title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 9.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 49. un 50. pants - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Darbības būvniecības nozarē - Nodokļu krāpšanas apkarošana būvniecības jomā - Valsts tiesiskais regulējums, kas uzliek pienākumu ieturēt 15 % no summām, kas maksājamas Beļģijā nereģistrētiem apakšuzņēmējiem - Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ievieš solidāru atbildību par Beļģijā nereģistrētu apakšuzņēmēju nodokļu parādiem. # Lieta C-433/04.

text:
      Lieta C‑433/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Beļģijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 49. un 50. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Darbības būvniecības nozarē – Krāpšanas nodokļu jomā apkarošana būvniecības nozarē – Valsts tiesiskais regulējums, kas uzliek pienākumu ieturēt 15 % no summām, kuras maksājamas Beļģijā nereģistrētiem darījuma
         partneriem – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ievieš solidāru atbildību par Beļģijā nereģistrētu darījuma partneru nodokļu parādiem

      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 49. un 50. pants)
      Dalībvalsts, kas uzliek pienākumu pasūtītājiem un uzņēmējiem, kas pieaicina minētās dalībvalsts iestādēs nereģistrētus ārvalstu
         darījuma partnerus, ieturēt 15 % no summas, kas maksājama par veiktajiem darbiem, un kas paredz šo pasūtītāju un uzņēmēju
         solidāru atbildību par šādu darījuma partneru nodokļu parādiem, nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar EKL 49. un
         50. pantu.

      Faktiski ieturēšanas pienākums un solidārā atbildība, pat ja tā nereģistrētam pakalpojumu sniedzējam, neatkarīgi no tā, vai
         tas atrodas attiecīgajā dalībvalstī vai citā dalībvalstī, tā pieaicināšanas gadījumā ir piemērojama vienlīdzīgi, ir pakalpojumu
         sniegšanas brīvības ierobežojums, jo tas pakalpojumu sniedzējus, kas nav reģistrēti un neatrodas minētajā dalībvalstī, var
         atturēt no ienākšanas šīs dalībvalsts tirgū, lai sniegtu tur pakalpojumus, vai atturēt pasūtītājus un uzņēmējus pieaicināt
         minētos pakalpojumu sniedzējus.

      Vajadzība apkarot krāpšanu nodokļu jomā nav pietiekama, lai pamatotu ieturēšanas pienākuma un solidārās atbildības piemērošanu
         vispārējā un preventīvā veidā visiem pakalpojumu sniedzējiem, kas neatrodas un nav reģistrēti attiecīgajā dalībvalstī, jo
         daļai no tiem principā nodokļi, priekšnodokļi un nodevas, kuru piedziņu ar šiem piesākumiem cenšas garantēt, nav jāmaksā,
         un pastāv mazāk ierobežojoši līdzekļi, lai garantētu tādu nodokļu, priekšnodokļu un nodevu piedziņu, kurus šādiem pakalpojumu
         sniedzējiem atsevišķos gadījumos varētu būt jāmaksā.

      (sal. ar 30.–32., 36., 37. un 42. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 9. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 49. un 50. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Darbības būvniecības nozarē – Krāpšanas nodokļu jomā apkarošana būvniecības nozarē – Valsts tiesiskais regulējums, kas uzliek pienākumu ieturēt 15 % no summām, kuras maksājamas Beļģijā nereģistrētiem darījuma
         partneriem – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ievieš solidāru atbildību par Beļģijā nereģistrētu darījuma partneru nodokļu parādiem

      Lieta C‑433/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 8. oktobrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Beļģijas Karalisti, ko pārstāv E. Dominkovica [E. Dominkovits], pārstāve, kam palīdz B. van de Valle de Gelke [B. van de Walle de Ghelcke], avocat,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 6. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, uzliekot pienākumu pasūtītājiem un uzņēmējiem,
         kas pieaicina Beļģijā nereģistrētus darījuma partnerus, ieturēt 15 % no summas, kas maksājama par veiktajiem darbiem (turpmāk
         tekstā – “ieturēšanas pienākums”), un paredzot šo pašu pasūtītāju un uzņēmēju solidāru atbildību par šādu darījuma partneru
         nodokļu parādiem (turpmāk tekstā – “solidāra atbildība”), Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 49. un 50. pantu uzliktos
         pienākumus.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      2        Beļģijā 1992. gada ienākumu nodokļa kodekss [Code des impôts sur les revenus 1992], ko saskaņo 1992. gada 10. aprīļa Karaļa dekrēts (papildinājums 1992. gada 30. jūlija Moniteur belge), kurā grozījumi izdarīti ar 1998. gada 26. decembra Karaļa dekrētu par pasākumiem, lai pielāgotu tiesisko regulējumu par
         solidāro atbildību par sociālo nodevu un nodokļu parādiem, piemērojot 43. pantu 1996. gada 26. jūlija Likumā par sociālā nodrošinājuma
         modernizāciju un likumisko pensiju sistēmu dzīvotspējas nodrošināšanu [arrêté royal du 26 décembre 1998 portant des mesures en vue d’adapter la réglementation relative à la responsabilité solidaire
            pour les dettes sociales et fiscales en application de l’article 43 de la loi du 26 juillet 1996 portant modernisation de
            la sécurité sociale et assurant la viabilité des régimes légaux des pensions (1998. gada 31. decembra Moniteur belge, 42140. lpp., turpmāk tekstā – “CIR 92”)], tā VII daļā par nodokļu ieviešanu un piedziņu ietver VIII nodaļu ar virsrakstu “Nodokļu piedziņa”, kurā ir iekļauta II sadaļa
         ar virsrakstu “Darbības, kurās ir jāpieaicina reģistrēti uzņēmēji”.

      3        Šīs darbības ir dažādas darbības būvniecības nozarē, kas saskaņā ar CIR 92 400. panta 1. punktu ir noteiktas Karaļa dekrētā.

      4        CIR 92 402. pants paredz:

      “1.      Pasūtītājs, kas 400. panta 1. punktā minēto darbu veikšanai pieaicina uzņēmēju, kurš līguma noslēgšanas brīdī nav reģistrēts,
         ir solidāri atbildīgs par sava darījuma partnera nodokļu parādu samaksu.

      2.      Uzņēmējs, kas 400. panta 1. punktā minēto darbu veikšanai pieaicina apakšuzņēmēju, kurš līguma noslēgšanas brīdī nav reģistrēts,
         ir solidāri atbildīgs par sava darījuma partnera nodokļu parādu samaksu.

      [..]
      5.      Solidārā atbildība ir ierobežota līdz 35 % no kopējās nereģistrētam uzņēmējam vai apakšuzņēmējam nodoto darbu, neskaitot pievienotās
         vērtības nodokli, cenas.

      To var piemērot pamatsummas, piemaksu, izdevumu un procentu maksājumiem, neatkarīgi no to rašanās dienas:
      1)      visiem parādiem saistībā ar tiešiem nodokļiem un ienākumu nodokļiem pielīdzināmiem nodokļiem par ar nodokli apliekamajiem
         periodiem, kuru laikā ir veikti attiecīgie darbi, un par agrākiem ar nodokli apliekamajiem periodiem;

      2)      visiem parādiem saistībā ar atskaitījumu par periodiem, kuru laikā ir veikti attiecīgie darbi, un par agrākiem periodiem;
      3)      ārvalstu izcelsmes nodokļu prasījumiem, par kuriem piedziņas palīdzība tiek lūgta starptautiska nolīguma ietvaros.
      [..]”
      5        CIR 92 403. pants nosaka:

      “1.      Pasūtītājam, kas veic visu vai daļēju 400. panta 1. punktā minēto darbu samaksu uzņēmējam, kurš maksājuma brīdī nav reģistrēts,
         maksājuma laikā ir jāietur un jāpārskaita 15 % no summas, kuru tas ir parādā, neskaitot pievienotās vērtības nodokli, ierēdnim,
         kuru Karalis ir iecēlis, un saskaņā ar nosacījumiem, kurus tas paredzējis.

      2.      Uzņēmējam, kas veic visu vai daļēju 400. panta 1. punktā minēto darbu samaksu apakšuzņēmējam, maksājuma laikā ir jāietur un
         jāpārskaita 15 % no summas, kuru tas ir parādā, neskaitot pievienotās vērtības nodokli, ierēdnim, kuru Karalis ir iecēlis,
         un saskaņā ar nosacījumiem, kurus tas paredzējis.

      Uzņēmējs tomēr ir atbrīvots, saskaņā ar Karaļa paredzētajiem nosacījumiem un noteikumiem, no 1. daļā minētā ieturējuma un
         pārskaitījuma pienākuma, ja maksājuma brīdī apakšuzņēmējs ir reģistrēts kā uzņēmējs.

      3.      Attiecīgā gadījumā, īstenojot šo pantu, pārskaitītās summas tiek atskaitītas no summas, par kuru pasūtītājs vai uzņēmējs ir
         atbildīgs atbilstoši 402. pantam.”

      6        CIR 92 404. pants paredz, ka, ja nav veikts šī likuma 403. pantā paredzētais ieturējums, pasūtītājam vai minētā likuma 403. panta
         2. punktā paredzētajā gadījumā uzņēmējam tiek uzlikts administratīvais naudas sods, kas ir noteikts parāda summas divkāršā
         apmērā.

      7        CIR 92 406. panta 1. punkts paredz:

      “Īstenojot 403. pantu, samaksātās summas tiek izmantotas vispirms 402. pantā minētā nodokļa parāda, tad naudas soda un pēc
         tam ar pievienotās vērtības nodokli saistītā parāda dzēšanai.”

      8        Saskaņā ar CIR 92 407. pantu, tā 402. un 403. pantu nepiemēro pasūtītājam, ja runa ir par fizisku personu, kura pasūta darbus vienīgi privātiem
         mērķiem.

      9        CIR 92 400. panta 1. punktā minētās darbības ir uzskaitītas 1. pantā 1998. gada 26. decembra Karaļa dekrētā par [CIR 92] 400., 401., 403., 404. un 406. panta un 1969. gada 27. jūnija likuma, ar kuru pārskata 1944. gada 28. decembra Dekrētu‑likumu
         par darba ņēmēju sociālo nodrošinājumu [arrêté royal du 26 décembre 1998 portant exécution des articles 400, 401, 403, 404 et 406 du [CIR 92] 1992 et de l’article 30
            bis de la loi du 27 juin 1969 révisant l’arrêté‑loi du 28 décembre 1944 concernant la sécurité sociale des travailleurs (1998. gada 31. decembra Moniteur belge, 42147. lpp.)], 30.a panta īstenošanu. Atbilstoši šī panta 1. punktam runa ir par šādām darbībām:

      “1)      celtniecības darbu veikšana. Ar celtniecības darbu ir jāsaprot: visi būvniecības, pārbūves, pabeigšanas, piebūves, remonta,
         uzturēšanas, tīrīšanas un nojaukšanas darbi visā vai daļā no nekustamā īpašuma, kā arī jebkura cita darbība, kas vienlaicīgi
         ietver kustama īpašuma piegādi un tā ievietošanu nekustamajā īpašumā tādējādi, ka šis kustamais īpašums pēc tā būtības kļūst
         par nekustamo īpašumu;

      2)      jebkura darbība, pat ja tā nav minēta 1. punktā, ar kuru vienlaikus piegādā un iebūvē celtnē:
      a)      centrālapkures vai kondicionēšanas iekārtas pamatelementus vai to daļas, tai skaitā, degļus, tvertnes un regulēšanas un kontroles
         iekārtas, kas ir savienotas ar apkures katlu vai radiatoriem;

      b)      celtnes santehnikas iekārtas pamatelementus vai to daļas un vispārīgi visas fiksētās iekārtas sanitārai vai higiēnas izmantošanai,
         kas ir pievienotas ūdensvadam vai kanalizācijai;

      c)      celtnes elektrības iekārtas pamatelementus vai to daļas, izņemot apgaismes iekārtas vai lampas;
      d)      elektriskās skaņas iekārtas, trauksmes ierīces ugunsgrēka gadījumā un trauksmes ierīces pret zādzībām, iekšējās tālruņa ierīces
         pamatelementus vai to daļas;

      e)      skapjus, izlietnes, izlietņu galdus un skapjus, tualetes galdus un skapjus, tvaika nosūcējus, ventilatorus un virtuves vai
         vannas istabas vēdināšanas iekārtas;

      f)      žalūzijas, slēģus un rullīšu aizkarus, kas izvietoti celtnes ārpusē;
      3)      visas darbības, pat ja tās nav minētas 1. punktā, kuras vienlaicīgi ietver sienu un grīdas apdares materiālu piegādi un iebūvēšanu
         celtnē, neatkarīgi no tā, vai notiek piestiprināšana celtnei, vai arī iebūvēšanai ir vajadzīga vienkārša piegriešana uz vietas
         atbilstoši nosedzamās virsmas izmēriem;

      4)      2. vai 3. punktā minēto preču piestiprināšanas, iebūvēšanas, remonta, uzturēšanas un tīrīšanas darbi;
      5)      personāla nosūtīšana šajā pantā paredzēto darbību veikšanai.”
      10      Minētā Karaļa dekrēta 23. pants, ar kuru ir grozīts Karaļa 1993. gada 27. augusta CIR 92 īstenošanas dekrēta 209. pants, paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem, piemērojot CIR 92 403. pantu, ieturētās summas var tikt atlīdzinātas. Atbilstoši minētajam 23. pantam, ja šīs summas nav izmantotas nodokļu
         parādu dzēšanai, tās pieteikuma iesniedzējam tiek atlīdzinātas pēc iespējas īsākā termiņā un vēlākais sešu mēnešu laikā pēc
         tiesiska atlīdzināšanas pieteikuma iesniegšanas.

       Pirmstiesas procedūra
      11      Ar 2001. gada 13. februāra brīdinājuma vēstuli un pēc tam ar 2001. gada 23. oktobra argumentēto atzinumu Komisija Beļģijas
         Karalistei paziņoja, ka tā valsts tiesību normas par ieturēšanas pienākumu un solidāro atbildību uzskata par nesaderīgām ar
         EKL 49. un 50. pantu. Minētajā atzinumā šī dalībvalsts tika aicināta veikt vajadzīgos pasākumus, lai divu mēnešu laikā pēc
         tā saņemšanas, tā īstenotu šo atzinumu. Tā kā Komisiju Beļģijas Karalistes atbilde uz šo atzinumu neapmierināja, tā cēla šo
         prasību.

       Par prasību
       Par prasības priekšmetu
      12      Vispirms ir jānorāda, ka Beļģijas valdība apstrīdēja Komisijas izvēlēto pieeju un norādīja, ka pirms ieturēšanas pienākuma
         un solidārās atbildības pārbaudes bija jāveic reģistrēšanās pienākuma pārbaude, jo ieturēšanas pienākums un solidārā atbildība
         ir plašākas krāpšanas nodokļu jomā apkarošanas sistēmas sastāvdaļa. Šī valdība norādīja, ka, ja Kopienu tiesības neiestājas
         pret reģistrēšanās pienākumu, ieturēšanas pienākums un solidārā atbildība arī ir jāuzskata kā ar šīm tiesībām saderīgi.

      13      Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka reģistrēšanās pienākuma saderīgums ar Kopienu tiesībām obligāti neizšķir jautājumu par ieturēšanas
         pienākuma un solidārās atbildības saderīgumu ar šīm tiesībām.

      14      Tādēļ, pretēji attiecīgajai situācijai lietā, kurā pasludināts 2006. gada 4. maija spriedums C‑98/04 Komisija/Apvienotā Karaliste
         (Krājums, I‑4003. lpp.), ieturēšanas pienākuma un solidārās atbildības pārbaudi var veikt neatkarīgi no reģistrēšanas pienākuma
         pārbaudes.

       Par minēto pienākuma neizpildi
       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Komisija norāda, ka ieturēšanas pienākums un solidārā atbildība ir pretrunā EKL 49. un 50. pantam tādēļ, ka tie var atturēt
         pasūtītājus un uzņēmējus pieaicināt darījuma partnerus, kas nav reģistrēti un neatrodas Beļģijā, tādējādi radot patiesu šķērsli
         pakalpojumu sniedzējiem, kas nav reģistrēti un neatrodas Beļģijā, kas šajā valstī vēlas piedāvāt savus pakalpojumus.

      16      Komisija uzskata, ka gan ieturēšanas pienākums, gan solidārā atbildība ir nepamatoti pasākumi.

      17      Attiecībā uz ieturēšanas pienākumu Komisija apgalvo, ka, tā kā pakalpojumu sniedzējam, kas neatrodas Beļģijā un kas saskaņā
         ar pakalpojumu sniegšanas brīvību tur veic darbus, lielākajā daļā gadījumu nepastāv nodokļu parādi, kuru piedziņu ar šo ieturēšanas
         pienākumu vēloties garantēt Beļģijas iestādes, nekādi primāri iemesli, kas saistīti ar krāpšanas nodokļu jomā novēršanu, nevar
         pamatot šo pasākumu.

      18      Komisija norāda, ka vispārēja minētā pienākuma piemērošana katrā ziņā pārsniedz mērķi, kuru ar to vēlas sasniegt, un ka īpašās
         situācijās, kurās Beļģijā būtu maksājams vai piedzenams nodokļu parāds, var izmatot citus, mazāk ierobežojošus un izvirzītajam
         mērķim piemērotākus līdzekļus.

      19      Attiecībā uz solidāro atbildību Komisija uzsver, ka tā ir nesamērīga, jo pastāv mazāk ierobežojoši līdzekļi, lai nodrošinātu
         darījuma partneru iespējamo nodokļu parādu samaksu vai piedziņu.

      20      Turklāt Komisija apstrīd pasūtītāja vai uzņēmēja solidārās atbildības piemērošanu ne tikai darījuma partnera nodokļu parādiem,
         kas saistīti ar to vajadzībām veiktajiem darbiem, bet arī visiem tā nodokļu parādiem, kas saistīti ar darba periodu, kā arī
         agrākiem periodiem, kas nozīmē atbildību par nodokļu parādiem, kas saistīti ar citu personu vajadzībām veiktajiem darbiem.

      21      Tāpat Komisija kritizē solidārās atbildības automātisku piemērošanu, nepastāvot nekādai pasūtītāja vai uzņēmēja vainai, un
         tā piebilst, ka iespējas neesamība par parādu samaksu solidāri atbildīgajam pasūtītājam vai uzņēmējam apstrīdēt nodokļu parādu
         pamatotību ir tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums.

      22      Beļģijas valdība atbild, ka ieturēšanas pienākums un solidārā atbildība kā nodokļu parādu piedziņas nosacījums būvniecības
         nozarē neierobežo nedz piekļuvi tirgum, nedz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tā kā apstrīdētie pasākumi ir vienlīdzīgi piemērojami
         neatkarīgi no tā, vai darījuma partneri ir uzņēmumi, kas atrodas Beļģijā, vai uzņēmumi, kas atrodas citās dalībvalstīs, Komisija
         neesot pierādījusi, ka Beļģijas tirgus dalībnieki nelabprātāk pieaicina nereģistrētus darījuma partnerus, kas atrodas citā
         dalībvalstī, nevis nereģistrētus beļģu darījuma partnerus.

      23      Turklāt Beļģijas valdība norāda, ka apstrīdētie pasākumi ir pamatoti ar primāriem vispārējo interešu iemesliem, kas saistīti
         ar krāpšanas nodokļu jomā apkarošanu būvniecības nozarē. Saskaņā ar šīs valdības domām ieturēšanas pienākums un solidārā atbildība
         ir vispārējas krāpniecisku shēmu prevencijas un novēršanas sistēmas sastāvdaļa, kuras mērķis, no vienas puses, ir mudināt
         pieaicināt reģistrētus darījuma partnerus un, no otras puses, nodrošināt nodokļu parādu piedziņu no nereģistrētiem darījuma
         partneriem.

      24      Beļģijas valdība turklāt apstrīd Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru ārvalstu pakalpojumu sniedzējiem vispārēji neesot jāmaksā
         nedz tiešie, nedz netiešie nodokļi Beļģijā. Šī valdība tostarp norāda, ka, ja būvlaukumā tiek pārsniegts noteikts būvdarbu
         ilgums, šādi radušies ienākumi ir apliekami ar nerezidentu nodokli Beļģijā, tāpat kā ar nodokli ir apliekami atalgojumi, kurus
         šāds uzņēmums, kas veic šādus būvdarbus, maksā Beļģijā nodarbinātiem darba ņēmējiem, tādējādi ārvalstu pakalpojumu sniedzējam
         var būt jāveic ar šiem atalgojumiem saistīts ienākumu nodokļa atskaitījums. Tāpat pakalpojumu sniedzējam varētu būt jāveic
         arī minētā nodokļa atskaitījums par atalgojumiem, kas samaksāti ārvalstu personālam, kurš tiek nodarbināts Beļģijā ilgāk nekā
         183 dienas divpadsmit mēnešu periodā, vai personālam, kura dzīvesvieta ir Beļģijā. Turklāt Beļģijas valdība norāda vairākas
         situācijas, kurās citas dalībvalsts pakalpojumu sniedzējam ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis, it īpaši, ja šī pakalpojumu
         sniedzēja darījuma partnerim attiecībā uz šo nodokli nav periodiski jāiesniedz deklarācija (piemēram, slimnīcām un izglītības
         iestādēm) vai ja ārvalstīs nodokļu maksātājam Beļģijā nav nedz pastāvīga sēdekļa, nedz atbildīgā pārstāvja.

      25      Atsaucoties uz 1995. gada 10. maija spriedumu lietā C‑384/93 Alpine Investments (Recueil, I‑1141. lpp.), Beļģijas valdība apgalvo, ka, nepastāvot saskaņotībai Kopienu līmenī, nav nesamērīgi ieviest vispārējus un
         vienlīdzīgi piemērojamus noteikumus, lai efektīvi apkarotu nodokļu krāpšanu būvniecības nozarē.

      26      Turklāt tā norāda, ka nodokļu parādu piedziņa klasiskajos veidos (it īpaši a posteriori tiesas ceļā) īpašajā darbaspēka piedāvātāju gadījumā ir izrādījusies neefektīva.

      27      It īpaši attiecībā uz solidāro atbildību Beļģijas valdība norāda, ka Komisija kļūdaini ir pamatojusies uz Beļģijas pasūtītāju
         vai uzņēmēju situāciju, tā vietā, lai izvērtētu nereģistrēto darījuma partneru situāciju un novērtētu attiecīgā pasākuma samērīgumu
         saistībā ar izvirzīto mērķi.

       Tiesas vērtējums
      28      Vispirms ir jāatgādina, ka pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts – EKL 49. pants pieprasa ne tikai novērst jebkādu citā dalībvalstī
         reģistrēta pakalpojumu sniedzēja diskrimināciju tā pilsonības dēļ, bet arī atcelt jebkuru pakalpojumu sniegšanas brīvības
         ierobežojumu – pat ja šo ierobežojumu vienādi piemēro valsts un citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem – ja tas ir tāds,
         kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgus darījumus, kurus piedāvā citā dalībvalstī reģistrēti pakalpojumu sniedzēji,
         kas savā izcelsmes dalībvalstī likumīgi sniedz analogus pakalpojumus (šajā sakarā skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā
         C‑76/90 Säger, Recueil, I‑4221. lpp., 12. punkts; 2002. gada 7. februāra spriedumu lietā C‑279/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1425. lpp., 31. punkts; 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑131/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1659. lpp., 26. punkts; 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑244/04 Komisija/Vācija, Krājums, I‑885. lpp., 30. punkts,
         un 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑255/04 Komisija/Francija, Krājums, I‑5251. lpp., 37. punkts).

      29      Kā to savu secinājumu 25. punktā norādīja ģenerāladvokāts, uz pasākumiem, kas tirgus dalībnieku var atturēt izmantot pakalpojumu
         sniegšanas brīvību, attiecas EK līgumā paredzētais aizliegums (šajā sakarā skat. 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑17/00
         De Coster, Recueil, I‑9445. lpp., 33. punkts; 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑289/02 AMOK, Recueil, I‑15059. lpp., 36. punkts, un 2004. gada 18. marta spriedumu lietā C‑8/02 Leichtle, Recueil, I‑2641. lpp., 32. punkts).

      30      Šajā lietā fakts, ka, piemērojot CIR 92 403. pantu, pasūtītājam vai uzņēmējam par labu Beļģijas valsts pārvaldes iestādēm ir jāietur summa, kas atbilst 15 % no nereģistrēta
         pakalpojuma sniedzēja rēķina summas, kuru viņam var atmaksāt tikai saskaņā ar īpašu administratīvu procedūru, šim pakalpojumu
         sniedzējam liedz iespēju daļu no tā ienākumiem saņemt nekavējoties. Neērtības, kādas ieturēšanas pienākums rada pakalpojumu
         sniedzējiem, kas nav reģistrēti un neatrodas Beļģijā, līdz ar to var viņus atturēt no ienākšanas Beļģijas tirgū, lai tur sniegtu
         pakalpojumus būvniecības nozarē.

      31      Tāpat fakts, ka, piemērojot CIR 92 402. pantu, pasūtītājam vai uzņēmējam, kas stājas līgumattiecībās ar Beļģijā nereģistrētu pakalpojumu sniedzēju, tiek paredzēta
         solidārā atbildība par visiem šī pakalpojumu sniedzēja nodokļu parādiem saistībā ar agrākiem ar nodokli apliekamiem periodiem
         35 % apmērā no veikto darbu cenas, var atturēt šo pasūtītāju vai uzņēmēju izmantot pakalpojumus, kurus sniedz pakalpojumu
         sniedzējs, kas nav reģistrēts un neatrodas Beļģijā, kas savā dibināšanas dalībvalstī likumīgi sniedz identiskus pakalpojumus.
         Lai gan solidārā atbildība nereģistrēta pakalpojumu sniedzēja, neatkarīgi no tā, vai tas atrodas Beļģijā vai citā dalībvalstī,
         pieaicināšanas gadījumā ir piemērojama vienlīdzīgi, tomēr ir jāsecina, ka, lai gan neliedzot pakalpojumu sniedzējiem, kas
         nav reģistrēti un neatrodas Beļģijā, iespēju tur sniegt savus pakalpojumus, apstrīdētā tiesību norma tomēr apgrūtina viņu
         piekļuvi Beļģijas tirgum.

      32      Līdz ar to ieturēšanas pienākums un solidārā atbildība ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums.

      33      Tomēr no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesiskais regulējums, kas attiecas uz jomu, kura nav saskaņota Kopienu
         līmenī, un kas vienādi attiecas uz visām personām vai uzņēmumiem, kuri veic darbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā, neņemot
         vērā tā ierobežojošās sekas attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, var būt attaisnojams tiktāl, ciktāl to pamato primāri
         vispārējo interešu iemesli, kurus nenodrošina noteikumi, kam pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts dalībvalstī, kurā viņš atrodas,
         tiktāl, ciktāl tas garantē sasniedzamo mērķi un ciktāl tas nepārsniedz to, kas nepieciešams tā sasniegšanai (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Säger, 15. punkts; 1999. gada 23. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑369/96 un C‑376/96 Arblade u.c., Recueil, I‑8453. lpp., 34. un 35. punkts; 2002. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑164/99 Portugaia Construções, Recueil, I‑787. lpp., 19. punkts; iepriekš minēto 2002. gada 7. februāra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 33. punkts; 2004. gada
         21. oktobra spriedumu lietā C‑445/03 Komisija/Luksemburga, Krājums, I‑10191. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu
         lietā Komisija/Vācija, 31. punkts).

      34      Tā kā Beļģijas valdība apgalvoja, ka apstrīdētie pasākumi ir pamatoti ar primāriem vispārējo interešu iemesliem, kas ir saistīti
         ar krāpšanas nodokļu jomā apkarošanu būvniecības nozarē, ir jāpārbauda, vai šāds pamatojums var tikt atzīts.

      35      Šajā sakarā, lai arī Tiesa patiešām ir nospriedusi, ka, lai attaisnotu ierobežojumus EK līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanai,
         var atsaukties uz izvairīšanās no nodokļu maksāšanas apkarošanu un nodokļu kontroles efektivitātes nodrošināšanu (skat. 1999. gada
         8. jūlija spriedumu lietā C‑254/97 Baxter u.c., Recueil, I‑4809. lpp., 18. punkts; 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑478/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑7587. lpp., 39. punkts, un 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija, Recueil, I‑2229. lpp., 27. punkts), tā arī norādīja, ka vispārējs pieņēmums par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai krāpšanu nodokļu
         jomā nav pietiekams, lai pamatotu pasākumu, kas ietekmē EK līguma mērķus (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Komisija/Beļģija, 45. punkts, un iepriekš minēto 2004. gada 4. marta spriedumu lietā Komisija/Francija, 27. punkts).

      36      Šajā lietā, pat pieņemot, ka Beļģijas valdības minētajos noteiktos gadījumos pakalpojumu sniedzējiem, kas nav reģistrēti un
         neatrodas Beļģijā, var būt pienākums maksāt nodokļus, atskaitījumus un nodevas, kuru piedziņu tā cenšas garantēt ar ieturēšanas
         pienākumu un solidāro atbildību, ir skaidrs, ka šo pasākumu piemērošana nav ierobežota ar šiem gadījumiem.

      37      Tomēr vajadzība apkarot krāpšanu nodokļu jomā nav pietiekama, lai pamatotu ieturēšanas pienākuma un solidārās atbildības piemērošanu
         vispārējā un preventīvā veidā visiem pakalpojumu sniedzējiem, kas nav reģistrēti un neatrodas Beļģijā, jo daļai no tiem principā
         iepriekš minētie nodokļi, atskaitījumi un nodevas nav jāmaksā.

      38      Tā kā apstrīdētie pasākumi tiek piemēroti automātiski un beznosacījumu veidā, tie neļauj ņemt vērā pakalpojumu sniedzēju,
         kas nav reģistrēti un neatrodas Beļģijā, individuālo situāciju.

      39      Attiecībā uz ieturēšanas pienākumu, mazāk ierobežojošs veids nekā liegt pakalpojumu sniedzējiem iespēju nekavējoties saņemt
         ievērojamu daļu no to ienākumiem būtu sistēmas ieviešana, kas pamatota ar informācijas apmaiņu starp pasūtītājiem un uzņēmējiem,
         pakalpojumu sniedzējiem un Beļģijas nodokļu administrāciju, ļaujot, piemēram, pasūtītājiem un uzņēmējiem saņemt informāciju
         par iespējamiem to darījuma partneru nodokļu parādiem vai ieviešot pienākumu informēt Beļģijas nodokļu administrāciju par
         jebkura līguma noslēgšanu ar nereģistrētiem darījuma partneriem vai jebkuru to sakarā veiktu maksājumu.

      40      Tāpat attiecībā uz solidāro atbildību, lai ierobežotu atturošo iedarbību, ko tā rada pasūtītājiem un uzņēmējiem saistībā ar
         visiem nereģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem, neatkarīgi no tā, vai tiem principā ir pienākums maksāt iepriekš minētos nodokļus,
         atskaitījumus un nodevas vai nav, un vai tie ir nokārtojuši savas saistības attiecībā uz nodokļu maksājumiem vai nav, mazāk
         ierobežojošs pasākums būtu bijis paredzēt šiem pakalpojumu sniedzējiem iespēju pierādīt to nodokļu likumīgu nomaksu vai ļaut
         pasūtītājiem un uzņēmējiem izvairīties no solidārās atbildības, ja viņi ir veikuši noteiktas formalitātes, lai pārliecinātos
         par pakalpojumu sniedzēju, ar kuriem tie vēlas stāties līgumattiecībās, nodokļu likumīgu nomaksu.

      41      Turklāt, kā to savu secinājumu 42. punktā norādīja ģenerāladvokāts, apstrīdēto pasākumu nesamērīgo raksturu pastiprina to
         kumulatīvā piemērošana.

      42      Līdz ar to ir jāatzīst, ka, uzliekot pienākumu pasūtītājiem un uzņēmējiem, kas pieaicina Beļģijā nereģistrētus ārvalstu darījuma
         partnerus, ieturēt 15 % no summas, kas maksājama par veiktajiem darbiem, un paredzot šo pasūtītāju un uzņēmēju solidāru atbildību
         par šādu darījuma partneru nodokļu parādiem, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 49. un 50. pantu uzliktos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Beļģijas Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) pasludina:
      1)      uzliekot pienākumu pasūtītājiem un uzņēmējiem, kas pieaicina Beļģijā nereģistrētus ārvalstu darījuma partnerus, ieturēt 15 %
            no summas, kas maksājama par veiktajiem darbiem, un paredzot šo pasūtītāju un uzņēmēju solidāru atbildību par šādu darījuma
            partneru nodokļu parādiem, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL 49. un 50. pantu uzliktos pienākumus;
      2)      Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 27. februāra spriedums.#Transportes Jordi Besora SL pret Generalitat de Catalunya.#Tribunal Superior de Justicia de Cataluña lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Netiešie nodokļi – Akcīzes nodoklis – Direktīva 92/12/EEK – 3. panta 2. punkts – Naftas produkti – Nodoklis par mazumtirdzniecību – Jēdziens “īpašs nolūks” – Kompetenču nodošana autonomajām kopienām – Finansējums – Iepriekš noteikts mērķis – Izdevumi par veselības aprūpes un vides aizsardzības pasākumiem.#Lieta C‑82/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2014. gada 27. februārī (
            *1
         )
      “Netiešie nodokļi — Akcīzes nodoklis — Direktīva 92/12/EEK — 3. panta 2. punkts — Naftas produkti — Nodoklis par mazumtirdzniecību — Jēdziens “īpašs nolūks” — Kompetenču nodošana autonomajām kopienām — Finansējums — Iepriekš noteikts mērķis — Izdevumi par veselības aprūpes un vides aizsardzības pasākumiem”
      Lieta C‑82/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 29. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 16. februārī, tiesvedībā

            Transportes Jordi Besora SL

      pret

            Generalitat de Catalunya .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 26. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Transportes Jordi Besora SL vārdā – C. Jover Ribalta un I. Mallol Bosch, abogadas,

               —

                  Generalitat de Catalunya vārdā – M. Nieto García un N. París Doménech, abogadas de la Generalitat,

               —

               Spānijas valdības vārdā – N. Díaz Abad, pārstāve,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – G. Papagianni, pārstāvis,

               —

               Francijas valdības vārdā – J.‑S. Pilczer, pārstāvis,

               —

               Portugāles valdības vārdā – A. Cunha, kā arī L. Inez Fernandes un R. Collaço, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Mölls un J. Baquero Cruz, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 24. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.) 3. panta 2. punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Transportes Jordi Besora SL (turpmāk tekstā – “TJB”) un Generalitat de Catalunya [Katalonijas reģionālo valdību] par Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (Taragonas Akcīzes nodokļu pārvalde, turpmāk tekstā – “Akcīzes nodokļu pārvalde”) atteikumu atmaksāt nodokli par noteiktu naftas produktu pārdošanu (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos, turpmāk tekstā – “IVMDH”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 92/12 3. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās:

                        —

                        Minerāleļļām,

                  [..]
               2.   Pirmajā punktā uzskaitītajām precēm īpašos nolūkos var uzlikt citus netiešos nodokļus, ja vien šie nodokļi atbilst nodokļu noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim un pievienotās vērtības nodoklim [turpmāk tekstā – “PVN”] saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību.”

         Spānijas tiesības

               4

               Ar 2001. gada 27. decembra Likuma 24/2001 par nodokļu, pārvaldes un sociālās jomas pasākumiem (Ley 24/2001 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social, 2001. gada 31. decembraBOE Nr. 313, 50493. lpp.), kas grozīts ar 2002. gada 30. decembra Likuma 53/2002 par nodokļu, pārvaldes un sociālās jomas pasākumiem (Ley 53/2002, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social; 2002. gada 31. decembraBOE Nr. 313, 46086. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums 24/2001”) 7. pantu, 9. panta noteikumiem Spānijas likumdevējs ir ieviesis IVMDH, šim nodoklim stājoties spēkā 2002. gada 1. janvārī.

               5

               Likuma 24/2001 1. panta 1. punkta 1.–3. apakšpunktā ir noteikts:

                        “1.

                        [IVMDH] ir netiešs nodoklis, ar ko apliek [noteiktu naftas produktu] patēriņu, iekasējot tikai vienā tā piemērojamības objektu lokā esošo preču mazumtirdzniecības posmā saskaņā ar šī likuma noteikumiem.

                        2.

                        Nodokļa nodošana autonomajām kopienām tiek reglamentēta ar noteikumiem, kas ietverti tiesību normās, ar kurām paredz valsts nodokļu nodošanu autonomajām kopienām, un katra [nodokļa] piemērošanas jomu un nosacījumus attiecībā uz katru kopienu ietver attiecīgais likums par nodošanu.

                        3.

                        No šā nodokļa gūtie ieņēmumi pilnā apmērā ir paredzēti, lai finansētu veselības aprūpes izmaksas atbilstoši valsts mērogā noteiktiem objektīviem kritērijiem. Tomēr daļu no resursiem, kas gūti no autonomo [kopienu] nodokļa likmēm, drīkst izmantot, lai finansētu vides aizsardzības pasākumus, kuriem arī ir jāatbilst tāda paša veida objektīviem kritērijiem.”

               6

               Saskaņā ar šī paša likuma 9. panta 3. punktu naftas produkti, uz kuriem attiecas IVMDH piemērošanas joma, tostarp ir benzīns, dīzeļdegviela, mazuts un petroleja, ko neizmanto par kurināmo.

               7

               Minētā likuma 9. panta 4. punkta 1. apakšpunktā mazumtirdzniecība ir definēta kā šādas darbības:

                        “a)

                        to preču pārdošana vai piegāde, kas ietverti materiālajā piemērošanas jomā un kas paredzētas pircēju tiešajam patēriņam. Katrā ziņā par “mazumtirdzniecību” tiek uzskatīta tirdzniecība, kas īstenota mazumtirdzniecības pārdošanas vietās sabiedrībai, kuras paredzētas turpmāk 2. punkta a) apakšpunktā, neatkarīgi no tā, kāds ir pircēju iegādāto preču galamērķis;

                        b)

                        preču, kas ietvertas materiālās piemērošanas jomā, imports un pirkšana Kopienas iekšienē, ja tās ir tieši paredzētas importētāja vai pircēja uzņēmuma paša patēriņam.”

               8

               Likuma 24/2001 9. panta 8. punktā IVMDH iekasējamība ir definēta šādi:

                        “1.

                        Nodokli iekasē brīdī, kad tā materiālās piemērošanas jomā ietilpstošās preces tiek nodotas pircēju rīcībā vai attiecīgi tiek patērētas savām vajadzībām, ja vien ir pabeigta nodokļu atlikšana, kas paredzēta 1992. gada 28. decembra Likuma 38/1992 par akcīzes nodokļiem 4. panta 20. punktā.

                        2.

                        Attiecībā uz 4. punkta 1. apakšpunkta b) punktā paredzēto importu attiecīgais nodoklis ir maksājams, ja preces, kas ir iekļautas materiālās piemērošanas jomā, tiek nodotas importētāju rīcībā, ar nosacījumu, ka ir pabeigta attiecīgā importēšana, kuras mērķis ir šo preču patērēšana un nodokļu atlikšana, kas paredzēta Likuma 38/1992 par akcīzes nodokļiem 4. panta 20. punktā.”

               9

               Likuma 24/2001 9. panta 9. punktā it īpaši ir paredzēts, ka aprēķina bāze ir ar nodokli apliekamo preču apjoms.

               10

               Šī likuma 9. panta 10. punktā nodokļa likme ir definēta šādi:

                        “1.

                        Katrai apliekamajai precei piemērojamo nodokļa likmi veido, valsts likmei pieskaitot [autonomās kopienas likmi].

                        2.

                        Valsts nodokļu likme ir šāda:

                  [..]

                        3.

                        Autonomās [kopienas] likme ir tā, kuru ir apstiprinājusi attiecīgā autonomā kopiena atbilstoši 2001. gada 27. decembra likumam [21/2001], kurā ir noteikti fiskālie un administratīvie pasākumi autonomo kopienu un pilsētu, kurām ir autonoms statuss, jaunajai finansēšanas sistēmai [Ley 21/2001 por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía, 2001. gada 31. decembraBOE Nr. 313, 50383. lpp.]. Ja autonomā kopiena nav noteikusi nevienu likmi, vienīgā piemērojamā likme ir valsts noteiktā likme.

                  [..]”

               11

               Likuma 24/2001 9. panta 11. punktā ir paredzēts, ka iekasējamā nodokļa summas nodokļa maksātāji pārnes preču pircējiem, kuriem ir pienākums tās segt, izņemot gadījumus, kad šo preču galapatērētājs ir pats nodokļa maksātājs.

               12

                  IVMDH tika nodots autonomajām kopienām, piemērojot Likumu 21/2001.

               13

               Autonomā IVMDH piemērošanas likme, kas piemērojama Katalonijas autonomajā kopienā no 2004. gada 1. augusta, ir paredzēta 2004. gada 16. jūlija Likumā 7/2004, kurā noteikti fiskālie un administratīvie pasākumi (Ley 7/2004 de medidas fiscales y administrativas, 2004. gada 29. septembraBOE Nr. 235, 32391. lpp.).

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               14

               Pārvadājumu sabiedrība TJB, kas dibināta Katalonijas autonomajā kopienā, kā galapatērētājs bija samaksājusi summu EUR 45 632,38 apmērā kā IVMDH par 2005.–2008. finanšu gadu.

               15

               2009. gada 30. novembrīTJB lūdza akcīzes nodokļu pārvaldei atmaksāt minētās summas, jo šī sabiedrība uzskatīja, ka IVMDH ir pretrunā Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktam, jo šim nodoklim ir tikai budžeta ieņēmumu nodrošināšanas mērķis un tas neatbilst ne PVN regulējumam Savienībā, ne akcīzes nodokļa regulējumam attiecībā uz tā piemērošanu.

               16

               Ar 2009. gada 1. decembra lēmumu akcīzes nodokļu pārvalde noraidīja šo prasību.

               17

               Ar 2010. gada 10. jūnija nolēmumu Tribunal Económico‑Administrativo Regional de Cataluña (Katalonijas Reģionālā ekonomikas un administratīvo jautājumu tiesa) noraidīja sūdzību, ko TJB iesniedza par minēto lēmumu.

               18

               Izskatot prasību, ar kuru apstrīdēts šis nolēmums, Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Katalonijas Augstākā tiesa) pauž šaubas par IVMDH saderīgumu ar Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktu. It īpaši šī tiesa vēlas uzzināt, vai šāds nodoklis var tikt uzskatīts par tādu, kuram ir īpašs mērķis attiecīgā noteikuma izpratnē, jo tas ir paredzēts, lai finansētu ne tikai vajadzības gadījumā vides izdevumus, bet arī jaunās autonomajām kopienām nodotās kompetences veselības aizsardzības jomā, lai gan šajā direktīvā noteiktais akcīzes nodoklis jau ir paredzēts veselības un vides aizsardzībai. Iesniedzējtiesa turklāt uzskata, ka ar IVMDH piemērošanas noteikumiem netiek ievēroti ne noteikumi attiecībā uz akcīzi, jo šis nodoklis ir iekasējams, pārdodot preci galapatērētājam, ne arī noteikumi, kas saistīti ar PVN, jo minētais nodoklis netiek iekasēts katrā ražošanas un izplatīšanas posmā.

               19

               Šādos apstākļos Tribunal Superior de Justicia de Cataluña nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Direktīvas 92/12] 3. panta 2. punkts, konkrēti, nosacījums par noteikta nodokļa “īpašu nolūku”,

                                 a)

                                 ir jāinterpretē tādējādi, ka izvirzīto mērķi nevar sasniegt ar kādu citu saskaņotu nodokli?

                                 b)

                                 ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja nodoklis ir ieviests vienlaicīgi ar kādu kompetenču nodošanu autonomajām kopienām, kurām savukārt tiek atdoti no nodokļa iekasēšanas gūtie ieņēmumi, lai daļēji segtu nodoto kompetenču dēļ radušās izmaksas, un nodokļa likmes katras autonomās kopienas teritorijā var tikt noteiktas dažādā apmērā, šā nodokļa mērķis ir tikai un vienīgi budžeta ieņēmumu nodrošināšana?

                                 c)

                                 Vai – gadījumā, ja uz iepriekšējo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši, – jēdziens “īpašs nolūks” ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir jābūt vienam vienīgam mērķim vai arī, gluži pretēji, ir pieļaujams, ka ir vairāki atšķirīgi mērķi, kuru vidū ir arī tikai un vienīgi budžeta ieņēmumu nodrošināšanas mērķis, lai gūtu finansējumu noteiktām jomām?

                                 d)

                                 Cik būtiskam gadījumā, ja uz iepriekšējo jautājumu tiek atbildēts, ka ir pieļaujama dažādu mērķu sasniegšana, ir jābūt konkrētajam mērķim Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, lai tiktu izpildīts nosacījums, ka nodoklim ir jāatbilst “īpašam nolūkam” Tiesas judikatūras atzītajā izpratnē, un kādi būtu kritēriji, pēc kuriem pamatmērķi varētu nošķirt no pakārtotā mērķa?

                        2)

                        Vai [Direktīvas 92/12] 3. panta 2. punkts, konkrēti, nosacījums par atbilstību nodokļu noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai [PVN], saistībā ar iekasējamības noteikšanu,

                                 a)

                                 aizliedz netiešu nesaskaņotu nodokli (tādu kā IVMDH), kas kļūst iekasējams brīdī, kad degviela mazumtirdzniecībā tiek pārdota galapatērētājam, atšķirībā no saskaņotā nodokļa (nodoklis naftas produktiem, kurš ir iekasējams, kad preces tiek izvestas no pēdējās akcīzes preču noliktavas) vai [PVN] (kurš, lai gan arī ir iekasējams brīdī, kad notiek pēdējā pārdošana mazumtirdzniecībā, ir maksājams katrā ražošanas un izplatīšanas posmā), jo tiek uzskatīts, ka tas – izsakoties kā [2000. gada 9. marta] spriedumā [lietā C-437/97 EKW un Wein & Co, Recueil, I-1157. lpp.,] (47. punkts) – neatbilst vienas vai otras iepriekš minētās taksācijas metodes vispārīgajai sistēmai, kāda tā ir noteikta Kopienas regulējumā?

                                 b)

                                 Gadījumā, ja uz iepriekšējo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši, vai [konkrētā noteikuma] interpretācijai ir jābūt tādai, ka minētais atbilstības nosacījums ir izpildīts arī bez vajadzības, lai to starpā būtu atbilstība iekasējamības ziņā, jau tāpēc vien, ka netiešais nesaskaņotais nodoklis (šajā gadījumā – IVMDH) neietekmē – proti, nedz aizkavē, nedz apgrūtina – akcīzes nodokļu vai [PVN] normālu iekasēšanas gaitu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               20

               Ar saviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādi valsts tiesību akti, ar kuriem paredz nodokli naftas produktu mazumtirdzniecībai, kāds ir pamatlietā apskatītais IVMDH.

               21

               Saistībā ar minēto ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktu minerāleļļām [naftas produktiem] var uzlikt citus netiešos nodokļus, nekā šajā direktīvā paredzēto akcīzes nodokli, ja, pirmkārt, tiem ir viens vai vairāki īpaši mērķi un ja, otrkārt, tie atbilst nodokļu noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā EKW un Wein & Co, 30. punkts).

               22

               Šiem diviem nosacījumiem, ar kuriem paredzēts novērst papildu netiešo nodokļu piemērošanu, kas neatbilstoši kavētu tirdzniecību (2000. gada 24. februāra spriedums lietā C-434/97 Komisija/Francija, Recueil, I-1129. lpp., 26. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā EKW un Wein & Co, 46. punkts), kā tas izriet arī no paša minētā noteikuma nosaukuma, ir kumulatīvs raksturs.

               23

               Attiecībā uz pirmo no šiem nosacījumiem no Tiesas judikatūras izriet, ka “īpašs nolūks Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē nav tāds, kas attiecināms tikai uz budžetu” (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Francija, 19. punkts; lietā EKW un Wein & Co., 31. punkts, kā arī 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C-491/03 Hermann, I-2025. lpp., 16. punkts).

               24

               Šajā situācijā nav strīda par to, ka ieņēmumi no IVMDH tika piešķirti autonomajām kopienām, lai finansētu dažu to kompetenču īstenošanu. Kā tas izriet arī no Tiesas rīcībā esošās informācijas, šī nodokļa piemērošanas likme ir valstī noteiktā fiksētā piemērošanas likme un piemērošanas likme, ko noteikusi konkrētā autonomā kopiena.

               25

               Saistībā ar minēto ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir lēmusi, ka pašvaldību autonomijas atjaunošana, piešķirot tām tiesības saņemt ienākumus no nodokļiem, pati par sevi ietver tikai budžeta papildināšanas nolūku, kas pats par sevi nevar ietvert īpašu nolūku Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē (iepriekš minētais spriedums lietā EKW un Wein & Co., 33. punkts).

               26

                  Generalitat de Catalunya un Spānijas valdība, ko atbalsta Grieķijas un Francijas valdības, tomēr uzsver, ka ieņēmumi no IVMDH tiek piešķirti autonomajām kopienām, nevis vispārīgi tikai budžeta nolūkā, lai palielinātu to finanšu kapacitāti, bet būtībā, lai līdzsvarotu slogu, kas tām rodas, īstenojot tām nodotās kompetences veselības aizsardzības un vides jomā. Tādējādi saskaņā ar Likuma 24/2001 9. panta 1. punkta 3. apakšpunktu ieņēmumi no šiem nodokļiem, kas rodas no valstī noteiktās fiksētās piemērošanas likmes un attiecīgās autonomās kopienas noteiktās piemērošanas likmes, noteikti ir jāpiešķir veselības aizsardzības izdevumu segšanai, vienlaicīgi attiecībā uz daļu, kas rodas no šīs pēdējās minētās likmes, šajā gadījumā tie var tikt piešķirti vides izdevumu segšanai. Pretēji akcīzes nodoklim, kura mērķis esot tieši atgūt ieņēmumus, kuriem ir tikai budžeta ieņēmumu palielināšanas nolūks, IVMDH, ņemot vērā tā raksturu un ietekmi, sniedz ieguldījumu īpaša nolūka, proti, samazināt sociālās izmaksas, kas saistītas ar naftas produktu patēriņu, sasniegšanā.

               27

               Saistībā ar minēto vispirms ir jākonstatē, ka, tā kā visiem nodokļiem ir budžeta papildināšanas mērķis, tas apstāklis vien, ka tādam nodoklim kā IVMDH ir budžeta papildināšanas mērķis, pats par sevi nevar būt pietiekams, lai izslēgtu iespēju, ka šo nodokli varētu uzskatīt par tādu, kam ir īpašs nolūks šī noteikuma izpratnē, pretējā gadījumā tiktu atņemta jēga Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktam (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā EKW un Wein & Co., 33. punkts).

               28

               Turklāt, kā to būtībā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 26. un 27. punktā, iepriekš noteikts ieņēmumu, kas saņemti no tāda nodokļa kā IVMDH, mērķis, lai reģionālās pašvaldības, kādas ir autonomās kopienas, varētu finansēt to kompetenču īstenošanu, ko tām nodevusi valsts veselības aizsardzības un vides jomā, varētu būt fakts, kas jāņem vērā, lai identificētu īpaša nolūka pastāvēšanu Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā EKW un Wein & Co., 35. punkts).

               29

               Tomēr šāds mērķis, kas ataino vienkāršu dalībvalsts budžeta organizācijas veidu, pats par sevi nevar būt šajā ziņā pietiekams nosacījums, jo katra dalībvalsts var nolemt piemērot precei nodokli, lai finansētu konkrētus izdevumus, neatkarīgi no mērķa. Pretējā gadījumā ikviens nolūks varētu tikt uzskatīts par īpašu Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, kas atņemtu ar šo direktīvu noteiktajam saskaņotajam akcīzes nodoklim visu lietderīgo iedarbību un būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru atkāpe, kāda ir noteikta 3. panta 2. punktā, ir jāinterpretē šauri.

               30

               Lai varētu uzskatīt, ka pastāv īpašs nolūks minētā noteikuma izpratnē, tomēr ir būtiski, lai tāds nodoklis kā IVMDH pats par sevi būtu paredzēts, lai nodrošinātu veselības un vides aizsardzību. Tā tas it īpaši būtu tad, kā to būtībā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 28. un 29. punktā, ja ieņēmumi no šī nodokļa noteikti būtu jāizlieto, lai samazinātu sociālās un vides izmaksas, kas saistītas ar īpašo naftas produktu, kuriem piemēro minēto nodokli, izmantošanas veidu tā, lai pastāvētu tieša saikne starp šo ieņēmumu izmantošanu un aplūkotā nodokļa nolūku.

               31

               Tomēr pamatlietā nav strīda par to, ka ieņēmumi no IVMDH autonomajām kopienām ir jāpiešķir vispārīgi veselības aizsardzības izdevumiem, nevis tiem, kas īpaši saistīti ar naftas produktu, kuriem piemēro šo nodokli, izmantošanu. Šos vispārīgos izdevumus var finansēt ar visa veida nodokļu ieņēmumiem.

               32

               Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem faktiem izriet, ka apskatāmajās valsts tiesību normās nav paredzēts neviens iepriekš noteikts mehānisms, lai ieņēmumus no IVMDH izmantotu vides nolūkos. Nepastāvot šādam iepriekš noteiktam mērķim, nevar uzskatīt, ka tāds nodoklis kā IVMDH, kā to būtībā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 25. un 26. punktā, pats par sevi ir paredzēts, lai nodrošinātu vides aizsardzību, un tādējādi to var uzskatīt par tādu, kuram ir īpašs nolūks Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, tikai tad, ja šis nodoklis būtu izveidots, runājot par tā struktūru, jo īpaši, ņemot vērā ar to apliekamo objektu vai piemērošanas likmi, tā, ka tas atturētu nodokļa maksātājus no naftas produktu izmantošanas vai veicinātu citu produktu izmantošanu, kuru ietekme uz vidi ir mazāk kaitīga.

               33

               Tomēr no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka šāda situācija ir pamatlietā izskatāmajā gadījumā, un turklāt Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos nekur nav apgalvots, ka tādas būtu IVMDH raksturīgās iezīmes.

               34

               No minētā izriet, ka tāds nodoklis kā IVMDH, kas tiek apskatīts pamatlietā, attiecībā uz kuru no Tiesas rīcībā esošajiem faktiem izriet, ka šobrīd tas ir iekļauts saskaņotā akcīzes nodokļa likmē, nevar tikt uzskatīts par tādu, kuram ir īpašs nolūks Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē.

               35

               Tādējādi bez nepieciešamības pārbaudīt, vai ir izpildīts minētā 3. panta 2. punktā paredzētais otrais nosacījums attiecībā uz akcīzes nodokļu vai PVN jomā piemērojamo nodokļu noteikumu ievērošanu, ir jāsecina, ka šis noteikums ir jāinterpretē kā tāds, kuram ir pretrunā tas, ka tāds nodoklis kā IVMDH varētu tikt uzskatīts par šī noteikuma prasībām atbilstošu.

               36

               Tādējādi uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādi valsts tiesību akti, ar kuriem paredz nodokli naftas produktu mazumtirdzniecībai, kāds ir pamatlietā apskatītais IVMDH, jo šādu nodokli nevar uzskatīt par tādu, kuram ir īpašs nolūks minētā noteikuma izpratnē, jo šis nodoklis, kurš ir paredzēts, lai finansētu attiecīgo teritoriālo kopienu kompetenču īstenošanu veselības aizsardzības un vides jomā, pats par sevi nav paredzēts veselības un vides aizsardzības nodrošināšanai.

         Par šī sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā

               37

               Savos rakstveida apsvērumos Generalitat de Catalunya un Spānijas valdība ir lūgušas Tiesai ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā, ja tā konstatētu, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktam pretrunā ir tāda nodokļa ieviešana, kāds ir pamatlietā apskatītais IVMDH.

               38

               Sava lūguma atbalstam Generalitat de Catalunya un Spānijas valdība, pirmkārt, vērš Tiesas uzmanību uz nopietnajām finansiālajām sekām, kas būs spriedumam, kurā būs šāda konstatācija. IVMDH esot radījis attiecīgo strīdu. Pienākums atmaksāt šo nodokli, no kura ieņēmumi laikā no 2002. līdz 2011. gadam ir sasnieguši apmēram EUR 13 miljardus, apdraudētu sabiedrības veselības nozares finansējumu autonomajās kopienās.

               39

               Otrkārt, tās norāda, ka, ņemot vērā Eiropas Komisijas rīcību, tās bija labā ticībā ieguvušas pārliecību, ka minētais nodoklis atbilda Savienības tiesībām. Komisijas dienesti, ar kuriem konsultējās Spānijas atbildīgās iestādes pirms šī nodokļa ieviešanas, viedoklī, ko tie snieguši pēdējām minētajām 2001. gada 14. jūnijā, nav apstrīdējuši iespēju izveidot nodokli naftas produktiem, kura nolūks būtu finansēt kompetenču, kas nodotas autonomajām kopienām veselības un vides jomā, izpildi, bet tie tikai paredzēja nosacījumus, kuru izpilde padarītu IVMDH saderīgu ar Savienības tiesībām. Turklāt Spānijas tiesas nekad neesot apšaubījušas šī nodokļa atbilstību Savienības tiesībām. Turklāt pienākumu neizpildes procedūra, ko Komisija ierosināja 2002. gadā, jau vairākus gadus esot apturēta. Visbeidzot pēc tam, kad Komisija iesaistījās šajā procesā, Spānijas atbildīgās iestādes ar 2012. gada 27. aprīļa Pamatlikumu 2/2012 par budžeta stabilitāti un finansiālo dzīvotspēju (Ley Orgánica 2/2012 de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera; 2012. gada 30. aprīļaBOE Nr. 103, 32653. lpp.) iekļāva IVMDH akcīzes nodoklī naftas produktiem.

               40

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācija, ko sniedz Tiesa LESD 267. pantā noteiktās kompetences ietvaros, izskaidro un precizē šīs tiesību normas jēgu un apjomu, kādā tā ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā to būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža. No minētā izriet, ka šo normu, šādi interpretētu, pati tiesa var piemērot un tai ir jāpiemēro tiesiskām attiecībām, kas radās un tika nodibinātas pirms lūguma sniegt interpretāciju, ja turklāt nosacījumi tāda strīda, kas attiecas uz šī noteikuma piemērošanu, izskatīšanai kompetentās tiesās ir izpildīti (it īpaši skat. 2005. gada 17. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-453/02 un C-462/02 Linneweber un Akritidis, Krājums, I-1131. lpp., 41. punkts; 2007. gada 6. marta spriedumu lietā C-292/04 Meilicke u.c., Krājums, I-1835. lpp., 34. punkts, kā arī 2012. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑338/11 līdz C‑347/11 Santander Asset Management SGIIC u.c., 58. punkts).

               41

               Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās noteiktības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz tiesību normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labā ticībā nodibinātas tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi pamatnosacījumi, proti, ieinteresēto personu labas ticības esamība un būtisku traucējumu rašanās risks (it īpaši skat. 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-402/03 Skov un Bilka, Krājums, I-199. lpp., 51. punkts; 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C-2/09 Kalinchev, Krājums, I-4939. lpp., 50. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Santander Asset Management SGIIC u.c., 59. punkts).

               42

               Konkrētāk, Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, tostarp, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar ļoti daudzām tiesiskām attiecībām, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz tiesisko regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda Savienības tiesiskajam regulējumam saistībā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Savienības tiesību normu piemērojamību; šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses (it īpaši skat. 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C-423/04 Richards, Krājums, I-3585. lpp., 42. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Kalinchev, 51. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Santander Asset Management SGIIC u.c., 60. punkts).

               43

               Attiecībā uz pirmo nosacījumu par labu ticību šajā gadījumā ir jāsecina, ka papildus tam, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā EKW un Wein & Co, kas pieņemts 2000. gadā, Tiesa jau bija lēmusi par nodokli, kuram piemita līdzvērtīgas iezīmes kā IVMDH, attiecībā uz Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktu, no Generalitat de Catalunya un Spānijas valdības sniegtajiem apsvērumiem, pretēji to apgalvotajam, nekādā ziņā neizriet, ka Komisija kādā brīdī būtu norādījusi šīm iestādēm, ka IVMDH atbilst attiecīgajam noteikumam.

               44

               Saistībā ar minēto ir jāsecina, ka Komisijas dienestu sniegtajā viedoklī, uz kuru atsaucas Generalitat de Catalunya un Spānijas valdība, ir skaidri secināts, ka nodokļa ieviešana naftas produktiem, kura apmērs atšķiroties dažādās autonomajās kopienās un kuru ierosinājušas Spānijas atbildīgās iestādes, ir pretrunā Savienības tiesībām. It īpaši minētie dienesti uzsvēra, ka šādu nodokli var uzskatīt par saderīgu ar Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta noteikumiem tikai tad, ja pastāv saskaņota saikne starp šī nodokļa apmēru un veselības vai vides aizsardzības problēmām, kuras ar to ir paredzēts risināt, un ar nosacījumu, ka tas nav piemērojams brīdī, kad naftas produkti tiek laisti tirgū. Turklāt ir jākonstatē, ka no 2003. gada, proti, no nākamā gada pēc IVMDH ieviešanas, Komisija uzsāka pienākumu neizpildes procedūru pret Spānijas Karalisti attiecībā uz šo nodokli.

               45

               Šādos apstākļos nevar atzīt, ka Generalitat de Catalunya un Spānijas valdība ir rīkojušās labā ticībā, atstājot spēkā IVMDH ilgāk nekā desmit gadus. Fakts, ka tās bija ieguvušas pārliecību, ka šis nodoklis atbilda Savienības tiesībām, nevar apšaubīt šo secinājumu.

               46

               Saistībā ar minēto, pretēji Spānijas valdības apgalvotajam, zūd nozīme faktam, ka Komisija, ļaujot citai dalībvalstij 2004. gadā šīs valsts pašvaldības iestādēm izsniegt atļaujas palielināt akcīzes nodokli naftas produktiem, ir pieņēmusi līdzvērtīgu nodokļu pasākumu tam, ko Spānijas atbildīgās iestādes izklāstīja Komisijas dienestiem pirms IVMDH pieņemšanas.

               47

               Tā kā pirmais šī sprieduma 41. punktā minētais kritērijs nav izpildīts, nav jāpārbauda, vai ir izpildīts otrs šajā pašā punktā minētais kritērijs par būtisku traucējumu rašanās risku.

               48

               Tomēr ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka finansiālās sekas, kas dalībvalstij varētu rasties sakarā ar prejudiciālu nolēmumu, nav pietiekams pamats ierobežot minētā sprieduma iedarbību laikā (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C-184/99 Grzelczyk, Recueil, I-6193. lpp., 52. punkts; 2005. gada 15. marta spriedums lietā C-209/03 Bidar, Krājums, I-2119. lpp., 68. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Kalinchev, 52. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Santander Asset Management SGIIC u.c., 62. punkts).

               49

               Pretējā gadījumā pret smagākiem Kopienu tiesību pārkāpumiem būtu labvēlīgāka attieksme, jo tieši šāda veida pārkāpumi dalībvalstīs var izraisīt visnozīmīgākās finansiālās sekas. Turklāt tikai un vienīgi uz šādu pamatojumu balstīts sprieduma iedarbības laikā ierobežojums izraisītu to, ka būtiski tiktu ierobežotas tiesiskās aizsardzības iespējas, kas nodokļa maksātājiem izriet no Savienības nodokļu regulējuma (1995. gada 11. augusta spriedums apvienotajās lietās no C-367/93 līdz C-377/93 Roders u.c., Recueil, I-2229. lpp., 48. punkts).

               50

               No šiem apsvērumiem izriet, ka šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               51

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesību regulējums, ar kuru tiek ieviests nodoklis par naftas produktu mazumtirdzniecību, kāds ir pamatlietā apskatītais nodoklis par noteiktu naftas produktu pārdošanu (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos), šādu nodokli nevar uzskatīt par tādu, kuram ir īpašs nolūks šī noteikuma izpratnē, jo šis nodoklis, kurš ir paredzēts, lai finansētu teritoriālo kopienu kompetenču īstenošanu veselības aizsardzības un vides jomā, nodrošinātu veselības un vides aizsardzību, pats par sevi nav paredzēts veselības un vides aizsardzības nodrošināšanai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Tiesas spriedums 1993. gada 24. novembrī. # Kriminālprocess pret Bernard Keck un Daniel Mithouard. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Francija. # Preču brīva aprite - Aizliegums veikt tālākpārdošanu ar zaudējumiem. # Apvienotās lietas C-267/91 un C-268/91.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1993. gada 24. novembrī (*)Preču brīva aprite – Aizliegums veikt tālākpārdošanu ar zaudējumiemApvienotās lietas C‑267/91 un C‑268/91par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Tribunal de grande instance de Strasbourg (Francija), lai krimināllietās pretBernard KeckunDaniel Mithouardsaņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma noteikumus par konkurenci un brīvu apriti Kopienā.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Dūe [O. Due], palātu priekšsēdētāji Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], M. Diess de Velasko [M. Díez de Velasco] un D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], tiesneši K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], R. Žolijē [R. Joliet], F. A. Šokveilers [F. A. Schockweiler], G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], F. Greviss [F. Grévisse], M. Culēgs [M. Zuleeg], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn] un Dž. L. Marejs [J. L. Murray],ģenerāladvokāts V. van Gervens [W. Van Gerven],sekretāre D. Lutermane‑Ibo [D. Louterman‑Hubeau], galvenā administratore,izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesnieguši:–        D. Mituāra vārdā – M. Meijers [M. Meyer], advokāts no Strasbūras Advokātu kolēģijas,–        B. Keka vārdā – Ž. P. Vaksmans [J.‑P. Wachsmann], advokāts no Strasbūras Advokātu kolēģijas,–        Francijas
 valdības vārdā – Ārlietu ministrijas Juridisko lietu departamenta
direktora palīgs [Sous-Directeur] F. Puzulē [Ph. Pouzoulet] un tās pašas ministrijas Juridiskā departamenta ārlietu sekretāre E. Dišēna [H. Duchêne], pārstāvji,–        Grieķijas
 valdības vārdā – Valsts Juridiskā dienesta juriskonsulta vietnieks
F. P. Georgakopuls [F. P. Georgakopoulos], pārstāvis,–        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – juriskonsults R. Veinraits [R. Wainwright] un darbam Komisijas Juridiskajā dienestā norīkotā dalībvalsts ierēdne V. Melgara [V. Melgar], kuriem palīdz E. Lēmans [H. Lehman], advokāts no Parīzes Advokātu kolēģijas,ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,noklausījusies
 mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 1993. gada 9. martā
sniedza D. Mituārs – kuru pārstāv Meijers un Ijē [Huet], advokāts no Strasbūras Advokātu kolēģijas, – Francijas valdība un Komisija,noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1993. gada 28. aprīlī,pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
 diviem 1991. gada 27. jūnija spriedumiem, kas Tiesā saņemti
1991. gada 16. oktobrī, Tribunal de grande instance de Strasbourg
 atbilstoši EEK līguma 177. pantam ir uzdevusi divus prejudiciālus
jautājumus par to, kā interpretēt EEK līguma noteikumus par konkurenci
un brīvu apriti Kopienā.2        Šie
 jautājumi ir uzdoti saistībā ar tiesvedību krimināllietās pret Keku un
Mituāru, kuri ir apsūdzēti par nepārveidotu ražojumu tālākpārdošanu par
cenām, kas ir zemākas par faktisko pirkuma cenu (“tālākpārdošana ar
zaudējumiem”), pārkāpjot 1. pantu Francijas 1963. gada
2. jūlija Likumā Nr. 63‑628, kas grozīts ar 1986. gada
1. decembra Rīkojuma Nr. 86‑1243 32. pantu.3        Keks
 un Mituārs savai aizstāvībai apliecināja, ka šajās normās paredzētais
vispārējais aizliegums attiecībā uz tālākpārdošanu ar zaudējumiem ir
pretrunā Līguma 30. pantam, kā arī personu brīvas pārvietošanās,
pakalpojumu brīvas aprites, kapitāla brīvas aprites un brīvas
konkurences Kopienā principiem.4        Uzskatot, ka ir vajadzīga atsevišķu Kopienu tiesību normu interpretācija, Tribunal de grande instance de Strasbourg apturēja tiesvedību abās lietās un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:“Vai
 Francijas 1986. gada 1. decembra Rīkojuma Nr. 86‑1243
32. pantā paredzētais aizliegums attiecībā uz tālākpārdošanu ar
zaudējumiem ir saderīgs ar personu brīvas pārvietošanās, pakalpojumu
brīvas aprites, kapitāla brīvas aprites, brīvības veikt uzņēmējdarbību
principiem un brīvas konkurences kopējā tirgū principu, kā arī principu,
 kas nosaka aizliegumu diskriminēt pilsonības dēļ, kuri noteikti
1957. gada 25. marta EEK dibināšanas līgumā, īpaši tā
3. un 7. pantā, jo Francijas tiesību akti var izkropļot
konkurenci tādējādi, ka:a)      pirmkārt,
 tajos tikai tālākpārdošana ar zaudējumiem ir noteikta kā pārkāpums,
neattiecinot to uz ražotāju, kurš var brīvi pārdot tirgū paša ražotos,
pārstrādātos vai pat tikai mazliet uzlabotos ražojumus par cenu, kas ir
zemāka par pašizmaksu;b)      otrkārt,
 tie izkropļo konkurences cenas, it īpaši pierobežā, starp dažādiem
uzņēmējiem to pilsonības un reģistrācijas vietas dēļ?”5        Pilnīga
 informācija par pamata prāvas faktiem, tiesvedības norisi un Tiesai
iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem ir izklāstīta tiesas sēdes
ziņojumā. Turpmāk šajā spriedumā šī informācija ir minēta vai iztirzāta
tikai tiktāl, cik tas ir nepieciešams Tiesas pamatojumam.6        Vispirms
 jānorāda, ka Līguma normas par personu brīvu pārvietošanos, pakalpojumu
 brīvu apriti un kapitāla brīvu apriti Kopienā neattiecas uz
tālākpārdošanas ar zaudējumiem vispārēju aizliegumu, kas saistīts ar
preču izplatīšanu; tāpēc šīs normas neattiecas uz pamata prāvas
priekšmetu.7        Attiecībā
 uz Līguma 7. pantā noteikto nediskriminācijas principu no
iesniedzējtiesas spriedumiem izriet, ka valsts tiesai ir šaubas par to,
vai tālākpārdošanas ar zaudējumiem aizliegums ir saderīgs ar minēto
normu, jo uzņēmumi, uz kuriem šis aizliegums attiecas, var nonākt
neizdevīgā stāvoklī salīdzinājumā ar to dalībvalstu konkurentiem, kurās
tālākpārdošana ar zaudējumiem ir atļauta.8        Šajā
 sakarā ir jāņem vērā – apstāklis, ka uz uzņēmumiem, kuri veic pārdošanu
 dažādās dalībvalstīs, attiecas dažādi tiesību akti, kas gan aizliedz,
gan atļauj tālākpārdošanu ar zaudējumiem, nav diskriminācija Līguma
7. panta nozīmē; valsts tiesību akti, kas attiecas uz pamata prāvu,
 ir piemērojami jebkurām pārdošanas darbībām valsts teritorijā
neatkarīgi no to personu pilsonības, kas veic pārdošanu (sk.
1988. gada 14. jūlija spriedumu lietā 308/86 Lambert, Recueil, 4369. lpp.).9        Visbeidzot,
 no prejudiciālā jautājuma izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot,
kāda ir attiecīgā [valsts] tiesiskā regulējuma iespējamā iedarbība, kas
vērsta pret konkurenci, norādot uz Līguma 3. pantā noteiktajiem
Kopienas pamatiem, nevis uz atsevišķām Līguma normām, ar ko tos īsteno
konkurences jomā.10      Tāpēc,
 ņemot vērā Tiesai rakstveidā un mutvārdos sniegtos argumentus un Tiesā
notikušo mutvārdu procesu, un, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu
atbildi, aizliegums veikt tālākpārdošanu ar zaudējumiem ir jāizvērtē
saistībā ar preču brīvu apriti.11      Saskaņā
 ar Līguma 30. pantu dalībvalstu starpā ir aizliegti importa
kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jebkuri pasākumi, kas tieši vai netieši,
 faktiski vai iespējami var traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir
jāuzskata par pasākumiem ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu
iedarbību.12      Nākas
 atzīt, ka valsts tiesību akti, kuri nosaka vispārēju aizliegumu
attiecībā uz tālākpārdošanu ar zaudējumiem, nav paredzēti, lai
reglamentētu preču tirdzniecību starp dalībvalstīm.13      Šādi
 tiesību akti var ierobežot tirdzniecības apjomu un tādējādi arī citu
dalībvalstu izcelsmes ražojumu tirdzniecības apjomu tiktāl, ciktāl šie
tiesību akti liedz uzņēmējiem tiesības izmantot pārdošanas veicināšanas
metodi. Tomēr neatbildēts paliek jautājums, vai šāda iespējamība ir
pietiekams pamats, lai atzītu attiecīgos tiesību aktus par pasākumiem ar
 importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību.14      Ņemot
 vērā, ka uzņēmēji arvien biežāk izmanto Līguma 30. pantu,
apstrīdot jebkāda veida tiesisko regulējumu, kas ierobežo to
tirdzniecības brīvību, pat tad, ja šis regulējums neattiecas uz citu
dalībvalstu izcelsmes ražojumiem, Tiesa uzskata, ka ir jāpārskata un
jāprecizē sava judikatūra šajā jautājumā.15      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru lietā Cassis de Dijon (1979. gada 20. februāra spriedums lietā 120/78 Rewe-Zentral, Recueil,
 649. lpp.) apstākļos, kad tiesību akti nav saskaņoti, preču brīvas
 aprites šķēršļi, ko rada tādu normu piemērošana citā dalībvalstī
likumīgi ražotām un tirgotām precēm, kurās attiecībā uz šīm precēm
izvirzītas konkrētas prasības (piemēram, attiecībā uz nosaukumu, formu,
izmēru, svaru, sastāvu, noformējumu, marķējumu, iepakojumu), ir pasākumi
 ar līdzvērtīgu iedarbību, kas aizliegti ar 30. pantu; tā tas ir
pat tad, ja attiecīgie tiesību akti ir vienādi piemērojami visiem
ražojumiem, izņemot gadījumus, kad šo aktu piemērošanu var pamatot ar
sabiedrības interesēm, kas ir pārākas par preču brīvas aprites prasību.16      Jāņem
 vērā, ka pretēji līdzšinējai judikatūrai tādu valsts tiesību normu
piemērošana citu dalībvalstu ražojumiem, kas ierobežo vai aizliedz
atsevišķus pārdošanas veidus, nav uzskatāma par tādu, kas tieši vai
netieši, faktiski vai iespējami rada šķēršļus tirdzniecībai starp
dalībvalstīm judikatūras lietā Dassonville nozīmē (1974. gada 11. jūlija spriedums lietā 8/74, Recueil,
 837. lpp.), ja šīs normas attiecas uz visiem attiecīgajiem
uzņēmējiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un ja to juridiskā un
faktiskā ietekme uz attiecīgās valsts un citu dalībvalstu izcelsmes
ražojumu tirdzniecību ir vienāda.17      Ja
 minētie nosacījumi ir izpildīti, šāda tiesiskā regulējuma piemērošana
citu dalībvalstu izcelsmes ražojumiem, kas atbilst attiecīgo valstu
noteiktajām prasībām, nav uzskatāma par tādu, kas liedz citu dalībvalstu
 izcelsmes ražojumiem pieeju tirgum vai traucē šo pieeju vairāk nekā
vietējiem ražojumiem. Tāpēc Līguma 30. pants uz šādu tiesisko
regulējumu neattiecas.18      Tātad
 uz iesniedzējtiesas [jautājumiem] ir jāatbild, ka EEK līguma
30. pants ir interpretējams tādā veidā, ka tas neattiecas uz
dalībvalsts tiesību aktiem, kas paredz vispārēju aizliegumu attiecībā uz
 tālākpārdošanu ar zaudējumiem. Par tiesāšanās izdevumiem19      Tiesāšanās
 izdevumi, kas radušies Francijas un Grieķijas valdībām un Eiropas
Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
 Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija
procesā, ko izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem.Ar šādu pamatojumu TIESA, atbildot uz jautājumiem, ko tai ar diviem 1991. gada 27. jūnija spriedumiem iesniegusi Tribunal de grande instance de Strasbourg, nospriež:EEK
 līguma 30. pants ir jāinterpretē tādā veidā, ka tas neattiecas uz
dalībvalstu tiesību aktiem, kas paredz vispārēju aizliegumu attiecībā uz
 tālākpārdošanu ar zaudējumiem.DueManciniMoitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdwardKakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleegKapteyn       Murray       Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1993. gada 24. novembrī. Sekretārs       PriekšsēdētājsJ.‑G. Giraud       O. Due* Tiesvedības valoda – franču.