiem, sākot skaitīt no tā gada beigām, uz ko attiecās apliecinošie dokumenti. Iznīcinot šos
         dokumentus, minētās iestādes pārkāpa Regulas Nr. 1150/2000 3. pantu. Turklāt uz Beļģijas Karalisti attiecās pienākums sadarboties,
         kas izrietēja no EKL 10. panta, un tātad tai bija jāpaziņo šī informācija Komisijai (skat. Tiesas 2002. gada 7. marta spriedumu
         lietā C‑10/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑2357. lpp., 88. un 89. punkts). No faktu attīstības bija acīmredzams, ka pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas valdība, tās
         rezultātā nevarēja uzskatīt, ka Komisija bija apmierināta ar procedūras pirmstiesas posmā sniegtajām atbildēm.

      78      Beļģijas valdība atzīmē, ka dalībvalstu pienākumi par pašu resursu kontrolēm ir formāli un sīkāk pārņemti Regulas Nr. 1552/89
         18. pantā.

      79      Beļģijas Karaliste norāda, ka tā varēja likumīgi uzskatīt, ka tā bija pareizi piemērojusi Kopienu tiesisko regulējumu.

      80      Saskaņā ar minētās valdības teikto tāds aicinājums, kādu to formulējusi Komisija, pārbaudīt visas par derīgām atzītās Kopienas
         ārējā tranzīta deklarācijas Beļģijas muitas dienestā, kas nebija pārbaudītas 14. mēnesī pēc tam, kad bija atzītas par derīgām,
         bija apmēram 10 000 deklarācijas gadā, kā arī iesniegt grāmatvedības datus par periodu, kas ir lielāks par trīs gadiem, nebija
         visai precīzs attiecībā uz minēto gadījumu un nebija proporcionāls secinājumiem, ko bija izdarījuši Komisijas pārstāvji, kas
         jau bija sākuši kontroli (trīs nepārbaudītās T1 deklarācijas par nodokļu summu attiecīgi EUR 44,62, EUR 205,55 un EUR 111,78
         apmērā). Turklāt atvērt apmēram 30 000 lietas nebija pilnībā iespējams, pirmkārt, ņemot vērā rīcībā esošos un faktiskos līdzekļus,
         un, otrkārt, sakarā ar to, ka ieraksti vairs nebija saglabāti (pārsniedzot obligāto trīs gadu termiņu). Beļģijas valdībai
         nebija iespējams, pastāvot saprātīgiem apstākļiem un nedestabilizējot savus dienestus un organizāciju, iegūt dokumentus, kas
         atbilstu pieprasītās kontroles prasībām (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto 2002. gada 7. marta spriedumu lietā Komisija/Itālija,
         91. punkts).

      81      Tikai par laika posmu no 1995.–1997. gadam dokumentu saglabāšana attiecās uz apmēram 12 miljoniem deklarāciju kopā ar to apliecinošiem
         dokumentiem, neskaitot deklarācijas par kārtējo gadu. Līdzekļi, kas vajadzīgi to saglabāšanai vai uzglabāšanai, izrādījās
         apgrūtinoši gan materiāli, gan finansiāli. Materiālā un finansiālā ziņā nebija iespējams pagarināt šo dokumentu glabāšanas
         laiku par vairākiem papildu gadiem.

      –       Tiesas vērtējums
      82      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 10. panta izriet, ka dalībvalstīm ir labticīgi jāsadarbojas ar Komisiju ikvienā izmeklēšanā,
         kas uzsākta saskaņā ar EKL 226. pantu, un jāsniedz tai visa informācija, ko tā pieprasa šajā sakarā (skat. it īpaši Tiesas
         2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑478/01 Komisija/Luksemburga, Recueil, I‑2351. lpp., 24. punkts).

      83      Attiecībā uz dalībvalstu pienākumu veikt pasākumus, lojāli sadarbojoties ar Komisiju, kas ļautu nodrošināt to Kopienu noteikumu
         piemērošanu, kas attiecas uz iespējamo pašu resursu noteikšanu, Tiesa ir nospriedusi, ka no minētā pienākuma, kas sīkāk ir
         aplūkots kontroles jautājumā Regulas Nr. 1552/89 18. pantā, it īpaši izriet, ka, ja Komisija lielā mērā ir atkarīga no attiecīgās
         dalībvalsts sniegtajiem dokumentiem, šai dalībvalstij pie saprātīgiem apstākļiem ir jānodod Komisijas rīcībā dokumentāli pierādījumi
         un citi lietderīgi dokumenti, lai Komisija varētu pārbaudīt un vajadzības gadījumā noteikt, cik lielā mērā attiecīgās summas
         ir saistītas ar Kopienu pašu resursiem (iepriekš minētais 2002. gada 7. marta spriedums lietā Komisija/Itālija, 89.–91. punkts).

      84      Komisijas pārstāvju veikto kontroļu rezultātā Beļģijā 1997. gada decembrī, kas uzrādīja noteiktu skaitu lietu par galīgi noteiktajiem
         prasījumiem par operācijām T dokumentu veidā, kas bija ierakstīti B kontos, lai arī, saskaņā ar Komisijas teikto, tiem vajadzēja
         būt [ierakstītiem] A kontos, minētā iestāde vairākkārt kopš 1998. gada aprīļa bija lūgusi Beļģijas iestādēm pārbaudīt, vai
         kopš 1995. gada janvāra bija citi kavējumi pašu resursu nodošanā sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu A kontos, un vajadzības
         gadījumā darīt tai zināmus minētos gadījumus, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā atbilstoši Regulas
         Nr. 1150/2000 11. pantam sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu.

      85      Neizpildot šo prasību, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 10. pantu.

      86      Faktiski, kā tas arī tika atzīmēts šī sprieduma 84. punktā, Komisijas prasības pamatā bija 1997. gada decembrī veiktās kontroles
         laikā izdarītais secinājums par noteiktu skaitu gadījumu, kuros saskaņā ar šīs iestādes teikto bija redzams Regulas Nr. 1552/89
         pārkāpums. Tādējādi Komisija bija pilnībā tiesīga prasīt Beļģijas Karalistei sniegt tai ziņas par citiem līdzīgiem gadījumiem
         kopš 1995. gada 1. janvāra tieši tāpēc, ka, piemērojot šīs regulas 3. panta pirmo daļu, dalībvalstīm bija jāveic visi noderīgie
         pasākumi, lai apliecinošie dokumenti par pašu resursu noteikšanu un nodošanu tiktu (sa)glabāti vismaz trīs kalendāros gadus
         pēc tā gada beigām, uz kuru šie apliecinošie dokumenti attiecas.

      87      Muitas pārvaldes prasīto uzdevumu apmērs un sarežģītība nevarēja tikt ņemti vērā, kā vien tiktāl, ciktāl Beļģijas iestādes
         pamatoja savu nostāju kā tādu, kas izriet no Kopienu tiesiskā regulējuma interpretācijas, ko Tiesa nav atbalstījusi (skat.
         šī sprieduma 67. un 68. punktu).

      88      Iznīcinot ierakstus par minēto periodu, tai skaitā tos, kas attiecās uz trijām lietām kas ir šīs tiesvedības priekšmets, Beļģijas
         valdība acīmredzami nav ievērojusi savus pienākumus saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 3. pantu, kura trešajā daļā ir noteikts,
         ka, ja apliecinošo dokumentu pārbaude, ko veic valsts iestādes pašas vai kopā ar Komisiju, rāda, ka ir vajadzīga korekcija,
         minētos apliecinošos dokumentus glabā, pārsniedzot šī panta pirmajā daļā paredzēto termiņu, pietiekami ilgi, lai korekciju
         varētu izdarīt un uzraudzīt.

      89      Pastāvot šādiem apstākļiem, otrais iebildums par EKL 10. panta un Regulas Nr. 1150/2000 3. panta pārkāpumu arī ir pamatots.

      90      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka:

      –        neierakstot kontos, kas minēti Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā, prasījumus, kas noteikti paredzētajā
         termiņā;

      –        nepārbaudot, vai kopš 1995. gada 1. janvāra citi kavējumi pašu resursu nodošanā bija sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu Regulas
         Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētajos kontos, iznīcinot ierakstus, kas attiecās uz šo periodu, un nepaziņojot
         Komisijai par minētajiem kavējumiem, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā atbilstoši minētās regulas
         11. pantam sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu;

      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3., 6., 9., 10. un 11. pants Regulā Nr. 1150/2000, ar ko kopš
         2000. gada 31. maija ir tikusi atcelta un aizstāta Regula Nr. 1552/89 un kuras priekšmets ir identisks, un EKL 10. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      91      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Beļģijas Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši šī paša panta 4. punktam Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      neierakstot kontos, kas minēti 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, prasījumus, kas noteikti paredzētajā termiņā;
      nepārbaudot, vai kopš 1995. gada 1. janvāra citi kavējumi pašu resursu nodošanā bija sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu Regulas
            Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētajos kontos, iznīcinot ierakstus, kas attiecās uz šo periodu, un nepaziņojot
            Komisijai par minētajiem kavējumiem, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā saskaņā ar minētās regulas
            11. pantu sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu;
      Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3., 6., 9., 10. un 11. pants Regulā Nr. 1150/2000, ar ko kopš
            2000. gada 31. maija ir tikusi atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada 29. maija Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu un kuras priekšmets ir identisks, un EKL 10. pants;
      2)      Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 21.septembrī. # European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija. # Lieta C-46/98 P.


Tiesas spriedums 1990. gada 12. jūlijā. # A. Foster u.c. pret British Gas plc. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: House of Lords - Apvienotā Karaliste. # Sociālā politika. # Lieta C-188/89.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2012. gada 29.februārī. # AM pret Eiropas Parlamentu. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Sociālais nodrošinājums. # Lieta F-100/10.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1996. gada 8. maijā. # Adia Interim SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta T-19/95.


title: Tiesas spriedums 1974. gada 21. jūnijā. # Jean Reyners pret État belge. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'Etat - Beļģija. # Tiesības veikt uzņēmējdarbību. # Lieta 2-74.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1974. gada 21. jūnijā (*)Tiesības veikt uzņēmējdarbībuLieta 2/74par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Beļģijas Conseil d'État, lai tiesvedībā starpJean Reyners, tiesību doktors, uzņēmumu administrators, kas dzīvo Voluvēsentlambertā [Woluwé-Saint-Lambert] (Brisele),unÉtat belge, ko pārstāv tieslietu ministrs,piedalotiesOrdre national des avocats de Belgique,saņemtu
 prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma
52. un 55. pantu saistībā ar 1970. gada 24. augusta
Karaļa dekrētu, ar kuru noteikts izņēmums no pilsonības nosacījuma, kas
paredzēts Tiesu kodeksā attiecībā uz advokāta profesijas praksi.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Lekūrs [R. Lecourt], palātu priekšsēdētāji A. M. Donners [A. M. Donner] un M. Sērensens [M. Sørensen], tiesneši R. Monako [R. Monaco], Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore] (referents), H. Kučers [H. Kutscher], K. O’Daleijs [C. O. Dálaigh] un A. Dž. Makenzijs Stjuarts [A. J. Mackenzie Stuart],ģenerāladvokāts A. Meirā [H. Mayras],sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte],pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
 1973. gada 21. decembra spriedumu, kas Tiesas kancelejā
reģistrēts 1974. gada 9. janvārī, Beļģijas Conseil d'État
 [Valsts padome], pamatojoties uz EEK līguma 177. pantu, uzdeva
divus jautājumus par to, kā interpretēt EEK līguma 52. un
55. pantu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību saistībā ar advokāta
profesijas praksi.2        Šie
 jautājumi ir uzdoti sakarā ar tāda Nīderlandes pilsoņa celto prasību,
kura jurista diploms Beļģijā ļauj praktizēt advokāta profesijā, bet
kuram šāda darbība ir liegta viņa pilsonības dēļ saskaņā ar
1970. gada 24. augusta Karaļa dekrētu par advokāta amatu un
advokāta praksi (Moniteur belge, 1970, 9060. lpp.). EEK līguma 52. panta interpretācija3        Conseil d'État
 vaicā, vai EEK līguma 52. pants kopš pārejas posma beigām ir
“tieši piemērojama norma”, lai gan nav Līguma 54. panta
2. punktā un 57. panta 1. punktā paredzēto direktīvu.4        Beļģijas
 valdība un Īrijas valdība daudzējādā ziņā saskanīgu motīvu dēļ ir
iebildušas, ka 52. pantam nav šādas iedarbības.5        Saistībā
 ar nodaļu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, uz ko skaidri norādīts ar
vārdiem “ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus”, šis pants jomas
sarežģītības dēļ ir traktējams tikai kā tāda vienkārša principa paušana,
 kura piemērošana ir atkarīga no Kopienas un dalībvalstu papildu
noteikumu kopuma pieņemšanas, ko paredz 54. un 57. pants.6        Līgumā
 izraudzītā šo ieviešanas aktu forma – izveidot “vispārēju programmu”,
kuru īsteno direktīvas, – apstiprina, ka 52. pantam nav tiešas
iedarbības.7        Tiesai
 nav diskrecionāras varas, kāda atvēlēta Kopienas un dalībvalstu
likumdevējiem.8        Šo
 argumentāciju pēc būtības atbalsta Lielbritānijas un Luksemburgas
valdība, kā arī Beļģijas Ordre national des avocats [Advokātu nacionālā asociācija] – persona, kas iestājusies pamata lietā.9        Savukārt
 prasītājs pamata lietā apgalvo, ka viņa gadījumā vienīgais izskatāmais
jautājums ir diskriminācija pilsonības dēļ, tāpēc ka uz viņu advokāta
profesijas praktizēšanai tiek attiecināti tādi nosacījumi, kādus
nepiemēro Beļģijas pilsoņiem.10      Šajā
 ziņā 52. pants, viņaprāt, ir skaidra un pilnīga norma, kam var būt
 tieša iedarbība.11      Vācijas
 valdība, ko pēc būtības atbalsta Nīderlandes valdība un kas citē Tiesas
 1966. gada 16. jūnija spriedumu lietā 57/65 Lütticke (Recueil, 293. lpp.),
 uzskata, ka noteikumi, kas dalībvalstīm uzliek pienākumu, kurš tām
noteiktā termiņā ir jāizpilda, kļūst tieši piemērojami, ja pienākums nav
 izpildīts, šim termiņam beidzoties.12      Pārejas
 posma beigās dalībvalstis vairs nevar paturēt spēkā ierobežojumus
brīvībai veikt uzņēmējdarbību, jo no tā brīža 52. pants ir pilnīga
un juridiski nevainojama norma.13      Tādos
 apstākļos “vispārējā programma” un 54. pantā paredzētās direktīvas
 ir bijušas svarīgas vienīgi pārejas posmā, jo tā beigās brīvība veikt
uzņēmējdarbību tiek pilnībā īstenota.14      Komisija,
 gan šaubīdamās par interpretējamās normas tiešo iedarbību, – ņemot vērā
 gan Līguma norādi uz “vispārēju programmu”, gan uz izpildes direktīvām,
 gan to dažu jau pieņemto liberalizējošo direktīvu ievirzes dēļ, kas
visos aspektos nepanāk pilnīgu attieksmes vienlīdzību, – tomēr uzskata,
ka 52. pantam vismaz daļēji ir tieša iedarbība, ciktāl tas īpaši
aizliedz diskrimināciju pilsonības dēļ.15      Līguma
 7. pants, veidojot daļu no Kopienas “principiem”, paredz, ka,
piemērojot šo līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, “ir
aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ”.16      Līguma
 52. pants paredz šīs vispārējās normas piemērošanu konkrētajā
tiesību veikt uzņēmējdarbību jomā.17      Vārdi
 “ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus” attiecas uz nodaļu par
tiesībām veikt uzņēmējdarbību kopumā un tātad ir interpretējami šajā
vispārējā kontekstā.18      Norādot,
 ka “pārejas laikā pakāpeniski atceļ ierobežojumus kādas dalībvalsts
pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī”, 52. pants
šajā jautājumā izsaka pamatprincipu, paredzot, ka brīvība veikt
uzņēmējdarbību ietver arī tiesības sākt un izvērst darbības kā
pašnodarbinātām personām “ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem
pilsoņiem paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī
uzņēmējdarbība”.19      Pamatojoties
 uz šo mērķu pakāpenisku sasniegšanu pārejas posmā, 54. pants
paredz, ka Padomei ir jāizstrādā “vispārēja programma”, un programmas
īstenošanai – direktīvas, kas paredzētas, lai īstenotu brīvību veikt
uzņēmējdarbību dažādajās konkrētajās darbības jomās.20      Papildus
 šiem liberalizācijas pasākumiem 57. pants paredz direktīvas
attiecībā uz diplomu, apliecību un citu kvalifikācijas apliecinājuma
dokumentu savstarpēju atzīšanu un vispārīgā veidā – tiesību aktu
koordināciju par to, kā sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām
personām.21      No
 iepriekš minētā var secināt, ka sistēmā, kādu veido nodaļa par tiesībām
 veikt uzņēmējdarbību, “vispārējā programma” un Līgumā noteiktās
direktīvas ir paredzētas, lai īstenotu divas funkcijas: pirmā – pārejas
posmā novērst šķēršļus, kas traucē īstenot brīvību veikt uzņēmējdarbību;
 otrā – dalībvalstu tiesību aktos iestrādāt noteikumus, kas atvieglotu
šīs brīvības efektīvu īstenošanu, lai Kopienā sekmētu saimniecisku un
sociālu mijiedarbību pašnodarbinātu personu jomā.22      Uz
 otro mērķi atsaucas, no vienas puses, atsevišķi 54. panta
3. punkta noteikumi, kas īpaši attiecas uz sadarbību starp
dalībvalstu kompetentajām iestādēm un administratīvo procedūru un
prakses saskaņošanu, un, no otras puses, 57. panta noteikumi.23      Par 52. panta normu iedarbību ir jālemj, ievērojot šo sistēmu.24      Vienlīdzīga attieksme pret dalībvalstu pilsoņiem ir viena no Kopienas pamattiesību normām.25      Atsaucoties
 uz noteikumiem, ko uzņēmējdarbības veikšanas valsts faktiski piemēro
pati saviem pilsoņiem, uz šo normu pēc būtības var tieši atsaukties visu
 citu dalībvalstu pilsoņi.26      Nosakot,
 ka brīvība veikt uzņēmējdarbību ir jāpanāk pārejas posma beigās,
52. pants uzliek pienākumu sasniegt precīzu rezultātu, un
pakāpenisko pasākumu programmai tā sasniegšanu vajadzēja padarīt
vieglāku, nevis atkarīgu no tās.27      Tas,
 ka pakāpeniskā virzība nav ievērota, neskar pašu pienākumu pēc tam, kad
 pagājis tā izpildei paredzētais termiņš.28      Šī
 interpretācija ir saderīga ar Līguma 8. panta 7. punktu,
saskaņā ar kuru pārejas posma beigas ir pēdējais termiņš, kurā jāstājas
spēkā visām noteiktajām normām un kurā jābūt veiktiem visiem pasākumiem,
 kas vajadzīgi kopējā tirgus izveidei.29      Nevar
 noliegt šādu iedarbību, atsaucoties uz to, ka Padome nav pieņēmusi
direktīvas, ko paredz 54. un 57. pants, vai to, ka atsevišķas
pieņemtās direktīvas nav pilnībā īstenojušas nediskriminēšanas mērķi, ko
 prasa 52. pants.30      Pēc
 pārejas posma beigām nodaļā par tiesībām veikt uzņēmējdarbību
paredzētās direktīvas pilsonības principa piemērošanā vairs nav
nepieciešamas, jo turpmāk ar tiešo iedarbību to nosaka pats Līgums.31      Šo
 direktīvu nozīme tomēr nav zudusi, jo tās joprojām ir plaši
piemērojamas to pasākumu jomā, kuri atvieglina tiesību veikt
uzņēmējdarbību faktisko īstenošanu.32      Tāpēc
 uz uzdoto jautājumu jāatbild tā, ka kopš pārejas posma beigām Līguma
52. pants ir tieši piemērojama norma pat tad, ja konkrētajā jomā
nav Līguma 54. panta 2. punktā un 57. panta
1. punktā paredzēto direktīvu. EEK līguma 55. panta pirmās daļas interpretācija33      Conseil d'État
 ir arī lūgusi precizēt, kas 55. panta pirmajā daļā ir domāts ar
vārdiem “darbības jomās, kas attiecīgās valstīs kaut netieši ir
saistītas ar valsts varas īstenošanu”.34      Precīzāk,
 jautājums ir par to, vai tādā profesijā kā advokāta profesija izņēmums
nodaļā par tiesībām veikt uzņēmējdarbību attiecas tikai uz tām šai
profesijai raksturīgajām darbībām, kuras ir saistītas ar valsts varas
īstenošanu, vai arī visa šī profesija ir izņēmums tāpēc, ka tā ietver
darbības, kas ir saistītas ar šādas varas īstenošanu.35      Luksemburgas valdība un Beļģijas Ordre national des avocats
 uzskata, ka uz advokāta profesiju nav attiecināmi Līguma noteikumi par
tiesībām veikt uzņēmējdarbību, jo advokāta profesija ir cieši saistīta
ar valsts tiesu sistēmas darbību.36      Tiek
 argumentēts, ka šāds stāvoklis izriet tiklab no advokatūras tiesiskās
iekārtas, kas ietver stingru uzņemšanas un disciplīnas noteikumu kopumu,
 kā arī no advokātu pienākumu pildīšanas tiesas procesā, kur viņu
piedalīšanās lielākoties ir obligāta.37      Šīs
 darbības, kas padara advokātu par neaizstājamu palīgu tiesu sistēmas
funkcionēšanā, veido vienotu veselumu, kura daļas nav nošķiramas.38      Savukārt
 prasītājs pamata lietā apgalvo, ka ar valsts varas īstenošanu advokāta
profesijā ir saistītas tikai kādas atsevišķas darbības un tātad vienīgi
tās ietilpst izņēmumā, ko attiecībā uz brīvības veikt uzņēmējdarbību
principu nosaka 55. pants.39      Vācijas,
 Beļģijas, Lielbritānijas, Īrijas un Nīderlandes valdības, kā arī
Komisija uzskata, ka 55. pantā noteiktais izņēmums attiecas vienīgi
 uz tām dažādu profesiju darbībām, kuras patiešām ir saistītas ar valsts
 varas īstenošanu, ar nosacījumu, ka tās ir nodalāmas no profesijas
parastās prakses.40      Tomēr
 minētās valdības nav vienisprātis attiecībā uz to darbību būtību, uz
kurām brīvības veikt uzņēmējdarbību princips tādējādi neattiecas, ņemot
vērā to, ka advokāta profesijai atbilstīgās profesijas organizācija
dažādās dalībvalstīs atšķiras.41      Vācijas valdība uzskata, ka sakarā ar advokāta [Rechtsanwalt]
 obligāto piedalīšanos atsevišķos tiesas procesos, it īpaši saistībā ar
krimināltiesībām un publiskajām tiesībām, starp advokāta profesiju un
tiesu varas īstenošanu pastāv tik ciešs sakars, ka brīvības veikt
uzņēmējdarbību principa izņēmums ir jāattiecina vismaz uz lielu šās
profesijas daļu.42      Saskaņā
 ar 55. panta pirmās daļas noteikumiem nodaļas par tiesībām veikt
uzņēmējdarbību noteikumus “attiecībā uz konkrētām dalībvalstīm nepiemēro
 tādās darbības jomās, kas attiecīgās valstīs kaut netieši ir saistītas
ar valsts varas īstenošanu”.43      Ņemot
 vērā, cik būtiska nozīme Līguma sistēmā ir brīvībai veikt
uzņēmējdarbību un vienlīdzīgai attieksmei pret dažādu dalībvalstu
pilsoņiem, 55. panta pirmās daļas pieļautos izņēmumus nevar
attiecināt uz tik plašu jomu, kas pārsniedz mērķi, kura dēļ izņēmuma
klauzula tikusi iekļauta.44      Līguma
 55. panta pirmajai daļai ir jābūt tādai, kas ļauj dalībvalstīm
liegt ārvalstniekiem tādu pienākumu pildīšanu, kas ietver valsts varas
īstenošanu un ir saistīti ar kādu no pašnodarbinātu personu darbībām,
kuras paredz 52. pants.45      Šī
 vajadzība tiek pilnībā apmierināta, ja aizliegums dalībvalstu pilsoņiem
 tiek ierobežots tiktāl, ciktāl šīs darbības ir tieši un specifiski
saistītas ar valsts varas īstenošanu.46      Ar
 55. pantu atļautā izņēmuma attiecināšana uz visu profesiju būtu
pieļaujama tikai tad, ja šādas darbības būtu saistītas ar šo profesiju
tādā veidā, ka, ņemot vērā brīvību veikt uzņēmējdarbību, attiecīgajai
dalībvalstij tiktu uzlikts pienākums, arī epizodiski, ļaut
ārvalstniekiem pildīt ar valsts varu saistītus pienākumus.47      No
 otras puses, šāda attiecināšana tomēr nav iespējama, ja neatkarīgā
profesijā darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, ir
nodalāmas no attiecīgās profesionālās darbības kopumā.48      Tā
 kā nav saskaņā ar 57. pantu pieņemtas direktīvas, kas liktu
saskaņot dalībvalstu noteikumus, kuri it īpaši attiecas uz tādu
profesiju kā advokāta profesija, praktizēšanu šajā profesijā turpina
reglamentēt attiecīgo dalībvalstu tiesību akti.49      Līguma
 55. panta pirmajā daļā paredzētā iespējamā ierobežojumu
piemērošana attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību katrā dalībvalstī
ir jāapsver atsevišķi, pamatojoties uz dalībvalstu tiesību aktiem, kas
attiecas uz šīs profesijas organizāciju un praksi.50      Tomēr
 šajos apsvērumos jāņem vērā, ka ar 55. pantu Kopienas līmenī ir
noteikti ierobežojumi tiem izņēmumiem, kas ir pieļaujami attiecībā uz
brīvības veikt uzņēmējdarbību principu, lai izvairītos no tā, ka
dalībvalstu vienpusējie noteikumi būtu pārāki par Līguma iedarbību.51      Profesionālās
 darbības, kas izpaužas pat kā sistemātiska saskarsme ar tiesām, tostarp
 obligāta līdzdalība to funkcionēšanā, nav uzskatāmas par saistītām ar
valsts varas īstenošanu.52      Tipiskākās
 advokāta profesijas darbības, piemēram, konsultēšana un juridiskā
palīdzība, kā arī pušu pārstāvēšana un aizstāvība tiesā, pat tad, ja
advokāta iesaistīšanās vai palīdzība ir obligāta vai uz to attiecas
juridisks monopols, nav uzskatāmas par saistītām ar valsts varas
īstenošanu.53      Šo darbību veikšana neskar tiesu diskrecionāro varu un tiesas varas īstenošanas brīvību.54      Tāpēc
 uz uzdoto jautājumu jāatbild tādējādi, ka 55. panta pirmajā daļā
paredzētais izņēmums brīvībai veikt uzņēmējdarbību ir attiecināms tikai
uz tām 52. pantā paredzētajām darbībām, kuras ir tieši un
specifiski saistītas ar valsts varas īstenošanu.55      Katrā
 ziņā saistībā ar tādu brīvo profesiju kā advokāta profesija šādi nav
kvalificējamas tādas darbības kā konsultēšana un juridiskā palīdzība vai
 pušu pārstāvēšana un aizstāvība tiesā, pat ja šo darbību veikšana ir
obligāta vai uz to attiecas juridisks monopols. Par tiesāšanās izdevumiem56      Tiesāšanās
 izdevumi, kas radušies Beļģijas Karalistes valdībai, Vācijas
Federatīvās Republikas valdībai, Īrijas valdībai, Luksemburgas
Lielhercogistes valdībai, Nīderlandes Karalistes valdībai,
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes valdībai un Eiropas
 Kopienas Komisijai, kas Tiesai iesniedza apsvērumus, nav atlīdzināmi.57      Tā
 kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm pamata lietā ir stadija procesā, ko
 izskata valsts tiesa, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumu Tiesa,atbildot uz jautājumiem, kurus tai ar 1973. gada 21. decembra spriedumu iesniegusi Beļģijas Conseil d'État Administratīvās nodaļas III palāta, nospriež:1)      kopš
 pārejas posma beigām EEK līguma 52. pants ir tieši piemērojama
norma pat tad, ja konkrētajā jomā nav Līguma 54. panta
2. punktā un 57. panta 1. punktā paredzēto direktīvu;2)      EEK
 līguma 55. panta pirmajā daļā paredzētā atkāpe no brīvības veikt
uzņēmējdarbību ir jāattiecina tikai uz tām 52. pantā paredzētajām
darbībām, kurām ir tieša un specifiska saistība ar valsts varas
īstenošanu; saistībā ar tādu brīvo profesiju kā advokāta profesija šādi
nav kvalificējamas tādas darbības kā konsultēšana un juridiska palīdzība
 vai pušu pārstāvēšana un aizstāvība tiesā, pat ja šo darbību veikšana
ir obligāta vai uz to attiecas juridisks monopols.LecourtDonnerSørensenMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie StuartPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1974. gada 21. jūnijā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       R. Lecourt* Tiesvedības valoda – franču.