title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 14.septembrī.#Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny pret Finanzamt Landshut.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija.#Sestā PVN direktīva - 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts - Nekustamā īpašuma, kas ir nodots uzņēmumam, izmantošana nodokļa maksātāja personīgām vajadzībām - Šīs izmantošanas pielīdzināšana pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību - Nodokļa bāzes noteikšana - Pilnu šo pakalpojumu sniegšanas izmaksu nodokļa maksātājam jēdziens.#Lieta C-72/05.

text:
      Lieta C‑72/05
      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      pret
      Finanzamt Landshut
      (Finanzgericht München lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts – Nekustamā īpašuma, kas ir nodots uzņēmumam, izmantošana nodokļa maksātāja personīgām vajadzībām – Šīs izmantošanas pielīdzināšana pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību – Nodokļa bāzes noteikšana – Šo pakalpojumu sniegšanas pilnu izmaksu nodokļa maksātājam jēdziens
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            bāze
      (Padomes Direktīvas 77/388 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts)
      11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 95/7, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to, lai nekustamā
         īpašuma, ko nodokļa maksātājs ir pilnībā iekļāvis sava uzņēmuma aktīvos, daļas izmantošanai personīgām vajadzībām piemērojamā
         pievienotās vērtības nodokļa bāze tiek noteikta nekustamā īpašuma iegādes vai celtniecības izmaksu daļas apmērā, kura ir noteikta
         atkarībā no pievienotās vērtības nodokļa atskaitījumu koriģēšanas perioda ilguma, kurš ir noteikts atbilstoši minētās direktīvas
         20. pantam. Ja zemes, uz kuras ir uzcelts nekustamais īpašums, iegādes izmaksas tikušas apliktas ar šo nodokli un nodokļa
         maksātājs ir saņēmis tā atskaitījumus, šīs izmaksas ir iekļaujamas minētā nodokļa bāzē.

      (sal. ar 53. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 14. septembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts – Nekustamā īpašuma, kas ir nodots uzņēmumam, izmantošana nodokļa maksātāja personīgām vajadzībām – Šīs izmantošanas pielīdzināšana pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību – Nodokļa bāzes noteikšana – Šo pakalpojumu sniegšanas pilnu izmaksu nodokļa maksātājam jēdziens
      Lieta C‑72/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht München (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 1. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 15. februārī, tiesvedībā

      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      pret
      Finanzamt Landshut.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 30. martā,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –        Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny vārdā – J. Volnijs [J. Wollny] un H. Volnijs [H. Wollny],

      –        Finanzamt Landshut vārdā – D. Baumanis [D. Baumann], Regierungsdirektor,

      –        Vācijas valdības vārdā – U. Forsthofs [U. Forsthoff], pārstāvis,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Hils [R. Hill], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 15. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktu Padomes 1977. gada
         17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja
         pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa
         Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvā par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) bāzes noteikšanu attiecībā uz nekustamā
         īpašuma, kas ir pilnībā iekļauts nodokļa maksātāja uzņēmuma aktīvos, izmantošanu šī nodokļa maksātāja personīgām vajadzībām.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam PVN jāmaksā “par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

      4        Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā pakalpojumu sniegšanai par samaksu ir pielīdzināts “gadījum[s],
         kad nodokļa maksātājs savām vai tā personāla privātajām [personīgām] vajadzībām lieto preces, kas veido uzņēmējdarbības aktīvu
         daļu, vai, plašākā nozīmē, citiem mērķiem nekā savai uzņēmējdarbībai, ja [PVN] šīm precēm ir pilnīgi vai daļēji atskaitāms”.

      5        Atbilstoši Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktam summa, kurai uzliek nodokli [nodokļa bāze], “piegādēm,
         kas minētas 6. panta 2. punktā, [ir] pilnas pakalpojumu sniegšanas izmaksas nodokļa maksātājam”.

      6        Sestās direktīvas 17. panta 2. punkts paredz:

      “Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      [PVN], kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās
         vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

      [..].”
      7        Sestās direktīvas 20. pants paredz:

      “Sākotnējo atskaitījumu koriģē saskaņā ar procedūru, kādu nosaka dalībvalstis, jo īpaši:
      a)      ja šis atskaitījums bijis lielāks vai mazāks par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības;
      b)      ja pēc atmaksāšanas mainās faktori, kas izmantoti, lai noteiktu atskaitāmo summu, it īpaši ja ir anulēti pirkumi vai saņemti
         cenu samazinājumi [..].

      2.      Ražošanas līdzekļiem koriģēšana ilgst piecus gadus, ieskaitot gadu, kurā tie ir iegādāti vai ražoti. Koriģēšanu katru gadu
         veic tikai par vienu piektdaļu no tiem uzliktā nodokļa. Koriģēšanu veic, balstoties uz svārstībām atskaitīšanas tiesībās nākamajos
         gados attiecībā pret atskaitīšanas tiesībām tajā gadā, kurā tie ir iegādāti vai ražoti.

      Atkāpjoties no iepriekšējās daļas, dalībvalstis var veikt koriģēšanu pilnus piecus gadus, sākot no brīža, kad šos ražošanas
         līdzekļus pirmoreiz lieto.

      Nekustamam īpašumam, kas iegādāts kā ražošanas līdzeklis, koriģēšanas laiku var pagarināt līdz pat 20 gadiem.
      3.      Ja ražošanas līdzekļus piegādā koriģēšanas laikā, uzskata, ka nodokļa maksātājs tos vēl joprojām lieto tā uzņēmējdarbībai
         līdz koriģēšanas laika beigām. Ja šādu ražošanas līdzekļu piegādei ir uzlikts nodoklis, pieņem, ka šīm uzņēmējdarbības darbībām
         pilnībā uzliek nodokli; ja piegāde ir atbrīvota no nodokļiem, pieņem, ka šīs darbības ir pilnībā atbrīvotas. Koriģēšanu veic
         tikai vienreiz visā vēl atlikušajā koriģēšanas laikā.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      8        Saskaņā ar Apgrozījuma nodokļa likuma (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 1993 I, 565. lpp.; turpmāk tekstā – “UStG”) 3. panta 9.a punkta 1) apakšpunktu pakalpojumu sniegšanai par samaksu ir pielīdzināta preces, kas veido uzņēmējdarbības
         aktīvu daļu, nodokļa maksātāja veiktā izmantošana citiem mērķiem nekā uzņēmējdarbībai, ja priekšnodoklis šīm precēm ir pilnīgi
         vai daļēji atskaitāms.

      9        Minētajā 3. panta 9.a punkta 1) apakšpunktā norādīto pakalpojumu nodokļa bāze ir noteikta UStG 10. pantā. Redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. jūnijam, minētais 10. pants noteica, ka šo pakalpojumu nodokļu bāzi
         veido “šiem darījumiem veiktās izmaksas, ja priekšnodoklis šiem darījumiem ir pilnīgi vai daļēji atskaitāms”.

      10      Redakcijā, kas stājās spēkā 2004. gada 1. jūlijā, UStG 10. panta 4. punkta 2) apakšpunktā paredzēts:

      “Nodokļa bāzi veido [..] šo darījumu izpildei veikto izdevumu summa, ja priekšnodoklis šiem darījumiem ir pilnīgi vai daļēji
         atskaitāms. Šie izdevumi ietver arī ražošanas līdzekļu, ja tie veido uzņēmējdarbības aktīvu daļu un tiek izmantoti šo citu
         pakalpojumu sniegšanai, iegādes un ražošanas izmaksas. Iegādes un ražošanas izmaksas vismaz EUR 500 apmērā par periodu, kas
         atbilst ražošanas līdzekļiem piemērojamam koriģēšanas periodam, kurš ir noteikts 15.a pantā, ir dalāmas vienādās daļās.”

      11      UStG 15.a pants attiecas uz atskaitījumu koriģēšanu. Tā 1. punkts nosaka:

      “Ja faktori, kas izmantoti, lai noteiktu sākotnēji atskaitāmo summu, piecu gadu laikā no pirmās ražošanas līdzekļu izmantošanas
         mainās – attiecībā uz katru šīm izmaiņām atbilstošo kalendāro gadu jāparedz kompensācija, koriģējot iegādes un ražošanas izmaksām
         piemērojamos nodokļu atskaitījumus. Nekustamajiem īpašumiem, ieskaitot to būtiskās sastāvdaļas, korekcijām, kurām ir piemērojamas
         ar nekustamajiem īpašumiem saistītās civiltiesību normas, un uz svešas zemes uzceltām ēkām piecu gadu termiņa vietā piemēro
         desmit gadu termiņu.”

      12      Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz) 7. panta 4. punkta 2) apakšpunkta a) daļa attiecībā uz ēkām, kas tiek izmantotas kā dzīvojamās telpas un kas uzceltas pēc
         1925. gada 1. janvāra, noteic, ka “norakstīšanas likme, kas ir piemērojama ēkām līdz to pilnīgai norakstīšanai, ir: [..] 2 %
         gadā”.

       Pamata prāvas rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
      13      2003. gada laikā Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny – mājsaimniecība, kurā ietilpst Volnijs un Volnija (turpmāk tekstā – “mājsaimniecība”), uzcēla nekustamo īpašumu, kas pilnībā
         iekļauts to uzņēmuma aktīvos. Šis nekustamais īpašums ietver abu minētās mājsaimniecības dalībnieku privāto dzīvokli, kā arī
         nodokļu konsultāciju biroju, kas ir iznomāts vienam no minētajiem dalībniekiem. Iznomātā daļa atbilst nekustamā īpašuma 20,33 %.
         Šī noma ir apliekama ar PVN.

      14      Iepriekšējās PVN deklarācijās par 2003. gada decembri un par 2004. gada janvāri, februāri un martu mājsaimniecība norādīja
         visu PVN, kas tai bija jāmaksā par nekustamā īpašuma celtniecības izdevumiem. Pamatojoties uz nekustamā īpašuma norakstīšanas
         likmi, kas noteikta EStG 7. panta 4. punkta 2) apakšpunkta a) daļā, tā uzskatīja, ka nekustamā īpašuma 79,67 %, ko izmanto personīgām vajadzībām,
         nodokļa bāze atbilst ikmēneša summai 1/12 daļas apmērā no 2 % personīgām vajadzībām izmantotās daļas celtniecības izmaksām.

      15      Pamatojoties uz Bundesministerium für Finanzen (Vācijas Finanšu ministrija) 2004. gada 13. aprīļa vēstuli (BStBl. I 2004, 468. lpp.), Finanzamt Landshut [Landshūtas Finanšu pārvalde] savukārt uzskatīja, ka minētā nodokļa bāze nosakāma, atsaucoties uz UStG 15.a pantā paredzēto PVN atskaitījumu koriģēšanas periodu, kas ir desmit gadi. Tādējādi tā mājsaimniecības aprēķinu koriģēja
         un ikmēneša PVN bāzi par nekustamā īpašuma daļas personīgo izmantošanu noteica 1/12 apmērā no 10 % šīs daļas celtniecības
         izmaksu.

      16      Pēc tam, kad Finanzamt Landshut bija noraidījusi mājsaimniecības sūdzības par iepriekšējiem paziņojumiem par nodokļa samaksu, kuras tika sagatavotas atbilstoši
         iepriekšējā punktā norādītajam aprēķinam, mājsaimniecība iesniedza prasību Finanzgericht München [Minhenes Finanšu tiesa].

      17      Šī tiesa uzskatīja, ka tās izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no nodokļa bāzes, kas ir piemērojama nekustamā īpašuma,
         kurš pilnībā veido mājsaimniecības uzņēmuma aktīvu daļu, personīgai izmantošanai, noteikšanas. Tā kā Sestās direktīvas 11. panta
         A daļas 1. punkta c) apakšpunkts “pilnu izmaksu” jēdzienu nedefinē, šim jēdzienam piešķirtā nozīme nav skaidra.

      18      Šajā sakarā tā atzīmēja, ka Tiesas 1996. gada 26. septembra spriedums lietā C‑230/94 Enkler (Recueil, I‑4517. lpp.) un 2003. gada 8. maija spriedums lietā C‑269/00 Seeling (Recueil, I‑4101. lpp., 54. punkts) ietver apstākļus, ar ko var pamatot gan prasītājas uzskatu, no vienas puses, gan arī Vācijas nodokļu
         administrācijas uzskatu, no otras puses.

      19      Šajos apstākļos Finanzgericht München nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Kā interpretēt [Sestās direktīvas] 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktā norādīto “pilnu izmaksu” jēdzienu? Vai pilnas
         izmaksas personīgām vajadzībām izmantojamam dzīvoklim, kas atrodas nekustamajā īpašumā, kurš veido uzņēmuma aktīvu daļu, (blakus
         kārtējiem izdevumiem) ietver arī ikgadējo ēku nolietošanas norakstīšanu, kas tiek veikta atbilstoši attiecīgajam valsts regulējumam,
         un/vai saistībā ar atskaitījumu koriģēšanas valsts periodu aprēķināto ikgadējo iegādes un celtniecības izmaksu daļu, kas dod
         tiesības uz atskaitījumu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      20      Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši ar Sesto direktīvu izveidotās sistēmas loģikai nodokļi, kas samaksāti par precēm un
         pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto ar nodokļiem apliekamos darījumos, var tikt atskaitīti. Iepriekš samaksātu nodokļu
         atskaitījumi ir saistīti ar vēlāk iekasējamiem nodokļiem. Ja preces vai pakalpojumi tiek izmantoti darījumiem, kas vēlāk tiek
         aplikti ar nodokli, to iepriekš samaksātā nodokļa atskaitījumi ir nepieciešami, lai novērstu dubultu aplikšanu ar nodokli.
         Savukārt, ja nodokļa maksātāja iegūtās preces vai pakalpojumi tiek izmantoti tādu darījumu vajadzībām, kas ir atbrīvoti no
         nodokļa un kam netiek piemērots PVN, vēlāks nodoklis netiek iekasēts un iepriekš samaksātais nodoklis netiek atskaitīts (skat.
         2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑184/04 Uudenkaupungin kaupunki, Krājums, I‑3039. lpp., 24. punkts).

      21      Gadījumā, kad ražošanas līdzekli lieto gan profesionālām, gan personīgām vajadzībām, ieinteresētā persona saistībā ar PVN
         var izvēlēties, vai pilnībā iekļaut šo mantu sava uzņēmuma kapitālā, vai arī to pilnībā saglabāt savā personīgajā īpašumā,
         tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos tiktāl, ciktāl to faktiski lieto profesionālos
         nolūkos (2005. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑434/03 Charles  un Charles-Tijmens,Krājums, I‑7037. lpp., 23. punkts).

      22      Ja nodokļa maksātājs izvēlas uzskatīt ražošanas līdzekli, ko vienlaicīgi lieto profesionālām un personīgām vajadzībām, par
         uzņēmuma īpašumu, par šo ražošanas līdzekļa pirkumu vai ražošanu kā priekšnodoklis maksājamais PVN principā ir nekavējoties
         un pilnībā atskaitāms (iepriekš minētais spriedums lietā Seeling, 41. punkts, kā arī spriedums lietā Charles un Charles-Tijmens, 24. punkts).

      23      Tomēr no Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta izriet, ka tad, ja prece, kas veido uzņēmējdarbības
         aktīvu daļu, dod tiesības pilnībā vai daļēji atskaitīt kā priekšnodokli samaksāto PVN, tās izmantošana nodokļa maksātāja vai
         personāla personīgām vajadzībām vai ar uzņēmumu nesaistītos nolūkos ir pielīdzināma pakalpojumu sniegšanai pret atlīdzību.
         Šo izmantošanu, kas tādējādi veido ar nodokli apliekamu darījumu šīs pašas direktīvas 17. panta 2. punkta izpratnē, saskaņā
         ar tās 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunktu apliek ar nodokli, ņemot par bāzi izdevumu summu, kas izlietota pakalpojuma
         sniegšanai (iepriekš minētais spriedums lietā Charles un Charles-Tijmens, 25. punkts).

      24      Tādējādi nodokļa maksātājs, kas izvēlas nodot visu ēku savam uzņēmumam un izmanto šīs ēkas daļu personīgām vajadzībām, ir,
         no vienas puses, tiesīgs atskaitīt PVN, kas kā priekšnodoklis ir samaksāts par visām šīs ēkas celtniecības izmaksām, un, no
         otras puses, tam ir atbilstošs pienākums maksāt PVN par izdevumu, kas ir veikti šīs izmantošanas izpildei, summu (iepriekš
         minētais spriedums lietā Seeling, 43. punkts).

      25      Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa šajā kontekstā vēlas uzzināt, kā interpretēt “pilnu pakalpojumu sniegšanas izmaksu” jēdzienu
         Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Minētā tiesa būtībā jautā, vai šī summa ir nosakāma,
         atsaucoties uz valsts noteikumiem, kas ir piemērojami nekustamā īpašuma nolietošanas norakstīšanai, vai arī atkarībā no PVN
         atskaitījumu koriģēšanas perioda ilguma, kas valsts tiesībās ir noteikts atbilstoši Sestās direktīvas 20. pantam.

      26      Attiecīgais jēdziens ietverts Kopienu tiesību normā, kas tās izpratnes un piemērošanas jomas noteikšanai nenorāda uz dalībvalstu
         tiesībām. No tā izriet, ka šī jēdziena interpretācija principā nav atstāta katras dalībvalsts ziņā (šajā sakarā skat. 1977. gada
         1. februāra spriedumu lietā 51/76 Verbond van Nederlandse Ondernemingen, Recueil, 113. lpp., 10. un 11. punkts).

      27      Vispārīgā veidā šis jēdziens atbilst izdevumiem, kas ir saistīti ar pašu preci (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Enkler, 36. punkts). Tas ietver tādus izdevumus kā minētās preces iegādes vai ražošanas izmaksas, kas ir bijušas pamats PVN atskaitījumiem
         un bez kurām attiecīgā personīgā izmantošana nevarētu notikt.

      28      Tomēr, tā kā Sestā direktīva neietver norādes, kādas ir vajadzīgas vienotai un precīzai attiecīgo izdevumu summas aprēķināšanas
         noteikumu definīcijai, ir jāpieļauj, ka, ja vien dalībvalstis nepārprot attiecīgā noteikuma mērķi un vietu Sestās direktīvas
         sistēmā, attiecībā uz šiem noteikumiem tām ir noteikta diskrecionārā vara (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 16. un 17. punkts).

      29      Tādējādi šajā lietā jāpārbauda, vai minēto izdevumu summas noteikšanai valsts tiesībās paredzētā atsauce uz atskaitījumu koriģēšanas
         perioda ilgumu, kas ir noteikts atbilstoši Sestās direktīvas 20. pantam, ir saderīga ar minētās direktīvas 11. panta A daļas
         1. punkta c) apakšpunkta mērķi un tā vietu direktīvas sistēmā.

      30      Minētās normas mērķis ir noteikt preces, ko nodokļa maksātājs ir iekļāvis sava uzņēmuma aktīvos, personīgās izmantošanas vai,
         aplūkojot vispārīgāk, izmantošanas citiem mērķiem, nevis savai uzņēmējdarbībai nodokļa bāzi, it īpaši tādēļ, ka minētās direktīvas
         6. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts šādu izmantošanu pielīdzina pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību, kura attiecīgi
         ir apliekama ar PVN.

      31      Šīs pielīdzināšanas mērķis ir neļaut nodokļa maksātājam, kas drīkstēja atskaitīt preces, kura veido tā uzņēmuma aktīvu daļu,
         iegādes vai ražošanas izmaksām piemērojamo PVN, izvairīties no šī nodokļa samaksas gadījumā, ja šo preci vai tās daļu tas
         izmanto personīgām vajadzībām (skat. 1989. gada 27. jūnija spriedumu lietā 50/88 Kühne, Recueil, 1925. lpp., 8. punkts).

      32      Kā norāda Vācijas valdība un tiesas sēdē – Apvienotās Karalistes valdība, runa ir par mehānismu, lai, no vienas puses, nodrošinātu
         vienlīdzīgu attieksmi starp nodokļa maksātāju un gala patērētāju, liedzot nodokļa maksātājam gūt nepamatotas priekšrocības
         attiecībā pret gala patērētāju, kas iegādājas preci, maksājot PVN (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Enkler, 33. un 35. punkts, kā arī 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑412/03 Hotel Scandic Gåsabäck,Krājums, I‑743. lpp., 23. punkts).

      33      No otras puses, mērķis ir atbilstoši Sestās direktīvas ieviestās sistēmas loģikai (skat. šī sprieduma 20. punktu) nodrošināt
         atbilstību starp PVN priekšnodokļa atskaitījumiem un šo nodokli, kas tiek iekasēts vēlāk (šajā sakarā skat. ģenerāladvokāta
         Džeikobsa [Jacobs] secinājumus iepriekš minētajā lietā Charles un Charles-Tijmens, 60. punkts).

      34      Lai gan ar Sestās direktīvas 20. pantu ieviestās atskaitījumu koriģēšanas sistēmas piemērošanas joma pilnībā neatbilst minētās
         direktīvas 6. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta piemērošanas jomai, šī sistēma, tāpat kā pēdējais noteikums, ir
         piemērojama situācijām, kad prece, kuras izmantošana dod tiesības uz atskaitījumiem, vēlāk tiek izmantota tādā veidā, kas
         nedod tiesības uz atskaitījumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Uudenkaupungin kaupunki, 30. punkts). Kā savu secinājumu 98. punktā norāda ģenerāladvokāts, gan Sestās direktīvas 6. panta 2. punkts, gan arī 20. pants
         regulē situācijas, kurās preci vienlaicīgi izmanto gan profesionālām, gan arī personīgām vajadzībām.

      35      Turklāt koriģēšanas sistēmas mērķis ir analoģisks PVN piemērošanas ražošanas līdzekļu izmantošanai personīgām vajadzībām mērķim.
         No vienas puses, runa ir par to, lai, liekot nodokļa maksātājam samaksāt summas, kas atbilst atskaitījumiem, uz kuriem tam
         nav bijis tiesību, novērstu nodokļa maksātāja nepamatotu saimniecisku priekšrocību gūšanu, salīdzinot ar gala patērētāju (šajā
         sakarā skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑487/01 un C‑7/02 Gemeente Leusden un Holin Groep,Recueil, I‑5337. lpp., 90. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Uudenkaupungin kaupunki, 30. punkts).

      36      No otras puses, jābūt nodrošinātai atbilstībai starp priekšnodokļa atskaitījumiem un vēlāk maksājamo nodokli (skat. ģenerāladvokāta
         Džeikobsa secinājumus iepriekš minētajā lietā Charles un Charles-Tijmens, 60. punkts).

      37      Ņemot vērā kopējo mērķi, kā arī papildinošo lomu, kas 6. un 20. panta noteikumiem šajā sakarā ir paredzēta Sestās direktīvas
         sistēmā, dalībvalsts, paredzot atskaitījumu koriģēšanas noteikumu piemērošanu preces, kas veido uzņēmuma aktīvu daļu, personīgās
         izmantošanas nodokļa bāzes noteikšanai, nepārsniedz tai piešķirto diskrecionāro varu.

      38      Kā Vācijas valdība ir norādījusi tiesas sēdē un kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 95. punktā, šis risinājums turklāt
         palīdz samazināt naudas līdzekļu izmantošanas priekšrocību, ko PVN sadalītā piemērošana rada nodokļa maksātājam, kas uzņēmuma
         aktīvos ietilpstošu preci izmanto personīgām vajadzībām, salīdzinājumā ar gala patērētāju, kam, iegādājoties vai uzbūvējot
         šādu nekustamo īpašumu, ir jāsamaksā visa PVN summa.

      39      Turklāt, kā ir norādījusi Vācijas valdība un tiesas sēdē – Apvienotās Karalistes valdība, šis risinājums ļauj izvairīties
         no situācijām, kad gala izmantošana netiek aplikta ar nodokli, kuras rodas, ja no PVN atbrīvotu nekustamo īpašumu atsavina
         pēc atskaitījumu koriģēšanas perioda beigām. Pielīdzinot periodu, kurā PVN piemērojams attiecīgā nekustamā īpašuma personīgajai
         izmantošanai, minētā koriģēšanas perioda ilgumam, šis risinājums saistībā ar minēto izmantošanu nodrošina pilnas šī nodokļa
         summas, kas atbilst iepriekš veiktajiem atskaitījumiem, samaksu pirms iespējamas no PVN atbrīvota nekustamā īpašuma atkārtotas
         pārdošanas, kas notiek pēc šī perioda beigām.

      40      No iepriekš minētā izriet, ka attiecīgajā valsts likumdošanā izmantotais risinājums atbilst Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta
         mērķim.

      41      Lai gan ir taisnība, kā norāda mājsaimniecība, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Enkler 36. punktā Tiesa 6. panta 2. punkta un 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkta kontekstā ir norādījusi uz tādiem izdevumiem
         “kā preces vērtības samazināšanās norakstīšana”.

      42      Tomēr, lai nepārkāptu dalībvalstīm šajā sakarā piešķirto diskrecionāro varu, šo norādi nevar interpretēt kā tādu, kas nozīmē,
         ka, lai noteiktu uzņēmuma aktīvos ietilpstoša nekustamā īpašuma izmantošanai personīgām vajadzībām PVN bāzi, dalībvalstīm
         nav citas izvēles kā piemērot valsts noteikumus par nekustamā īpašuma vērtības samazināšanās norakstīšanu, izslēdzot visas
         citas metodes, kas tāpat kā attiecīgajā valsts likumdošanā izmantotā metode tomēr ir saderīgas ar Sestās direktīvas 6. panta
         2. punkta mērķi.

      43      Pretēji tam, ko norāda mājsaimniecība, ar iepriekš minēto spriedumu lietā Seeling nevar atspēkot iepriekš norādīto analīzi.

      44      Lietā, kas bija pamatā šim spriedumam un kas arī ietvēra nekustamā īpašuma, kas veido nodokļa maksātāja uzņēmuma aktīvu daļu,
         jauktas izmantošanas gadījumu, Vācijas valdība atbalstīja viedokli par šī nekustamā īpašuma izmantošanas pielīdzināšanu nekustamā
         īpašuma nomai, kas atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktam ir atbrīvota no PVN un tātad nedod tiesības
         uz priekšnodokļa atskaitījumiem. Sava uzskata pamatojumam tā it īpaši norādīja, ka atšķirībā no risinājuma atļaut šī nodokļa,
         kas ir piemērojams visām nekustamā īpašuma celtniecības izmaksām, atskaitījumus un nodokli nekustamā īpašuma personīgajai
         izmantošanai piemērot sadalītā veidā, valdības atbalstītais risinājums ļautu izvairīties no ar nodokli neapliekamiem gala
         izmantošanas gadījumiem, kas rodas tad, ja no PVN samaksas atbrīvots nekustamais īpašums tiek atkārtoti pārdots pēc Sestās
         direktīvas 20. pantā paredzētā koriģēšanas perioda beigām.

      45      Tiesa tomēr uzskatīja, ka šāda personīgā izmantošana nav uzskatāma par nomu Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunkta
         nozīmē (iepriekš minētais spriedums lietā Seeling, 49.–52. punkts).

      46      Šajā kontekstā Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Seeling 54. punktā apstiprināja, ka, lai gan tas, ka nodokļa maksātājam ir atļauts pilnībā nodot ēku savam uzņēmumam un attiecīgi
         atskaitīt PVN priekšnodokli par visiem celtniecības izdevumiem, var izraisīt gala izmantošanas neaplikšanu ar nodokli, jo
         Sestās direktīvas 20. panta 2. punktā paredzētajā koriģēšanas periodā priekšnodokļa atskaitījumi, kas ir veikti ēkas celtniecības
         laikā, var tikt koriģēti tikai daļēji, tas ir Kopienu likumdevēja apzinātās izvēles rezultāts un tas neuzliek pienākumu interpretēt
         šīs direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktu paplašināti.

      47      Tādējādi Tiesa konstatēja, ka, pieņemot, ka uzņēmuma aktīvos ietilpstoša nekustamā īpašuma izmantošanai personīgām vajadzībām
         piemērojamo PVN iespējams sadalīt ilgākā laikā nekā Sestās direktīvas 20. pantā paredzētais koriģēšanas periods, ar šādu periodu
         ir ierobežotas iespējas novērst ar nodokli neapliekama gala patēriņa gadījumus.

      48      Kā norāda Vācijas valdība un kā ģenerāladvokāts uzsver savu secinājumu 90. punktā, šo konstatējumu tomēr nevar uzskatīt par
         tādu, kas šādas personīgās izmantošanas nodokļa bāzes noteikšanai dalībvalstīm liedz tiesības izmantot metodi, kas tāpat kā
         nodokļa piemērošanas attiecināšanas uz periodu, kurš atbilst atskaitījumu koriģēšanas perioda ilgumam, metode tiktāl, ciktāl
         tas ir iespējams un, rūpējoties par vienlīdzību starp nodokļa maksātājiem un gala patērētājiem, ļauj izvairīties no ar nodokli
         neapliekamas gala izmantošanas situācijām, nodokļa maksātājam atsavinot no PVN atbrīvotu preci.

      49      Visbeidzot, lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi par jautājumu, kas tika minēts dažos rakstveida apsvērumos un
         tiesas sēdē, kā to norāda Eiropas Kopienu Komisija un Vācijas un Apvienotās Karalistes valdības, vēl ir jāprecizē, ka, pieņemot,
         ka zemes, uz kuras tika uzcelts nekustamais īpašums, kuru daļēji izmanto personīgām vajadzībām, iegādes izmaksas ir apliekamas
         ar PVN un ka nodokļa maksātājs, iekļaujot šo zemi sava uzņēmuma aktīvos, ir saņēmis šī nodokļa atskaitījumus, šīs izmaksas
         ir iekļaujamas PVN, ar kuru ir apliekama šī izmantošana personīgām vajadzībām, aprēķina bāzē.

      50      No vienas puses, pilnas pakalpojumu sniegšanas izmaksas nodokļa maksātājam Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkta
         izpratnē ir jāsaprot kā tādas, kas ietver visas šim nolūkam radušās izmaksas, ieskaitot tās, kas ir saistītas ar zemes iegādi,
         bez kurām attiecīgā izmantošana personīgām vajadzībām nebūtu varējusi notikt.

      51      No otras puses, zemes iegādes izmaksu, kam varētu piemērot PVN atskaitījumus, izslēgšana no PVN pārtrauktu savstarpējo saistību
         starp priekšnodokli un turpmāko nodokļa piemērošanu.

      52      Šajā lietā valsts tiesai ir jāizvērtē, vai prasītājas veiktā zemes, uz kuras tika uzcelts attiecīgais nekustamais īpašums,
         iegāde tika aplikta ar PVN un vai tā ir saņēmusi šī nodokļa atskaitījumus.

      53      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta
         c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to, lai nekustamā īpašuma, ko nodokļa maksātājs ir pilnībā
         iekļāvis sava uzņēmuma aktīvos, daļas izmantošanai personīgām vajadzībām piemērojamā PVN bāze tiek noteikta nekustamā īpašuma
         iegādes vai celtniecības izmaksu daļas apmērā, kura ir noteikta atkarībā no PVN atskaitījumu koriģēšanas perioda ilguma, kurš
         ir noteikts atbilstoši minētās direktīvas 20. pantam. Ja zemes, uz kuras ir uzcelts nekustamais īpašums, iegādes izmaksas
         tikušas apliktas ar PVN un nodokļa maksātājs ir saņēmis tā atskaitījumus, šīs izmaksas ir iekļaujamas minētā nodokļa bāzē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      11. panta A daļas 1. punkta c) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
            dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas
            grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to, lai nekustamā
            īpašuma, ko nodokļa maksātājs ir pilnībā iekļāvis sava uzņēmuma aktīvos, daļas izmantošanai personīgām vajadzībām piemērojamā
            pievienotās vērtības nodokļa bāze tiek noteikta nekustamā īpašumā iegādes vai celtniecības izmaksu daļas apmērā, kura ir noteikta
            atkarībā no pievienotās vērtības nodokļa atskaitījumu koriģēšanas perioda ilguma, kurš ir noteikts atbilstoši minētās direktīvas
            20. pantam.
      Ja zemes, uz kuras ir uzcelts nekustamais īpašums, iegādes izmaksas tikušas apliktas ar pievienotās vērtības nodokli un nodokļa
            maksātājs ir saņēmis tā atskaitījumus, šīs izmaksas ir iekļaujamas minētā nodokļa bāze.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15.martā. # Spānijas Karaliste pret Eurojust. # Prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz EKL 230. pantu - Dalībvalsts celta prasība pret Eurojustsludinājumiem konkursiem uzpagaidu darbinieku vietām - Tiesas kompetences neesamība - Nepieņemamība. # Lieta C-160/03.

text:
      Lieta C‑160/03
      Spānijas Karaliste
      pret
      Eurojust
      Prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz EKL 230. pantu – Dalībvalsts celta prasība par Eurojust sludinājumiem par konkursiem uz pagaidu darbinieku vietām – Tiesas kompetences neesamība – Nepieņemamība
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2004. gada 16. decembrī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Process – Prasības juridiskais pamats – Prasītāja, nevis Kopienu tiesas izvēle – Pieņemamība, ko izvērtē attiecībā uz prasītāja
            izvēli
      2.     Prasība atcelt tiesību aktu – Akti, par kuriem var celt prasību – Dalībvalsts celta prasība par Eurojust sludinājumiem par
            konkursiem uz pagaidu darbinieku vietām – Izslēgšana – Tiesas kontroles prasība – Noteikumi
      (EKL 230. pants; LES 35., 41. pants un 46. panta b) apakšpunkts; Tiesas Statūtu 40. un 56. pants; Civildienesta noteikumu
            91. pants; Padomes Lēmuma 2002/187 30. pants)
      1.     Tiesas procesā tieši prasītājam ir pienākums izvēlēties savas prasības juridisko pamatu, nevis Kopienu tiesai pašai izvēlēties
         vispiemērotāko tiesisko pamatu. Līdz ar to, ja prasītājs pamato savu prasību ar tiesību normu, tomēr ļaujot Tiesai izvērtēt
         tā tiesiskā pamata izvēli, kurš tai šķiet vispiemērotākais minētās prasības izskatīšanai, tieši attiecībā uz šo normu ir jāizvērtē
         prasības pieņemamība.

      (sal. ar 35. punktu)
      2.     Eurojust  sludinājums konkursam uz pagaidu darbinieku vietām nevar būt par prasības atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz EKL 230. pantu,
         priekšmetu. Šāds sludinājums nav iekļauts to tiesību aktu sarakstā, kuru likumību Tiesa var kontrolēt saskaņā ar minēto pantu.
         Turklāt LES 41. pants neparedz, ka EKL 230. pants ir piemērojams Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas noteikumiem par policijas
         un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, jo Tiesas kompetence šajā jomā precizēta LES 35. pantā, uz ko atsaucas LES 46. panta
         b) apakšpunkts.

      Tomēr šāds konkursa sludinājums ir pakļauts tiesas kontrolei, jo, kā tas izriet no Lēmuma 2002/187, ar ko izveido Eurojust, lai pastiprinātu cīņu pret smagiem noziegumiem, 30. panta, Eurojust personāls ir pakļauts regulām un noteikumiem, kas piemērojami Eiropas Kopienu ierēdņiem un citiem darbiniekiem. Tādējādi
         galvenajām ieinteresētajām personām, proti, kandidātiem uz dažādiem amatiem, kas norādīti konkursa sludinājumā, ir iespēja
         vērsties Kopienu tiesā apstākļos, kas paredzēti Civildienesta noteikumu 91. pantā. Šādas prasības gadījumā dalībvalstīm ir
         tiesības iestāties lietā atbilstoši Tiesas Statūtu 40. pantam un vajadzības gadījumā, kā tas izriet no šo statūtu 56. panta
         otrās un trešās daļas, tās var iesniegt apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas spriedumu.

      (sal. ar 36.–38. un 40.–43. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 15. martā (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz EKL 230. pantu – Dalībvalsts celta prasība par Eurojust sludinājumiem par konkursiem uz pagaidu darbinieku vietām – Tiesas kompetences neesamība – Nepieņemamība
      Lieta C‑160/03
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2003. gada 8. aprīlī cēla
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv L. Fragvasa Gadeja [L. Fraguas Gadea], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Somijas Republika, ko pārstāv T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Eurojust, ko pārstāv H. Rivass de Andress [J. Rivas de Andrés], abogado, un D. O’Kīfs [D. O’Keeffe], solicitor,

      atbildētāja.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] (referents) un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], M. Ilešičs [M. Ilešič] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 6. oktobrī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 16. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Spānijas Karaliste lūdz atcelt septiņos Eurojust sludinājumos konkursiem uz pagaidu darbinieku vietām (turpmāk tekstā –“apstrīdētie konkursu sludinājumi”) punktu, kas attiecas
         uz dokumentiem, kuri angļu valodā jāiesniedz personām, kuru kandidatūras pieteikums ir citā valodā, kā arī dažus citus punktus
         katrā konkursa sludinājumā attiecībā uz kandidātu kvalifikāciju valodu zināšanu jomā.

       Atbilstošās tiesību normas
      2       Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļa, proti, LES 29.–42. pants, ietver noteikumus par policijas un tiesu iestāžu sadarbību
         krimināllietās.

      3       LES 31. pants apraksta kopīgās rīcības mērķus policijas un tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās.
      4       LES 34. panta 2. punkts paredz:
      “Padome nosaka pasākumus un veicina sadarbību, ievērojot attiecīgu formu un procedūras, kas izklāstītas šajā sadaļā, sekmējot
         Savienības mērķu sasniegšanu. Šajā sakarā Padome pēc kādas dalībvalsts vai Komisijas ierosinājuma vienprātīgi var

      [..]
      c)      pieņemt lēmumus jebkādos citos nolūkos, kas atbilst šīs sadaļas mērķiem, izņemot dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu. Šie
         lēmumi ir saistoši, un tiem nav tiešas iedarbības; Padome ar kvalificētu balsu vairākumu paredz pasākumus, kas vajadzīgi,
         lai īstenotu šos lēmumus Savienības līmenī;

      [..]”
      5       LES 35. pants attiecas uz Tiesas kompetenci attiecībā uz Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas noteikumiem. Šī panta 6. un
         7. punkts formulēts šādi:

      “6. Tiesas kompetencē ir pārbaudīt pamatlēmumu un lēmumu likumību, ja dalībvalsts vai Komisija ir griezusies Tiesā sakarā
         ar kompetences trūkumu, par būtisku procedūras noteikumu pārkāpumiem, par šā Līguma vai jebkuru ar tā piemērošanu saistīto
         tiesību normu pārkāpumiem vai arī par pilnvaru nepareizu izmantošanu. Šajā punktā paredzētā griešanās tiesā jāveic divos mēnešos
         pēc attiecīgā akta publicēšanas.

      7. Tiesas kompetencē ir izšķirt jebkuras domstarpības starp dalībvalstīm attiecībā uz tādu aktu interpretāciju vai piemērošanu,
         kas pieņemti saskaņā ar 34. panta 2. punktu, ja vien šādas domstarpības nevar izšķirt Padome sešos mēnešos pēc tam, kad kāds
         no locekļiem griezies Padomē. Tiesas kompetencē ir arī izšķirt jebkuras domstarpības starp dalībvalstīm un Komisiju attiecībā
         uz tādu konvenciju interpretāciju vai piemērošanu, kas pieņemtas saskaņā ar 34. panta 2. punkta d) apakšpunktu.”

      6       LES 41. panta 1. punkts paredz:
      “Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 189., 190., 195., 196. līdz 199. pantu, 203., 204. pantu, 205. panta 3. punktu, 206. līdz
         209. pantu, 213. līdz 219. pantu, 255. un 290. pantu piemēro noteikumiem, kas attiecas uz šajā sadaļā minētajām jomām.”

      7       LES 46. pants, kas ir daļa no Līguma par Eiropas Savienību nobeiguma noteikumiem, formulēts šādi:
      “Eiropas Kopienas dibināšanas līguma, Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma un Eiropas Atomenerģijas kopienas
         dibināšanas līguma noteikumi, kas attiecas uz Eiropas Kopienu Tiesas pilnvarām un šo pilnvaru īstenojumu, attiecas tikai uz
         šādiem šā Līguma noteikumiem:

      [..]
      b)      uz VI sadaļas noteikumiem saskaņā ar 35. pantā paredzētajiem nosacījumiem;
      [..].”
      8       EKL 12. panta pirmā daļa nosaka:
      “Piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”
      9       EKL 230. panta pirmā daļa formulēta šādi:
      “Tiesa izskata jautājumus par to, cik likumīgi ir Eiropas Parlamenta un Padomes kopīgi pieņemtie tiesību akti, kā arī Padomes,
         Komisijas un ECB pieņemtie tiesību akti, izņemot ieteikumus un atzinumus, kā arī tādi Eiropas Parlamenta tiesību akti, kas
         pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas vis‑a‑vis  trešām personām.”

      10     EKL 236. pants paredz, ka, “ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, ko paredz Civildienesta noteikumi vai Nodarbināšanas kārtība,
         Tiesas jurisdikcijā ir visas domstarpības starp Kopienu un tās darbiniekiem”.

      11     1. pants Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulā Nr. 1, kas nosaka Eiropas Ekonomikas Kopienas valodu lietojumu (OV 1958, 17,
         385. lpp.), kas grozīta ar Aktu par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes iestāšanās nosacījumiem
         un to līgumu pielāgošanu, ar kuriem dibināta Eiropas Savienība (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995, L 1, 1. lpp.), formulēts
         šādi:

      “Savienības oficiālās valodas un tās iestāžu darba valodas ir vācu, angļu, dāņu, spāņu, somu, franču, grieķu, itāļu, holandiešu,
         portugāļu un zviedru.”

      12     Padomes 2002. gada 28. februāra Lēmums 2002/187/TI, ar ko izveido Eurojust, lai pastiprinātu cīņu pret smagiem noziegumiem (OV L 63, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums”), ir pieņemts, pamatojoties
         uz Līgumu par Eiropas Savienību, jo īpaši LES 31. pantu un 34. panta 2. punkta c) apakšpunktu. Šī lēmuma 1. pantā paredzēts,
         ka Eurojust ir Savienības iestāde, kam ir juridiskas personas statuss.

      13     Saskaņā ar minētā lēmuma 2. pantu Eurojust sastāvā ir viens valsts loceklis, ko norīko katra dalībvalsts saskaņā ar tās tiesību sistēmu un kas ir prokurors, tiesnesis
         vai policijas darbinieks ar līdzvērtīgu kompetenci.

      14     Eurojust mērķi, kas aprakstīti Lēmuma 3. pantā, ir: sekmēt un uzlabot izmeklēšanas un kriminālvajāšanas koordināciju starp dalībvalstu
         kompetentajām iestādēm, uzlabot sadarbību starp šīm iestādēm, jo īpaši, veicinot starptautiskās savstarpējās juridiskās palīdzības
         īstenošanu un izdošanas pieprasījuma realizāciju, kā arī atbalstīt šīs iestādes, lai padarītu efektīvāku to veikto izmeklēšanu
         un kriminālvajāšanu. Atkarībā no gadījuma Eurojust var palīdzēt arī tādā izmeklēšanā un kriminālvajāšanā, kas attiecas uz dalībvalsti un trešo valsti vai dalībvalsti un Kopienu.

      15     Lēmuma 30. pants ar nosaukumu “Personāls” paredz:
      “1. Eurojust personāls ir pakļauts noteikumiem un regulām, kas piemērojamas Eiropas Kopienu ierēdņiem un citiem darbiniekiem, jo īpaši
         attiecībā uz to pieņemšanu darbā un statusu.

      2. Eurojust personāls sastāv no darbiniekiem, kas pieņemti darbā saskaņā ar noteikumiem un regulām, kas minētas 1. punktā, ņemot vērā
         visus Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 27. pantā minētos kritērijus, kas noteikti Regulā (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68 [..], tostarp viņu ģeogrāfisko sadalījumu. [..]

      3. Personāls veic savus uzdevumus kolēģijas pakļautībā, paturot prātā Eurojust mērķus un pilnvaras [..].”

      16     Lēmuma 31. pants, ar nosaukumu “Palīdzība, tulkojot mutiski un rakstiski”, nosaka:
      “1. Savienības oficiālo valodu lietojums ir attiecināms uz Eurojust tiesas procesiem [darbu] [spāņu valodas tekstā “El régimen lingüístico de las instituciones de la Comunidad Europea será
         aplicable a Eurojust”].

      2. Padomes gada pārskatu, kas minēts 32. panta 1. punkta otrajā daļā, sastāda Savienības iestāžu oficiālajās valodās.”
      17     Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Nodarbināšanas kārtība”) 12.–15. pants attiecas
         uz šo darbinieku nodarbināšanas nosacījumiem. Tās 12. pants nosaka:

      “1. Pagaidu darbinieka pieņemšana darbā ir virzīta uz to, lai iestādei nodrošinātu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie,
         visefektīvākie un visgodīgākie cilvēki, kas pieņemti darbā, ņemot vērā pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju, un izraudzīti
         no Eiropas Kopienu dalībvalstu pilsoņiem.

      [..]
      2. Pagaidu darbinieku var pieņemt darbā vienīgi ar nosacījumu, ka
      [..]
      e)      viņš pierāda, ka viņam ir labas kādas Kopienu valodas zināšanas un apmierinošas kādas citas Kopienu valodas zināšanas apjomā,
         kas vajadzīgs viņa pienākumu veikšanai.”

      18     Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 91. pants, ko piemēro pagaidu darbiniekiem
         saskaņā ar Nodarbināšanas kārtības 73. pantu, kas atsaucas uz Civildienesta noteikumu VII sadaļas noteikumiem par apelāciju,
         paredz nosacījumus ierēdņu apelācijas sūdzību pieņemamībai Tiesā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācija ir pieejama vispārējo
         konkursu vai atlases procedūru kandidātiem, neskatoties uz to, vai viņi ir vai nav Kopienu darbinieki (šajā sakarā skat. 1965. gada
         31. marta spriedumu lietā 23/64 Vandevyvere/Parlaments, Recueil, 205., 214. lpp.).

      19     2003. gada 13. februārī “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” tika publicēti apstrīdētie konkursu sludinājumi. Šajos konkursu
         sludinājumos valodu zināšanu prasības ir šādas:

      –       darbinieka amatam datu aizsardzības jomā (OV C 34 A, 1. lpp.) – “ļoti labas angļu un franču valodas zināšanas; spēja strādāt
         citās Eiropas Kopienu valodās tiks uzskatīta par priekšrocību”;

      –       grāmatveža amatam (OV C 34 A, 4. lpp.) – “vienas Eiropas Kopienu oficiālās valodas padziļinātas zināšanas un apmierinošas
         otras Eiropas Kopienu valodas zināšanas, tostarp apmierinošas angļu valodas zināšanas”;

      –       informātikas un Eiropas tiesu tīkla informācijas tehnoloģiju eksperta (Internet mājas lapas administratora) amatam (OV C 34 A, 6. lpp.) – “labas angļu valodas zināšanas ir būtiskas, prasme sazināties vismaz
         divās citās Eiropas Kopienu oficiālajās valodās, tostarp franču valodā, noteikti tiks uzskatīta par priekšrocību”;

      –       juridiskā padomnieka amatam (OV C 34 A, 11. lpp.) – “ļoti labas angļu un franču valodas zināšanas; spēja strādāt citās Eiropas
         Kopienu valodās tiks uzskatīta par priekšrocību”;

      –       bibliotekāra/arhivāra amatam (OV C 34 A, 13. lpp.) netiek izvirzītas nekādas īpašas prasības;
      –       preses atašeja amatam (OV C 34 A, 16. lpp.) – “spēja sazināties vismaz angļu un franču valodā, citu Eiropas Kopienu valodu
         zināšanas tiks uzskatītas par priekšrocību”;

      –       Vispārējās administrācijas sekretāra amatam (OV C 34 A, 18. lpp.) – “padziļinātas angļu un franču valodas zināšanas, apmierinošas
         citu Eiropas Kopienu valodu zināšanas tiks uzskatītas par priekšrocību”.

      20     Minētajos konkursu sludinājumos norādīts, ka kandidatūras pieteikums katram kandidātam jāaizpilda savā valodā, kā arī angļu
         valodā. Turklāt šim pieteikumam jāpievieno motivācijas vēstule un CV tikai angļu valodā.

       Prasības pamati
      21     Spānijas Karaliste izvirza trīs pamatus savas prasības atbalstam.
      22     Pirmais pamats attiecas uz Nodarbināšanas kārtības 12. panta 2. punkta e) apakšpunkta pārkāpumu; saskaņā ar šo normu kandidātiem
         var pieprasīt tikai vienas valodas, proti – principā, viņu dzimtās valodas, padziļinātas zināšanas, kā arī kādas citas valodas
         apmierinošas zināšanas, kuras izvēle atstāta kandidātu ziņā.

      23     Otrais pamats attiecas uz Eurojust valodu lietojuma, ko paredz Lēmuma 31. pants, pārkāpumu. Šo valodu lietojumu nosaka Regula Nr. 1, kuras 1. pants uzskaita
         oficiālās valodas un iestāžu darba valodas. Tā kā minētajā lēmumā nav nevienas normas, kas noteiktu, ka Eurojust darba valodas ir angļu un franču, Eurojust locekļi un šīs iestādes sekretariāta darbinieki var izmantot visas Savienības oficiālās valodas. Līdz ar to konkursu sludinājumi
         pārkāpj Eurojust valodu lietojumu.

      24     Trešais pamats attiecas uz nediskriminācijas principa, kas paredzēts EKL 12. pantā, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
         Spānijas Karaliste šajā sakarā apgalvo – tas, ka kandidātiem tiek pieprasīts iesniegt noteiktus dokumentus angļu valodā, kā
         arī konkursu sludinājumu nosacījumi par angļu un franču valodas zināšanām, veido acīmredzamu diskrimināciju pilsonības dēļ,
         jo tiek radītas priekšrocības kandidātiem, kuru dzimtā valoda ir angļu vai franču. Labvēlīgāka attieksme pret šīm valodām
         nav ne attaisnojama, ne pamatojama, ar ko tiek pārkāpts EKL 253. pantā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu.

       Par prasības pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      25     Pirms argumentu sniegšanas Eurojust izvirza iebildi par nepieņemamību, kas jāizvērtē.

      26     Eurojust apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, jo tās celšanai nav neviena juridiska pamata.

      27     Pirmkārt, prasību nevar balstīt uz EKL 230. pantu, jo to aktu sarakstā, kuru likumību var kontrolēt Tiesa, nav minēti akti,
         ko pieņēmusi Eurojust, kas ir Eiropas Savienības iestāde, kam ir juridiskas personas statuss.

      28     Otrkārt, prasību nevar balstīt uz LES 35. panta 6. punktu, jo apstrīdētie akti nav ne pamatlēmums, ne kāds no šajā normā paredzētajiem
         lēmumiem.

      29     Treškārt, prasību nevar balstīt uz Civildienesta noteikumu 91. pantu, ciktāl šī norma, lai arī tā ļauj kandidātam iesniegt
         prasību par konkursu sludinājumiem, neļauj dalībvalstij iesniegt prasību par aktiem, ko uzskata par nelabvēlīgiem personām,
         uz kurām attiecas Civildienesta noteikumi.

      30     Ceturtkārt, prasību nevar balstīt uz Lēmumu, jo tas nepiešķir Tiesai pilnvaras spriest par Eurojust aktiem.

      31     Visbeidzot, prasību nevar balstīt uz LES 35. panta 7. punktu, jo runa nav par prasību attiecībā uz Lēmuma 31. panta 1. punkta
         interpretāciju, kas celta atbilstoši LES 35. panta 7. punktā paredzētajai procedūrai.

      32     Spānijas Karaliste atgādina, ka Kopiena ir tiesiska kopiena, kuras akti ir pakļauti Tiesas kontrolei (2002. gada 25. jūlija
         spriedums lietā C‑50/00 P Uniòn de Pequeños Agricultores/Padome, Recueil, I‑6677. lpp., 38. punkts), un apgalvo, ka neviens akts, ko ir pieņēmusi iestāde, kurai saskaņā ar Kopienu tiesībām ir juridiskas
         personas statuss, nevar izvairīties no tiesas kontroles.

      33     Tā atzīst, ka saskaņā ar LES 35. un 46. pantu Tiesas kompetence trešā pīlāra jomā ir ierobežota. Tomēr apstrīdētos konkursu
         sludinājumus nevar uzskatīt par tiesību aktiem, kas pieņemti šajā jomā, un Tiesas kontroli pār šiem aktiem nevar pakļaut nosacījumiem.

      34     Tomēr Spānijas Karaliste atstāj Tiesas ziņā izvērtēt to, kāds būtu vispiemērotākais tiesiskais pamats tās prasībai, jebkurā
         gadījumā lūdzot, lai iespējamā kļūda, ko tā pieļāvusi šī pamata izvēlē, neizraisītu prasības atzīšanu par nepieņemamu vai
         lēmuma pēc būtības nepieņemšanu šajā lietā.

       Tiesas vērtējums
      35     Vispirms jāuzsver, ka tieši prasītājam ir pienākums izvēlēties savas prasības juridisko pamatu, nevis Kopienu tiesai pašai
         izvēlēties vispiemērotāko tiesisko pamatu (šajā sakarā skat. Tiesas 1974. gada 8. oktobra spriedumu lietā 175/73 Union syndicale u.c./Padome, Recueil, 917. lpp., un Pirmās instances tiesas 1998. gada 8. jūnija rīkojumu lietā T‑148/97 Keeling/ITSB, Recueil, II‑2217. lpp.). No prasības izvērtēšanas izriet, ka prasītājs to pamatoja ar EKL 230. pantu. Tātad tieši attiecībā uz šo
         pantu ir jāizvērtē minētās prasības pieņemamība.

      36     Kā izriet no EKL 230. panta, Tiesa “izskata jautājumus par to, cik likumīgi ir Eiropas Parlamenta un Padomes kopīgi pieņemtie
         tiesību akti, kā arī Padomes, Komisijas un ECB pieņemtie tiesību akti, izņemot ieteikumus un atzinumus, kā arī tādi Eiropas
         Parlamenta tiesību akti, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas vis‑a‑vis  trešām personām”.

      37     Jāatzīst, ka ar šo prasību apstrīdētie akti nav iekļauti to tiesību aktu sarakstā, kuru likumību Tiesa var kontrolēt saskaņā
         ar minēto pantu.

      38     Turklāt LES 41. pants neparedz, ka EKL 230. pants ir piemērojams Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas noteikumiem par policijas
         un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, jo Tiesas kompetence šajā jomā precizēta LES 35. pantā, uz ko atsaucas LES 46. panta
         b) apakšpunkts.

      39     Jebkurā gadījumā, Spānijas Karaliste apstrīdēja to, ka apstrīdētie konkursu sludinājumi uzskatāmi par aktiem, kas pieņemti
         Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas ietvaros.

      40     Tādējādi prasību, kas iesniegta, pamatojoties uz EKL 230. pantu, nevar atzīt par pieņemamu.
      41     Kas attiecas uz tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesiskas kopienas ietvaros, kas, kā to apgalvo Spānijas Karaliste,
         nozīmē, ka visi tādas iestādes lēmumi, kurai saskaņā ar Kopienu tiesībām ir juridiskas personas statuss, ir pakļauti tiesas
         kontrolei, jāatzīmē, ka šajā lietā apstrīdētie akti ir pakļauti tiesas kontrolei.

      42     Kā tas izriet no Lēmuma 30. panta, Eurojust personāls ir pakļauts noteikumiem un regulām, kas piemērojamas Eiropas Kopienu ierēdņiem un citiem darbiniekiem. No tā izriet,
         ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru galvenajām ieinteresētajām personām, proti, kandidātiem uz dažādiem amatiem, kas norādīti
         apstrīdētajos konkursu sludinājumos, ir iespēja vērsties Kopienu tiesā apstākļos, kas paredzēti Civildienesta noteikumu 91. pantā
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vandevyvere/Parlaments, 214. lpp.).

      43     Šādas prasības gadījumā dalībvalstīm ir iespēja iestāties lietā atbilstoši Tiesas Statūtu 40. pantam un vajadzības gadījumā,
         kā tas izriet no šo statūtu 56. panta otrās un trešās daļas, tās var iesniegt apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas
         spriedumu.

      44     No visiem šiem faktiem izriet, ka prasība ir nepieņemama.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      45     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Eurojust ir prasījis piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs,
         tad jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu
         Somijas Republika, kas iestājās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasība ir nepieņemama;
      2)      Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.