title: Apvienotās lietas C-203/18 un C-374/18: Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 21. novembra spriedums (Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen, Landgericht Köln (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Deutsche Post AG, Klaus Leymann/Land Nordrhein-Westfalen (C-203/18) un UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, DPD Dynamic Parcel Distribution GmbH & Co. KG, Bundesverband Paket & Expresslogistik e.V./Deutsche Post AG (C-374/18) (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 561/2006 – Autopārvadājumi – Noteikumi sociālajā jomā – Transportlīdzekļi, kas tiek izmantoti sūtījumu piegādēm universālā pasta pakalpojuma ietvaros – Atkāpes – Transportlīdzekļi, kas daļēji tiek izmantoti šādai piegādei – Direktīva 97/67/EK – 3. panta 1. punkts – “Universālais pakalpojums” – Jēdziens)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/4

      Tiesas (trešā palāta) 2019. gada 21. novembra spriedums (Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen, Landgericht Köln (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Deutsche Post AG, Klaus Leymann/Land Nordrhein-Westfalen (C-203/18) un UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, DPD Dynamic Parcel Distribution GmbH & Co. KG, Bundesverband Paket & Expresslogistik e.V./Deutsche Post AG (C-374/18)
      (Apvienotās lietas C-203/18 un C-374/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Regula (EK) Nr. 561/2006 - Autopārvadājumi - Noteikumi sociālajā jomā - Transportlīdzekļi, kas tiek izmantoti sūtījumu piegādēm universālā pasta pakalpojuma ietvaros - Atkāpes - Transportlīdzekļi, kas daļēji tiek izmantoti šādai piegādei - Direktīva 97/67/EK - 3. panta 1. punkts - “Universālais pakalpojums” - Jēdziens)
      (2020/C 27/04)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen, Landgericht Köln

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: Deutsche Post AG, Klaus Leymann (C-203/18), UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, DPD Dynamic Parcel Distribution GmbH & Co. KG, Bundesverband Paket & Expresslogistik e.V. (C-374/18)

         Atbildētāja: Land Nordrhein-Westfalen (C-203/18), Deutsche Post AG (C-374/18)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, kurā burtiski ir pārņemti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 165/2014 (2014. gada 4. februāris), 13. panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikumi, ciktāl šī norma ir piemērojama transportlīdzekļiem ar maksimālo pieļaujamo masu, kas pārsniedz 2,8 tonnas, bet nepārsniedz 3,5 tonnas, un kura šā iemesla dēļ neietilpst Regulas Nr. 561/2006, kas grozīta ar Regulu Nr. 165/2014, piemērošanas jomā, ir jāinterpretē, tikai pamatojoties uz Savienības tiesībām, kā tās ir interpretējusi Tiesa, ja šie noteikumi ar valsts tiesībām attiecībā uz šiem transportlīdzekļiem ir padarīti tieši un bez nosacījumiem piemērojami.

                  2)

                  Regulas Nr. 561/2006, kas grozīta ar Regulu Nr. 165/2014, 13. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais izņēmums attiecas tikai uz transportlīdzekļiem vai transportlīdzekļu kombinācijām, kuri tiek izmantoti vienīgi noteikta pārvadājuma laikā sūtījumu piegādei universālā pasta pakalpojuma ietvaros.

                  3)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/67/EK (1997. gada 15. decembris) par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/6/EK (2008. gada 20. februāris), 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka saistībā ar sūtījumu tiek sniegti tādi papildu pakalpojumi kā sūtījumu savākšana, norādot vai nenorādot precīzu laika intervālu, vecuma vizuāla kontrole, pēcmaksas pasta sūtījumi, sūtījums līdz 31,5 kilogramiem, kurā maksu par pārvadājumu sedz saņēmējs sūtījuma saņemšanas brīdī, pāradresācija, norādījumi piegādes neiespējamības gadījumā, kā arī dienas un stundas izvēle, ir šķērslis tam, lai šo sūtījumu uzskatītu par daļu no “universālā pakalpojuma” atbilstoši šai tiesību normai un tāpēc – par sūtījumu, kas tiek piegādāts “kā daļa no universālā pakalpojuma” Regulas Nr. 561/2006, kura grozīta ar Regulu Nr. 165/2014, 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes piemērošanas nolūkos.

         (1)  OV C 231, 2.7.2018.

         OV C 328, 17.9.2018.


title: Lieta C-830/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 15. novembrī iesniedza Tribunal de première instance de Namur (Beļģija) – C.J./Région wallonne

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/25

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 15. novembrī iesniedza Tribunal de première instance de Namur (Beļģija) – C.J./Région wallonne
      (Lieta C-830/19)
      (2020/C 27/32)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

      Tribunal de première instance de Namur

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: C.J.

         Atbildētājs: Région wallonne

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1305/2013 (2013. gada 17. decembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 (1), 2., 5. un 19. pants, lasot tos kopā ar Komisijas Regulas Nr. 807/2014 (2014. gada 11. marts), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1305/2013 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) un ievieš pārejas noteikumus (2), 2. pantu, ir pretrunā tam, ka šo noteikumu īstenošanas ietvaros dalībvalstis ņem vērā visu saimniecību kopumā un nevis tikai tās daļu, kas pieder gados jaunajam lauksaimniekam, vai darba vienības (DV), lai noteiktu minimālos un maksimālos robežlielumus, ja lauku saimniecības darbība tiek organizēta nereģistrētas apvienības ietvaros, kurā gados jaunais lauksaimnieks iegūst vienu nedalāmu daļu un kļūst par saimniecības vadītāju, bet ne par vienīgo tās vadītāju?

         (1)  OV 2013, L 347, 487. lpp.

         (2)  OV 2014, L 227, 1. lpp.


title: Lieta C-770/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 21. oktobrī iesniedza Amtsgericht Nürnberg (Vācija) – Myflyright GmbH/SunExpressGünes Ekspres Havacilik A

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/16

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 21. oktobrī iesniedza Amtsgericht Nürnberg (Vācija) – Myflyright GmbH/SunExpressGünes Ekspres Havacilik A
      (Lieta C-770/19)
      (2020/C 27/21)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Amtsgericht Nürnberg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Myflyright GmbH

         Atbildētāja: SunExpressGünes Ekspres Havacilik A
      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 11. novembra lēmumu lieta tika izslēgta no Tiesas reģistra.


title: Lieta T-742/19: Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – Chemring Group un CHG Overseas/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/41

      Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – Chemring Group un CHG Overseas/Komisija
      (Lieta T-742/19)
      (2020/C 27/48)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Chemring Group plc (Romsey, Apvienotā Karaliste) un CHG Overseas Ltd (Romsey) (pārstāvji: C. McDonnell, Barrister, B. Goren, Solicitor, M. Peristeraki, jurists, un K. Desai, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka nav bijis prettiesiska valsts atbalsta, atcelt Komisijas Lēmuma C(2019) 2526 final (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz CFC grupas finansēšanas atvieglojumu, 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka pastāv prettiesisks valsts atbalsts; un noraidīt prasību, lai AK atgūtu apgalvoti prettiesisko valsts atbalstu, kas prasītājām ir izmaksāts šajā kontekstā (apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, jo tajos tiek pieprasīts, lai AK atgūtu apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām; un

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājām radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza deviņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārpratusi AK kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu kontekstu, mērķi un darbības veidu attiecībā uz rīcību ar netirdzniecības finansiālo peļņu. Komisijas secinājumi apstrīdētajā lēmumā balstoties uz kumulatīvām acīmredzamām kļūdām. It īpaši – Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas savā izpratnē par vispārējo AK nodokļu sistēmu, par CFC sistēmas mērķiem, par specifisko grupas finansēšanas atvieglojuma (GFE) apjomu un kvalificējošo aizdevuma attiecību definīciju.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija kļūdaini ataino grupas finansēšanas atvieglojumu kā nodokļu atvieglojumu un attiecīgi – kā priekšrocību. Saistībā ar netirdzniecības finanšu peļņu grupas finansēšanas atvieglojums ir nodokļu norma un daļa no CFC normu robežu definīcijas, nevis selektīva priekšrocība. Komisija neesot sniegusi kvantitatīvu analīzi, lai parādītu, ka tā ir priekšrocība, un, nepastāvot pārliecinošiem pierādījumiem, ka strīdīgā pasākuma rezultātā rodas priekšrocība, apstrīdētais lēmums nevarot palikt spēkā.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi atsauces sistēmu CFC normu ietekmes novērtēšanai un kļūdaini identificējusi CFC normas kā atšķirīgu normu kopumu, kas ir nošķirtas no AK vispārējās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas. Komisija esot nepareizi sapratusi CFC normu mērķi un neesot ievērojusi AK rīcības brīvību.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas valsts atbalsta analīzē un esot piemērojusi nepareizos testus, izvērtējot salīdzināmības jautājumu. Komisija neesot atzinusi, ka pastāv dažādi riska līmeņi AK nodokļu bāzei attiecībā uz aizdevumu grupas vienībai, kurai nodokļi tiek uzlikti AK, un attiecībā uz aizdevumu tādai grupas vienībai, kas nav apliekama ar nodokļiem AK, un esot iracionāli secinājusi, ka aizdevums grupas iekšienē ir pielīdzināts aizdevumam trešajai personai.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 5. nodaļā norādītajā hipotētiskajā situācijā ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus, un nesniedzot pienācīgu pamatojumu, Komisija apgalvo, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja būtiska personāla funkciju testa rezultātā CFC maksājums ir jāpiemēro atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 5. nodaļai. Patiesībā būtiska personāla funkciju testu ir pārmērīgi grūti piemērot praksē, kā dēļ Komisijai esot bijis jāsecina, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa ir attaisnojama arī šī testa apstākļos, un jāsecina, ka valsts atbalsts nepastāv.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu saglabāts spēkā, tā īstenošana, atgūstot apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām, pārkāps ES tiesību pamatprincipus, ieskaitot uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, piezīmējot, ka prasītāju gadījumā konkrētie CFC atrodas citās dalībvalstīs.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka no apstrīdētā lēmuma izrietošais piedziņas rīkojums neesot pamatots un esot pretrunā ES tiesību pamatprincipiem.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot norādījusi atbilstošus iemeslus būtiskiem elementiem, tādiem kā secinājumam, ka CFC maksājums atbilstoši AK 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 5. nodaļai varētu tikt piemērots, bez grūtībām un bez nesamērīga sloga izmantojot būtiska personāla funkciju testu.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts arī labas pārvaldības princips, kurš prasa, lai Komisija savās administratīvajās procedūrās atļautu pārskatāmību un paredzamību un pieņemtu savus lēmumus saprātīgā laika posmā. Neesot saprātīgi, ka Komisijai vajadzēja vairāk kā četrus gadus, lai pieņemtu savu lēmumu par izmeklēšanas uzsākšana šajā lietā un pieņemtu galīgo lēmumu vairāk kā sešus gadus pēc tam, kad strīdīgais pasākums stājies spēkā.


title: Lieta C-772/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 22. oktobrī iesniedza Verwaltungsgerichtshof (Austrija) – Bartosch Airport Supply Services

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/17

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 22. oktobrī iesniedza Verwaltungsgerichtshof (Austrija) – Bartosch Airport Supply Services
      (Lieta C-772/19)
      (2020/C 27/22)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Verwaltungsgerichtshof

         Pamatlietas puses

         Revīzijas sūdzības iesniedzēja: Bartosch Airport Supply Services

         Atbildētāja: Zollamt Wien

         Prejudiciālais jautājums

      Vai kombinētās nomenklatūras (1) pozīcija 8705 ir jāinterpretē tādējādi, ka ar buksēšanas stieņa iekārtu neaprīkoti mehāniskie transportlīdzekļi ar lidmašīnu vilkšanai paredzētu vinču ar siksnas spriegotāju, kā arī to lidmašīnu stumšanai paredzētu elektrohidraulisku pacēlāju ietilpst šajā pozīcijā?

         (1)  I pielikums Padomes Regulai (EEK) Nr. 2658/87 (1987. gada 23. jūlijs) par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV 1987, L 256, 1. lpp.),


title: Lieta T-743/19: Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – Hyperion Insurance Group un HIG Finance/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/43

      Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – Hyperion Insurance Group un HIG Finance/Komisija
      (Lieta T-743/19)
      (2020/C 27/49)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Hyperion Insurance Group Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste) un HIG Finance Ltd (Londona) (pārstāvji: C. McDonnell, Barrister, B. Goren, Solicitor, M. Peristeraki, jurists, un K. Desai, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka nav bijis prettiesiska valsts atbalsta, atcelt Komisijas Lēmuma C(2019) 25 26final (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka pastāv prettiesisks valsts atbalsts, un noraidīt prasību, lai AK atgūtu apgalvoti prettiesisko valsts atbalstu, kuru prasītājas saņēmušas šajā sakarā (apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, jo tajos tiek pieprasīts, lai AK atgūtu apgalvoto valsts atbalstu; un

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājām radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza deviņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārpratusi AK kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu kontekstu, mērķi un darbības veidu attiecībā uz rīcību ar netirdzniecības finansiālo peļņu. Komisijas secinājumi apstrīdētajā lēmumā balstoties uz kumulatīvām acīmredzamām kļūdām. It īpaši – Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas savā izpratnē par vispārējo AK nodokļu sistēmu, par CFC sistēmas mērķiem, par specifisko grupas finansēšanas atvieglojuma (GFE) apjomu un pieļaujamo aizdevuma attiecību definīciju.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija kļūdaini atainojot grupas finansēšanas atvieglojumu kā nodokļu atvieglojumu un attiecīgi – kā priekšrocību. Saistībā ar netirdzniecības finanšu peļņu grupas finansēšanas atvieglojums ir nodokļu norma un daļa no CFC normu robežu definīcijas, nevis selektīva priekšrocība. Komisija neesot sniegusi kvantitatīvu analīzi, lai parādītu, ka tā ir priekšrocība, un, nepastāvot pārliecinošiem pierādījumiem, ka strīdīgā pasākuma rezultātā rodas priekšrocība, apstrīdētais lēmums nevarot palikt spēkā.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi atsauces sistēmu CFC normu ietekmes novērtēšanai un kļūdaini identificējusi CFC normas kā atšķirīgu normu kopumu, kas ir nošķirtas no AK vispārējās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas. Komisija esot nepareizi sapratusi CFC normu mērķi un neesot ievērojusi AK rīcības brīvību.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas valsts atbalsta analīzē un esot piemērojusi nepareizos testus, izvērtējot salīdzināmības jautājumu. Komisija neesot atzinusi, ka pastāv dažādi riska līmeņi AK nodokļu bāzei atkarībā no tā, vai aizdevums ir grupas vienībai, kurai nodokļi tiek uzlikti AK, vai tādai grupas vienībai, kas nav apliekama ar nodokļiem AK, un esot neracionāli secinājusi, ka aizdevums grupas iekšienē ir pielīdzināms aizdevumam trešajai personai.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu atbilstoši hipotētiskajai situācijai 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 5. nodaļā ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus, un nesniedzot pienācīgu pamatojumu, Komisija apgalvo, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja būtiska personāla funkciju testa rezultātā CFC maksājums ir jāpiemēro atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] likuma 9.A sadaļas 5. nodaļai. Patiesībā būtiska personāla funkciju testu ir pārmērīgi grūti piemērot praksē, tādēļ Komisijai esot bijis jāsecina, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa ir attaisnojama arī šī testa apstākļos, un jāsecina, ka valsts atbalsts nepastāv.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu saglabāts spēkā, tā īstenošana, atgūstot apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām, pārkāps ES tiesību pamatprincipus, ieskaitot uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, piezīmējot, ka prasītāju gadījumā konkrētie CFC atrodas citās dalībvalstīs.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka no apstrīdētā lēmuma izrietošais piedziņas rīkojums neesot pamatots un esot pretrunā ES tiesību pamatprincipiem.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot norādījusi atbilstošus iemeslus būtiskiem elementiem, tādiem kā secinājumam, ka CFC maksājums atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act] 9.A sadaļas 5. nodaļai varētu tikt piemērots, bez grūtībām un bez nesamērīga sloga izmantojot SPF testu.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts arī labas pārvaldības princips, kurš prasa, lai Komisija savās administratīvajās procedūrās atļautu pārskatāmību un paredzamību un pieņemtu savus lēmumus saprātīgā laika posmā. Neesot saprātīgi, ka Komisijai vajadzēja vairāk kā četrus gadus, lai pieņemtu savu lēmumu par izmeklēšanas uzsākšana šajā lietā, un pieņemtu galīgo lēmumu vairāk kā sešus gadus pēc tam, kad strīdīgais pasākums stājies spēkā.


title: Lieta C-379/18: Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 21. novembra spriedums (Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Deutsche Lufthansa AG/Land Berlin (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Gaisa pārvadājumi – Direktīva 2009/12/EK – 3. un 6. pants – 11. panta 1. un 7. punkts – Lidostas maksas – Lidostu lietotāju tiesību aizsardzība – Lidostas administrācijas iespēja vienoties par maksām, kas ir zemākas nekā neatkarīgas uzraudzības iestādes apstiprinātās – Lidostas lietotāja tiesību aizsardzības līdzekļi – Netieša apstrīdēšana civiltiesā, kas lemj taisnīgi)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/5

      Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 21. novembra spriedums (Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Deutsche Lufthansa AG/Land Berlin
      (Lieta C-379/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Gaisa pārvadājumi - Direktīva 2009/12/EK - 3. un 6. pants - 11. panta 1. un 7. punkts - Lidostas maksas - Lidostu lietotāju tiesību aizsardzība - Lidostas administrācijas iespēja vienoties par maksām, kas ir zemākas nekā neatkarīgas uzraudzības iestādes apstiprinātās - Lidostas lietotāja tiesību aizsardzības līdzekļi - Netieša apstrīdēšana civiltiesā, kas lemj taisnīgi)
      (2020/C 27/05)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Bundesverwaltungsgericht

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Deutsche Lufthansa AG

         Atbildētāja: Land Berlin

         piedaloties: Berliner Flughafen GmbH un Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/12/EK (2009. gada 11. marts) par lidostas maksām, it īpaši tās 3. pants, 6. panta 5. punkta a) apakšpunkts, kā arī 11. panta 1. un 7. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kas ļauj lidostas administrācijai kopā ar lidostas lietotāju noteikt lidostas maksas, kuras atšķiras no tām, ko ir noteikusi šī administrācija un apstiprinājusi neatkarīga uzraudzības iestāde šīs direktīvas izpratnē.

                  2)

                  Direktīva 2009/12 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju, saskaņā ar kuru lidostas lietotājs nevar tieši apstrīdēt neatkarīgas uzraudzības iestādes lēmumu par lidostas maksu sistēmas apstiprināšanu, bet tikai var celt prasību pret lidostas administrāciju civiltiesā un šajā gadījumā tikai norādīt, ka lidostas maksu sistēmā noteiktā maksa, kas ir jāmaksā šim lietotājam, nav taisnīga.

         (1)  OV C 276, 6.8.2018.


title: Lieta T-745/19: Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – Spirax-Sarco Engineering un Spirax-Sarco Overseas/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/44

      Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – Spirax-Sarco Engineering un Spirax-Sarco Overseas/Komisija
      (Lieta T-745/19)
      (2020/C 27/50)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Spirax-Sarco Engineering plc (Cheltenham, Apvienotā Karaliste) un Spirax-Sarco Overseas Ltd (Cheltenham) (pārstāvji: C. McDonnell, Barrister, B. Goren, Solicitor, M. Peristeraki, jurists, un K. Desai, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka nav bijis prettiesiska valsts atbalsta, atcelt Komisijas Lēmuma C(2019) 2526 final (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz CFC grupas finansēšanas atvieglojumu, 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka pastāv prettiesisks valsts atbalsts; un noraidīt prasību, lai AK atgūtu prasītājām šajā sakarā izmaksāto apgalvoti prettiesisko valsts atbalstu (apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, ciktāl tajos tiek pieprasīts, lai AK atgūtu apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām; un

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājām radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza deviņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārpratusi AK kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu kontekstu, mērķi un darbības veidu attiecībā uz rīcību ar netirdzniecības finansiālo peļņu. Komisijas secinājumi apstrīdētajā lēmumā balstoties uz kumulatīvām acīmredzamām kļūdām. It īpaši – Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas savā izpratnē par vispārējo AK nodokļu sistēmu, par CFC sistēmas mērķiem un par specifisko grupas finansēšanas atvieglojuma (GFE) un kvalificējošo aizdevuma attiecību apjomu.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija kļūdaini esot atainojusi grupas finansēšanas atvieglojumu kā nodokļu atvieglojumu un attiecīgi – kā priekšrocību. Attiecībā uz netirdzniecības finanšu peļņu – grupas finansēšanas atvieglojums ir nodokļu norma un daļa no CFC normu robežu definīcijas, nevis selektīva priekšrocība. Komisija nav sniegusi kvantitatīvu analīzi, lai parādītu, ka tā ir priekšrocība, un, nepastāvot pārliecinošiem pierādījumiem, ka strīdīgā pasākuma rezultātā rodas priekšrocība, apstrīdētais lēmums nevar palikt spēkā.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi atsauces sistēmu CFC normu ietekmes novērtēšanai un kļūdaini identificējusi CFC normas kā atšķirīgu normu kopumu, kas ir nošķirtas no AK vispārējās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas. Komisija neesot pareizi sapratusi CFC normu mērķi un neesot ievērojusi AK rīcības brīvību.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas valsts atbalsta analīzē un esot piemērojusi nepareizos testus, izvērtējot salīdzināmības jautājumu. Komisija neesot atzinusi, ka attiecībā uz AK nodokļu bāzei pastāv dažādi riska līmeņi saistībā ar aizdevumu ar AK nodokļiem apliekamai grupas vienībai un saistībā ar aizdevumu tādai grupas vienībai, kas nav apliekama ar nodokļiem AK, un neracionāli secinājusi, ka aizdevums grupas iekšienē ir pielīdzināms aizdevumam trešajai personai.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi, ka AK 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] hipotētiskajai 5. nodaļai ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus – un nesniedzot pienācīgu pamatojumu – Komisija apgalvo, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] likuma 9.A sadaļas 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja būtiska personāla funkciju testa rezultātā CFC maksājums ir jāpiemēro atbilstoši 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] likuma 5. nodaļai. Patiesībā būtiska personāla funkciju testu esot pārmērīgi grūti piemērot praksē, līdz ar to Komisijai esot bijis jāsecina, ka 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļa ir attaisnojama arī atbilstoši šim testam un ka valsts atbalsts nepastāv.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu saglabāts, tā īstenošana, atgūstot apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām, pārkāptu ES tiesību pamatprincipus, tostarp uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, piezīmējot, ka prasītāju gadījumā konkrētie CFC atrodas citās dalībvalstīs.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka no apstrīdētā lēmuma izrietošais piedziņas rīkojums neesot pamatots un esot pretrunā Savienības tiesību pamatprincipiem.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot norādījusi atbilstošus iemeslus apstrīdētā lēmuma būtiskiem elementiem, tādiem kā secinājumam, ka CFC maksājums atbilstoši AK 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 5. nodaļai varētu tikt piemērots, bez grūtībām un bez nesamērīga sloga izmantojot būtiska personāla funkciju testu.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts arī labas pārvaldības princips, kurš prasa, lai Komisija savās administratīvajās procedūrās atļautu pārskatāmību un paredzamību un pieņemtu savus lēmumus saprātīgā laikā. Nav saprātīgi, ka Komisijai vajadzēja vairāk kā četrus gadus, lai pieņemtu savu lēmumu par izmeklēšanas uzsākšanu šajā lietā un pieņemtu galīgo lēmumu vairāk kā sešus gadus pēc tam, kad strīdīgais pasākums stājies spēkā.


title: Lieta C-848/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 20. novembrī Vācijas Federatīvā Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2019. gada 10. septembra spriedumu lietā T-883/16 Polijas Republika/Eiropas Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/26

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 20. novembrī Vācijas Federatīvā Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2019. gada 10. septembra spriedumu lietā T-883/16 Polijas Republika/Eiropas Komisija
      (Lieta C-848/19 P)
      (2020/C 27/33)
      Tiesvedības valoda – poļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Vācijas Federatīvā Republika (pārstāvji: J. Möller, D. Klebs, ko atbalsta H. Haller, advokāts, T. Heitling, advokāts, L. Reiser, advokāte, V. Vacha, advokāte)

         Pārējie lietas dalībnieki: Polijas Republika, Eiropas Komisija, Latvijas Republika un Lietuvas Republika

         Prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas 2019. gada 10. septembra spriedumu lietā T-883/16;

                  —

                  lietu T-883/16 nodot atpakaļ izskatīšanai Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;

                  —

                  atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi piecus pamatus:

                     1.

                     Pirmais apelācijas pamats – Enerģētikas solidaritātes princips nav juridisks kritērijs, no tā neizriet izpildes iestādes pienākumi rīkoties

                  Enerģētikas solidaritātes princips LESD 194. pantā kā vispārējs vadošais princips ir tikai un vienīgi politisks jēdziens un nav juridisks kritērijs.
                  No primāro tiesību enerģētikas solidaritātes principa nevar rasties konkrētas tiesības un pienākumi Savienībai un/vai dalībvalstīm. No šī abstraktā vadošā principa it īpaši neizriet izpildes iestāžu pienākumi, kā, piemēram, pārbaudes pienākumi Eiropas Komisijai lēmuma pieņemšanas ietvaros.
                  Tā kā enerģētikas solidaritātes jēdziens ir abstrakts un nenoteikts, uz to nevar atsaukties tiesā.

                     2.

                     Otrais apelācijas pamats – Šajā lietā enerģētikas solidaritātes princips nebija piemērojams

                  Attiecībā uz Enerģētikas solidaritātes principu runa ir par skaidru ārkārtas mehānismu, kas ir piemērojams tikai izņēmuma gadījumos un, ievērojot stingrus nosacījumus, un tas nav jāņem vērā ikviena Eiropas Komisijas lēmuma pieņemšanā.
                  Nosacījumi, lai piemērotu ārkārtas mehānismu strīdīgā Eiropas Komisijas lēmuma 2016 C(2016)6950. gadījumā, nav izpildīti.

                     3.

                     Trešais apelācijas pamats – Eiropas Komisija ir ievērojusi enerģētikas solidaritātes principu

                  Ciktāl enerģētikas solidaritātes princips vispār ir piemērojams strīdīgajam Eiropas Komisijas lēmumam 2016 C(2016)6950 (quod non), Eiropas Komisija šo principu, pieņemot lēmumu, ir ievērojusi:
                  Pieņemot lēmumu, Eiropas Komisija ir ņēmusi vērā ietekmi gan uz Polijas, gan arī uz Eiropas gāzes tirgu.
                  Vērtējot Direktīvas 2009/73/EK 36. panta pirmās daļas a) punkta nosacījumus, bija jāievēro vienīgi apgādes drošība, kas izriet no enerģētikas solidaritātes principa.
                  Polijas apgādes drošība nebija un nav apdraudēta.

                     4.

                     Ceturtais apelācijas pamats – Enerģētikas solidaritātes princips lēmumā tieši nebija jānorāda

                  Strīdīgajā lēmumā 2016 C(2016)6950 nebija tiešā veidā jānorāda visi Eiropas Komisijas lēmuma pieņemšanas pamati. Nav procesuālu norāžu, kādā apmērā Eiropas administrācijai ir jāpamato savi lēmumi.
                  Administratīvo pasākumu pamatojumam ir jābūt redzamam tikai no pasākuma mērķa, bet nav jānosauc visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie aspekti.
                  Eiropas Komisijas lēmumu tiesiskums nevar būt atkarīgs no tā, vai lēmumā ir ietverti noteikti jēdzieni.

                     5.

                     Piektais apelācijas pamats – Strīdīgā lēmuma 2016 C(2016)6950 neatcelšana tikai iespējamas formālas kļūdas dēļ

                  Pat tad, ja strīdīgais lēmums 2016 C(2016)6950 būtu formāli prettiesisks (quod non), tālab nebūtu jāatceļ lēmums, jo saskaņā ar LESD 263. panta otro daļu pēc satura pareizi lēmumi principā nav jāatceļ vienīgi iespējamo formālo kļūdu dēļ.


title: Lieta C-775/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 22. oktobrī iesniedza Finanzgericht Baden-Württemberg (Vācija) – 5th AVENUE Products Trading GmbH/Hauptzollamt Singen

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/17

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 22. oktobrī iesniedza Finanzgericht Baden-Württemberg (Vācija) – 5th AVENUE Products Trading GmbH/Hauptzollamt Singen
      (Lieta C-775/19)
      (2020/C 27/23)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Finanzgericht Baden-Württemberg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: 5th AVENUE Products Trading GmbH

         Atbildētāja: Hauptzollamt Singen

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai maksājumi, kurus preces pircējs četru gadu garumā reizi gadā veic papildus pirkuma cenai atkarībā no saviem pārdošanas ieņēmumiem par to, ka tas var preci pārdot

                              —

                              konkrētā teritorijā,

                              —

                              absolūti pirmo reizi,

                              —

                              ekskluzīvi un

                              —

                              ilgstoši,

                        ir honorāri un licences maksas Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (1) (Muitas kodekss) 32. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, kuri ir jāpieskaita cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par ievestajām precēm, saskaņā ar Muitas kodeksa 32. panta 5. punkta b) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar Komisijas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas noteikumus (Muitas kodeksa īstenošanas regula) (2), 157. panta 2. punktu?

                  2)

                  Vai šādas atlīdzības cenai, kas samaksāta vai maksājama par ievestajām precēm, attiecīgā gadījumā ir jāpieskaita tikai proporcionāli un, ja tā, tad saskaņā ar kādiem kritērijiem?

         (1)  OV 1992, L 302, 1. lpp.

         (2)  Komisijas Regula (EEK) Nr. 2454/93 (1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1993, L 253, 1. lpp.).


title: Lieta C-400/18: Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 20. novembra spriedums (Hof van Cassatie (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Infohos/Belgische Staat (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Sestā direktīva 77/388/EEK – 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunkts – Atbrīvojumi – Pakalpojumi, ko sniedz neatkarīgas personu grupas – Pakalpojumu sniegšana dalībniekiem un subjektiem, kas nav dalībnieki)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/5

      Tiesas (otrā palāta) 2019. gada 20. novembra spriedums (Hof van Cassatie (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Infohos/Belgische Staat
      (Lieta C-400/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Nodokļi - Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) - Sestā direktīva 77/388/EEK - 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunkts - Atbrīvojumi - Pakalpojumi, ko sniedz neatkarīgas personu grupas - Pakalpojumu sniegšana dalībniekiem un subjektiem, kas nav dalībnieki)
      (2020/C 27/06)
      Tiesvedības valoda – holandiešu

         Iesniedzējtiesa

      Hof van Cassatie

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Infohos

         Atbildētāja: Belgische Staat

         Rezolutīvā daļa

      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta A daļas 1. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, kurā atbrīvojuma no pievienotās vērtības nodokļa (PVN) piešķiršana tiek pakļauta nosacījumam, ka neatkarīgas personu grupas sniedz pakalpojumus vienīgi saviem dalībniekiem, kā rezultātā šādām grupām, kuras sniedz pakalpojumus arī subjektiem, kas nav to dalībnieki, ir pilnībā jāmaksā PVN, tostarp par pakalpojumiem, kurus tās sniedz saviem dalībniekiem.

         (1)  OV C 301, 27.8.2018.


title: Lieta C-784/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 22. oktobrī iesniedza Administrativen sad Varna (Bulgārija) – “TEAM POWER EUROPE” EOOD/Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Varna

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/18

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 22. oktobrī iesniedza Administrativen sad Varna (Bulgārija) – “TEAM POWER EUROPE” EOOD/Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Varna
      (Lieta C-784/19)
      (2020/C 27/24)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

      Administrativen sad Varna

         Pamatlietas puses

         Prasītāja:“TEAM POWER EUROPE” EOOD

         Atbildētājs: Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Varna

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (1) (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu uzskatīt, ka pagaidu darba aģentūra parasti savu saimniecisko darbību veic dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, tai būtiska daļa no saviem pakalpojumiem darbaspēka nodrošināšanas jomā ir jāsniedz lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti tajā pašā dalībvalstī?

         (1)  OV 2009, L 284, 1. lpp.


title: Apvienotās lietas C-585/18, C-624/18 un C-625/18: Tiesas (virspalāta) 2019. gada 19. novembra spriedums (Sąd Najwyższy (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – A. K./Krajowa Rada Sądownictwa (C-585/18) un CP (C-624/18), DO (C-625/18)/Sąd Najwyższy (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2000/78/EK – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Diskriminācijas vecuma dēļ aizliegums – Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) tiesnešu pensionēšanās vecuma samazināšana – 9. panta 1. punkts – Tiesības celt prasību – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā – Tiesnešu neatkarības princips – Tādas jaunas palātas izveidošana Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), kuras kompetencē tostarp ir lietu izskatīšana saistībā ar šīs tiesas tiesnešu pensionēšanu – Palāta, ko veido pēc Valsts tiesu padomes priekšlikuma Polijas Republikas prezidenta jaunieceltie tiesneši – Minētās padomes neatkarība – Pilnvaras nepiemērot Savienības tiesībām neatbilstošus valsts tiesību aktus – Savienības tiesību pārākums)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/6

      Tiesas (virspalāta) 2019. gada 19. novembra spriedums (Sąd Najwyższy (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – A. K./Krajowa Rada Sądownictwa (C-585/18) un CP (C-624/18), DO (C-625/18)/Sąd Najwyższy
      (Apvienotās lietas C-585/18, C-624/18 un C-625/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Direktīva 2000/78/EK - Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā - Diskriminācijas vecuma dēļ aizliegums - Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) tiesnešu pensionēšanās vecuma samazināšana - 9. panta 1. punkts - Tiesības celt prasību - Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants - Efektīva tiesību aizsardzība tiesā - Tiesnešu neatkarības princips - Tādas jaunas palātas izveidošana Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), kuras kompetencē tostarp ir lietu izskatīšana saistībā ar šīs tiesas tiesnešu pensionēšanu - Palāta, ko veido pēc Valsts tiesu padomes priekšlikuma Polijas Republikas prezidenta jaunieceltie tiesneši - Minētās padomes neatkarība - Pilnvaras nepiemērot Savienības tiesībām neatbilstošus valsts tiesību aktus - Savienības tiesību pārākums)
      (2020/C 27/07)
      Tiesvedības valoda – poļu

         Iesniedzējtiesa

      Sąd Najwyższy

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: A. K. (C-585/18), CP (C-624/18), DO (C-625/18)

         Atbildētājas: Krajowa Rada Sądownictwa (C-585/18), Sąd Najwyższy, (C-624/18), (C-625/18)

         Piedaloties: Prokurator Generalny, ko pārstāv Prokuratura Krajowa

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Vairs nav jāatbild ne uz Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palāta) uzdotajiem jautājumiem lietā C-585/18, ne arī uz tās pirmo uzdoto jautājumu lietās C-624/18 un C-625/18.

                  2)

                  Uz otro un trešo jautājumu, ko minētā tiesa uzdevusi lietās C-624/18 un C-625/18, ir jāatbild šādi:

                              Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants un Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā, ka strīdi, kuri attiecas uz Savienības tiesību piemērošanu, varētu ietilpt tādas struktūras ekskluzīvā kompetencē, kas nav neatkarīga un objektīva tiesa pirmās minētās tiesību normas izpratnē. Tā tas ir tad, ja objektīvie apstākļi, kādos attiecīgā struktūra tikusi izveidota, un tās raksturiezīmes, kā arī veids, kādā tās locekļi tikuši iecelti amatā, var radīt attiecīgajām personām pamatotas šaubas par šīs struktūras ārēju neietekmējamību, it īpaši saistībā ar likumdošanas varas un izpildvaras tiešu vai netiešu ietekmi, un par tās neitralitāti attiecībā uz izvērtējamajām interesēm, un tādējādi var izraisīt to, ka minētā struktūra netiek uztverta kā neatkarīga vai objektīva, tādējādi apdraudot paļāvību, kāda tiesai ir jārada indivīdos demokrātiskā sabiedrībā. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visu tās rīcībā esošo atbilstošo informāciju, ir jānoskaidro, vai tas tā ir tādas struktūras kā Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) Disciplinārlietu palāta gadījumā.

                              Šādā gadījumā Savienības tiesību pārākuma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nosaka pienākumu iesniedzējtiesai nepiemērot valsts tiesību normu, ar kuru kompetence izskatīt strīdus pamatlietā ir paredzēta tikai minētajai struktūrai, tādējādi, lai šos strīdus varētu izskatīt tiesa, kura atbilst iepriekš minētajām neatkarības un objektivitātes prasībām un kuras kompetencē būtu izskatīt strīdus attiecīgajā jomā, ja minētā tiesību norma tam neradītu šķērsli.

         (1)  OV C 44, 4.2.2019.


title: Lieta C-785/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 23. oktobrī iesniedza Landgericht Saarbrücken (Vācija) – Koch Media GmbH/HC

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/19

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 23. oktobrī iesniedza Landgericht Saarbrücken (Vācija) – Koch Media GmbH/HC
      (Lieta C-785/19)
      (2020/C 27/25)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Landgericht Saarbrücken

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Koch Media GmbH

         Atbildētāja: HC

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                              a)

                              Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (1) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2004/48”) 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka vajadzīgie advokāta izdevumi šajā tiesību normā ir jāsaprot kā “tiesu izdevumi” vai “citas izmaksas”, kas intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam Direktīvas 2004/48 2. panta izpratnē rodas par to, ka tas ārpustiesas kārtībā ar brīdinājumu vēršas pret šo tiesību pārkāpēju ar prasījumu par atturēšanos no pārkāpuma izdarīšanas?

                              b)

                              Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu ir noliedzoša, vai Direktīvas 2004/48 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā pirmā jautājuma a) daļā minētie advokāta izdevumi ir jāsaprot kā kompensācija?

                  2)

                              a)

                              Vai Savienības tiesības, it īpaši ņemot vērā

                                          —

                                          Direktīvas 2004/48 3., 13. un 14. pantu,

                                          —

                                          Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (2) 8. pantu un

                                          —

                                          Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/24/EK (2009. gada 23. aprīlis) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (3) 7. pantu,

                                          —

                                          ir jāinterpretē tādējādi, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam Direktīvas 2004/48 2. panta izpratnē principā ir tiesības uz visu pirmā jautājuma a) daļā minēto advokāta izdevumu atlīdzināšanu, katrā ziņā samērīgu un būtisku to daļu, pat ja

                                          —

                                          tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības un

                                          —

                                          valsts tiesiskajā regulējumā šādā situācijā ir paredzēts, ka šādi advokāta izdevumi parasti ir atlīdzināmi tikai atbilstoši samazinātai strīda summai?

                              b)

                              Ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša, vai otrā jautājuma a) daļā minētās Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmums no otrā jautājuma a) daļā minētā principa, saskaņā ar kuru tiesību īpašniekam ir jāatlīdzina visi pirmā jautājuma a) daļā minētie advokāta izdevumi vai katrā ziņā samērīga un būtiska to daļa, ņemot vērā citus faktorus (piemēram, darba aktualitāte, publikācijas ilgums un tas, ka fiziska persona pārkāpumu ir izdarījusi ārpus savas komerciālās vai profesionālās darbības), ir piemērojama, pat ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums Direktīvas 2004/48 2. panta izpratnē izpaužas datņu koplietošanā, proti, tādējādi, ka darbs tiek padarīts pieejams sabiedrībai, piedāvājot bezmaksas lejupielādi visiem dalībniekiem brīvi pieejamā apmaiņas biržā bez digitālo tiesību pārvaldības (Digital Rights Management)?

         (1)  OV 2004, L 157, 45. lpp.

         (2)  OV 2001, L 167, 10. lpp.

         (3)  OV 2009, L 111, 16. lpp.


title: Lieta C-826/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 26. novembrī Čehijas Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2019. gada 12. septembra spriedumu lietā T-629/17 Čehijas Republika/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/27

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 26. novembrī Čehijas Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2019. gada 12. septembra spriedumu lietā T-629/17 Čehijas Republika/Komisija
      (Lieta C-826/19 P)
      (2020/C 27/34)
      Tiesvedības valoda – čehu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Čehijas Republika (pārstāvji: M. Smolek, O. Serdula, I. Gavrilová, J. Vláčil)

         Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija, Polijas Republika

         Prasījumi:

      Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vispārējās tiesas spriedumu lietā T-629/17;

                  —

                  atzīt par spēkā neesošu Komisijas Īstenošanas lēmumu C(2017) 4682;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu pamatu, kas attiecas uz Direktīvas 2004/18 (1)16. panta b) punkta pārkāpumu.
      Pārsūdzētais spriedums esot jāatceļ, jo Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka Direktīvas 2004/18 16. panta b) punktā paredzētais izņēmums uz publiskiem līgumiem par programmas materiāliem attiecas tikai tad, ja līgumslēdzēja iestāde ir raidorganizācija. Tomēr no šīs tiesību normas formulējuma, mērķa, sistēmas un likumdošanas vēstures izrietot, ka aplūkotais izņēmums ir piemērojams arī situācijā, kad raidorganizācija ir līgumslēdzēja puse kā programmas materiālu piegādātāja, kā tas bijis strīdīgo līgumu Čehijas Republikā gadījumā.
      Ņemot vērā, ka finanšu korekcija, kas veikta ar Komisijas Lēmumu C(2017) 4682), bija balstīta tikai uz faktu, ka strīdīgā līguma gadījumā līgumslēdzēja iestāde nebija raidorganizācija, esot gan jāatceļ apstrīdētais spriedums, gan jāatzīst par spēkā neesošu šis lēmums.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publisku] līgumu, piegādes valsts [publisku] līgumu un pakalpojumu valsts [publisku] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV 2004, L 134, 114. lpp.).


title: Lieta C-678/18: Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 21. novembra spriedums (Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Procureur-Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Dizainparaugi – Regula (EK) Nr. 6/2002 – 90. panta 1. punkts – Pagaidu pasākumi un aizsargpasākumi – Valsts pirmās instances tiesu kompetence – Šajā tiesību normā nominēto tiesu ekskluzīva kompetence)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/7

      Tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 21. novembra spriedums (Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Procureur-Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden
      (Lieta C-678/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Dizainparaugi - Regula (EK) Nr. 6/2002 - 90. panta 1. punkts - Pagaidu pasākumi un aizsargpasākumi - Valsts pirmās instances tiesu kompetence - Šajā tiesību normā nominēto tiesu ekskluzīva kompetence)
      (2020/C 27/08)
      Tiesvedības valoda – holandiešu

         Iesniedzējtiesa

      Hoge Raad der Nederlanden

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Procureur-Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Regulas (EK) Nr. 6/2002 (2001. gada 12. decembris) par Kopienas dizainparaugiem 90. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir paredzēts, ka dalībvalstu tiesas, kuru kompetencē ir noteikt pagaidu pasākumus vai aizsargpasākumus attiecībā uz valsts dizainparaugu, ir arī kompetentas noteikt šādus pasākumus attiecībā uz Kopienas dizainparaugu.

         (1)  OV C 25, 21.1.2019.


title: Lieta T-607/15: Vispārējās tiesas 2019. gada 3. decembra spriedums – Yieh United Steel/Komisija (Dempings – Ķīnas un Taivānas izcelsmes plakanu nerūsējošā tērauda auksto velmējumu imports – Galīgais antidempinga maksājums – Īstenošanas regula (ES) 2015/1429 – Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 3. un 5. punkts (tagad Regulas (ES) 2016/1036 2. panta 3. un 5. punkts) – Regulas Nr. 1225/2009 2. panta 1. un 2. punkts (tagad Regulas 2016/1036 2. panta 1. un 2. punkts) – Normālās vērtības aprēķināšana – Ražošanas izmaksu aprēķināšana – Eksportētājas valsts pašmāju patēriņam paredzētas līdzīgas preces pārdevumi)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/29

      Vispārējās tiesas 2019. gada 3. decembra spriedums – Yieh United Steel/Komisija
      (Lieta T-607/15) (1)

      (Dempings - Ķīnas un Taivānas izcelsmes plakanu nerūsējošā tērauda auksto velmējumu imports - Galīgais antidempinga maksājums - Īstenošanas regula (ES) 2015/1429 - Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 3. un 5. punkts (tagad Regulas (ES) 2016/1036 2. panta 3. un 5. punkts) - Regulas Nr. 1225/2009 2. panta 1. un 2. punkts (tagad Regulas 2016/1036 2. panta 1. un 2. punkts) - Normālās vērtības aprēķināšana - Ražošanas izmaksu aprēķināšana - Eksportētājas valsts pašmāju patēriņam paredzētas līdzīgas preces pārdevumi)
      (2020/C 27/35)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Yieh United Steel Corp. (Kaohsiung City, Taivāna) (pārstāvis: D. Luff, avocat)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: J.-F. Brakeland un A. Demeneix)

         Personas, kas iestājusies lietā atbildētājas prasījumu atbalstam: Eurofer, Association Européenne de l’Acier, ASBL (Luksemburga, Luksemburga) (pārstāvji: J. Killick, G. Forwood un C. Van Haute, avocats)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt Komisijas Īstenošanas Regulu (ES) Nr. 2015/1429 (2015. gada 26. augusts), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas un Taivānas izcelsmes plakanu nerūsējošā tērauda auksto velmējumu importam (OV 2015, L 224, 10. lpp.).

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Prasību noraidīt.

                  2)

                     Yieh United Steel Corp. sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas un Eurofer, Association européenne de l’acier, ASBL tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 38, 1.2.2016.


title: Lieta T-747/19: Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – DS Smith un DS Smith International/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/46

      Prasība, kas celta 2019. gada 31. oktobrī – DS Smith un DS Smith International/Komisija
      (Lieta T-747/19)
      (2020/C 27/51)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: DS Smith plc (Londona, Apvienotā Karaliste) un DS Smith International Ltd (Londona) (pārstāvji: C. McDonnell, Barrister, B. Goren, Solicitor, M. Peristeraki, jurists, un K. Desai, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka nav bijis prettiesiska valsts atbalsta, atcelt Komisijas 2019. gada 2. aprīļa Lēmuma par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) grupas finansēšanas atvieglojumu, 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka pastāv prettiesisks valsts atbalsts; un noraidīt prasību, lai AK atgūtu apgalvoti prettiesisko valsts atbalstu, kas prasītājām ir izmaksāts šajā kontekstā (apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, jo tajos tiek pieprasīts, lai AK atgūtu apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām; un

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājām radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza deviņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārpratusi AK kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu kontekstu, mērķi un darbības veidu attiecībā uz rīcību ar netirdzniecības finansiālo peļņu. Komisijas secinājumi apstrīdētajā lēmumā balstoties uz kumulatīvām acīmredzamām kļūdām. It īpaši – Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas savā izpratnē par vispārējo AK nodokļu sistēmu, par CFC sistēmas mērķiem, par specifisko grupas finansēšanas atvieglojuma (GFE) apjomu un kvalificējošo aizdevuma attiecību definīciju.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija kļūdaini atainojot grupas finansēšanas atvieglojumu kā nodokļu atvieglojumu un attiecīgi – kā priekšrocību. Saistībā ar netirdzniecības finanšu peļņu grupas finansēšanas atvieglojums ir nodokļu norma un daļa no CFC normu robežu definīcijas, nevis selektīva priekšrocība. Komisija neesot sniegusi kvantitatīvu analīzi, lai parādītu, ka tā ir priekšrocība, un, nepastāvot pārliecinošiem pierādījumiem, ka strīdīgā pasākuma rezultātā rodas priekšrocība, apstrīdētais lēmums nevar palikt spēkā.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi atsauces sistēmu CFC normu ietekmes novērtēšanai un kļūdaini identificējusi CFC normas kā atšķirīgu normu kopumu, kas ir nošķirtas no AK vispārējās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas. Komisija esot nepareizi sapratusi CFC normu mērķi un neesot ievērojusi AK rīcības brīvību.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas valsts atbalsta analīzē un esot piemērojusi nepareizos testus, izvērtējot salīdzināmības jautājumu. Komisija neesot atzinusi, ka pastāv dažādi riska līmeņi AK nodokļu bāzei, ja aizdevums ir grupas vienībai, kurai nodokļi tiek uzlikti AK, vai ja aizdevums ir tādai grupas vienībai, kas nav apliekama ar nodokļiem AK, un neracionāli secinājusi, ka aizdevums grupas iekšienē ir pielīdzināms aizdevumam trešajai personai.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi tam, ka AK 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu minētās 9.A sadaļas 5. nodaļā norādītajā hipotētiskajā situācijā ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus, un nesniedzot pienācīgu pamatojumu, Komisija apgalvo, ka minētā 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja CFC maksājums ir jāpiemēro būtiska personāla funkciju (SPF) testa rezultātā atbilstoši šai 5. nodaļai. Proti, tā kā būtiska personāla funkciju testu ir pārmērīgi grūti piemērot praksē, tādēļ Komisijai bija jāsecina, ka minētā 9. nodaļa ir attaisnojama arī šī testa apstākļos, un tādēļ jāsecina, ka valsts atbalsts nepastāv.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu atstāts spēkā, tā īstenošana, atgūstot apgalvoto valsts atbalstu no prasītājām, pārkāps ES tiesību pamatprincipus, ieskaitot uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, piezīmējot, ka prasītāju gadījumā konkrētie CFC atrodas citās dalībvalstīs.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka no apstrīdētā lēmuma izrietošais piedziņas rīkojums neesot pamatots un esot pretrunā ES tiesību pamatprincipiem.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot norādījusi atbilstošus iemeslus būtiskiem elementiem, tādiem kā secinājumam, ka CFC maksājums atbilstoši minētajai 5. nodaļai varētu tikt piemērots, bez grūtībām un bez nesamērīga sloga izmantojot būtiska personāla funkciju testu.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts arī labas pārvaldības princips, kurš prasa, lai Komisija savās administratīvajās procedūrās atļautu pārskatāmību un paredzamību un pieņemtu savus lēmumus saprātīgā laika posmā. Nesot saprātīgi, ka Komisijai vajadzēja vairāk kā četrus gadus, lai pieņemtu savu lēmumu par izmeklēšanas uzsākšana šajā lietā, un pieņemtu galīgo lēmumu vairāk kā sešus gadus pēc tam, kad strīdīgais pasākums stājies spēkā.


title: Lieta C-706/18: Tiesas (sestā palāta) 2019. gada 20. novembra spriedums (Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – X/Belgische Staat (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Imigrācijas politika – Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos – Direktīva 2003/86/EK – 5. panta 4. punkts – Lēmums par pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos – Lēmuma pieņemšanas termiņa neievērošanas sekas – Uzturēšanās atļaujas automātiska izsniegšana)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/8

      Tiesas (sestā palāta) 2019. gada 20. novembra spriedums (Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – X/Belgische Staat
      (Lieta C-706/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa - Imigrācijas politika - Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos - Direktīva 2003/86/EK - 5. panta 4. punkts - Lēmums par pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos - Lēmuma pieņemšanas termiņa neievērošanas sekas - Uzturēšanās atļaujas automātiska izsniegšana)
      (2020/C 27/09)
      Tiesvedības valoda – holandiešu

         Iesniedzējtiesa

      Raad voor Vreemdelingenbetwistingen

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: X

         Atbildētāja: Belgische Staat

         Rezolutīvā daļa

      Direktīva 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ja sešu mēnešu laikā no pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas dienas nav pieņemts lēmums, kompetentajām valsts iestādēm pēc savas ierosmes ir jāizsniedz uzturēšanās atļauja pieteikuma iesniedzējam bez pienākuma iepriekš obligāti konstatēt, vai viņš faktiski atbilst nosacījumiem, lai atbilstoši Savienības tiesībām varētu uzturēties uzņemošajā dalībvalstī.

         (1)  OV C 35, 28.1.2019.


title: Lieta C-792/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 28. oktobrī iesniedza Landgericht Köln (Vācija) – TUIfly GmbH/EUflight.de GmbH

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/20

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 28. oktobrī iesniedza Landgericht Köln (Vācija) – TUIfly GmbH/EUflight.de GmbH
      (Lieta C-792/19)
      (2020/C 27/26)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Landgericht Köln

         Pamatlietas puses

         Atbildētāja un apelācijas sūdzības iesniedzēja: TUIfly GmbH

         Prasītāja un atbildētāja apelācijas tiesvedībā: EUflight.de GmbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai streika gadījumā lidojuma atcelšanu vai ilgu ielidošanas kavēšanos ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 5. panta 3. punkta izpratnē arī tad, ja streiks tieši nav skāris attiecīgo reisu un tas būtu varējis notikt, kā plānots, tomēr streika rezultātā gaisa pārvadātāja veikto lidojumu grafika pārplānošanas pasākumu dēļ (šajā gadījumā – attiecīgajam reisam paredzētā gaisa kuģa izmantošana streika seku novēršanai) ir notikusi tā atcelšana vai kavēšanās?

                  2)

                  Gadījumā, ja gaisa pārvadātājs var tikt atbrīvots no atbildības arī pārplānošanas pasākumu gadījumā:
                  Vai ir būtiski, ka pārplānošanas pasākums tika veikts jau pirms streika sākuma, kad vēl nevarēja paredzēt, kuru reisu galu galā varētu skart streika pasākumi, vai arī šāds atbrīvojums no atbildības ir iespējams arī tad, ja lidojumu grafiks tika izmainīts tikai streika laikā vai pēc tā un jau bija skaidrs, ka streiks neskāra tieši attiecīgo reisu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.).


title: Lieta C-737/18 P: Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 20. novembra spriedums – Portugāles Republika/Eiropas Komisija (Apelācija – Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) – Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA) – No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi – Portugāles Republikas izdevumi)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/9

      Tiesas (devītā palāta) 2019. gada 20. novembra spriedums – Portugāles Republika/Eiropas Komisija
      (Lieta C-737/18 P) (1)

      (Apelācija - Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) - Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA) - No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi - Portugāles Republikas izdevumi)
      (2020/C 27/10)
      Tiesvedības valoda – portugāļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Portugāles Republika (pārstāvji: L. Inez Fernandes, J. Saraiva de Almeida, P. Barros da Costa un P. Estêvão)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: A. Sauka un B. Rechena)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 35, 28.1.2019.


title: Lieta T-808/17: Vispārējās tiesas 2019. gada 3. decembra spriedums – Pethke/EUIPO (Civildienests – Ierēdņi – Novērtējuma ziņojums – Novērtējuma procedūras un apelācijas instances novērtējuma procedūras likumība – Apelācijas instances novērtētāja objektivitātes pienākums)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/30

      Vispārējās tiesas 2019. gada 3. decembra spriedums – Pethke/EUIPO
      (Lieta T-808/17) (1)

      (Civildienests - Ierēdņi - Novērtējuma ziņojums - Novērtējuma procedūras un apelācijas instances novērtējuma procedūras likumība - Apelācijas instances novērtētāja objektivitātes pienākums)
      (2020/C 27/36)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Ralph Pethke (Alicante, Spānija) (pārstāvis: H. Tettenborn, avocat)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: A. Lukošiūtė, piedloties B. Wägenbaur, avocat)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 270. pantu un ar ko tiek lūgts atcelt prasītāja novērtējuma ziņojumu par 2016. gadu, kā arī, ciktāl nepieciešams, atcelt EUIPO valdes 2017. gada 18. oktobra lēmumu, ar kuru ir noraidīta prasītāja sūdzība.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Atcelt Ralph Pethke novērtējuma ziņojumu par 2016. gadu un Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) valdes 2017. gada 18. oktobra lēmumu, ar ko ir noraidīta R. Pethke iesniegtā sūdzība.

                  2)

                     EUIPO sedz savus, kā arī atlīdzina R. Pethke tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 42, 5.2.2018.


title: Lieta C-270/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 28. martā WB iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 23. janvāra spriedumu lietā T-579/18 WB/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/9

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 28. martā WB iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 23. janvāra spriedumu lietā T-579/18 WB/Komisija
      (Lieta C-270/19 P)
      (2020/C 27/11)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: WB (pārstāve: N. Ciocea, advokāte)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija
      Tiesa (septītā palāta) ar 2019. gada 3. decembra rīkojumu apelācijas sūdzību noraidīja kā acīmredzami nepamatotu.


title: Lieta T-644/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 28. novembra spriedums – August Wolff/EUIPO – Faes Farma (“DermoFaes Atopiderm”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “DermoFaes Atopiderm” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Dermowas” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/30

      Vispārējās tiesas 2019. gada 28. novembra spriedums – August Wolff/EUIPO – Faes Farma (“DermoFaes Atopiderm”)
      (Lieta T-644/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “DermoFaes Atopiderm” reģistrācijas pieteikums - Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Dermowas” - Relatīvs atteikuma pamats - Sajaukšanas iespēja - Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      (2020/C 27/37)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Dr. August Wolff GmbH & Co. KG Arzneimittel (Bielefeld, Vācija) (pārstāvis: A. Thünken, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: J. Ivanauskas un H. O’Neill)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Faes Farma, SA (Lamiaco-Leioa, Spānija) (pārstāvji: A. Vela Ballesteros un S. Fernandez Malvar, advokāti)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 11. jūlija lēmumu lietā R 1305/2017-2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Dr. August Wolff un Faes Farma.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Prasību noraidīt.

                  2)

                     Dr. August Wolff GmbH & Co. KG Arzneimittel sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) un Faes Farma, SA tiesāšanās izdevumus, tostarp nepieciešamos izdevumus, kas iepriekš minētajai sabiedrībai radušies procesā EUIPO Apelācijas padomē.

         (1)  OV C 4, 7.1.2019.


title: Lieta C-271/19 P: Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 28. martā WB iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 23. janvāra spriedumu lietā T-329/18 WB/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/10

      Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 28. martā WB iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 23. janvāra spriedumu lietā T-329/18 WB/Komisija
      (Lieta C-271/19 P)
      (2020/C 27/12)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: WB (pārstāve: N. Ciocea, advokāte)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija
      Tiesa (septītā palāta) ar 2019. gada 3. decembra rīkojumu apelācijas sūdzību noraidīja kā acīmredzami nepamatotu.


title: Lieta T-658/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 3. decembra spriedums – Hästens Sängar/EUIPO (Kvadrātu raksta attēlojums) (Eiropas Savienības preču zīme – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Grafiska preču zīme, kas attēlo kvadrātu rakstu – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/31

      Vispārējās tiesas 2019. gada 3. decembra spriedums – Hästens Sängar/EUIPO (Kvadrātu raksta attēlojums)
      (Lieta T-658/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību - Grafiska preču zīme, kas attēlo kvadrātu rakstu - Absolūts atteikuma pamats - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      (2020/C 27/38)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Hästens Sängar AB (Köping, Zviedrija) (pārstāvji: M. Johansson un R. Wessman, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: A. Söder, H. O’Neill un D. Gája)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 8. augusta lēmumu lietā R 442/2018-2 attiecībā uz grafiskās preču zīmes, kas attēlo kvadrātu rakstu, starptautisku reģistrāciju, ko attiecina uz Eiropas Savienību.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Prasību noraidīt.

                  2)

                     Hästens Sängar AB atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 25, 21.1.2019.


title: Lieta C-797/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 24. oktobrī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) – B-GmbH/Finanzamt D

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/21

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 24. oktobrī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) – B-GmbH/Finanzamt D
      (Lieta C-797/19)
      (2020/C 27/27)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Bundesfinanzhof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: B-GmbH

         Atbildētāja: Finanzamt D

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pastāv valsts atbalsts, uz kuru attiecas šis noteikums, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesisko regulējumu kapitālsabiedrības (pastāvīgi) zaudējumi no saimnieciskas darbības, kas tiek veikta ienākumiem nesedzot izmaksas, principā ir gan uzskatāmi par slēptu peļņas sadali, un attiecīgi tie nedrīkst samazināt kapitālsabiedrības peļņu, tomēr šīs tiesiskās sekas nevar attiecināt uz kapitālsabiedrību, kurās balsstiesību vairākums tieši vai netieši pieder publisko tiesību juridiskajām personām, uzņēmējdarbību, kas pastāvīgi rada zaudējumus, ja tās attiecīgo uzņēmējdarbību veic transporta, sociālo, kultūras, izglītības vai veselības aizsardzības apsvērumu dēļ?


title: Lieta C-373/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 13. maijā iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) – Finanzamt München Abteilung III/Dubrovin & Tröger GbR – Aquatics

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/10

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 13. maijā iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) – Finanzamt München Abteilung III/Dubrovin & Tröger GbR – Aquatics
      (Lieta C-373/19)
      (2020/C 27/13)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Bundesfinanzhof

         Pamatlietas puses

         Revīzijas sūdzības iesniedzēja: Finanzamt München Abteilung III

         Atbildētāja revīzijas tiesvedībā: Dubrovin & Tröger GbR – Aquatics

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai skolas vai universitātes izglītības jēdziens Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) 132. panta 1. punkta i) un j) apakšpunkta izpratnē ietver arī peldēšanas stundas pasniegšanu?

                  2)

                  Vai organizācijas atzīšana par organizāciju, kurai ir ar publisko tiesību subjektiem, kuru uzdevums ir nodrošināt bērnu vai jauniešu izglītību, skolas vai universitātes izglītību, arodizglītību vai pārkvalifikāciju Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 132. panta 1. punkta i) apakšpunkta izpratnē, līdzīgi mērķi, var izrietēt no tā, ka šīs organizācijas pasniegtās stundas priekšmets ir elementāras pamatprasmes (šajā gadījumā – peldēšanas) apgūšana?

                  3)

                  Ja uz otro jautājumu tiek atbildēts noliedzoši: vai priekšnoteikums atbrīvošanai no nodokļa saskaņā ar Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 132. panta 1. punkta j) apakšpunktu ir tāds, ka nodokļu maksātājs ir individuālais komersants?

         (1)  OV 2006, L 347, 1. lpp.


title: Lieta T-748/19: Prasība, kas celta 2019. gada 1. novembrī – The Vitec Group/Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/48

      Prasība, kas celta 2019. gada 1. novembrī – The Vitec Group/Komisija
      (Lieta T-748/19)
      (2020/C 27/52)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: The Vitec Group plc (Richmond, Apvienotā Karaliste) (pārstāvji: C. McDonnell, Barrister, B. Goren, Solicitor, M. Peristeraki, jurists, un K. Desai, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka nav bijis prettiesiska valsts atbalsta, atcelt Komisijas 2019. gada 2. aprīļa Lēmuma par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) grupas finansēšanas atvieglojumu, 1. pantu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka pastāv prettiesisks valsts atbalsts; un noraidīt prasību, lai AK atgūtu apgalvoti prettiesisko valsts atbalstu, kas prasītājai ir izmaksāts šajā kontekstā (apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants);

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, jo tajos tiek pieprasīts, lai AK atgūtu apgalvoto valsts atbalstu no prasītājas; un

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājai radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza deviņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārpratusi AK kontrolēto ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu kontekstu, mērķi un darbības veidu attiecībā uz rīcību ar netirdzniecības finansiālo peļņu. Komisijas secinājumi apstrīdētajā lēmumā balstoties uz kumulatīvām acīmredzamām kļūdām. It īpaši – Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas savā izpratnē par vispārējo AK nodokļu sistēmu, par CFC sistēmas mērķiem, par specifisko grupas finansēšanas atvieglojuma (GFE) apjomu un kvalificējošo aizdevuma attiecību definīciju.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija kļūdaini atainojot grupas finansēšanas atvieglojumu kā nodokļu atvieglojumu un attiecīgi – kā priekšrocību. Saistībā ar netirdzniecības finanšu peļņu grupas finansēšanas atvieglojums ir nodokļu norma un daļa no CFC normu robežu definīcijas, nevis selektīva priekšrocība. Komisija nav sniegusi kvantitatīvu analīzi, lai parādītu, ka tā ir priekšrocība, un, nepastāvot pārliecinošiem pierādījumiem, ka strīdīgā pasākuma rezultātā rodas priekšrocība, apstrīdētais lēmums nevar palikt spēkā.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi atsauces sistēmu CFC normu ietekmes novērtēšanai un kļūdaini identificējusi CFC normas kā atšķirīgu normu kopumu, kas ir nošķirtas no AK vispārējās uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēmas. Komisija nesot nepareizi sapratusi CFC normu mērķi un neesot ievērojusi AK rīcības brīvību.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas valsts atbalsta analīzē un esot piemērojusi nepareizos testus, izvērtējot salīdzināmības jautājumu. Komisija neesot atzinusi, ka pastāv dažādi riska līmeņi AK nodokļu bāzei atkarībā no tā, vai aizdevums ir grupas vienībai, kurai nodokļi tiek uzlikti AK, vai tādai grupas vienībai, kas nav apliekama ar nodokļiem AK, un neracionāli secinājusi, ka aizdevums grupas iekšienē ir pielīdzināms aizdevumam trešajai personai.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka pat pieņemot, ka aplūkojamie CFC pasākumi prima facie ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secināts, ka nepastāv attaisnojums, kuru varētu piemērot, lai aizstāvētu konkrēto pasākumu saderību ar Eiropas Savienības noteikumiem par valsts atbalstu. Turklāt apstrīdētais lēmums esot neracionāls un nekonsekvents, jo Komisija esot pareizi piekritusi tam, ka AK 2010. gada Nodokļu politikas (starptautisko un citu noteikumu) likuma [UK’s Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļas normas ir attaisnojamas gadījumos, kad vienīgais iemesls piemērot CFC maksājumu atbilstoši minētās 9.A sadaļas 5. nodaļā norādītajā hipotētiskajā situācijā ir “AK saistītā kapitāla” tests, pamatojoties uz to, ka šis tests var būt pārmērīgi grūti īstenojams praksē, bet vienlaikus, un nesniedzot pienācīgu pamatojumu, Komisija apgalvo, ka minētā 9. nodaļa nekad nav attaisnojama gadījumos, ja CFC maksājums ir jāpiemēro būtiska personāla funkciju (SPF) testa rezultātā atbilstoši šai 5. nodaļai. Proti, tā kā būtiska personāla funkciju testu ir pārmērīgi grūti piemērot praksē, tādēļ Komisijai esot bijis jāsecina, ka minētā 9. nodaļa ir attaisnojama arī šī testa apstākļos, un tādēļ jāsecina, ka valsts atbalsts nepastāv.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvots, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu atstāts spēkā, tā īstenošana, atgūstot apgalvoto valsts atbalstu no prasītājas, pārkāps ES tiesību pamatprincipus, ieskaitot uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, piezīmējot, ka prasītājas gadījumā konkrētie CFC atrodas citās dalībvalstīs.

                  7.

                  Ar septīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka no apstrīdētā lēmuma izrietošais piedziņas rīkojums neesot pamatots un esot pretrunā ES tiesību pamatprincipiem.

                  8.

                  Ar astoto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot norādījusi atbilstošus iemeslus būtiskiem elementiem, tādiem kā secinājumam, ka CFC maksājums atbilstoši minētajai 5. nodaļai varētu tikt piemērots, bez grūtībām un bez nesamērīga sloga izmantojot būtiska personāla funkciju testu.

                  9.

                  Ar devīto prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts arī labas pārvaldības princips, kurš prasa, lai Komisija savās administratīvajās procedūrās atļautu pārskatāmību un paredzamību un pieņemtu savus lēmumus saprātīgā laika posmā. Neesot saprātīgi, ka Komisijai vajadzēja vairāk kā četrus gadus, lai pieņemtu savu lēmumu par izmeklēšanas uzsākšana šajā lietā, un pieņemtu galīgo lēmumu vairāk kā sešus gadus pēc tam, kad strīdīgais pasākums stājies spēkā.


title: Lieta C-593/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 5. augustā iesniedza Bundesfinanzgericht (Außenstelle Graz) (Austrija) – SK Telecom Co. Ltd.

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/11

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 5. augustā iesniedza Bundesfinanzgericht (Außenstelle Graz) (Austrija) – SK Telecom Co. Ltd.
      (Lieta C-593/19)
      (2020/C 27/14)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Bundesfinanzgericht (Außenstelle Graz)

         Pamatlietas puses

         Sūdzības iesniedzēja: SK Telecom Co. Ltd.

         Atbildētāja iestāde: Finanzamt Graz-Stadt

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīvas 2006/112/EK (1) 59.a panta b) punkts tā redakcijā, kas izriet no Direktīvas 2008/8/EK (2) 2. panta, ir jāinterpretē tādējādi, ka “galalietotāja, kas nav nodokļu maksātājs”, kurš īslaicīgi uzturas iekšzemē, viesabonēšanas izmantošana dalībvalstī, piekļūstot iekšzemes mobilo sakaru tīklam, lai izveidotu ienākošos un izejošos savienojumus ir “lietošana un izmantošana” iekšzemē, kas dod tiesības pārvietot piegādes vietu no trešās valsts uz šo dalībvalsti, neraugoties uz to, ka gan mobilo sakaru operators, kurš sniedz pakalpojumu, gan galalietotājs nav rezidents Kopienas teritorijā un galalietotājam nav arī pastāvīgā adrese vai parastā dzīvesvieta Kopienas teritorijā?

                  2)

                  Vai Direktīvas 2006/112/EK 59.a panta b) punkts tā redakcijā, kas izriet no Direktīvas 2008/8/EK 2. panta, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas vieta, kā aprakstīts 1) jautājumā, kas saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK 59. pantu tā redakcijā, kas izriet no Direktīvas 2008/8/EK 2. panta, atrodas ārpus Kopienas, var tikt pārvietota uz dalībvalsts teritoriju, neraugoties uz to, ka gan mobilo sakaru operators, kurš sniedz pakalpojumu, gan galalietotājs nav rezidents Kopienas teritorijā un galalietotājam nav arī pastāvīgā adrese vai parastā dzīvesvieta Kopienas teritorijā, tikai tāpēc, ka uz telekomunikāciju pakalpojumiem trešajā valstī neattiecas nodeva, kas ir pielīdzināma Savienības tiesībās paredzētajam pievienotās vērtības nodoklim?

         (1)  Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28 novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Direktīva 2008/8/EK (2008. gada 12. februāris), ar ko groza Direktīvu 2006/112/EEK attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas vietu (OV 2008, L 44, 11. lpp.).


title: Lieta T-751/19: Prasība, kas celta 2019. gada 4. novembrī – Reckitt Benckiser Investments u.c./Komisija

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/49

      Prasība, kas celta 2019. gada 4. novembrī – Reckitt Benckiser Investments u.c./Komisija
      (Lieta T-751/19)
      (2020/C 27/53)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Reckitt Benckiser Investments Ltd (Slough, Apvienotā Karaliste) un 5 citi prasītāji (pārstāvji: C. Quigley, Barrister, P. Halford un A. Langley, Solicitors)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu par valsts atbalstu SA.44896 (2019. gada 2. aprīlis), ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz CFC grupas finansēšanas atvieglojumu;

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājiem;

                  —

                  vēl pakārtotāk, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu attiecībā uz jebkuru valsts atbalstu, kas piešķirts pirms 2017. gada 24. novembra, ciktāl tas ir piemērojams prasītājiem;

                  —

                  katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas prasītājiem radušies šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāji izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētā lēmuma 1. punkts esot prettiesisks šādu iemeslu dēļ:

                              a.

                              Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nosakot, ka grupu finansēšanas atbrīvojums (GFE) ir (ekonomiska) priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tostarp tādēļ, ka:

                                          i.

                                          tā nav ņēmusi vērā vēsturisko kontekstu, kāds bija kontrolētu ārvalstu uzņēmumu (CFC) normu ieviešanai AK uzņēmuma ienākuma nodokļa sistēmā; AK noteiktos ierobežojumus ES tiesību, it īpaši brīvības veikt uzņēmējdarbību, piemērošanas laikā; CFC normu struktūras, kas no 2013. gada 1. janvāra ieviesta ar 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] teritoriālos un politiskos iemeslus un dalībvalstu, tostarp Apvienotās Karalistes, nodokļu suverenitātes apmēru CFC normu izveidē;

                                          ii.

                                          tā apgalvoja, ka pieteikumam, kurš balstīts uz 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 9. nodaļu, esot fakultatīvs raksturs, kas veido priekšrocības rašanās pamatā esošo labvēlīgo attieksmi.

                              b.

                              Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nosakot, ka grupu finansēšanas atbrīvojums (GFE) ir (ekonomiska) priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, it īpaši:

                                          i.

                                          Attiecībā uz atbilstošo atsauces sistēmu:

                                                      1.

                                                      kļūdaini identificējot atsauces sistēmu kā tādu, ko veidojot tikai CFC normas un/vai tikai 2010. gada Nodokļu politikas (starptautiskie un citi noteikumi) likuma [Taxation (International and Other Provisions) Act 2010] 9.A sadaļas 5. nodaļa;

                                                      2.

                                                      kļūdaini nosakot atsauces sistēmas mērķi kā tikai nodokļa uzlikšanu ienākumiem, kuri rodas no darbībām AK, un aktīviem, kas samāksloti ir tikuši aizvadīti no AK, pienācīgi neņemot vērā to, vai atbilstošie mērķpārskaitījumi faktiski rada AK nodokļu bāzes izzušanu.

                                          ii.

                                          Attiecībā uz atkāpes no atsauces sistēmas noteikšanu:

                                                      1.

                                                      kļūdaini novērtējot būtiska personāla funkciju atbilstību un svarīgumu;

                                                      2.

                                                      kļūdaini novērtējot “kvalificējošo aizdevuma attiecību” un aizdevumu salīdzināmību attiecībā (i) uz ar AK rezidentiem saistītām personām un (ii) uz trešajām personām;

                                                      3.

                                                      prettiesiski balstoties uz Padomes Direktīvu (ES) 2016/1164; (1)

                                                      4.

                                                      kļūdaini novērtējot salīdzināmos riskus atbrīvoto un neatbrīvoto CFC kategoriju uzņēmējdarbības brīvības pārkāpšanai.

                                          iii.

                                          Attiecībā uz iespējamās atkāpes pamatojumu:

                                                      1.

                                                      nepareizi nolemjot, ka pamatojums saistībā ar nepieciešamību sistēmai būt pārvaldāmai un administrējamai neattiecās uz būtiska personāla funkcijām;

                                                      2.

                                                      nepareizi nolemjot, ka grupu finansēšanas atbrīvojums nebija pamatots ar atsauci uz atbilstību uzņēmējdarbības brīvībai.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētā lēmuma 2. pants esot prettiesisks tādēļ, ka esot pārkāpta tiesiskā paļāvība un tiesiskās drošības un samērīguma principi.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka nebūtu jāpiespriež atgūt līdzekļus attiecībā uz jebkuru atbalstu, kas saņemts caur grupu finansēšanas atbrīvojumu pirms 2017. gada 24. novembra, kad Komisija ir publicējusi savu lēmumu [par procedūras uzsākšanu].

         (1)  Padomes Direktīva (ES) 2016/1164 (2016. gada 12. jūlijs), ar ko paredz noteikumus tādas nodokļu apiešanas prakses novēršanai, kas tieši iespaido iekšējā tirgus darbību (OV 2016, L 193, 1. lpp.).


title: Lieta C-607/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 12. augustā iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – Husqvarna AB/Lidl E-Commerce International GmbH & Co. KG

text:
               27.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 27/11

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 12. augustā iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – Husqvarna AB/Lidl E-Commerce International GmbH & Co. KG
      (Lieta C-607/19)
      (2020/C 27/15)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

      Bundesgerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Husqvarna AB

         Atbildētāja: Lidl E-Commerce International GmbH & Co. KG

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai tādas pretprasības par ES preču zīmes atcelšanu gadījumā, kas ir celta pirms piecu gadu neizmantošanas perioda beigām, tā datuma noteikšana, kas, piemērojot Regulas par Kopienas preču zīmi (1) 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu un ES Preču zīmju regulas (2) 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir noteicošais neizmantošanas perioda aprēķināšanai, ir regulēta Regulas par Kopienas preču zīmi un ES preču zīmes regulas noteikumos?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: Vai, aprēķinot piecu gadu neizmantošanas periodu saskaņā ar Regulas par Kopienas preču zīmi 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu un ES Preču zīmju regulas 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tādas pretprasības par ES preču zīmes atcelšanu gadījumā, kas ir celta pirms piecu gadu neizmantošanas perioda beigām, ir jāņem vērā datums, kurā ir celta pretprasība, vai datums, kurā ir notikusi pēdējā apelācijas instances tiesas sēde?

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Kopienas preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.).