title: Lieta C-433/15: Prasība, kas celta 2015. gada 6. augustā – Eiropas Komisija/Itālijas Republika

text:
               26.10.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 354/22

         Prasība, kas celta 2015. gada 6. augustā – Eiropas Komisija/Itālijas Republika
   (Lieta C-433/15)
   (2015/C 354/25)
   Tiesvedības valoda – itāļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – P. Rossi, D. Nardi, J. Guillem Carrau)

      Atbildētāja: Itālijas Republika

      Prasītājas prasījumi:

               —

                           a)

                           atzīt, ka, nenodrošinot, ka papildmaksājums par ražošanas daudzumu, kas Itālijā saražots, pārsniedzot valsts kvotu, no pirmā tirdzniecības gada, kurā papildu maksājums faktiski tika piemērots Itālijā (1995./1996. gads), līdz pēdējam tirdzniecības gadam, kurā Itālijā bija ražošanas pārpalikums (2008./2009. gads), tiek faktiski iekasēts no individuālajiem ražotājiem, kuri ir veicinājuši katru attiecīgo ražošanas pārprodukciju, un to, ka tiešo pārdevumu gadījumā pircējs vai ražotājs, saņemot paziņojumu par maksājamo summu, samaksā minēto maksājumu atbilstošā termiņā, vai, ja maksājums nav ticis samaksāts noteiktajā termiņā, tas tiek reģistrēts un, iespējams, iekasēts piespiedu kārtā no šiem pircējiem vai ražotājiem, Itālijas Republika nav izpildījusi atbilstošajos Savienības tiesību aktos, kas piemērojami attiecīgajos tirdzniecības gados, un it īpaši Regulas (EEK) Nr. 3950/92 (1) 1. un 2. pantā, Regulas (EK) Nr. 1788/2003 (2) 4. pantā, Regulas (EK) Nr. 1234/2007 (3) 79., 80. un 83. pantā, kā arī saistībā ar Komisijas īstenošanas noteikumiem – Regulas (EK) Nr. 536/1993 (4) 7. pantā, Regulas (EK) Nr. 1392/2001 (5) 11. panta 1. un 2. punktā un, visbeidzot, Regulas (EK) Nr. 595/2004 (6) 15. un 17. pantā paredzētos pienākumus;

               —

                           b)

                           piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Savas prasības pamatojumam Komisija norāda, ka saskaņā ar Itālijas iestāžu sniegtajiem datiem vai katrā ziņā saskaņā ar datiem, kas ir iegūti pirmstiesas procedūrā, atgūstamā papildmaksājuma apmērs ir 1  343 miljoni euro. Faktiski atgūtā papildmaksājuma kopējais apmērs ir aptuveni 282 miljoni euro no kopējās summas aptuveni 2  305 miljoni euro, kas bija jāiekasē laikā no pirmā tirdzniecības gada, kurā Itālijā tika formāli ieviesta papildmaksājuma sistēma (1995./1996. tirdzniecības gads), līdz pēdējam tirdzniecības gadam, kurā tika reģistrēts ražošanas pārpalikums (2008./2009. tirdzniecības gads). Pēc maksājumu plānos ietverto summu (469 miljoni euro) un par neatgūstamām atzīto summu (211 miljoni euro) atskaitīšanas attiecība starp faktiski iekasēto maksājumu un joprojām iekasējamo maksājumu, atskaitot summas, kas ir maksājumu plānu priekšmets un par neatgūstamām atzītās summas, ir 21 %. Būtībā faktiski atgūtās summas veido mazāk nekā ceturto daļu no summām, kas argumentētajā atzinumā norādītajā datumā joprojām ir jāatgūst.
   Komisija apgalvo, ka faktiski atgūto summu procentuālais īpatsvars attiecībā pret summām, kas ir jāmaksā par katru attiecīgo tirdzniecības gadu, atskaitot summas, kas ir maksājumu plānu priekšmets un par neatgūstamām atzītās summas, liecina par papildmaksājuma piemērošanas sistēmas neefektivitāti, ciktāl tā attiecīgajos laikposmos parasti bija zem 21 %, neraugoties uz to, ka argumentētajā atzinumā norādītajā termiņā bija pagājuši vairāk nekā pieci gadi kopš pēdējā tirdzniecības gada beigām, kurā Itālijā bija reģistrēts ražošanas pārpalikums.
   Attiecībā uz Itālijas izvirzīto pamatojumu, saskaņā ar kuru maksājuma veidā maksājamo summu faktisko atgūšanu bija traucējušas vairākas vēl joprojām notiekošas tiesvedības, kuras parādnieki bija ierosinājuši attiecībā uz samaksas pieprasījumiem, Komisija ir iesniegusi datus par faktiski atgūtajām summām attiecībā pret vēl atgūstamajām summām, saistībā ar kurām attiecīgie maksājumi nav tikuši apstrīdēti, par katru attiecīgo tirdzniecības gadu. Šie dati liecina, ka no kopējā maksājamā apjoma aptuveni 1  068 miljonu euro apmērā ir tikuši atgūti tikai 241 miljoni euro, kas atbilst 23 % no summas, kas var tikt pieprasīta, saistībā ar ko nepastāv nekāds pamatojums.
   Tā kā papildmaksājuma mērķis ir novērst tādu piena ražošanu, kas pārsniegtu valsts references daudzumu, ilgstošā nespēja iekasēt tik lielas summas 20 gadus pēc ražošanas kvotu sistēmas ieviešanas Itālijā un sešus gadus pēc pēdējā Itālijā reģistrētā valsts references daudzuma pārsnieguma, ir radījusi papildmaksājuma sistēmas lietderīgās iedarbības zudumu, ko tai bija piešķīris likumdevējs, par ko liecina arī tas, ka valsts references daudzums tika atkārtoti pārsniegts visos tirdzniecības gados laikā no 1995./1996. līdz 2008./2009. gadam.
   Komisija apgalvo, ka nespējas atgūt tik lielas summas saistībā ar papildmaksājumu pamatā ir konkrētas Itālijas Republikas pieļautas nolaidīgas darbības, kas izskaidro papildmaksājuma piemērošanas shēmas neefektivitāti Itālijā attiecīgajā laikposmā.
   Pirmkārt, leģislatīvā neskaidrība, kas bija raksturīga Itālijas ieviešanas noteikumiem, izraisīja kavēšanos maksājumu sistēmas efektīvā ieviešanā Itālijā un pārmērīgi lielu skaitu tiesas procesu, kuru rezultātā maksājumu apturēšanas dēļ, ko valsts tiesas bija uzdevušas veikt kā aizsargpasākumu, tika traucēta maksājuma iekasēšana.
   Otrkārt, Itālija nav efektīvi izmantojusi visus administratīvos mehānismus, kas bija pieejami maksājuma veidā maksājamo summu efektīvai piedziņai, kā, piemēram, ieskaitu. Iespēja veikt iekasējamo maksājumu un atbalsta, kas piešķirams atbilstoši kopējai lauksaimniecības politikai, ieskaitu tika ieviesta neefektīvi un novēloti un vēl joprojām spēkā ir Itālijas tiesību akti, kuri kavē šīs shēmas ieviešanu.
   Treškārt, pēc Likuma 33/2009 stāšanās spēkā piedziņas procedūras lielākajā to daļā nebija iespējams veikt, jo nepastāv ieviešanas noteikumi vai vienošanās starp iestādēm un iesaistītajām struktūrām, kas ir nepieciešami šo procedūru īstenošanai.
   Ceturtkārt, Komisijai ir acīmredzams, ka, ņemot vērā metodoloģiskās kļūdas, kuras bija pieļāvušas par piedziņu atbildīgās iestādes, summas, kas ir atgūstamas, kļūdaini ir tikušas atzītas par neatgūstamām, tādējādi radot papildu trūkumus saistībā ar papildmaksājuma iekasēšanas efektivitāti.

      (1)  Padomes 1992. gada 28. decembra Regula (EEK) Nr. 3950/92, ar ko ievieš papildmaksājumus piena un piena produktu nozarē (OV L 405, 1. lpp.).

      (2)  Padomes 2003. gada 29. septembra Regula (EK) Nr. 1788/2003, ar ko nosaka maksājumu piena un piena produktu nozarē (OV L 270, 123. lpp.).

      (3)  Padomes 2007. gada 22. oktobra Regula (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”) (OV L 299, 1. lpp.).

      (4)  Komisijas 1993. gada 9. marta Regula (EEK) Nr. 536/93, ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus papildmaksājuma piemērošanai par pienu un piena produktiem (OV L 57, 12. lpp.).

      (5)  Komisijas 2001. gada 9. jūlija Regula (EK) Nr. 1392/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 3950/92, ar kuru ievieš papildmaksājumus pienam un piena produktiem (OV L 187, 19. lpp.).

      (6)  Komisijas 2004. gada 30. marta Regula (EK) Nr. 595/2004, ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērojama Padomes Regula (EK) Nr. 1788/2003, ar ko nosaka maksājumu piena un piena produktu nozarē (OV L 94, 22. lpp.).


title: Lieta C-171/10: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 2. aprīlī iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Itālija) — Andrea Sacripanti/Ministero dell'Interno

text:
               19.6.2010

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/32

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2010. gada 2. aprīlī iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Itālija) — Andrea Sacripanti/Ministero dell'Interno

      (Lieta C-171/10)
      (2010/C 161/45)
      Tiesvedības valoda — itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio

         Lietas dalībnieki pamata procesā

         Prasītājs: Andrea Sacripanti

         Atbildētājs: Ministero dell'Interno

         Prejudiciālie jautājumi

      Vai valsts tiesiskais regulējums (kas tika ieviests ar Bersani2006. gada 4. jūlija dekrētu, ko pārveidoja par 2006. gada 4. augusta Likumu Nr. 223) ir saderīgs ar EKL 43. un 49. pantu, proti, tāds “valsts tiesiskais regulējums […], ar kuru:

                  a)

                  vispārēji cenšas aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesijas tika piešķirtas iepriekš, pamatojoties uz tādu procedūru, ar kuru atsevišķi saimnieciskās darbības veicēji tika prettiesiski izslēgti no šīs procedūras;

                  b)

                  faktiski tiek aizsargāti jau iegūto tiesību turētāji (piemēram, aizliegums jauniem koncesionāriem novietot savus kioskus noteiktā attālumā no jau esošajiem kioskiem);

                  c)

                  ir paredzēts, ka koncesijas tiek zaudētas, ja koncesionārs tiešā vai netiešā veidā ir rīkojis pārobežu azartspēles, kas ir pielīdzināmas tām, kuras ir paredzētas koncesijā”?


title: Lieta F-98/15: Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2016. gada 12. aprīļa spriedums – CP/Parlaments Civildienests — Ierēdņi — Nodaļas vadītājs — Pārbaudes laiks — Neapstiprināšana nodaļas vadītāja amatā — Sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, izpilde — Iespējas zaudēšana

text:
               30.5.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 191/50

         Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2016. gada 12. aprīļa spriedums – CP/Parlaments
   (Lieta F-98/15) (1)

   (Civildienests - Ierēdņi - Nodaļas vadītājs - Pārbaudes laiks - Neapstiprināšana nodaļas vadītāja amatā - Sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, izpilde - Iespējas zaudēšana)
   (2016/C 191/72)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: CP (pārstāvji – L. Levi un A. Tymen, advokāti)

      Atbildētājs: Eiropas Parlaments (pārstāvji – V. Montebello-Demogeot un O. Caisou-Rousseau)

      Priekšmets

   Prasība atcelt 2014. gada 18. jūlija lēmumu, ar kuru pēc 2014. gada 26. marta sprieduma lietā F-8/13 CP/Parlaments prasītājs tika apstiprināts nodaļas vadītāja amatā, jo šajā lēmumā netiek paredzēts nodaļas vadītāja statusa atzīšana ar atpakaļejošu spēku un pamata atalgojuma saistībā ar viņa amatu palielināšana ar atpakaļejošu spēku (vadības piemaksa), un prasība par zaudējumu atlīdzināšanu sakarā ar ciesto materiālo un morālo kaitējumu

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Eiropas Parlaments izmaksā CP summu EUR 3 219,55 apmērā. Šī summa tiek palielināta par nokavējuma procentiem, kurus aprēķina pēc Eiropas centrālās bankas noteiktās likmes galvenajiem refinansēšanas darījumiem un kas ir piemērojama attiecīgajā laikposmā, tai pieskaitot divus punktus, sākot no 2011. gada 1. jūlija līdz faktiskās samaksas brīdim;

               2)

               pārējā daļā prasību noraidīt;

               3)

               katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      (1)  OV C 294, 7.9.2015., 86. lpp.


title: Lieta C-430/09: Tiesas (otrā palāta) 2010. gada 16. decembra spriedums ( Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Euro Tyre Holding BV/Staatssecretaris van Financiën (Sestā PVN direktīva — 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, 28.a panta 1. punkta a) apakšpunkts, 28.b panta A daļas 1. punkts un 28.c panta A daļas a) punkta pirmā daļa — Preču piegādes atbrīvojums no nodokļa Savienības iekšējās nosūtīšanas vai transportēšanas ietvaros — Secīgas vienu un to pašu preču piegādes, kas ir pamatā vienai Kopienas iekšējai nosūtīšanai vai transportēšanai)

text:
               19.2.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 55/13

         Tiesas (otrā palāta) 2010. gada 16. decembra spriedums (Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Euro Tyre Holding BV/Staatssecretaris van Financiën

   (Lieta C-430/09) (1)

   (Sestā PVN direktīva - 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, 28.a panta 1. punkta a) apakšpunkts, 28.b panta A daļas 1. punkts un 28.c panta A daļas a) punkta pirmā daļa - Preču piegādes atbrīvojums no nodokļa Savienības iekšējās nosūtīšanas vai transportēšanas ietvaros - Secīgas vienu un to pašu preču piegādes, kas ir pamatā vienai Kopienas iekšējai nosūtīšanai vai transportēšanai)
   2011/C 55/23
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Hoge Raad der Nederlanden

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Euro Tyre Holding BV

      Atbildētājs: Staatssecretaris van Financiën

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Hoge Raad der Nederlanden — Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta, 28.a panta 1. punkta a) apakšpunkta, 28.b panta A daļas 1. punkta un 28.c panta A daļas a) apakšpunkta interpretācija — Preču, kuras ir nosūtītas vai transportētas Kopienas iekšienē, piegāžu atbrīvošana — To pašu preču secīgas piegādes, īstenojot kuras, tiek veikta tikai viena Kopienas iekšējā nosūtīšana vai transportēšana

      Rezolutīvā daļa:

   Ja prece tiek piegādāta divas secīgas reizes starp diviem dažādiem nodokļu maksātājiem, kuri rīkojas šādā statusā, bet ar vienu Kopienas iekšējo transportēšanu, saistībā ar šo transportēšanu ar nodokli apliekamais darījums, proti, pirmā vai otrā piegāde — ja šis darījumus tādēļ tiek iekļauts piegādes Kopiena iekšienē jēdzienā Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 20. decembra Direktīvu 96/95/EK, 28.c panta A daļas a) punkta pirmās daļas nozīmē, to aplūkojot kopā ar šīs pašas direktīvas 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, 28.a panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo daļu un 28.b panta A daļas 1. punktu — ir jānosaka, ņemot vērā vispārēju visu lietas apstākļu novērtējumu, lai noteiktu, kura no šīm divām piegādēm atbilst visiem nosacījumiem par piegādi Kopienas iekšienē.
   Tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, kuros pirmais pircējs pēc tam, kad tas ir saņēmis tiesības rīkoties ar preci kā tās īpašnieks pirmās piegādes dalībvalsts teritorijā, norāda savu nodomu transportēt šo preci uz citu dalībvalsti un sevi identificē ar šajā pēdējā valstī piešķirto pievienotās vērtības maksātāja numuru, Kopienas iekšējā transportēšana būtu jāapliek ar pievienotās vērtības nodokli pirmās piegādes laikā, ar nosacījumu, ka tiesības rīkoties ar preci kā īpašniekam otrajam pircējam tika nodotas Kopienas iekšējās transportēšanas galamērķa valstī. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šis nosacījums ir izpildīts lietā, kuru tā izskata.

      (1)  OV C 24, 30.1.2010.


title: Lieta F-29/14: Civildienesta tiesas 2016. gada 26. februāra rīkojums – Wisniewski/Komisija

text:
               18.4.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 136/50

         Civildienesta tiesas 2016. gada 26. februāra rīkojums – Wisniewski/Komisija
   (Lieta F-29/14) (1)

   (2016/C 136/72)
   Tiesvedības valoda – franču
   Otrās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

      (1)  OV C 184, 16.6.2014., 44. lpp.


title: Lieta C-338/05 P: Tiesas rīkojums 2006. gada 13. jūlijā — Front national , Marie-France Stirbois , Bruno Gollnisch , Carl Lang , Jean-Claude Martinez , Philip Claeys , Koen Dillen , Mario Borghezio pret Eiropas Parlamentu, Eiropas Savienības Padomi (Apelācija — Regula (EK) Nr. 2004/2003 — Eiropas līmeņa politisko partiju noteikumi un finansēšana — Prasība atcelt tiesību aktu — Iebilde par nepieņemamību — Apstrīdams akts — Tiesības celt prasību — Nepieņemamība — Acīmredzami nepieņemama apelācija)

text:
               16.9.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 224/18

         Tiesas rīkojums 2006. gada 13. jūlijā — Front national, Marie-France Stirbois, Bruno Gollnisch, Carl Lang, Jean-Claude Martinez, Philip Claeys, Koen Dillen, Mario Borghezio pret Eiropas Parlamentu, Eiropas Savienības Padomi
   (Lieta C-338/05 P) (1)

   (Apelācija - Regula (EK) Nr. 2004/2003 - Eiropas līmeņa politisko partiju noteikumi un finansēšana - Prasība atcelt tiesību aktu - Iebilde par nepieņemamību - Apstrīdams akts - Tiesības celt prasību - Nepieņemamība - Acīmredzami nepieņemama apelācija)
   (2006/C 224/32)
   Tiesvedības valoda — franču
   Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Front national, Marie-France Stirbois, Bruno Gollnisch, Carl Lang, Jean-Claude Martinez, Philip Claeys, Koen Dillen, Mario Borghezio (pārstāvis — W. de Saint Just, avocat)

      Pretējās puses procesā: Eiropas Parlaments (pārstāvji — H. Krück, N. Lorenz un D. Moore), Eiropas Savienības Padome (pārstāvji — I. Díez Parra un M. Sims-Robertson)
   Priekšmets
   Apelācija par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2005. gada 11. jūlija rīkojumu lietā T-17/04 Front National u.c./Parlaments un Padome, ar ko kā nepieņemama ir noraidīta prasība atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Regulu (EK) Nr. 2004/2003 par noteikumiem, kas attiecas uz Eiropas līmeņa politiskajām partijām un to finansēšanu (OV L 297, 1. lpp.).
   Rezolutīvā daļa:

               1)

               apelāciju noraidīt;

               2)

               prasītāji atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 315, 10.12.2005.


title: Lieta T-407/11: Prasība, kas celta 2011. gada 26. jūlijā — SRF /Padome

text:
               24.9.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 282/41

         Prasība, kas celta 2011. gada 26. jūlijā — SRF/Padome
   (Lieta T-407/11)
   2011/C 282/77
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: SRF Ltd (New Delhi, Indija) (pārstāvji —F. Graafsma un J. Cornelis, lawyers)

      Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

      Prasījumi

               —

               atcelt Padomes 2011. gada 13. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 469/2011, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1292/2007, ar ko piemēro galīgu antidempinga maksājumu Indijas izcelsmes polietilēntereftalāta (PET) plēves importam (OV L 129, 1. lpp., turpmāk tekstā — “apstrīdētā Regula”); un

               —

               piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasības pamatošanai prasītājs izvirza vienu galveno pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto Regulu tiek pārkāpts 9. panta 6. punkts Padomes 2009. gada 30. novembra Regulā (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (1), jo

               1)

               Pirmkārt, minētajā pantā ir paredzēts, ka antidempinga maksājums, ko piemēro eksportētājiem vai ražotājiem, kas tika informējuši par sevi, bet kas netika iekļauti pārbaudāmo sarakstā, nepārsniedz vidējo, svērto dempinga starpību, kas konstatēta izlasē pārbaudītajām pusēm, kur neņem vērā nulles un de minimis starpības. Nosakot SRF antidempinga maksājumu 15,5 % apmērā, ar apstrīdēto Regulu tiek pārkāpts šis noteikums, jo vidējā, svērtā dempinga starpība, kas konstatēta izlasē pārbaudītajām pusēm, kuru vidējā dempinga starpība nav nulle vai de minimis starpība, ir zemāka kā 15,5 %; un

               2)

               Otrkārt, nosakot, ka eksportētājam ir jāpieprasa starpposma pārbaude atbilstoši 11. panta 3. punktam Padomes Regulā (EK) Nr. 1225/2009, lai piemērotu 9. panta 6. punktu, situācijā, kurā pastāvošās antidempinga maksājuma likmes tiek pielāgotas pēc tam, kad spēku zaudē līdzvērtīgi kompensējoši pasākumi, ar apstrīdēto Regulu ievieš nosacījumu 9. panta 6. punktā, kas nav skaidri paredzēts šī noteikuma tekstā, kas rada nepieļaujamu interpretāciju, ko veic Padome.

      (1)  OV L 343, 51. lpp. (konsolidētā versija)


title: Lieta C-219/08: Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 1. oktobra spriedums — Eiropas Kopienu Komisija/Beļģijas Karaliste (Valsts pienākumu neizpilde — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Nepamatots šķērslis — Darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošana darbā)

text:
               21.11.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 282/11

         Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 1. oktobra spriedums — Eiropas Kopienu Komisija/Beļģijas Karaliste
   (Lieta C-219/08) (1)

   (Valsts pienākumu neizpilde - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Nepamatots šķērslis - Darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošana darbā)
   2009/C 282/18
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — E. Traversa, J.-P. Keppenne un G. Rozet)

      Atbildētāja: Beļģijas Karaliste (pārstāvji — C. Pochet, pārstāve, M. Detry, avocat)

      Priekšmets

   Valsts pienākumu neizpilde — EKL 49. panta pārkāpums — Nepamatots šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai — Darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošana darbā

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Eiropas Kopienu Komisija un Beļģijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      (1)  OV C 183, 19.07.2008.


title: Lieta C-288/12: Prasība, kas celta 2012. gada 8. jūnijā — Eiropas Komisija/Ungārija

text:
               28.7.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 227/15

         Prasība, kas celta 2012. gada 8. jūnijā — Eiropas Komisija/Ungārija
   (Lieta C-288/12)
   2012/C 227/22
   Tiesvedības valoda — ungāru

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — B. Martenczuk un B. D. Simon)

      Atbildētāja: Ungārija

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atzīt, ka, priekšlaicīgi atbrīvojot no amata datu aizsardzības uzraugu, Ungārija nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvā 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (1) paredzētos pienākumus;

               —

               piespriest Ungārijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Direktīvā 95/46 ir noteikts, ka par to transponējošo valsts tiesību aktu piemērošanas uzraudzību dalībvalstīs rūpēsies viena vai vairākas valsts iestādes, kuras tām uzticēto pienākumu izpildē darbojas pilnīgi neatkarīgi.
   Ungārijā līdz 2011. gada 31. decembrim šī iestāde bija datu aizsardzības uzraugs. Atbilstoši līdz 2011. gada 31. decembrim spēkā esošajam Ungārijas tiesiskajam regulējumam datu aizsardzības uzraugu amatā iecēla Ungārijas parlaments uz sešiem gadiem. Tā kā 2011. gada 31. decembrī amatu ieņēmušā datu aizsardzības uzrauga pilnvaru termiņš bija sācies 2008. gada 29. septembrī, viņam parasti būtu bijis jāpaliek amatā līdz 2014. gada septembrim.
   Šo jomu reglamentējošajos Ungārijas tiesību aktos tika izdarīti grozījumi, kas stājās spēkā no 2012. gada 1. janvāra. Minēto grozījumu rezultātā datu aizsardzības uzrauga amats tika likvidēts un to kopš 2008. gada 29. septembra ieņēmušais datu aizsardzības uzraugs tika atbrīvots no amata. Par datu aizsardzības uzraudzību Ungārijā atbildīgā iestāde Direktīvas 95/46 izpratnē kļuva jaunizveidotā Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (Datu un informācijas brīvības aizsardzības valsts iestāde; turpmāk tekstā — “Iestāde”). Atbilstoši jaunajam tiesiskajam regulējumam šīs Iestādes vadībā esošo priekšsēdētāju pēc premjerministra ieteikuma amatā ieceļ republikas prezidents ar pilnvaru termiņu uz deviņiem gadiem. Agrākais datu aizsardzības uzraugs šajā amatā iecelts netika.
   Komisijas ieskatā, priekšlaicīgi atbrīvojot no amata par datu aizsardzības uzraudzību atbildīgo amatpersonu, tiekot aizskarta direktīvā prasītā šīs iestādes neatkarība. Tā kā minētās uzraudzības iestādes pilnvaru ilgums direktīvā nav noteikts, to noteikt dalībvalstis principā drīkst pēc saviem ieskatiem. Tomēr šim pilnvaru termiņam esot jābūt saprātīgam un dalībvalstij, reiz esot noteikušai pilnvaru termiņa ilgumu, šis ilgums esot noteikti jāievēro. Pretējā gadījumā uzraudzības amatpersonas funkciju izpildi draudētu ietekmēt risks tikt priekšlaicīgi atbrīvotai no amata, bet šādi draudi kaitētu attiecīgās iestādes neatkarībai.
   Jautājumā par prasības pieņemamību Komisija apgalvo, ka, tā kā līdz argumentētajā atzinumā norādītā termiņa beigām šajā amatā netika iecelta agrākā par datu aizsardzības uzraudzību atbildīgā amatpersona, pārkāpums joprojām pastāvot. Tās ieskatā, pārkāpuma izlabošana neesot neiespējama: Ungārijai esot jāveic vajadzīgie pasākumi, lai Direktīvā 95/46 minētajā amatā atjaunotu agrāko datu aizsardzības uzraugu uz viņa kopš 2011. gada 31. decembra atlikušo pilnvaru termiņu. Pārkāpumu par pienācīgi izlabotu Komisija uzskatītu tad, ja agrākais datu aizsardzības uzraugs uz minēto laiku tiktu iecelts jaunās Iestādes priekšsēdētāja amatā. Šajā ziņā Ungārija nevarot aizbildināties ar pašreizējā jaunās Iestādes priekšsēdētāja neatkarību, jo tādējādi tā savai aizstāvībai pamatotos uz pašas izdarītu pārkāpumu. Pārkāpuma sekas esot jālabo, nevis jāsaglabā.
   Komisija norāda, ka priekšlaicīgu atbrīvošanu no amata varētu attaisnot tikai ar imperatīviem un objektīvi pārbaudāmiem iemesliem, taču Ungārija šādus iemeslus neesot norādījusi.
   Komisija neapstrīd Ungārijas tiesības pārveidot uzraudzības iestādi, piemēram, nomainot agrāko “datu aizsardzības uzrauga” modeli uz Ungārijas tiesībām atbilstošo “iestādes” modeli. Taču šā institucionālā modeļa maiņai nekādi neesot vajadzīgs priekšlaicīgi no amata atbrīvot agrāko uzraudzības amatpersonu. Ungārija varēja savās valsts tiesībās vai nu paredzēt, ka jaunais modelis ir piemērojams tikai beidzoties šo amatu ieņēmušā datu aizsardzības uzrauga pilnvaru termiņam, vai arī agrāko datu aizsardzības uzraugu uz viņa pilnvaru termiņa atlikušo laiku iecelt jaunās Iestādes priekšsēdētāja amatā.
   Komisija uzskata, ka, ja tiktu pieļauts šīs dalībvalsts arguments par modeļa maiņu, visas par datu aizsardzības uzraudzību Savienībā atbildīgās iestādes pastāvīgi tiktu pakļautas riskam tikt aizvietotām ar kādu tiesību aktu, ar kuru esošā iestāde tiktu likvidēta, to aizstājot ar kādu jaunizveidotu iestādi Direktīvā 95/46 norādīto funkciju veikšanai. Nav izslēdzams, ka šādas reformas tiktu izmantotas, lai sodītu un kontrolētu par datu aizsardzības uzraudzību atbildīgās iestādes, kuras būtu izpelnījušās politiskās varas nosodījumu. Jau pats šādas ietekmes risks vien nav saderīgs ar šo uzraudzības iestāžu pilnīgu neatkarību.
   Otrkārt, Komisija ieskatā, Ungārija nevar pamatoties uz presē publicētiem agrākā datu aizsardzības uzrauga mīklainiem izteikumiem, lai pieņemtu, ka viņš vairs nebija gatavs pildīt Direktīvas 95/46 28. pantā paredzētās funkcijas, nedz arī lai to dēļ viņu priekšlaicīgi atbrīvotu no amata.

      (1)  OV L 281, 31. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 13. nod., 15. sēj., 355. lpp. (turpmāk tekstā — “Direktīva 95/46” vai “direktīva”).


title: Lieta C-674/16 P: Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2016. gada 11. oktobra spriedumu lietā T-753/15 Guccio Gucci SpA/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs 2016. gada 29. decembrī iesniedza Guccio Gucci SpA

text:
               8.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 144/14

         Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2016. gada 11. oktobra spriedumu lietā T-753/15 Guccio Gucci SpA/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs 2016. gada 29. decembrī iesniedza Guccio Gucci SpA

   (Lieta C-674/16 P)
   (2017/C 144/20)
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Guccio Gucci SpA (pārstāvji – V. Volpi, P. Roncaglia, F. Rossi, N. Parrotta, advokāti)

      Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs un Guess? IP Holder LP

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

               —

               atcelt pārsūdzēto spriedumu;

               —

               piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušies šajā tiesvedībā;

               —

               piespriest Guess atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušies šajā tiesvedībā.

      Pamati un galvenie argumenti

               1.

               Ar šo apelācijas sūdzību Guccio Gucci S.p.A. (turpmāk tekstā – “Gucci” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz Tiesu atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (trešā palāta) spriedumu lietā T-753/15 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko Vispārējā tiesa noraidīja Gucci prasību par Apelācijas ceturtās padomes 2015. gada 14. oktobra lēmumu lietā R 1703/2014-4, ar kuru tika atcelts Iebildumu nodaļas 2014. gada 1. jūlija lēmums, ar ko apmierināti Gucci iebildumi pret starptautiskās reģistrācijas Nr. 1090048 attiecināšanu uz Eiropas Savienību attiecībā uz 9. klasi (turpmāk tekstā – “strīdīgā preču zīme”) par labu Guess? IP Holder L.P. (turpmāk tekstā – “Guess”).

               2.

               Šīs apelācijas sūdzības mērķis esot parādīt, ka Vispārējā tiesa, secinot, ka Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 (1), redakcijā pirms grozījumiem (turpmāk tekstā – “Regula par Kopienas preču zīmi”), 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 5. punktā paredzētie atteikuma pamati nav piemērojami strīdīgajai preču zīmei, ir pieļāvusi kļūdu. Konkrēti, Vispārējā tiesai skaidri esot sagrozījusi tai iesniegtos faktus un pierādījumus, izvērtējot konfliktējošo apzīmējumu līdzību, un līdz ar to esot nepareizi piemērojusi gan Regulas par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, gan tās 8. panta 5. punktu, kā arī neesot norādījusi pamatojumu pārsūdzētajā spriedumā.

               3.

               Vispārējā tiesa esot noliegusi konfliktējošo preču zīmju līdzību, pamatojoties uz pieņēmumu, ka konkrētā sabiedrības daļa [..] [strīdīgajā] preču zīmē uztvers nevis lielo burtu “G”, kas atveidots agrākajās preču zīmēs, bet drīzāk abstraktu dekoratīvu motīvu. Turklāt, ņemot vērā apzīmējuma stilizāciju un to, ka tā sastāvdaļas ir savā starpā sasaistītas vai savienotas, tā var tikt uztverta gan kā stilizēto burtu attēls, piemēram, lielais burts “X” vai burts “e”, gan kā ciparu un burtu kombinācija, piemēram, cipars “3” un burts “e” (šajā ziņā skat. pārsūdzētā sprieduma 32. punktu). Šim pieņēmumam esot izšķiroša nozīme pārsūdzētajā spriedumā, un tas esot licis Vispārējai tiesai noliegt jebkādu līdzību starp konfliktējošajām preču zīmēm un līdz ar to Regulas par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. punkta piemērojamību šajā lietā.

               4.

               Tomēr iepriekš minētais pieņēmums esot acīmredzami kļūdains. Par to liecinot lietas materiālos esošie dokumenti, kas skaidri parāda, ka konkrētā sabiedrības daļa uztver lielos burtus “G” strīdīgajā preču zīmē – atbilstoši Gucci iesniegtajiem aptaujas rezultātiem attiecībā uz to, kā sabiedrība uztver strīdīgo preču zīmi. Šī acīmredzamā faktu un pierādījumu sagrozīšana esot ietekmējusi Vispārējās tiesas vērtējumu par Gucci prasību: ja Vispārējā tiesa būtu atzinusi, ka konkrētā sabiedrības daļa – vai vismaz daļa no tās – uztvertu strīdīgo preču zīmi kā lielo burtu “G” kombināciju, tā, iespējams, nebūtu noliegusi līdzību starp konfliktējošajām preču zīmēm un līdz ar to gan Regulas par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta, gan tās 5. punkta piemērojamību.

               5.

               Turklāt Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pienākumu norādīt savu spriedumu pamatojumu, jo savā vērtējumā tā nemaz neesot ņēmusi vērā iepriekš minēto aptauju un neesot sniegusi – pat netieši – nekādu pamatojumu, kas dotu iespēju saprast, kāpēc tā ir ignorējusi šo izšķirošo pierādījumu.

               6.

               Ņemot vērā iepriekš minēto, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest gan EUIPO, gan Guess atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušies šajā tiesvedībā.

      (1)  Padomes 2009. gada 26. februāra Regula (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (Kodificēta versija) (OV 2009, L 78, 1. lpp.).


title: Lieta T-218/12: Vispārējās tiesas 2014. gada 10. septembra spriedums – Micrus Endovascular /ITSB – Laboratorios Delta  ( “DELTA” ) Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas vārdiskas preču zīmes “DELTA” reģistrācijas pieteikums — Agrākas starptautiskas un valsts grafiskas preču zīmes “DELTA PORTUGAL” un sabiedrības nosaukums “LABORATORIOS DELTA”  — Relatīvs atteikuma pamats — Sajaukšanas iespēja — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts

text:
               20.10.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 372/14

         Vispārējās tiesas 2014. gada 10. septembra spriedums – Micrus Endovascular/ITSB – Laboratorios Delta (“DELTA”)
   (Lieta T-218/12) (1)

   (Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes “DELTA” reģistrācijas pieteikums - Agrākas starptautiskas un valsts grafiskas preču zīmes “DELTA PORTUGAL” un sabiedrības nosaukums “LABORATORIOS DELTA” - Relatīvs atteikuma pamats - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
   2014/C 372/18
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Micrus Endovascular LLC (Wilmington, Delaware, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvis – B. Brandreth, barrister)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvis – J. Crespo Carrillo)

      Otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Laboratórios Delta Lda
       (Queluz, Portugāle) (pārstāvis – J. Sena Mioludo, advokāts)

      Priekšmets

   Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2012. gada 6. marta lēmumu lietā R 244/2011–2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Laboratórios Delta Lda
       un Micrus Endovascular LLC

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               Micrus Endovascular LLC atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 217, 21.7.2012.


title: Lieta C-682/15: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 18. decembrī iesniedza Cour administrative (Luksemburga) – Berlioz Investment Fund S. A./Directeur de l'administration des Contributions directes

text:
               29.2.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 78/6

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 18. decembrī iesniedza Cour administrative (Luksemburga) – Berlioz Investment Fund S. A./Directeur de l'administration des Contributions directes

   (Lieta C-682/15)
   (2016/C 078/07)
   Tiesvedības valoda – franču

      Iesniedzējtiesa

      Cour administrative

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: Berlioz Investment Fund S. A.

      Atbildētājs: Directeur de l'administration des Contributions directes

      Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai dalībvalsts īsteno Savienības tiesības un tādējādi padara Hartu piemērojamu saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu tādā gadījumā kā pamatlietā, tai attiecībā uz administrācijai pakļautu personu uzliekot finansiālu administratīvu sodu pēdējai minētajai pārmestās pienākumu neizpildes dēļ saistībā ar tās pienākumiem sadarboties, kuri izriet no valsts kompetentās iestādes pieņemta lēmuma par rīkojuma izdošanu, pamatojoties uz valsts procesuālajiem noteikumiem, kuri šajā ziņā ieviesti, šai dalībvalstij kā pieprasījuma saņemšanas valstij izpildot informācijas apmaiņas pieprasījumu, kuru iesniegusi cita dalībvalsts un kuru tā ir pamatojusi tostarp ar Direktīvas 2011/16 (1) normām par informācijas apmaiņu pēc pieprasījuma?

               2)

               Vai tad, ja šajā lietā ir piemērojama Harta, administrācijai pakļauta persona var atsaukties uz Hartas 47. pantu, ja tā uzskata, ka ar tai uzlikto iepriekš paredzamo finansiālo administratīvo sodu tai ir pienākums sniegt informāciju, pieprasījuma saņemšanas valsts, kuras rezidents ir šī persona, kompetentajai iestādei izpildot citas dalībvalsts iesniegtu informācijas pieprasījumu, kurā nav norādīts nekāds pamatojums attiecībā uz reālo nodokļu mērķi, kas nozīmē, ka šajā lietā nav norādīts leģitīms mērķis, un kura mērķis ir iegūt informāciju, kura nav prognozējami svarīga konkrētajā aplikšanas ar nodokļiem gadījumā?

               3)

               Vai tad, ja šajā lietā ir piemērojama Harta, Hartas 47. pantā paredzētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu prasa, ja vien ar Hartas 52. panta 1. punktu netiek pieļauti ierobežojumi, lai kompetentajai valsts tiesai ir pilna jurisdikcija un tādējādi tiesības pārbaudīt vismaz ar iebildes celšanas palīdzību dalībvalsts kompetentās iestādes pieņemta lēmuma par rīkojuma izdošanu spēkā esamību, izpildot informācijas pieprasījumu, kuru iesniegusi citas dalībvalsts kompetentā iestāde, tostarp pamatojoties uz Direktīvu 2011/16, prasībā, kuru cēlusi trešā persona, kura ir informācijas turētāja un šī lēmuma par rīkojuma izdošanu adresāte, un kura ir vērsta pret lēmumu par finansiāla administratīva soda uzlikšanu šai trešajai personai pārmestās pienākumu neizpildes dēļ saistībā ar tās pienākumu sadarboties, izpildot minēto pieprasījumu?

               4)

               Vai tad, ja šajā lietā ir piemērojama Harta, Direktīvas 2011/16 1. panta 1. punkts un 5. pants, ņemot vērā, pirmkārt, līdzību ar prognozējama svarīguma standartu, kas paredzēts OCDE Nodokļu konvencijas modelī attiecībā uz ienākumu un kapitālu, un, otrkārt, LES 4. pantā ietverto lojālas sadarbības principu kopā ar Direktīvas 2011/16 mērķi, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts pieprasītās informācijas no citas dalībvalsts prognozējamais svarīgums saistībā ar konkrēto aplikšanas ar nodokļiem gadījumu un norādīto ar nodokļiem saistīto mērķi ir nosacījums, kurš ir jāizpilda attiecībā uz informācijas pieprasījumu, lai pieprasījuma saņemšanas dalībvalsts kompetentajai iestādei rastos pienākums to izpildīt un lai tās lēmums par rīkojuma izdošanu attiecībā uz trešo personu, informācijas turētāju, būtu leģitīms?

               5)

               Vai tad, ja šajā lietā ir piemērojama Harta, kopā piemērojamie Direktīvas 2011/16 1. panta 1. punkts un 5. pants, kā arī Hartas 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauta tāda dalībvalsts likuma norma, ar kuru vispārīgi tiek ierobežota valsts kompetentās iestādes, kura rīkojas kā pieprasījuma saņemšanas valsts iestāde, veiktā pārbaude par informācijas pieprasījuma spēkā esamību ar pārbaudi par formālu atbilstību, un ka valsts tiesai, izskatot tādu tajā celto prasību kā iepriekš trešajā jautājumā aprakstīto, ir pienākums pārbaudīt nosacījuma par pieprasītās informācijas prognozējamo svarīgumu izpildi visos aspektos, kuri attiecas uz saiknēm ar konkrēto lietā izskatāmo aplikšanas ar nodokļiem gadījumu, norādīto ar nodokļiem saistīto mērķi un Direktīvas 2011/16 17. panta ievērošanu?

               6)

               Vai tad, ja šajā lietā ir piemērojama Harta, ar Hartas 47. panta 2. punktu tiek pieļauta tāda dalībvalsts likuma norma, ar kuru tiek izslēgta iespēja pieprasījuma saņemšanas valsts kompetentajai tiesai, izskatot tādu tajā celto prasību kā iepriekš trešajā jautājumā aprakstīto, iesniegt citas dalībvalsts kompetentās iestādes iesniegtu informācijas pieprasījumu, un vai ar to ir uzlikts pienākums iesniegt šo dokumentu kompetentajai valsts tiesai un piešķirt piekļuvi trešajai personai, informācijas turētājai vai pat iesniegt šo dokumentu valsts tiesai, nepiešķirot piekļuvi trešajai personai, informācijas turētājai tā konfidenciālā rakstura dēļ, ar nosacījumu, ka visām trešajai personai, informācijas turētājai, ar tās tiesību ierobežošanu radītajām neērtībām ir jābūt pietiekami kompensētām ar tiesvedību kompetentajā valsts tiesā?

      (1)  Padomes 2011. gada 15. februāra Direktīva 2011/16/ES par administratīvu sadarbību nodokļu jomā un ar ko atceļ Direktīvu 77/799/EEK (OV L 64, 1. lpp.).


title: Lieta T-328/10: Vispārējās tiesas 2012. gada 19. septembra spriedums — Fraas /ITSB (Rūtiņu raksts tumši un gaiši pelēkā, smilškrāsā un tumši sarkanā krāsā) (Kopienas preču zīme — Kopienas grafiskas preču zīmes, kas attēlo rūtiņu rakstu tumši un gaiši pelēkā, smilškrāsā un tumši sarkanā krāsā, reģistrācijas pieteikums — Absolūts atteikuma pamatojums — Atšķirtspējas neesamība — Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 75. pants un 76. panta 1. punkts)

text:
               27.10.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 331/19

      Vispārējās tiesas 2012. gada 19. septembra spriedums — Fraas/ITSB (Rūtiņu raksts tumši un gaiši pelēkā, smilškrāsā un tumši sarkanā krāsā)
      (Lieta T-328/10) (1)

      (Kopienas preču zīme - Kopienas grafiskas preču zīmes, kas attēlo rūtiņu rakstu tumši un gaiši pelēkā, smilškrāsā un tumši sarkanā krāsā, reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 75. pants un 76. panta 1. punkts)
      (2012/C 331/32)
      Tiesvedības valoda — vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: V. Fraas GmbH (Helmbrechts-Wüstenselbitz, Vācija) (pārstāvji — R. Kunze un G. Würtenberger, advokāti)

         Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (pārstāvji — sākotnēji B. Schmidt, vēlāk — D. Walicka)

         Priekšmets

      Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2010. gada 7. jūnija lēmumu lietā R 190/2010-4 saistībā ar pieteikumu kā Kopienas preču zīmi reģistrēt grafisku apzīmējumu, kas attēlo rūtiņu rakstu tumši un gaiši pelēkā, smilškrāsā un tumši sarkanā krāsā

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  prasību noraidīt;

                  2)

                  V. Fraas GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 288, 23.10.2010


title: Lieta C-103/13: Tiesas (pirmā palāta) 2014. gada 5. novembra spriedums ( Administrativen sad Sofia-grad (Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Snezhana Somova/Glaven director na Stolichno upravlenie “Sotsialno osiguryavane ” Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — 12., 45., 46. un 94. pants — Valsts tiesiskais regulējums, kurā pensijas piešķiršana pakļauta nosacījumam, ka ir pārtraukta vecuma pensijas apdrošināšanas iemaksu veikšana — Trūkstošā apdrošināšanas laikposma atpirkšana, veicot iemaksas — Apdrošināšanas laikposmu pārklāšanās vairākās dalībvalstīs — Apdrošināmā iespēja atteikties no noteikuma par iemaksu veikšanas un apdrošināšanas laikposmu summēšanas — Piešķirtās pensijas atņemšana un pārmaksātās summas atgūšana — Pienākums maksāt procentus

text:
               12.1.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 7/4

         Tiesas (pirmā palāta) 2014. gada 5. novembra spriedums (Administrativen sad Sofia-grad (Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Snezhana Somova/Glaven director na Stolichno upravlenie “Sotsialno osiguryavane”
   (Lieta C-103/13) (1)

   (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Sociālais nodrošinājums - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - 12., 45., 46. un 94. pants - Valsts tiesiskais regulējums, kurā pensijas piešķiršana pakļauta nosacījumam, ka ir pārtraukta vecuma pensijas apdrošināšanas iemaksu veikšana - Trūkstošā apdrošināšanas laikposma atpirkšana, veicot iemaksas - Apdrošināšanas laikposmu pārklāšanās vairākās dalībvalstīs - Apdrošināmā iespēja atteikties no noteikuma par iemaksu veikšanas un apdrošināšanas laikposmu summēšanas - Piešķirtās pensijas atņemšana un pārmaksātās summas atgūšana - Pienākums maksāt procentus)
   (2015/C 007/05)
   Tiesvedības valoda – bulgāru

      Iesniedzējtiesa

      Administrativen sad Sofia-grad

      Pamatlietas puses

      Prasītāja: Snezhana Somova

      Atbildētājs: Glaven director na Stolichno upravlenie “Sotsialno osiguryavane”

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               LESD 49. pantam ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā Sociālā nodrošinājuma kodeksa (Kodeks za sotsialnoto osiguryavane) 94. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru, lai varētu piešķirt vecuma pensiju, iepriekš ir jāizpilda nosacījums par sociālās apdrošināšanas iemaksu veikšanas pārtraukšanu saistībā ar citā dalībvalstī veikto darbību;

               2)

               Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, tās redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006, 45. pants, 46. panta 2. punkts un 94. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem sociālās apdrošināšanas dalībniekiem netiek piešķirta iespēja izvēlēties, lai, nosakot tiesības dalībvalstī, netiktu ņemti vērā apdrošināšanas laikposmi, kas pabeigti citā dalībvalstī pirms šīs regulas spēkā stāšanās datuma šajā pirmajā dalībvalstī.

      (1)  OV C 129, 4.5.2013.


title: Lieta T-383/09: Prasība, kas celta 2009. gada 28. septembrī — Fuller & Thaler Asset Management /ITSB ( BEHAVIOURAL INDEX )

text:
               21.11.2009

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 282/60

         Prasība, kas celta 2009. gada 28. septembrī — Fuller & Thaler Asset Management/ITSB (“BEHAVIOURAL INDEX”)
   (Lieta T-383/09)
   2009/C 282/112
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja:
      Fuller & Thaler Asset Management, Inc., San Mateo (Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvis — S. Malynicz, Barrister)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 11. jūnija lēmumu lietā R 138/2009-1; un

               —

               piespriest atbildētājam segt savus un atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

      Attiecīgā Kopienas preču zīme: vārdiska preču zīme “BEHAVIOURAL INDEX” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9. un 36. klasē

      Pārbaudītāja lēmums: Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu noraidīt

      Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt

      Izvirzītie pamati: Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpums, jo Apelāciju padome i) esot pieļāvusi kļūdu attiecībā uz preču zīmes nozīmi un sintaksi, tāpat kā attiecībā uz to, vai tā var būt attiecīgās preces un pakalpojumus nepastarpināti un tieši aprakstošs apzīmējums; ii) neesot pēc savas iniciatīvas konstatējusi apstākļus, kas parādītu, ka attiecīgā Kopienas preču zīme bija aprakstoša no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa, lai arī tā pareizi secināja, ka konkrētā sabiedrības daļa bija specializēta; un iii) neņēma vērā sabiedrības intereses, kas ir pamatā šim atteikuma pamatojumam un no pieejamajiem pierādījumiem nesecināja, ka attiecīgajā specializētajā jomā pastāvēja saprātīga iespēja, ka citi tirgus dalībnieki šajā jomā varētu gribēt attiecīgo Kopienas preču zīmi izmantot nākotnē.


title: Lieta C-229/08: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Vācija) 2008. gada 28. maija rīkojumu — Colin Wolf / Stadt Frankfurt am Main

text:
               30.8.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 223/21

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Vācija) 2008. gada 28. maija rīkojumu — Colin Wolf/Stadt Frankfurt am Main

   (Lieta C-229/08)
   (2008/C 223/33)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Iesniedzējtiesa
   Verwaltungsgericht Frnakfurt am Main
   Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītājs: Colin Wolf

      Atbildētāja: Stadt Frankfurt am Main

   Prejudiciālie jautājumi

               1)

               Vai valsts likumdevējam vienmēr [bez izņēmuma] ir plaša pilnvaru un rīcības brīvība, īstenojot Direktīvas 2000/78/EK (1) 6. panta 1. punktā paredzēto rīcības brīvību, vai arī šo rīcības brīvību katrā ziņā var ierobežot līdz nepieciešamajai robežai tad, ja runa ir par maksimālā vecuma noteikšanu pieņemšanai darbā, ņemot vērā minimālo darba stāžu līdz vecuma pensijas sasniegšanai atbilstoši Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta c) apakšpunktam?

               2.

               Vai Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā nepieciešamība konkretizē Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punktā minētā līdzekļa atbilstību un tādējādi ierobežo šā vispārējā regulējuma piemērošanas jomu?

               3.

                           a)

                           Vai tas ir likumīgs mērķis Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta 1. apakšpunkta nozīmē, ja darba devējs, nosakot maksimālo vecumu pieņemšanai darbā, īsteno savu interesi, lai darbā pieņamamo ierēdņu aktīvu darba attiecību laiks būtu pēc iespējas ilgāks?

                           b)

                           Vai šāda mērķa īstenošana jau tad ir neatbilstīga, ja ar to tiek panākts, ka ierēdņi strādā ilgāk nekā ir nepieciešams, lai iegūtu likumā garantēto minimālo pensiju, ko tie iegūst pēc 5 gadu darba stāža, priekšlaicīgas pensionēšanās gadījumā?

                           c)

                           Vai šāda mērķa īstenošana tikai tad ir neatbilstīga, ja ar to tiek panākts, ka ierēdņi strādā ilgāk nekā nepieciešams, pašlaik 19,51 gads, lai nopelnītu likumā garantēto minimālo pensiju, priekšlaicīgas pensionēšanās gadījumā?

               4.

                           a)

                           Vai tas ir likumīgs mērķis Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta nozīmē, ja, nosakot pēc iespējas zemu maksimālo vecumu pieņemšanai darbā, tiek panākts, ka darbā pieņemamo ierēdņu kopējais skaits būtu pēc iespējas mazāks, lai pēc iespējas mazāks būtu arī atsevišķos gadījumos veicamo maksājumu skaits, piemēram, pabalsti nelaimes vai slimības gadījumos (pabalsti arī ģimenes locekļiem)?

                           b)

                           Kāda nozīme attiecībā uz iepriekš minēto ir apstāklim, ka, palielinoties [ierēdņu] vecumam, pabalsti sakarā ar nelaimes vai slimības gadījumiem (arī ģimenes locekļiem) ir augstāki nekā gados jaunākiem ierēdņiem, tātad, pieņemot darbā gados vecākus ierēdņus vai ierēdnes šie izdevumi varētu būt lielāki?

                           c)

                           Vai attiecībā uz iepriekš minēto ir nepieciešamas drošas prognozes vai statistika, vai arī ir pietiekami ar vispārējiem varbūtības pieņēmumiem?

               5

                           a)

                           Vai tas ir likumīgs mērķis Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta nozīmē, ja darba devējs [ierēdņu] pieņemšanai darbā grib piemērot noteiktu maksimālo vecumu, lai “attiecīgajā profesionālajā karjerā nodrošinātu līdzsvarotu vecuma struktūru”?

                           b)

                           Kādas prasības, iespējams, ir jāizpilda apsvērumiem attiecībā uz šādas vecuma struktūras īstenošanu, lai izpildītu attaisnojoša pamatojuma priekšnoteikumus (atbilstība un nepieciešamība, vajadzība)?

               6.

               Vai tas ir likumīgs apsvērums Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta nozīmē, ja darba devējs attiecībā uz maksimālo vecumu pieņemšanai darbā norāda, ka, lai kļūtu par ugunsdzēsības dienesta vidējā personāla ierēdni, līdz šāda vecuma sasniegšanai tiesiski ir iespējams iegūt ar profesiju saistītos darbā pieņemšanas nosacījumus, apgūstot attiecīgu skolas vai profesionālo izglītību?

               7.

               Pēc kādiem kritērijiem ir jāvērtē, vai minimālais darba stāžs līdz pensijas vecumam ir atbilstīgs vai nepieciešams?

                           a)

                           Vai minimālā darba stāža nepieciešamība ir attaisnojama vienīgi kā ekvivalents kvalifikācijas iegūšanai pie darba devēja, ko finansē darba devējs viens pats (tiesības veidot ugunsdzēsības dienesta vidējā personāla profesionālo karjeru), lai, ņemot vērā šādu kvalifikāciju, nodrošinātu atbilstīgu tālāku nodarbinātības laika posmu pie šī darba devēja, tādējādi darbiniekam pamazām atpelnot savas izglītības izmaksas?

                           b)

                           Cik ilgs drīkst būt maksimālais profesionālās izglītības laika posmam sekojošais darba laika posms? Vai tas var pārsniegt 5 gadus; ja var, tad, kādiem nosacījumiem tam, ir jāatbilst?

                           c)

                           Vai minimālā darba laika posma atbilstība un nepieciešamība neatkarīgi no 7. punkta a) apakšpunkta var tikt pamatota, ņemot vērā apsvērumu, ka ierēdņu, kuru vecuma pensiju finansē darba devējs viens pats, prognozējamajam aktīvā darba laika posmam ir jābūt pietiekamam, lai līdz pensijas vecuma sasniegšanai tie nopelnītu likumā garantēto minimālo pensiju, kura pašlaik tiek piešķirta, ja darba stāžs ir 19,51 gadi?

                           d)

                           Vai gluži pretēji Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punktam atbilstošs atteikums pieņemt darbā ir pamatojums tikai tad, ja persona tiek pieņemta darbā tādā vecumā, kas, iestājoties paredzamajam pensijas vecumam, novestu pie tā, ka būtu jāmaksā minimālā pensija, lai gan tā vēl nav nopelnīta?

               8.

                           a)

                           Vai, lai novērtētu jēdziena pensijas vecuma iestāšanās saskaņā ar Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir jāņem vērā likumā noteiktā vecuma robeža attiecībā uz pensionēšanos, pēc tam saņemot vecuma pensiju, vai arī ir jāņem vērā statistiski konstatētais ierēdņu vai profesionālās grupas vidējais pensionēšanās vecums?

                           b)

                           Kādā mērā attiecīgi ir jāņem vērā tas, ka atsevišķiem ierēdņiem tiesisko pensionēšanās vecumu var pagarināt līdz pat diviem gadiem? Vai šis apstāklis rada to, ka darbā pieņemšanas maksimālais vecums tiek attiecīgi pagarināts?

               9.

               Vai, aprēķinot minimālo darba laika posmu, ņemot vērā Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punktu, var ieskaitīt arī vispirms ierēdņa statusā iegūstamo profesionālo izglītību? Vai attiecībā uz iepriekš minēto ir nozīmīgi, vai, iegūstot pensiju, izglītošanās laiks, ir jāņem vērā kā nodarbinātības laiks, par kuru pienākas pensija pilnā apmērā, vai arī izglītošanās laiks ir jāatskaita no laika posma, saistībā ar kuru darba devējs var pieprasīt minimālo darba stāžu saskaņā ar Direktīvas 2000/78/EK 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu?

               10.

               Vai Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz [Vispārējs Likums par vienlīdzīgu attieksmi] 15. panta 1. punkta otrā teikuma, 3. punkta regulējums ir saderīgs ar Direktīvas 2000/78/EK 17. pantu?

      (1)  OV L 303, 16. lpp.


title: Lieta T-565/14: Prasība, kas celta 2014. gada 30. jūlijā – EVA/Komisija

text:
               10.11.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 395/51

      Prasība, kas celta 2014. gada 30. jūlijā – EVA/Komisija
      (Lieta T-565/14)
      (2014/C 395/64)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Vides Aģentūra (EVA) (Brisele, Beļģija) (pārstāvis – S. Podskalská, advokāte)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasītājas prasījumi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto Komisijas 2014. gada 12. jūnija lēmumu (Ares (2014)1915757);

                  —

                  atcelt otro apstrīdēto Komisijas 2014. gada 17. februāra Lēmumu 2014/804/ES;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Ar šo prasību prasītāja prasa atcelt Komisijas 2014. gada 12. jūnija Lēmumu (Ares (2014)19115757), ar kuru kā nepieņemams ir noraidīts pieprasījums veikt iekšēju pārskatīšanu attiecībā uz Komisijas 2014. gada 17. februāra Lēmumu C(2014)804, galīgā redakcija, par Polijas Republikas paziņojumu par valsts pārejas plānu, kas paredzēts 32. pantā Direktīvā 2010/75/ES (1) par rūpnieciskajām emisijām. Prasītāja arī prasa atcelt Komisijas 2014. gada 17. februāra Lēmumu C(2014) 804, galīgā redakcija.
      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Pirmais pamats attiecas uz lēmumu Ares (2014) 1915757, un tajā tiek apgalvots, ka nav ievērota Regula Nr. 1367/2006 (2) un Direktīva 2010/75:

                              —

                              jo lēmums par valsts pārejas plānu ir individuāli piemērojams pasākums un līdz ar to administratīvs akts Regulas Nr. 1367/2006 izpratnē. Prasītāja uzskata, ka līdz ar to Komisijai pieprasījums veikt iekšēju pārskatīšanu bija jāatzīst par pieņemamu;

                              —

                              jo Komisijai bija jāinterpretē Regulas Nr. 1367/2006 10. pants saskaņā ar Orhūsas Konvenciju un jāatzīst minētas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkts par prettiesisku;

                              —

                              jo Komisijas argumentācija ir balstīta uz attiecīgo Direktīvas 2010/75/ES noteikumu nepareizu interpretāciju.

                  2.

                  Otrais pamats attiecas uz Lēmumu C(2014) 804, galīgā redakcija, un ir balstīts uz LESD 17. panta, Direktīvas 2010/75/ES, Īstenošanas lēmuma 2012/115/ES (3), Orhūsas Konvencijas, kā arī Direktīvu 2001/42/EK (4) un 2008/50/EK (5) pārkāpumu.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Direktīva 2010/75/ES par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) (OV L 334, 17. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 6. septembra Regula (EK) Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV L 264, 13. lpp.).

         (3)  Komisijas 2012. gada 10. februāra Īstenošanas lēmums 2012/115/ES, ar ko paredz noteikumus attiecībā uz valsts pārejas plāniem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2010/75/ES par rūpnieciskajām emisijām (izziņots ar dokumenta numuru C(2012) 612) (OV L 52, 12. lpp.).

         (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīva 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.).

         (5)  Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīva 2008/50/EK par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai (OV L 152, 1. lpp.).


title: Lieta T-252/05: Prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko Q iesniedza 2005. gada 4. jūlijā

text:
               17.9.2005

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 229/25

         Prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko Q iesniedza 2005. gada 4. jūlijā
   (Lieta T-252/05)
   (2005/C 229/55)
   tiesvedības valoda — franču
   Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā 2005. gada 4. jūlijā izskatīšanai ir iesniegta prasība pret Eiropas Kopienu Komisiju, ko cēla Q, ar dzīvesvietu Briselē, kuru pārstāv Stefans Rodrigess [Stéphane Rodrigues] un Jola Minači [Yola Minatchy], advokāti.
   Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

               1)

               ja vajadzīgs, atcelt 2005. gada 29. marta lēmumu, ar kuru Komisija noraidīja prasītājas 2004. gada 29. novembrī iesniegto sūdzību par netiešiem Komisijas lēmumiem par 2004. gada 29. novembra lūguma par palīdzību un aizstāvību pret morālo vajāšanu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu un zaudējumu atlīdzību un nokavējuma procentiem noraidīšanu un 2004. gada 7. maija un 2004. gada 24. maija lūguma par preventīviem un tūlītējiem pasākumiem noraidīšanu;

               2)

               atcelt Komisijas 2005. gada 4. maija lēmumu, ar kuru tā atbild uz prasītājas 2004. gada 20. decembra sūdzību, un karjeras attīstības ziņojumu par laikposmu no 2003. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 31. decembrim;

               3)

               noteikt, ka Komisijai ir ārpuslīgumiskā atbildība, kas izriet no apstrīdētajiem lēmumiem un prasītājas karjeras attīstības ziņojuma sagatavošanas;

               4)

               atlīdzināt prasītājai zaudējumus un nokavējuma procentus atbilstoši nodarītajam kaitējumam 250 000 eiro apmērā;

               5)

               piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti
   Prasītāja, Komisijas ierēdne, uzskata, ka ir savu priekšnieku veiktās morālās vajāšanas, ko, pirmkārt, rada profesionālā izolācija, otrkārt, kas pasliktina viņas veselību un destabilizē psiholoģiski, upuris.
   Ar šo prasību viņa apstrīd, pirmkārt, netiešus Komisijas lēmumus, ar kuriem noraida viņas lūgumu par palīdzību un aizsardzību sakarā ar morālo vajāšanu, kas iesniegti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, un, otrkārt, savas karjeras attīstības ziņojumu par laikposmu no 2003. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 31. decembrim.
   Turklāt prasītāja norāda uz Civildienesta noteikumu 24. panta pārkāpumu un Komisijai uzliktā palīdzības pienākuma, labas pārvaldības pienākuma un gādības pienākuma pārkāpumu.
   Attiecībā uz novērtējuma ziņojumu viņa norāda uz acīmredzamām kļūdām novērtējumā un procesuālo noteikumu pārkāpšanu.


title: Lieta T-210/17: Prasība, kas celta 2017. gada 6. aprīlī – International Gaming Projects/EUIPO – Zitro IP (“TRIPLE TURBO”)

text:
               22.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/40

         Prasība, kas celta 2017. gada 6. aprīlī – International Gaming Projects/EUIPO – Zitro IP (“TRIPLE TURBO”)
   (Lieta T-210/17)
   (2017/C 161/57)
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – spāņu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: International Gaming Projects Ltd (Qormi, Malta) (pārstāve – M. D. Garayalde Niño, advokāte)

      Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

      Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Zitro IP Sàrl (Luksemburga, Luksemburga)

      Informācija par procesu EUIPO

      Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja

      Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiska preču zīme, kas ietver vārdiskus elementus “TRIPLE TURBO” – reģistrācijas pieteikums Nr. 13 140 207

      Process EUIPO: iebildumu process

      Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2017. gada 8. februāra lēmums lietā R 119/2016-4

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu;

               —

               piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Izvirzītais pamats:

               —

               Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-7/11: Prasība, kas celta 2011. gada 7. janvārī — Bank Melli Iran /Padome

text:
               26.2.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 63/30

         Prasība, kas celta 2011. gada 7. janvārī — Bank Melli Iran/Padome
   (Lieta T-7/11)
   2011/C 63/58
   Tiesvedības valoda — angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Bank Melli Iran (Teherāna, Irāna) (pārstāvji — L. Defalque un S. Woog, advokāti)

      Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt Padomes 2010. gada 25. oktobra Lēmuma 2010/644/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (1), pielikuma B daļas 5. punktu, kā arī Padomes 2010. gada 25. oktobra Regulas (ES) Nr 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2007 (2), VIII pielikuma B daļas 5. punktu, un atcelt Padomes 2010. gada 28. oktobra vēstulē ietverto lēmumu;

               —

               atzīt Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmuma 2010/413/KĀDP (3) 20. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Padomes Regulas (ES) Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta a) apakšpunktu par prettiesiskiem un prasītājai nepiemērojamiem; un

               —

               piespriest Padomei atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza šādus pamatus:

               1)

               Pirmais pamats, saskaņā ar kuru prasītāja apgalvo, ka noticis LESD 215. panta 2. un 3. punkta, kā arī LES 40. panta pārkāpumu, kas ir būtisku formas prasību pārkāpums, jo:

                           —

                           KĀDP Padome ir noteikusi ierobežojušus pasākumus, neatstājot Padomei nekādu rīcības brīvību;

                           —

                           Lēmums 2010/413/KĀDP, ar kuru pamatota Direktīva Nr. 961/2010, ir kļūdaini pamatots ar LES 29. pantu, jo tajā nav noteikta Savienības attieksme īpašos ģeogrāfiskos vai tematiskos jautājumos, kā prasīts LES 29. pantā, bet gan noteikti precīzi pienākumi dalībvalstīm un to jurisdikcijā esošām personām;

                           —

                           Regula Nr. 961/2010 neietver nepieciešamos noteikumus par tiesiskām garantijām, tādējādi pārkāpjot LESD 215. panta 3. punktu.

               2)

               Otrais pamats, ar kuru prasītāja atsaucas uz Eiropas Savienības likumdevēja kļūdu, izvēloties apstrīdētā lēmuma un regulas juridisko pamatu, jo sankcijas tika noteiktas pret prasītāju un ar to saistītajām organizācijām, kas ir juridiskas personas un nav valstiskas organizācijas, ko nav uzskaitījusi ANO DP. Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka:

                           —

                           lai gan LES 29. panta un LESD 215. panta kā juridiskā pamata izvēle ir pamatota, kad Savienības iestādes īsteno ANO rezolūciju, šī izvēle nav katrā ziņā pamatota, ja tiek noteikti tādi administratīvi pasākumi kā juridisku personu un nevalstisku organizāciju naudas līdzekļu iesaldēšana;

                           —

                           apstrīdētie akti bija jāpieņem, pamatojoties uz LESD 75. pantu, tādējādi iesaistot Eiropas Parlamentu koplēmuma procedūras ietvaros.

               3)

               Trešais pamats, ar kuru prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums un regula ir tikuši pieņemti, pārkāpjot vienlīdzības un nediskriminācijas principus, jo līdzīgi lēmumi ir tikuši pieņemti, izmantojot citu juridisko pamatu, tādu kā LESD 75. pants, un tādējādi ietvaros, kas nodrošina Eiropas Parlamenta un Padomes noteiktās tiesiskās garantijas — kas tā nebija uz prasītāju attiecošos apstrīdēto aktu gadījumā.

               4)

               Ceturtais pamats, ar kuru prasītāja apgalvo, ka apstrīdētie akti ir pieņemti, pārkāpjot tiesības uz aizstāvību un it īpaši tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, jo:

                           —

                           prasītāja nav saņēmusi nevienu pierādījumu vai dokumentu, kas pamatotu Padomes apgalvojumus, jo 2009. gadā izteiktie un 2010. gadā apstiprinātie papildu apgalvojumi attiecībā uz 2008. gada lēmumu ir ļoti nekonkrēti, neskaidri un, kā tiek apgalvots, tādi, uz kuriem prasītājai nav iespējams atbildēt;

                           —

                           prasītājai tika liegta pieeja dokumentiem, ka arī tiesības tikt uzklausītai;

                           —

                           attiecībā uz apstrīdētajiem aktiem nav sniegts pietiekams pamatojums, ar ko ir pārkāptas prasītājas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

               5)

               Piektais pamats, ar kuru prasītāja apgalvo, ka apstrīdētie akti to pašu iemeslu dēļ kā ceturtajā pamatā noradītie pārkāpj labas pārvaldības un tiesiskās paļāvības principu.

               6)

               Sestais pamats, ar kuru prasītāja apgalvo, ka Padome tai nav paziņojusi savu lēmumu, tostarp iemeslus prasītājas iekļaušanai sarakstē, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 961/2010 36. panta 3. punktu, kā arī 36. panta 4. punktu, kurā paredzēts, ka Padome pārskata savu lēmumu, kad ir iesniegti apsvērumi.

               7)

               Septītais pamats, ar kuru prasītāja atsaucas uz acīmredzamu kļūdu interpretācijā, kā arī uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, piemērojot prasītajai Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmumu 2010/413/KĀDP, jo Padome esot kļūdaini interpretējusi tā 20. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nospriežot, ka apstrīdētajos aktos aprakstītās prasītājas darbības atbilst prasībām, lai tās uzskatītu par darbībām, par kuram nosakāmas sankcijas.

               8)

               Astotais pamats, ar kuru prasītāja atsaucas uz samērīguma principa un tās tiesību uz īpašumu pārkāpumu, jo Padome neesot ņēmusi vērā Apvienoto Nāciju organizācijas Drošības padomes lēmumu, kā rezultātā Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmuma 2010/413/KĀDP 20. panta 1. punkta b) apakšpunktam būtu jābūt nepiemērojamam.

      (1)  OV L 281, 81. lpp.

      (2)  OV L 281, 1. lpp.

      (3)  Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmums 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (OV L 195, 39. lpp.).


title: Lieta C-291/09: Tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 7. aprīļa spriedums ( Rechtbank van koophandel Brussel (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Francesco Guarnieri & Cie/Vandevelde Eddy VOF (Preču brīva aprite — LESD 34. pants — Cautio judicatum solvi — Atbilstoši Monako tiesībām dibināta sabiedrība — LESD 18. panta pirmā daļa)

text:
               28.5.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 160/7

         Tiesas (pirmā palāta) 2011. gada 7. aprīļa spriedums (Rechtbank van koophandel Brussel (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Francesco Guarnieri & Cie/ Vandevelde Eddy VOF

   (Lieta C-291/09) (1)

   (Preču brīva aprite - LESD 34. pants - Cautio judicatum solvi - Atbilstoši Monako tiesībām dibināta sabiedrība - LESD 18. panta pirmā daļa)
   2011/C 160/04
   Tiesvedības valoda — holandiešu

      Iesniedzējtiesa

      Rechtbank van koophandel Brussel

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Francesco Guarnieri & Cie

      Atbildētāja: Vandevelde Eddy VOF

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Rechtbank van Koophandel te Brussel — EKL 28., 29. un 30. panta interpretācija — Cautio judicatum solvi — Kopienu tiesību normu pārkāpums preču brīvas aprites jomā

      Rezolutīvā daļa:

   LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts, ka dalībvalsts tiesību normā tiek prasīts, lai prasītājs — Monako pilsonis —, kas kādā šīs valsts civillietu tiesā pret tās pilsoni ir cēlis prasību samaksāt rēķinu par Kopienu precēm pielīdzināmu preču piegādi, iemaksā cautio judicatum solvi, lai gan šāda prasība nav paredzēta šīs dalībvalsts pilsonim.

      (1)  OV C 267, 07.11.2009.


title: Lieta T-21/16: Prasība, kas celta 2016. gada 19. janvārī – Karl Conzelmann/ITSB (“LIKE IT”)

text:
               14.3.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 98/55

         Prasība, kas celta 2016. gada 19. janvārī – Karl Conzelmann/ITSB (“LIKE IT”)
   (Lieta T-21/16)
   (2016/C 098/71)
   Tiesvedības valoda – vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Karl Conzelmann GmbH & Co. KG (Albstadt, Vācija) (pārstāvis – J. Klink, advokāts)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)

      Informācija par procesu ITSB

      Attiecīgā strīdus preču zīme: Kopienas vārdiska preču zīme “LIKE IT” – reģistrācijas pieteikums Nr. 13 180 104

      Apstrīdētais lēmums: ITSB Apelācijas pirmās padomes 2015. gada 11. novembra lēmums lietā R 223/2015–1

      Prasītājas prasījumi:

               —

               atcelt apstrīdēto lēmumu;

               —

               piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp procesā Apelācijas padomē radušos izdevumus.

      Izvirzītais pamats:

               —

               Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta, aplūkojot kopsakarā ar 7. panta 2. punktu, pārkāpums.


title: Lieta F-43/15: Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2015. gada 30. jūnija rīkojums – Centurione/Komisija Civildienests — Ierēdņi — Sociālais nodrošinājums — Nelaimes gadījums — Civildienesta noteikumu 73. pants — Vispārējie noteikumi par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību riskiem — Daļējas pastāvīgas invaliditātes pakāpes noteikšana — Ārstu komisijas ziņojums — Reglamenta 82. pants — Absolūts šķērslis tiesas procesam — Prasības un sūdzības savstarpēja atbilstība — Neesamība — Nepieņemamība

text:
               10.8.2015

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 262/41

         Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2015. gada 30. jūnija rīkojums – Centurione/Komisija
   (Lieta F-43/15) (1)

   (Civildienests - Ierēdņi - Sociālais nodrošinājums - Nelaimes gadījums - Civildienesta noteikumu 73. pants - Vispārējie noteikumi par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību riskiem - Daļējas pastāvīgas invaliditātes pakāpes noteikšana - Ārstu komisijas ziņojums - Reglamenta 82. pants - Absolūts šķērslis tiesas procesam - Prasības un sūdzības savstarpēja atbilstība - Neesamība - Nepieņemamība)
   (2015/C 262/56)
   Tiesvedības valoda – franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Fernando Centurione (Nivelles, Beļģija) (pārstāvis – S. Pappas, avocat)

      Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji – J. Currall un T. S. Bohr)

      Priekšmets

   Prasība atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru invaliditātes pakāpe pēc nelaimes gadījuma darbā, kurā cieta prasītājs, tika atzīta tikai 2 % apmērā

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               prasību noraidīt;

               2)

               katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      (1)  OV C 178, 1.6.2015., 29. lpp.


title: Lieta T-37/13: Prasība, kas celta 2013. gada 22. janvārī — Exakt Advanced Technologies /ITSB — Exakt Precision Tools ( “EXAKT” )

text:
               23.3.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 86/23

         Prasība, kas celta 2013. gada 22. janvārī — Exakt Advanced Technologies/ITSB — Exakt Precision Tools (“EXAKT”)
   (Lieta T-37/13)
   2013/C 86/38
   Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — vācu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Exakt Advanced Technologies GmbH (Norderstedt, Vācija) (pārstāvis — A. von Bismarck, advokāts)

      Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)

      Otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece: Exakt Precision Tools Ltd (Aberdeen, Apvienotā Karaliste)

      Prasītājas prasījumi

               —

               atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2012. gada 29. oktobra lēmumu lietā R 1764/2011-1;

               —

               piespriest personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas radušies apelācijas procesā.

      Pamati un galvenie argumenti

      Reģistrēta Kopienas preču zīme, par kuru iesniegts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu: grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “EXAKT”, attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 7., 9. un 37. klasē — Kopienas preču zīme Nr. 3 996 592

      Kopienas preču zīmes īpašniece: prasītāja

      Lietas dalībniece, kas lūdz atzīt Kopienas preču zīmi par spēkā neesošu: Exakt Precision Tools Ltd

      Pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatojums: grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “EXAKT”, attiecībā uz precēm, kas ietilpst 7., 8. un 9. klasē

      Anulēšanas nodaļas lēmums: pieteikumu apmierināt

      Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt

      Izvirzītie pamati: Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpums


title: Lieta C-104/17: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 27. februārī iesniedza Curtea de Apel Pitești (Rumānija) – SC Cali Esprou SRL/Administraţia Fondului pentru Mediu

text:
               29.5.2017

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 168/22

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 27. februārī iesniedza Curtea de Apel Pitești (Rumānija) – SC Cali Esprou SRL/Administraţia Fondului pentru Mediu

   (Lieta C-104/17)
   (2017/C 168/29)
   Tiesvedības valoda – rumāņu

      Iesniedzējtiesa

      Curtea de Apel Pitești

      Pamatlietas puses

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja: SC Cali Esprou SRL

      Atbildētāja apelācijas instancē: Administraţia Fondului pentru Mediu

      Prejudiciālais jautājums

   Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (1) 15. pantu var interpretēt tādējādi, ka tas liedz Eiropas Savienības dalībvalstī pieņemt tiesību normu, ar kuru tiek ieviests maksājums uzņēmējam, kurš laiž valsts tirgū iepakotu preci un iepakojumus, bet neveic nekādas koriģējošas darbības ar preci vai iepakojumiem un tādā pašā formā pārdod tās uzņēmējam, kurš savukārt tās pārdod galapatērētājam, – maksājums, kura apjoms ir noteikts par kilogramu (kg), pamatojoties uz starpību starp, pirmkārt, izlietotā iepakojuma daudzumiem, kuri atbilst obligātajam mērķim – proti, kas ir jāreģenerē vai jāsadedzina sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un jāreģenerē, veicot pārstrādi, un, otrkārt, tiem izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas faktiski reģenerēti vai sadedzināti sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un reģenerēti, veicot pārstrādi?

      (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīva 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV 1994, L 365, 10. lpp.).


title: Lieta C-270/09: Tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 16. decembra spriedums ( Court of Session (Scotland), Edinburgh (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Macdonald Resorts Limited/The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (PVN — Sestā direktīva 77/388/EEK — Atbrīvojumi no nodokļa — 13. panta B daļas b) punkts — Nekustamā īpašuma izīrēšana — Tādu līgumisku tiesību pārdošana, kuras var pārvērst brīvdienu mājokļu īslaicīgas lietošanas tiesībās)

text:
               19.2.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 55/9

         Tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 16. decembra spriedums (Court of Session (Scotland), Edinburgh (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Macdonald Resorts Limited/The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

   (Lieta C-270/09) (1)

   (PVN - Sestā direktīva 77/388/EEK - Atbrīvojumi no nodokļa - 13. panta B daļas b) punkts - Nekustamā īpašuma izīrēšana - Tādu līgumisku tiesību pārdošana, kuras var pārvērst brīvdienu mājokļu īslaicīgas lietošanas tiesībās)
   2011/C 55/14
   Tiesvedības valoda — angļu

      Iesniedzējtiesa

      Court of Session (Scotland), Edinburgh

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: Macdonald Resorts Limited

      Atbildētāja: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Court of Session (Scotland), Edinburga — Padomes 1977. gada 17. maija Sestās Direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.) 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta un 13. panta B daļas b) punkta interpretācija — Nekustamā īpašuma iznomāšanas atbrīvošanas no nodokļa jēdziens — Brīvdienu kluba veiktā punktu pārdošana, kuri dod tiesības konkrētā gada laikā atvaļinājuma mītni izmantot atbilstoši daļlaika shēmai

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               pakalpojumu sniegšana, ko tāds uzņēmējs kā prasītāja pamata lietā veic tādas sistēmas kā pamata lietā izskatāmās “opciju” programma ietvaros, ir jākvalificē brīdī, kad klients, kas piedalās šajā sistēmā, sākotnēji iegūtās tiesības pārvērš šī uzņēmēja piedāvātajā pakalpojumā. Ja šīs tiesības tiek pārvērstas izmitināšanā kādā viesnīcā vai mītnes īslaicīgas lietošanas tiesībās, tā ir ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2001. gada 20. decembra Direktīvu 2001/115/EK, 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē, kas tiek veikta vietā, kurā atrodas šī viesnīca vai šī mītne;

               2)

               tādā sistēmā kā pamata lietā izskatāmā “opciju” programma, klientam sākotnēji iegūtās tiesības pārvēršot mītnes īslaicīgas lietošanas tiesībās, attiecīgais pakalpojums ir nekustamā īpašuma izīrēšana Sestās direktīvas, kas grozīta ar Direktīvu 2001/115, 13. panta B daļas b) punkta nozīmē, kas tagad atbilst Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 135. panta 1. punkta l) apakšpunktam. Taču šis noteikums neliedz dalībvalstīm šādu pakalpojumu neiekļaut atbrīvojumā.

      (1)  OV C 267, 7.11.2009.


title: Lieta T-680/13: Prasība, kas celta 2013. gada 20. decembrī  – K. Chrysostomides & Co.  u.c./Padome u.c.

text:
               24.6.2014

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 194/25

         Prasība, kas celta 2013. gada 20. decembrī – K. Chrysostomides & Co. u.c./Padome u.c.
   (Lieta T-680/13)
   2014/C 194/33
   Tiesvedības valoda – angļu

      Lietas dalībnieki

      Prasītāji: Dr. K. Chrysostomides & Co. LLC (Nicosia, Kipra) un 50 citi prasītāji (pārstāvis – P. Tridimas, Barrister)

      Atbildētājas: Eiropas Savienības Padome, Eiropas Komisija, Eiropas Savienība, ko pārstāv Eiropas Komisija, Eirogrupa, ko pārstāv Eiropas Savienības Padome, Eiropas Centrālā banka

      Prasītāju prasījumi:

               —

               piespriest atbildētājām samaksāt prasības pieteikumam pievienotajā tabulā norādītās summas, pieskaitot procentus no 2013. gada 26. marta līdz Vispārējās tiesas sprieduma pasludināšanai;

               —

               piespriest atbildētājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pakārtoti, prasītāji lūdz tiesu:

               —

               atzīt Eiropas Savienības un/vai atbildētāju iestāžu ārpuslīgumisko atbildību;

               —

               noteikt, kāda procedūra ir veicama, lai konstatētu atlīdzināmos zaudējumus, kurus prasītāji faktiski cietuši;

               —

               piespriest atbildētajām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Pamati un galvenie argumenti

   Prasītāji (pavisam 51) ir Bank of Cyprus Public Company Ltd un/vai Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd noguldītāji un/vai akcionāri. Tie saskaņā ar LESD 268. pantu un 340. panta 2. un 3. punktu, kuri attiecas uz ES ārpuslīgumisko atbildību, lūdz atlīdzinājumu par zaudējumiem, kas tiem radušies atbildētāju iestāžu veikto pasākumu rezultātā, piemērojot Kipras Republikai iekšējās rekapitalizācijas shēmu.
   Prasītāji uzskata, ka atbildētājas iestādes pieņēma Kipras Republikas iekšējās rekapitalizācijas shēmu, kuras rezultātā tie tiešā veidā zaudēja savus noguldījumus un akcijas. Prasītāji uzskata, ka Kipras Republikas pieņemtie iekšējās rekapitalizācijas pasākumi tika ieviesti tikai, lai īstenotu atbildētāju pieņemtos pasākumus, un tādējādi atbildētājas iestādes tos bija apstiprinājušas.
   Prasītāji uzskata, ka iekšējās rekapitalizācijas shēma ir pretrunā tiesībām uz īpašumu, kas aizsargātas ES Pamattiesību hartas 17. panta 1. punktā un Eiropas Pamattiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 1. protokola 1. pantā. Prasītāji turklāt apgalvo, ka ar iekšējās rekapitalizācijas shēmu ir izdarīts samērīguma, tiesiskās paļāvības un nediskriminēšanas principu pārkāpums.


title: Lieta C-197/12: Tiesas (desmitā palāta) 2013. gada 21. marta spriedums — Eiropas Komisija/Francijas Republika (Valsts pienākumu neizpilde — Nodokļi — PVN — Direktīva 2006/112/EK — 148. pants — Noteiktu darījumu attiecībā uz kuģiem, kas pārvadā pasažierus par atlīdzību vai kurus izmanto komercdarbībai, atbrīvošana no nodokļa — Nosacījums par izmantošanu kuģošanai atklātā jūrā)

text:
               1.6.2013

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 156/14

         Tiesas (desmitā palāta) 2013. gada 21. marta spriedums — Eiropas Komisija/Francijas Republika
   (Lieta C-197/12) (1)

   (Valsts pienākumu neizpilde - Nodokļi - PVN - Direktīva 2006/112/EK - 148. pants - Noteiktu darījumu attiecībā uz kuģiem, kas pārvadā pasažierus par atlīdzību vai kurus izmanto komercdarbībai, atbrīvošana no nodokļa - Nosacījums par izmantošanu kuģošanai atklātā jūrā)
   2013/C 156/22
   Tiesvedības valoda — franču

      Lietas dalībnieki

      Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — F. Dintilhac un C. Soulay)

      Atbildētāja: Francijas Republika (pārstāvji — G. de Bergues, J.-S. Pilczer un D. Colas)

      Priekšmets

   Valsts pienākumu neizpilde — Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 148. panta a), c) un d) punkta pārkāpums — Noteiktu darījumu attiecībā uz kuģiem, kuri par atlīdzību pārvadā pasažierus vai kurus izmanto komercdarbībai, atbrīvošana no nodokļa — Nosacījums par izmantošanu kuģošanai atklātajā jūrā — Tāda valsts pasākuma, ar kuru šajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi ir nepamatoti paplašināti, atbilstība direktīvai

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               Vispārējā Nodokļu kodeksa 262. pantā, II, 2., 3., 6. un 7. punktā paredzētajai darījumu atbrīvošanai no pievienotās vērtības nodokļa nepiemērojot nosacījumu, ka kuģiem, kas pārvadā pasažierus par atlīdzību vai kurus izmanto komercdarbībai, ir jābūt izmantotiem kuģošanai atklātajā jūrā, Francijas Republika nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 148. panta a), c) un d) punktā paredzētos pienākumus;

               2)

               Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      (1)  OV C 217, 21.07.2012.


title: Apvienotās lietas C-497/09, C-499/09, C-501/09 un C-502/09: Tiesas (trešā palāta) 2011. gada 10. marta spriedums (Bundesfinanzhof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Finanzamt Burgdorf (C-497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, agrāk — Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG (C-499/09), Lothar Lohmeyer (C-501/09), Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (C-502/09)/Manfred Bog (C-497/09), Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (C-499/09), Finanzamt Minden (C-501/09), Finanzamt Detmold (C-502/09) (Nodokļi — PVN — Sestā direktīva 77/388/EEK — 5. un 6. pants — Komercdarbības kvalificēšana par “preču piegādi” vai “pakalpojumu sniegšanu” — Ēdienu vai pārtikas pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos vai autobufetēs — Popkorna un “tortilla” čipsu ( “nachos” ) pasniegšana kinoteātrī tūlītējam patēriņam — Ēdināšanas uzņēmums, kas piegādā mājās — H pielikuma 1. kategorija — Jēdziena “pārtikas produkti” interpretācija)

text:
               30.4.2011

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 130/6

         Tiesas (trešā palāta) 2011. gada 10. marta spriedums (Bundesfinanzhof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Finanzamt Burgdorf (C-497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, agrāk — Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG (C-499/09), Lothar Lohmeyer (C-501/09), Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (C-502/09)/Manfred Bog (C-497/09), Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (C-499/09), Finanzamt Minden (C-501/09), Finanzamt Detmold (C-502/09)
   (Apvienotās lietas C-497/09, C-499/09, C-501/09 un C-502/09) (1)

   (Nodokļi - PVN - Sestā direktīva 77/388/EEK - 5. un 6. pants - Komercdarbības kvalificēšana par “preču piegādi” vai “pakalpojumu sniegšanu” - Ēdienu vai pārtikas pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos vai autobufetēs - Popkorna un “tortilla” čipsu (“nachos”) pasniegšana kinoteātrī tūlītējam patēriņam - Ēdināšanas uzņēmums, kas piegādā mājās - H pielikuma 1. kategorija - Jēdziena “pārtikas produkti” interpretācija)
   2011/C 130/10
   Tiesvedības valoda — vācu

      Iesniedzējtiesa

      Bundesfinanzhof

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāji: Finanzamt Burgdorf (C-497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, agrāk — Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG (C-499/09), Lothar Lohmeyer (C-501/09), Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (C-502/09)

      Atbildētāji: Manfred Bog (C-497/09), Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (C-499/09), Finanzamt Minden (C-501/09), Finanzamt Detmold (C-502/09)

      Priekšmets

   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Bundesfinanzhof — Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), 5. panta, kā arī šīs direktīvas H pielikumā ietvertā jēdziena “pārtikas produkti” interpretācija — Attiecīgās saimnieciskās darbības atzīšana par “preču piegādi” vai “pakalpojumu sniegšanu” — Tūlītējam patēriņam paredzētu ēdienu (desiņu, fritētu kartupeļu utt.) tirdzniecība no autobufetes

      Rezolutīvā daļa:

               1)

               5. un 6. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada 14. decembra Direktīvu 92/111/EEK, ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                           —

                           svaigi pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos, autobufetēs vai kinoteātru foajē ir preču piegāde minētā 5. panta nozīmē, ja no visa darījuma kvalitatīva vērtējuma izriet, ka pakalpojumu sniegšanas elementi pirms un līdz ar pārtikas produktu piegādi nav galvenie;

                           —

                           izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā tikai standarta ēdienus, papildus nesniedzot citus pakalpojuma elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde ir darījuma galvenais elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma darbība ir pakalpojumu sniegšana minētā 6. panta nozīmē;

               2)

               preču piegādes gadījumā Sestās direktīvas 77/388, kas grozīta ar Direktīvu 92/111, H pielikuma 1. kategorijā minētais “pārtikas produktu” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz ēdieniem un maltītēm, kuri, vārot, cepot, gatavojot cepeškrāsnī vai kā citādi, ir pagatavoti tūlītējam patēriņam.

      (1)  OV C 63, 13.03.2010.


title: Lieta C-17/12: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 16. janvārī iesniedza Supremo Tribunal Administrativo (Portugāle) — TVI Televisão Independente SA/Fazenda Pública

text:
               31.3.2012

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 98/12

         Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 16. janvārī iesniedza Supremo Tribunal Administrativo (Portugāle) — TVI Televisão Independente SA/Fazenda Pública

   (Lieta C-17/12)
   2012/C 98/18
   Tiesvedības valoda — portugāļu

      Iesniedzējtiesa

      Supremo Tribunal Administrativo

      Lietas dalībnieki pamata procesā

      Prasītāja: TVI Televisão Independente SA

      Atbildētāja: Fazenda Pública

      Prejudiciālie jautājumi

               1.

               Vai nodeva par publisku demonstrēšanu, par kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja kā fiskālā aizstājēja atbilstoši Dekrētlikuma Nr. 227/2006 50. panta 1. punktam reklāmdevējiem izraksta rēķinu, ietilpst ar PVN apliekamās summas jēdzienā Direktīvas 77/388/EK (1) 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkta (tagad — Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK (2) (73.) pants) izpratnē galvenokārt tāpēc, ka tā ir “atlīdzība, kuru piegādātājs ir saņēmis vai kura tam jāsaņem” saistībā ar preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanu?

               2.

               Vai nodeva par publisku demonstrēšanu, par kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja kā fiskālā aizstājēja izraksta rēķinu reklāmdevējiem un kuru tā iegrāmato trešo personu kontā, ir jāuzskata par summu, kuru “nodokļa maksātājs saņēmis no pircēja vai klienta kā apmaksu par izdevumiem, kas izmaksāti klienta vārdā un uz tā rēķina un kas iegrāmatoti pagaidu kontā” Direktīvas 77/388/EK 11. panta A daļas 3. punkta c) apakšpunkta (tagad — Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK 79. panta c) punkts) izpratnē?

               3.

               Vai tādēļ šīs summas, kuras apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda rēķinā kā nodevu par publisku demonstrēšanu, ir jāiekļauj nodokļa bāzē PVN mērķiem?

      (1)  Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 9. nod., 1. sēj., 23. lpp.).

      (2)  Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).


title: Lieta F-5/08: Prasība, kas celta 2008. gada 10. janvārī — Brune /Komisija

text:
               8.3.2008

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 64/69

         Prasība, kas celta 2008. gada 10. janvārī — Brune/Komisija
   (Lieta F-5/08)
   (2008/C 64/113)
   Tiesvedības valoda — vācu
   Lietas dalībnieki

      Prasītājs: Markus Brune, Brisele (Beļģija) (pārstāvis — H. Mannes, advokāts)

      Atbildētāja: Eiropas Kopienu Komisija
   Prasības priekšmets un tiesvedības apraksts
   Prasība atcelt atbildētājas lēmumu neiekļaut prasītāju EPSO konkursa AD 26/05 rezerves sarakstā tādēļ, ka viņš nesaņēma pietiekamu punktu skaitu
   Prasītāja prasījumi:

               —

               atcelt atbildētājas 2007. gada 10. maija lēmumu un 2007. gada 2. oktobra lēmumu, ar ko noraidīta sūdzība, un atzīt EPSO rezerves sarakstu par spēkā neesošu;

               —

               pakārtoti, atcelt atbildētājas 2007. gada 10. maija lēmumu un 2007. gada 2. oktobra lēmumu, ar ko noraidīta sūdzība, un piespriest atbildētājai iekļaut prasītāju EPSO rezerves sarakstā AD/26/05;

               —

               pakārtoti tam, atcelt atbildētājas 2007. gada 10. maija lēmumu un 2007. gada 2. oktobra lēmumu, ar ko noraidīta sūdzība, un piespriest atbildētājai noteikt jaunu datumu, paredzot atbilstošu sagatavošanās laiku, kad prasītājs varētu piedalīties mutvārdu pārbaudījumā, un izvērtēt iespēju viņu iekļaut rezerves sarakstā, pamatojoties uz piemērotiem kritērijiem;

               —

               piespriest atbildētājai norādīt pamatojumu 2007. gada 10. maija lēmumam un ļaut apskatīt 2007. gada 6. marta mutvārdu pārbaudījuma protokolu;

               —

               piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

               —

               piesardzības labad taisīt aizmugurisku spriedumu.