title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 7.oktobrī.#Kriminālprocess pret Vítor Manuel dos Santos Palhota un citi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Beļģija.#Pakalpojumu sniegšanas brīvība - LESD 56. un 57. pants - Darba ņēmēju norīkošana darbā - Ierobežojumi - Citā dalībvalstī reģistrēti darba devēji - Iepriekšēja paziņojuma par norīkošanu darbā reģistrācija - Personāla vai darba dokumenti - Uzņemošās dalībvalsts tiesībās paredzētajiem līdzvērtīgi dokumenti - Noraksts - Glabāšana valsts iestāžu rīcībā.#Lieta C-515/08.

text:
      Lieta C‑515/08
      Tiesvedība krimināllietā
      pret
      Vítor Manuel dos Santos Palhota u.c.
      (Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – LESD 56. un 57. pants – Darba ņēmēju norīkošana darbā – Ierobežojumi – Citā dalībvalstī reģistrēti darba devēji – Iepriekšēja paziņojuma par norīkošanu darbā reģistrācija – Personāla vai darba dokumenti – Uzņemošās dalībvalsts tiesībās paredzētajiem dokumentiem līdzvērtīgi dokumenti – Noraksts – Glabāšana valsts iestāžu rīcībā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Darba ņēmēju norīkošana darbā saistībā ar pakalpojumu sniegšanu
      (LESD 56. un 57. pants)
      2.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Darba ņēmēju norīkošana darbā saistībā ar pakalpojumu sniegšanu
      (LESD 56. un 57. pants)
      1.        LESD 56. un 57. pantā netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts pienākums citā dalībvalstī reģistrētam
         darba devējam, kurš norīko darba ņēmējus darbam pirmās valsts teritorijā, nosūtīt iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā,
         ciktāl paredzētais norīkošanas darbā sākums ir pakārtots iepriekš minētā paziņojuma reģistrācijas numura paziņošanai šim darba
         devējam un minētās pirmās valsts iestāžu rīcībā šīs paziņošanas veikšanai ir piecas darba dienas pēc tā saņemšanas.

      Proti, tā kā šādai paziņošanai jābūt pirms darba devēja veiktās savu darbinieku norīkošanas darbā un tā notiek tikai pēc tam,
         kad valsts iestādes ir pārbaudījušas iepriekšējā paziņojuma par norīkošanu darbā atbilstību, jāuzskata, ka šāda procedūra
         pēc sava rakstura ir administratīvas atļaujas procedūra, kas citstarp šai paziņošanai paredzētā termiņa dēļ var kavēt paredzēto
         norīkošanu darbā un tādējādi pakalpojumu sniegšanas darbību, ko veic darbā norīkojamo darba ņēmēju darba devējs, it īpaši,
         ja sniedzamā pakalpojuma vajadzībām ir jārīkojas visnotaļ steidzīgi. No tā izriet, ka tāda prasība nosūtīt iepriekšēju paziņojumu
         par norīkošanu darbā, kā arī paziņot tā reģistrācijas numuru ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums LESD 56. panta
         izpratnē.

      Šādu ierobežojumu nepamato mērķis aizsargāt darba ņēmējus. Protams, iepriekšējā paziņojuma par norīkošanu darbā nosūtīšana
         šķiet esam piemērota, lai valsts iestādēm darītu zināmas vajadzīgās ziņas. Tomēr reģistrācijas un paziņošanas procedūra, kuras
         dēļ iepriekš minētajam paziņojumam ir administratīvas atļaujas procedūras raksturs, pārsniedz darbā norīkoto darba ņēmēju
         aizsardzības nodrošināšanai vajadzīgo, jo iepriekšējs paziņojums ir par atļauju vai iepriekšēju pārbaudi samērīgāks līdzeklis,
         kā sasniegt šo mērķi, jo ļauj darbā norīkošanas laikā veikt uzraudzību pār to, kā tiek ievērots uzņemošās dalībvalsts sociālo
         tiesību un darba samaksas tiesiskais regulējums.

      (sal. ar 34., 36., 40., 52., 53. un 61. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        LESD 56. un 57. pantā tiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts pienākums citā dalībvalstī reģistrētam
         darba devējam, kurš norīko darba ņēmējus darbam pirmās valsts teritorijā, norīkojuma laikā tās valsts iestāžu rīcībā glabāt
         pirmās valsts likumā prasītajiem personāla vai darba dokumentiem līdzvērtīgu dokumentu norakstu, kā arī šā laikposma beigās
         to nosūtīt minētajām iestādēm.

      Nevar, protams, izslēgt, ka šie pienākumi rada izdevumus un papildu administratīvo un finansiālo nastu citā dalībvalstī reģistrētiem
         uzņēmumiem, un tādēļ šie uzņēmumi konkurences ziņā, iespējams, neatrodas tādā pašā situācijā kā uzņēmumi, kuri nodarbina valsts
         teritorijā pastāvīgi strādājošas personas. Tomēr minēto līdzvērtīgo dokumentu noraksta glabāšana ir piemērota, lai ļautu iestādēm
         pārbaudīt, vai attiecībā uz darbā norīkotajiem darba ņēmējiem tiek ievēroti tādi darba nosacījumi kā Direktīvas 96/71 par
         darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 1. punktā uzskaitītie, un tādējādi nodrošināt šo pēdējo
         aizsardzību. Šādi pasākumi tātad ir samērīgi ar mērķi aizsargāt darba ņēmējus.

      (sal. ar 42., 57., 60. un 61. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 7. oktobrī (*)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – LESD 56. un 57. pants – Darba ņēmēju norīkošana darbā – Ierobežojumi – Citā dalībvalstī reģistrēti darba devēji – Iepriekšēja paziņojuma par norīkošanu darbā reģistrācija – Personāla vai darba dokumenti – Uzņemošās dalībvalsts tiesībās paredzētajiem līdzvērtīgi dokumenti – Noraksts – Glabāšana valsts iestāžu rīcībā
      Lieta C‑515/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 3. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 26. novembrī, tiesvedībā
         krimināllietā pret

      Vítor Manuel dos Santos Palhota,

      Mário de Moura Gonçalves,

      Fernando Luis das Neves Palhota,

      Termiso Limitada.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 25. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        V. M. duš Santuša Paļota [Vítor Manuel dos Santos Palhota], M. de Moura Gonsalveša [Mário de Moura Gonçalves] un F. L. daš Neveša Paļota [Fernando Luis das Neves Palhota], kā arī Termiso Limitada vārdā – K. Staperss [K. Stappers], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāve, kurai palīdz V. Pertrī [V. Pertry] un H. Giljams [H. Gilliams], advocaten,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Berings Līsbergs [J. Bering Liisberg] un R. Holdgārds [R. Holdgaard], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un B. Kleins [B. Klein], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – K. Georgiadis [K. Georgiadis] un I. Bakopuls [I. Bakopoulos], kā arī M. Mikelojanaki [M. Michelogiannaki], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Čubinski [A. Czubinski], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa], V. Rols [W. Roels] un J. V. Rogalskis [I. V. Rogalski], pārstāvji,

      –        EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – B. Alterskjers [B. Alterskjær] un O. Einarsons [O. Einarsson], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 5. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 56. un 57. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar ministère public [prokuratūras] uzsāktu tiesvedību krimināllietā pret V. M. duš Santušu Paļotu, M. de Mouru Gonsalvešu, F. L. daš Nevešu Paļotu,
         kā arī Portugālē reģistrētu sabiedrību Termiso Limitada (turpmāk tekstā kopā saukti – “pamata lietā apsūdzētie”) citstarp par Beļģijas tiesību aktos paredzētā individuālā aprēķina
         nesagatavošanu attiecībā uz 53 darbam Beļģijā norīkotiem portugāļu darba ņēmējiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu
         sniegšanas jomā (OV 1997, L 18, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 5. nod., 2. sēj., 431. lpp.), 1. panta 1. punktu:

      “Šo direktīvu piemēro dalībvalstī reģistrētiem uzņēmumiem, kuri saistībā ar starptautisku pakalpojumu sniegšanu norīko darba
         ņēmējus darbā kādā dalībvalstī saskaņā ar 3. punktu.”

      4        Šīs direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

      “Dalībvalstis nodrošina, lai neatkarīgi no tiesību akta, ko piemēro darba attiecībām, 1. panta 1. punktā minētie uzņēmumi
         nodrošinātu to teritorijā darbā norīkotajiem darba ņēmējiem darba noteikumus [darba un nodarbinātības nosacījumus], kas attiecas
         uz šādiem jautājumiem, kurus tajā dalībvalstī, kurā darbu veic, nosaka:

      –        ar normatīviem vai administratīviem aktiem un/vai
      –      ar kolektīviem līgumiem [darba koplīgumiem] vai šķīrējtiesas nolēmumiem, kas ir pasludināti par vispārēji piemērojamiem 8. punkta
         nozīmē, ciktāl tie attiecas uz pielikumā minētajām darbībām:

      a)      maksimālo darba un minimālo atpūtas laiku;
      b)      minimālo apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu [apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma minimālo ilgumu];
      c)      minimālajām algas likmēm, to skaitā likmes par virsstundām; šo apakšpunktu nepiemēro darba pensiju papildu sistēmām;
      d)      darba ņēmēju izīrēšanas nosacījumiem, jo īpaši darba ņēmēju piegādi, ko veic pagaidu darbavietas [nosacījumiem, ar kādiem,
         citstarp pagaidu darba aģentūras, nodod rīcībā darba ņēmējus];

      e)      veselības aizsardzību, drošību un higiēnu darbā;
      f)      aizsardzības pasākumiem attiecībā uz grūtnieču vai sieviešu pēcdzemdību periodā, bērnu un jauniešu darba noteikumiem;
      g)      vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm un citus diskrimināciju izslēdzošus noteikumus.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      5        2002. gada 5. marta likuma, ar kuru transponē Direktīvu 96/71 un paredz vienkāršotu kārtību, kādā personāla dokumentus glabā
         uzņēmumi, kuri norīko darba ņēmējus darbam Beļģijā (2002. gada 13. marta Belgisch Staatsblad, turpmāk tekstā – “2002. gada 5. marta likums”), 8. pantā ir noteikts, ka darba devējam, kurš izpilda Karaļa 1978. gada 23. oktobra
         dekrēta Nr. 5 par personāla dokumentu glabāšanu (1978. gada 2. decembra Belgisch Staatsblad, turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts Nr. 5”)) 6.b panta 2. punktā paredzētos nosacījumus, saskaņā ar minēto punktu noteiktajā
         laikposmā nav pienākuma sagatavot citstarp 1965. gada 12. aprīļa likuma par darba ņēmēju darba samaksas aizsardzību 15. pantā
         minēto algas aprēķinu (turpmāk tekstā – “algas aprēķins”).

      6        Ar 2002. gada 5. marta likuma 9. pantu Karaļa dekrētā Nr. 5 tiek ietverta II a nodaļa, kurā citstarp ir iepriekš minētais
         6.b pants, kurā izklāstīta šajā likumā paredzētā vienkāršotā kārtība (turpmāk tekstā – “vienkāršotā kārtība”). Šā panta 1. punktā
         noteikts, ka minētajā nodaļā darba devēji Karaļa dekrēta Nr. 5 izpratnē ir personas, kuras Beļģijas teritorijā nodarbina darba
         ņēmējus, kas vai nu pastāvīgi strādā kādas citas vai vairāku citu valstu teritorijā, nevis Beļģijas Karalistē, vai ir pieņemti
         darbā citā valstī, nevis Beļģijas Karalistē.

      7        Saskaņā ar tā paša panta 2. punktu darba devēji noteiktu laikposmu ir atbrīvoti no pienākuma sagatavot un glabāt personāla
         dokumentus, kas paredzēti Karaļa dekrēta Nr. 5 II nodaļā, citstarp tā 4. panta 1. punktā paredzēto individuālo aprēķinu (turpmāk
         tekstā – “individuālais aprēķins”), ja vien, pirmkārt, pirms attiecīgo darba ņēmēju nodarbināšanas tie Beļģijas amatpersonām
         nosūta paziņojumu par norīkošanu darbā (turpmāk tekstā – “iepriekšējs paziņojums par norīkošanu darbā”) un, otrkārt, tie šo
         pēdējo rīcībā glabā darba devēja reģistrācijas vietas valsts tiesību aktos paredzēto dokumentu, kas ir līdzvērtīgi individuālajam
         aprēķinam vai algas aprēķinam (turpmāk tekstā – “līdzvērtīgie dokumenti”), norakstus.

      8        Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta, kurā noteikts, kā īstenojama vienkāršotā kārtība, kādā uzņēmumi, kuri norīko darba ņēmējus
         darbam Beļģijā, sagatavo un glabā personāla dokumentus, un noteiktas 2002. gada 5. marta likuma 6. panta 2. punktā paredzētās
         darbības būvniecības jomā (2002. gada 17. aprīļa Belgisch Staatsblad, turpmāk tekstā – “Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēts”), 2. pantā ir noteikts, ka Karaļa dekrēta Nr. 5 6.b panta 2. punktā
         paredzētais laikposms ir seši mēneši kopš pirmā darbam Beļģijā norīkotā darba ņēmēja nodarbināšanas sākuma.

      9        Saskaņā ar Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta 3. pantu darba devējiem, kuri nodarbina darbam Beļģijā norīkotus darba ņēmējus,
         pirms nodarbināšanas laikposma sākuma ar vēstuli, elektronisko pastu vai faksu jānosūta sociālā nodrošinājuma tiesību aktu
         inspekcijai iepriekšējs paziņojums par norīkošanu darbā atbilstoši šā dekrēta 4. pantā noteiktajam. Minētā paziņojuma saņemšanu
         un atbilstību apliecina piecu darba dienu laikā kopš tā saņemšanas, ar iepriekš minētajiem saziņas līdzekļiem piešķirot reģistrācijas
         numuru darba devējam, kurš minēto nodarbināšanu drīkst uzsākt tikai pēc attiecīgā numura paziņošanas dienas. Ja tas nav izdarīts,
         darba devējam nav tiesību uz minēto vienkāršotajā kārtībā paredzēto atbrīvojumu no personāla dokumentu sagatavošanas un glabāšanas.

      10      Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta 4. pantā ir noteikts, ka paziņojumā par norīkošanu darbā, kuram ir jāatbilst šā dekrēta
         pielikumā esošajam paraugam, jānorāda:

      “1.      attiecībā uz darbam Beļģijā darba ņēmējus norīkojošo darba devēju: uzvārds, vārds, dzīvesvietas adrese vai uzņēmuma firma
         vai juridiskā adrese, uzņēmuma darbības veids, adrese, tālruņa numurs, faksa numurs, elektroniskā pasta adrese un darba devēja
         identifikācijas vai reģistrācijas numurs izcelsmes valsts par sociālo nodrošinājumu atbildīgajā iestādē[;]

      2.      attiecībā uz darba devēja pārstāvi vai pilnvarnieku, pie kura līdzvērtīgie dokumenti tiek glabāti nodošanai rīcībā saskaņā
         ar šā dekrēta 5. panta [1. punktu]: uzvārds, vārds, uzņēmuma firma, adrese, tālruņa numurs, faksa numurs un elektroniskā pasta
         adrese;

      3.      attiecībā uz ikvienu darbam Beļģijā norīkoto darba ņēmēju: uzvārds, vārds, dzīvesvietas adrese, dzimšanas datums, civilstāvoklis,
         dzimums, valstspiederība, adrese, tālruņa numurs, personu apliecinoša dokumenta numurs un veids, darba līguma noslēgšanas
         diena, diena, kad sākta nodarbinātība Beļģijā, un veiktie darba pienākumi;

      4.      attiecībā uz darbā norīkotajiem darba ņēmējiem piemērojamajiem darba nosacījumiem: darba ilgums nedēļā un darba laiks;
      5.      attiecībā uz norīkošanu darbā: norīkojumā veiktā darba veids, norīkojuma sākuma diena un norīkojuma paredzamais ilgums, darba
         veikšanas vieta;

      6.      attiecībā uz līdzvērtīgajiem dokumentiem: vieta, kur tos glabā un saglabā atbilstoši šā dekrēta 5. pantam.”
      11      Minētā dekrēta 5. pantā ir noteikta kārtība, kādā līdzvērtīgos dokumentus nodod rīcībā un saglabā darbam Beļģijā norīkoto
         darba ņēmēju nodarbināšanas laikā. Šā panta 1. punktā noteikts, ka 2. pantā paredzētajā sešu mēnešu laikā noteikto inspekcijas
         dienestu rīcībā glabā līdzvērtīgo dokumentu norakstu. Šo norakstu glabā vai nu darba vietā Beļģijā, kur norīkots darba ņēmējs,
         vai dokumentus pilnvarnieka vai pārstāvja statusā glabājošās fiziskās personas dzīvesvietā Beļģijā. Ja tas netiek darīts,
         darba devējiem jāsagatavo un jāglabā individuālais aprēķins, kā arī algas aprēķins. Saskaņā ar minētā 5. panta 2. punktu pēc
         šā sešu mēnešu laikposma beigām darba devējiem iepriekš minētais noraksts jāsaglabā piecus gadus un turklāt jāsagatavo Karaļa
         dekrēta Nr. 5 II nodaļā paredzētie personāla dokumenti, kā arī algas aprēķins.

      12      Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta 6. pantā ir noteikta kārtība, kādā līdzvērtīgos dokumentus nodod rīcībā un saglabā pēc
         darbam Beļģijā norīkoto darba ņēmēju nodarbināšanas laika beigām. Tajā noteikts, ka šā laikposma beigās darba devējiem sociālā
         nodrošinājuma tiesību aktu inspekcijai ar ierakstītu vēstuli jānosūta vai pret apliecinājumu par saņemšanu jāiesniedz līdzvērtīgo
         dokumentu noraksts, kā arī to uzskaitījums.

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      13      No lietas materiāliem, kā arī Beļģijas valdības rakstveida apsvērumiem izriet, ka sabiedrība Termiso Limitada regulāri norīkoja portugāļu metinātājus un montāžas atslēdzniekus kuģu remontdarbu veikšanai Antwerp Shiprepair NV kuģu būvētavā. 2004. gada 12. jūlijā veiktās šīs kuģu būvētavas pārbaudes gaitā inspekcijas dienesti konstatēja, ka tajā
         tika nodarbināti 53 Termiso Limitada darbinieki no Portugāles un attiecībā uz nevienu no viņiem nebija iepriekšēja paziņojuma par norīkošanu darbā. Turklāt portugāļu
         meistars nespēja uzrādīt nevienu Portugāles algas dokumentu.

      14      Kā norāda Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen [Antverpenes Pirmās instances tiesa], inspekcijas dienesti ir konstatējuši, ka nav tikuši ievēroti 2002. gada 5. marta likumā,
         kā arī Direktīvā 96/71 paredzētie nosacījumi un tādēļ ir piemērojami Beļģijas sociālo tiesību akti par personāla dokumentu,
         konkrēti, individuālā aprēķina, glabāšanu. Pamata lietā apsūdzētie (pirmais, otrais un trešais kā sabiedrības Termiso Limitada vadītāji un pārstāvji un minētā sabiedrība kā darba devējs un juridiska persona, kas saucama pie kriminālatbildības) tiek
         apsūdzēti par to, ka laikā no 2004. gada 31. maija līdz 13. jūlijam nav sagatavojuši šo individuālo aprēķinu attiecībā uz
         53 iepriekš minētajiem darba ņēmējiem, pārkāpjot citstarp vairākas Karaļa dekrēta Nr. 5 normas. Tie tiek apsūdzēti arī virknē
         pārkāpumu attiecībā uz Beļģijas tiesisko regulējumu par likumā noteikto minimālo darba algu un samaksu par virsstundu darbu.

      15      Iesniedzējtiesa uzskata, ka pēc būtības izspriest par izdarītajiem Beļģijas sociālā nodrošinājuma tiesību aktu pārkāpumiem
         var atkarībā no tā, vai 2002. gada 5. marta likums, kura neievērošanas rezultātā rodas pienākums izpildīt šajos tiesību aktos
         noteikto, ir saderīgs ar LESD 56. un 57. pantu.

      16      Šādos apstākļos Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai ar 2002. gada 5. marta likuma 8. panta un Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta (īstenošanas dekrēta) 3., 4. un 5. panta
         noteikumiem, kuros paredzēts pienākums ārvalstu darba devējiem, kuri vēlas norīkot darbā darbiniekus, pirms tam sociālā nodrošinājuma
         tiesību aktu inspekcijas dienestam iesniegt paziņojumu par norīkošanu darbā, kā arī glabāt tā rīcībā dokumentus, kas pielīdzināmi
         Beļģijā paredzētajam individuālajam aprēķinam vai algas aprēķinam, [tādējādi] liedzot vai vismaz apgrūtinot to piekļuvi Beļģijas
         pakalpojumu tirgum, tiek pārkāpts [LESD 56. un 57.] pants?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par pieņemamību
      17      Beļģijas valdība uzskata, ka prejudiciālais jautājums ir nepieņemams, jo ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka vienkāršotā
         kārtība ir obligāta, taču darba ņēmējus darbam Beļģijas teritorijā norīkojošie ārvalstu darba devēji var arī izvēlēties sagatavot
         un glabāt personāla dokumentus saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem.

      18      Šajā ziņā, pat ja pieņemtu, ka iepriekš minētā tiesa vienkāršoto kārtību uzskata par obligātu, LESD 267. pantā noteiktās procedūras
         pamatā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, un Tiesa ir tiesīga vienīgi lemt par
         minētajā pantā noteikto Savienības tiesību aktu interpretāciju vai spēkā esamību. Šajā sakarā Tiesai nav jāvērtē valsts tiesību
         normu interpretācija vai jāspriež par to, vai iesniedzējtiesas sniegtā interpretācija ir pareiza (skat. it īpaši 2007. gada
         18. janvāra spriedumu lietā C‑220/05 Auroux u.c., Krājums, I‑385. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

      19      Beļģijas un Vācijas valdības turklāt norāda, ka iesniedzējtiesas nolēmumā nav atbilstošo tiesību normu izklāsta, kā arī paskaidrojuma
         par saikni starp pamata lietu un uzdoto jautājumu. Šajā ziņā Beļģijas valdība apgalvo, ka jautājums neattiecas uz Direktīvas 96/71
         interpretāciju, lai arī minētajā lietā esot apstrīdēta tās piemērošana. Minētā valdība turklāt apšauba LESD 57. pants interpretēšanas
         lietderību, jo netiekot apstrīdēts, ka sabiedrības Termiso Limitada un tās darba ņēmēju Beļģijā veiktā darbība ir pakalpojumu sniegšana.

      20      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas
         uz savu atbildību noteiktajā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā, kura pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas
         atbilstības prezumpcija. Valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja acīmredzami ir
         skaidrs, ka prasītā Savienības tiesību interpretācija nav nekādi saistīta ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai tās
         priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav vajadzīgo ziņu par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem,
         lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 61. punkts, kā arī 2009. gada 23. decembra spriedumu lietā C‑45/08 Spector Photo Group un Van Raemdonck, Krājums, I‑12073. lpp., 26. punkts).

      21      Kā izriet no šā sprieduma 14. un 15. punkta, šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmumā rodamā pamata lietas faktiskā un juridiskā
         konteksta izklāsta var saprast, ka, pēc iesniedzējtiesas domām, gadījumā, ja tāds valsts tiesiskais regulējums kā vienkāršotā
         kārtība nebūtu saderīgs ar LESD tiesību normām par pakalpojumu sniegšanas brīvību, pamata lietā apsūdzētie nebūtu sodāmi par
         to, ka nav izpildījuši pienākumu attiecībā uz attiecīgajiem darbiniekiem sagatavot individuālo aprēķinu, kas kļūst saistošs
         tikai minētās kārtības neievērošanas gadījumā. Šis, lai arī patiešām īsais, izklāsts ir pietiekams, lai Tiesa varētu sniegt
         lietderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu.

      22      Turklāt apstāklis, ka netiek lūgta Direktīvas 96/71 interpretācija, nekādi neietekmē Tiesas kompetenci atbildēt uz prejudiciālo
         jautājumu, jo interpretēt lūgtās Savienības tiesību normas ir būtiskas pamata lietas izspriešanai.

      23      No iepriekš izklāstītā izriet, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.

       Par lietas būtību
      24      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 56. un 57. pantā netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums,
         kurā paredzēts pienākums citā dalībvalstī reģistrētam darba devējam, kurš norīko darba ņēmējus darbam pirmās valsts teritorijā,
         nosūtīt iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā, kā arī norīkojuma laikā valsts iestāžu rīcībā glabāt pirmās valsts likumā
         prasītajiem personāla vai darba dokumentiem kā individuālais aprēķins un algas aprēķins līdzvērtīgu dokumentu norakstu.

      25      Savos apsvērumos Beļģijas valdība norādīja, ka iesniedzējtiesa nav lūgusi Direktīvas 96/71 interpretāciju. Šajā ziņā jānorāda,
         ka, ja arī vienkāršotā kārtība, kā to apgalvo Beļģijas valdība, ir paredzēta, lai pārbaudītu, vai ārvalstu darba ņēmējus darbam
         Beļģijas teritorijā norīkojošie darba devēji ievēro Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmajā daļā uzskaitītos nodarbinātības
         un darba nosacījumus, šādi uzraudzības pasākumi nedz ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, nedz ir saskaņoti Eiropas
         Savienības līmenī.

      26      Direktīvā 96/71 ir paredzēts koordinēt dalībvalstu materiālo tiesību normas attiecībā uz darbā norīkoto darba ņēmēju nodarbinātības
         un darba nosacījumiem neatkarīgi no administratīviem papildnoteikumiem, ar kuriem paredzēts nodrošināt iespēju veikt minēto
         nosacījumu ievērošanas pārbaudi.

      27      No tā izriet, ka šos pasākumus dalībvalstis var brīvi noteikt, ievērojot Līgumu un Savienības tiesību vispārējos principus
         (šajā ziņā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑490/04 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6095. lpp., 19. punkts, kā arī
         2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C‑341/05 Laval un Partneri, Krājums, I‑11767. lpp., 60. punkts).

      28      Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka pamata lieta attiecas uz kādā dalībvalstī reģistrētu uzņēmumu, kurš savus darbiniekus uz
         noteiktu laiku norīko darbam citā dalībvalstī esošā būvētavā, lai sniegtu pakalpojumus. Tiesa jau ir konstatējusi, ka uz šādiem
         faktiskajiem apstākļiem attiecas LESD 56. un 57. pants (skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑49/98,
         C‑50/98, no C‑52/98 līdz C‑54/98 un no C‑68/98 līdz C‑71/98 Finalarte u.c., Recueil, I‑7831. lpp., 20. punkts).

       Par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma esamību
      29      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 56. pantā paredzēta ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršana attiecībā pret citā
         dalībvalstī reģistrētu pakalpojumu sniedzēju tā valstspiederības dēļ, bet arī jebkāda ierobežojuma atcelšana, kaut arī tas
         ir vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, apgrūtina
         vai padara mazāk pievilcīgus tā pakalpojumu sniedzēja pakalpojumus, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz
         līdzīgus pakalpojumus (skat. it īpaši 1999. gada 23. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑369/96 un C‑376/96 Arblade u.c., Recueil, I‑8453. lpp., 33. punkts, kā arī 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑168/04 Komisija/Austrija, Krājums, I‑9041. lpp.,
         36. punkts).

      30      Saistībā ar šo jānorāda, ka pamata lietā aplūkotā vienkāršotā kārtība, kā apgalvo Beļģijas valdība, 2002. gada 5. marta likumā
         tika paredzēta iepriekš minētā sprieduma lietā Arblade u.c. rezultātā. Minētā sprieduma rezolutīvās daļas 3) punktā Tiesa nosprieda, ka LESD 56. un 57. pantā netiek pieļauts, ka
         kāda dalībvalsts nosaka pienākumu uzņēmumam, kas reģistrēts citā dalībvalstī un īslaicīgi veic darbus pirmajā valstī, sagatavot
         tādus personāla vai darba dokumentus kā, konkrēti, individuālais aprēķins par katru darbā norīkoto darba ņēmēju pirmās valsts
         tiesiskajā regulējumā prasītajā veidā, ja darba ņēmēju sociālā aizsardzība, ar kuru var pamatot šādas prasības, ir jau nodrošināta,
         uzrādot personāla un darba dokumentus, ko iepriekš minētais uzņēmums glabā saskaņā ar savas reģistrācijas vietas dalībvalsts
         tiesisko regulējumu.

      31      No iepriekš minētā likuma, kā arī Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta izriet, ka saskaņā ar vienkāršoto kārtību darba ņēmējus
         darbam Beļģijas teritorijā norīkojošie darba devēji sešus mēnešus pēc pirmā darbā norīkotā darba ņēmēja nodarbināšanas tiek
         atbrīvoti no pienākuma sagatavot citstarp Beļģijas tiesību aktos prasītos individuālo aprēķinu un algas aprēķinu, ja vien,
         pirmkārt, tie Beļģijas iestādēm nosūta iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā un, otrkārt, tie šo iestāžu rīcībā glabā
         līdzvērtīgu dokumentu norakstu.

      32      Jautājumā par šā atbrīvojuma piemērošanas ierobežošanu laikā jānorāda, ka tās iespējami ierobežojošajam raksturam šajā lietā
         nav nozīmes, jo pamata lietā aplūkotā norīkošana darbā neapstrīdami ilga mazāk kā sešus mēnešus.

      33      Vispirms jautājumā, kas attiecas uz iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā, no Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta 3. panta,
         kā arī Beļģijas valdības apsvērumiem izriet, ka, pirmkārt, Beļģijas iestādēm jāapliecina šā paziņojuma saņemšana un atbilstība
         piecu darba dienu laikā no tā saņemšanas, darot zināmu tā reģistrācijas numuru darbā norīkojamo darba ņēmēju darba devējam.
         Otrkārt, norīkošanu darbā drīkst uzsākt tikai pēc šīs paziņošanas dienas, bez kuras darba devējs nedrīkst izmantot vienkāršoto
         kārtību.

      34      Jākonstatē, ka iepriekšējā punktā aprakstīta procedūra nav uzskatāma par vienkāršu deklaratīvu procedūru. Kā savu secinājumu
         70. punktā norādījis ģenerāladvokāts, vienkārša informācijas nosūtīšana norīkojuma vietas dalībvalsts iestādēm, kā arī saņemšanas
         apliecinājums var iespējami pārtapt mehānismos pārbaudei un atļaujai pirms darba uzsākšanas. Tā kā iepriekš minētajai paziņošanai
         jābūt pirms darba devēja veiktās savu darbinieku norīkošanas darbā un tā notiek tikai pēc tam, kad valsts iestādes pārbaudījušas
         iepriekšējā paziņojuma par norīkošanu darbā atbilstību, jāuzskata, ka šādai procedūrai ir administratīvas atļaujas procedūras
         raksturs (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 41. punkts).

      35      Procedūra, saskaņā ar kuru citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma pakalpojumu sniegšana, norīkojot darba ņēmējus darbam valsts
         teritorijā, tiek pakārtota šādas administratīvas atļaujas saņemšanai, iespējams, ir pakalpojumu aprites brīvības ierobežojums
         LESD 56. panta izpratnē (pēc analoģijas skat. 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā C‑43/93 Vander Elst, Recueil, I‑3803. lpp., 15. punkts, un 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑244/04 Komisija/Vācija, Krājums, I‑885. lpp., 34. punkts).

      36      Šāda procedūra citstarp šai paziņošanai paredzētā termiņa dēļ var kavēt paredzēto norīkošanu darbā un tādējādi darbā norīkojamo
         darba ņēmēju darba devēja pakalpojumu sniegšanas darbību, it īpaši, ja sniedzamā pakalpojuma vajadzībām ir jārīkojas visnotaļ
         steidzīgi (šajā ziņā skat. iepriekš minētos 2006. gada 19. janvāra spriedumus lietā Komisija/Vācija, 35. punkts, un lietā
         Komisija/Austrija, 39. punkts).

      37      Šajā ziņā apsūdzētie pamata lietā savos rakstveida apsvērumos uzsver, ka sabiedrībai Antwerp Shiprepair NV sniedzamie pakalpojumi bija steidzami un tādēļ darbu izpilde bija jāuzsāk, cik vien ātri iespējams, pēc līguma noslēgšanas
         par tiem, un šis apgalvojums netiek apstrīdēts. Taču, atbildot uz tiesas sēdē Tiesas uzdoto jautājumu, Beļģijas valdība ir
         konstatējusi, ka vienkāršotajā kārtībā nav paredzēts neviens izņēmums no šā sprieduma 33. punktā aprakstītās procedūras gadījumā,
         ja norīkošanas darbā ir steidzamas.

      38      Tiesas sēdē minētā valdība arī norādījusi, ka nav svarīgi, ka paziņojums par reģistrāciju darbā norīkojamo darba ņēmēju darba
         devējam praksē tiek nosūtīts divas vai trīs dienas pēc iepriekšējā paziņojuma par norīkošanu darbā saņemšanas, jo darba devējs
         nevarot iepriekš izslēgt vajadzību gaidīt vismaz piecas darba dienas, kas vienkāršotajā kārtībā paredzētas paziņojuma par
         reģistrāciju nosūtīšanai, pirms tiek uzsākta norīkošana darbā. Šādas gaidīšanas iespējamība gan šim darba devējam, gan pakalpojumu,
         kas sniegti, norīkojot darba ņēmējus darbā, saņēmējam pēc savas dabas var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu šādu pakalpojumu
         sniegšanu, it īpaši ja tā ir steidzama.

      39      Turklāt šā sprieduma 33. punktā aprakstītā procedūra ir vienkāršotās kārtības būtiska sastāvdaļa, jo, kā izriet arī no Karaļa
         2002. gada 29. marta dekrēta 3. panta, darbam Beļģijas teritorijā norīkojošajam darba devējam, nesaņemot paziņojumu par numuru,
         ar kādu reģistrēts tā iepriekšējais paziņojums par norīkošanu darbā, attiecībā uz konkrēto norīkošanu darbā jāsagatavo tādi
         Beļģijas personāla dokumenti kā individuālais aprēķins un algas aprēķins, jo tas nevar aprobežoties ar vienkāršotajā kārtībā
         paredzēto līdzvērtīgo dokumentu glabāšanu vien.

      40      No tā izriet, ka tāda prasība nosūtīt iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā, kā arī paziņot tā reģistrācijas numuru,
         kāda ir paredzēta vienkāršotajā kārtībā, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums LESD 56. panta izpratnē.

      41      Secinātā pareizību neietekmē Beļģijas valdības konstatējums, ka vienkāršotā kārtība ir neobligāta tādā ziņā, ka darba devējs,
         kurš vēlas norīkot darba ņēmējus darbam Beļģijas teritorijā, var neievērot šo kārtību un tam šādā gadījumā ir jāsagatavo un
         jāglabā iepriekš minētie Beļģijas personāla dokumenti. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Arblade u.c., kā atgādināts šā sprieduma 30. punktā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka šāds pienākums pats par sevi neatbilst pakalpojumu
         sniegšanas brīvībai. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka pamata lietā aplūkoto Beļģijas tiesību aktu gadījumā par šāda
         pienākuma neizpildi paredzēti kriminālsodi.

      42      Attiecībā, otrkārt, uz darbam Beļģijas teritorijā norīkoto darba ņēmēju darba devējiem Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta
         5. un 6. pantā noteiktajiem pienākumiem vispirms glabāt Beļģijas iestāžu rīcībā līdzvērtīgu dokumentu norakstu vai nu darba
         vietā Beļģijā, vai darba devēja pilnvarnieka vai pārstāvja dzīvesvietā Beļģijā, pēc tam, norīkojuma beigās, šo līdzvērtīgo
         dokumentu norakstu, kā arī to uzskaitījumu nosūtīt Beļģijas iestādēm un visbeidzot pēc šā sešu mēnešu laikposma beigām piecus
         gadus saglabāt līdzvērtīgo dokumentu norakstus minēto iestāžu rīcībā kādā no norādītajām vietām, nevar uzreiz izslēgt, ka
         šie pienākumi rada izdevumus un papildu administratīvo un finansiālo nastu citā dalībvalstī reģistrētiem uzņēmumiem, un tādēļ
         šie uzņēmumi konkurences ziņā, iespējams, neatrodas tādā pašā situācijā kā uzņēmumi, kuri nodarbina Beļģijas teritorijā pastāvīgi
         strādājošas personas.

      43      Beļģijas valdība norādīja, ka pienākums saglabāt līdzvērtīgo dokumentu norakstu tās iestāžu rīcībā piecus gadus pēc norīkošanas
         darbā neattiecas uz norīkošanu darbā uz laiku, kas ir īsāks par sešiem mēnešiem, kā tas ir pamata lietā aplūkotajā gadījumā,
         tomēr tā nav izvirzījusi nevienu argumentu jautājumā par abiem pārējiem pienākumiem. Tā ir pat atzinusi, ka nav izslēdzams,
         ka attiecīgās tiesību normas varētu būt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums LESD 56. panta izpratnē.

      44      Šajos apstākļos jāuzskata, ka šie abi pienākumi ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums.

       Par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pamatojumu
      45      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesiskais regulējums, kas ietilpst jomā, kura nav saskaņota Savienības līmenī, un
         ko vienādi piemēro attiecībā uz jebkuru personu vai uzņēmumu, kas veic darbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā, var – neraugoties
         uz tā ierobežojošajām sekām pakalpojumu sniegšanas brīvībai – būt pamatots, ja tas atbilst primāram vispārējo interešu apsvērumam
         un ja šīs intereses jau neaizsargā noteikumi, kuri pakalpojumu sniedzējam ir saistoši dalībvalstī, kurā tas ir reģistrēts,
         ja tas ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa īstenošanu, un ja tas nepārsniedz šā mērķa sasniegšanai vajadzīgo (skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Arblade u.c., 34. un 35. punkts, kā arī lietā Komisija/Austrija, 37. punkts).

      46      Kā norādīts šā sprieduma 25. punktā, vienkāršotā kārtība, kā to apgalvo Beļģijas valdība, ir paredzēta, lai pārbaudītu, vai
         ārvalstu darba ņēmējus darbam Beļģijas teritorijā norīkojošie darba devēji ievēro citstarp Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta
         pirmajā daļā uzskaitītos nodarbinātības un darba nosacījumus. Tādējādi tai ir vispārējām interesēm atbilstošs darba ņēmēju
         sociālās aizsardzības mērķis.

      47      Šajā ziņā Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka viens no primārajiem vispārējo interešu apsvērumiem, kas var pamatot pakalpojumu
         sniegšanas brīvības ierobežojumu, ir darba ņēmēju aizsardzība (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Arblade u.c., 36. punkts; lietā Finalarte u.c., 33. punkts, kā arī 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑445/03 Komisija/Luksemburga, Krājums, I‑10191. lpp., 29. punkts).

      48      Tāpat Tiesa ir atzinusi dalībvalstu tiesības pārbaudīt valsts un Savienības tiesību normu ievērošanu pakalpojumu sniegšanas
         jomā un atzinusi par pamatotiem kontroles pasākumus, kas vajadzīgi, lai pārbaudītu ar vispārējo interešu apsvērumiem pamatoto
         prasību ievērošanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arblade u.c., 38. punkts, kā arī 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 36. punkts).

      49      Tādēļ jāizvērtē, vai tādi pasākumi kā vienkāršotajā kārtībā paredzētie ir piemēroti, lai nodrošinātu darba ņēmēju aizsardzības
         mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz šā mērķa sasniegšanai vajadzīgo.

      50      Jautājumā, kas attiecas, pirmkārt, uz iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā, Beļģijas valdība apgalvo, ka ar tā palīdzību
         iestādes spēj veikt faktisku kontroli pār darba samaksas un darba nosacījumiem saistībā ar darba ņēmēju norīkošanu darbam
         Beļģijā. Tiesas sēdē minētā valdība paskaidroja, ka bez šāda paziņojuma Beļģijas iestādes nespētu pārbaudīt, ar kuru dienu
         sākas norīkošana darbam Beļģijā, jo līdzvērtīgajos dokumentos šādas ziņas nebūtu atrodamas.

      51      Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka citā dalībvalstī reģistrētam darba devējam noteikts pienākums pirms norīkošanas darbā
         paziņot vietējām iestādēm par viena vai vairāku darbā norīkojamo darba ņēmēju esamību, šādas esamības paredzēto ilgumu un
         pakalpojumu vai pakalpojumus, kuru dēļ norīkošana darbā tiek veikta, ir tikpat iedarbīgs, bet ne tik ierobežojošs pasākums
         kā darbatļaujas pasākums, iepriekšēja uzraudzība vai arī norīkošanas darbā apstiprināšana. Šāds pienākums pēc savas dabas
         ļautu šīm iestādēm darbā norīkošanas laikā uzraudzīt, kā tiek ievērots uzņemošās dalībvalsts sociālo tiesību un darba samaksas
         tiesiskais regulējums, ņemot vērā pienākumus, kuri šim darba devējam jau ir jāievēro saskaņā ar izcelsmes dalībvalstī piemērojamām
         sociālo tiesību normām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Luksemburga, 31. punkts; 2006. gada 19. janvāra spriedumus
         lietā Komisija/Vācija, 45. punkts, un lietā Komisija/Austrija, 52. punkts).

      52      No tā izriet, ka, lai arī iepriekšējā paziņojuma par norīkošanu darbā nosūtīšana šķiet esam piemērota, lai Beļģijas iestādēm
         darītu zināmas šā sprieduma 50. punktā minētās ziņas, reģistrācijas un paziņošanas procedūra, dēļ kuras iepriekš minētajam
         paziņojumam, kā tas norādīts šā sprieduma 34. punktā, ir administratīvas atļaujas procedūras raksturs, pārsniedz darbā norīkoto
         darba ņēmēju aizsardzības nodrošināšanai vajadzīgo.

      53      No šā sprieduma 51. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka iepriekšējs paziņojums ir šā mērķa sasniegšanai par atļauju
         vai iepriekšēju pārbaudi samērīgāks līdzeklis, jo ļauj darbā norīkošanas laikā veikt uzraudzību pār to, kā tiek ievērots uzņemošās
         dalībvalsts sociālo tiesību un darba samaksas tiesiskais regulējums. Šajā ziņā pati Beļģijas valdība nenorāda, ka vienkāršotā
         kārtība būtu paredzēta kam citam, kā veikt faktisku kontroli pār darbā norīkoto darba ņēmēju darba samaksas un darba nosacījumiem
         laikā, kad tie ir norīkoti darbā.

      54      Tomēr, tā kā prasība par iepriekšēju paziņojumu ir piemērots pasākums, lai nodrošinātu vajadzīgo uzraudzību un novērstu krāpšanu,
         administrācijai būtu jādod darbam Beļģijas teritorijā norīkoto darba ņēmēju darba devējam iespēja iesniegt pierādījumu, ka
         tas ir veicis paziņošanu ar visu vajadzīgo informāciju.

      55      Jautājumā, kas attiecas, otrkārt, uz individuālajam aprēķinam un algas aprēķinam līdzvērtīgajiem dokumentiem, Beļģijas valdība
         savos rakstveida apsvērumos paskaidro, ka individuālajā aprēķinā ir norādīts darba ņēmēja veikums, kā arī ar to saistītā darba
         samaksa, ka algas aprēķinā norāda šīs darba samaksas aprēķināšanas kārtību, ņemot vērā nostrādātās stundas un atpūtas dienas,
         kā arī no tās veiktos ieturējumus.

      56      Turklāt, kā norādīts šā sprieduma 42. punktā, no Karaļa 2002. gada 29. marta dekrēta 5. un 6. panta izriet, ka darbam Beļģijā
         norīkoto darba ņēmēju darba devējam Beļģijas iestāžu rīcībā jāglabā līdzvērtīgo dokumentu noraksts vai nu darba vietā Beļģijā,
         vai darba devēja pilnvarnieka vai pārstāvja dzīvesvietā Beļģijā. Norīkojuma beigās šis līdzvērtīgo dokumentu noraksts, kā
         arī to uzskaitījums ir jānosūta Beļģijas iestādēm.

      57      Šķiet, ka tādu līdzvērtīgo dokumentu kā šā sprieduma 55. punktā aprakstītie noraksta glabāšana ir piemērota, lai ļautu iestādēm
         pārbaudīt, vai attiecībā uz darbā norīkotajiem darba ņēmējiem tiek ievēroti tādi darba nosacījumi kā Direktīvas 96/71 3. panta
         1. punktā uzskaitītie, un tādējādi nodrošināt šo pēdējo aizsardzību.

      58      Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja ar informāciju, kas sniegta reģistrācijas vietas valsts tiesību aktos paredzētajos
         dokumentos attiecībā uz darbā norīkotajiem darba ņēmējiem kopumā, ir pietiekami, lai ļautu veikt vajadzīgās pārbaudes uzņemošajā
         dalībvalstī, šo dokumentu vai to noraksta uzrādīšana saprātīgā laikā gadījumā, ja šie dokumenti vai to noraksti nav glabāti
         rīcībā būvlaukumā vai pieejamā un skaidri noteiktā vietā uzņemošās dalībvalsts teritorijā, ir mazāk ierobežojošs līdzeklis
         minēto darba ņēmēju sociālās aizsardzības nodrošināšanai nekā dokumentu reģistrēšana saskaņā ar šīs valsts tiesisko regulējumu
         (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Arblade u.c., 64.–66. punkts, kā arī lietā Finalarte u.c., 74. punkts).

      59      Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka pienākums dokumentus, kurus darba devējam ir jāsagatavo saskaņā ar reģistrācijas vietas dalībvalsts
         tiesisko regulējumu, vai to norakstu norīkojuma beigās nosūtīt uzņemošās dalībvalsts iestādēm, kas varētu tos pārbaudīt un
         vajadzības gadījumā saglabāt, ir mazāk ierobežojošs pasākums ar darba ņēmēju aizsardzību saistīto tiesību aktu ievērošanas
         uzraudzības nodrošināšanai nekā darba devēja pienākums saglabāt šos dokumentus šīs valsts teritorijā pēc šā laikposma (šajā
         ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arblade u.c., 78. punkts).

      60      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir redzams, ka šādi pasākumi ir samērīgi ar mērķi aizsargāt darba ņēmējus.

      61      Tādēļ uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka:

      –        LESD 56. un 57. pantā netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts pienākums citā dalībvalstī reģistrētam
         darba devējam, kurš norīko darba ņēmējus darbam pirmās valsts teritorijā, nosūtīt iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā
         tiktāl, ciktāl paredzētais norīkošanas darbā sākums ir pakārtots iepriekš minētā paziņojuma reģistrācijas numura paziņošanai
         šim darba devējam un minētās pirmās valsts iestāžu rīcībā šīs paziņošanas veikšanai ir piecas darba dienas pēc tā saņemšanas;

      –        LESD 56. un 57. pantā tiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts pienākums citā dalībvalstī reģistrētam
         darba devējam, kurš norīko darba ņēmējus darbam pirmās valsts teritorijā, norīkojuma laikā tās valsts iestāžu rīcībā glabāt
         pirmās valsts likumā prasītajiem personāla vai darba dokumentiem līdzvērtīgu dokumentu norakstu, kā arī šā laikposma beigās
         to nosūtīt minētajām iestādēm.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      LESD 56. un 57. pantā netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts pienākums citā dalībvalstī reģistrētam
            darba devējam, kurš norīko darba ņēmējus darbam pirmās valsts teritorijā, nosūtīt iepriekšēju paziņojumu par norīkošanu darbā
            tiktāl, ciktāl paredzētais norīkošanas darbā sākums ir pakārtots iepriekš minētā paziņojuma reģistrācijas numura paziņošanai
            šim darba devējam un minētās pirmās valsts iestāžu rīcībā šīs paziņošanas veikšanai ir piecas darba dienas pēc tā saņemšanas;
      LESD 56. un 57. pantā tiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts pienākums citā dalībvalstī reģistrētam
            darba devējam, kurš norīko darba ņēmējus darbam pirmās valsts teritorijā, norīkojuma laikā tās valsts iestāžu rīcībā glabāt
            pirmās valsts likumā prasītajiem personāla vai darba dokumentiem līdzvērtīgu dokumentu norakstu, kā arī šā laikposma beigās
            to nosūtīt minētajām iestādēm.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2012. gada 14. novembrī. # Evonik Industries AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "Impulso creador" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "IMPULSO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Apzīmējumu līdzība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-529/11.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2016. gada 5. februāra spriedums.#Inge Barnett u.c. pret Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju (EESK).#Civildienests – Pensionēti ierēdņi – Izdienas pensija – Civildienesta noteikumu 64. pants – Korekcijas koeficienti – Korekcijas koeficientu ikgadēja pārskatīšana – Civildienesta noteikumu 65. panta 2. punkts – Starpposma pārskatīšana – Civildienesta noteikumu XI pielikuma 3., 4. un 8. pants – De minimis robeža – Dzīves dārdzības izmaiņas – Civildienesta noteikumu 64. panta 4. punkts – Pārskatīšanas neesamība 2013. un 2014. gadā, par kuru ir izlēmis likumdevējs – Piemērošanas joma – Regula Nr. 1416/2013 – Korekcijas koeficienta Dānijai pārvērtēšana – Korekcijas koeficienta samazināšana ar starpposma pārskatīšanas mehānismu – Pilnvaru nepareiza izmantošana.#Lieta F-66/15.


Tiesas spriedums 1969. gada 1. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 24-68.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 3.septembrī.#Pia Messner pret Firma Stefan Krüger.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Amtsgericht Lahr - Vācija.#Direktīva 97/7/EK - Patērētāju tiesību aizsardzība - Distances līgumi - Patērētāja atteikuma tiesību izmantošana - Pārdevējam maksājamā atlīdzība par lietošanu.#Lieta C-489/07.

text:
      Lieta C‑489/07
      Pia Messner
      pret
      Firma Stefan Krüger
      (Amtsgericht Lahr lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 97/7/EK – Patērētāju tiesību aizsardzība – Distances līgumi – Patērētāja atteikuma tiesību izmantošana – Pārdevējam maksājamā atlīdzība par lietošanu
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Patērētāju aizsardzība saistībā ar distances līgumiem – Direktīva 97/7
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otrais teikums un 2. punkts)
      Direktīvas 97/7 par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem 6. panta 1. punkta otrā teikuma un 2. punkta noteikumi
         ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā gadījumā, ja patērētājs paredzētajā
         termiņā izmanto savas atteikuma tiesības, pārdevējam vispārīgā veidā ir paredzēta iespēja no patērētāja prasīt [vērtības starpības]
         atlīdzību par ar distances līguma palīdzību iegādātas preces lietošanu. Proti, ja patērētājam šāda [vērtības starpības] atlīdzība
         būtu jāmaksā jau tādēļ vien, ka laikposmā, kurā prece atrodas viņa valdījumā, viņam ir bijusi iespēja to lietot, savas atteikuma
         tiesības viņš varētu izmantot tikai pret minētās atlīdzības samaksu. Šādas sekas nepārprotami būtu pretrunā Direktīvas 97/7
         6. panta 1. punkta otrā teikuma un 2. punkta formulējumam un mērķim un it īpaši atņemtu patērētājam iespēju pilnīgi brīvi
         un bez jebkāda spiediena izmantot viņam ar šo direktīvu piešķirto termiņu pārdomām. Līdzīgi, ja pienākums maksāt [vērtības
         starpības] atlīdzību patērētājam būtu uzlikts jau vienkārši tādēļ, ka viņš ir pārbaudījis un izmēģinājis preci, atteikuma
         tiesību iedarbīgums būtu apdraudēts. Tā kā atteikuma tiesību mērķis tieši ir piešķirt patērētājam šādu iespēju, tās īstenošanas
         sekas nevar būt tādas, ka minētās tiesības patērētājs var izmantot, tikai izpildot atlīdzības samaksas nosacījumu.

      Tomēr ar minētajiem noteikumiem ir pieļauts, ka pienākums maksāt [vērtības starpības] atlīdzību par preces lietošanu patērētājam
         ir uzlikts gadījumā, ja šo preci viņš ir lietojis veidā, kas nav savienojams ar civiltiesību principiem, tādiem kā laba ticība
         un netaisna iedzīvošanās, ievērojot nosacījumu, ka nedrīkst būt apdraudēts minētās direktīvas mērķis un it īpaši atteikuma
         tiesību iedarbīgums, kas ir jānosaka valsts tiesai.

      (sal. ar 23., 24. un 29. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 3. septembrī (*)

      Direktīva 97/7/EK – Patērētāju tiesību aizsardzība – Distances līgumi – Patērētāja atteikuma tiesību izmantošana – Pārdevējam maksājamā atlīdzība par lietošanu
      Lieta C‑489/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Amtsgericht Lahr (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 26. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 5. novembrī, tiesvedībā

      Pia Messner
      pret
      Firma Stefan Krüger.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann] (referents), tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 11. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāve,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Rodrigess Karkamo [J. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un P. Kontreirass [P. Contreiras], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz], V. Vilss [W. Wils] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 18. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju
         aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 19. lpp.) 6. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros Mesnere [Messner], patērētāja, vēršas pret Firma Stefan Krüger (turpmāk tekstā – “Stefan Krüger”) – uzņēmumu, kas nodarbojas ar tālpārdošanu, izmantojot internetu, – par naudas summas EUR 278 atmaksu pēc distances līguma
         izbeigšanas.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 97/7 četrpadsmitajā apsvērumā ir paredzēts:

      “tā kā patērētājam faktiski nav iespēju apskatīt izstrādājumu vai pārliecināties par sniegtā pakalpojuma raksturu pirms līguma
         noslēgšanas; tā kā būtu jāparedz tiesības atteikties no līguma, ja vien šajā direktīvā nav norādīts citādi; tā kā, ja šīs
         tiesības nav tikai formālas, izmaksas, ja patērētājam tādas rodas, izmantojot atteikuma tiesības, ir jāierobežo ar preču atpakaļ
         nosūtīšanas tiešajām izmaksām; tā kā šīs atteikuma tiesības neierobežo valstu tiesību aktos paredzētās patērētāju tiesības,
         jo īpaši attiecībā uz bojātu izstrādājumu vai pakalpojumu saņemšanu vai uz tādu izstrādājumu un pakalpojumu saņemšanu, kas
         neatbilst piedāvājumā dotajam šādu izstrādājumu vai pakalpojumu aprakstam; tā kā dalībvalstis nosaka pārējos nosacījumus un
         pasākumus, ievērojot atteikuma tiesību izmantošanu.”

      4        Šīs direktīvas 6. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “Atteikuma tiesības
      1.      Attiecībā uz jebkuru no attāluma noslēgtu līgumu patērētājam ir vismaz septiņu darba dienu termiņš, kura laikā viņš, nemaksājot
         sodu un nesniedzot nekādu pamatojumu, var atteikties no šā līguma. Vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš izmanto
         atteikuma tiesības, ir preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas.

      [..]
      2.      Ja patērētājs saskaņā ar šo pantu izmanto atteikuma tiesības, piegādātāja pienākums ir bez atlīdzības atmaksāt patērētāja
         samaksātās summas. Vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš izmanto atteikuma tiesības, ir preču atpakaļ nosūtīšanas
         tiešās izmaksas. Šāds atlīdzinājums ir jārealizē iespējami īsā laikā un jebkurā gadījumā – 30 dienu laikā.”

      5        Minētās direktīvas 14. pantā ir noteikts:

      “Noteikums par minimumu
      Dalībvalstis var ieviest vai saglabāt stingrākus Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu
         augstāku patērētāja aizsardzības līmeni. [..]”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6        Vācijas Civillikuma (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “BGB”) 312.d pantā ar virsrakstu “Atteikuma tiesības un tiesības nosūtīt atpakaļ preci distances līguma gadījumā” ir noteikts:

      “1. Distances līguma noslēgšanas gadījumā patērētājam ir 355. pantā noteiktās atteikuma tiesības. Līguma par preču piegādi
         gadījumā patērētājam atteikuma tiesību vietā var piešķirt 356. pantā noteiktās tiesības nosūtīt atpakaļ preci.

      2. Atkāpjoties no 355. panta 2. punkta pirmā teikuma, atteikuma termiņš sākas no brīža, kad ir izpildīts 312.c panta 2. punktā
         noteiktais informācijas pienākums; preču piegādes gadījumā – no dienas, kad patērētājs saņem preci; atkārtotas tāda paša veida
         preču piegādes gadījumā – no dienas, kad ir saņemta preču pirmā daļa, un pakalpojumu gadījumā – no līguma slēgšanas dienas.”

      7        BGB 355. pantā ar virsrakstu “Atteikuma tiesības ar patērētājiem noslēgtu līgumu gadījumā” ir noteikts:

      “1. Ja likumā patērētājam ir piešķirtas atteikuma tiesības saskaņā ar šo pantu, viņam vairs nav saistoša viņa izteiktā griba
         noslēgt līgumu, ja viņš no tās ir atteicies noteiktajā termiņā. Atteikums nav jāpamato un tas ir jāpaziņo uzņēmumam rakstiski
         vai, divu nedēļu laikā nosūtot preci atpakaļ; termiņš ir ievērots, ja prece ir izsūtīta pirms termiņa beigām.

      2. Termiņš sākas no brīža, kad patērētājs ir saņēmis skaidri formulētu rakstveida paziņojumu par savām atteikuma tiesībām,
         kas tam atbilstoši izmantotā saziņas līdzekļa prasībām izskaidro viņa tiesības un kurā ir norādīts tās personas vārds un adrese,
         kurai ir jāpaziņo par atteikumu, kā arī ir iekļauta norāde par termiņa sākuma datumu un 1. punkta otrā teikuma noteikumiem.
         Ja paziņojumu dara zināmu pēc līguma noslēgšanas, tad, atkāpjoties no 1. punkta otrā teikuma, tiesību izmantošanas termiņš
         ir viens mēnesis. Ja līgums ir jānoslēdz rakstiski, tad termiņš sākas no brīža, kad patērētājam tiek izsniegts rakstisks līgums,
         patērētāja rakstisks iesniegums vai arī rakstiska līguma vai patērētāja rakstiska iesnieguma kopija. Ja par termiņa sākuma
         datumu nav vienprātības, pierādīšanas pienākums gulstas uz uzņēmumu.

      3. Atteikuma tiesības zaudē savu spēku vēlākais sešus mēnešus pēc līguma noslēgšanas. Preču piegādes gadījumā termiņš sākas
         no dienas, kad patērētājs tās ir saņēmis. Atkāpjoties no pirmā teikuma, atteikuma tiesības nezaudē spēku, ja patērētājs nav
         pienācīgi informēts par savām atteikuma tiesībām; distances līgumu par finanšu pakalpojumiem gadījumā tās nezaudē spēku, ja
         uzņēmums nav pienācīgi izpildījis savu paziņošanas pienākumu, kas tam noteikts 312.c panta 2. punkta 1) apakšpunktā.”

      8        BGB 357. pantā ar virsrakstu “Atteikuma un preces atdošanas juridiskās sekas” ir noteikts:

      “1. Atteikuma un preces atdošanas tiesībām atbilstoši piemēro likumā noteikto tiesību uz atkāpšanos noteikumus, ja vien nav
         paredzēts citādi. 286. panta 3. punktu atbilstoši piemēro šajā pantā noteiktajam pienākumam atmaksāt maksājumus; tajā noteiktais
         termiņš sākas no brīža, kad patērētājs ir paziņojis par atteikumu vai preces atdošanu. Turklāt attiecībā uz patērētāja atlīdzināšanas
         pienākumu termiņš sākas no brīža, kad patērētājs ir nosūtījis attiecīgo paziņojumu, bet attiecībā uz uzņēmuma atlīdzināšanas
         pienākumu termiņš sākas no brīža, kad uzņēmums ir saņēmis attiecīgo paziņojumu.

      3. Atkāpjoties no 346. panta 2. punkta pirmā teikuma 3) apakšpunkta, patērētājam ir jāatlīdzina preces vērtības starpība saistībā
         ar tās samazināšanos, kas radusies noteikumiem atbilstošas preces lietošanas dēļ, ja vēlākais līguma noslēgšanas brīdī patērētājs
         ir rakstiski informēts par šādām juridiskajām sekām un iespēju izvairīties no tām. Šis nosacījums nav spēkā, ja vērtības samazinājums
         ir radies tikai preces pārbaudes rezultātā. 346. panta 3. punkta pirmā teikuma 3) apakšpunktu nepiemēro, ja patērētājs ir
         pienācīgi informēts par savām atteikuma tiesībām vai uzzinājis par tām citā veidā.

      4. Iepriekš minētajos punktos pušu tiesības ir paredzētas izsmeļoši.”
      9        BGB 346. panta ar nosaukumu “Līguma atcelšanas sekas” 1.–3. punkts ir izteikti šādā redakcijā:

      “1.      Ja kāda no līguma pusēm līgumā rezervējusi sev tiesības atkāpties no līguma vai šādas tiesības tai paredzētas likumā, tad
         atkāpšanās no līguma gadījumā tai ir jānosūta atpakaļ saņemtais izpildījums un jāizdod gūtais labums.

      2.      Atpakaļ nosūtīšanas vai izdošanas vietā parādniekam ir jāsniedz vērtības atlīdzība šādos gadījumos:
      1)      ja atpakaļ nosūtīšana vai izdošana pēc ieguvuma rakstura ir izslēgta;
      2)      tas saņemto lietu ir nolietojis, atsavinājis, apgrūtinājis, pārstrādājis vai pārveidojis;
      3)      saņemtās lietas vērtība ir samazinājusies vai tā ir pilnīgi sabojāta; šeit netiek ņemts vērā lietas vērtības samazinājums,
         kas radies noteikumiem atbilstošas lietošanas rezultātā.

      Ja līgumā ir paredzēts pretizpildījums, tad, aprēķinot atlīdzināmo vērtības starpību, tas jāņem vērā; ja ir jāatlīdzina vērtības
         starpība no aizdevuma gūtajām priekšrocībām, tad ir iespēja pierādīt, ka šo gūto priekšrocību vērtība ir bijusi mazāka.

      3.      Pienākums atlīdzināt vērtību nepastāv:
      1)      ja neatbilstība, kā dēļ tika izmantotas tiesības atkāpties no līguma, ir kļuvusi redzama tikai lietas pārstrādes vai pārveidošanas
         brīdī;

      2)      ciktāl kreditoram ir jāuzņemas atbildība par lietas vērtības samazināšanos vai tās pilnīgu sabojāšanu, vai ja attiecīgā neatbilstība
         būtu radusies arī pie kreditora;

      3)      ja likumā paredzētu līguma atcelšanas tiesību gadījumā lietas vērtības samazināšanās vai tā pilnīga sabojāšanās ir iestājusies
         pie personas, kam šīs tiesības ir piešķirtas, lai gan tā ir ievērojusi tādu pašu rūpību, kādu tā parasti ievēro, veicot savus
         darījumus.

      Paliekoša iedzīvošanās ir jāatlīdzina.”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      10      2005. gada 2. decembrī Mesnere no Stefan Krüger, darījumu veicot internetā, iegādājās lietotu klēpjdatoru par cenu EUR 278.

      11      Šī pirkuma izdarīšanas brīdī Stefan Krüger internetā uzrādīja vispārējos komercdarījumu nosacījumus, kuros cita starpā bija paredzēts, ka pircējs atlīdzina vērtības
         starpību sakarā ar tās samazināšanos, kas izriet no preces pienācīgas lietošanas.

      12      2006. gada augustā minētā datora displejam parādījās defekts. Mesnere 2006. gada 4. augustā par šo displeja defektu paziņoja
         Stefan Krüger. Pēdējais atteicās defektu novērst bez maksas.

      13      2006. gada 7. novembrī Mesnere paziņoja par atkāpšanos no pirkuma līguma un, ja viņai vienlaikus tiktu atpakaļ atdota [pirkuma
         cena], piedāvāja nosūtīt klēpjdatoru Stefan Krüger. Šis atsaukums tika veikts BGB paredzētajos termiņos, jo Mesnere nebija saņēmusi šajā tiesību aktā paredzēto informāciju, līdz ar kuras [paziņošanu] sākas
         atteikuma termiņa ritējums.

      14      Mesnere pieprasīja Stefan Krüger samaksāt naudas summu EUR 278 apmērā, ceļot prasību Amtsgericht Lahr [Lāras Pirmās instances tiesā].

      15      Stefan Krüger pret šo prasību iebilda, norādot, ka Mesnerei šim uzņēmumam katrā ziņā esot jāatlīdzina vērtības starpība, kas atbilst klēpjdatora
         aptuveni astoņus mēnešus ilgai lietošanai. Šī veida klēpjdatora vidējā tirgus nomas maksa esot EUR 118,80 par trim mēnešiem,
         tātad atlīdzība, kas atbilst Mesneres attiecīgā datora lietošanas ilgumam, esot EUR 316,80.

      16      Šādos apstākļos Amtsgericht Lahr nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Direktīvas 97/7 [..] 6. panta 2. punkts, lasot to kopā ar 6. panta 1. punkta otro teikumu, ir interpretējams tādējādi,
         ka ar to netiek pieļauts valsts regulējums, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, ja patērētājs paredzētajā termiņā izdara atteikumu,
         pārdevējs var pieprasīt vērtības starpības atlīdzību par piegādātās preces lietošanu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      17      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otrā teikuma un 2. punkta
         noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts valsts regulējums, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, ja patērētājs
         paredzētajā termiņā izmanto savas atteikuma tiesības, pārdevējs no šī pēdējā var pieprasīt vērtības starpības atlīdzību par
         ar distances līguma palīdzību iegādātas preces lietošanu.

      18      Saskaņā ar Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otro teikumu un 2. punktu vienīgā maksa, ko var prasīt no patērētāja, ja viņš
         izmanto atteikuma tiesības, ir preču atpakaļ nosūtīšanas tiešās izmaksas.

      19      Šajā sakarā no Direktīvas 97/7 četrpadsmitā apsvēruma izriet, ka šī aizlieguma no patērētāja prasīt citādāku maksu nekā izmaksas,
         kas tieši izriet no preču atpakaļ nosūtīšanas, mērķis ir nodrošināt, lai ar šo direktīvu garantētās atteikuma tiesības nebūtu
         “tikai formālas”. Tātad, ja šīs tiesības būtu saistītas ar nelabvēlīgām finansiālām sekām, patērētājam varētu zust motivācija
         tās izmantot.

      20      Turklāt no šī paša apsvēruma izriet, ka atteikuma tiesības ir vērstas uz to, lai patērētāju aizsargātu īpašā – tālpārdošanas
         – situācijā, kurā viņam “faktiski nav iespēju apskatīt izstrādājumu vai pārliecināties par sniegtā pakalpojuma raksturu pirms
         līguma noslēgšanas”. Tādējādi atteikuma tiesības ir paredzētas tam, lai kompensētu no distances līguma izrietošo patērētāja
         neizdevīgo stāvokli, viņam piešķirot pienācīgu termiņu pārdomām, kura laikā viņam ir iespēja iegādātas preces pārbaudīt un
         izmēģināt.

      21      Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otrajā teikumā un 2. punktā paredzētais aizliegums ir jāinterpretē, ievērojot šos mērķus.

      22      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka vērtības starpības atlīdzības par ar distances līguma palīdzību iegādātas preces lietošanu piemērošana
         vispārīgā veidā ar minētajiem mērķiem nav savienojama.

      23      Kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 74. punktā, gadījumā, ja patērētājam šāda vērtības starpība būtu jāmaksā jau
         tādēļ vien, ka laikposmā, kurā ar distances līguma palīdzību iegādāta prece atrodas viņa valdījumā, viņam ir bijusi iespēja
         to lietot, savas atteikuma tiesības viņš varētu izmantot tikai pret minētās atlīdzības samaksu. Šādas sekas nepārprotami būtu
         pretrunā Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otrā teikuma un 2. punkta formulējumam un mērķim un it īpaši atņemtu patērētājam
         iespēju pilnīgi brīvi un bez jebkāda spiediena izmantot viņam ar šo direktīvu piešķirto termiņu pārdomām.

      24      Līdzīgi, ja pienākums maksāt vērtības starpību patērētājam būtu uzlikts jau vienkārši tādēļ, ka ar distances līguma palīdzību
         iegādātu preci viņš ir pārbaudījis un izmēģinājis, atteikuma tiesību iedarbīgums būtu apdraudēts. Tā kā atteikuma tiesību
         mērķis tieši ir piešķirt patērētājam šādu iespēju, tās īstenošanas fakta sekas nevar būt tādas, ka minētās tiesības patērētājs
         var izmantot, tikai izpildot atlīdzības samaksas nosacījumu.

      25      Tomēr, lai gan Direktīvas 97/7 mērķis ir aizsargāt patērētāju īpašā – distances līguma – situācijā, tās mērķis nav piešķirt
         viņam tiesības, kas pārsniedz to, kas viņam vajadzīgs savu atteikuma tiesību lietderīgai izmantošanai.

      26      No tā izriet, ka Direktīvas 97/7 mērķis un it īpaši tās 6. panta 1. punkta otrajā teikumā un 2. punktā paredzētais aizliegums
         principā pieļauj, ka ar dalībvalsts regulējumu patērētājam ir uzlikts pienākums maksāt taisnīgu vērtības starpības atlīdzību
         gadījumā, ja ar distances līguma palīdzību iegādātu preci viņš ir lietojis veidā, kas nav savienojams ar civiltiesību principiem,
         tādiem kā laba ticība un netaisna iedzīvošanās.

      27      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka no Direktīvas 97/7 četrpadsmitā apsvēruma pēdējās teikuma daļas izriet, ka dalībvalstis nosaka
         pārējos nosacījumus un pasākumus atteikuma tiesību izmantošanai. Tomēr šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot šīs direktīvas
         mērķi, un ar to it īpaši nedrīkst apdraudēt atteikuma tiesību iedarbīgumu. Šāds apdraudējums rastos, piemēram, tad, ja tādas
         vērtības starpības atlīdzības kā tā, kas ir norādīta iepriekšējā punktā, summa attiecībā pret konkrētas preces pirkuma cenu
         būtu neproporcionāla, vai arī ja ar valsts regulējumu patērētājam būtu uzlikts pierādīšanas pienākums, ka atteikuma termiņa
         laikā viņš šo preci nav lietojis veidā, kas pārsniedz to, kas viņam vajadzīgs savu atteikuma tiesību lietderīgai izmantošanai.

      28      Valsts tiesai, kas izskata konkrētu lietu, tā ir jāaplūko, ievērojot šos principus un pienācīgi ņemot vērā visas tās īpatnības,
         it īpaši attiecīgas preces dabu, kā arī laikposma, kura beigās patērētājs, pārdevējam neizpildot savu informēšanas pienākumu,
         īstenojis savas atteikuma tiesības, ilgumu.

      29      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 97/7 6. panta 1. punkta otrā
         teikuma un 2. punkta noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts valsts regulējums, kurā gadījumā, ja
         patērētājs paredzētajā termiņā izmanto savas atteikuma tiesības, pārdevējam vispārīgā veidā ir paredzēta iespēja no patērētāja
         prasīt vērtības starpības atlīdzību par ar distances līguma palīdzību iegādātas preces lietošanu. Tomēr ar minētajiem noteikumiem
         ir pieļauts, ka pienākums maksāt vērtības starpības atlīdzību par preces lietošanu patērētājam ir uzlikts gadījumā, ja šo
         preci viņš ir lietojis veidā, kas nav savienojams ar civiltiesību principiem, tādiem kā laba ticība un netaisna iedzīvošanās,
         ievērojot nosacījumu, ka nedrīkst būt apdraudēts minētās direktīvas mērķis un it īpaši atteikuma tiesību iedarbīgums, kas
         ir jānosaka valsts tiesai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      30      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem
            6. panta 1. punkta otrā teikuma un 2. punkta noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts valsts regulējums,
            kurā gadījumā, ja patērētājs paredzētajā termiņā izmanto savas atteikuma tiesības, pārdevējam vispārīgā veidā ir paredzēta
            iespēja no patērētāja prasīt vērtības starpības atlīdzību par ar distances līguma palīdzību iegādātas preces lietošanu.
      Tomēr ar minētajiem noteikumiem ir pieļauts, ka pienākums maksāt vērtības starpības atlīdzību par preces lietošanu patērētājam
            ir uzlikts gadījumā, ja šo preci viņš ir lietojis veidā, kas nav savienojams ar civiltiesību principiem, tādiem kā laba ticība
            un netaisna iedzīvošanās, ievērojot nosacījumu, ka nedrīkst būt apdraudēts minētās direktīvas mērķis un it īpaši atteikuma
            tiesību iedarbīgums, kas ir jānosaka valsts tiesai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1982. gada 3. martā. # Alpha Steel Ltd. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Tērauda ražošanas kvotu režīms. # Lieta 14/81.


Tiesas spriedums 1960. gada 16. decembrī. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar pret Eiropas Ekonomikas kopienas Komisiju. # Lieta 44-59.


Tiesas spriedums 1993. gada 20. oktobrī. # Phil Collins pret Imtrat Handelsgesellschaft mbH un Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH un Leif Emanuel Kraul pret EMI Electrola GmbH. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht München I un Bundesgerichtshof - Vācija. # Apvienotās lietas C-92/92 un C-326/92.


Tiesas spriedums 1982. gada 5. maijā. # Gaston Schul Douane Expediteur BV pret Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen te Roosendaal. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nīderlande. # Lieta 15/81.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1983. gada 17. novembrī. # Firma E. Merck pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 292/82.


Tiesas spriedums 1993. gada 17. novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Pievienotās vērtības nodoklis - Sestā Direktīva. # Lieta C-69/92.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1991. gada 17. decembrī. # SA Hercules Chemicals NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-7/89.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 27. maijā. # Paul Kaders GmbH pret Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta 49/81.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 26. septembrī. # Jürgen Dudda pret Finanzamt Bergisch Gladbach. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Köln - Vācija. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-327/94.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1986. gada 13. novembrī. # Société anonyme de droit belge Fadex NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Šķīrējklauzula: # Lieta 220/85.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1970. gada 9. jūlijā. # Anneliese Fiehn pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 23-69.