title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta paplašinātā sastāvā) 2011. gada 15.septembrī.#Koninklijke Grolsch NV pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Nīderlandes alus tirgus - Lēmums, ar kuru konstatēts vienots un turpināts EKL 81. panta pārkāpums - Prasītājas dalība konstatētajā pārkāpumā - Pierādījumu nepietiekamība - Pamatojuma nesniegšana.#Lieta T-234/07.

text:
      Lieta T‑234/07
      Koninklijke Grolsch NV
      pret
      Eiropas Komisiju
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nīderlandes alus tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts vienots un turpināts EKL 81. panta pārkāpums – Prasītājas dalība konstatētajā pārkāpumā – Pierādījumu nepietiekamība – Pamatojuma nesniegšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Fiziskas vai juridiskas personas – Uzņēmuma, kas ir paziņojuma par iebildumiem
            adresāts, pienākums administratīvajā procesā apstrīdēt šajā paziņojumā iekļautos faktiskos vai tiesiskos apstākļus – Tiesību
            celt prasību īstenošanas ierobežojums – Tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību ievērošanas pamatprincipu pārkāpums
      (EKL 81. un 82. pants un 230. panta ceturtā daļa)
      2.      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Vienots un turpināts pārkāpums, kas izriet no kompleksas saskaņošanas sistēmas
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      3.      Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Lēmums par konkurences tiesību normu piemērošanu – Lēmums, kas attiecas uz
            vairākiem adresātiem
      (EKL 81. un 253. pants)
      4.      Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska
            vienība – Vērtējuma kritēriji – Atspēkojama prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām
            meitassabiedrībām
      (EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)
      1.      Attiecībā uz konkurences tiesību normu piemērošanu nevienā Savienības tiesību aktā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem
         adresātam administratīvajā procesā ir jāapstrīd tā dažādie faktiskie vai tiesiskie apstākļi, citādi to vairs nevarēs darīt
         vēlāk tiesvedības stadijā. Proti, lai arī tas, ka Komisijas administratīvā procesa laikā uzņēmums tieši vai netieši atzīst
         faktiskos vai tiesiskos apstākļus, var būt papildu pierādījums, vērtējot prasības pamatotību, tādēļ nevarētu tikt ierobežota
         pašu tiesību celt prasību Vispārējā tiesā, kas saskaņā ar Līgumu ir fiziskām vai juridiskām personām, izmantošana.

      Ja nepastāv šajā ziņā tieši paredzēts juridiskais pamats, šāds ierobežojums ir pretrunā tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību
         ievērošanas pamatprincipiem. Turklāt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai ir garantētas
         Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.

      (sal. ar 37., 38. un 40. punktu)
      2.      Konkurences tiesību normu jomā saistībā ar vienotu un turpinātu pārkāpumu, kuru veido konkrētas preces cenu un cenu paaugstinājumu
         dalībvalstī koordinācija un kurš izriet no attiecīgo uzņēmumu izveidotas kompleksas saskaņošanas sistēmas, atsevišķa norāde
         uz uzņēmuma dalību šajā saskaņošanā nav pietiekama, lai pierādītu šī uzņēmuma dalību šajā pārkāpumā. Par šādu atsevišķu norādi
         ir uzskatāma vainojamā uzņēmuma padomes priekšsēdētāja piedalīšanās sanāksmē attiecībā tikai uz vienu konkrētā tirgus segmentu.

      (sal. ar 63., 65.–67. un 71. punktu)
      3.      Ja lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā ar vainojamību konstatētajā
         pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem,
         kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu.

      Tātad, runājot par mātessabiedrību, kas ir atzīta par atbildīgu par savas meitassabiedrības rīcību, šādā lēmumā jābūt iekļautam
         detalizētam pamatojuma izklāstam, lai pamatotu mātessabiedrības vainojamību konstatētajā pārkāpumā.

      Šajā kontekstā, ja Komisijas lēmumā, ar kuru ir konstatēts konkurences tiesību normu pārkāpums, ir noklusēts par ekonomiskajām,
         organizatoriskajām vai juridiskajām saiknēm starp attiecīgo uzņēmumu un tā meitassabiedrību un ja šīs pēdējās minētās nosaukums
         lēmuma pamatojumā nav minēts, Komisija lēmumā nav norādījusi iemeslus, kāpēc attiecīgais uzņēmums tiek vainots par tā meitassabiedrības
         strīdus rīcību. Šādā veidā Komisija liedz uzņēmumam iespēju eventuāli apstrīdēt šīs vainojamības pamatotību Vispārējā tiesā,
         apgriežot mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tās meitassabiedrības rīcību faktiskas īstenošanas prezumpciju, un nedod
         Vispārējai tiesai iespēju šajā ziņā īstenot savu kontroli.

      (sal. ar 77., 78. un 88.–91. punktu)
      4.      Meitassabiedrības rīcībā mātessabiedrību var vainot it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiskā persona, šī meitassabiedrība
         savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības dotus rīkojumus, ievērojot īpaši ekonomiskās,
         organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības. Šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība
         ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu. Tādējādi tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība
         ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru ir uzlikts naudassods, un
         neliek prasīt pierādīt pēdējās minētās personisku dalību šajā pārkāpumā.

      Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Kopienu konkurences tiesību normu
         pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību, un, otrkārt,
         pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību.
         Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu,
         ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību
         par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko
         šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomi.

      (sal. ar 80.–83. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
      2011. gada 15. septembrī (*)

      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nīderlandes alus tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts vienots un turpināts EKL 81. panta pārkāpums – Prasītājas dalība konstatētajā pārkāpumā – Pierādījumu nepietiekamība – Pamatojuma nesniegšana
      Lieta T‑234/07
      Koninklijke Grolsch NV, Enshede [Enschede] (Nīderlande), ko pārstāv M. Bīshēvels [M. Biesheuvel] un J. de Prē [J. de Pree], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja A. Bukē [A. Bouquet], S. Noe [S. Noë] un A. Neijenhaiss [A. Nijenhuis], pārstāvji, pēc tam A. Bukē un S. Noe, kuriem palīdz M. Slotboms [M. Slotboom], advokāts,

      atbildētāja,
      par prasību prioritāri atcelt Komisijas 2007. gada 18. aprīļa Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru
         (Lieta COMP/B‑2/37.766 – Nīderlandes alus tirgus) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, un pakārtoti – atcelt vai samazināt
         prasītājai uzlikto naudas sodu.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
      šādā sastāvā: priekšēdētāja pienākumu izpildītājs V. Vadapals [V. Vadapalas], tiesneši A. Ditrihs [A. Dittrich] un L. Trišo [L. Truchot] (referents),

      sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 24. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības rašanās fakti
      1        Prasītāja Koninklijke Grolsch NV ir sabiedrība, kas nodarbojas ar alus ražošanu, kuru tā pārdod ar savu pašas preču zīmi.

      2        Grolsch grupa ir viena no četriem galvenajiem Nīderlandes alus tirgus dalībniekiem. Pārējie trīs galvenie alus darītāji šajā tirgū
         ir, pirmkārt, Heineken grupa (turpmāk tekstā – “Heineken”), kuras vadību veic sabiedrība Heineken NV un ražošanu – meitassabiedrība Heineken Nederland BV, otrkārt, InBev grupa (turpmāk tekstā – “InBev”), kura pirms 2004. gada bija pazīstama ar nosaukumu Interbrew un kuras vadību veic sabiedrība InBev SA un ražošanu – sabiedrība InBev Nederland NV, un, treškārt, sabiedrība Bavaria NV.

      3        Grolsch grupa un trīs pārējie galvenie alus darītāji šajā tirgū savu alu pārdod gala klientam, izmantojot divus izplatīšanas kanālus.
         Tādējādi ir jānošķir, pirmkārt, “horeca” uzņēmumu aprite, t.i., viesnīcās, restorānos un kafejnīcās, kur patēriņš notiek uz
         vietas, un, otrkārt, aprite “food” lielveikalos un vīna un alkoholisko dzērienu veikalos, kur alus iegāde ir paredzēta patēriņam
         mājās. Pēdējais minētais sektors tāpat ietver alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu. Starp četriem
         attiecīgajiem alus darītājiem vienīgi InBev un Bavaria ir aktīvas šajā pēdējā segmentā.

      4        Šie četri alus darītāji ir Centraal Brouwerij Kantoor (turpmāk tekstā – “CBK”) locekļi. Tā ir federatīva organizācija, kas atbilstoši tās statūtiem pārstāv savu locekļu intereses, un to veido vispārējā
         asambleja un dažādas komisijas, tādas kā komisija, kas atbildīga par “horeca” jautājumiem, un finanšu komisija, kas tagad
         ir direkcijas komiteja. Sanāksmēm, kas ir notikušas CBK ietvaros, tā sekretariāts sagatavo uzaicinājumus un nepārtrauktā veidā numurētus un dalībniekiem nosūtītus oficiālus protokolus.

       Administratīvais process
      5        Ar 2000. gada 28. janvāra, kā arī 2000. gada 3., 25. un 29. februāra vēstulēm InBev sniedza virkni paziņojumu, ko papildina pievienotie piecu tā direktoru paziņojumi (turpmāk tekstā kopumā – “InBev paziņojums”), attiecībā uz informāciju par ierobežojošo komercpraksi Nīderlandes alus tirgū. InBev paziņojums tika izdarīts Eiropas Kopienu Komisijas veiktas izmeklēšanas laikā, konkrētāk, 1999. gadā, par aizliegtas vienošanās
         praksi un par iespējamu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Beļģijas alus tirgū. Kopā ar InBev paziņojumu InBev izteica pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu, pamatojoties uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai
         to apmēra samazināšanu lietās, kas attiecas uz aizliegtām vienošanām (OV 1996, C 207, 4. lpp.).

      6        Pēc InBev paziņojuma sniegšanas Komisija 2000. gada 17. martā pieņēma lēmumu veikt pārbaudi, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra
         Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par [EKL 81.] un [EKL 82. panta] piemērošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), kurā grozījumi pēdējo
         reizi tikuši izdarīti ar Padomes 1999. gada 10. jūnija Regulu (EK) Nr. 1216/1999 (OV L 148, 5. lpp.), 14. panta 3. punktu.

      7        Šī lēmuma divos pirmajos apsvērumos ir noteikts:

      “Koninklijke Grolsch NV ir uzņēmums, kas darbojas alus ražošanas jomā.

      Komisijas rīcībā ir informācija, atbilstoši kurai Koninklijke Grolsch NV, uzņēmumi, kurus tā tieši vai netieši kontrolē, ieskaitot Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, un tās galvenie konkurenti piedalās vai ir piedalījušies nolīgumos un/vai saskaņotās darbībās, un/vai dod vai ir devuši
         savu ieguldījumu lēmumu pieņemšanā, ko [CBK] ir veikusi attiecībā uz cenu noteikšanu, tirgu sadali un/vai informācijas apmaiņu Nīderlandes alus tirgū gan mazumtirdzniecības
         [sektorā], gan arī “horeca” sektorā [..].”

      8        Šī lēmuma 1. pantā ir noteikts:

      “Attiecībā uz Koninklijke Grolsch NV un uzņēmumiem, kurus tā tieši vai netieši kontrolē, ieskaitot Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, tiek veikta pārbaude saistībā ar prezumētiem nolīgumiem un/vai saskaņotām darbībām, kuru mērķis vai sekas ir ierobežot konkurenci
         starp uzņēmumiem, kas darbojas alus ražošanas jomā Nīderlandē. Nolīgumi un/vai saskaņotas darbības skar cenu noteikšanu, tirgu
         sadali un/vai informācijas apmaiņu Nīderlandes alus tirgū gan mazumtirdzniecības [sektorā ], gan arī “horeca” sektorā [..].
         Šī rīcība var arī izpausties [CBK], kas ir uzņēmumu asociācija, kurā piedalās Grolsch, lēmumu formā.”

      9        Lēmuma veikt pārbaudi 3. panta pirmajā daļā ir noteikts:

      “Šī lēmuma adresāti ir:
      Koninklijke Grolsch NV
      Brouwerijstraat 1

      7523 XC Enschede
      Nīderlande
      un uzņēmumi, kurus tā tieši vai netieši kontrolē, ieskaitot:
      Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV
      Brouwerijstraat 1

      7523 XC Enschede
      Nīderlande.”
      10      Atbilstoši Komisijas datiem 2000. gada 22. un 23. martā pārbaude tika veikta “Koninklijke Grolsch NV”, attiecībā uz trim pārējiem
         attiecīgajiem Nīderlandes alus darītājiem un CBK telpās.

      11      Turpmāk Komisija nosūtīja “Grolsch” vairākus informācijas pieprasījumus.

      12      2005. gada 30. augustā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas 2005. gada 31. augustā tika nosūtīts prasītājai. Ar
         2005. gada 25. novembra vēstuli prasītāja par šo paziņojumu iesniedza savus rakstveida apsvērumus. Neviens no iesaistītajiem
         uzņēmumiem nav pieprasījis uzklausīšanu.

      13      2007. gada 18. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B‑2/37.766
         – Nīderlandes alus tirgus, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurš prasītājai tika paziņots ar 2007. gada 24. aprīļa
         vēstuli.

       Apstrīdētais lēmums
      14      Apstrīdētā lēmuma 1. pantā noteikts, ka “Grolsch: Koninklijke Grolsch NV” un citi attiecīgie alus darītāji laikā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim ir piedalījušies vienotā
         un turpinātā EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumā, ko veidoja nolēmumu un/vai saskaņotu darbību kopums ar mērķi ierobežot konkurenci
         kopējā tirgū.

      15      Pārkāpumu veido, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstinājumu koordinācija Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa
         sektorā, tostarp attiecībā uz alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikusi citu individuālajiem
         klientiem piedāvāto komercnosacījumu saskaņošana “horeca” sektorā Nīderlandē, tādu kā aizdevumi uzņēmumiem, un, treškārt,
         laiku pa laikam notikusi saskaņošana klientu sadalē, vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā Nīderlandē (apstrīdētā
         lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).

      16      Alus darītāju pret konkurenci vērstā rīcība saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ir notikusi neoficiālu daudzpusēju sanāksmju ciklā,
         kuras regulāri pulcēja četrus galvenos Nīderlandes alus tirgus dalībniekus, kā arī papildu divpusējās tikšanās, kurās iesaistījās
         tie paši alus darītāji dažādās kombinācijās. Šīs tikšanās ir notikušas slepeni, apzinātā veidā, dalībniekiem apzinoties, ka
         tās nav atļautas (apstrīdētā lēmuma 257.–260. apsvērums).

      17      Tādējādi, pirmkārt, virkne daudzpusēju sanāksmju ar nosaukumu “saskaņošana Catherijne” vai “dienas kārtības komisija” ir bijušas laikā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim. Apstrīdētajā lēmumā
         konstatēts, ka šo sanāksmju, kas koncentrētas uz “horeca” sektoru, bet varēja tāpat attiekties uz mājas patēriņa sektoru,
         mērķis būtībā bija saskaņot alus cenas un cenu paaugstinājumus, apspriest atlaižu summas ierobežojumus un klientu sadali,
         kā arī apspriesties par noteiktiem citiem komerciāliem nosacījumiem. Alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas
         arī esot tikušas apspriestas šo sanāksmju laikā (apstrīdētā lēmuma 85., 90., 98., 115.–127. un 247.–252. apsvērums).

      18      Otrkārt, attiecībā uz divpusējiem kontaktiem starp alus darītājiem apstrīdētajā lēmumā norādīts, ka 1997. gada 12. maijā InBev un Bavaria ir tikušās un apspriedušas cenu paaugstināšanu alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā lēmuma
         104. apsvērums). Turklāt – saskaņā ar Komisijas viedokli – Heineken un Bavaria ir tikušās 1998. gadā, lai apspriestu ierobežojumus pārdošanas vietām “horeca” sektorā (apstrīdētā lēmuma 189. apsvērums).
         Komisija norāda, ka divpusējie kontakti tāpat ir notikuši 1999. gada 5. jūlijā starp Heineken un “Grolsch” attiecībā uz kompensācijām, kas piešķirtas klientiem mājas patēriņa sektorā un kas uz laiku sniedza cenu samazinājumus
         (apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērums).

      19      Visbeidzot, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu divpusējie kontakti un apmaiņa ar informāciju, kas veltīta vispārējām apspriedēm
         par alus cenu, kā arī apspriedēm, kuras turklāt attiecās uz izplatītāja preču zīmēm, notika 1997. gadā starp InBev un Bavaria. Divpusējos kontaktos informācijas apmaiņas, kas veltīta izplatītāja preču zīmēm, veidā tāpat bija iesaistīti Beļģijas alus
         darītāji 1998. gada jūnija un jūlija mēnešos. Komisija precizē, ka šīs diskusijas ir notikušas, piedaloties Heineken un “Grolsch” (apstrīdētā lēmuma 105., 222.–229. un 231.–236. apsvērums).

      20      Šīs rīcības konstatējums lielā mērā balstās uz norādēm, kas ir tikušas sniegtas ar InBev paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 40.–62. apsvērums).

      21      Turklāt Komisija uzskata, ka InBev paziņojumu apstiprina virkne iekšēju dokumentu, kuru avots ir grupa Grolsch un trīs pārējie Nīderlandes alus darītāji, rokrakstā sagatavotas sanāksmju piezīmes, izmaksu piezīmes un dienas kārtību kopijas,
         kas iegūtas pēc izmeklēšanas un informācijas pieprasījumiem (apstrīdētā lēmuma 63.–255. apsvērums).

      22      Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

      “1. pants
      Laikposmā starp 1996. gada 27. februāri un 1999. gada 3. novembri zemāk uzskaitītie uzņēmumi ir piedalījušies [EKL] 81. panta
         vienotā un turpinātā pārkāpumā, ko veido nolēmumu un/vai saskaņotu darbību kopums ar mērķi ierobežot konkurenci kopējā tirgū,
         it īpaši i) koordinējot alus cenas un cenu paaugstinājumus Nīderlandē vienlaikus “horeca” [sektorā] un mājas patēriņa sektorā,
         tostarp attiecībā uz alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, ii) laiku pa laikam koordinējot citus individuālajiem
         klientiem piedāvātos komercnosacījumus “horeca” [sektorā] Nīderlandē un iii) laiku pa laikam saskaņojot klientu sadali vienlaikus
         “horeca” [sektorā] un mājas patēriņa [sektorā] Nīderlandē:

      InBev: InBev NV un InBev Nederland NV
      Heineken: Heineken NV un Heineken Nederland BV
      Grolsch: Koninklijke Grolsch NV
      Bavaria: Bavaria NV
      2. pants
      1. pantā norādītie uzņēmumi nekavējoties izbeidz minētajā pantā noteiktos pārkāpumus, ja tas vēl nav izdarīts.
      Tie atturas no jebkāda akta vai rīcības, kas ir minēta 1. pantā, kā arī no jebkāda pasākuma, kuram ir identisks vai ekvivalents
         mērķis vai sekas.

      3. pants
      Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem ir uzlikti šādi naudas sodi:
      a)      Heineken NV un Heineken Nederland BV, kopumā un solidāri: EUR 219 275 000;

      b)      Koninklijke Grolsch NV: EUR 31 658 000;

      c)      Bavaria NV: EUR 22 850 000.

      [..]
      4. pants
      Sabiedrības
      InBev NV, Brouwerijplein 1, B 3000 Louvain, Beļģija

      InBev Nederland NV, Ceresstraat 1, 4811 CA Breda, Nīderlande

      Heineken NV, Vijzelstraat 72, 1017 HL Amsterdam, Nīderlande

      Heineken Nederland BV, Burgemeester Smeetsweg 1, 2382 PH Zoeterwoude, Nīderlande

      Koninklijke Grolsch NV, Brouwerslaan 1, 7548 XA Enschede, Nīderlande

      Bavaria NV, De Slater 1, 5737 RV Lieshout, Nīderlande

      ir šī lēmuma adresātes.
      [..]”
       Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
      23      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 3. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.

      24      Vispārējā tiesa ar 2010. gada 10. februāra lēmumu nodeva lietu izskatīšanai sestajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši
         Vispārējās tiesas Reglamenta 14. panta 1. punktam un 51. panta 1. punktam.

      25      2010. gada 12. februāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa lietas dalībniekiem uzdeva rakstveida jautājumus,
         uz kuriem tie atbildēja noteiktajā termiņā.

      26      Vispārējā tiesa 2010. gada 24. marta sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz tiesas uzdotajiem
         jautājumiem.

      27      Tā kā tiesnesis referents nevarēja piedalīties tiesas sēdēs pēc mutvārdu procesa pabeigšanas, lieta tika nodota jaunam tiesnesim
         referentam, un šo spriedumu apsprieda trīs tiesneši, kas parakstījuši šo spriedumu, atbilstoši Reglamenta 32. panta 1. punktam.

      28      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, katrā ziņā tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
      –        atcelt vai pakārtoti – samazināt tai uzlikto naudas sodu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      29      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      30      Lai pamatotu savu prasību, prasītāja būtībā izvirza sešus pamatus, kas attiecas uz, pirmkārt, administratīvajā procesā pieļautām
         nelikumībām, otrkārt, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar prasītājas tiešu dalību konstatētajā pārkāpumā, treškārt,
         norādītās pārkāpjošās rīcības pierādījumu nepietiekamību, ceturtkārt, kļūdainu šīs rīcības kvalificēšanu par dalību nolīgumu
         un/vai saskaņotu darbību kopumā EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, piektkārt, prasītājas tiešas dalības konstatētajā vienotajā
         un turpinātajā pārkāpumā neesamību un, sestkārt, naudas soda summas nesamērīgo raksturu.

      31      Vispirms ir jāizskata piektais pamats attiecībā uz prasītājas tiešas dalības konstatētajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā
         neesamību.

       Par piekto pamatu attiecībā uz prasītājas tiešas dalības konstatētajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā neesamību
      32      Prasītāja apstrīd, ka tā ir tieši piedalījusies konstatētajā pārkāpumā. Tā esot bijusi pārstāvēta tikai finanšu komisijas
         1999. gada 8. janvāra sanāksmē, proti, tās padomes priekšsēdētāja kopš 1997. gada – J. T. personā. Citi apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā minētie “Grolsch direktori”, kas ir piedalījušies visās citās strīdus sanāksmēs, esot tās meitas uzņēmuma Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV darbinieki.

       Par pamata pieņemamību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      33      Komisija apstrīd pamata pieņemamību, balstoties uz to, ka savas dalības pārkāpumā konstatējumu prasītāja nav apstrīdējusi
         nedz savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, nedz arī 2001. gada 21. decembra atbildē uz informācijas pieprasījumu. Tieši
         pretēji, prasītāja esot sniegusi norādes, kas liek saprast, ka tā ir bijusi inkriminēto sanāksmju dalībnieku, kuri ir uzskaitīti
         apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā, darba devēja.

      34      Tā kā administratīvā procesa laikā prasītāja šo pamatu pietiekami skaidrā veidā nekad neesot izvirzījusi, tā neesot tiesīga
         to pirmo reizi izvirzīt Vispārējā tiesā. Ja administratīvā procesa laikā uzņēmums ir tieši atzinis faktu, ko tam Komisija
         bija pārmetusi paziņojumā par iebildumiem, atbilstību, šis uzņēmums vairs principā nevarot tos apstrīdēt Vispārējā tiesā.

      35      Prasītāja atzīst, ka šo pamatu administratīvā procesa stadijas laikā nav izvirzījusi, bet norāda, ka, atbildot uz paziņojumu
         par iebildumiem, tā esot noliegusi, ka ir izdarījusi pārkāpumu. Visbeidzot tā uzskata, ka varot pirmo reizi izvirzīt šo procesuālo
         pamatu Vispārējā tiesā.

      36      Tā uzskata, ka faktus, kas uzņēmumam tiek pārmesti, tas principā vairs nevarot apstrīdēt Vispārējā tiesā tikai tad, ja uzņēmums
         tos ir tieši atzinis administratīvā procesa laikā. Taču tā neesot atzinusi, ka ir izdarījusi apgalvoto pārkāpumu, vēl jo mazāk
         tā esot to atzinusi tieši.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      37      Ir jāatgādina, ka nevienā Eiropas Savienības tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam administratīvajā
         procesā būtu jāapstrīd dažādi šajā paziņojumā iekļautie faktiskie vai tiesiskie apstākļi, lai tam nebūtu liegts to darīt vēlāk
         tiesvedības stadijā.

      38      Lai gan tas, ka Komisijas administratīvā procesa laikā uzņēmums tieši vai netieši atzīst faktiskos vai tiesiskos apstākļus,
         var būt papildu pierādījums, vērtējot prasības tiesā pamatotību, šī atzīšana nevar ierobežot pašu tiesību iesniegt prasību
         Vispārējā tiesā, kuras fiziskām vai juridiskām personām ir saskaņā ar Līgumu, izmantošanu.

      39      Komisijas arguments, ka, tā kā administratīvā procesa laikā prasītāja savas dalības inkriminētajā aizliegtajā nolīgumā konstatējumu
         skaidrā veidā nav apstrīdējusi, tā neesot tiesīga to darīt Vispārējā tiesā, faktiski nozīmētu ierobežot prasītājas iespēju
         vērsties tiesā un it īpaši tās tiesības uz prasītājas lietas uzklausīšanu tiesā.

      40      Ja nepastāv šajā ziņā tieši paredzēts juridiskais pamats, šāds ierobežojums ir pretrunā tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību
         ievērošanas pamatprincipiem. Turklāt ir jānorāda, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai
         ir garantētas Nicā 2000. gada 7. decembrī parakstītās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV L 364, 1. lpp.) 47. pantā.

      41      No tā izriet, ka šis pamats ir pieņemams.

       Par pamata pamatotību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      42      Prasītāja uzskata, ka tāpēc, ka tā esot bijusi pārstāvēta tikai finanšu komisijas 1999. gada 8. janvāra sanāksmē, piedaloties
         pārstāvim J. T., Komisijai esot bijis nevis jāatzīst tās dalība konstatētajā pārkāpumā, bet drīzāk attiecīgajā gadījumā uz to jāattiecina
         atbildība par pārkāpumu, ko esot izdarījusi tās meitassabiedrība Grolsche Bierbrouwerij Nederland, kuras darbinieki esot piedalījušies visās pārējās slepenajās sanāksmēs.

      43      Turklāt Komisija neesot varējusi ignorēt šīs meitassabiedrības esamību, jo tā esot bijusi arī lēmuma veikt pārbaudi adresāte.

      44      Komisija būtībā uzskata, ka tai esot bijuši pietiekami iemesli prezumēt, ka pret konkurenci vērsto sanāksmju dalībnieki strādāja
         par labu prasītājai un ka tā tādējādi ir bijusi iesaistīta pārkāpumā.

      45      Komisija tāpat norāda, ka, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, prasītāja esot sniegusi norādes, kas liek saprast, ka tā
         ir bijusi “Grolsch direktoru”, kuri apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā ir norādīti kā inkriminēto sanāksmju dalībnieki, darba devēja.

      –       Vispārējās tiesas vērtējums
      46      Apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā ir paredzēts:

      “Grolsch direktori, kuriem ir nozīme pierādīšanā šajā procesā, ir:

      –        [P. P. S.] (padomes priekšsēdētājs no 1987. līdz 1996. gadam),

      –        [J. T.] (komercdirektors no 1990. līdz 1996. gadam, ģenerāldirektors no 1996. līdz 1997. gadam, padomes priekšsēdētājs kopš 1997. gada),

      –        [R. S.] (“horeca” sektora direktors Nīderlandē no 1992. līdz 1995. gadam, komercdirektors Nīderlandē no 1996. līdz 1999. gadam),

      –        [H. O. B.] (“horeca” sektora direktors no 1996. līdz 2000. gadam),

      –        [P. M.] (Mājas patēriņa sektora direktors līdz 1999. gadam, pēc tam – komercdirektors),

      –        [K. H.] (Mājas patēriņa sektora direktors kopš 2000. gada un iepriekš – Market Research Manager),

      –        [L. S.] (ražošanas direktors līdz 1996. gadam, pēc tam – Tehnoloģijas kontroles un pakalpojumu direktors).”

      47      Komisija neapšauba prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru neviena no personām, kuras apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā ir apzīmētas
         kā “Grolsch direktori, kuriem ir nozīme pierādīšanā šajā procesā” un kuru dalība inkriminētajās sanāksmēs tai tiek pārmesta, izņemot J. T. – tās padomes priekšsēdētāju kopš 1997. gada –, nebija prasītājas algota darbiniece. Komisija tāpat neapstrīd, ka attiecīgie
         direktori bija prasītājas meitassabiedrības – Grolsche Bierbrouwerij Nederland – direktori, kā to apstiprina interesēto personu darba līgumi un citi prasītājas atbildēm uz Vispārējās tiesas uzdotajiem
         rakstveida jautājumiem pielikumā pievienotie dokumenti.

      48      Turklāt savos procesuālajos rakstos un atbildēs uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem Komisija ir apstiprinājusi,
         ka būtībā ir balstījusies uz prasītājas 2001. gada 21. decembra atbildi uz tai 2001. gada 10. oktobrī nosūtīto informācijas
         pieprasījumu, lai uzskatītu, ka personas, kas apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā ir norādītas kā “Grolsch direktori”, pilda pienākumus, būdami nodarbināti pie prasītājas.

      49      Taču no šīs atbildes teksta izriet, pirmkārt, ka no 1996. gada janvāra līdz 1999. gada novembrim R. S. bija Grolsche Bierbrouwerij Nederland komercdirektors Nīderlandē un ka patlaban viņš ir Grolsch International BV direktors, un, otrkārt, ka P. M. “kopš 1999. gada novembra pilda Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV komercdirektora pienākumus [un ka] iepriekš [viņš] bija atbildīgs par mājas patēriņu (mazumtirdzniecība, “horeca” nepiederošs
         sektors) kā mājas patēriņa tirdzniecības vadītājs”.

      50      Turklāt savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 47. punktā prasītāja ir norādījusi, ka “kodu nosaukumu sarakstu [J. T.] izmantoja nevis kā Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV komercdirektors, bet gan kā Grolsch NV padomes priekšsēdētājs (pienākumi, kurus viņš pildīja no 1997. gada līdz 2004. gadam) [un ka] šo sarakstu neizmantoja citas
         personas nedz Grolsch NV, nedz arī Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV (kurā strādā personas, kas piedalījās pilnsapulcēs)”.

      51      Visbeidzot paziņojumā, kuru Komisijas 2000. gada 23. martā veiktās pārbaudes laikā izteica J. T. (Grolsche Bierbrouwerij Nederland ģenerāldirektors no 1996. līdz 1997. gadam un prasītājas padomes priekšsēdētājs kopš 1997. gada) un kurš kā pierādījums ir
         norādīts apstrīdētā lēmuma 249. un 308. apsvērumā, ir minēts, ka ziņotājs ieņem “Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV ģenerāldirektora” amatu.

      52      Protams, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka 1996. gada 21. oktobrī J. T. līdz ar Interbrew Nederland ģenerāldirektoru ir piedalījies divpusējā sanāksmē attiecībā uz izplatītāja preču zīmēm (apstrīdētā lēmuma 250. apsvērums).
         Tomēr ir jānorāda, ka šajā datumā ieinteresētā persona vēl bija prasītājas meitassabiedrības Grolsche Bierbrouwerij Nederland algots darbinieks un ka tādējādi viņš vēl nestrādāja prasītājas labā, kā tas izriet no prasītājas rakstveida atbildēm uz Vispārējās
         tiesas jautājumiem un darba līguma, ko prasītāja 1997. gada 2. septembrī ir noslēgusi ar J. T. un kas tika iesniegts Vispārējā tiesā, kopijas.

      53      Līdzīgi, lai gan apstrīdētajā lēmumā ir minēts, ka 1999. gada 10. novembrī J. T. līdz ar Heineken pārstāvjiem ir piedalījies sanāksmē par Eiropas un/vai pasaules alus tirgus vispārējo attīstību (apstrīdētā lēmuma 405. un
         412. apsvērums), ir jāatzīmē, ka šī sanāksme ir notikusi pēc 1999. gada 3. novembra, kas ir Komisijas noteiktais pārkāpuma
         laikposma beigu datums.

      54      Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu J. T. uz CBK finanšu komisijas sēdēm vienmēr ir ņēmis līdzi dokumentu, kas bija paredzēts, lai pievērstu Interbrew un Bavaria uzmanību alus, ko pārdod ar izplatītāja preču zīmi, cenu noteikšanai (apstrīdētā lēmuma 249. un 308. apsvērums). Tomēr no
         apstrīdētā lēmuma neizriet, ka ieinteresētā persona būtu piedalījusies citās sanāksmēs, nevis 1999. gada 8. janvāra sanāksmē,
         kuras gaitā atbilstoši šīs personas uz šīs sanāksmes uzaicinājuma izdarītajām piezīmēm ir tikusi apspriesta alus cenu tēma
         (apstrīdētā lēmuma 193. apsvērums).

      55      Apstrīdētajā lēmumā minētie pierādījumi, ar kuriem var pierādīt prasītājas dalību inkriminētajā rīcībā, ir ierobežoti ar trim:
         InBev paziņojums, J. T. uz minētās 1999. gada 8. janvāra sanāksmes uzaicinājuma izdarītās piezīmes (apstrīdētā lēmuma 193. apsvērums) un pie Heineken atrastie dokumenti, kas ietver atsauci uz diviem ap 1999. gada 5. jūliju notikušajiem J. T. telefoniskiem kontaktiem ar Heineken direkciju par vienas uzņēmumu ķēdes piemērotajām atlaidēm (apstrīdētā lēmuma 473. zemsvītras piezīme).

      56      Pirmkārt, InBev paziņojumā, kas ir vienīgais pierādījums attiecībā uz visiem konstatētā pārkāpuma elementiem, InBev uz Grolsch grupas dalību atsaucas vispārīgā veidā, īpaši nenorādot uz prasītājas – Koninklijke Grolsch – individuālo dalību. Grolsch grupai piederīgās personas, kuru vārdi ir minēti InBev paziņojumā, visas, izņemot J. T., ir meitassabiedrības Grolsche Bierbrouwerij Nederlanddes algotie darbinieki.

      57      J. T. vārds ir norādīts tikai uz InBev paziņojumam pievienotā sanāksmju starp CBK finanšu komisiju un personām, kas šajās sanāksmēs ir pārstāvējušas galvenos Nīderlandes alus darītājus, datumu sarakstā. No
         šī saraksta izriet, ka inkriminētajā laikposmā J. T. ir piedalījies četrās finanšu komisijas sanāksmēs. Tomēr 1999. gada 8. janvāra sanāksme ir vienīgā sarakstā iekļautā sanāksme,
         kas ir minēta apstrīdētajā lēmumā. Turklāt no InBev paziņojuma izriet, ka šīs sanāksmes dalībnieku vārdi ir “niet bekend” (nezināmi).

      58      Otrkārt, iepriekš minētās J. T. ar roku rakstītās piezīmes, kuras ir atspoguļotas apstrīdētā lēmuma 193. apsvērumā, ir šādas:

      “– pārdošana ‘98
      –      alus cena →
      –      “pinool” veida pudeļu kaste          |       akcijas/cat II

      –      pudeļu kastes                            |       apakšējā mala
                                                |            muca
                                                |            NMA”.

      59      Komisija uzskata, ka no šīm piezīmēm izriet, ka apspriedes par alus cenu ir bijušas koncentrētas uz četriem elementiem: pirmkārt,
         reklāmas darbības mājas patēriņa tirgū, otrkārt, mazāk dārgā alus un alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi,
         cenas, treškārt, cena alum mucā un lielajos konteineros, kas tiek izmantoti Nīderlandes alus tirgus “horeca” sektorā, un,
         ceturtkārt, Nīderlandes Konkurences iestāde NMA (apstrīdētā lēmuma 194. apsvērums).

      60      Treškārt, no dokumentiem, kas tika atrasti pie Heineken un kas ietver atsauci uz diviem ap 1999. gada 5. jūliju notikušajiem J. T. telefoniskiem kontaktiem ar Heineken direkciju, Komisija secina, ka Heineken bija tieši sazinājusies ar Grolsch grupu attiecībā uz cenu samazinājumiem un ka tas notika pusotru mēnesi, pirms faktiski tika piemēroti pagaidu samazinājumi,
         kuras piemēroja veikalu ķēde, kurai Grolsch grupa bija atteikusies piešķirt kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 213. apsvērums).

      61      Ir jākonstatē, ka J. T. uz 1999. gada 8. janvāra sanāksmes uzaicinājuma izdarītās piezīmes un dokumenti, kas tika atrasti pie Heineken un kas ietver atsauci uz diviem ap 1999. gada 5. jūliju notikušajiem J. T. telefoniskiem kontaktiem ar Heineken direkciju, ir vienīgie pierādījumi, kuri konkrēti attiecas uz prasītājas iespējamo individuālo dalību vienotajā un turpinātajā
         pārkāpumā, kas apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir konstatēts attiecībā uz laikposmu starp 1996. gada 27. februāri un 1999. gada
         3. novembri.

      62      Pirmkārt, ir jāatzīmē, ka šajos dokumentos nav atrodama neviena norāde par prasītājas piedalīšanos šī pārkāpuma otrajā un
         trešajā sastāvdaļā, tas ir, “laiku pa laikam notikušajā citu [nevis cenu] individuālajiem klientiem piedāvāto komercnosacījumu
         saskaņošanā “horeca” [sektorā] Nīderlandē”, no vienas puses, un “laiku pa laikam notikušajā saskaņošanā klientu sadalē, vienlaikus
         “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā Nīderlandē”, no otras puses.

      63      Otrkārt, attiecībā uz konstatētā vienotā un turpinātā pārkāpuma pirmo sastāvdaļu, tas ir, “alus cenu un cenu paaugstinājumu
         koordināciju Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā”, J. T. piezīmes par 1999. gada 8. janvāra sanāksmi ir vienīgā apstrīdētajā lēmumā minētā norāde, kas attiecas uz prasītājas dalību
         alus cenu un cenu paaugstinājumu koordinācijā alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentā, kurš pilnībā ietilpst
         mājas patēriņa sektorā.

      64      Turklāt divi telefoniskie kontakti, kas ap 1999. gada 5. jūliju ir notikuši starp Heineken un J. T., nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas attiecas uz šo mājas patēriņa sektora segmentu, jo nedz Heineken, nedz arī Grolsch grupa neražo izplatītāja preču zīmes alu (apstrīdētā lēmuma 7. un 18. apsvērums).

      65      Visi konstatētie nolīgumi un/vai saskaņotās darbības EKL 81. panta nozīmē, kas šādi ir kvalificētas apstrīdētā lēmuma 337. apsvērumā,
         izriet, kā tas ir redzams no iepriekš norādītā šīs lietas priekšvēstures izklāsta, no kompleksas saskaņošanas sistēmas, kuru
         ir īstenojuši četri attiecīgie alus darītāji un kurai tādējādi ir vajadzīgi regulāri kontakti ilgstošā laikposmā (šajā ziņā
         skat. Tiesas 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑8/08 T‑Mobile Netherlands u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 60. punkts).

      66      Šajos apstākļos ar J. T. piezīmēm pašām par sevi nešķiet iespējams pierādīt prasītājas dalību ilgstošajā četru attiecīgo alus darītāju veiktajā saskaņošanā,
         kura apstrīdētajā lēmumā ir konstatēta šajā Nīderlandes alus tirgus segmentā.

      67      Ņemot vērā šādu izolētu norādi par prasītājas dalību saskaņošanā ar trim pārējiem attiecīgajiem alus darītājiem, nevar uzskatīt
         par pierādītu, ka, runājot par alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, kas ietilpst alus mājas patēriņa sektorā
         Nīderlandē, prasītāja ir piedalījusies apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajā ilgstošajā alus cenu un cenu paaugstinājumu
         Nīderlandē saskaņošanā.

      68      Treškārt, ņemot vērā prasītājas nepiedalīšanos visās apstrīdētajā lēmumā minētajās alus darītāju sanāksmēs, izņemot 1999. gada
         8. janvāra sanāksmi, nav arī pierādīts, ka prasītāja būtu piedalījusies turpinātajā daudzpusējā saskaņošanā ar trim pārējiem
         attiecīgajiem alus darītājiem par alus cenām un cenu paaugstinājumiem Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un alus, ko nepārdod,
         izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentā, kas ietilpst alus mājas patēriņa sektorā.

      69      Ņemot vērā starp Heineken un J. T. ap 1999. gada 5. jūliju notikušo kontaktu divpusējo raksturu, J. T. piezīmes attiecībā uz 1999. gada 8. janvāra sanāksmi pašas par sevi nevar pierādīt prasītājas dalību šajā turpinātajā daudzpusējā
         cenu saskaņošanā starp četriem alus darītājiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti.

      70      Šajos apstākļos ar J. T. ar roku rakstītajām piezīmēm attiecībā uz 1999. gada 8. janvāra sanāksmi un diviem ieinteresētās personas telefoniskajiem
         kontaktiem ar Heineken vadību, kas ir notikuši ap 1999. gada 5. jūliju, nevar pierādīt prasītājas dalību Komisijas konstatētajā vienotajā un turpinātajā
         pārkāpumā.

      71      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētā lēmuma 399. apsvērumā Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka “tā 4. [punktā]
         minētie pierādījumi parāda, ka [prasītāja] Koninklijke Grolsch NV ir tieši piedalījusies aizliegtajā vienošanās no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim”.

      72      Šajos apstākļos pamats attiecībā uz prasītājas tiešas dalības vienotajā un turpinātajā pārkāpumā no 1996. gada 27. februāra
         līdz 1999. gada 3. novembrim, kura ir konstatēta apstrīdētā lēmuma 1. pantā, neesamību ir jāapmierina.

       Par otro pamatu attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar prasītājas tiešu dalību konstatētajā pārkāpumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      73      Prasītāja pārmet Komisijai, ka ar saviem apgalvojumiem par prasītājas iespējamu tiešu dalību ar apstrīdēto lēmumu konstatētajā
         pārkāpumā tā esot pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

      74      Savās 2010. gada 27. februāra rakstveida atbildēs uz Vispārējās tiesas jautājumiem Komisija ir atzīmējusi, ka juridiskās personas,
         kas esot Koninklijke Grolsch un tās (pilnībā piederošā) meitassabiedrība Grolsche Bierbrouwerij Nederland, neesot tikušas nošķirtas un ka aizliegtās vienošanās dalībnieki darbojās kā uzņēmuma Grolsch, kuru kontrolēja juridiskā persona Koninklijke Grolsch, komercdirektors, atbildīgais par mājas patēriņu, ģenerāldirektors utt.

      75      Tiesas sēdē Komisija ir piebildusi, ka šīs divas sabiedrības veidojot vienu ekonomisku vienību un ka šī ekonomiskā vienība
         esot piedalījusies pārkāpumā.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      76      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, kas prasīts EKL 253. pantā, ir jāatbilst attiecīgā tiesību akta būtībai un tajā
         skaidri un neapšaubāmi ir jābūt norādītai tās iestādes argumentācijai, kas pieņēmusi attiecīgo tiesību aktu, lai ieinteresētās
         personas varētu iepazīties ar pieņemtā tiesību akta pamatojumu un kompetentā tiesa varētu īstenot savu kontroli. Prasība norādīt
         pamatojumu ir izvērtējama atkarībā no attiecīgās lietas apstākļiem, it īpaši attiecīgā tiesību akta satura, izvirzīto pamatu
         būtības, kā arī intereses saņemt izskaidrojumu, kāda ir tiesību akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un
         individuāli (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

      77      Ja, kā tas ir šajā lietā, lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā
         ar vainojamību konstatētajā pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem,
         it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu.

      78      Tātad, runājot par mātessabiedrību, kas ir atzīta par atbildīgu par savas meitassabiedrības rīcību, šādā lēmumā jābūt iekļautam
         detalizētam pamatojuma izklāstam, lai pamatotu mātessabiedrības vainojamību konstatētajā pārkāpumā (šajā ziņā skat. Vispārējās
         tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑327/94 SCA Holding/Komisija, Recueil, II‑1373. lpp., 78.–80. punkts).

      79      Ar savu pamatu prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā esot faktiski vainojusi prasītāju, nenorādot faktiskos un tiesiskos
         apstākļus, lai pamatotu šādu vainojamību, par tās meitassabiedrības Grolsche Bierbrouwerij Nederland dalību aizliegtajā nolīgumā, kas izrietot no šīs pēdējās algotu darbinieku dalības strīdus sanāksmēs.

      80      Protams, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā mātessabiedrību var vainot it īpaši tad, ja, lai gan
         tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības
         dotus rīkojumus, ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības
         (Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedums lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 58. punkts).

      81      Šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu.
         Tātad tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai
         lēmumu, ar kuru ir uzlikts naudas sods, un neliek prasīt pierādīt pēdējās personisku dalību šajā pārkāpumā (iepriekš minētais
         spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 59. punkts).

      82      Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Kopienu konkurences tiesību
         pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību, un, otrkārt,
         pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību
         (iepriekš minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. punkts).

      83      Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu,
         ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību
         par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko
         šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomi (iepriekš
         minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 61. punkts).

      84      Šajā lietā tomēr ir jākonstatē, ka pēc tam, kad apstrīdētā lēmuma 3. apsvērumā Grolsch grupa tikusi norādīta kā viena no četriem alus darītājiem, kas ir strīdus aizliegtās vienošanās dalībnieki, Komisija 18. apsvērumā
         prasītāju pielīdzināja Grolsch grupai, kurai pieder prasītājas meitassabiedrība Grolsche Bierbrouwerij Nederland.

      85      Pēc tam apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā uzskaitot “Grolsch” direktoru, kas ir piedalījušies alus darītāju sanāksmēs, vārdus,
         nenorādot to piederību prasītājai vai tās filiālei Grolsche Bierbrouwerij Nederland, Komisija visas ieinteresētās personas pielīdzināja prasītājas direktoriem, lai gan konstatētajā pārkāpuma laikposmā tie
         visi, izņemot J. T., ir bijuši meitassabiedrības Grolsche Bierbrouwerij Nederland algoti darbinieki.

      86      Pielīdzinot prasītāju Grolsch grupai, Komisija tomēr nav atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai norādījusi iemeslus, kāpēc tā vaino prasītāju par tās
         meitassabiedrības Groslche Bierbrouwerij Nederland dalību aizliegtajā nolīgumā, kura izriet no šīs pēdējās algotu darbinieku dalības strīdus sanāksmēs.

      87      Komisija uzliek prasītājai atbildību par apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatēto pārkāpumu, izmantojot šādu formulējumu:

      “8.2.      Atbildība šajā lietā
      [..]
      8.2.2.      Grolsch
      (399) 4. [punktā] aprakstītie pierādījumi parāda, ka Koninklijke Grolsch NV ir tieši piedalījusies aizliegtajā vienošanās no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim.”

      88      Tādējādi apstrīdētajā lēmumā ir noklusēts par ekonomiskajām, organizatoriskajām vai juridiskajām saiknēm starp prasītāju un
         tās meitassabiedrību un šīs pēdējās nosaukums lēmuma pamatojumā nav minēts.

      89      Tādēļ rodas iespaids, ka Komisija nav norādījusi iemeslus, kas atbilstoši principam, ko tā ir norādījusi apstrīdētā lēmuma
         397. apsvērumā, tai ir izraisījusi “juridiskās personas, kas bija atbildīga par uzņēmuma vadību pārkāpuma izdarīšanas brīdī,
         noteikšanu, lai šī juridiskā persona par to varētu būt atbildīga”, vai attiecīgajā gadījumā, lai šī persona varētu apgriezt
         atspēkojamo prezumpciju, ka mātessabiedrība ir faktiski īstenojusi izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību.

      90      No minētā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav norādījusi iemeslus, kāpēc prasītāja tiek vainota par tās meitassabiedrības
         Groslche Bierbrouwerij Nederland rīcību, kuras pamatā ir šīs pēdējās algotu darbinieku dalība strīdus sanāksmēs.

      91      Šādā veidā Komisija ir atņēmusi prasītājai iespēju eventuāli apstrīdēt šīs vainojamības pamatotību Vispārējā tiesā, apgriežot
         prezumpciju, un nav devusi Vispārējai tiesai iespēju šajā ziņā īstenot savu kontroli.

      92      Tādējādi otrais pamats, kas ir saistīts ar pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu attiecībā uz prasītājas vainojamību apstrīdētā
         lēmuma 1. pantā konstatētajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā laikposmā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim,
         tādēļ ka [pārkāpumā] ir bijusi iesaistīta tās meitassabiedrība, ir jāapmierina.

      93      No minētā izriet, ka šī tiesību norma pilnā apmērā, kā arī šī iemesla dēļ apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa kopumā tiktāl,
         ciktāl tā attiecas uz prasītāju, ir jāatceļ un par citiem prasītājas izvirzītajiem pamatiem nav jālemj.

      94      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tiktāl, ciktāl ir konstatēts, ka prasītāja “laikposmā starp 1996. gada
         27. februāri un 1999. gada 3. novembri ir piedalījusies [EKL] 81. panta vienotā un turpinātā pārkāpumā, ko veido nolēmumu
         un/vai saskaņotu darbību kopums ar mērķi ierobežot konkurenci kopējā tirgū, it īpaši i) koordinējot alus cenas un cenu paaugstinājumus
         Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā, tostarp attiecībā uz alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja
         preču zīmi, ii) laiku pa laikam koordinējot citus individuālajiem klientiem piedāvātos komercnosacījumus “horeca” sektorā
         Nīderlandē un iii) laiku pa laikam saskaņojot klientu sadali vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa [sektorā] Nīderlandē”,
         apstrīdētā lēmuma 1. pants, kā arī šī iemesla dēļ rezolutīvā daļa kopumā tiktāl, ciktāl tā attiecas uz prasītāju, ir jāatceļ.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      95      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
      nospriež:
      1)      Komisijas 2007. gada 18. aprīļa Lēmums C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B‑2/37.766 – Nīderlandes
            alus tirgus) ir atcelts tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Koninklijke Grolsch NV;
      2)      Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Vadapalas

               Dittrich

               Truchot

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 15. septembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 25.februārī. # Strabag Benelux NV pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-183/00.


Tiesas spriedums 1999. gada 14.septembrī. # General Motors Corporation pret Yplon SA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de Tournai - Beļģija. # Direktīva 89/104/EEK. # Lieta C-375/97.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 30.jūnijā.#Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi un Veli-Matti Paananen pret Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola un Jarno Ruokoranta.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Korkein oikeus - Somija.#Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana - Direktīvas 84/5/EEK un 90/232/EEK - Civiltiesiskās atbildības sistēma - Pasažiera līdzdalība zaudējumu nodarīšanā - Tiesību uz kompensāciju atteikums vai ierobežojums.#Lieta C-537/03.

text:
      Lieta C‑537/03
      Katja Candolin u.c.
      pret
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola un Jarno Ruokoranta
      (Korkein oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana – Direktīva 84/5/EEK un Direktīva 90/232/EEK – Civiltiesiskās atbildības sistēma – Pasažiera līdzdalība zaudējumu nodarīšanā – Tiesību uz kompensāciju atteikums vai ierobežojums
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. martā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 30. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana — Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana — Direktīva 72/166, Direktīva
            84/5 un Direktīva 90/232 — Civiltiesiskās atbildības sistēmas, kas piemērojama transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumā
            cietušajiem, noteikšana — Nosacījumi tiesību uz obligātās apdrošināšanas izmaksātu kompensāciju ierobežošanai, pamatojoties
            uz negadījumā cietušā pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā — Dalībvalstu kompetence — Robežas — Attiecīgā pasažiera kā
            “transportlīdzekļa īpašnieka” statusa ietekme — Neesamība
      (Padomes Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkts, Direktīvas 84/5 2. panta 1. punkts un Direktīvas 90/232 1. pants)
      No Direktīvas 72/166, Direktīvas 84/5 un Direktīvas 90/232 par dalībvalstu likumu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu
         īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu mērķa, kā arī no to redakcijas izriet, ka tās neparedz tuvināt dalībvalstu
         civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas sistēmas un ka atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām tām ir rīcības
         brīvība noteikt civiltiesiskās atbildības sistēmu, kas piemērojama transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem,
         un tostarp nosacījumus tiesību uz zaudējumu atlīdzību, ko uzņemas segt transportlīdzekļa obligātā apdrošināšana sakarā ar
         negadījumā cietušā pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā, ierobežošanai.

      Dalībvalstīm ir jāīsteno to kompetence, ievērojot Kopienu tiesības un, it īpaši, Direktīvas 72/166 3. panta 1. punktu, Direktīvas
         84/5 2. panta 1. punktu un Direktīvas 90/232 1. pantu, kuru mērķis ir nodrošināt, lai ar transportlīdzekļa obligāto apdrošināšanu
         tiktu atlīdzināti zaudējumi, kas nodarīti visiem transportlīdzekļa ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem pasažieriem. Valsts
         tiesību normas, ar kurām tiek noteikta zaudējumu atlīdzība transportlīdzekļa ceļu satiksmes negadījuma rezultātā cietušajiem,
         tātad nepadara minētos noteikumus par mazāk iedarbīgiem.

      Tāds tostarp bija gadījums, kad, pamatojoties tikai uz pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā, ar valsts tiesisko regulējumu,
         kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, tika noraidītas gan pasažiera tiesības uz transportlīdzekļa
         obligātās apdrošināšanas atlīdzību, gan nesamērīgi tās tika ierobežotas. Tam, ka attiecīgais pasažieris ir tā transportlīdzekļa
         īpašnieks, kura vadītājs izraisījis negadījumu, šajā ziņā nav nozīmes.

      (sal. ar 24., 27.–29., 31. un 35. punktu un rezolutīvo daļu)

      TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 30. jūnijā (*)

      Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana – Direktīva 84/5/EEK un Direktīva 90/232/EEK – Civiltiesiskās atbildības sistēma – Pasažiera līdzdalība zaudējumu nodarīšanā – Tiesību uz kompensāciju atteikums vai ierobežojums
      Lieta C‑537/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Korkein oikeus (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 19. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 22. decembrī, tiesvedībā

      Katja Candolin,

      Jari-Antero Viljaniemi,

      Veli-Matti Paananen
      pret
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola,

      Jarno      Ruokoranta.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), E. Juhāss [E. Juhász] un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 19. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Pānanena [Paananen] vārdā – M. Hunnako [M. Hunnakko], asianajaja,

      –       Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola vārdā – M. Mekele [M. Mäkelä], pārstāvis,

      –       Somijas valdības vārdā – T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve,

      –       Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], pārstāvis,

      –       Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –       Zviedrijas valdības vārdā – K. Normane [K. Norman], pārstāve,

      –       Norvēģijas valdības vārdā – I. Djūpvīka [I. Djupvik], pārstāve, kurai palīdz T. Nordbī [T. Nordby], advokāts,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa] un M. Hutunens [M. Huttunen], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu likumu
         tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Otrā direktīva”) un Padomes 1990. gada 14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu
         attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV L 129, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Trešā
         direktīva”) interpretāciju.

      2       Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp K. Kandolinu [K. Candolin], kā arī Viljaniemi [Viljaniemi] un Pānanenu pret apdrošināšanas sabiedrību Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola (turpmāk tekstā – “Pohjola”) un Ruokorantu [Ruokoranta] par zaudējumu atlīdzību, kas tiem ir jāizmaksā ceļu satiksmes negadījuma rezultātā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Atbilstoši Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās
         atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu
         apdrošināt šādu atbildību (OV L 103, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”) 3. panta 1. punkta noteikumiem:

      “Katra dalībvalsts [..] veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu
         lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus
         nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem.”

      4       Otrās direktīvas septītais un devītais apsvērums ir formulēti šādi:
      “tā kā cietušo interesēs ir tas, lai konkrētās izņēmuma klauzulas attiektos tikai uz apdrošinātāja attiecībām ar negadījuma
         izraisītāju; [..]

      [..]
      tā kā apdrošinātās personas, autovadītāja vai jebkuras citas atbilstīgas personas ģimenes locekļiem būtu jāsniedz tāda aizsardzība,
         kas katrā ziņā pielīdzināma trešās personas aizsardzībai attiecībā uz miesas bojājumiem”.

      5       Šīs pašas Otrās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka jebkuri likumos paredzētie vai līgumā noteiktie noteikumi,
         kas iekļauti apdrošināšanas polisē, kura izsniegta saskaņā ar Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 1. punktu, un kas transportlīdzekļu
         lietošanas vai vadīšanas apdrošināšanu neattiecina uz:

      –       personām, kam nav tiešu vai netiešu atļauju,
      vai
      –       personām, kam nav attiecīgā transportlīdzekļa vadītāja apliecības,
      vai
      –       personām, kuras ir pārkāpušas obligātās tehniskās prasības attiecībā uz attiecīgā transportlīdzekļa stāvokli un drošību,
      piemērojot Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 1. punktu, tiktu uzskatīti par spēkā neesošiem attiecībā uz prasījumiem, ko iesniedz
         trešās personas, kuras ir negadījumā cietušie.

      Tomēr noteikumus vai atrunas, kas minētas pirmajā ievilkumā, var vērst pret personām, kuras apzināti reģistrējušas transportlīdzekli
         [kas labprātīgi ir ieņēmušas vietu transportlīdzeklī], kas radījis kaitējumus vai traumas, ja apdrošinātājs var pierādīt,
         ka personas ir zinājušas, ka transportlīdzeklis ir zagts.

      [..].”
      6       Trešās direktīvas 1. pantā ir noteikts:
      “Neskarot Direktīvas 84/5/EEK 2. panta 1. punkta otro daļu, Direktīvas 72/166/EEK 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana
         ietver atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.

      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      7       Pamata faktu laikā 7. panta 1. un 3. punkta 1959. gada 26. jūnija Likumā par transportlīdzekļu apdrošināšanu [Liikennevakuutuslaki (279/1959)], kas grozīts ar likumu 656/1994, redakcija bija šāda:

      “1.      Ja [persona], kura ir cietusi ceļu satiksmes negadījumā, pati ir veicinājusi tā izraisīšanu, atlīdzību par citiem zaudējumiem,
         izņemot par tai nodarītiem miesas bojājumiem, var atteikt vai samazināt atbilstoši [šīs personas] pieļautai kļūdai, veidam,
         kādā transportlīdzeklis tika vadīts, un citiem apstākļiem, kas noveduši pie zaudējumu nodarīšanas. Ja persona tai nodarītos
         miesas bojājumus ir izraisījusi ar nodomu vai aiz rupjas neuzmanības, tai atlīdzība tiek izmaksāta tikai tādā apmērā, ciktāl
         citi apstākļi ir veicinājuši kaitējuma nodarīšanu.

      [..]
      3.      Ja persona ir izraisījusi tai nodarītos miesas bojājumus, vadot transportlīdzekli, lai gan tā vadīšanas brīdī vai pēc tam
         alkohola līmenis tās asinīs ir vismaz 1,2 uz tūkstoti vai tās alkohola līmenis uz litru izelpotā gaisa ir vismaz 0,6 miligrami,
         vai arī ja tā rada zaudējumu, vadot transportlīdzekli alkohola un/vai citu apreibinošu vielu ietekmē tādējādi, ka tās spēja
         rīkoties, neizdarot kļūdas, ir ievērojami samazināta, apdrošināšana nesedz zaudējumu atlīdzību, ja vien nepastāv kāds īpašs
         iemesls, lai to darītu. Iepriekš minētie noteikumi attiecībā uz vadītāja tiesībām uz zaudējumu atlīdzību tāpat ir attiecināmi
         uz pasažieri, kas kaitējuma nodarīšanas laikā atradās transportlīdzeklī, kaut arī tas varēja vai tam vajadzēja apzināties
         vadītāja stāvokli.”

      8       Eiropas Kopienu Komisijas 2002. gada 20. martā Somijas Republikai nosūtītā argumentētā atzinuma rezultātā ar Likumu 548/2002
         tika grozīts šī paša 7. panta 3. punkta otrais teikums. Atbilstoši šiem jaunajiem noteikumiem:

      “Atlīdzību pasažierim, kurš zaudējuma nodarīšanas laikā atradās transportlīdzeklī, kura vadītājam bija šajā punktā minētās
         raksturīgās pazīmes, var pamatoti samazināt, pamatojoties uz viņa paša līdzdalību zaudējuma nodarīšanā.”

      9       Kopš Likuma 1144/2002 par transportlīdzekļu apdrošināšanu stāšanās spēkā 2003. gada 1. februārī tā 7. panta 1. punkts ir formulēts
         šādi:

      “Ja persona ar nodomu ir sev veicinājusi miesas bojājuma nodarīšanu, tai izmaksā zaudējumu atlīdzību tikai tādā apmērā, ciktāl
         citi apstākļi ir veicinājuši tai nodarīto miesas bojājumu nodarīšanu. Ja persona aiz rupjas neuzmanības ir veicinājusi sev
         miesas bojājumu nodarīšanu, tai var atteikt vai samazināt atlīdzību, ja tas ir attaisnojami, ņemot vērā attiecīgos apstākļus.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10     1997. gada 21. aprīlī T. Kandolina, K. Kandolinas [K. Candolin] māte, kā arī Viljaniemi un Pānanens brauca ar Pānanenam piederošo automašīnu, ko šajā gadījumā vadīja Ruokoranta. Šī brauciena
         laikā notika ceļu satiksmes negadījums, kā rezultātā iestājās T. Kandolinas nāve, kā arī smagi savainojumi citiem pasažieriem.

      11     No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka vadītājs un (visi) pārējie pasažieri bija dzēruma stāvoklī.
      12     Porin käräjäoikeus (Pori Pirmās instances tiesa) piesprieda Ruokorantam cietumsodu un atlīdzināt [zaudējumus] K. Kandolinai, kā arī Viljaniemi
         un Pānanenam. Attiecībā uz jautājumu par atlīdzībām, kuras jāizmaksā Pohjola, šī tiesa, uzskatot, ka pasažieri varēja pamanīt vadītāja dzēruma [stāvokli], nosprieda, ka principā nevienam no viņiem atbilstoši
         7. panta 3. punktam Likumā par transportlīdzekļu apdrošināšanu, kas grozīts ar Likumu 656/1994, nav tiesību uz zaudējumu atlīdzības
         izmaksu, ko veiktu minētā apdrošināšanas kompānija. Tomēr, ja šī noteikuma izpratnē pastāvēja kāds “īpašs iemesls” atlīdzības
         samaksai, Pohjola vajadzētu viņiem to izmaksāt. Ņemot vērā Pānanena smagos miesas bojājumus un to, ka Ruokorantam, ņemot vērā viņa finansiālo
         situāciju, iespējams, neizdosies atlīdzināt zaudējumus, Porin käräjäoikeus nolēma, ka Pohjola jāizmaksā šī atlīdzība. Tā savukārt uzskatīja, ka attiecībā uz K. Kandolinu un Viljaniemi nevar attiecināt nevienu “īpašu
         iemeslu”.

      13     Saņemot apelācijas sūdzību, Turun hovioikeus (Turku Apelācijas tiesa) nosprieda, ka Pohjola nav jāsedz atlīdzība, kuru Ruokoranta ir parādā Pānanenam.

      14     K. Kandolina, kā arī Viljaniemi un Pānanens iesniedza Korkein oikeus (Augstākā tiesa) kasācijas sūdzību par Turun hovioikeus spriedumu. Viņi prasīja, lai atlīdzības, kas tiem ir jāizmaksā, pamatojoties uz transportlīdzekļa apdrošināšanu, segtu apdrošināšanas
         sabiedrība. Pohjola nepiekrita tam, ka tai būtu pienākums atlīdzināt zaudējumus, pamatojoties uz to, ka tad, kad pasažieris iekāpj transportlīdzeklī,
         apzinoties, ka salīdzinājumā ar parastiem apstākļiem viņam pastāv paaugstināts zaudējumu gūšanas risks, viņam pašam ir jāuzņemas
         atbildība par savas rīcības sekām.

      15     Uzskatot, ka faktu laikā spēkā esošās tiesību normas ir jāinterpretē atbilstoši Kopienu tiesībām, Korkein oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Trešās direktīvas 1. pants [..], saskaņā ar kuru apdrošināšana ietver atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā
         radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju, vai cits akts, vai Kopienu tiesību princips ierobežo iespēju
         valsts tiesībās ņemt vērā pasažiera paša līdzdalību viņam nodarītajos zaudējumos laikā, kad tiek pārbaudītas viņa tiesības
         uz zaudējumu atlīdzību, ko izmaksā transportlīdzekļa obligātā apdrošināšana?

      2)      Vai Kopienu tiesībām ir atbilstoši, ka jebkurā citā situācijā, izņemot situāciju, kas minēta Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta
         otrajā daļā, pamatojoties uz transportlīdzekļa pasažiera rīcību, [..] var atteikt vai ierobežot viņa tiesības uz atlīdzību,
         ko izmaksā obligātā apdrošināšana par zaudējumiem, ko viņš cietis nelaimes gadījuma rezultātā? Tādējādi, vai tas var būt gadījums,
         kad, piemēram, persona ir iekāpusi transportlīdzeklī, lai gan tā varēja ievērot, ka satiksmes negadījuma un zaudējuma risks
         bija lielāks nekā parasti?

      3)      Vai Kopienu tiesības ļauj ņemt vērā vadītāja dzēruma stāvokli kā faktu, kas ietekmē tā spēju vadīt transportlīdzekli, ievērojot
         pienācīgu drošību?

      4)      Vai Kopienu tiesības ļauj vērtēt daudz stingrāk transportlīdzekļa īpašnieka tiesības uz obligātās apdrošināšanas zaudējumu
         atlīdzību par tam nodarītajiem miesas bojājumiem salīdzinājumā ar citiem pasažieriem gadījumā, kad transportlīdzekļa īpašnieks
         ir ļāvis personai to vadīt dzēruma stāvoklī?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      16     Ar šiem jautājumiem, kuri aplūkojami kopumā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta otrā daļa
         un Trešās direktīvas 1. pants pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas atļauj atteikt vai samazināt transportlīdzekļa obligātās
         apdrošināšanas izmaksājamo atlīdzību, pamatojoties uz pasažiera līdzdalību tam nodarītajos zaudējumos, un vai atbilde ir atšķirīga
         gadījumā, kad pasažieris ir transportlīdzekļa īpašnieks.

      17     Ievadā ir jāatgādina, ka Pirmā, Otrā un Trešā direktīva, pirmkārt, tiecas nodrošināt transportlīdzekļu, kas parasti atrodas
         Kopienas teritorijā, kā arī tajos esošu personu brīvu pārvietošanos un, otrkārt, garantēt līdzvērtīgu attieksmi pret personām,
         kuras cietušas transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumos, neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienā negadījums noticis (Tiesas
         1996. gada 28. marta spriedums lietā C‑129/94 Ruiz Bernáldez, Recueil, I‑1829. lpp., 13. punkts).

      18     Ņemot vērā cietušo personu aizsardzības mērķi, Tiesa ir nospriedusi, ka Pirmās direktīvas 3. panta 1. punkts nepieļauj, ka
         apdrošinātājs varētu atsaukties uz tiesību normām vai klauzulām [apdrošināšanas] līguma punktos, lai negadījumā cietušajām
         trešajām personām atteiktu atlīdzināt zaudējumus sakarā ar apdrošinātā transportlīdzekļa ceļu satiksmes negadījumu (iepriekš
         minētais spriedums lietā Ruiz Bernáldez, 20. punkts).

      19     Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta pirmajā daļā ir tikai atkārtots šis pienākums attiecībā
         uz tiesību normām vai polises noteikumiem, noteiktos gadījumos izslēdzot transportlīdzekļa lietošanas vai vadīšanas apdrošināšanu
         (personas, kurām nav atļaujas vadīt transportlīdzekli, personas, kurām nav attiecīgā transportlīdzekļa vadītāja apliecības,
         vai personas, kuras pārkāpušas obligātās tehniskās prasības par attiecīgā transportlīdzekļa tehnisko stāvokli un drošību)
         (iepriekš minētais spriedums lietā Ruiz Bernáldez, 21. punkts).

      20     Atkāpjoties no šī pienākuma, minētā 2. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka noteiktām cietušām personām apdrošinātājs
         neizmaksā atlīdzību, ņemot vērā situāciju, ko tās pašas ir izraisījušas (personas, kuras ir ieņēmušas vietu transportlīdzeklī,
         lai gan tās zināja, ka tas ir zagts) (iepriekš minētais spriedums lietā Ruiz Bernáldez, 21. punkts).

      21     Tomēr, runājot par tiesību normu, ar kuru tiek ieviesta atkāpe no vispārējās normas, Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta otrā
         daļa ir jāinterpretē šauri.

      22     Kā to pamatoti atzīmēja arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 42. punktā, jebkura cita interpretācija ļauj dalībvalstīm pie
         noteiktiem nosacījumiem ierobežot zaudējumu atlīdzības izmaksu ceļu satiksmes negadījumā cietušajām trešajām personām, no
         kā minētajās direktīvās noteikti ir mēģināts izvairīties.

      23     No tā izriet, ka Otrās direktīvas 2. panta 1. punkta otrā daļa ir interpretējama tādējādi, ka apdrošināšanas polisē ietvertā
         tiesību norma vai līguma punkts, kas izslēdz transportlīdzekļa lietošanas vai vadīšanas apdrošināšanu, var nepieļaut [zaudējumu
         atlīdzības izmaksu] ceļu satiksmes negadījumā cietušajām trešajām personām tikai tad, ja apdrošinātājs var pierādīt, ka personas
         ir labprātīgi sēdušās transportlīdzeklī, ar kuru tika izraisīti zaudējumi, zinot, ka tas ir zagts.

      24     Attiecībā uz tiesību uz zaudējumu atlīdzību atteikumu vai ierobežojumu, ko sedz transportlīdzekļa obligātā apdrošināšana,
         pamatojoties uz negadījumā cietušā pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā, no Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas mērķa,
         kā arī no to redakcijas izriet, ka tās neparedz tuvināt dalībvalstu civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas sistēmas un ka
         atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām tām ir rīcības brīvība noteikt civiltiesiskās atbildības sistēmu, kas piemērojama
         transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem (Tiesas 2000. gada 14. septembra spriedums lietā C‑348/98 Mendes Ferreira un Delgado Correia Ferreira, Recueil, I‑6711. lpp., 23. un 29. punkts).

      25     Šajā sakarā Pohjola, kā arī Somijas, Vācijas, Austrijas un Norvēģijas valdības apgalvo, ka Kopienu tiesībās nav noteikti nekādi ierobežojumi
         pasažiera līdzdalības apmēra novērtējumam tam nodarītajos zaudējumos atbilstoši valsts tiesībām par civiltisisko atbildību.

      26     Šādu argumentu nevar pieņemt.
      27     Dalībvalstīm jāīsteno to kompetence, ievērojot Kopienu tiesības un, it īpaši, Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktu, Otrās
         direktīvas 2. panta 1. punktu un Trešās direktīvas 1. pantu, kuru mērķis ir nodrošināt, lai ar transportlīdzekļa obligāto
         apdrošināšanu tiktu atlīdzināti zaudējumi, kas nodarīti visiem transportlīdzekļa ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem pasažieriem.

      28     Valsts tiesību normas, ar kurām tiek noteikta zaudējumu atlīdzība transportlīdzekļa ceļu satiksmes negadījuma rezultātā cietušajiem,
         tātad nepadara minētos noteikumus par mazāk iedarbīgiem.

      29     Tāds tostarp bija gadījums, kad, pamatojoties tikai uz pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā, ar valsts tiesisko regulējumu,
         kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, tika noraidītas gan pasažiera tiesības uz transportlīdzekļa
         obligātās apdrošināšanas atlīdzību, gan nesamērīgi tās tika ierobežotas.

      30     Tikai pie nosacījuma, ka pastāv izņēmuma apstākļi, cietušās personas zaudējumu atlīdzības apjomu var ierobežot, pamatojoties
         uz individuālu novērtējumu.

      31     Valsts tiesas kompetencē ietilpstošā novērtējuma par šo apstākļu pastāvēšanu un kompensācijas ierobežojuma samērīguma ietvaros,
         tam, ka attiecīgais pasažieris ir tā transportlīdzekļa īpašnieks, kura vadītājs ir izraisījis negadījumu, nav nozīmes.

      32     Nosakot, ka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanu ietver atbildību par miesas bojājumiem
         visiem pasažieriem, izņemot vadītāju, ar Trešās direktīvas 1. pantu tikai tiek nošķirti vadītāji un pasažieri.

      33     Turklāt, šī sprieduma 18.–20. punktā atkārtotajos aizsardzības mērķos ir noteikts, ka transportlīdzekļa īpašnieka, kas negadījuma
         brīdī ir pasažieris, nevis transportlīdzekļa vadītājs, tiesiskais statuss ir pielīdzināms statusam, kādā atrodas jebkurš cits
         negadījumā cietušais pasažieris.

      34     Šo interpretāciju nostiprina Kopienu tiesību normu attīstība. Otrās direktīvas septītajā apsvērumā ir noteikts, ka cietušo
         interesēs ir, lai konkrētās izņēmuma klauzulas attiektos tikai uz apdrošinātāja attiecībām ar negadījuma izraisītāju. Lai
         piešķirtu aizsardzību, kas pielīdzināma aizsardzībai, kāda ir citām negadījumā cietušajām trešām personām, kā arī izriet no
         šīs pašas direktīvas devītā apsvēruma, tās 3. pantā ir ietverta apdrošināšana par miesas bojājumiem apdrošinātās personas,
         autovadītāja vai jebkuras citas atbildīgās personas ģimenes locekļiem. Trešās direktīvas 1. pantā ir apstiprināta vēl plašāka
         formula, paredzot atlīdzību par miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju. Tātad transportlīdzekļa īpašniekam
         kā pasažierim netiek liegtas tiesības saņemt zaudējumu atlīdzību.

      35     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka, pastāvot pamata lietas apstākļiem, Otrās
         direktīvas 2. panta 1. punkts un Trešās direktīvas 1. pants nepieļauj valsts tiesību normas, kas, pamatojoties uz pasažiera
         līdzdalību tam nodarītajos zaudējumos, ļauj atteikt vai nesamērīgā veidā ierobežot zaudējumu atlīdzību, ko uzņemas segt transportlīdzekļa
         obligātā apdrošināšana. Tam, ka attiecīgais pasažieris ir tā transportlīdzekļa īpašnieks, kura vadītājs izraisījis negadījumu,
         nav nozīmes.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      36     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Pastāvot pamata lietas apstākļiem, Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu likumu tuvināšanu
            attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu 2. panta 1. punkts un Padomes 1990. gada
            14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās
            atbildības obligāto apdrošināšanu 1. pants nepieļauj valsts tiesību normas, kas, pamatojoties uz pasažiera līdzdalību tam
            nodarītajos zaudējumos, ļauj atteikt vai nesamērīgā veidā ierobežot transportlīdzekļa obligātās apdrošināšanas atlīdzību.
            Tam, ka attiecīgais pasažieris ir tā transportlīdzekļa īpašnieks, kura vadītājs izraisījis negadījumu, nav nozīmes.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 21.februārī.#Malina Klöppel pret Tiroler Gebietskrankenkasse.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Innsbruck - Austrija.#Tiesības uz bērna kopšanas pabalstu saskaņā ar Austrijas tiesībām - Vērā neņemti citā dalībvalstī piešķirta ģimenes pabalsta laikposmi - Regula (EEK) Nr. 1408/71.#Lieta C-507/06.

text:
      Lieta C‑507/06
      Malina Klöppel
      pret
      Tiroler Gebietskrankenkasse
      (Oberlandesgericht Innsbruck lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesības uz bērna kopšanas pabalstu saskaņā ar Austrijas tiesībām – Vērā neņemti citā dalībvalstī piešķirta ģimenes pabalsta laikposmi – Regula (EEK) Nr. 1408/71
      Sprieduma kopsavilkums
      Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Vienlīdzīga attieksme – Bērna kopšanas pabalsts
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punkts)
      Ar Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktu ir pretrunā situācija, ja dalībvalsts, lai piešķirtu tiesības uz tādu ģimenes pabalstu
         kā bērna kopšanas pabalsts, atsakās ņemt vērā laikposmu, kurā pielīdzināms pabalsts ir saņemts citā dalībvalstī, kā tādu,
         kas būtu pabeigts šīs pašas dalībvalsts teritorijā.

      EKL 39. panta 2. punktā paredzētais nediskriminācijas princips, kas migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma jomā ir konkretizēts
         iepriekš minētajā 3. panta 1. punktā, aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju to personu pilsonības dēļ, kas gūst labumu
         no sociālā nodrošinājuma shēmām, bet vēl arī visas slēptās diskriminācijas formas, kas, piemērojot citus izšķiršanas kritērijus,
         faktiski noved pie tāda paša rezultāta. Tā par netieši diskriminējošiem ir atzīstami valsts tiesībās paredzētie nosacījumi,
         kas, lai gan ir piemērojami neatkarīgi no pilsonības, tomēr būtiski vai lielākoties ietekmē migrējošus darba ņēmējus, kā arī
         visi vienlīdzīgi piemērojamie nosacījumi, ko attiecīgās valsts darba ņēmēji var izpildīt vieglāk nekā migrējošie darba ņēmēji,
         vai arī tādi nosacījumi, attiecībā uz kuriem pastāv risks, ka tie nelabvēlīgi ietekmēs it īpaši migrējošos darba ņēmējus.

      (sal. ar 17., 18. un 22. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 21. februārī (*)

      Tiesības uz bērna kopšanas pabalstu saskaņā ar Austrijas tiesībām – Vērā neņemti citā dalībvalstī piešķirta ģimenes pabalsta laikposmi – Regula (EEK) Nr. 1408/71
      Lieta C‑507/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Oberlandesgericht Innsbruck (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 30. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 13. decembrī, tiesvedībā

      Malina Klöppel
      pret
      Tiroler Gebietskrankenkasse,

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), P. Kūris [P. Kūris] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Klepeles [Klöppel] vārdā – D. Rīfs [D. Rief],

      –        Tiroles apgabala slimokases [Tiroler Gebietskrankenkasse] vārdā – A. Brambeka [A. Bramböck], pārstāve,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz V. Ferante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma
         sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta un atjaunināta
         ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta
         un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/2001 (OV L 187, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 3. panta
         un 72. panta interpretāciju, kā arī par Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, kura grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kura grozīta
         ar Komisijas 2002. gada 27. februāra Regulu (EK) Nr. 410/2002 (OV L 62, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), 10.a panta
         interpretāciju.

      2        Šis lūgums radies prāvā starp Klepeles kundzi un Tiroler Gebietskrankenkasse par laikposma ilgumu, kurā ieinteresētajai personai ir tiesības uz bērna kopšanas pabalstu Austrijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 3. pantu, kura nosaukums ir “Vienlīdzīga attieksme”:

      “1.      Ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, kas dzīvo kādā dalībvalstī, uz kuru attiecas šī regula, attiecas tie
         paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kā uz šīs valsts pilsoņiem.

      [..]”
      4        Regulas Nr. 1408/71 4. pantā ar nosaukumu “Jautājumi, uz kuriem attiecas šī regula” ir noteikts šādi:

      “1.      Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
      [..]
      h)      ģimenes pabalsti.
      [..]”
      5        Regulas Nr. 1408/71 72. pantā ar nosaukumu “Nodarbinātības laikposmu summēšana” ir noteikts:

      “Ja kādas dalībvalsts tiesību aktos tiesību iegūšanai uz pabalstiem paredzēts priekšnoteikums par nodarbinātības laikposmu
         pabeigšanu, šīs valsts kompetentā institūcija, ciktāl nepieciešams, ņem vērā tādus nodarbinātības laikposmus, kas pabeigti
         jebkurā citā dalībvalstī, tā, it kā tie būtu pabeigti saskaņā ar tās tiesību aktiem.”

      6        Saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 10.a pantu ar nosaukumu “Noteikumi, kas piemērojami gadījumos, kad pārklājas tiesības uz ģimenes
         pabalstiem vai ģimenes piemaksām, vai ja tajā pašā laikā vai kādā tā posmā darba ņēmējs ir secīgi bijis vairāku dalībvalstu
         tiesību subjekts”:

      “Ja darba ņēmējs vai pašnodarbinātā persona ir secīgi bijis divu dalībvalstu tiesību subjekts laikposmā starp diviem ģimenes
         pabalstu vai ģimenes piemaksu izmaksas datumiem, kā to paredz vienas vai abu attiecīgo dalībvalstu tiesību akti, piemēro šādus
         noteikumus:

      a)      ģimenes pabalsti vai ģimenes piemaksas, ko šis darba ņēmējs var pieprasīt saskaņā ar katras šīs valsts tiesību aktiem, atbilst
         tādam dienas pabalstu vai piemaksu skaitam, kas pienākas saskaņā ar attiecīgajiem tiesību aktiem. Ja šie tiesību akti neparedz
         dienas pabalstus vai piemaksas, ģimenes pabalstus vai piemaksas piešķir proporcionāli laikam, kurā šis darba ņēmējs ir bijis
         katras no šo dalībvalstu tiesību subjekts [katrā no šīm dalībvalstīm], ņemot vērā attiecīgajos tiesību aktos noteikto laikposmu;

      b)      ja ģimenes pabalstus vai piemaksas ir piešķīrusi kāda institūcija laikposmā, kurā tos vajadzējis piešķirt citai institūcijai,
         minētās institūcijas veic savstarpējus norēķinus;

      [..].”
       Austrijas tiesiskais regulējums
      7        2001. gada 8. augusta Likuma par bērna kopšanas pabalstu (Kinderbetreuungsgeldgesetz) (BGBl. I, 103/2001, turpmāk tekstā – “KBGG”) 5. pantā ir paredzēts šādi:

      “1.      Bērna kopšanas pabalsts tiek izmaksāts maksimāli līdz brīdim, kad bērns sasniedz 36 mēnešu vecumu, izņemot, ja turpmāk minētajos
         gadījumos paredzēts citādāk.

      2.      Ja tikai viens no vecākiem saņem pabalstu, tas tiek izmaksāts ilgākais, līdz bērns sasniedz 30 mēnešu vecumu. Ja arī otrs
         vecāks saņem bērna kopšanas pabalstu, pabalsta saņemšanas termiņu, izmaksājot pabalstu ilgāk nekā līdz bērns sasniedz trīsdesmit
         mēnešu vecumu, pagarina par termiņu, kādā otrs vecāks saņēmis bērna kopšanas pabalstu, taču maksimāli – līdz bērns sasniedz
         36 mēnešu vecumu.

      3.      Bērna kopšanas pabalstu var pārmaiņus saņemt abi vecāki, bet personu, kas saņem pabalstu, atļauts manīt divas reizes. [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      8        Klepeles kundze, Vācijas pilsone un ierēdne Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālajā zemē, dzīvo Austrijā un strādā par skolotāju
         ģimnāzijā, kas atrodas Vācijā. Līdz 2004. gada 18. augustam viņa dzīvoja Vācijā, kur 2004. gada 11. aprīlī piedzima viņas
         meita. Krālera [Kraler] kungs, Austrijas pilsonis, Klepeles kundzes dzīvesbiedrs un bērna tēvs, kopš 2004. gada 11. marta pārcēlās pie ieinteresētas
         personas, lai palīdzētu pirms dzemdībām un rūpētos par minēto bērnu pēc tā piedzimšanas. Šajā sakarā Krālers no Insbrukas
         universitātes – sava darba devēja Austrijā – saņēma neapmaksātu atvaļinājumu. Savukārt Klepeles kundzei tika piešķirts neapmaksāts
         atvaļinājums laikposmā no 2004. gada 22. jūlija līdz 2007. gada 10. aprīlim.

      9        Pēc viņu meitas piedzimšanas Klepele un Krālers, kuri palika Vācijā, saņēma bērna kopšanas pabalstu šajā dalībvalstī, savukārt
         Krālers šo pabalstu saņēma laikposmā no 2004. gada 11. aprīļa līdz 11. augustam.

      10      2004. gada 18. augustā Klepele un Krālers kopā ar savu bērnu iekārtojās uz dzīvi Austrijā un Krālers atsāka savu profesionālo
         darbību.

      11      Sākot no šī datuma līdz 2006. gada 11. oktobrim Klepele saņēma bērna kopšanas pabalstu saskaņā ar Austrijas tiesībām. Viņas
         lūgumu šī pabalsta saņemšanas ilgumu pagarināt līdz 2007. gada 10. aprīlim Tiroler Gebietskrankenkasse ar 2006. gada 3. maija lēmumu noraidīja. Šo lēmumu tā pamatoja ar KBGG 5. panta 2. punktu, kurā paredzēts, ka gadījumā, ja bērna kopšanas pabalstu saņem tikai viens no vecākiem, to izmaksā, ilgākais,
         30 mēnešus pēc bērna piedzimšanas, bet, ja šo pabalstu saņem (vai ir saņēmis) arī otrs no vecākiem, tad tiesības saņemt šo
         pabalstu ir 36 mēnešus, ja vecāki to saņem pamīšus. Tādēļ tas, ka Krālers bērna kopšanas pabalstu no 2004. gada 11. aprīļa
         līdz 11. augustam saņēma Vācijā, netika ņemts vērā, pārbaudot Klepeles tiesības uz bērna kopšanas pabalstu 36 mēnešus ilgu
         laikposmu.

      12      Klepele šo lēmumu pārsūdzēja.

      13      Insbrukas Federālās zemes tiesa [Landesgericht Innsbruck] piekrita Tiroler Gebietskrankenkasse argumentiem un Klepeles sūdzību noraidīja, atzīdama, ka viņai bija tiesības bērna kopšanas pabalstu saņemt tikai 30 mēnešus.

      14      Klepele par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību, un šādos apstākļos Insbrukas Apelācijas tiesa [Oberlandesgericht Innsbruck] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [..] Regulas Nr. 1408/71 [..] 72. pants apvienojumā ar šīs regulas 3. pantu, kā arī apvienojumā ar [..] Regulas Nr. 574/72
         [..] 10.a pantu ir interpretējams tādējādi, ka laikposmi, par kuriem saņemami ģimenes pabalsti dalībvalstī (šajā lietā – Vācijas
         Federatīvajā Republikā – Bundeserziehungsgeld – valsts bērna kopšanas pabalsts), ir pielīdzināmi tiesībām uz līdzvērtīgu pabalstu citā dalībvalstī (šajā lietā – Austrijā
         – Kinderbetreuungsgeld – bērna kopšanas pabalsts), un tādēļ otrajā dalībvalstī, lai iegūtu tiesības saņemt pabalstu, ir jākvalificē līdzvērtīgi
         kā šīs valsts laikposmus, ja konkrētajā laikposmā abi vecāki ir kvalificējami kā darba ņēmēji Regulas Nr. 1408/71 1. panta
         a) punkta i) apakšpunkta izpratnē?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      15      Iesniedzējtiesa norāda, ka Klepeles situācijā atsauces laikposmi, kuri ņemami vērā tiesību uz bērna kopšanas pabalstu piešķiršanai,
         ir vērtējami citādāk, atkarībā no tā, vai tie ir pabeigti Austrijā vai citā dalībvalstī. Tomēr, ja Krālers savu bērnu ir kopis
         Austrijā un šajā sakarā saņēmis bērna kopšanas pabalstu šajā dalībvalstī, Klepele varētu pretendēt šo pabalstu saņemt ilgāku
         laiku. Šādos apstākļos un konstatējusi, ka Klepeles situācijai ir piemērojama Regula Nr. 1408/71, iesniedzējtiesa jautā, vai
         šīs regulas normas var interpretēt tādējādi, ka laikposmi, kuros ģimenes pabalsti saņemti Vācijā, ir pielīdzināmi tādu pašu
         pabalstu saņemšanas laikposmiem Austrijā.

      16      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina – kā norāda Austrijas valdība –, ka Kopienu tiesības neskar dalībvalstu kompetenci organizēt
         savas sociālā nodrošinājuma shēmas un ka gadījumā, ja tas nav saskaņots Kopienu līmenī, katrai dalībvalstij pašai savos tiesību
         aktos ir jāparedz sociālā nodrošinājuma pabalstu saņemšanas nosacījumi, kā arī to apmērs un saņemšanas ilgums. Tomēr šīs kompetences
         ietvaros dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesības, it īpaši EKL noteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos vai arī katram
         Eiropas Savienības pilsonim piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (2000. gada 23. novembra spriedums
         lietā C‑135/99 Elsen, Recueil, I‑10409. lpp., 33. punkts).

      17      EKL 39. panta 2. punkta paredzētais nediskriminācijas princips, kas migrējošo darba ņēmēju sociāla nodrošinājuma jomā ir konkretizēts
         Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktā, aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju to personu pilsonības dēļ, kas gūst labumu
         no sociālā nodrošinājuma shēmām, bet vēl arī visas slēptās diskriminācijas formas, kas, piemērojot citus izšķiršanas kritērijus,
         faktiski noved pie tāda paša rezultāta (skat. 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑332/05 Celozzi, Krājums, I‑563. lpp., 13. un 23. punkts).

      18      Tā par netieši diskriminējošiem ir atzīstami valsts tiesībās paredzētie nosacījumi, kas, lai gan ir piemērojami neatkarīgi
         no pilsonības, tomēr būtiski vai lielākoties ietekmē migrējošus darba ņēmējus, kā arī visi vienlīdzīgi piemērojamie nosacījumi,
         ko attiecīgās valsts darba ņēmēji var izpildīt vieglāk nekā migrējošie darba ņēmēji, vai arī tādi nosacījumi, attiecībā uz
         kuriem pastāv risks, ka tie nelabvēlīgi ietekmēs īpaši migrējošos darba ņēmējus (iepriekš minētais spriedums lietā Celozzi, 24. punkts).

      19      Atsakot ņemt vērā laikposmu, kurā ieinteresētās personas dzīvesbiedrs Krālers saņēma tādu pašu pabalstu, saskaņā ar Austrijas
         tiesībām, kad bērna kopšanas pabalsts bija jāpiešķir Klepelei, varētu iestāties iepriekš minētā situācija, ja, vispārīgi aplūkojot,
         tie ir citu dalībvalstu darba ņēmēji, kuri pirms pārvākšanās uz dzīvi Austrijā ir saņēmuši ģimenes pabalstus citās dalībvalstīs.

      20      Ir jānorāda, ka Tiesas rīcībā nav faktu, lai pārbaudītu šādu atšķirīgu attieksmi, kas nelabvēlīgi ietekmē migrējošus darba
         ņēmējus.

      21      Tā kā ar Regulas Nr. 1408/71 3. panta interpretāciju vien pietiek, lai sniegtu iesniedzējtiesai vajadzīgo informāciju atbildei,
         lai atrisinātu tās izskatīšanā esošo prāvu, tad Tiesai nav vajadzības veikt Regulas Nr. 1408/71 72. panta un Regulas Nr. 574/72
         10.a panta interpretāciju.

      22      Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka ar Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktu ir pretrunā
         situācija, ja dalībvalsts, lai piešķirtu tiesības uz tādu ģimenes pabalstu kā Austrijas tiesības paredzētais bērna kopšanas
         pabalsts, atsakās ņemt vērā laikposmu, kurā pielīdzināms pabalsts ir saņemts citā dalībvalstī, kā tādu, kas būtu pabeigts
         šīs pašas dalībvalsts teritorijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      23      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām
            personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK)
            Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/2001, 3. panta
            1. punktu ir pretrunā situācija, ja dalībvalsts, lai piešķirtu tiesības uz tādu ģimenes pabalstu kā Austrijas tiesībās paredzētais
            bērna kopšanas pabalsts, atsakās ņemt vērā laikposmu, kurā pielīdzināms pabalsts ir saņemts citā dalībvalstī, kā tādu, kas
            būtu pabeigts šīs pašas dalībvalsts teritorijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2003. gada 26.februārī. # Benito Latino pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-145/01.