Tiesas spriedums (trešā palāta) 1987. gada 9. aprīlī. # prokuratūra pret Jacques Verbrugge. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de police de Reims - Francija. # Lieta 160/86.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 22.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-335/02.


title: Tiesas (virspalāta) 2013. gada 19. novembra spriedums.#Eiropas Savienības Padome pret Eiropas Komisiju.#Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojuma un pensiju ikgadēja korekcija – Civildienesta noteikumi – Prasība atcelt tiesību aktu – Paziņojums COM(2011) 829, galīgā redakcija – Priekšlikums COM(2011) 820, galīgā redakcija – Prasība sakarā ar bezdarbību – Priekšlikuma iesniegšana, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu – Komisijas atturēšanās – Prasības priekšmeta zudums – Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas.#Lieta C‑66/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2013. gada 19. novembrī (
            *1
         )
      “Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojuma un pensiju ikgadējā korekcija — Civildienesta noteikumi — Prasība atcelt tiesību aktu — Paziņojums COM(2011) 829, galīgā redakcija — Priekšlikums COM(2011) 820, galīgā redakcija — Prasība sakarā ar bezdarbību — Priekšlikuma iesniegšana, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu — Komisijas atturēšanās — Prasības priekšmeta zudums — Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas”
      Lieta C‑66/12
      galvenokārt par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam un pakārtoti par prasību sakarā ar bezdarbību atbilstoši LESD 265. pantam, ko 2012. gada 9. februārī iesniedza

         Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M. Bauer un J. Herrmann, pārstāvji,
      prasītāja,
      ko atbalsta

         Čehijas Republika, ko pārstāv M. Smolek, D. Hadroušek un J. Vláčil, pārstāvji,

         Dānijas Karaliste, ko pārstāv V. Pasternak Jørgensen un C. Thorning, pārstāvji,

         Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv T. Henze un N. Graf Vitzthum, pārstāvji,

         Īrija, ko pārstāv E. Creedon, pārstāve, kurai palīdz C. Toland, BL, un A. Joyce, solicitor,

         Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Díaz Abad un S. Centeno Huerta, pārstāves,

         Francijas Republika, ko pārstāv G. de Bergues, D. Colas un J.‑S. Pilczer, pārstāvji,

         Latvijas Republika, ko pārstāv I. Kalniņš un A. Nikolajeva, pārstāvji,

         Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv C. Wissels un M. Bulterman, pārstāves,

         Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv E. Jenkinson un J. Beeko, pārstāves, kurām palīdz R. Palmer, barrister,
      personas, kas iestājušās lietā,
      pret

         Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Currall, D. Martin un J.‑P. Keppenne, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja,
      ko atbalsta

         Eiropas Parlaments, ko pārstāv A. Neergaard un S. Seyr, pārstāvji,
      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], M. Safjans [M. Safjan], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] un Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], tiesneši A. Ross [A. Rosas], Dž. Arestis [G. Arestis], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], K. Toadere [C. Toader] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 2. jūlija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 12. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Savā prasības pieteikumā Eiropas Savienības Padome lūdz:

                        —

                        galvenokārt atbilstoši LESD 263. pantam atcelt

                                 —

                                 Komisijas 2011. gada 24. novembra Paziņojumu, kurā ir sniegta informācija papildus Komisijas 2011. gada 13. jūlija ziņojumam par izņēmuma klauzulu (COM(2011) 829, galīgā redakcija; turpmāk tekstā – “apstrīdētais paziņojums”), ciktāl Eiropas Komisija tajā galīgi atsakās iesniegt atbilstošus priekšlikumus Eiropas Parlamentam un Padomei, pamatojoties uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu, kas pieņemti ar Padomes 1968. gada 29. februāra Regulu (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68, ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kā arī paredz īpašus Komisijas ierēdņiem uz laiku piemērojamus pasākumus (OV L 56, 1. lpp.), kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulu (ES, Euratom) Nr. 1080/2010 (OV L 311, 1. lpp.), redakcijā, kas izriet no 2012. gada 5. jūnijā publicētā labojuma (OV L 144, 48. lpp.; turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), XI pielikuma 10. pantu, un

                                 —

                                 Komisijas priekšlikumu Padomes regulai, ar ko no 2011. gada 1. jūlija koriģē Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu un pensijas, kā arī korekcijas koeficientus, kurus piemēro šim atalgojumam un pensijām, kas tika iesniegts 2011. gada 24. novembrī (COM(2011) 820, galīgā redakcija; turpmāk tekstā – “apstrīdētais priekšlikums”);

                        —

                        pakārtoti atbilstoši LESD 265. pantam konstatēt, ka ir pārkāpti Līgumi, jo Komisija atturējās iesniegt atbilstošus priekšlikumus Parlamentam un Padomei, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu.

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               Civildienesta noteikumu 65. pantā ir noteikts:
               “1.   Padome katru gadu pārskata Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu. Pārskatīšana notiek septembrī, ievērojot Komisijas apvienoto ziņojumu, kas balstīts uz Eiropas Savienības Statistikas biroja sagatavoto kopējo indeksu, vienojoties ar dalībvalstu statistikas birojiem; indekss atspoguļo situāciju 1. janvārī katrā Savienības valstī.
               Pārskatīšanas laikā Padome apsver, vai atalgojums būtu jākoriģē kā daļa no Savienības ekonomikas un sociālās politikas. Īpašu uzmanību pievērš algu palielinājumam valsts dienestā un nepieciešamību iecelt amatā jaunus ierēdņus.
               2.   Ja būtiski mainās dzīves dārdzība, Padome divu mēnešu laikā pieņem lēmumu, kādas koeficientu korekcijas būtu jāveic un, ja nepieciešams, tos piemēro ar atpakaļejošu spēku.
               3.   Piemērojot šo pantu, Padome lēmumu pieņem pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu, kāds noteikts [LES] 16. panta 4. un 5. punktā.”

               3

               Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 82. panta 2. punktu, ja Padome saskaņā ar Civildienesta noteikumu 65. panta 1. punktu nolemj koriģēt atalgojumu, šo korekciju piemēro arī pensijām.

               4

               Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 65.a pantu to 64. un 65. panta izpildes noteikumi ir noteikti minēto Civildienesta noteikumu XI pielikumā.

               5

               Šī pielikuma 1. pantā, kas ietilpst tā 1. nodaļas 1. iedaļā, ir paredzēts, ka Civildienesta noteikumu 65. panta 1. punktā paredzētās pārskatīšanas nolūkā Statistikas birojs katru gadu pirms oktobra beigām sagatavo ziņojumu par dzīves dārdzības izmaiņām Briselē (Beļģija) (Briseles starptautiskais indekss), dzīves dārdzības izmaiņām ārpus Briseles (pirktspējas paritāte un netiešie indeksi), kā arī par astoņu dalībvalstu centrālajā pārvaldē strādājošo valsts civildienesta ierēdņu algas pirktspējas izmaiņām (specifiski rādītāji).

               6

               Saskaņā ar Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3. pantu, kas veido šī pielikuma 1. nodaļas 2. iedaļu ar nosaukumu “Ikgadējās atalgojuma un pensiju korekcijas kārtība”:
               “1.   No 1. jūlija atbilstoši Civildienesta noteikumu 65. panta 3. punktam Padome saskaņā ar Komisijas priekšlikumu un, pamatojoties uz šā pielikuma 1. iedaļā noteiktajiem kritērijiem, pirms katra gada beigām pieņem lēmumu par atalgojuma un pensiju korekciju.
               2.   Korekcijas lielumu iegūst, reizinot Briseles starptautisko indeksu ar specifisko rādītāju. Korekciju izsaka neto vērtībās kā procentu rādītāju, kas vienāds visiem.
               [..]
               5.   Beļģijai un Luksemburgai korekcijas koeficientu nepiemēro. Korekcijas koeficientus, kas piemērojami:

                        a)

                        to Eiropas Savienības ierēdņu algām, kas strādā citās dalībvalstīs un citās noteiktās dienesta vietās;

                        b)

                        [..] pensijām, ko citās dalībvalstīs izmaksā par daļu, kas atbilst pirms 2004. gada 1. maija iegūtajām tiesībām,

                  nosaka, pamatojoties uz attiecību starp šā pielikuma 1. pantā minēto pirktspējas paritāti un Civildienesta noteikumu 63. pantā noteiktajiem valūtu maiņas kursiem attiecīgajām valstīm.
               [..]”

               7

               Civildienesta noteikumu XI pielikuma 5. nodaļas nosaukums ir “Izņēmuma klauzula”. To veido tikai 10. pants, kurā ir noteikts:
               “Ja no Komisijas sniegtajiem objektīvajiem datiem izriet, ka Savienībā ir būtiski un pēkšņi pasliktinājusies ekonomiskā un sociālā situācija, Komisija iesniedz atbilstošus priekšlikumus, par kuriem Eiropas Parlaments un Padome pieņem lēmumu saskaņā ar [LESD] 336. pantu.”

               8

               Saskaņā ar šī pielikuma 15. panta 1. punktu tā noteikumi ir piemērojami no 2004. gada 1. jūlija līdz 2012. gada 31. decembrim.

         Tiesvedības priekšvēsture

               9

               Uzskatot, ka nesenās Savienībā notikušās ekonomikas un finanšu krīzes rezultātā “Savienībā būtiski un pēkšņi ir pasliktinājusies ekonomiskā un sociālā situācija” Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. panta nozīmē, Padome 2010. gada decembrī lūdza Komisijai, pamatojoties uz šo 10. pantu, savlaicīgi iesniegt atbilstošus priekšlikumus, lai Parlaments un Padome varētu tos pārbaudīt un pieņemt līdz 2011. gada beigām.

               10

               Atbildot uz šo lūgumu, Komisija 2011. gada 13. jūlijā Padomei iesniedza ziņojumu par izņēmuma klauzulu (Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pants) (COM(2011) 440, galīgā redakcija), kurā tā, pamatojoties uz piecpadsmit rādītājiem un Eiropas ekonomikas prognozēm, ko 2011. gada 13. maijā publicējis Ekonomikas un finanšu lietu ģenerāldirektorāts, secināja, ka nebija jāiesniedz priekšlikums saskaņā ar Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu.

               11

               Šī ziņojuma pārbaude izraisīja turpmākas diskusijas Padomē, kuru rezultātā tā Komisijai izteica jaunu lūgumu īstenot minēto 10. pantu un iesniegt atbilstošu priekšlikumu atalgojuma korekcijai.

               12

               Atbildot uz šo lūgumu, Komisija iesniedza apstrīdēto paziņojumu, kurš ir balstīts uz ekonomikas prognozēm, ko 2011. gada 10. novembrī darīja zināmas tās Ekonomikas un finanšu lietu ģenerāldirektorāts. Komisija no jauna secināja, ka Savienībā nepastāvēja ārkārtas situācija Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. panta nozīmē un ka tādējādi tā nevarēja piemērot izņēmuma klauzulu.

               13

               Tajā pašā dienā Komisija iesniedza apstrīdēto priekšlikumu, kas bija pamatots ar “parasto” atalgojuma korekcijas metodi, kura ir paredzēta Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3. pantā, un piedāvāja veikt korekciju 1,7 % apmērā.

               14

               Ar Padomes 2011. gada 19. decembra Lēmumu 2011/866/ES attiecībā uz Komisijas priekšlikumu Padomes Regulai, ar ko no 2011. gada 1. jūlija koriģē Eiropas Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojumu un pensijas, kā arī korekcijas koeficientus, kurus piemēro šim atalgojumam un pensijām (OV L 341, 54. lpp.), Padome nolēma “nepieņemt [apstrīdēto] priekšlikumu” it īpaši šādu iemeslu dēļ:

                        “(8)

                        Padome ir pārliecināta, ka pašreizējā finanšu un ekonomikas krīze Savienībā un no tās izrietošie būtiskie fiskālie pielāgojumi daudzās dalībvalstīs, inter alia valstu ierēdņu algu pielāgojumi, ir Savienības ekonomiskās un sociālās situācijas būtiska un pēkšņa pasliktināšanās.

                  [..]

                        (13)

                        Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Padome uzskata, ka Komisijas nostāja attiecībā uz to, vai ir notikusi ekonomiskās un sociālās situācijas būtiska un pēkšņa pasliktināšanās, un atteikšanās iesniegt priekšlikumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu balstās uz nenoliedzami nepietiekamu un kļūdainu pamatojumu.

                        (14)

                        Ņemot vērā to, ka Tiesa lietā [C-40/10 Komisija/Padome, kurā tika taisīts 2010. gada 24. novembra spriedums (Krājums, I-12043. lpp.),] nolēma, ka Civildienesta noteikumu XI pielikuma piemērošanas laikposmā minētā pielikuma 10. pantā paredzētā procedūra ir vienīgā iespēja atalgojuma korekcijā ņemt vērā ekonomikas krīzes ietekmi, Padome krīzes situācijā bija atkarīga no Komisijas priekšlikuma piemērot minēto pantu.

                        (15)

                        Padome ir pārliecināta, ka, ņemot vērā Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. panta formulējumu un ievērojot pienākumu iestādēm īstenot pilnīgu savstarpēju sadarbību, kā tas noteikts [LES] 13. panta 2. punkta otrajā teikumā, Komisijai bija pienākums iesniegt Padomei atbilstīgu priekšlikumu. Tādējādi Komisijas secinājumi un tas, ka tā neiesniedza šādu priekšlikumu, ir minētā pienākuma neizpilde.

                        (16)

                        Ņemot vērā to, ka Padome var lemt vienīgi pēc Komisijas priekšlikuma, tas, ka Komisija nav izdarījusi pareizus secinājumus par pierādījumiem un nav iesniegusi priekšlikumu atbilstīgi Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantam, ir liedzis Padomei pareizi reaģēt uz ekonomiskās un sociālās situācijas būtisko un pēkšņo pasliktināšanos, pieņemot aktu saskaņā ar Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu.”

         Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā

               15

               Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:

                        —

                        galvenokārt atbilstoši LESD 263. pantam atcelt apstrīdēto paziņojumu, ciktāl Komisija tajā ir galīgi atteikusies iesniegt atbilstošus priekšlikumus Parlamentam un Padomei, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu, kā arī apstrīdēto priekšlikumu;

                        —

                        pakārtoti atbilstoši LESD 265. pantam konstatēt, ka ir pārkāpti Līgumi, jo Komisija ir atturējusies iesniegt atbilstošus priekšlikumus Parlamentam un Padomei, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu, un

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               16

               Komisija lūdz Tiesu prasību noraidīt un piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               17

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 20. aprīļa rīkojumu Parlamentam tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 6. jūlija rīkojumu Čehijas Republikai, Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Īrijai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Latvijas Republikai, Nīderlandes Karalistei, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

         Par prasību

               18

               Savā prasībā Padome norāda, ka Komisija ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantu, kas aplūkots kopā ar LES 13. panta 2. punkta otro teikumu un LESD 241. pantu, iesniedzot apstrīdēto priekšlikumu, pamatojoties uz šī pielikuma 3. pantā paredzēto “parasto” korekcijas metodi, un tādējādi atsakoties iesniegt atbilstošus priekšlikumus, pamatojoties uz minēto 10. pantu.

               19

               Komisija apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, ciktāl Padome par šīs prasības iesniegšanu nav lēmusi ar tās locekļu kvalificētu balsu vairākumu. Turklāt ne apstrīdētais paziņojums, ne apstrīdētais priekšlikums neesot apstrīdami tiesību akti LESD 263. panta nozīmē. Visbeidzot, LESD 265. pantā paredzētie nosacījumi neesot izpildīti īpaši tāpēc, ka Komisija esot paudusi nostāju par Padomes lūgumu, norādot, ka nosacījumi, kas ļauj uzsākt Civildienesta noteikumu XI pielikuma 10. pantā paredzēto procedūru, nebija izpildīti. Tomēr Padomei neesot liegta aizsardzība tiesā, ņemot vērā, ka tā varēja darīt zināmu savu viedokli saistībā ar prasību, ko Komisija iesniegusi pret Padomes atteikumu pieņemt apstrīdēto priekšlikumu, kurš bija iesniegts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3. pantu. Pakārtoti Komisija apstrīd prasības atcelt tiesību aktu un prasības sakarā ar bezdarbību pamatotību, apgalvojot, ka Padome nebija pierādījusi acīmredzamu kļūdu, ko Komisija būtu pieļāvusi, novērtējot ekonomisko un sociālo situāciju Savienībā.

               20

               Jānorāda, ka tāpat kā lietā C‑63/12 Komisija/Padome, kurā ir taisīts 2013. gada 19. novembra spriedums, šī prasība attiecas uz Savienības ierēdņu un pārējo darbinieku atalgojuma un pensiju korekciju 2011. gadā un izriet no tā, ka Komisija un Padome nav vienisprātis par to, vai attiecībā uz minēto gadu bija jāpiemēro “parastā” un automātiskā metode, kas ir paredzēta Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3. pantā, vai šī pielikuma 10. pantā paredzētā izņēmuma klauzula, kura ir piemērojama, ja “Savienībā ir būtiski un pēkšņi pasliktinājusies ekonomiskā un sociālā situācija”. Ciešā saistība starp šīm abām lietām izriet arī no tā, ka katrā no tām lietas dalībnieki atsaucas uz savu procesuālo rakstu, ko tie iesnieguši otrā lietā un pievienojuši pielikumā, saturu.

               21

               Iepriekš minētā 2013. gada 19. novembra sprieduma lietā Komisija/Padome 57.–77. punktā Tiesa ir lēmusi par lomu sadalījumu starp iestādēm saistībā ar atalgojuma un pensiju ikgadējo korekciju, it īpaši saistībā ar juridiskā pamata noteikšanu šai korekcijai un izņēmuma klauzulas izmantošanu.

               22

               Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka šīs prasības priekšmets ir zudis un tādējādi tā nav jāizskata.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               23

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 142. pantam, ja tiesvedību lietā izbeidz pirms sprieduma taisīšanas, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem pēc saviem ieskatiem.

               24

               Šajā gadījumā prasības priekšmets zuda nevis kāda lietas dalībnieka rīcības dēļ, bet tāpēc, ka Tiesa lēma par prasību atcelt tiesību aktu, kas tika iesniegta lietā, kurā ir taisīts iepriekš minētais 2013. gada 19. novembra spriedums lietā Komisija/Padome.

               25

               Šajos apstākļos ir jālemj, ka Padome un Komisija, kā arī personas, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           izbeigt tiesvedību lietā par šo prasību;

                           2)

                           Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Īrija, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Latvijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome, kā arī Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 8. novembra spriedums.#Finanzamt Hildesheim pret BLC Baumarkt Gm bH & Co. KG.#Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Sestā PVN direktīva – 17. panta 5. punkta trešā daļa – Tiesības atskaitīt samaksāto priekšnodokli – Ar nodokli apliekamiem darījumiem un atbrīvotiem darījumiem vienlaicīgi izmantotas preces un pakalpojumi – Dzīvojamās ēkas izīrēšana komercnolūkiem un dzīvošanai – Kritērijs PVN atskaitāmās daļas aprēķināšanai.#Lieta C‑511/10.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-511/10
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 22. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 27. oktobrī, tiesvedībā
            Finanzamt Hildesheim
            pret
            BLC Baumarkt GmbH & Co. KG .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ], Ž. Ž. Kāzels [ J.-J. Kasel ] (referents) un M. Bergere [ M. Berger ],
            ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Möller , pārstāvji,
            – Grieķijas valdības vārdā – F. Dedousi  un G. Kotta , kā arī K. Boskovits , pārstāvji,
            – Apvienotās Karalistes valdības vārdā – C. Murrell , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay  un B.-R. Killmann , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 26. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 17. panta 5. punkta trešo daļu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Finanzamt Hildesheim  (turpmāk tekstā – “ Finanzamt ”) un saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātu sabiedrību BLC Baumarkt GmbH & Co. KG  (turpmāk tekstā – “ BLC ”) par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) priekšnodokļa, kurš samaksāts par dzīvojamo ēku, kas izmantota gan ar PVN apliekamiem darījumiem, gan no PVN atbrīvotiem darījumiem, atskaitāmās daļas aprēķināšanu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesiskais regulējums
            3. Sestās direktīvas preambulas divpadsmitā apsvēruma teksts ir šāds:
            “tā kā noteikumi, kas regulē nodokļu atskaitījumus, jāsaskaņo tiktāl, ciktāl tie iespaido faktiski iekasētās summas un tā kā atskaitāmā daļa visās dalībvalstīs būtu jāaprēķina vienādi”.
            4. Sestās direktīvas 17. panta 5. punktā ir paredzēts:
            “Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan 2. un 3. punkta aptvertiem darījumiem, par kuriem [PVN] ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem [PVN] nav atskaitāms, atskaitāma ir tikai tā [PVN] daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.
            Šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs.
            Dalībvalstis tomēr var:
            a) atļaut nodokļa maksātājam noteikt šādu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei ar noteikumu, ka katrai nozarei ir atsevišķa uzskaite;
            b) likt nodokļa maksātājam noteikt šādu daļu katrai savas uzņēmējdarbības nozarei un veikt atsevišķu uzskaiti katrai nozarei;
            c) atļaut vai likt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu, pamatojoties uz visu preču un pakalpojumu vai to daļas izmantojumu;
            d) atļaut vai likt nodokļa maksātājam veikt atskaitīšanu saskaņā ar pirmajā apakšpunktā noteiktajiem noteikumiem par visām tajā minētajām precēm un pakalpojumiem;
            e) noteikt, ka gadījumā, ja [PVN], kas nodokļa maksātajam nav atskaitāms, ir nenozīmīgs, to uzskata par nulli.”
            5. Sestās direktīvas 19. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Daļu, kas atskaitāma atbilstīgi 17. panta 5. punkta pirmajai daļai, veido daļskaitlis:
            – par kura skaitītāju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez [PVN], kura attiecināma uz darījumiem, par kuriem [PVN] ir atskaitāms atbilstīgi 17. panta 2. un 3. punktam;
            – par kura saucēju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez [PVN], kura attiecināma uz darījumiem, kas iekļauti skaitītājā, un uz darījumiem, par kuriem [PVN] nav atskaitāms. Dalībvalstis var iekļaut saucējā arī subsīdiju summu, izņemot tās, kas aprakstītas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktā.
            Šo daļu nosaka ik gadu, fiksē procentos un noapaļo līdz ciparam, kas nepārsniedz nākamo vienību.”
            Vācijas tiesības
            6. Likuma par apgrozījuma nodokli ( Umsatzsteuergesetz  1999, BGBl . 1999 1, 1270. lpp.) redakcijā ar grozījumiem, kas veikti ar 2003. gada Nodokļu reformas likumu ( Steueränderungsgesetz  2003, BGBl . 2003 I, 2645. lpp.; turpmāk tekstā – “ UStG ”), 15. panta 4. punktā ir paredzēts:
            “Ja uzņēmējs savai uzņēmējdarbībai izmanto preces, kas piegādātas, importētas vai iegādātas Kopienā, vai tam sniegto pakalpojumu tikai daļēji, lai veiktu darījumus, attiecībā uz kuriem nepastāv atskaitīšanas tiesības, nav iespējama tās priekšnodokļa daļas atskaitīšana, kura saimnieciskā ziņā attiecas uz minētajiem darījumiem. Uzņēmējs neatskaitāmo summu var aprēķināt, veicot objektīvu novērtējumu. Priekšnodokļa neatskaitāmās summas aprēķināšana atbilstoši apgrozījuma, kurš izslēdz priekšnodokļa atskaitīšanu, attiecībai pret apgrozījumu, par kuru priekšnodokli var atskaitīt, ir pieļaujama tikai tad, ja nav iespējas ekonomiski pamatoti iekļaut to kaut kur citur.”
            Pamattiesvedība un prejudiciālais jautājums
            7. BLC 2003. un 2004. gada laikā uzcēla ēku, kurā ir gan dzīvojamā platība, gan komercplatība. Pēc šīs ēkas pabeigšanas BLC  to izīrēja – īre daļēji bija atbrīvota no PVN un daļēji apliekama ar šo nodokli. Savā PVN deklarācijā par 2004. gadu BLC  veica daļēju priekšnodokļa atskaitījumu par šo dzīvojamo ēku. Šim nolūkam BLC  aprēķināja atskaitāmā PVN apmēru, piemērojot [atskaitāmo] daļu, kas tika noteikta, ņemot vērā attiecību starp apgrozījumu saistībā ar komercplatības īri un apgrozījumu no citām īres darbībām (turpmāk tekstā – “uz apgrozījumu balstīta metode”).
            8. Veicot nodokļu pārbaudi, Finanzamt [Finanšu pārvalde] uzskatīja, ka atbilstoši UStG  15. panta 4. punktam priekšnodoklī atskaitāmā PVN summa ir jānosaka, ņemot vērā attiecību starp komercnolūkiem un dzīvošanai atvēlēto platību. Šajā gadījumā sadalījuma, kurš tika veikts atbilstoši šai pēdējai minētajai metodei, rezultātā bija jāpārskata atskaitāmās PVN summas samazinājums. Tādējādi Finanzamt nosūtīja BLC  paziņojumu par maksājamā nodokļa apmēru.
            9. BLC  apstrīdēja šo paziņojumu par maksājamā nodokļa apmēru Finanzgericht [Finanšu tiesā]. Šī tiesa apmierināja minēto prasību, pamatojoties uz to, ka UStG  15. panta 4. punkta trešais teikums esot pretrunā Savienības tiesībām. Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas c) apakšpunkts neļaujot dalībvalstij kā primāro sadales kritēriju noteikt citu metodi, kā vien uz apgrozījumu balstītu metodi.
            10. Finanzamt iesniedza Revision prasību Bundesfinanzhof  [Federālā Finanšu tiesa] par Finanzgericht  lēmumu. Bundesfinanzhof uzskata, ka ir jāaplūko jautājums par to, vai kāda no Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā paredzētajām iespējām, konkrētāk, iespēja, kas paredzēta šīs direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas c) apakšpunktā, ļauj dalībvalstīm ierobežot sadali, kas panākta, piemērojot uz apgrozījumu balstītu metodi, tādējādi, ka šī metode var tikt izmantota tikai tad, ja nav iespējama nekāda cita veida ekonomiskā piesaiste.
            11. Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai [..] Sestās direktīvas [..] 17. panta 5. punkta trešā daļa ir interpretējama tādējādi, ka šī tiesību norma ļauj dalībvalstīm, lai sadalītu PVN priekšnodokli par dažādiem mērķiem izmantojamas ēkas celtniecību, dot priekšroku sadales formulai, kas atšķiras no sadales, [kura izriet no metodes, kas balstīta uz apgrozījumu]?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            12. Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ļauj dalībvalstīm, nosakot sadales kritēriju atskaitāmās daļas no PVN priekšnodokļa par dažādiem mērķiem izmantojamas ēkas celtniecību aprēķināšanai, dot priekšroku citam sadales kritērijam, nevis tam, kurš ir balstīts uz apgrozījumu un ir norādīts šīs direktīvas 19. panta 1. punktā.
            13. Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatgādina, ka ar Sestās direktīvas 17. panta 5. punktu ir noteikts režīms, kas ir piemērojams tiesībām uz PVN atskaitīšanu, ja tās attiecas uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto “gan 2. un 3. punktā norādītajiem darījumiem, par kuriem nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem nodoklis nav atskaitāms”. Tādā gadījumā atbilstoši Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta pirmajai daļai atskaitīšana ir atļauta tikai par PVN daļu, kas ir samērīga ar pirmo ar nodokli apliekamo darījumu summu (2008. gada 18. decembra spriedums lietā C-488/07 Royal Bank of Scotland , Krājums, I-10409. lpp., 17. punkts).
            14. Atbilstoši Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta otrajai daļai tiesības uz nodokļa atskaitīšanu tiek noteiktas atbilstoši daļai, kuru aprēķina saskaņā ar šīs direktīvas 19. pantu (iepriekš minētais spriedums lietā Royal Bank of Scotland , 18. punkts).
            15. Tomēr, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Royal Bank of Scotland 19. punkta, Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā, kas sākas ar vārdiem “[dalībvalstis] tomēr”, ir noteikta atkāpe no šī minētā 17. panta 5. punkta pirmajā un otrajā daļā paredzētā noteikuma, ar kuru dalībvalstīm ļauts paredzēt kādu no citām metodēm tiesību uz nodokļa atskaitīšanu noteikšanai, kas uzskaitītas šīs tiesību normas trešajā daļā, proti – atsevišķas daļas noteikšanu katrai uzņēmuma darbības nozarei vai nodokļa atskaitīšanu atkarībā no visu vai daļas no preču un pakalpojumu piesaistes kādai precīzai darbībai, vai noteiktos gadījumos pat paredzot izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu.
            16. Ciktāl Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešā daļa tādējādi ir jāuzskata par noteikumu, ar kuru ir paredzētas atkāpes no minētā 17. panta 5. punkta pirmās un otrās daļas, dalībvalstīm, īstenojot tām ar šo tiesību normu piešķirtās pilnvaras, ir jāievēro Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta pirmās daļas lietderīgā iedarbība, kā arī principi, uz kuriem ir balstīta kopējā PVN sistēma, proti, nodokļu neitralitātes un samērīguma principi.
            17. Tādējādi, ja dalībvalstij tiktu atļauts pieņemt tādus tiesību aktus, kādus apraksta iesniedzējtiesa, ar kuriem būtu noteikta vispārēja atkāpe no Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta pirmajā un otrajā daļā, kā arī 19. panta 1. punktā ieviestajiem noteikumiem, tas būtu pretrunā šai direktīvai. Ar šādiem tiesību aktiem tiktu apdraudēts Sestās direktīvas mērķis, kurš ir norādīts tās preambulas divpadsmitajā apsvērumā, saskaņā ar kuru atskaitāmā daļa visās dalībvalstīs ir jāaprēķina vienādi.
            18. Šāda interpretācija turklāt atbilst Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas mērķim, kuras noteikumus var piemērot noteiktos gadījumos, jo to mērķis tostarp, ņemot vērā katras nodokļa maksātāja darbības īpašo raksturu, ir ļaut dalībvalstīm iegūt daudz precīzākus atskaitāmās daļas aprēķināšanas rezultātus (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Royal Bank of Scotland , 24. punkts).
            19. No tā izriet, ka Sestās direktīvas 17. panta 5. punkts ļauj dalībvalstij, ievērojot principus, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatā, saistībā ar attiecīgo darījumu, kāda ir dažādiem mērķiem izmantojamas ēkas celtniecība, dot priekšroku kādai no šīs tiesību normas trešajā daļā paredzētajai atskaitāmās daļas aprēķināšanas metodei.
            20. Attiecībā uz atskaitāmās daļas aprēķināšanas noteikumiem, kas ir jāpiemēro šāda veida situācijā, ir jāprecizē, ka atšķirībā no noteikumiem, kuri ir jāizmanto gadījumā, ja tiek piemērots Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas d) apakšpunkts, kurā ir tieša atsauce uz šīs direktīvas 17. panta 5. punkta pirmajā daļā paredzēto aprēķināšanas noteikumu, šīs direktīvas 19. panta 1. punktā paredzētie noteikumi nav piemērojami, ciktāl konkrētais gadījums ir pakļauts kādam no citiem speciālajiem režīmiem, kas paredzēti minētās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Royal Bank of Scotland , 21. punkts).
            21. No Sestās direktīvas 17. pant a 5. punkta un 19. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka šī pēdējā tiesību norma attiecas tikai uz atskaitāmo daļu, kas paredzēta šīs direktīvas 17. panta 5. punkta pirmajā daļā, un līdz ar to nosaka detalizētus aprēķina noteikumus tikai attiecībā uz daļu, kas minēta pirmajā no šīm abām tiesību normām (iepriekš minētais spriedums lietā Royal Bank of Scotland , 22. punkts), kā arī, to paplašinot, atskaitījumam, kurš ir jāveic, piemērojot minētās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas d) apakšpunktu.
            22. Gadījumā, ja Sestajā direktīvā nav dotas norādes, dalībvalstīm, ievērojot Savienības tiesības, kā arī principus, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatā, ir jānosaka metodes un noteikumi, kas regulē PVN priekšnodokļa atskaitāmās daļas aprēķināšanu. Īstenojot šīs pilnvaras, minētajām valstīm ir jāņem vērā šīs direktīvas mērķis un struktūra (šajā ziņā skat. 2008. gada 13. marta spriedumu lietā C-437/06 Securenta , Krājums, I-1597. lpp., 34. un 35. punkts).
            23. Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka, ņemot vērā, pirmkārt, Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas mērķi, kurš, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 18. punktā, ir ļaut dalībvalstīm iegūt precīzākus atskaitāmās daļas aprēķināšanas rezultātus, otrkārt, šīs direktīvas 17. panta 5. punkta sistēmu un, treškārt, nodokļu neitralitātes principu, uz kuru balstās kopējā PVN sistēma un attiecībā uz kuru var tikt uzskatīts, ka tas tiek īstenots ar 17. panta 5. punkta trešo daļu, dalībvalstīm, izpildot šajā pēdējā tiesību normā atzītās prerogatīvas, ir jānodrošina, lai PVN priekšnodokļa atskaitāmās daļas aprēķināšana būtu pēc iespējas precīzāka (pēc analoģijas attiecībā uz atskaitāmās daļas noteikšanu starp saimnieciskajām darbībām un darbībām, kam nav saimnieciska rakstura, skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Securenta , 37. punkts).
            24. Tādējādi Sestā direktīva pieļauj, ka, izpildot minētās pilnvaras, dalībvalstis attiecīgajai darbībai piemēro metodi vai sadales kritēriju, kas atšķiras no metodes, kas balstīta uz apgrozījumu, tostarp tādu metodi, kas ir pamatota ar pamatlietā aplūkoto platību, ar nosacījumu, ka izmantotā metode garantē precīzāku PVN priekšnodokļa atskaitāmās daļas noteikšanu, nekā tā, kas izrietētu, piemērojot metodi, kura balstīta uz apgrozījumu.
            25. Pamatlietā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda šo nosacījumu ievērošana.
            26. Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ļauj dalībvalstīm dot priekšroku tādam PVN priekšnodokļa atskaitāmās daļas aprēķināšanas sadales kritērijam saistībā ar attiecīgo darījumu, kurš ir dažādiem mērķiem izmantojamas ēkas celtniecība, kas atšķiras no sadales kritērija, kura pamatā ir apgrozījums un kurš ir norādīts šīs direktīvas 19. panta 1. punktā, ar nosacījumu, ka izmantotā metode garantē precīzāku minētās atskaitāmās daļas noteikšanu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            27. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 17. panta 5. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ļauj dalībvalstīm dot priekšroku tādam sadales kritērijam pievienotās vērtības nodokļa priekšnodokļa atskaitāmās daļas aprēķināšanas sadales kritērijam saistībā ar attiecīgo darījumu, kurš ir dažādiem mērķiem izmantojamas ēkas celtniecība, kas atšķiras no sadales kritērija, kura pamatā ir apgrozījums un kurš ir norādīts šīs direktīvas 19. panta 1. punktā, ar nosacījumu, ka izmantotā metode garantē precīzāku minētās atskaitāmās daļas noteikšanu.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2010. gada 1.jūlijā. # Paulette Füller-Tomlinson pret Eiropas Parlamentu. # Civildienesta lietas. # Lieta F-97/08.


Tiesas spriedums 1998. gada 19.februārī. # Northern Ireland Fish Producers' Organisation Ltd (NIFPO) un Northern Ireland Fishermen's Federation pret Department of Agriculture for Northern Ireland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta C-4/96.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 10.decembrī.#Krzysztof Peśla pret Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Schwerin - Vācija.#Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - EKL 39. pants - Atteikums ļaut veikt juridisko sagatavošanas praksi reglamentētajās jurista profesijās - Kandidāts, kas savu diplomu tiesību zinātnēs ieguvis citā dalībvalstī - Iegūto zināšanu līdzvērtīguma pārbaudes kritēriji.#Lieta C-345/08.

text:
      Lieta C‑345/08
      KrzysztofPeśla
      pret
      Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern
      (VerwaltungsgerichtSchwerin lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – EKL 39. pants – Atteikums ļaut veikt juridisko sagatavošanas praksi reglamentētajās jurista profesijās – Kandidāts, kas savu diplomu tiesību zinātnēs ieguvis citā dalībvalstī – Iegūto zināšanu līdzvērtīguma pārbaudes kritēriji
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Iespēja veikt juridisko sagatavošanas praksi reglamentētajās jurista profesijās
      (EKL 39. pants)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Iespēja veikt juridisko sagatavošanas praksi reglamentētajās jurista profesijās
      (EKL 39. pants)
      1.        EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka zināšanas, kas jāuzskata par atskaites punktu, lai varētu novērtēt izglītības
         līdzvērtīgumu pēc lūguma, nenokārtojot šim nolūkam paredzētos pārbaudījumus, tieši ļaut veikt jurista profesijām paredzētu
         sagatavošanas praksi, ir tās, ko apliecina kvalifikācija, kāda ir prasīta dalībvalstī, kurā kandidāts lūdz ļaut viņam veikt
         šādu praksi.

      Veicot, pirmkārt, kvalifikācijas, ko apliecina kandidāta diplomi, sertifikāti un citi dokumenti, kā arī atbilstoša viņa profesionālā
         pieredze, un, otrkārt, profesionālās kvalifikācijas, kas ir prasīta valsts tiesību aktos, salīdzinošo pārbaudi, dalībvalsts
         var ņemt vērā objektīvas atšķirības, kas saistītas gan ar attiecīgās profesijas tiesisko regulējumu izcelsmes dalībvalstī,
         gan darbības jomu, kurā tā ietilpst. Advokāta profesijas gadījumā dalībvalstij līdz ar to ir pamats veikt salīdzinošo diplomu
         pārbaudi, ņemot vērā atklātās atšķirības attiecīgo valsts tiesību sistēmu starpā.

      Tādējādi tas vien, ka pabeigtās tiesību zinātņu studijas, kas saistītas ar pirmās dalībvalsts tiesībām, gan no saņemtās izglītības
         līmeņa, gan no šajā sakarā ieguldītā laika un pūļu viedokļa var uzskatīt par salīdzināmām ar studijām, kuru mērķis ir sniegt
         zināšanas, ko apliecina citas dalībvalsts pieprasītā kvalifikācija, pats par sevi salīdzinošās pārbaudes ietvaros nevar radīt
         pienākumu dot priekšroku nevis zināšanām, kas prasītas tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā kandidāts lūdz ļaut viņam piedalīties
         profesionālajās mācībās, kas vajadzīgas, lai varētu strādāt kādā no jurista profesijām, bet zināšanām, kas saistītas galvenokārt
         ar pirmās dalībvalsts tiesībām un ko apliecina kvalifikācijas, kuras iegūtas šajā pēdējā minētajā valstī.

      (sal. ar 37., 44., 46. un 48. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka tad, ja kompetentās dalībvalsts iestādes izskata citas dalībvalsts pilsoņa lūgumu
         ļaut viņam piedalīties praktiskajās mācībās, lai pēc tam strādātu reglamentētā jurista profesijā, piemēram, jurista profesijām
         paredzētu sagatavošanas praksi, šis pants pats par sevi nenosaka, ka šīs iestādes Kopienu tiesībās paredzētajā līdzvērtīguma
         pārbaudē pieprasa kandidātam tikai tādu zināšanu līmeni tiesību zinātnēs, kas zemāks par tām, kuras apliecina kvalifikācija,
         kas šajā dalībvalstī pieprasīta, lai varētu piedalīties šādās praktiskajās mācībās. Tomēr ir jāprecizē, ka, pirmkārt, minētais
         pants neliedz arī pazemināt prasītās kvalifikācijas un ka, otrkārt, svarīgi ir tas, lai praksē iespēja daļēji atzīt zināšanas,
         ko apliecina kvalifikācijas, kuras ieinteresētā persona ir pamatojusi, nebūtu tikai fikcija, un tas ir jāpārbauda valsts tiesai.

      (sal. ar 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 10. decembrī (*)

      Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – EKL 39. pants – Atteikums ļaut veikt juridisko sagatavošanas praksi reglamentētajās jurista profesijās – Kandidāts, kas savu diplomu tiesību zinātnēs ieguvis citā dalībvalstī – Iegūto zināšanu līdzvērtīguma pārbaudes kritēriji
      Lieta C‑345/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko VerwaltungsgerichtSchwerin (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 8. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 28. jūlijā, tiesvedībā

      Krzysztof Peśla
      pret
      Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: otrās palātas priekšsēdētājs, kas pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši P. Linda [P. Lindh], A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents),

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 2. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        K. Peslas [K. Peśla] vārdā – B. Kempers [B. Kemper], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Grieķijas valdības vārdā – E. Skandalu [E. Skandalou] un S. Vodina [S. Vodina], pārstāves,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz M. Kolinss [M. Collins], SC, un D. Dods [D. Dodd], BL, kā arī K. Kīna [K. Keane], BL,

      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas] un K. Vereša [K. Veres], kā arī M. Fehērs [M. Fehér], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Somijas valdības vārdā – A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk] un M. Adams [M. Adam], kā arī M. Folkommere [M. Vollkommer], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 39. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp K. Peslu, kas ir Polijas pilsonis, un JustizministeriumMecklenburg‑Vorpommern (Meklenburgas‑Rietumpomerānijas Tieslietu ministrija) par pēdējās atteikumu ļaut viņam, nenokārtojot zināšanu pārbaudījumu
         tiesību jautājumos, kas ir obligāts pārbaudījumiem, ko sauc par “erstes juristiches Staatsexamen” (pirmais valsts eksāmens
         tiesību zinātnēs; turpmāk tekstā – “pirmais valsts eksāmens”), kā tiesību zinātņu praktikantam (“Rechtsreferendar”) veikt
         jurista profesijām paredzētu sagatavošanas praksi.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3        No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka, lai strādātu jebkādā reglamentētā jurista profesijā, Vācijā principā ir jāiegūst “Befähigung
         zum Richteramt” (tiesības ieņemt tiesneša amatu). Saskaņā ar Vācijas likuma par tiesnešiem (DeutschesRichtergesetz; turpmāk tekstā – “DRiG”) 5. panta 1. punktu šīs tiesības tiek piešķirtas personām, kas ir nokārtojušas pirmo valsts eksāmenu tiesību studiju beigās
         kādā universitātē, kā arī otro valsts eksāmenu tiesību zinātnēs sagatavošanas prakses (Rechtsreferendariat; turpmāk tekstā – “sagatavošanas prakse”) beigās.

      4        Saskaņā ar DRiG 5.a panta 2. punktu universitātes studijas – kam jābūt ilgušām vismaz divus gadus Vācijā – veido obligātie priekšmeti un
         specializētie priekšmeti, pastāvot izvēles iespējām. Obligātie priekšmeti ir saistīti ar civiltiesību, krimināltiesību, publisko
         tiesību un procesuālo tiesību pamataspektiem, ieskaitot priekšmetus, kas saistīti ar Eiropas tiesībām, juridisko metodoloģiju
         un filozofijas, vēstures un socioloģijas pamataspektiem. Specializēto priekšmetu mērķis ir papildināt studijas, padziļināt
         zināšanas obligātajos priekšmetos, ar kuriem tie ir saistīti, kā arī nodrošināt starpdisciplināru un starptautisku pieeju
         tiesībām.

      5        Saskaņā ar DRiG 5.d panta 2. punkta pirmo teikumu priekšmetiem, kas ietilpst pirmajā valsts eksāmenā, ir jābūt tādā līmenī, ka viņu studijas
         varētu tikt pabeigtas četros ar pusi gados. Saskaņā ar tā paša likuma 5. panta 1. punkta noteikumiem šo pirmo eksāmenu veido
         universitātes eksāmens dažādos specializētajos priekšmetos un valsts eksāmens obligātajos priekšmetos. Saskaņā ar minētā 2. punkta
         trešo teikumu pēdējais minētais eksāmens tiek organizēts rakstveida un mutvārdu pārbaudījuma formā.

      6        Saskaņā ar DRiG 5. panta 2. punktu studiju un sagatavošanas prakses saturam ir jābūt saskaņotam. Saskaņā ar šī paša likuma 5.b pantu sagatavošanas
         prakse ilgst divus gadus un to veido obligātie prakses periodi, kā arī viens vai vairāki izvēles prakses periodi. Saskaņā
         ar šo pašu pantu šīs prakses obligātās daļas norisinās parastajā civillietu tiesā, prokuratūrā vai krimināllietu tiesā, pārvaldes
         iestādē un pie advokāta. Saskaņā ar DRiG 5.d panta 3. punkta pirmo teikumu otrā valsts eksāmena tiesību zinātnēs rakstiskajai daļai ir jānorisinās laikā no astoņpadsmitā
         līdz divdesmit pirmajam sagatavošanas prakses mēnesim.

      7        DRiG 5.b panta 4. punktā ir paredzēts, ka katra sagatavošanas prakses obligātā daļa ilgst trīs mēnešus, izņemot pie advokāta veikto
         prakses daļu, kura ilgst deviņus mēnešus.

      8        Šo mācību ietvaros un saskaņā ar Likuma par tiesām (Gerichtsverfassungsgesetz; turpmāk tekstā – “GVG”) 10. pantu tiesību zinātņu praktikanti tiesneša uzraudzībā var izskatīt savstarpējas juridiskās palīdzības lūgumus, uzklausīt
         lietas dalībniekus tiesvedībā, izņemot krimināllietas, vākt pierādījumus un vadīt tiesas sēdes. GVG 142. panta 3. punktā ir paredzēts, ka tiesību zinātņu praktikantiem var uzticēt veikt prokuratūras darbinieka aizstājēja
         pienākumus šī darbinieka uzraudzībā.

      9        Länder [federālās zemes] pienākums ir sīkāk precizēt šo tiesisko regulējumu. Saskaņā ar Meklenburgas‑Rietumpomerānijas federālās
         zemes likuma par juristu izglītību (Gesetz über die Juristenausbildung im Land Mecklenburg‑Vorpommern; turpmāk tekstā – “JAG‑M‑V”) 21. panta 3. punktu sagatavošanas prakse, ko veicis tiesību zinātņu praktikants, ietilpst izglītībā, kuru reglamentē publiskās
         tiesības. Tiesību zinātņu praktikanti saskaņā ar JAG‑M‑V 21.a panta 2. punktu saņem ikmēneša palīdzību uzturlīdzekļu veidā. Šīs sagatavošanas prakses laikā viņi ir pakļauti hierarhiskai
         kontrolei un viņiem ir jāievēro sava prakses vadītāja norādījumi saskaņā ar likuma par juristu izglītību piemērošanas noteikumu
         (Verordnung zur Ausführung des Juristenausbildungsgesetzes; turpmāk tekstā – “JAPO M‑V”) 36. panta 1. un 2. punktu. Saskaņā ar JAG‑M‑V 24. pantu sagatavošanas mācību periods beidzas dienā, kad ir paziņots, ka veiksmīgi ir nokārtots eksāmens vai nav nokārtots
         pirmais atkārtotais eksāmens.

      10      Saskaņā ar DRiG 6. panta 1. punktu iespēja veikt sagatavošanas praksi ir atkarīga no pirmā valsts eksāmena veiksmīgas nokārtošanas. Saskaņā
         ar tā paša likuma 112.a pantu, ja kādas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis tajā ir ieguvis universitātes diplomu tiesību
         zinātnēs, kas viņam ļauj šajā dalībvalstī iegūt pēcdiploma mācības advokāta profesijā, viņš Vācijā var lūgt šo universitātes
         diplomu atzīt par līdzvērtīgu pirmajam valsts eksāmenam. Ja diploms tiek atzīts par līdzvērtīgu, ieinteresētā persona var
         veikt sagatavošanas praksi.

      11      No lietas materiāliem izriet, ka DRiG 112.a pants ar virsrakstu “Līdzvērtīguma novērtēšana, lai varētu veikt jurista profesijām paredzētu sagatavošanas praksi”
         tika pieņemts pēc Tiesas 2003. gada 13. novembra sprieduma lietā C‑313/01 Morgenbesser (Recueil, I‑13467. lpp.). Šajā pantā ir noteikts:

      “(1)      Eiropas Savienības dalībvalsts, citas Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībvalsts vai Šveices pilsoņi, kas kādā no šīm
         valstīm ieguvuši universitātes diplomu tiesību zinātnēs, kurš minētajā valstī ļauj iegūt pēcdiploma izglītību Eiropas advokāta
         profesijā atbilstoši likuma par Eiropas advokātu darbību Vācijā 1. pantam, pēc viņu lūguma var veikt sagatavošanas praksi,
         ja vien viņu zināšanas un prasmes atbilst tām, ko apliecina valsts eksāmena veiksmīga nokārtošana obligātajos priekšmetos
         5. panta 1. punkta nozīmē.

      (2)      1. punktā minēto zināšanu un prasmju pārbaudē ņem vērā universitātes diplomu un iesniegtos apliecinošos dokumentus, proti,
         diplomus, eksāmenu rezultātus vai jebkuru citu dokumentu, kas apliecina spējas vai atbilstošu profesionālo pieredzi. Ja attiecīgajā
         pārbaudē netiek konstatēts līdzvērtīgums vai tiek konstatēts tikai daļējs līdzvērtīgums, pēc attiecīga lūguma var veikt spēju
         pārbaudi.

      (3)      Spēju pārbaude ir valsts eksāmens, kas jākārto vācu valodā, kas ir saistīts ar nepieciešamajām zināšanām Vācijas tiesībās
         un kura mērķis ir novērtēt kandidāta spēju veiksmīgi veikt juridisko sagatavošanas praksi. Priekšmeti, kuros notiek pārbaudījumi,
         ir civiltiesības, krimināltiesības un publiskās tiesības, un attiecīgās procesuālās tiesības. Valsts eksāmena rakstiskie pārbaudījumi
         obligātajos priekšmetos ir jākārto otrajā teikumā uzskaitītajās tiesību nozarēs, kurās pietiekamas zināšanas jau nav pārbaudītas
         2. punkta pirmajā teikumā paredzētajā pārbaudē.

      (4)      Kandidāts ir izturējis spēju pārbaudi, ja
      1.      viņš veiksmīgi nokārto vairākus pārbaudījumus, kuri jānokārto, lai būtu izturēts valsts eksāmens obligātajos priekšmetos saskaņā
         ar tās federālās zemes tiesībām, kurā notiek pārbaude, taču šim skaitlim ir jāatbilst vismaz pusei no minētajā valsts eksāmenā
         paredzētajiem pārbaudījumiem, un

      2.      viņš veiksmīgi nokārto pārbaudījumus vismaz divās 3. punkta otrajā teikumā uzskaitītajās tiesību nozarēm, no kuriem vismaz
         viens pārbaudījums ir nokārtots civiltiesību jomā.

      Ja pietiekamas zināšanas vienā no 3. punkta otrajā teikumā minētajām tiesību nozarēm jau ir konstatētas pārbaudē 2. punkta
         pirmā teikuma nozīmē, tiek uzskatīts, ka pārbaudījumi šajā jomā ir veiksmīgi nokārtoti.

      (5)      Nenokārtotu spēju pārbaudījumu atkārtoti var kārtot vienu reizi.
      (6)      Līdzvērtīguma atzīšana 1. punkta nozīmē līdzinās pirmā valsts eksāmena veiksmīgai nokārtošanai 5. panta 1. punkta nozīmē.
      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12      2003. gada decembrī K. Pesla pabeidza universitātes studijas Poznaņas Universitātes Juridiskajā fakultātē (Polija), iegūstot
         maģistra diplomu (“magister”). 2005. gada janvārī Frankfurtes pie Oderas Universitātes Juridiskā fakultāte (Vācija), kurā
         viņš kopš 1998. gada bija studējis vienlaikus ar studijām Polijā, Vācijas un Polijas tiesību studiju programmas beigās viņam
         piešķīra akadēmisko grādu “Master of German and Polish Law” un 2005. gada februārī – akadēmisko grādu “Bachelor of German
         and Polish Law”.

      13      2005. gada novembrī K. Pesla iesniedza lūgumu ļaut viņam piedalīties jurista profesijām paredzētajā sagatavošanas praksē Meklenburgas‑Rietumpomerānijas
         federālajā zemē. Sava pieteikuma pamatojumam, iesniedzot arī citus apliecinošus dokumentus, piemēram, iegūtos kredītpunktus,
         kas attiecas uz dažādām studiju programmām, kā arī dokumentus, kuri apliecina viņa profesionālo pieredzi, kursus un mācības,
         kurās viņš piedalījies, viņš ir atsaucies uz iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser.

      14      Ar 2007. gada 27. marta lēmumu JustizministeriumMecklenburg‑Vorpommern noraidīja lūgumu atzīt līdzvērtīgumu DRiG 112.a panta nozīmē. Tā uzskata, ka kritērijs, kas ļauj novērtēt līdzvērtīgumu, ir tādu zināšanu iegūšana, kuras vajadzīgas
         pirmā valsts eksāmena nokārtošanai obligātajos priekšmetos tā paša likuma 5. panta 1. punkta nozīmē. Zināšanas ārvalstu tiesībās
         nevar tikt atzītas par līdzvērtīgām, ņemot vērā pastāvošās atšķirības salīdzinājumā ar Vācijas tiesībām. Turklāt saskaņā ar
         šo noraidošo lēmumu Vācijas tiesībās iegūtās zināšanas, kas prasītas kredītpunktiem, kurus K. Pesla ieguvis Master of German and Polish Law programmas ietvaros, ir nepārprotami zemāka līmeņa nekā prasītas pirmā valsts eksāmena rakstiskajos pārbaudījumos obligātajos
         priekšmetos.

      15      Minētajā noraidošajā lēmumā tomēr ir precizēts, ka K. Pesla, ja viņš to lūgtu, varētu piedalīties spēju pārbaudē atbilstoši
         DRiG 112.a panta 3. punktam.

      16      2007. gada 27. aprīlī K. Pesla par 2007. gada 27. marta lēmumu iesniedza prasību iesniedzējtiesā. Šīs prasības pamatojumam
         viņš galvenokārt norāda, ka JustizministeriumMecklenburg‑Vorpommern veiktais līdzvērtīguma novērtējums ir pretrunā Tiesas judikatūrā izstrādātajiem kritērijiem. Ja zināšanas un spējas Vācijas
         tiesībās, kas ir prasītas pirmajā valsts eksāmenā, ir novērtējuma kritērijs, kas jāņem vērā, ārvalstu diploms nekādā ziņā
         nevarētu atbilst šādam kritērijam, jo Vācijas tiesības parasti netiek mācītas citās dalībvalstīs.

      17      Pakārtoti K. Pesla kritizē minēto noraidošo lēmumu, jo tajā nepietiekami ir ņemtas vērā zināšanas, ko viņš ieguvis Vācijā
         savu studiju, prakses, darbības divās universitātes katedrās un mācību laikā.

      18      JustizministeriumMecklenburg‑Vorpommern norāda, ka apstrīdētais noraidošais lēmums ir pamatots. Tā uzskata, ka iegūto zināšanu līdzvērtīgumu nevar atzīt.

      19      Uzskatot, ka šajos apstākļos tajā izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no nosacījumiem, ko EKL 39. pants izvirza līdzvērtīguma
         atzīšanai DRiG 112.a panta 1., 2. un 6. punkta nozīmē, VerwaltungsgerichtSchwerin [Šverinas Administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai ar EKL 39. pantu ir saderīgs tas, ka līdzvērtīgums saskaņā ar [DRiG] 112.a panta 1. un 2. punktu tiek atzīts tikai tad, ja no iesniegtajiem dokumentiem var secināt, ka kopienas pilsonim ir
         tādas zināšanas un prasmes, kādas tiek pārbaudītas (Vācijas jurista) eksāmenā obligātajos priekšmetos atbilstoši [DRiG] 5. panta 1. punktam?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
      Vai EKL 39. pants nosaka, ka vienīgais kritērijs Kopienu tiesībām atbilstošai līdzvērtīguma pārbaudei ir tas, vai Eiropas
         Savienībā iegūtais Kopienas pilsoņa universitātes diploms kopā ar citiem profesionālo izglītību vai pieredzi apliecinošiem
         dokumentiem no (intelektuālās) izglītības līmeņa un ieguldījuma viedokļa ir salīdzināms ar [pirmo valsts eksāmenu]?

      3)      Ja atbilde arī uz otro jautājumu ir noliedzoša:
      Vai ar EKL 39. pantu ir saderīgs tas, ka līdzvērtīguma atzīšana saskaņā ar [DRiG] 112.a panta 1. un 2. punktu satura ziņā tiek balstīta uz (Vācijas jurista) pirmā valsts eksāmena obligātajiem priekšmetiem,
         bet, ņemot vērā jau citur sekmīgi iegūto juridisko izglītību Kopienas teritorijā, tiek izvirzītas tikai mazliet “samazinātas”
         prasības?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      20      Pirmie divi jautājumi, kas ir jāizskata kopā, attiecas uz to, kādas zināšanas ir jāņem vērā kā atskaites punkts, lai novērtētu,
         vai personai, kas iesniegusi lūgumu, nenokārtojot šim nolūkam paredzētos pārbaudījumus, ļaut tai tieši veikt jurista profesijām
         paredzētu sagatavošanas praksi, ir tāds zināšanu līmenis, kas līdzvērtīgs tam, kāds parasti tiek prasīts, lai veiktu šādu
         praksi attiecīgajā dalībvalstī. Tādējādi pirmais jautājums ir saistīts ar to, vai minētajām zināšanām ir jāattiecas uz uzņemošās
         dalībvalsts tiesībām, bet otrā jautājuma mērķis savukārt ir noskaidrot, vai zināšanas citas dalībvalsts tiesību jomā gan no
         izglītības līmeņa, gan no šajā sakarā ieguldītā laika un pūļu viedokļa var uzskatīt par līdzvērtīgām zināšanām, kas prasītas,
         lai varētu veikt jurista profesijām paredzētu sagatavošanas praksi uzņemošajā dalībvalstī.

      21      Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai ir iespējams, ka Kopienu tiesībās ir prasība, ka zināšanu līmenis
         uzņemošās dalībvalsts tiesībās, kas prasīts, lai varētu veikt jurista sagatavošanas praksi, kas ir obligāta pirms otrā valsts
         eksāmena tiesību zinātnēs, un sākt darboties kādā no jurista profesijām, zināmā mērā ir jāsamazina, lai veicinātu personu
         brīvu pārvietošanos.

       Par pirmajiem diviem jautājumiem
      22      Lai atbildētu uz pirmajiem diviem jautājumiem, vispirms ir jāatgādina, ka persona, kas atrodas K. Peslas situācijā, pamata
         prāvā nevar atsaukties uz atvasinātajām Kopienu tiesībām, lai panāktu, ka tiek atzīti viņa akadēmiskie grādi un viņa profesionālā
         pieredze, lai varētu veikt izglītības praktisko daļu, kas ir priekšnoteikums, lai varētu strādāt kādā no jurista profesijām
         Vācijā.

      23      Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīva 98/5/EK par pasākumiem, lai atvieglotu advokāta profesijas
         pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija (OV L 77, 36. lpp.), attiecas tikai
         uz advokātu, kas ir pilnībā kvalificēts savā izcelsmes dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 45. punkts). Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka tiesību zinātņu praktikanta darbība tiek uzskatīta par izglītības
         praktisko daļu, kas ir priekšnoteikums, lai varētu strādāt kādā no jurista profesijām Vācijā. No tā izriet, ka šo darbību
         nevar kvalificēt kā “reglamentētu profesiju” saskaņā ar Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju
         sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV 1989, L 19,
         16. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK (OV L 206, 1. lpp.),
         kas ir jānošķir no jurista profesijām Vācijā tiešā šī vārda nozīmē, piemēram, no advokāta profesijas (pēc analoģijas skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 46.–55. punkts).

      24      Kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē, pamata lietās aplūkojamo faktu rašanās dienā K. Pesla nebija ieguvis vajadzīgo profesionālo
         kvalifikāciju, lai varētu strādāt advokāta profesijā Polijā.

      25      No Tiesas judikatūras izriet, ka gan EKL 39. pants, kas ir skaidri minēts uzdotajos jautājumos, gan EKL 43. pants ir piemērojami
         situācijā, kāda ir aplūkojama pamata prāvā.

      26      Pirmkārt, no lietas materiāliem, īpaši no Vācijas valdības apsvērumiem, izriet, ka, pirmkārt, tiesību zinātņu praktikantiem
         savas prakses ietvaros ir jāizmanto zināšanas, kas iegūtas studiju laikā, un tādējādi prakses vadītāja uzraudzībā jādod ieguldījums
         darbībās, ko veic prakses vadītājs, un ka, otrkārt, viņi savas prakses laikā saņem atlīdzību ikmēneša uzturlīdzekļu veidā.
         Šajā sakarā Tiesa jau ir atzinusi, ka, tā kā tiesību zinātņu praktikanti veic reālu un faktisku algotu darbību, viņi ir uzskatāmi
         par darba ņēmējiem EKL 39. panta nozīme (šajā sakarā skat. 2005. gada 17. marta spriedumu lietā C‑109/04 Kranemann, Krājums, I‑2421. lpp., 12.–18. punkts).

      27      Otrkārt, Vācijas tiesiskajā regulējumā paredzētā sagatavošanas prakse veido mācību laiku un ir obligāts priekšnoteikums darbam
         advokāta profesijā Vācijā, kas ir reglamentēta profesija, uz kuru attiecas EKL 43. pants (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Morgenbesser, 60. punkts).

      28      Turklāt ir jānorāda, ka šo abu pantu piemērošanu nevar izslēgt pamata lietā, pamatojoties uz izņēmumiem, kas attiecīgi paredzēti
         EKL 39. panta 4. punktā attiecībā uz “nodarbinātību civildienestā” un EKL 45. panta pirmajā daļā attiecībā uz “darbības jomām,
         kas [dalībvalstī] kaut netieši ir saistītas ar valsts varas īstenošanu”.

      29      Pirmkārt, ja tiesību zinātņu praktikants daļu savas prakses īsteno ārpus valsts sektora, ir jāatgādina, ka jēdziens “nodarbinātība
         civildienestā” neietver nodarbinātību privātpersonas vai privāttiesību juridiskās personas labā neatkarīgi no darbinieka pienākumiem
         (skat. 1998. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑114/97 Komisija/Itālija, Recueil, I‑6717. lpp., 33. punkts; un iepriekš minēto spriedumu lietā Kranemann, 19. punkts).

      30      Kaut arī strīdā, par kuru ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Kranemann, runa ir par minētās sagatavošanas prakses daļu, kas tika īstenota ārpus valsts sektora, ir jānorāda, ka, tā kā tiesību zinātņu
         praktikants daļu savu mācību ir īstenojis parastajā civillietu tiesā, valsts pārvaldē, prokuratūrā vai krimināllietu tiesā,
         šis praktikants, kā Vācijas valdība to ir uzsvērusi tiesas sēdē, rīkojas atbilstoši prakses vadītāja norādījumiem un viņa
         uzraudzībā, kā tas turklāt izriet no šī sprieduma 8. un 9. punktā citētajiem GVG un JAPO M‑V noteikumiem.

      31      Līdz ar to uz tiesību zinātņu praktikanta darbību nevar attiekties izņēmums, kas paredzēts EKL 39. panta 4. punktā, jo tas
         neattiecas uz nodarbinātību, kas, kaut arī tā ir saistīta ar valsti vai citām publisko tiesību struktūrām, tomēr nav saistīta
         ne ar vienu no uzdevumiem, kas attiecas uz civildienestu tiešā šī vārda nozīmē (skat. it īpaši 1980. gada 17. decembra spriedumu
         lietā 149/79 Komisija/Beļģija, Recueil, 3881. lpp., 11. punkts, kā arī 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑47/02 Anker u.c., Recueil, I‑10447. lpp., 59. punkts).

      32      Otrkārt, EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētā atkāpe ir attiecināma tikai uz tām darbībām, kas pašas par sevi ir tieša un
         konkrēta līdzdalība valsts varas īstenošanā (skat. it īpaši 1974. gada 21. jūnija spriedumu lietā 2/74 Reyners, Recueil, 631. lpp., 45. punkts; 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑42/92 Thijssen, Recueil, I‑4047. lpp., 8. punkts, un 2001. gada 31. maija spriedumu lietā C‑283/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4363. lpp., 20. punkts).

      33      Līdz ar to, ņemot vērā iemeslus, kas analogi šī sprieduma 30. punktā izklāstītajiem, tiesību zinātņu praktikanta darbības,
         pat ja tās ir īstenotas valsts sektorā, neietilpst EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētā izņēmuma piemērošanas jomā (pēc analoģijas
         skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Thijssen, 22. un 23. punkts).

      34      Jānorāda arī, ka gadījumā, ja nav saskaņoti nosacījumi, ar kādiem drīkst darboties kādā profesijā, dalībvalstīm ir tiesības
         noteikt, kādas zināšanas un kvalifikācijas ir vajadzīgas šīs profesijas veikšanai, un pieprasīt iesniegt diplomu, kas apliecina
         šo zināšanu un kvalifikāciju esamību (skat. 1987. gada 15. oktobra spriedumu lietā 222/86 Heylens u.c., Recueil, 4097. lpp., 10. punkts; 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑340/89 Vlassopoulou, Recueil, I‑2357. lpp., 9. punkts, kā arī 1992. gada 7. maija spriedumu lietā C‑104/91 AguirreBorrell u.c., Recueil, I‑3003. lpp., 7. punkts).

      35      Tomēr ir svarīgi atgādināt, ka Kopienu tiesībās ir paredzēti ierobežojumi, kas dalībvalstīm jāievēro, īstenojot šo kompetenci,
         jo šajā sakarā pieņemtās valsts tiesību normas nedrīkst radīt nepamatotu šķērsli EKL 39. un 43. pantā garantēto pamatbrīvību
         faktiskai īstenošanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Heylens u.c., 11. punkts, kā arī 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus, Recueil, I‑1663. lpp., 28. un 32. punkts).

      36      Šajā sakarā no Tiesas judikatūras izriet, ka valsts tiesību normas, kurās ir paredzēti nosacījumi par kvalifikāciju, pat ja
         tos piemēro bez diskriminācijas pilsonības dēļ, var kavēt minēto pamatbrīvību īstenošanu, ja attiecīgās valsts tiesību normas
         abstrahējas no zināšanām un kvalifikācijām, ko ieinteresētā persona jau ieguvusi citā dalībvalstī (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Vlassopoulou, 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Kraus, 32. punkts; 1994. gada 22. marta spriedumu lietā C‑375/92 Komisija/Spānija, Recueil, I‑923. lpp., 18. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 61. un 62. punkts).

      37      No tā izriet, ka dalībvalsts iestādēm ir pienākums, izskatot citas dalībvalsts pilsoņa lūgumu ļaut piedalīties praktiskajās
         mācībās, lai vēlāk strādātu reglamentētā profesijā, ņemt vērā ieinteresētās personas profesionālo kvalifikāciju, salīdzinot,
         pirmkārt, kvalifikāciju, ko apliecina viņa diplomi, sertifikāti un citi dokumenti, kā arī atbilstoša viņa profesionālā pieredze,
         un, otrkārt, profesionālo kvalifikāciju, kas ir prasīta valsts tiesību aktos (šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minētos
         spriedumus lietā Vlassopoulou, 16. punkts, kā arī lietā Morgenbesser, 57. un 58. punkts).

      38      Šajā judikatūrā ir pausts princips, kas raksturīgs EK līgumā paredzētajām pamatbrīvībām (šajā sakarā skat. 2000. gada 14. septembra
         spriedumu lietā C‑238/98 Hocsman, Recueil, I‑6623. lpp., 24. punkts, un 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑31/00 Dreessen, Recueil, I‑663. lpp., 25. punkts). Tādējādi, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Morgenbesser 61. punkta, analīze neatšķiras atkarībā no tā, vai runa ir par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, vai brīvību veikt uzņēmējdarbību,
         kas ir minēta, lai iebilstu pret atteikumu, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, atļaut kandidātam no dalībvalsts, kas nav Vācijas
         Federatīvā Republika, veikt sagatavošanas praksi, nenokārtojot spēju pārbaudījumu tiesību zinātņu priekšmetos, kas ir obligāti
         pirmajam valsts eksāmenam.

      39      Kā Tiesa to vairākkārt ir atzinusi, šī sprieduma 37. punktā minētajai salīdzinošās pārbaudes procedūrai ir jāļauj uzņemošās
         dalībvalsts iestādēm objektīvi pārliecināties, ka ārvalstu diploms apliecina, ka tā īpašniekam ir zināšanas un kvalifikācijas,
         kas ir ja ne identiskas, tad vismaz līdzvērtīgas tām, kuras apliecina valsts diploms. Šī ārvalstu dokumenta līdzvērtīguma
         pārbaude ir jāveic, tikai ņemot vērā personas, kam tas izsniegts, zināšanu un kvalifikāciju līmeni, ko šis dokuments, ņemot
         vērā studiju un ar to saistīto praktisko mācību raksturu un ilgumu, ļauj prezumēt (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
         Heylens u.c., 13. punkts; lietā Vlassopoulou, 17. punkts; lietā AguirreBorrell u.c., 12. punkts; 1994. gada 22. marta spriedumu lietā Komisija/Spānija, 13. punkts, kā arī lietā Morgenbesser, 68. punkts).

      40      Ja šīs salīdzinošās diplomu pārbaudes rezultātā tiek secināts, ka zināšanas un kvalifikācijas, ko apliecina ārvalstu diploms,
         atbilst tām, kas prasītas valsts tiesību normās, dalībvalstij ir pienākums atzīt, ka šis diploms atbilst tajās izvirzītajiem
         nosacījumiem. Savukārt, ja salīdzinājumā atklājas tikai daļēja zināšanu un kvalifikāciju atbilstība, uzņemošā dalībvalsts
         var pieprasīt, lai ieinteresētā persona pierāda, ka tā ir ieguvusi trūkstošās zināšanas un kvalifikācijas (skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Vlassopoulou, 19. punkts; lietā AguirreBorrell u.c., 14. punkts; 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑234/97 FernándezdeBobadilla, Recueil, I‑4773. lpp., 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 70. punkts, kā arī 2004. gada 7. oktobra spriedumu lietā C‑255/01 Markopoulos u.c., Krājums, I‑9077. lpp., 64. un 65. punkts).

      41      Šajā sakarā kompetentajām valsts iestādēm ir jānovērtē, vai zināšanām, kas iegūtas uzņemošajā dalībvalstī vai nu studiju cikla,
         vai praktiskas pieredzes ietvaros, var būt nozīme, lai pierādītu, ka ir iegūtas trūkstošās zināšanas (iepriekš minētie spriedumi
         lietā Vlassopoulou, 20. punkts; lietā FernándezdeBobadilla, 33. punkts, un lietā Morgenbesser, 71. punkts).

      42      Pamatojoties uz trīs iepriekšējos šī sprieduma punktos izklāstīto judikatūru un it īpaši uz iepriekš minētā sprieduma lietā
         Morgenbesser 68. punktu, kā arī uz tā 70. punkta pirmo teikumu, K. Pesla norāda, ka, lai Kopienu tiesībām atbilstošā veidā piemērotu tādu
         valsts tiesību normu kā DRiG 112.a panta 1. un 2. punktu, galvenokārt ir jāņem vērā zināšanas un kvalifikācijas, kas ir iegūtas izcelsmes dalībvalsts
         – šajā gadījumā Polijas Republikas – tiesībās, un attiecīgā gadījumā tikai pakārtoti ņemt vērā zināšanas un kvalifikācijas,
         kuras iegūtas uzņemošajā dalībvalstī – šajā gadījumā Vācijas Federatīvajā Republikā. Viņš uzskata, ka, ja zināšanas un spējas
         Vācijas tiesībās būtu atskaites punkts, lai veiktu salīdzinājumu, ārvalstu diploms nekādā ziņā nevarētu atbilst izvirzītajiem
         nosacījumiem, ņemot vērā, ka Vācijas tiesības parasti netiek mācītas citās dalībvalstīs. Tādējādi viņš uzskata, ka brīva pārvietošanās
         praksē būtu neiespējama jauniem juristiem, kas kvalifikāciju ir ieguvuši dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika.

      43      Šī argumentācija ir pamatota ar nepareizu tās judikatūras interpretāciju, ar ko tā ir pamatota.

      44      Saskaņā ar šo judikatūru, veicot salīdzinošo pārbaudi, kas izklāstīta šī sprieduma 37. un 39.–41. punktā, dalībvalsts var
         ņemt vērā objektīvas atšķirības, kas saistītas gan ar attiecīgās profesijas tiesisko regulējumu izcelsmes dalībvalstī, gan
         darbības jomu, kurā tā ietilpst. Advokāta profesijas gadījumā dalībvalstij līdz ar to ir pamats veikt salīdzinošo diplomu
         pārbaudi, ņemot vērā atklātās atšķirības attiecīgo valsts tiesību sistēmu starpā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
         Vlassopoulou, 18. punkts, un lietā Morgenbesser, 69. punkts).

      45      Kā tas izriet no šī sprieduma 37. punktā citētās judikatūras un pretēji tam, ko apgalvo K. Pesla, zināšanas, ko apliecina
         citā dalībvalstī izsniegts diploms un citās dalībvalstīs iegūtas kvalifikācijas un/vai profesionālā pieredze, kā arī pieredze,
         kas iegūta dalībvalstī, kurā kandidāts lūdz reģistrāciju, ir jāpārbauda salīdzinājumā ar uzņemošās dalībvalsts tiesību aktos
         prasīto profesionālo kvalifikāciju (šajā sakarā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā AguirreBorrell u.c., 11. punkts; 1996. gada 1. februāra spriedumu lietā C‑164/94 Aranitis, Recueil, I‑135. lpp., 31. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Dreessen, 24. punkts, un lietā Morgenbesser, 67. punkts).

      46      Tādējādi tas vien, ka pabeigtās tiesību zinātņu studijas, kas saistītas ar pirmās dalībvalsts tiesībām, gan no saņemtās izglītības
         līmeņa, gan no šajā sakarā ieguldītā laika un pūļu viedokļa var uzskatīt par salīdzināmām ar studijām, kuru mērķis ir sniegt
         zināšanas, ko apliecina citas dalībvalsts pieprasītā kvalifikācija, pats par sevi šī sprieduma 37. un 39.–41. punktā izklāstītās
         salīdzinošās pārbaudes ietvaros nevar radīt pienākumu dot priekšroku nevis zināšanām, kas prasītas tās dalībvalsts tiesību
         aktos, kurā kandidāts lūdz ļaut viņam piedalīties profesionālajās mācībās, kas vajadzīgas, lai varētu strādāt kādā no jurista
         profesijām, bet zināšanām, kas saistītas galvenokārt ar pirmās dalībvalsts tiesībām un ko apliecina kvalifikācijas, kuras
         iegūtas šajā pēdējā minētajā valstī. Kā iesniedzējtiesa to ir konstatējusi, atbilstoši argumentācijai, kādu pamatā atbalsta
         K. Pesla, tās galējā variantā nāktos atzīt, ka kandidāts varētu veikt sagatavošanas praksi, kaut arī viņam nav pat visniecīgāko
         zināšanu ne par Vācijas tiesībām, ne arī vācu valodas zināšanu.

      47      Turklāt, tā kā K. Pesla pakārtoti norāda, ka zināšanas Vācijas tiesībās, ko viņš ieguvis savu universitātes studiju programmas
         laikā Vācijā, JustizministeriumMecklenburg‑Vorpommern nepietiekami ņēma vērā, jāatgādina, ka Tiesai šajā gadījumā nav jānoskaidro, vai Vācijas iestādēm ir pamats par nepietiekamiem
         uzskatīt apliecinošos dokumentus, ko tām iesniedzis K. Pesla.

      48      Ņemot vērā iepriekš norādīto, uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild tā, ka EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi,
         ka zināšanas, kas jāuzskata par atskaites punktu, lai varētu novērtēt izglītības līdzvērtīgumu pēc lūguma, nenokārtojot šim
         nolūkam paredzētos pārbaudījumus, tieši ļaut veikt jurista profesijām paredzētu sagatavošanas praksi, ir tās, ko apliecina
         kvalifikācija, kāda ir prasīta dalībvalstī, kurā kandidāts lūdz ļaut viņam veikt šādu praksi.

       Par trešo jautājumu
      49      Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai līdzvērtīguma pārbaudes nolūkā, kas jāveic atbilstoši šī sprieduma
         37. un 39.–41. punktam, kaut vai tikai mazliet ir jāpazemina vajadzīgo zināšanu līmenis, kas iegūts par uzņemošās dalībvalsts
         tiesībām, lai EKL 39. pantam piešķirtu lietderīgo iedarbību.

      50      Šajā sakarā, lai EKL 39. pantam būtu lietderīgā iedarbība, netiek prasīts, ka iespējai veikt profesionālo darbību dalībvalstī
         ir jāizvirza prasības, kas zemākas par tām, kuras parasti ir izvirzītas šīs valsts pilsoņiem.

      51      Šī sprieduma 34.–41., 44. un 45. punktā minētajā judikatūrā Tiesa ir atzinusi vajadzību saskaņot prasību par kvalifikācijām,
         kas nepieciešamas konkrētas profesijas veikšanai, ar prasībām par efektīvu EKL 39. un 43. pantā garantēto pamatbrīvību īstenošanu
         (šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Heylens u.c., 13. punkts).

      52      Tādējādi no šīs judikatūras izriet, ka šī sprieduma 39. punktā minētā līdzvērtīguma pārbaude ir jāveic, ņemot vērā visu –
         gan akadēmisko, gan profesionālo izglītību, uz ko ieinteresētā persona var norādīt, lai novērtētu, vai šo kopējo izglītību
         kaut vai tikai daļēji var uzskatīt par atbilstošu nosacījumiem, kas ir jāizpilda, lai varētu veikt attiecīgo darbību (šajā
         sakarā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 66. un 67. punkts). Ja šajā salīdzinošajā pārbaudē atklājas, ka visa minētā izglītība tikai daļēji atbilst nosacījumiem,
         uzņemošajai dalībvalstij ir tiesības, kā tas izriet no šī sprieduma 40. punkta, pieprasīt, lai ieinteresētā persona pierāda,
         ka tā ir ieguvusi trūkstošās zināšanas un kvalifikācijas.

      53      Tas, ka uzņemošajai dalībvalstij tādējādi ir jāņem vērā zināšanas, kas tikai daļēji atbilst tām, kuras apliecina šīs dalībvalsts
         tiesību aktos prasītā profesionālā kvalifikācija, un ko neapliecina pārbaudījumi, kuri veikti pirms šīs kvalifikācijas piešķiršanas,
         palīdz atvieglot personu brīvu pārvietošanos, kas ir paredzēta EKL 39. pantā. Nepastāvot šādam pienākumam, diploma, kas parasti
         tiek pieprasīts uzņemošās dalībvalsts pilsoņiem, neesamība varētu radīt izšķirošu šķērsli iespējai strādāt kādā no jurista
         profesijām šajā dalībvalstī (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Morgenbesser, 64.–67. punkts).

      54      Līdz ar to nevar piekrist K. Peslas argumentācijai, ka EKL 39. pants zaudētu savu nozīmi, ja uzņemošā dalībvalsts varētu pieprasīt
         kandidātam tādu pašu zināšanu līmeni par tās tiesībām kā tas, ko apliecina profesionālā kvalifikācija, kura šajā valstī prasīta,
         lai varētu strādāt minētajās profesijās.

      55      Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka kopš sagatavošanas prakses sākuma no tiesību zinātņu praktikanta tiek sagaidīts,
         ka viņš palīdz savam prakses vadītājam un savu praktisko darbību veic viņa uzraudzībā. Šajā nolūkā varētu uzskatīt par būtisku
         to, ka šim praktikantam pat pirms savu spēju īstenošanas tiesību jomā šādas praktiskās darbības ietvaros ir tāds pats zināšanu
         līmenis par Vācijas tiesību sistēmu kā tas, ko apliecina pirmais valsts eksāmens obligātajos priekšmetos. Katrā ziņā, ņemot
         vērā it īpaši izglītības procesa progresīvo raksturu, šķiet ļoti grūti paredzētajā termiņā iegūt zināšanas, kas vajadzīgas,
         lai, saprātīgi cerot uz veiksmīgu iznākumu, nokārtotu otro valsts eksāmenu tiesību zinātnēs.

      56      Tomēr, kaut arī EKL 39. pants pats par sevi nenosaka, ka ir jāpazemina zināšanu līmenis par uzņemošās dalībvalsts tiesībām,
         kas vajadzīgs tādās situācijās, kāda tiek aplūkota pamata prāvā, ir jāatgādina, ka šo pantu nevar interpretēt tā, ka tas liedz
         dalībvalstīm iespēju prasības par kvalifikāciju padarīt mazāk stingras.

      57      No tā izriet, ka tad, ja dalībvalsts iestādes izskata citas dalībvalsts pilsoņa lūgumu ļaut viņam piedalīties praktiskajās
         mācībās, lai pēc tam strādātu reglamentētā jurista profesijā, piemēram, sagatavojošo praksi, EKL 39. pants pats par sevi nenosaka,
         ka šīs iestādes Kopienu tiesībās paredzētajā līdzvērtīguma pārbaudē pieprasa kandidātam tikai tādu zināšanu līmeni tiesību
         zinātnēs, kas ir zemāks par tām, kuras apliecina kvalifikācija, kura šajā dalībvalstī pieprasīta, lai varētu piedalīties šādās
         praktiskās mācībās, taču minētais pants nerada šķērsli šādas kvalifikācijas elastīgai interpretācijai.

      58      Tomēr svarīgi ir tas, lai praksē daļējas atzīšanas iespēja, kas ir minēta īpaši šī sprieduma 52. punktā, nebūtu tikai fikcija.

      59      Līdz ar to, ja, salīdzinot attiecīgo kandidātu kvalifikācijas un pieprasītās zināšanas, atklājas tikai daļēja atbilstība,
         uzņemošajai dalībvalstij ne vienmēr ir tiesības visās šajās situācijās pieprasīt, lai tiktu nokārtoti tāda paša mēroga spēju
         pārbaudījumi neatkarīgi no plašākām vai ne tik plašām daļēji konstatētajām zināšanām. Tas, ka nav attiecīgi nošķirti priekšmeti,
         kas tiek aplūkoti šī sprieduma 37. punktā paredzētajā salīdzinošajā pārbaudē, varētu izraisīt to, ka praksē patiesībā tiktu
         izslēgta daļēja iegūto kvalifikāciju atzīšana, kā rezultātā ieinteresētajām personām būtu jāpierāda, ka tās ir ieguvušas ne
         tikai trūkstošās zināšanas, bet arī tādas zināšanas, ko atbilstoši prasībām var atzīt minētajā salīdzinošajā pārbaudē.

      60      Tomēr ir jāprecizē, ka, tā kā veiksmīgi nokārtoti valsts eksāmeni tiesību zinātnēs, piemēram, pirmais valsts eksāmens, ir
         pierādījums par iegūtām plašām un padziļinātām zināšanām konkrētās tiesību jomās, prasība par nošķiršanu, kas izriet no iepriekšējā
         punkta, nedrīkst radīt situāciju, ka pietiek ar vienkāršām ierobežotām zināšanām par atsevišķiem šo tiesību jomu aspektiem,
         lai ieinteresētajai personai būtu pamats lūgt daļēji atzīt viņas kvalifikācijas.

      61      Pamata prāvā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai ar DRiG 112.a pantu ieviestais režīms, ko piemērojušas kompetentās valsts iestādes, personām, kam ir pietiekami plašas un padziļinātas
         zināšanas svarīgā tādu priekšmetu apakšgrupā, kas visi kopā tiek aplūkoti minētā panta 1. un 2. punktā paredzētajā salīdzinošajā
         pārbaudē, piedāvā iespēju tikt atbrīvotām no pienākuma nokārtot visus šī paša panta 3. punktā paredzētos pārbaudījumus.

      62      Šajā aspektā ir jānorāda, ka, atbildot uz jautājumu, ko Tiesa uzdeva tiesas sēdē, Vācijas valdība norādīja, ka gadījumā, ja
         kandidāts ir ieguvis, piemēram, zināšanas par Vācijas civiltiesībām, kuras atbilst līmenim, kas prasīts DRiG 112.a panta 1. un 2. punktā paredzētajā salīdzinošajā pārbaudē, nespējot tomēr pierādīt tāda paša līmeņa zināšanas par Vācijas
         civilprocesa kodeksu, minētā panta 3. punktā paredzētie spēju pārbaudījumi varētu attiekties tikai uz Vācijas civilprocesuālajām
         tiesībām.

      63      Turklāt ir jānorāda, ka DRiG 112.a panta 1. punktā paredzētā zināšanu un spēju pārbaude faktiski praksē šķiet mazāk stingra nekā pirmais valsts eksāmens.
         No lietas materiāliem izriet, ka pretēji personai, kas studējusi un diplomu tiesību zinātnēs ieguvusi Vācijā, citas dalībvalsts
         izcelsmes kandidātam nav jākārto ne pārbaudījumi specializētajos priekšmetos, ne mutiskie pārbaudījumi.

      64      Šajos apstākļos pirmajā mirklī nešķiet, ka atbilstoši režīmam, kas ieviests ar DRiG 112.a pantu, iespēja daļēji atzīt iegūtās zināšanas, kas minēta šī sprieduma 52. punktā, būtu tikai fikcija, kuras esamība
         tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, kas ir vienīgā, kuras kompetencē ir lemt par valsts tiesību interpretāciju.

      65      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz trešo jautājumu ir jāatbild tā, ka EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka tad, ja
         kompetentās dalībvalsts iestādes izskata citas dalībvalsts pilsoņa lūgumu ļaut viņam piedalīties praktiskajās mācībās, lai
         pēc tam strādātu reglamentētā jurista profesijā, piemēram, sagatavošanas praksi, šis pants pats par sevi nenosaka, ka šīs
         iestādes Kopienu tiesībās paredzētajā līdzvērtīguma pārbaudē pieprasa kandidātam tikai tādu zināšanu līmeni tiesību zinātnēs,
         kas zemāks par tām, kuras apliecina kvalifikācija, kas šajā dalībvalstī pieprasīta, lai varētu piedalīties šādās praktiskās
         mācībās. Tomēr ir jāprecizē, ka, pirmkārt, minētais pants neliedz arī pazemināt prasītās kvalifikācijas un ka, otrkārt, svarīgi
         ir tas, lai praksē iespēja daļēji atzīt zināšanas, ko apliecina kvalifikācijas, kuras ieinteresētā persona ir pamatojusi,
         nebūtu tikai fikcija, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      66      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka zināšanas, kas jāuzskata par atskaites punktu, lai varētu novērtēt izglītības
            līdzvērtīgumu pēc lūguma, nenokārtojot šim nolūkam paredzētos pārbaudījumus, tieši ļaut veikt jurista profesijām paredzētu
            sagatavošanas praksi, ir tās, ko apliecina kvalifikācija, kāda ir prasīta dalībvalstī, kurā kandidāts lūdz ļaut viņam veikt
            šādu praksi;
      2)      EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka tad, ja kompetentās dalībvalsts iestādes izskata citas dalībvalsts pilsoņa lūgumu
            ļaut viņam piedalīties praktiskās mācībās, lai pēc tam strādātu reglamentētā jurista profesijā, piemēram, jurista profesijām
            paredzētu sagatavošanas praksi Vācijā, šis pants pats par sevi nenosaka, ka šīs iestādes Kopienu tiesībās paredzētajā līdzvērtīguma
            pārbaudē pieprasa kandidātam tikai tādu zināšanu līmeni tiesību zinātnēs, kas zemāks par tām, kuras apliecina kvalifikācija,
            kas šajā dalībvalstī pieprasīta, lai varētu piedalīties šādās praktiskajās mācībās. Tomēr ir jāprecizē, ka, pirmkārt, minētais
            pants neliedz arī pazemināt prasītās kvalifikācijas un ka, otrkārt, svarīgi ir tas, lai praksē iespēja daļēji atzīt zināšanas,
            ko apliecina kvalifikācijas, kuras ieinteresētā persona ir pamatojusi, nebūtu tikai fikcija, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 15. februārī. # Buralux SA, Satrod SA un Ourry SA pret Eiropas Savienības Padomi. # Apelācija. # Lieta C-209/94 P


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2008. gada 26.novembrī.#Agraz, SA un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Ārpuslīgumiskā atbildība - Lauksaimniecība - Augļu un dārzeņu pārstrādes produktu tirgus kopīgā organizācija - Ražošanas atbalsts produktiem, kas pārstrādāti no tomātiem - Summas aprēķina metode - 2000./2001. tirdzniecības gads - Zaudējumu novērtējums.#Lieta T-285/03.

text:
      Pirmās instances tiesas (astotā palāta) 2008. gada 26. novembra spriedums – Agraz u.c./Komisija
      (lieta T‑285/03)
      Ārpuslīgumiskā atbildība – Lauksaimniecība – Augļu un dārzeņu pārstrādes produktu tirgus kopīgā organizācija – Ražošanas atbalsts produktiem, kas pārstrādāti no tomātiem – Summas aprēķina metode – 2000./2001. tirdzniecības gads – Zaudējumu novērtējums
      1.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Reāls un droši zināms kaitējums – Pierādīšanas pienākums (EKL 288. pants) (sal. ar
            49. punktu)
      2.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Zaudējumi – Atlīdzība – Naudas vērtības krišanās ņemšana vērā – Kompensācijas procenti – Aprēķināšanas
            noteikumi (EKL 288. pants) (sal. ar 50. un 51. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atlīdzināt zaudējumus, kas prasītājām esot nodarīti Komisijas 2000. gada 12. jūlija Regulā (EK) Nr. 1519/2000, ar
                  ko nosaka minimālo cenu un atbalsta apmēru produktiem, kas pārstrādāti no tomātiem, 2000./2001. tirdzniecības gadam (OV L 174,
                  29. lpp.), paredzētā ražošanas atbalsta summas aprēķināšanai pieņemtās metodes dēļ

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	Komisija pārskaita Agraz, SA un pārējām 86 sabiedrībām, kuru nosaukumi minēti sprieduma I un II pielikumā, atlīdzību, kas
                     vienāda ar 15,54 % no ražošanas atbalsta summas, kuru tās ir saņēmušas par 2000./2001. tirdzniecības gadu, kā noteikts Regulas
                     Nr. 1519/2000 II pielikumā;

                  2)

                  	šai zaudējumu atlīdzībai tiek pieskaitīti kompensācijas procenti, skaitot no atbalsta faktiskās izmaksas katrai prasītājai
                     līdz šī sprieduma pasludināšanai, pēc ECB galvenajiem refinansēšanas darījumiem noteiktās likmes, kurai pieskaitīti divi punkti,
                     prasītājām, kuru nosaukumi minēti I pielikumā, un saskaņā ar Eurostat konstatēto gada inflācijas likmi attiecīgajā periodā
                     valstī, kur tās reģistrētas, prasītājām, kuru nosaukumi minēti II pielikumā;

                  3)

                  	šādi novērtētai zaudējumu atlīdzībai pieskaitāmi nokavējuma procenti, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas līdz pilnīgai
                     samaksai, pēc ECB galvenajiem refinansēšanas darījumiem noteiktās likmes, kurai pieskaitīti divi punkti;

                  4)

                  	Agraz un pārējās 86 sabiedrības, kuru nosaukumi minēti I un II pielikumā, sedz divas piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem
                     Pirmās instances tiesā un Tiesā;

                  5)

                  	Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina trīs piektdaļas no Agraz un pārējo 86 sabiedrību, kuru nosaukumi
                     minēti I un II pielikumā, tiesāšanās izdevumiem Pirmās instances tiesā un Tiesā.


Tiesas spriedums 1976. gada 18. februārī. # Carstens Keramik GmbH un August Hoff pret Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Apvienotās lietas 98 un 99-75.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums, 2015. gada 30. jūnijs.#Olivier Petsch pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Līgumdarbinieks – Mazbērnu novietņu un bērnudārzu personāls – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības reforma, kas stājās spēkā 2014. gada 1. janvārī – Regula Nr. 1023/2013 – Darba laika palielināšana – Ikmēneša piemaksa – Reglamenta 50. pants – Tiesību normu hierarhija – Civildienesta noteikumu 110. panta 1. punkta vispārīgie īstenošanas noteikumi – Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības pielikuma 2. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 27. un 28. pants.#Lieta F-124/14.


Tiesas spriedums (devītā palāta) 2015. gada 23. aprīlī. # Eiropas Komisija pret Grieķijas Republiku. # Lieta C-149/14.