title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2004. gada 16. septembrī. # Gerd Gschoßmann pret Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Halle - Vācija. # Kopējā lauksaimniecības politika - Regulas Nr. 1765/92 (EEK) un Nr. 1251/1999 (EK) - Atbalsta sistēma laukaugu audzētājiem - Kompensācijas maksājumi par laukaugu platībām un papuvi - Zemju izslēgšana, kurās audzē "pastāvīgas kultūras" - Jēdziens. # Lieta C-366/02.

text:
      Lieta C‑366/02
      Gerd Gschoßmann
      pret
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd
      (Verwaltungsgericht Halle  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopējā lauksaimniecības politika – Regulas Nr. 1765/92 (EEK) un Nr. 1251/1999 (EK) – Atbalsta sistēma laukaugu audzētājiem – Kompensācijas maksājumi par laukaugu platībām un papuvi – Zemju izslēgšana, kurās audzē "pastāvīgas kultūras" – Jēdziens
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Atbalsts noteiktu laukaugu ražotājiem – Kompensācijas maksājumi par laukaugu
            platībām un papuvi – Zemju izslēgšana, kurās audzē "pastāvīgas kultūras" – Jēdziens – Neizmantotas zemes – Iekļaušana
      (Padomes Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Padomes Regulas Nr. 1251/1999 7. pants)
      2.        Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Atbalsts noteiktu laukaugu ražotājiem – Kompensācijas maksājumi par laukaugu
            platībām un papuvi – Zemju izslēgšana, kurās audzē "pastāvīgas kultūras" – Fakts, ar kuru izbeidz augļu koku pastāvīgo kultūru
            stādījumus zemēs
      (Padomes Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Padomes Regulas Nr. 1251/1999 7. pants)
      3.        Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Atbalsts noteiktu laukaugu ražotājiem – Kompensācijas maksājumi par laukaugu
            platībām un papuvi – Zemju izslēgšana, kurās audzē "pastāvīgas kultūras" – Zemes, kurās izbeidz pastāvīgo kultūru stādījumus –
            Izmantošana ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem – Nosacījumi
      (Padomes Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Padomes Regulas Nr. 1251/1999 7. pants)
      1.        Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants, ar kurām izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem,
         ir interpretējami tādējādi, ka zemju, kurās audzē pastāvīgas kultūras, izslēgšanai no kompensācijas maksājumiem nav nepieciešams,
         lai tās tiktu apstrādātas, nedz arī, jo īpaši, lai tajās tiktu izmantoti insekticīdi vai ievāktas ražas, jo šajos noteikumos
         norādīts vienīgi uz minētajām zemēm, neprasot to apstrādi.

      (sal. ar 15., 19. punktu un rezolutīvās daļas pirmo punktu)
      2.        Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants, ar kurām izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem,
         kas no kompensācijas maksājumiem izslēdz zemes, kurās audzē pastāvīgas kultūras, ir interpretējami tādējādi, ka pastāvīgo
         kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem, kad attiecībā uz ābolu ražošanu augļu koki tiek faktiski izcirsti, neraugoties
         uz to, vai koki tiek novākti. Tomēr vienkārši lēmums izcirst augļu kokus bez tā faktiskas īstenošanas nenozīmē, ka pastāvīgo
         kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem.

      (sal. ar 23. punktu un rezolutīvās daļas otro punktu)
      3.        Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants, ar kurām izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem,
         kas no kompensācijas maksājumiem izslēdz zemes, kurās audzē pastāvīgas kultūras, ir interpretējami tādējādi, ka zemes, kurās
         pastāvīgo kultūru stādījumi uzskatāmi par izbeigtiem, var uzskatīt par tādām, ko izmanto ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem,
         vienīgi tad, ja konstatē, ka tās nav paredzētas citu augu vai dzīvnieku audzēšanai.

      (sal. ar 27. punktu un rezolutīvās daļas trešo punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2004. gada 16. septembrī (*)

      Kopējā lauksaimniecības politika – Regulas Nr. 1765/92 (EEK) un Nr. 1251/1999 (EK) – Atbalsta sistēma laukaugu audzētājiem – Kompensācijas maksājumi par laukaugu platībām un papuvi – Zemju izslēgšana, kurās audzē "pastāvīgas kultūras" – Jēdziens
      Lieta C‑366/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Verwaltungsgericht Halle [Halles Administratīvā tiesa] (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 30. septembrī un kas Tiesā reģistrēts
         2002. gada 14. oktobrī, tiesvedībā

      Gerd Gschoßmann
      pret
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētāja pienākumu izpildītājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents) un N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –        G. Gšosmana [G. Gschoßmann] vārdā – R. Cimmermans [R. Zimmermann], Rechtsanwalt,

      –        Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd vārdā – E. Štībners [E. Stübner], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Nījārs [M. Niejahr], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 27. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. pantu Padomes 1992. gada 30. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1765/92,
         ar kuru izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem (OV L 181, 12. lpp.), un 7. pantu Padomes 1999. gada 17. maija
         Regulā (EK) Nr. 1251/1999, ar kuru izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem (OV L 160, 1. lpp.).

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp lauksaimnieku G. Gšosmanu un Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd (Lauksaimniecības un zemju paplašināšanas birojs, turpmāk tekstā – "birojs") par pieteikumu atmaksāt kompensācijas maksājumus.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        No Regulas Nr. 1765/92 otrā apsvēruma izriet, ka laukaugu audzētāju atbalsta sistēma, kuru izveido ar šo regulu, ir paredzēta,
         lai nodrošinātu labāku tirgus līdzsvaru, tādējādi izlīdzinot Kopienas cenas ar pasaules tirgus cenām, un kompensētu ienākumu
         zudumu, ko audzētājiem rada šāda maksājumu kompensācija.

      4        Regula Nr. 1765/92 paredz piešķirt kompensācijas maksājumus par platībām, kurās audzē laukaugus vai kas ir atstātas papuvē.
         Šīs regulas 9. pants tomēr izslēdz noteiktas zemes no minēto maksājumu saņemšanas:

      "Pieteikumus kompensācijas maksājumiem un par [zemes] atstāšanu papuvē nevar iesniegt par zemēm, kurās audzēja pastāvīgas
         ganības, pastāvīgas kultūras, kokus vai kas tika izmantotas ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem līdz 1991. gada 31. decembrim."

      5        Šī pati regula tika ieviesta ar Komisijas 1992. gada 24. septembra Regulu (EEK) Nr. 2780/92 par nosacījumiem kompensācijas
         maksājumu piešķiršanai noteiktu laukaugu audzētāju atbalsta sistēmas ietvaros (OV L 281, 5. lpp.).

      6        Regulas Nr. 2780/92 I pielikuma II punkts ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 1994. gada 27. jūlija Regulu (EK) Nr. 2780/92
         (OV L 198, 93. lpp.), pastāvīgu kultūru jēdzienu definē šādi:

      "Nemainīgi laukaugu sējumi, izņemot pastāvīgās ganības, kas aug šajā zemē piecus gadus vai ilgāku laiku un kurā atkārtoti
         tiek iegūtas ražas, izņemot daudzgadīgos laukaugus, kas noteikti II pielikumā."

      7        Regula Nr. 2780/92 tika aizstāta ar Komisijas 1996. gada 9. aprīļa Regulu (EK) Nr. 658/96 (OV L 91, 46. lpp.). Jēdziena "pastāvīgas
         kultūras" definīcija, kā tas noteikts minētās regulas I pielikuma 2. punktā, pēc būtības tomēr saglabājas, proti:

      "Nemainīgi laukaugu sējumi, izņemot pastāvīgās ganības, kas aug šajā zemē piecus gadus vai ilgāku laiku un kurā atkārtoti
         tiek iegūtas ražas, izņemot daudzgadīgos laukaugu sējumus."

      8        Regula Nr. 1765/92 tika aizstāta ar Regulu Nr. 1251/1999, kuras 7. panta pirmajā daļā ir paredzēts:

      "Maksājumu pieteikumus nevar iesniegt par zemi, uz kuras 1991. gada 31. decembrī bija pastāvīgas ganības, pastāvīgi tika audzēti
         graudaugi vai koki, vai kas tika izmantota ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem."

      9        Īpaši noteikumi Regulas Nr. 1251/1999 piemērošanai ir ietverti Komisijas 1999. gada 22. oktobra Regulā (EK) Nr. 2316/1999
         (OV L 280, 43. lpp.), kura aizstāja Regulu Nr. 658/96. Jēdziena "pastāvīgas kultūras" definīcija, kā tas noteikts Regulas
         Nr. 2316/1999 I pielikuma 2. punktā, atbilst Regulas Nr. 658/96 I pielikuma 2. punktā noteiktajai, proti:

      "Nemainīgi laukaugu sējumi, izņemot pastāvīgās ganības, kas aug šajā zemē piecus gadus vai ilgāku laiku un kurā atkārtoti
         tiek iegūtas ražas, izņemot daudzgadīgos laukaugu sējumus."

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10      G. Gšosmans no biroja saņēma kompensācijas maksājumus par zemēm, kurās viņš bija iekopis ābeļdārza stādījumus.

      11      Saskaņā ar rīkojumu par prejudiciālā jautājuma uzdošanu augšminētās zemes bija iedalītas trīs kategorijās:

      –        pirmajai kategorijai atbilstošajās zemēs 1991. gada 31. decembrī atradās ābeles, kas vairs netika miglotas. Kopš 1991. gada
         ābolu raža vairs netika ievākta. Lēmums par attiecīgās zemes plēsumu jau bija pieņemts, un tas vēlāk tika arī īstenots;

      –        otrajai kategorijai atbilstošajās zemēs atskaites datumā augļu koki jau bija nocirsti, bet vēl nebija novākti; tas nozīmē,
         ka zeme [apstrādei] nebija izmantojama. Šie augļu koki tika novākti vēlāk;

      –        trešajai kategorijai atbilstošajās zemēs augļu koki jau bija nocirsti un novākti, bet zeme vēl netika izmantota citam nolūkam.
      12      Ar 2001. gada 15. jūnija lēmumu birojs prasīja kompensācijas maksājumu daļēju atmaksu, jo attiecīgā zeme atbilda Regulas Nr. 1765/92
         9. pantā un Regulas Nr. 1251/1999 7. pantā noteiktajiem izņēmumiem, jo 1991. gada 31. decembrī tajā "tika audzēti [..] pastāvīgi
         graudaugi [..], vai [tā] tika izmantota ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem".

      13      Tā kā pastāvēja šaubas par attiecīgo Kopienas noteikumu piemērojamību, iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot
         Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1)      Vai zemes ar pastāvīgo kultūru stādījumiem Regulas [..] Nr. 1765/92 9. panta vai Regulas [..] Nr. 1251/1999 7. panta [..]
         nozīmē prasa uz zemes esošo stādījumu, šajā gadījumā – ābeļu, iekopšanu?

      2)      Vai zeme joprojām uzskatāma par apstādītu ar pastāvīgām kultūrām, ja īpašnieks vai nomnieks vairs [tās] neapmiglo ar insekticīdiem
         audzēšanas sezonas laikā un vairs neievāc ražas?

      3)      Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, vai pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs uzskatāmi par izbeigtiem, ja īpašnieks
         vai nomnieks nolemj drīzumā ābeļdārzu izcirst, bet šo lēmumu neīsteno līdz atskaites datumam? Vai atbilde būtu citāda, ja
         izciršanas darbu veikšanai pirms atskaites datuma tiek nolīgts cits uzņēmums?

      4)      Gadījumā, ja atbilde arī uz trešo jautājumu ir noliedzoša, vai pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs uzskatāmi par izbeigtiem,
         ja īpašnieks vai nomnieks ir izcirtis ābeļdārzu bez nolūka stādīt jaunus augļu kokus; citiem vārdiem, vai šādā gadījumā izciršanas
         termiņš, 1991. gada 31. decembris, atbilst termiņam, ko ņem vērā atbalsta sistēmas nolūkam?

      5)      Gadījumā, ja atbilde arī uz ceturto jautājumu ir noliedzoša, vai pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs uzskatāmi par izbeigtiem,
         ja nocirstie augļu koki tiek novākti no zemes pirms atskaites datuma aramzemes iekopšanai?

      6)      Ja jebkurš no augšminētajiem apstākļiem nozīmē to, ka pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem, jautājums
         ir šāds: tā kā atbilstoši katras no abu iepriekš minēto regulu nozīmēm pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs uzskatāmi par izbeigtiem,
         vai atskaites datumā zemes var kvalificēt par tādām, ko izmanto ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem, un, apstiprinošas
         atbildes gadījumā, vai kāds no minētajiem apstākļiem atceļ šādu kvalifikāciju?"

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un otro jautājumu
      14      Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas
         Nr. 1251/1999 7. pants ir interpretējami tā, ka zemju, kurās audzē pastāvīgas kultūras, izslēgšanai no kompensācijas maksājumiem
         nepieciešams, lai attiecīgās zemes tiktu apstrādātas un, jo īpaši, lai audzēšanas sezonas laikā tiktu migloti insekticīdi
         un ievāktas ražas.

      15      Kā to jau norādījuši Komisija un ģenerāladvokāts savu secinājumu 16. un turpmākajos punktos, Regulas Nr. 1765/92 9. pantā
         un Regulas Nr. 1251/1999 7. pantā norādīts vienīgi uz zemēm, kurās ir pastāvīgas ganības, pastāvīgi graudaugi, koki, vai arī
         uz zemēm, kas tiek izmantotas ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem, vienlaicīgi neprasot zemju apstrādi.

      16      Faktiski pastāvīgas ganības un kokus var izmantot kā tādus, neveicot nekādu zemes apstrādi. Šādos apstākļos, attiecīgajos
         Kopienu noteikumos nepastāvot norādēm par pretējo, nebūtu pamatoti prasīt zemes apstrādi gadījumos, ja tajā audzē pastāvīgas
         kultūras, bet to neprasīt tad, ja zemēs ir ierīkotas pastāvīgas ganības vai tiek audzēti koki.

      17      Turklāt zemes apstrādes prasību būtu grūti saskaņot ar Kopienas likumdevēja rūpēm, uz kurām norādīts Regulas Nr. 1765/92 17) apsvērumā
         un Regulas Nr. 1251/1999 26) apsvērumā, kas izslēdz no kompensācijas maksājumiem tādas zemes, kas nav kultivētas tieši pirms
         laika, kad stājās spēkā attiecīgā atbalsta shēma. Faktiskās sekas zemes apstrādes prasībai, lai to izslēgtu no kompensācijas
         maksājumu saņemšanas, ir tādas, ka piemērotās zemes būtu tās, kas nav apsētas pirms 1991. gada 31. decembra, bet iekoptas
         kā aramzeme vienīgi ar mērķi saņemt minētos maksājumus.

      18      Tā kā izslēgšanai no kompensācijas maksājumu saņemšanas pietiek ar to, ka attiecīgajās zemēs audzē pastāvīgas kultūras, nepastāvot
         vajadzībai tās kultivēt, šajā gadījumā netiek prasīts izmantot insekticīdus un ievākt ražas.

      19      Tādēļ uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild: Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants ir interpretējami
         tā, ka zemju, kurās audzē pastāvīgas kultūras, izslēgšanai no kompensācijas maksājumiem nav nepieciešams, lai tās tiktu apstrādātas,
         nedz arī, jo īpaši, lai tiktu izmantoti insekticīdi vai ievāktas ražas.

       Par trešo, ceturto un piekto jautājumu
      20      Ar trešo, ceturto un piekto jautājumu, kas ir cieši saistīti, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Regulas Nr. 1765/92 9. pants
         un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants ir interpretējami tādējādi, ka pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem,
         kad attiecībā uz ābolu ražošanu audzētājs nolemj izcirst ābeļdārzu vai šī uzdevuma izpildei nolīgst uzņēmēju – tātad ābeļu
         faktiskas nociršanas laikā, – vai arī pēc nocirsto koku novākšanas.

      21      Kā tas izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, izslēgšanai no kompensācijas maksājumu saņemšanas pietiek ar to, ka attiecīgās
         zemēs audzē pastāvīgas kultūras, nepastāvot nepieciešamībai tās kultivēt; tātad šis nosacījums attiecībā uz augļu koku plantācijām
         acīmredzami nav sasniegts, jo augļu koki ir nocirsti, bet nav novākti.

      22      Turpretī vienkārši lēmums izcirst kokus bez tā faktiskas īstenošanas nenozīmē, ka pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi
         par izbeigtiem.

      23      Tādēļ uz trešo, ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild: Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants ir
         interpretējami tādējādi, ka pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem, kad attiecībā uz ābolu ražošanu
         augļu koki tiek faktiski izcirsti, neraugoties uz to, vai koki tiek novākti. Tomēr vienkārši lēmums izcirst augļu kokus bez
         tā faktiskas īstenošanas nenozīmē, ka pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem.

       Par sesto jautājumu
      24      Ar sesto jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants ir interpretējami
         tādējādi, ka gadījumos, kad pastāvīgo kultūru stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem, zemes ir jākvalificē kā tādas,
         ko izmanto ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem.

      25      Kā to jau norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 25. punktā, tiek pieņemts, ka zemi izmanto ar lauksaimniecību saistītiem
         mērķiem tad, ja to izmanto augu vai dzīvnieku audzēšanai.

      26      Tātad zemes, kurās pastāvīgo kultūru stādījumi uzskatāmi par izbeigtiem, var uzskatīt par tādām, ko izmanto ar lauksaimniecību
         nesaistītiem mērķiem, vienīgi tad, ja konstatē, ka tās neizmanto citu augu vai dzīvnieku audzēšanai. Tādēļ iesniedzējtiesai
         piekrīt izvērtēt, vai attiecīgajā lietā šis nosacījums ir izpildīts.

      27      Tādēļ uz sesto jautājumu ir jāatbild: Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants ir interpretējami tādējādi,
         ka zemes, kurās pastāvīgo kultūru stādījumi uzskatāmi par izbeigtiem, var uzskatīt par tādām, ko izmanto ar lauksaimniecību
         nesaistītiem mērķiem, vienīgi tad, ja konstatē, ka tās nav paredzētas citu augu vai dzīvnieku audzēšanai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1992. gada 30. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1765/92, ar kuru izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem, 9. pants
            un Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1251/1999, ar kuru izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem, 7. pants
            ir interpretējami tādējādi, ka zemju, kurās audzē pastāvīgas kultūras, izslēgšanai no kompensācijas maksājumiem nav nepieciešams,
            lai tās tiktu apstrādātas, nedz arī, jo īpaši, lai tajās tiktu izmantoti insekticīdi vai ievāktas ražas;
      2)      Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants ir interpretējami tādējādi, ka pastāvīgo kultūru stādījumi
            zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem, kad attiecībā uz ābolu ražošanu augļu koki tiek faktiski izcirsti, neraugoties uz to, vai
            koki tiek novākti. Tomēr vienkārši lēmums izcirst augļu kokus bez tā faktiskas īstenošanas nenozīmē, ka pastāvīgo kultūru
            stādījumi zemēs ir uzskatāmi par izbeigtiem;
      3)      Regulas Nr. 1765/92 9. pants un Regulas Nr. 1251/1999 7. pants ir interpretējami tādējādi, ka zemes, kurās pastāvīgo kultūru
            stādījumi uzskatāmi par izbeigtiem, var uzskatīt par tādām, ko izmanto ar lauksaimniecību nesaistītiem mērķiem, vienīgi tad,
            ja konstatē, ka tās nav paredzētas citu augu vai dzīvnieku audzēšanai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1992. gada 1. aprīlī. # Leonella Kupka-Floridi pret Ekonomikas un sociālo lietu komiteju. # Ierēdņi - Pieņemšana darbā. # Lieta T-26/91.


title: Tiesas (virspalāta) 2013. gada 9. aprīļa spriedums.#Eiropas Komisija pret Īriju.#Valsts pienākumu neizpilde – Nodokļi – Direktīva 2006/112/EK – 9. un 11. pants – Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram personas, kuras nav nodokļa maksātāji, var tikt iekļautas tādu personu grupā, kuras tiek uzskatītas par vienu PVN maksātāju.#Lieta C‑85/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2013. gada 9. aprīlī (
            *1
         )
      “Valsts pienākumu neizpilde — Nodokļi — Direktīva/2006/112/EK — 9. un 11. pants — Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram personas, kuras nav nodokļa maksātāji, var tikt iekļautas tādu personu grupā, kuras tiek uzskatītas par vienu PVN maksātāju”
      Lieta C-85/11
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2011. gada 24. februārī cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv R. Lyal, pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Īriju, ko pārstāv D. O’Hagan, pārstāvis, kam palīdz G. Clohessy, SC, un N. Travers, BL, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja,
      ko atbalsta

         Čehijas Republika, ko pārstāv M. Smolek un T. Müller, pārstāvji,

         Dānijas Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja C. Vang, pēc tam – V. Pasternak Jørgensen, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

         Somijas Republika, ko pārstāv H. Leppo un S. Hartikainen, pārstāvji,

         Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv H. Walker, pārstāve, kurai palīdz M. Hall, barrister,
      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Bergere [M. Berger] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], M. Safjans [M. Safjan], D. Švābi [D. Šváby] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 5. septembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 27. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieļaujot, ka personas, kas nav nodokļa maksātāji, ir grupas, kas uzskatāma par vienu pievienotās vērtības nodokļa maksātāju (turpmāk tekstā attiecīgi – “PVN grupa” un “PVN”), biedri, Īrija nav izpildījusi tai Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 9. un 11. pantā paredzētos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               2

               PVN direktīvas III sadaļā, kuras nosaukums ir “Nodokļa maksātāji”, ir ietverti šīs direktīvas 9.–13. pants.

               3

               Atbilstoši minētās direktīvas 9. pantam:
               “1.   “Nodokļa maksātājs” ir jebkura persona, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs darbības mērķa vai rezultāta.
               Jebkuru ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbību, tostarp kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbību, uzskata par “saimniecisku darbību”. Materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana ar nolūku gūt no tā ilglaicīgus ienākumus jo īpaši ir uzskatāma par saimniecisku darbību.
               2.   Papildus 1. punktā minētajām personām par nodokļa maksātāju uzskata jebkuru personu, kura neregulāri piegādā jaunu transportlīdzekli, ko pārdevējs, pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai transportē pircējam uz galamērķi ārpus kādas dalībvalsts teritorijas, bet Kopienas teritorijā.”

               4

               Šīs pašas direktīvas 10. pantā ir precizēts, ka nosacījums, ka saimniecisku darbību veic patstāvīgi, atbrīvo no PVN nodarbinātas un citas personas, ciktāl tās ar darba devēju saista darba līgums vai jebkādas citas juridiskas saites, kas rada darba devēja un darba ņēmēja tiesiskās attiecības saistībā ar darba apstākļiem, atalgojumu un darba devēja atbildību.

               5

               PVN direktīvas 11. pantā ir noteikts, ka:
               “Apspriedusies ar padomdevēju komiteju [PVN] jautājumos [..], katra dalībvalsts par vienu nodokļa maksātāju var uzskatīt personas, kuras veic uzņēmējdarbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā un kuras, kaut arī juridiski patstāvīgas, ir cieši saistītas cita ar citu finansiālām, saimnieciskām un organizatoriskām saitēm.
               Dalībvalsts, kas izmanto pirmajā daļā paredzēto izvēles iespēju, var veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nepieļautu, ka minētā noteikuma piemērošana padara iespējamu nodokļu nemaksāšanu vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.”

               6

               Minētās direktīvas 12. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis par nodokļa maksātāju var uzskatīt jebkuru personu, kura neregulāri veic kādu darījumu, kas attiecas uz šīs direktīvas 9. panta 1. punkta otrajā daļā minētajām darbībām, it īpaši ēkas vai apbūves zemes piegādi.

               7

               PVN direktīvas 13. pantā ir noteikts, ka reģionālās un vietējās pārvaldes iestādes, kā arī citus publisko tiesību subjektus attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tās iesaistās kā valsts iestādes, principā neuzskata par nodokļa maksātājiem.

         Īrijas tiesības

               8

               2010. gada Pievienotās vērtības nodokļa konsolidētā likuma (Value-Added Tax Consolidation Act 2010) 15. pantā, ar ko būtībā tikušas pārņemtas 1972. gada Pievienotās vērtības nodokļa likuma (Value Added Tax Act 1972) 8. panta 8. punkta ar grozījumiem normas, ir noteikts:

                        “(1)

                        Ievērojot 2. punkta noteikumus, gadījumā, ja nodokļu administrācija uzskata, ka divas vai vairākas personas, kuras pastāvīgi uzturas valstī un no kurām vismaz viena ir nodokļa maksātājs, ir cieši saistītas ar finansiālām, ekonomiskām un organizatoriskām saiknēm un šķiet, ka efektīvas un faktiskas nodokļu administrācijas (tajā skaitā iekasēšanas) mērķiem tas ir nepieciešami un atbilstoši, minētā nodokļu administrācija, šī likuma mērķiem un pamatojoties uz šo personu vārdā iesniegtu iesniegumu vai citādi:

                                 (a)

                                 par to rakstiski paziņojot katrai no šīm personām [..], var tās uzskatīt par vienu nodokļa maksātāju [..]; personas, kurām ir nosūtīts šāds paziņojums, ir uzskatāmas par piederīgām [PVN grupai] tik ilgi, cik ilgi viņām ir piemērojams šis apakšpunkts, bet katram no [PVN grupas] locekļiem ir piemērojams 65. pants, un

                                          (i)

                                          vienai no šīm personām, kuru nodokļu administrācija attiecīgi par to informē, ir jābūt atbildīgai par šī likuma noteikumu ievērošanu attiecībā uz [PVN] grupu, un

                                          (ii)

                                          attiecīgi jānosaka visas šajā likumā noteiktās tiesības un pienākumi attiecībā uz [PVN] grupas darījumiem,

                           kā arī

                                 (b)

                                 katra persona [PVN] grupā jānosaka par solidāri atbildīgu par šī likuma un noteikumu (tostarp noteikumu par nodokļa maksāšanu), kas ir piemērojami visām šīm personām, ievērošanu un pakļautu saskaņā ar šo likumu noteiktām sankcijām, kādas tām tiktu piemērotas, ja katrai no šīm personām būtu jāsamaksā nodokļu administrācijai viss aprēķinātais nodoklis, izņemot šīs nodaļas noteikumus, attiecībā uz katru no šīm personām.”

         Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā

               9

               2008. gada 23. septembrī Komisija Īrijai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā vērsa šīs dalībvalsts uzmanību uz to, ka PVN direktīvas 9. un 11. pantam, iespējams, neatbilst spēkā esošā grozītā 1972. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli 8. panta 8. punkts, atbilstoši kuram personas, kuras nav nodokļa maksātāji, kā tas tagad paredzēts 2010. gada Pievienotās vērtības nodokļa konsolidētā likuma 15. pantā, var būt PVN grupas biedri. Atbilstoši EKL 226. pantam tā lūdza šai dalībvalstij iesniegt savus apsvērumus.

               10

               2009. gada 23. janvāra atbildes vēstulē Īrijas iestādes norādīja, ka attiecīgās valsts tiesiskā regulējuma normas ir saderīgas ar PVN direktīvu.

               11

               Tā kā Komisija ar šo atbildi nebija apmierināta, tā 2009. gada 23. novembrī izdeva argumentētu atzinumu, uz kuru Īrija atbildēja 2010. gada 27. janvārī, norādot, ka tā uztur savu atbildē uz brīdinājuma vēstuli pausto nostāju.

               12

               Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

               13

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 4. jūlija un 27. septembra rīkojumiem Čehijas Republikai, Dānijas Karalistei un Somijas Republikai, no vienas puses, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei, no otras puses, tika ļauts iestāties lietā Īrijas prasījumu atbalstam.

               14

               Ar 2012. gada 27. janvāra vēstuli Īrija, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 16. panta 3. punktu, iesniedza pieteikumu par šīs lietas izlemšanu virspalātā.

         Par prasību

         Par pieņemamību

      Lietas dalībnieču argumenti

               15

               Īrija pamatā lūdz prasību noraidīt kā nepieņemamu. Tā šajā ziņā norāda, ka prasības priekšmets ir plašāks nekā Komisijas administratīvās procedūras ietvaros formulētie iebildumi. Proti, kaut gan brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā Komisija tai pārmeta, ka tā pieļauj, ka personas, kuras nav nodokļa maksātāji, var pievienoties PVN grupai, tagad tā pārmet, ka tā pieļauj šādām personām būt par šādas grupas biedriem, kas nozīmē, ka ir jāreglamentē un jākontrolē ne vien jau pastāvošu, apstiprinātu PVN grupu sastāvs, bet jāveic arī pastāvīga šo grupu kontrole, lai tiktu nodrošināts, ka to biedri, ja to darbības ir tikušas pārbaudītas atsevišķi, varētu arī turpmāk individuāli tikt uzskatīti par nodokļa maksātājiem.

               16

               Komisija replikā iebilst pret šādu nepieņemamības pamatu, apgalvojot, ka tā vienmēr ir norādījusi, ka PVN direktīvas 11. pantā lietotais jēdziens “personas” attiecas tikai uz nodokļa maksātājiem, no kā tādējādi izriet, ka personas, kas nav nodokļa maksātāji, nevar būt PVN grupas biedri. Turklāt, ja Tiesa uzskatītu, ka Komisija ir paplašinājusi tiesvedības priekšmetu, tā uzskata, ka nepieņemamība varētu būt tikai daļēja.

         Tiesas vērtējums

               17

               Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai prasības, kura celta atbilstoši LESD 258. pantam, priekšmets ir ierobežots ar šajā tiesību normā paredzēto pirmstiesas procedūru. Tādējādi prasība ir jāpamato ar tiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi tie ir argumentētajā atzinumā. Tomēr šī prasība nevar būt tik plaša, lai jebkurā gadījumā pieprasītu pilnīgu sakritību starp iebildumu formulējumu argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā un prasījumos prasības pieteikumā, ja strīda priekšmets, kāds tas ir noteikts argumentētajā atzinumā, nav ticis paplašināts vai grozīts (it īpaši skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-139/00 Komisija/Spānija, Recueil, I-6407. lpp., 18. un 19. punkts, kā arī 2010. gada 18. novembra spriedumu lietā C-458/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I-11599. lpp., 43. un 44. punkts).

               18

               Kaut arī Komisija šajā gadījumā prasības rezolutīvajā daļā ir lietojusi frāzi “to be members of a VAT group” (būt PVN grupas biedriem), bet argumentētajā atzinumā paustajā iebildumā tā ir izmantojusi frāzi “to join a VAT group” (pievienoties PVN grupai), tas nekādi negroza pēdējā minētajā dokumentā formulēto strīda priekšmetu. Proti, atšķirība šajās frāzēs nekādi neietekmē apgalvotās pienākumu neizpildes saturu, kurš, kā norādīts gan prasībā, gan argumentētajā atzinumā, ir konstatējams faktā, ka ar Īrijas tiesisko regulējumu, ar ko tiek transponēta PVN direktīva, tiek pieļauts, ka personas, kuras nav nodokļa maksātāji, var ietilpt PVN grupā, un tas, prasītājasprāt, ir pretrunā minētās direktīvas 9. un 11. pantam.

               19

               Tādēļ Īrijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

         Par lietas būtību

      Lietas dalībnieču argumenti

               20

               Savas prasības atbalstam Komisija norāda, ka PVN direktīvas 11. pants ir interpretējams tādējādi, ka personas, kuras nav PVN maksātāji, nevar ietilpt PVN grupā.

               21

               Tā faktiski uzskata, ka PVN direktīvas 11. pants sniedz iespēju vairāku personu kopumu uzskatīt par vienu nodokļa maksātāju, ar nosacījumu, ka katra no šīm personām ir PVN maksātāja. Šis pants esot izņēmums no vispārīgā noteikuma, ka PVN regulējošās tiesību normas ir jāpiemēro katram nodokļa maksātājam kā atsevišķai vienībai. Tādēļ tas ir jāinterpretē šauri. Protams, kaut arī šajā pantā ir atsauce uz “personām”, tomēr fakts, ka PVN grupā ietilpstošās personas ir uzskatāmas par “vienu” nodokļa maksātāju, nozīmē, ka katram šīs grupas biedram ir jābūt individuālam nodokļa maksātājam. Tāpat arī “grupas” koncepts nozīmējot, ka saistībā ar kopējo PVN sistēmu attiecīgajām personām ir jāietilpst vienā un tajā pašā kategorijā.

               22

               Turklāt Komisija norāda, ka, ja jēdziens “personas” būtu attiecināms uz ikvienu personu bez ierobežojumiem, PVN grupā varētu ietilpt tikai personas, kas nav nodokļa maksātāji, un tas būtu pretrunā kopējai PVN sistēmai.

               23

               Šāda PVN direktīvas 11. panta interpretācija būtu arī atbilstoša tās mērķim, kurš, kā izriet no priekšlikuma Padomes 1977. gada 17. maija Sestajai direktīvai 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), paskaidrojuma raksta, pirmkārt, ir ļaut vienkāršot administratīvo procedūru nodokļa maksātāju un nodokļu iestāžu interesēs un, otrkārt, izvairīties no ļaunprātīgas izmantošanas, novēršot, ka personas, kuras faktiski nav neatkarīgas komerciālas vienības, tiktu uzskatītas par atsevišķiem nodokļa maksātājiem. Tātad, PVN grupā iekļaujot personas, kas nav nodokļa maksātāji, netiktu nedz vienkāršota administratīvā procedūra, nedz arī novērsta ļaunprātīga izmantošana.

               24

               Nedz PVN direktīvas 11. pantā, nedz šīs direktīvas sagatavošanas dokumentos nav norāžu, kas liecinātu, ka šīs normas mērķis būtu mainīt “nodokļa maksātāja” jēdzienu un personu, kas ir nodokļa maksātāji, tiesības un pienākumus attiecināt arī uz citām personām. Komisija uzskata, ka tā tas notiktu, ja personas, kas nav nodokļa maksātāji, varētu ietilpt PVN grupā, jo, tā kā šādas grupas ietvaros veiktās iegādes PVN aspektā ir uzskatāmas par neesošām, tas ļautu, pirmkārt, piegādāt preces vai sniegt pakalpojumus personām, kuras nav nodokļa maksātāji, rēķinā neiekļaujot PVN, un, otrkārt, attiecīgā grupa varētu atgūt priekšnodoklī samaksāto PVN par šādām personām veiktajām piegādēm; tā rezultātā rastos PVN neto zaudējumi, un tas būtu pretrunā kopējai PVN sistēmai.

               25

               Tādēļ Komisija uzskata, ka PVN direktīvas 11. pants nav jāinterpretē burtiski, bet gan jāskata kopā ar, pirmkārt, tā tiešo kontekstu, proti, PVN direktīvas III sadaļu un īpaši tās 9. pantu, kurā “nodokļa maksātājs” ir definēts kā jebkura persona, kas veic saimniecisku darbību, un, otrkārt, vispārīgāk – minētās direktīvas sistēmu.

               26

               Kaut arī Tiesai vēl nav bijusi iespēja lemt par šajā lietā izvirzīto jautājumu, netiešs Komisijas nostājas apstiprinājums esot rodams 2008. gada 22. maija sprieduma lietā C-162/07 Ampliscientifica un Amplifin (Krājums, I-4019. lpp.) 19. punktā, kā arī ģenerāladvokāta Van Gervena [Van Gerven] secinājumos lietā C-60/90 Polysar Investments Netherlands, kurā spriedums pasludināts 1991. gada 20. jūnijā (Recueil, I-3111. lpp.).

               27

               Apstrīdēdama visus šos argumentus, Īrija uzskata, ka Komisijas veiktā PVN direktīvas 11. panta interpretācija neatbilst tā burtiskajai jēgai. Vārda “persons” (personas), nevis termina “taxable persons” (nodokļa maksātāji) lietojums angļu valodas redakcijā norādot, kā tā uzskata, uz apzinātu Savienības likumdevēja izvēli. Argumentētajā atzinumā izklāstītā versija, ka termins “taxable” nav lietots, lai izvairītos no atkārtošanās, ņemot vērā, ka, pieņemot šo direktīvu, tās angļu valodas redakcijā starp frāzi “single taxable person” un vārdu “persons” ir ticis iestarpināts vārds “any”, neesot ticama.

               28

               PVN direktīvas 11. panta mērķis esot ļaut dalībvalstīm par vienu nodokļa maksātāju uzskatīt vairākas personas, ja vien ir izpildīti zināmi minimālie priekšnosacījumi; tam esot nepieciešams dalībvalstu veikts vērtējums. Viens nodokļa maksātājs PVN regulējošo tiesību normu piemērošanas aspektā pastāvot tikai tad, ja tas veic saimniecisku darbību, kā tas noteikts šīs direktīvas 9. pantā, kurā sniegta nodokļa maksātāja definīcija. Pretēji Komisijas apgalvotajam PVN direktīvas 11. pants tās III sadaļas ietvaros nekādi neesot uzskatāms par atkāpi no šīs definīcijas. Turklāt “grupas” koncepts nevarot būt pamats minētā 11. panta interpretācijai, jo tas nav minēts tā tekstā un šajā normā minētās personas neveido grupu, bet gan PVN iekasēšanas nolūkos vairs nav uzskatāmas par atsevišķām vienībām un kļūst par vienu nodokļa maksātāju.

               29

               Kaut arī PVN grupā var ietilpt viena vai vairākas personas, kas nav nodokļa maksātāji, tas, kā uzskata Īrija, nenozīmē, ka dalībvalsts par vienu nodokļa maksātāju varētu uzskatīt grupu, kurā ietilpst vienīgi šādas personas, jo tam nebūtu nekādas jēgas un tas būtu pretrunā Īrijas tiesību aktiem.

               30

               Īrija iebilst pret Komisijas apgalvojumu, ka Komisijas veiktā PVN direktīvas 11. panta interpretācija atbilst šī panta mērķiem. Tā norāda, ka, kaut arī šo mērķu starpā ietilpst administratīvās procedūras vienkāršošana un ļaunprātīgas izmantošanas apkarošana, tie tomēr, kā tas secināms no tā otrās daļas, nav vienīgie šī panta mērķi. Katrā ziņā tā mērķi neļauj noteikt, kā būtu jāinterpretē jēdziens “personas”. Pretēji Komisijas paustajai nostājai personu, kuras nav nodokļa maksātāji, iekļaušana PVN grupā zināmos apstākļos būtu ne vien atbilstoša administratīvās procedūras vienkāršošanas un ļaunprātīgas izmantošanas novēršanas mērķiem, bet arī nepieciešama to sasniegšanai.

               31

               Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka “nodokļa maksātāja” jēdziens nedrīkst tikt paplašināts, Īrija norāda, ka tas nav pamatots, jo kā personas, kura nav nodokļa maksātājs, iekļaušana PVN grupā, tā arī nodokļa maksātāja, kurš neveic ar nodokli apliekamas darbības, ietilpināšana šajā grupā nemainot šī jēdziena tvērumu. Kaut arī ar PVN direktīvas 11. pantu zināmos apstākļos var tikt paplašināts PVN grupas biedra tiesību un pienākumu loks, tas faktiski arī esot šīs normas mērķis, proti, viens nodokļa režīms visām atzītā PVN grupā ietilpstošām personām. Turklāt PVN direktīvas 11. panta otrajā daļā dalībvalstīm esot paredzēta iespēja veikt pasākumus, lai novērstu nodokļa nemaksāšanu vai izvairīšanos no nodokļa, ko varētu izdarīt PVN grupa.

               32

               Īrija piebilst, ka, kolīdz PVN grupa ir tikusi apstiprināta, vienība, kura nav nodokļa maksātājs, šajā grupā tiek iekļauta saistībā ar PVN, tomēr juridiski paliekot neatkarīgai jebkādā citā aspektā. Tā norāda, ka, protams, gadījumā, kad šī vienība saņem preces vai pakalpojumus no kāda cita šīs grupas biedra, PVN netiek iekasēts, tomēr tās ar saimniecisko darbību nesaistītās aktivitātes tiks ņemtas vērā, kad būs jānosaka minētās grupas tiesības uz atskaitīšanu – tāpat kā tad, kad uzņēmums ir izveidots kā viena juridiskā persona. Tā uzskata, ka, neļaujot personai, kas nav nodokļa maksātājs, piemēram, holdinga sabiedrībai, kļūt par PVN grupas biedru, tiktu liegtas tiesības uz atskaitīšanu atkarībā no tā, kā vienība ir veidota sabiedrību tiesību aspektā.

               33

               Visbeidzot Īrija norāda, ka Tiesas judikatūrā, pretēji Komisijas apgalvotajam, nav rodams nekāds atbalsts tās izklāstītajai PVN direktīvas 11. panta interpretācijai.

               34

               Gluži tāpat kā Īrija, arī Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Somijas Republika un Apvienotā Karaliste uzskata, ka nedz PVN direktīvas 11. panta teksts un mērķi, nedz kopējā PVN sistēma, nedz arī Tiesas judikatūra neapstiprina Komisijas nostāju.

         Tiesas vērtējums

               35

               Vispirms ir jāatgādina, ka, lai noteiktu Savienības tiesību normas piemērošanas jomu, ir jāņem vērā gan tās formulējums, gan konteksts, gan arī tās mērķi (2009. gada 29. oktobra spriedums lietā C-174/08 NCC Construction Danmark, Krājums, I-10567. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Šajā gadījumā no PVN direktīvas 11. panta pirmās daļas teksta izriet, ka atbilstoši tam dalībvalstīm ir ļauts vairākas personas uzskatīt par vienu nodokļa maksātāju, ja tās veic uzņēmējdarbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā un, kaut arī juridiski patstāvīgas, tās ir cieši saistītas cita ar citu finansiālām, saimnieciskām un organizatoriskām saitēm. Atbilstoši šā panta tekstam tā piemērošanai nav nepieciešama citu nosacījumu izpilde, nedz it īpaši tas, ka minētajām personām katrai atsevišķi ir jābūt nodokļa maksātāja statusam atbilstoši PVN direktīvas 9. panta 1. punktam. Lietojot vārdu “personas”, nevis “nodokļa maksātāji”, tajā nav nošķirtas personas, kas ir nodokļa maksātāji, un personas, kas nav nodokļa maksātāji.

               37

               Jānorāda, ka PVN direktīvas 11. panta pamatā ir Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrā daļa. Kaut arī ar Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrās direktīvas 67/228/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopējās pievienotās vērtības nodokļu sistēmas struktūra un piemērošanas kārtība (OV 1967, L 71, 1303. lpp.) A pielikuma 2. punktu, ar ko Savienības tiesībās tika ieviests PVN grupas jēdziens, dalībvalstīm tādas personas, kuras organiski savstarpēji saistītas ar finansiālām, saimnieciskām vai organizatoriskām saiknēm, tika atļauts “uzskatīt nevis par atsevišķiem nodokļa maksātājiem, bet gan par vienu nodokļa maksātāju”, frāze “par atsevišķiem nodokļa maksātājiem” minētajā Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrajā daļā vairs netika lietota.

               38

               Turklāt, tā kā Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrās daļas formulējums līdzīgā redakcijā tika pārņemts lielākajā daļā PVN direktīvas 11. panta valodu redakciju, šī panta angļu valodas redakcijā tika pievienots vārds “any” (“visas”), kā rezultātā atbilstošā šīs normas frāze ir šāda: “each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State” (katra dalībvalsts par vienu nodokļa maksātāju var uzskatīt personas, kuras veic uzņēmējdarbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā [vārds “any” minētās normas latviešu valodas redakcijā nav atveidots]).

               39

               No šiem secīgajiem redakcionālajiem labojumiem neizriet, ka Savienības likumdevējam, pieņemot Sesto direktīvu un pēc tam – PVN direktīvu, būtu bijis nodoms izslēgt iespēju personas, kas nav nodokļa maksātāji, iekļaut PVN grupā un vārdu “persona” lietot frāzes “nodokļa maksātāji” vietā, lai izvairītos no atkārtošanās. Apstāklis, ka citās PVN direktīvas normās, kuras neietilpst “nodokļa maksātāja” jēdzienam veltītajā III sadaļā, ir lietots vārds “personas”, lai apzīmētu nodokļa maksātājus, nav pamats citādam secinājumam, jo šis vārds atšķirībā no PVN direktīvas 11. panta tiek lietots citā kontekstā.

               40

               Vēl ir jānorāda, ka pretēji Komisijas apgalvotajam no frāzes “par vienu nodokļa maksātāju” nav secināms, ka PVN direktīvas 11. pantā būtu paredzēta iespēja vienīgi vairākus nodokļa maksātājus uzskatīt par vienu vienību, jo šī frāze attiecas nevis uz šī panta piemērošanas nosacījumu, bet gan šī panta rezultātu – vairāku personu uzskatīšanu par vienu nodokļa maksātāju. Vēl jo vairāk, minētā panta formulējumā pamatojumu nerod nedz Komisijas arguments, ka tas ir izņēmums no vispārīgā noteikuma, ka katrs nodokļa maksātājs ir uzskatāms par atsevišķu vienību, kā rezultātā šis pants būtu jāinterpretē šauri, nedz arī arguments, ka grupējuma koncepts nozīmē, ka tajā ietilpstošajām personām ir jāietilpst arī vienā kategorijā, jo “grupējuma” jēdziena šajā pantā nav.

               41

               Tādējādi no PVN direktīvas 11. panta teksta neizriet, ka personas, kas nav nodokļa maksātāji, nedrīkst ietilpt PVN grupā.

               42

               Tomēr Komisija apgalvo, ka tai PVN direktīvas 11. pants ir jāinterpretē, ne vien ņemot vērā tā tekstu, bet arī tā kontekstu, mērķus, kā arī Tiesas judikatūru. Tādēļ ir jāpārbauda, vai argumenti, ko Komisija ir izvirzījusi šīs pozīcijas atbalstam, pierāda, ka minētais 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka personas, kuras nav nodokļa maksātāji, nevar tikt iekļautas PVN grupā.

               43

               Pirmkārt, ir jānorāda, ka Tiesas judikatūra, uz kuru Komisija atsaucas saistībā ar šo jautājumu, šajā lietā lietderīgi nav piemērojama, jo minētais jautājums iepriekš minētajos spriedumos lietā Polysar Investments Netherlands, kā arī lietā Ampliscientifica un Amplifin netiek aplūkots.

               44

               Otrkārt, runājot par PVN direktīvas 11. panta kontekstu, ir jāatzīmē, ka tās 9. panta 1. punktā ir ietverta vispārīga jēdziena “nodokļa maksātājs” definīcija. Šī panta 2. punktā, kā arī minētās direktīvas 10., 12. un 13. pantā ir sniegti šī jēdziena precizējumi, vai nu tajā ietverot vai ļaujot dalībvalstīm tajā iekļaut personas, kuras neatbilst šai vispārīgajai definīcijai, kā, piemēram, personas, kuras neregulāri veic noteiktus darījumus, vai arī no tā izslēdzot citas personas, kā, piemēram, darba ņēmējus vai pašvaldības. Tādējādi no PVN direktīvas III sadaļas sistēmas nevar tikt secināts, ka minētajai vispārīgajai definīcijai neatbilstoša persona noteikti ir izslēdzama no šīs direktīvas 11. pantā paredzēto personu loka.

               45

               Attiecībā uz saikni starp PVN direktīvas 9. panta 1. punktu un 11. pantu šīs direktīvas III sadaļas ietvaros ir jāatzīst, ka, lasot šos pantus kopsakarā, nav iespējams secināt – kā to izdarījusi Komisija – ka minētajā 11. pantā paredzētajām personām katrai atsevišķi ir jāatbilst minētās direktīvas 9. panta 1. punktā sniegtajai vispārīgajai nodokļa maksātāja definīcijai. Patiesībā, salīdzinot šīs divas normas, nav izslēgts – kā uzskata Īrija un personas, kas iestājušās lietā –, ka šīm personām, skatot tās visas kopā un kā tādas, kas ir cieši savstarpēji saistītas finansiālām, ekonomiskām un organizatoriskām saiknēm, ir kolektīvi jāatbilst šai definīcijai.

               46

               Līdz ar to nav atbalstāmi Komisijas argumenti, ka, ņemot vērā PVN direktīvas 11. panta kontekstu, tas ir interpretējams tādējādi, ka personas, kas nav nodokļa maksātāji, nevar būt PVN grupas biedri.

               47

               Treškārt, attiecībā uz PVN direktīvas 11. panta mērķiem no priekšlikuma Sestajai direktīvai [COM(73) 950] paskaidrojuma raksta izriet, ka, pieņemot tās 4. panta 4. punkta otro daļu, kuras vietā tagad stājies minētais 11. pants, Savienības likumdevējs, lai vienkāršotu administrēšanu, kā arī apkarotu ļaunprātīgu izmantošanu, kā, piemēram, viena tirgus dalībnieka sadalīšanu starp vairākiem nodokļa maksātājiem, lai katrs varētu izmantot īpašu shēmu, ir vēlējies ļaut dalībvalstīm neuzskatīt par nodokļa maksātājiem [personas], kuru “patstāvība” ir tikai juridiski tehniska īpatnība.

               48

               Nešķiet, ka minētajiem mērķiem pretrunā būtu dalībvalstīm piešķirtā iespēja par vienu nodokļa maksātāju uzskatīt personu grupu, kurā ietilpst viena vai vairākas personas, kurām pašām nav nodokļa maksātāja statusa. Tieši pretēji, nevar tikt izslēgts – kā to norādījusi arī Īrija un personas, kas iestājušās lietā –, ka šādu personu esamība PVN grupā veicina administratīvās procedūras vienkāršošanu gan minētajai grupai, gan arī nodokļu iestādēm, kā arī ļauj izvairīties no ļaunprātīgas izmantošanas un minētā klātbūtne [šajā grupā] var būt arī vitāli svarīga šo mērķu sasniegšanai, ja vien tā veido ciešu saikni, kādai finansiālā, ekonomiskā un organizatoriskā aspektā ir jāpastāv šīs grupas biedru starpā, lai tos varētu uzskatīt par vienu nodokļa maksātāju.

               49

               Turklāt ir jānorāda, ka, pieņemot, ka šāda iespēja kā tāda varētu būt iemesls ļaunprātīgai izmantošanai, PVN direktīvas 11. panta otrā daļa ļauj dalībvalstīm veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nepieļautu nodokļu nemaksāšanu vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.

               50

               Tādējādi Komisija nav pierādījusi, ka PVN direktīvas 11. panta mērķi liecina par tādas interpretācijas pareizību, atbilstoši kurai personas, kuras nav nodokļa maksātāji, nevar ietilpt PVN grupā.

               51

               No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisijas prasība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               52

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Īrija ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša reglamenta 140. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalstis, kas iestājušās tiesvedībā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas, ir jānolemj, ka Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Somijas Republika un Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                           Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

                           3)

                           Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Somijas Republika, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2014. gada 11. decembra spriedums  .#Formula One Licensing BV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “F1‑LIVE” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “F1” un valsts un starptautiskas vārdiskas preču zīmes “F1 Formula 1” – Relatīvi atteikuma pamati – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts.#Lieta T‑10/09 RENV.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2014. gada 11. decembrī (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Iebildumu process — Kopienas grafiskas preču zīmes “F1‑LIVE” reģistrācijas pieteikums — Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “F1” un valsts un starptautiskas vārdiskas preču zīmes “F1 Formula 1” — Relatīvi atteikuma pamati — Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts (tagad — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts)”
      Lieta T‑10/09 RENV

            Formula One Licensing BV
          , Roterdama (Nīderlande), ko pārstāv B. Klingberg un K. Sandberg, advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Folliard-Monguiral, pārstāvis,
      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –

            ESPN Sports Media Ltd
          , Londona (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv T. de Haan, advokāts,
      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 16. oktobra lēmumu lietā R 7/2008‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Racing-Live un Formula One Licensing BV.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], tiesneši M. Kančeva [M. Kancheva] un K. Veters [C. Wetter] (referents),
      sekretāre K. Hērena [C. Heeren], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 3. jūlija tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2004. gada 13. aprīlīRacing-Live SAS iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) preču zīmes reģistrācijas pieteikumu atbilstoši grozītajai Padomes 1993. gada 20. decembra Regulai (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)).

               2

               Preču zīme, kuru tika lūgts reģistrēt, ir šāds grafisks apzīmējums:

               3

               Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 16., 38. un 41. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        16. klase: “Žurnāli, brošūras, grāmatas; visas šīs preces saistībā ar Pirmās formulas jomu”;

                        —

                        38. klase: “Grāmatu, žurnālu un laikrakstu nosūtīšana un izplatīšana, izmantojot datoru termināļus; visi šie pakalpojumi saistībā ar Pirmās formulas jomu”;

                        —

                        41. klase: “Grāmatu, specializēto žurnālu un periodikas publicēšana elektroniskā veidā; informācija izklaides jomā; konkursu organizēšana internetā; vietu rezervēšana izrādēs; spēles tiešsaistē; visi šie pakalpojumi saistībā ar Pirmās formulas jomu”.

               4

               2005. gada 31. janvārī šis reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 5/2005.

               5

               2005. gada 2. maijā prasītāja – Formula One Licensing BV –, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 41. pants), iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, apgalvojot, ka pastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. punkta (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts) izpratnē.

               6

               Iebildumi bija balstīti tostarp uz šādām agrākām reģistrācijām:

                        —

                        trim vārdiska apzīmējuma “F1” reģistrācijām, proti, pirmkārt, starptautisku reģistrāciju Nr. 732134, kas veikta 1999. gada 20. decembrī un ir spēkā Dānijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Itālijā un Ungārijā attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kurus tostarp aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme un kuri ietilpst 16., 38. un 41. klasē, otrkārt, 2000. gada 10. maijā Vācijā veiktu reģistrāciju Nr. 30007412 attiecībā uz 41. klasē ietilpstošo “sporta pasākumu organizēšanu” un, treškārt, 2001. gada 13. augustā Apvienotajā Karalistē veiktu reģistrāciju Nr. 2277746D attiecībā uz 16. klasē ietilpstošo “papīru, kartēm, kartonu, attēlu komplektiem, gleznām un zīmējumiem; katalogiem” un 38. klasē ietilpstošajiem “telesakaru pakalpojumiem; elektronisko datu, attēlu un skaņas pārraidi, izmantojot datoru termināļus un tīklus”;

                        —

                        zemāk attēlotās Kopienas grafiskas preču zīmes reģistrāciju Nr. 631531, kas veikta 2003. gada 19. maijā attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kurus tostarp aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme un kuri ietilpst 16., 38. un 41. klasē:

               7

               Iebildumi bija balstīti uz visām precēm un pakalpojumiem, kurus aptver agrākās preču zīmes, un vērsti pret visām precēm un pakalpojumiem, kuri norādīti pieteiktās preču zīmes reģistrācijas pieteikumā.

               8

               Prasītāja apgalvoja, ka visām preču zīmēm, kuru īpašniece tā ir, piemīt augsta atšķirtspēja, kas iegūta to izmantošanas rezultātā vairāku gadu laikā saistībā ar dažādām precēm un pakalpojumiem.

               9

               ITSB Iebildumu nodaļa ar 2007. gada 17. oktobra lēmumu, pamatojoties vienīgi uz agrāku starptautisko reģistrāciju Nr. 732134, noraidīja Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Tā konstatēja, ka pastāv preču un pakalpojumu, ko aptver konfliktējošās preču zīmes, līdzība vai identiskums un konfliktējošo apzīmējumu vidējas pakāpes līdzība un tādējādi pastāv konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               10

               2007. gada 14. decembrīGlobal Sports Media Ltd, kas aizstāja Racing-Live SAS, kā reģistrācijai pieteiktās preču zīmes īpašniece, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pants), iesniedza ITSB apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.

               11

               Apelāciju pirmā padome ar 2008. gada 16. oktobra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu. Tā nosprieda, ka, pat ja pastāv attiecīgo preču un pakalpojumu identiskums vai līdzība, ņemot vērā, ka konfliktējošajiem apzīmējumiem piemīt acīmredzamas atšķirības, nepastāv reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un prasītājai piederošo preču zīmju sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Turklāt Apelāciju padome uzskatīja, ka konkrētā sabiedrības daļa, ko veido parastie patērētāji un profesionālie lietotāji, burta “f” un cipara “1” kombināciju uztver kā vispārēju sacīkšu automašīnu kategorijas apzīmējumu (sugas vārdu), bet plašākā nozīmē – kā sacīkstes, kurās piedalās šādas automašīnas. Turklāt tā secināja, ka agrāko preču zīmju reputācija attiecas vienīgi uz preču zīmes, kas reģistrēta ar Nr. 631531, elementu “f 1”.

               12

               Attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktu Apelāciju padome uzskatīja, ka, lai gan agrākā grafiskā preču zīme var radīt avangarda tehnoloģijas, ekskluzivitātes un luksusa tēlu, vienīgais izpausmes līdzeklis šī tēla izplatīšanā ir elements “f 1” kā logotips “F1”. Tomēr tikai nedaudzi patērētāji piešķirot saīsinājumam “F1” atšķirtspēju, izņemot vienīgi, ja tam ir pievienots minētais logotips. Šajā ziņā Apelāciju padome konstatēja, ka neviens no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes elementiem neatgādina sabiedrībai šo logotipu un tātad reģistrācijai pieteiktā preču zīme neekspluatējot agrākās preču zīmes, neaptraipot minēto preču zīmju reputāciju un, vēl jo vairāk, neļaujot tās īpašniekam netaisnīgi gūt labumu no šo preču zīmju pozitīvā tēla.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un Tiesā

               13

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 14. janvārī, prasītāja cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 8. panta 5. punkta pārkāpuma dēļ.

               14

               Vispārējā tiesa 2010. gada 10. jūnija tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.

               15

               Ar 2011. gada 17. februāra spriedumu Formula One Licensing/ITSB – Global Sports Media (“F1 – LIVE”) (T‑10/09, Krājums, turpmāk tekstā – “Vispārējās tiesas spriedums”, EU:T:2011:45) Vispārējā tiesa noraidīja prasību un piesprieda prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               16

               Lai izlemtu šādi, Vispārējā tiesa noraidīja abus prasītājas izvirzītos pamatus.

               17

               Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2011. gada 29. aprīlī, prasītāja apelācijas kārtībā pārsūdzēja Vispārējās tiesas spriedumu, lūdzot Tiesu atcelt minēto spriedumu.

               18

               Ar 2012. gada 24. maija spriedumu Formula One Licensing/ITSB (C‑196/11 P, Krājums, turpmāk tekstā – “spriedums par apelācijas sūdzību”, EU:C:2012:314) Tiesa atcēla Vispārējās tiesas spriedumu.

               19

               Tiesa konstatēja, ka Vispārējā tiesa Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesa ietvaros ir apšaubījusi agrākas preču zīmes spēkā esamību un tādējādi ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Šādos apstākļos Formula One Licensing bija pamats apgalvot, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā (iepriekš 18. punktā minētais spriedums par apelācijas sūdzību, EU:C:2012:314, 51.–53. punkts).

               20

               Tiesa nodeva lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā izvērtētu jautājumu par to, vai, neizdarot konstatējumu par agrākajās preču zīmēs ietvertā elementa “f 1” atšķirtspējas neesamību, var tikt izslēgta Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošana.

               21

               Ievērojot apelācijas instances spriedumu un atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 118. panta 1. punktam, lieta tika nodota sestajai palātai. Pēc tam, tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir ticis mainīts un tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, tai attiecīgi ir nodota šīs lietas izskatīšana.

               22

                  ESPN Sports Media Ltd ar 2014. gada 11. jūnija vēstuli ir lūgusi aizstāt Global Sports Media Ltd kā personu, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā, motivējot ar to, ka tai ir tikušas nodotas ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi saistītās tiesības.

               23

               Ar 2014. gada 17. jūnija vēstuli lietas dalībnieki tika lūgti iesniegt savus apsvērumus par personas, kas iestājusies lietā, pieteikumu par aizstāšanu. ITSB ar 2014. gada 20. jūnija vēstuli neizvirzīja iebildumus pret to, ka ESPN Sports Media šajā tiesvedībā aizstāj Global Sports Media.

               24

               Ar Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2014. gada 30. jūnija rīkojumu aizstāšana tika atļauta.

         Lietas dalībnieku prasījumi pēc lietas nodošanas atpakaļ

               25

               Lietas dalībnieki tika lūgti iesniegt savus apsvērumus atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 119. panta 1. punktam. Prasītāja un ITSB ir iesnieguši savus apsvērumu rakstus noteiktajā termiņā, proti, attiecīgi 2012. gada 9. augustā un 28. septembrī. Persona, kas iestājusies lietā, noteiktajā termiņā nav iesniegusi apsvērumus.

               26

               Prasītājas apsvērumos formulētie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt izdevumus procesā ITSB un tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesa un Tiesā.

               27

               ITSB apsvērumos formulētie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību pilnībā noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               28

               Pamatojot savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus saistībā ar attiecīgi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un šīs pašas regulas 8. panta 5. punkta pārkāpumu.

         Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu

               29

               Vispirms līdzīgi kā Apelāciju padomei ir jāuzskata, ka konkrēto sabiedrības daļu veido Eiropas Savienības vidusmēra patērētājs.

               30

               Tāpat Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 25.–27. punktā pamatoti ir secinājusi, ka ar konfliktējošajām preču zīmēm aptvertās preces un pakalpojumi ir vai nu identiski, vai ļoti līdzīgi.

               31

               Turklāt ir skaidrs, ka burta “f” un cipara “1” kombinācija ir vārdkopas “Pirmā formula” saīsinājums, šī vārdkopa vispārēji apzīmē sacīkšu automašīnu kategoriju un – plašākā nozīmē – sacīkstes, kurās piedalās šādas automašīnas.

               32

               Prasītāja būtībā norāda, ka starp vārdisku preču zīmi “F1” (kas kā starptautiska preču zīme ir aizsargāta Dānijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Itālijā un Ungārijā), no vienas puses, un reģistrācijai pieteikto preču zīmi “F1‑LIVE”, no otras puses, pastāv sajaukšanas iespēja. Tas pats attiecas uz Kopienas grafisko preču zīmi un reģistrācijai pieteikto preču zīmi.

               33

               Kā izriet no sprieduma par apelācijas sūdzību (minēts iepriekš 18. punktā, EU:C:2012:314, 47. punkts), lai netiktu pārkāpts Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, ir jāatzīst noteiktas pakāpes atšķirtspēja, kas piemīt valsts preču zīmei, uz kuru ir balstīti iebildumi pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju.

               34

               Līdz ar to nevar tikt atzīts, ka apzīmējums “F1” ir sugas vārds, aprakstošs vai ka tam nav nekādas atšķirtspējas, kuras neesamības dēļ Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesa ietvaros varētu tikt apšaubīta agrākās preču zīmes spēkā esamība, kas līdz ar to būtu Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums (spriedums par apelācijas sūdzību, minēts iepriekš 18. punktā, EU:C:2012:314, 51. un 52. punkts).

               35

               Protams, gadījumā, kad iebildumi, kas balstīti uz agrākas valsts preču zīmes esamību, ir celti pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju, ITSB un līdz ar to Vispārējai tiesai ir jāvērtē, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver šai valsts preču zīmei identisko apzīmējumu reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, un attiecīgā gadījumā ir jāvērtē šī apzīmējuma atšķirtspējas pakāpe (spriedums par apelācijas sūdzību, minēts iepriekš 18. punktā, EU:C:2012:314, 42. punkts).

               36

               Ir tiesa, ka šādi vērtējumi nevar būt pamats konstatējumam par apzīmējuma, kas ir identisks reģistrētai un aizsargātai valsts preču zīmei, atšķirtspējas neesamību, jo šāds konstatējums nebūtu saderīgs ne ar Kopienas preču zīmju un valstu preču zīmju līdzāspastāvēšanu, ne ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, interpretējot to kopsakarā ar šī paša panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktu (spriedums par apelācijas sūdzību, minēts iepriekš 18. punktā, EU:C:2012:314, 44. punkts).

               37

               Kā izriet no sprieduma par apelācijas sūdzību (minēts iepriekš 18. punktā, EU:C:2012:314, 45. punkts), šāds konstatējums apdraudētu valstu preču zīmes, kas ir identiskas apzīmējumam, kurš tiek uzskatīts par tādu, kam nav atšķirtspējas, jo šādas Kopienas preču zīmes reģistrācija radītu situāciju, kad šīm preču zīmēm varētu tikt atņemta valsts aizsardzība. Tādējādi ar minēto konstatējumu netiktu ievērota ar Regulu Nr. 40/94 izveidotā sistēma, kas, kā tas ir izklāstīts šīs regulas preambulas piektajā apsvērumā, balstās uz Kopienas preču zīmju un valstu preču zīmju līdzāspastāvēšanu, jo starptautiskas vai valsts preču zīmes spēkā esamību atšķirtspējas neesamības dēļ var apstrīdēt vienīgi attiecīgajā dalībvalstī uzsāktā spēkā neesamības atzīšanas procesā saskaņā ar Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvu 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2008, L 299, 25. lpp.).

               38

               Tādējādi ir jākonstatē, ka no rakstveida pierādījumiem, kurus lietas dalībnieki iesnieguši ITSB, izriet, ka, ņemot vērā – kā tas ir norādīts iepriekš 31. punktā –, ka vārdiskais elements “f 1” veido ierastu vārdkopas “Pirmā formula” saīsinājumu, šim elementam ir vāja atšķirtspēja. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka reģistrācijas pieteikumā norādītās preces un pakalpojumi konkrēti attiecas uz Pirmās formulas jomu.

               39

               Turklāt nevar tikt atbalstīts prasītājas apgalvojums, saskaņā ar kuru vārdiskais elements “f 1” esot reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošais elements. Reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei ir salīdzinoši kombinēts raksturs, ciktāl to veido divi vārdiski elementi “f 1” un “live”, kurus nodala domuzīme un kuri ir ietverti oriģinālā grafiskā attēlā, lai veidotu specifisku logo. Šī fakta dēļ tie vizuāli tiks uztverti kā kopums.

               40

               Attiecībā uz apgalvoto reputāciju no lietas materiāliem izriet, ka Apelāciju padome pamatoti ir secinājusi, ka tā ir saistīta vienīgi ar vārdiskā elementa “f 1” logotipa raksturīgo iezīmi.

               41

               Tādēļ ir jāveic konfliktējošo apzīmējumu, proti, agrākās vārdiskās preču zīmes “F1” un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes, salīdzinājums, kā arī attiecīgā gadījumā agrākās grafiskās preču zīmes “F1 Formula 1” un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes salīdzinājums.

               42

               Vispirms ir jāuzsver, ka Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 59. un nākamajos punktos pamatoti ir uzskatījusi, ka konfliktējošajiem apzīmējumiem kopīgā elementa “f 1” dēļ pastāv zināma šo apzīmējumu līdzības pakāpe. Tomēr tie ir atšķirīgi vizuālajā ziņā to garuma dēļ, vārda “live” esamības dēļ un tādēļ, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ietver grafisku elementu.

               43

               Fonētiskajā ziņā ir jākonstatē, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme ietver divus vārdus, bet agrākās preču zīmes – vienu vārdu. Papildu vārda, kas reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē tiek izrunāts, pievienošana vājina kopīgā elementa “f 1” klātbūtni. Tomēr tādēļ, ka abi konfliktējošie apzīmējumi ietver elementu “f 1”, kas ir pirmais izrunājamais elements reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, eksistē zināmas pakāpes līdzība fonētiskajā ziņā.

               44

               Konceptuālajā ziņā agrākā preču zīme aptver īpaša veida sacīkšu automašīnas, proti, Pirmās formulas automašīnas, un var tikt uztverta arī kā tāda, kas veido netiešu norādi uz Pirmās formulas sacīkstēm. Reģistrācijai pieteiktā preču zīme veido tādu pašu vēstījumu, bet vārda “live”, kas norāda uz tiešo notikuma atstāstu vai pārraidi, pievienošana padara to konceptuāli bagātāku par agrāko preču zīmi.

               45

               No visa iepriekš minētā izriet, ka, lai gan starp konfliktējošajām preču zīmēm pastāv vizuālās, fonētiskās un konceptuālās dažādības elementi, agrākās preču zīmes vārdiskā elementa iekļaušanas reģistrācijai pieteiktajā grafiskajā preču zīmē dēļ pastāv arī zināma vispārējās līdzības pakāpe.

               46

               Līdz ar to vēl ir visaptveroši jāizvērtē, vai pastāv konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja.

               47

               Attiecībā uz sajaukšanas iespēju ir jāatgādina, ka visaptverošs šīs iespējas vērtējums nozīmē zināmu savstarpējo saistību starp vērā ņemamajiem faktoriem un, it īpaši, starp preču zīmju līdzību un aptverto preču vai pakalpojumu līdzību. Tādējādi aptverto preču vai pakalpojumu nenozīmīgo līdzību var kompensēt augsta preču zīmju līdzības pakāpe un otrādi (1998. gada 29. septembra spriedums Canon, C‑39/97, Recueil, EU:C:1998:442, 17. punkts, un 2006. gada 14. decembra spriedums Mast-Jägermeister/ITSB – Licorera Zacapaneca (“VENADO” ar rāmi u.c.), T‑81/03, T‑82/03 un T‑103/03, Krājums, EU:T:2006:397, 74. punkts).

               48

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka parastajā drukā atveidotajam elementam “f 1”, ņemot vērā aptvertās preces un pakalpojumus, piemīt tikai vāja atšķirtspēja un ka Savienības teritorijā izmantotās Kopienas grafiskās preču zīmes iespējamā reputācija galvenokārt ir saistīta ar pašu logotipu.

               49

               Tomēr ir jānorāda, ka, pat ja agrākās preču zīmes atšķirtspēja ir vāja, tas neliedz konstatēt, ka izskatāmajā lietā pastāv sajaukšanas iespēja. Lai gan, lai novērtētu sajaukšanas iespēju, ir jāņem vērā agrākās preču zīmes atšķirtspēja (pēc analoģijas skat. spriedumu Canon, minēts iepriekš 47. punktā, EU:C:1998:442, 24. punkts), tas ir tikai viens no šajā vērtējumā iesaistītajiem elementiem. Turklāt, pat ja agrākajai preču zīmei ir vāja atšķirtspēja, var pastāvēt sajaukšanas iespēja, it īpaši apzīmējumu un preču un pakalpojumu, kurus tie aptver, līdzības dēļ (skat. 2007. gada 13. decembra spriedumu Xentral/ITSB – Pages jaunes (“PAGESJAUNES.COM”), T‑134/06, Krājums, EU:T:2007:387, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).

               50

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka preces un pakalpojumi, kurus aptver reģistrācijai pieteiktā preču zīme, un tie, kurus aptver agrākās preču zīmes, ir vai nu identiski, vai ļoti līdzīgi.

               51

               Turklāt, kā tas ir norādīts iepriekš 42. un 45. punktā, agrākās preču zīmes vārdiskais elements “f 1” ir atveidots reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē. Pat ja vārdiskais elements “f 1” nevar tikt uzskatīts par dominējošo elementu reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, tas nenozīmē, ka šī fakta dēļ tas var tikt uzskatīts par nenozīmīgu. Konkrēti, ir jākonstatē, ka abi pārējie reģistrācijai pieteikto preču zīmi veidojošie elementi, proti, vārdiskais elements “live” un grafiskais elements, ko veido aplis, kurš izceļas uz tumši pelēkas krāsas fona, varētu tikt uztverti kā rosinoši domāt par sporta pasākumu pārraidīšanu reālajā laikā (pirmais elements) un sacīkšu apli (otrais elements). Līdz ar to tādēļ, ka šie elementi var atsaukt atmiņā vispārinājumu par pasākumiem saistībā ar sporta automašīnām, to kombinācija ar vārdisko elementu “f 1” veicina Pirmās formulas sacīkšu automobiļu tēla, ko izraisa šis vārdiskais elements, nostiprināšanos konkrētās sabiedrības daļas apziņā.

               52

               No iepriekš minētā – it īpaši no fakta, ka konkrētā sabiedrības daļa saglabā atmiņā tikai nepilnīgu attiecīgo preču zīmju attēlu tādējādi, ka to kopīgais elements, proti, “f 1”, izraisa starp tām zināmu līdzību, un no dažādo vērā ņemamo faktoru savstarpējās saistības, jo attiecīgās preces ir identiskas vai ļoti līdzīgas, – izriet, ka nevar tikt izslēgta sajaukšanas iespēja patērētāju apziņā. Citiem vārdiem sakot, pastāv iespēja, ka patērētāju apziņā abas preču zīmes tiks saistītas, patērētājiem interpretējot reģistrācijai pieteikto preču zīmi kā agrākās preču zīmes “F1” variantu šīs iepriekš minētās preču zīmes identiskās reprodukcijas dēļ un attiecīgi to komerciālās izcelsmes dēļ.

               53

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu, secinot, ka nepastāv reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un agrākās vārdiskās preču zīmes sajaukšanas iespēja.

               54

               No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, neveicot agrākās grafiskās preču zīmes salīdzinājumu ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un neizvērtējot otro [prasības] pamatu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               55

               Spriedumā par apelācijas sūdzību Tiesa atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu. Tādēļ Vispārējai tiesai atbilstoši Reglamenta 121. pantam šajā spriedumā ir jālemj par visiem izdevumiem, kas saistīti ar dažādajiem procesiem un tiesvedībām.

               56

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

               57

               Tā kā ITSB un personai, kas iestājusies lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

               58

               Turklāt prasītāja lūdz, lai ITSB un personai, kas iestājusies lietā, tiktu piespriests atlīdzināt izdevumus, kas tai radušies procesā ITSB. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 136. panta 2. punktu nepieciešamos izdevumus, kas lietas dalībniekiem ir radušies, izskatot lietu Apelāciju padomē, uzskata par atlīdzināmiem tiesāšanās izdevumiem. Tomēr tas tā nav attiecībā uz izdevumiem, kas radušies procesā ITSB Iebildumu nodaļā (2010. gada 25. jūnija spriedums MIP Metro/ITSB – CBT Comunicación Multimedia (“Metromeet”), T‑407/08, Krājums, EU:T:2010:256, 51. punkts). Līdz ar to prasītājas lūgums piespriest ITSB un personai, kas iestājusies lietā, kurām spriedums ir nelabvēlīgs, atlīdzināt izdevumus, tostarp tos, kas radušies procesā ITSB, var tikt apmierināts vienīgi attiecībā uz nepieciešamajiem izdevumiem, kas prasītājai radušies procesā ITSB Apelāciju padomē.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                        1)

                           atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 16. oktobra lēmumu lietā R 7/2008‑1;

                        2)

                           ITSB un ESPN Sports Media Ltd atlīdzina Formula One Licensing BV tiesāšanās izdevumus tiesvedībā Vispārējā tiesā un Tiesā, kā arī izdevumus, kas tai radušies procesā ITSB Apelāciju padomē.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 11. decembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas (devītā palāta) 2014. gada 10. jūlija spriedums.#Peek & Cloppenburg KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Apelācija – Kopienas preču zīme – Vārdiska preču zīme “Peek & Cloppenburg” – Komercnosaukuma “Peek & Cloppenburg” cita īpašnieka iebildumi – Reģistrācijas atteikums.#Apvienotās lietas C‑325/13 P un C‑326/13 P.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 1998. gada 17. februārī. # Pantochim SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Prasība sakarā ar bezdarbību/ Prasība par bezdarbību - Iemesla spriest neesamība - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-107/96.