title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 14.oktobrī. # Eiropas Komisija pret Austrijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīvas 79/409/EEK un 92/43/EEK - Savvaļas putnu aizsardzība - Īpaši aizsargājamo teritoriju nepareiza noteikšana un nepietiekama tiesiskā aizsardzība. # Lieta C-535/07.

text:
      Lieta C‑535/07
      Eiropas Komisija
      pret
      Austrijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 79/409/EEK un Direktīva 92/43/EEK – Savvaļas putnu aizsardzība – Īpaši aizsargājamo teritoriju nepareiza noteikšana un nepietiekama tiesiskā aizsardzība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās
      (EKL 226. pants)
      2.        Vide – Savvaļas putnu aizsardzība – Direktīva 79/409 – Īpaši aizsargājamo teritoriju izvēle un demarkācija
      (Padomes Direktīvas 79/409 4. panta 1. un 2. punkts)
      3.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Strīda priekšmets – Noteikšana pirmstiesas procedūras laikā – Loģisks un detalizēts
            iebildumu izklāsts – Neesamība – Nepieņemamība
      (EKL 226. pants)
      4.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pirmstiesas procedūra – Argumentēts atzinums – Saturs
      (EKL 226. pants)
      5.        Vide – Savvaļas putnu aizsardzība – Direktīva 79/409 – Īpašas aizsardzības pasākumi – Dalībvalstu pienākumi
      (Padomes Direktīvas 79/409 4. panta 1. un 2. punkts un Padomes Direktīvas 92/43 6. panta 2. punkts un 7. pants)
      1.        Prasībā atbilstoši EKL 226. pantam jautājums par to, vai dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, ir jāizvērtē, ņemot
         vērā situāciju, kāda pastāvēja argumentētajā atzinumā norādītā termiņa beigās, un Tiesa nevar ņemt vērā vēlākas izmaiņas.

      (sal. ar 22. punktu)
      2.        Tā kā Direktīvas 79/409 par savvaļas putnu aizsardzību un Direktīvas 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras
         aizsardzību tiesiskie režīmi ir dažādi, dalībvalsts nevar nepildīt pienākumus, kas tai noteikti ar Direktīvas 79/409 4. panta
         1. un 2. punktu, atsaucoties uz pasākumiem, kas šajā direktīvā nav minēti. Turklāt fakts, ka apstākļi teritorijā, kuru saskaņā
         ar šo direktīvu dalībvalstij ir pienākums klasificēt, nav pasliktinājušies, neliek apšaubīt dalībvalstīm noteikto pienākumu
         teritorijas klasificēt kā īpaši aizsargājamas teritorijas.

      (sal. ar 24. punktu)
      3.        Prasības par pienākumu neizpildi priekšmets ir noteikts Komisijas argumentētajā atzinumā, un tādējādi prasībai ir jābalstās
         uz tiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi ir noteikti argumentētajā atzinumā. Brīdinājuma vēstule, ko Komisija nosūta dalībvalstij,
         un pēc tam Komisijas nosūtītais argumentētais atzinums nosaka strīda priekšmetu, kas pēc tam nevar tikt paplašināts. Faktiski
         iespēja attiecīgajai dalībvalstij sniegt savus apsvērumus, pat ja tā nolemj to neizmantot, ir būtiska garantija, kas ir paredzēta
         Līgumā, un tās ievērošana ir būtisks nosacījums procesa par valsts pienākumu neizpildi norises tiesiskumam. Līdz ar to Komisijas
         argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz tiem pašiem iebildumiem, kādi minēti brīdinājuma vēstulē, ar ko uzsākta pirmstiesas
         procedūra. Pretējā gadījumā šādu pārkāpumu nevar anulēt fakts, ka atbildētāja dalībvalsts ir formulējusi savus apsvērumus,
         pamatojoties uz argumentēto atzinumu.

      Argumentētajā atzinumā un prasībā ir jāsniedz loģiski un precīzi iebildumi, lai ļautu dalībvalstij un Tiesai precīzi aptvert
         pārmestā Kopienu tiesību pārkāpuma apmēru, kas ir nosacījums, kurš vajadzīgs, lai minētā valsts varētu lietderīgi izmantot
         savus aizstāvības līdzekļus un lai Tiesa varētu pārbaudīt, vai pastāv apgalvotā valsts pienākumu neizpilde.

      (sal. ar 40.–42. punktu)
      4.        Lai gan argumentētajā atzinumā ir jābūt ietvertam loģiskam un detalizētam to iemeslu izklāstam, kuru dēļ Komisija uzskata,
         ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no Līgumā paredzētajiem pienākumiem, ko tai uzliek Līgums, tomēr Komisijai šajā
         atzinumā nav jānorāda pasākumi, kuri ļautu izbeigt pārmesto valsts pienākumu neizpildi. Tāpat Komisijai nav arī pienākuma
         šādus pasākumus norādīt savā prasības pieteikumā.

      (sal. ar 50. punktu)
      5.        Lai gan ir taisnība, ka transponēšanas precizitātei ir īpaša nozīme Direktīvas 79/409 par savvaļas putnu aizsardzību kontekstā,
         ciktāl kopējā mantojuma pārvalde to teritorijās ir uzticēta attiecīgajām dalībvalstīm, tā katrā ziņā nevar šīm pēdējām noteikt
         pienākumu no šīs direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta un Direktīvas 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību
         6. panta 2. punkta izrietošos pienākumus un aizliegumus ietvert tiesību aktā, kurā attiecībā uz katru īpaši aizsargājamo teritoriju
         (ĪAT) tiktu noteiktas aizsargātās sugas un dzīvotnes, kā arī aizsardzības mērķi.

      Kas attiecas uz minētajiem pienākumiem, veicinošu pasākumu pieņemšanai, lai saglabātu vai uzlabotu ĪAT stāvokļi, nav sistemātiska
         rakstura, bet gan tie ir atkarīgi no attiecīgās ĪAT konkrētās situācijas.

      Lai gan ir taisnība, ka ĪAT aizsardzība pret indivīdu aktivitātēm prasa, lai šie indivīdi preventīvi tiktu kavēti veikt iespējami
         kaitējošas darbības, nešķiet, ka šī mērķa sasniegšana katrā ziņā prasa specifisku aizliegumu noteikšanu katrai ĪAT, nedz arī
         katrai konkrētai sugai.

      Kas attiecas uz aizsargāto sugu un dzīvotņu identificēšanu katrā ĪAT, tā tāpat kā ĪAT demarķēšana ir jāveic neapstrīdami saistošā
         formā, un to sugu identificēšana, kuras ir bijušas pamatā attiecīgās ĪAT noteikšanai, arī ir jāveic atbilstoši šai pašai prasībai.
         Ja tas tā nebūtu, pastāvētu risks, ka no Direktīvas 79/409 4. panta 1. un 2. punkta, kā arī no Direktīvas 92/43 6. panta 2. punkta,
         skatot to kopā ar tās 7. pantu, izrietošais aizsardzības mērķis netiktu pilnībā sasniegts.

      Attiecībā uz aizsardzības mērķiem: tiesiskās aizsardzības statuss, kādam ir jābūt ĪAT, nenozīmē, ka šie mērķi ir jāprecizē
         katrai sugai, to skatot atsevišķi. Turklāt katrā ziņā nevar uzskatīt, ka aizsardzības mērķiem ir jābūt ietvertiem tajā pašā
         tiesību aktā, kurš attiecas uz noteiktas ĪAT aizsargātajām sugām un dzīvotnēm.

      Attiecībā uz to ĪAT, kas ir saistītas ar dabas rezervātu vai cita veida noteiktu teritoriju, kas jau pastāv un ko aizsargā
         valsts vai reģionāli pasākumi, tiesiskās aizsardzības statusu, Direktīvas 79/409 4. pantā ir paredzēts konkrēti ievirzīts
         un pastiprināts režīms gan šīs direktīvas I pielikumā minētajām sugām, gan migrējošām sugām. Tāda ir aizsardzības režīma,
         kādam ir jābūt ĪAT, īpatnība salīdzinājumā ar mazāk stingro vispārējo aizsardzības režīmu, kāds ir paredzēts minētās direktīvas
         3. pantā visām tajā minētajām putnu sugām. No tā tomēr neizriet, ka vienīgi konkrēti definēts un attiecībā uz katru ĪAT izveidots
         tiesiskais režīms var efektīvi aizsargāt šāda veida teritoriju.

      (sal. ar 61.–66. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 14. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīvas 79/409/EEK un 92/43/EEK – Savvaļas putnu aizsardzība – Īpaši aizsargājamo teritoriju nepareiza noteikšana un nepietiekama tiesiskā aizsardzība
      Lieta C‑535/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2007. gada 30. novembrī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv R. Zauers [R. Sauer] un D. Rekja [D. Recchia], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Austrijas Republiku, ko pārstāv E. Rīdls [E. Riedl] un E. Pirgi [E. Pürgy], kā arī K. Drehzele [K. Drechsel], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], ceturtās palātas priekšsēdētājs, kas veic otrās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents) un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 9. jūlija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 25. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:

      –        saskaņā ar ornitoloģiskiem kritērijiem pareizi nenosakot (Hanság teritorija Burgenlandes [Burgenland] federālajā zemē) vai nedemarķējot (Niedere Tauern teritorija Štīrijas [Steiermark] federālajā zemē) skaitliski un lieluma ziņā putnu aizsardzībai vispiemērotākās Austrijas teritorijas kā īpaši aizsargājamas
         teritorijas (turpmāk tekstā – “ĪAT”) atbilstoši Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvas 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību
         (OV L 103, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Putnu aizsardzības direktīva”) 4. panta 1. vai 2. punktam un

      –        daļai jau noteiktajām ĪAT neparedzot tiesisko aizsardzību, kas atbilstu Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. vai 2. punkta
         un Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206,
         7. lpp.; turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”) 6. panta 2. punkta, skatot to kopā ar tās 7. pantu, prasībām,

      Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šie direktīvu noteikumi.
      2        Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 26. maija rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai tika atļauts iestāties lietā Austrijas
         Republikas prasījumu atbalstam.

       Atbilstošās tiesību normas
       Putnu aizsardzības direktīva
      3        Putnu aizsardzības direktīvas 2. pantā ir noteikts, ka “dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai skaitliski uzturētu
         1. pantā minēto sugu populācijas tādā līmenī, kas pirmām kārtām atbilst ekoloģijas, zinātnes un kultūras prasībām, tajā pašā
         laikā ņemot vērā saimnieciskās un rekreatīvās prasības, vai lai tuvinātu šo sugu populācijas minētajam līmenim”.

      4        Putnu aizsardzības direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ņemot vērā šīs direktīvas 2. pantā minētās prasības, dalībvalstis
         veic nepieciešamos pasākumus, lai pietiekamā mērā saglabātu, uzturētu vai atjaunotu visu savvaļas putnu sugu, kas sastopamas
         to dalībvalstu Eiropas teritorijā, uz kurām attiecas Līgums, dzīvotņu daudzveidību un teritoriju. Saskaņā ar šī paša panta
         2. punkta a) apakšpunktu pasākumi biotopu un dzīvotņu saglabāšanai, uzturēšanai un atjaunošanai ietver tostarp aizsargājamo
         teritoriju ierīkošanu.

      5        Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā un 4. punkta pirmajā teikumā ir noteikts:

      “1.      Sugām, kuras minētas I pielikumā, jāpiemēro īpaši dzīvotņu aizsardzības pasākumi, lai nodrošinātu to izdzīvošanu un vairošanos
         savā izplatības areālā.

      Šim nolūkam jāapzina:
      a)      sugas, kurām draud izzušana;
      b)      sugas, kuras ir [jutīgas] pret dažām izmaiņām savās dzīvotnēs;
      c)      sugas, kuras savas skaitliski mazās populācijas vai ierobežotās vietējās izplatības dēļ uzskatāmas par retām sugām;
      d)      citas sugas, kuras īpaši jāsaudzē to dzīvotņu īpatnību dēļ.
      Veicot novērtēšanu, par pamatu ņem populācijas attīstības tendences un svārstības.
      Kā [ĪAT] šo sugu aizsardzībai dalībvalstis pirmām kārtām nosaka skaitliski un lieluma ziņā vispiemērotākās teritorijas, ņemot
         vērā aizsardzības prasības ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz kuru attiecas šī direktīva.

      2.      Dalībvalstis veic līdzīgus pasākumus attiecībā uz tādu regulāri sastopamu migrējošo sugu vairošanās, spalvu mešanas un ziemošanas
         vietām, kā arī atpūtas vietām migrācijas maršrutā, kuras nav minētas I pielikumā, ņemot vērā to aizsardzības nepieciešamību
         ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz kuru attiecas šī direktīva. Tālab dalībvalstīm īpaša uzmanība jāvelta mitrāju
         un pirmām kārtām starptautiski nozīmīgu mitrāju aizsardzībai.

      [..]
      4.      Attiecībā uz 1. un 2. punktā minētajām aizsargājamām teritorijām dalībvalstis attiecīgi rīkojas, lai nepieļautu dzīvotņu piesārņošanu
         vai kaitējuma nodarīšanu tām, kā arī novērš jebkurus traucējumus putnu dzīvei, ciktāl tie būtiski skar šā panta mērķus. Dalībvalstis
         cenšas nepieļaut dzīvotņu piesārņošanu vai kaitējuma nodarīšanu tām arī ārpus šīm aizsargājamām teritorijām.”

       Dzīvotņu direktīva
      6        Dzīvotņu direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tiek izveidots saskaņots Eiropas ekoloģiskais tīkls, kurā apvienotas
         īpaši aizsargājamas dabas teritorijas, ar nosaukumu Natura 2000, kurā ietilpst arī ĪAT, ko dalībvalstis klasificējušas kā tādas atbilstoši Putnu aizsardzības direktīvas noteikumiem.

      7        Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts ir formulēts šādi:

      “Dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu
         noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums
         varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.”

      8        Saskaņā ar šīs direktīvas 7. pantu “no šīs direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta izrietošās saistības aizstāj visas saistības,
         kas izriet no [Putnu aizsardzības] Direktīvas [..] 4. panta 4. punkta pirmā teikuma un kas attiecas uz teritorijām, kuras
         klasificētas saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu vai līdzīgā veidā atzītas saskaņā ar 4. panta 2. punktu, jaunajām
         saistībām stājoties spēkā ar šīs direktīvas ieviešanas datumu vai ar tādas klasifikācijas vai atzīšanas datumu, ko dalībvalsts
         veic saskaņā ar [Putnu aizsardzības] Direktīvu [..], ja pēdējais ir vēlāks datums”.

       Pirmstiesas procedūra
      9        2001. gada 23. oktobrī Komisija nosūtīja Austrijas Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja, ka šī pēdējā minētā nav
         klasificējusi kā ĪAT skaitliski un lieluma ziņā vispiemērotākās teritorijas, it īpaši attiecībā uz Hanság teritorijas noteikšanu un Niedere Tauern teritorijas demarķēšanu. Komisija turklāt apgalvoja, ka šī dalībvalsts nav pilnībā izpildījusi Putnu aizsardzības direktīvas
         prasības par ĪAT tiesiskās aizsardzības nodrošināšanu Austrijā.

      10      Austrijas Republika uz šo brīdinājuma vēstuli atbildēja, Komisijai nosūtot tostarp sarakstu ar dažādām putnu aizsardzības
         zonām un to tiesiskās aizsardzības režīmu. To darot, tā uzsvēra, ka noteiktas ĪAT ir pilnībā vai daļēji noteiktas par nacionālajiem
         parkiem, dabas rezervātiem, ainavas aizsardzības teritorijām, dabas mantojumu vai miera un klusuma zonām un ka pastāv dažādās
         federālajās zemēs pieņemti likumi vai noteikumi saistībā ar dabas aizsardzību.

      11      Pēc tam Komisija 2004. gada 18. oktobrī Austrijas Republikai nosūtīja papildu brīdinājuma vēstuli, ar to aizstājot pirmo brīdinājuma
         vēstuli un uzsverot, ka ĪAT klasificēšana un demarķēšana joprojām nav pareizi veiktas un ka iztrūkst šo zonu konkrēta tiesiskā
         aizsardzība. Komisija it īpaši atzīmēja, ka Hanság teritorija joprojām nav klasificēta kā ĪAT un ka joprojām nav notikusi Niedere Tauern teritorijas paplašināšana. Komisija arī atzīmēja, ka putnu aizsardzības zonas Austrijā būtībā vai nu aizsargā salīdzinoši
         veci noteikumi, vai arī – dažos gadījumos – tām vispār trūkst tiesiskās aizsardzības. Vairumā aizsardzības instrumentu konkrēts
         mērķis aizsargāt un saudzēt aizsargājamās un saudzējamās putnu sugas neesot atrodams. Šajā ziņā, pēc Komisijas domām, tiesiskajam
         regulējumam katrā ziņā ir jāietver vismaz paskaidrojums par mērķi īpaši aizsargāt putnus, un tas tā esot arī tad, ja aizsardzības
         līmenis, izmantojot aizliegumu iejaukties un aizsardzības pienākumu, principā ir pietiekams.

      12      Ar 2004. gada 21. decembra vēstuli Austrijas Republika iesniedza savus apsvērumus, tostarp par attiecīgo teritoriju tiesisko
         aizsardzību, sniedzot vispārēja rakstura paskaidrojumus, kā arī konkrētus paskaidrojumus par dažādām federālajām zemēm. Saistībā
         ar minēto šī dalībvalsts apgalvoja, ka tas, vai tiesību aktā, kas ir aizsardzības instruments, ir skaidra norāde par mērķi
         aizsargāt un saudzēt, nevar būt noteicošais.

      13      Nebūdama apmierināta ar Austrijas Republikas apsvērumiem, Komisija 2006. gada 15. decembrī šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu
         atzinumu, to aicinot izpildīt savus pienākumus divu mēnešu termiņā pēc šī paziņojuma saņemšanas. Tajā bija norādīts, ka attiecībā
         uz Hanság un Niedere Tauern teritorijām šī dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus. Attiecībā uz attiecīgo aizsargāto zonu tiesisko statusu bija
         precizēts, ka vispārīgi, t.i., arī gadījumā, ja ĪAT sakrīt ar jau pastāvošu dabas rezervātu, uz ko jau attiecas stingrāka
         valsts vai reģionāla līmeņa tiesiskā aizsardzība, aizsardzības mērķu, proti, mērķu, kas attiecas gan uz putnu sugām un īpašajām
         prasībām to aizsardzībai, gan uz to dzīvotņu atjaunošanu, iekļaušanai līdz ar atbilstošajiem pasākumiem un pienākumiem jābūt
         tiesiskā regulējuma par šīm aizsargājamajām teritorijām būtiskai sastāvdaļai. Taču lielai daļai ĪAT trūkstot jebkāda konkrēta
         tiesiskā regulējuma, kura mērķis būtu īpaša attiecīgo putnu aizsardzība.

      14      Tā kā atbildei uz šo argumentēto atzinumu sniegtie Austrijas Republikas apsvērumi nemainīja Komisijas viedokli, tā cēla šo
         prasību.

       Par prasību
       Par pirmo iebildumu – Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. vai 2. punkta noteikumu neievērošanu sakarā ar “Hanság” teritorijas
            nenoteikšanu par ĪAT un “Niedere Tauern” teritorijas nepareizu demarķēšanu
      15      Ievadam jāatgādina, ka Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm paredzēts pienākums noteikt šīs direktīvas
         I pielikumā minēto sugu aizsardzībai skaitliski un lieluma ziņā vispiemērotākās teritorijas un saskaņā ar šā paša panta 2. punktu
         dalībvalstis nosaka par ĪAT arī šajā pielikumā neminēto regulāri sastopami migrējošo sugu vairošanās, spalvu mešanas un ziemošanas
         vietas, kā arī atpūtas vietas migrācijas maršrutā (2003. gada 6. marta spriedums lietā C‑240/00 Komisija/Somija, Recueil, I‑2187. lpp., 16. punkts).

       Par Hanság teritorijas nenoteikšanu par ĪAT

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      16      Komisija apgalvo, pirmkārt, ka Austrijas Republika nav ievērojusi savu pieteikumu noteikt Hanság teritoriju [par ĪAT] atbilstoši Putnu aizsardzības direktīvas prasībām. Šī teritorija esot tikusi identificēta kā vispiemērotākā
         teritorija dažu putnu sugu, proti, lielās sīgas (Otis tarda), pļavu lijas (Circus pygargus) un purva pūces (Asio flammeus), aizsardzībai.

      17      Austrijas Republika atbild, ka Hanság teritorija šobrīd vairs nevar tikt uzskatīta par Komisijas minēto sugu aizsardzībai vispiemērotāko teritoriju. Citas teritorijas
         – nevis Hanság – esot kļuvušas šīm sugām svarīgākas. Tomēr šī dalībvalsts atzīst, ka šīs teritorijas, uz kuras lielāko daļu sakarā ar tās
         noteikšanu par Natura 2000 teritoriju jau attiecas Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punktā paredzētais aizsardzības režīms, robežu paplašināšana ir
         materiāli pamatota. Taču, tā kā uz šo Natura 2000 teritoriju un tajā esošo putnu sugu populācijām jau attiecoties ar minētajām tiesību normām iedibinātais aizsardzības režīms,
         pēc atbildētājas dalībvalsts domām, aizkavēšanās šajā ziņā nerada nekādu risku. Turklāt Hanság teritorijā nav notikusi nekāda apstākļu pasliktināšanās. Visbeidzot, ar Burgenlandes federālās zemes valdības 2008. gada
         3. jūnija noteikumiem, kas tikuši paziņoti Komisijai, šī teritorija atbilstoši Putnu aizsardzības direktīvai ir noteikta par
         “Waasen-Hanság Eiropas aizsargājamo teritoriju”.

      18      Tādējādi Austrijas Republika uzskata, ka katrā ziņā Putnu aizsardzības direktīvas pārkāpums vairs nepastāv un līdz ar to būtu
         pamatota atteikšanās no prasības šajā punktā.

      –       Tiesas vērtējums
      19      Jāatzīmē, ka pirmstiesas procedūras laikā Austrijas Republika ir atzinusi nepieciešamību Hanság teritoriju noteikt par ĪAT un darījusi Komisijai zināmu savu nodomu šo teritoriju faktiski noteikt par ĪAT.

      20      Turklāt nav strīda, ka pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām Hanság teritorija, piemērojot Putnu aizsardzības direktīvu, ar Burgenlandes federālās zemes valdības noteikumiem tika noteikta par
         “Eiropas aizsargājamo teritoriju”.

      21      Tādējādi nav apstrīdams, ka Hanság teritorija ir ietverta starp teritorijām, kas ir vispiemērotākās attiecīgo putnu sugu, kuras minētas Putnu aizsardzības direktīvas
         I pielikumā un uz kurām ir atsauce tās 4. panta 1. punktā, aizsardzībai, un ka šī teritorija tādējādi saskaņā ar šo direktīvu
         ir jānosaka par ĪAT.

      22      Tā kā jautājums par to, vai dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, ir jāizvērtē, ņemot vērā situāciju, kāda pastāvēja
         argumentētajā atzinumā norādītā termiņa beigās, un Tiesa nevar ņemt vērā vēlākas izmaiņas (it īpaši skat. 2007. gada 11. janvāra
         spriedumu lietā C‑183/05 Komisija/Īrija, Krājums, I‑137. lpp., 17. punkts), jāatzīst, ka, tā kā šā sprieduma 20. punktā minētā
         noteikšana [par ĪAT] notika pēc minētā termiņa beigām, iebildums par Hanság teritorijas nenoteikšanu par ĪAT, tādējādi pārkāpjot Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punktu, ir pamatots.

      23      Iepriekšējā punktā izdarīto secinājumu nevar ietekmēt apstāklis, ka Austrijas Republika tagad Tiesā apgalvo – turklāt nesniegdama
         saviem apgalvojumiem par to pietiekamus pierādījumus –, ka salīdzinājumā ar kādu citu teritoriju Hanság teritorija vairs nevarot tikt uzskatīta par lielās sīgas, pļavu lijas un purva pūces aizsardzībai vispiemērotāko teritoriju.

      24      Šo secinājumu nevar likt apšaubīt arī tas – pieņemot, ka tas ir pierādīts, – ka, pirmkārt, liela daļa šīs teritorijas jau
         bija aizsargāta atbilstoši Dzīvotņu direktīvai Natura 2000 tīkla ietvaros un, otrkārt, tajā nav notikusi nekāda apstākļu pasliktināšanās. Pirmkārt, tā kā Putnu aizsardzības direktīvas
         un Dzīvotņu direktīvas tiesiskie režīmi ir dažādi, dalībvalsts nevar nepildīt pienākumus, kas tai noteikti ar Putnu aizsardzības
         direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu, atsaucoties uz pasākumiem, kas šajā direktīvā nav minēti (2007. gada 28. jūnija spriedums
         lietā C‑235/04 Komisija/Spānija, Krājums, I‑5415. lpp., 79. punkts). Otrkārt, fakts, ka apstākļi attiecīgajā teritorijā nav
         pasliktinājušies, neliek apšaubīt dalībvalstīm noteikto pienākumu teritorijas klasificēt kā ĪAT tādēļ, ka ir pieņemti citi
         īpašas aizsardzības pasākumi (šajā ziņā skat. 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑418/04 Komisija/Īrija, Krājums, I‑10947. lpp.,
         38. punkts).

       Par Niedere Tauern ĪAT nepareizu demarķēšanu

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      25      Konstatējusi, ka Niedere Tauern ĪAT, kuras platība 1999. gadā bija 137 742 hektāri, platība 2001. maijā tika samazināta līdz aptuveni 87 000 hektāru, Komisija
         apgalvo, ka šīs zonas demarķēšana ir nepietiekama no Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. vai 2. punktā paredzēto aizsardzības
         prasību viedokļa attiecībā pret tajā paredzētajām putnu sugām. Šajā gadījumā runa it īpaši esot par tādām sugām kā Morinella
         tārtiņš (Charadrius morinellus), mednis (Tetrao urogallus), bikšainais apogs (Aegolius funereus), apodziņš (Glaucidium passerinum), melnā dzilna (Dryocopus martius), trīspirkstu dzenis (Picoides tridactylus), pelēkā dzilna (Picus canus), kā arī mežirbe (Bonasa bonasia).

      26      Saskaņā ar Komisijas teikto Austrijas Republika joprojām neesot zinātniski pierādījusi, ka sākotnējā Niedere Tauern demarķēšana ir jāuzskata par tehniski kļūdainu.

      27      Austrijas Republika norāda, ka, lai nodrošinātu Morinella tārtiņa aizsardzību, Štīrijas federālā zeme 2008. gadā paplašināja
         Niedere Tauern ĪAT. Turklāt šī paplašināšana, kuras pamatā ir zinātniski pētījumi, ļaujot izpildīt Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta
         1. punkta nosacījumus, jo aizsargātajām sugām skaitliski un lieluma ziņā vispiemērotākās teritorijas ir noteiktas par ĪAT.

      –       Tiesas vērtējums
      28      Jāatzīmē, ka Niedere Tauern ĪAT, kuras teritorija sakumā tika samazināta no 137 742 hektāriem uz aptuveni 87 000 hektāru tika paplašināta līdz 101 880 hektāriem
         vēlāk – 2008. gadā, proti, pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, attiecībā uz kuru, kā ir atgādināts šā sprieduma 22. punktā,
         jāvērtē Komisijas apgalvotā pienākumu neizpilde, beigām.

      29      Kā atzīst pati Austrijas Republika, šīs paplašināšanas iemesls bija prasība nodrošināt Morinella tārtiņa, kas ir Putnu aizsardzības
         direktīvas I pielikumā minēta suga, pienācīgu aizsardzību.

      30      Tādējādi katrā ziņā pietiek konstatēt, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās attiecīgās ĪAT platība bija nepietiekama
         no Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punktā paredzēto aizsardzības prasību viedokļa.

      31      Tādējādi pirmais iebildums par Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punkta pārkāpumu ir atbalstāms.

       Par otro iebildumu – Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. vai 2. punkta un Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta, skatot
            to kopā ar tās 7. pantu, prasību neievērošanu daļai no jau noteiktajām ĪAT paredzētās nepietiekamās tiesiskās aizsardzības
            dēļ
       Par pieņemamību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      32      Austrijas Republika apgalvo, ka Komisija, pirmkārt, ir paplašinājusi prasības priekšmetu un, otrkārt, nav izvirzījusi pietiekamus
         argumentus, kas pierādītu, ka pastāv konkrēta pienākumu neizpilde attiecībā uz noteiktām aizsargājamām teritorijām.

      33      Attiecībā uz pirmo punktu šī dalībvalsts apgalvo, ka, lai gan argumentētais atzinums neattiecās uz “tiesisko regulējumu par
         [jau noteiktajām] Eiropas aizsargājamām teritorijām”, prasības pieteikumā ir minēti arī no šī tiesiskā regulējuma izrietošie
         attiecīgo direktīvu pārkāpumi. Turklāt argumentētajā atzinumā ietvertie iebildumi esot par pienākumu formulēt aizsardzības
         mērķus attiecībā uz katru ĪAT, ar saistošu pasākumu palīdzību nodrošināt aizsardzības mērķu izpildi, kā arī izveidot saistošas
         un pienācīgi popularizētas kartes neievērošanu. Savukārt prasības pieteikumā materiālās prasības attiecībā uz ĪAT tiesisko
         statusu esot ievērojami paplašinātas tādā ziņā, ka Komisija pieprasa, lai tiesiskajā regulējumā par šīm ĪAT būtu ietverti
         šīm teritorijām un konkrētām sugām specifiski pienākumi un aizliegumi, kā arī konkrēti pasākumi, lai nodrošinātu atbilstošo
         Putnu aizsardzības direktīvas un Dzīvotņu direktīvas noteikumu ievērošanu.

      34      Austrijas Republika kā piemēru norāda, ka iebildums par to, ka Štīrijas un Lejasaustrijas tiesiskais regulējums par Eiropas
         aizsargājamām teritorijām neatbilstot Eiropas Savienības tiesību prasībām, neatbilst argumentētajā atzinumā Komisijas sniegtajam
         aprakstam. Turklāt attiecībā uz Zalcburgas federālo zemi Komisija papildu brīdinājuma vēstulē neesot norādījusi, ka šīs federālās
         zemes ĪAT tiesiskais statuss ir nepietiekams, un – turklāt pirmo reizi tikai argumentētajā atzinumā – minējusi vienīgi Salzachauen teritoriju kā tādu ĪAT, kam trūkst pietiekama tiesiskās aizsardzības statusa.

      35      Attiecībā uz otro punktu Austrijas Republika apgalvo, ka ne argumentētais atzinums, ne prasības pieteikums neļauj saprast,
         kāda ir Komisijas minētā pienākumu neizpilde un uz kādām ĪAT tā attiecas. Tādējādi šī dalībvalsts nevarot efektīvi aizstāvēties.
         Turklāt, tā kā nav noteikts pasākumu, kas nepieciešami, lai izpildītu ar Putnu aizsardzības direktīvu un Dzīvotņu direktīvu
         noteiktos pienākumus, saturs un apjoms, Austrijas Republikai neierobežotu laiku pastāvētu risks, ka tiks ierosināta procedūra,
         lai tiktu atzīts, ka tā nav izpildījusi pienākumus, kuri izriet no pieņemamā sprieduma par pienākumu neizpildes, kas ir šīs
         prasības priekšmets, atzīšanu.

      36      Tādējādi – un vispirms attiecībā uz Burgenlandes federālo zemi – Komisija neesot precizējusi, kuras ir tās teritorijas, kurām
         neesot piemērota tiesiskās aizsardzības statusa. Tālāk Komisija vienīgi kvalificējot Augšaustrijas teritoriju tiesisko situāciju
         kā nepietiekamu. Visbeidzot, attiecībā uz Tiroles federālo zemi Komisija pamatojoties uz Tiroler Lechtal teritoriju kā piemēru, lai visas tiesību normas, kas ir pieņemtas Tiroles federālās zemes Natura 2000 teritoriju aizsardzībai, kvalificētu kā tādas, kas nenodrošina pietiekamu aizsardzības statusu.

      37      Pirmajā punktā Komisija atbild, ka prasības pieteikums un argumentētais atzinums būtībā esot identiski jautājumā par iebildumu
         par daļai jau noteikto ĪAT paredzētā tiesiskās aizsardzības statusa nepietiekamību. Tādējādi pastāvošie tiesību akti par Eiropas
         aizsargājamām teritorijām neesot izslēgti no tiesvedības. Turklāt pienākumi un aizliegumi saistībā ar ĪAT Austrijas Republikai
         esot katrā ziņā saistoši. Tādējādi arguments, ka argumentētā atzinuma izklāstā nav konkrēti izklāstīts iebildums par nepietiekamu
         aizsardzību Štīrijas un Lejasaustrijas federālo zemju līmenī, varot vienīgi tikt noraidīts. Visbeidzot, lai gan ir taisnība,
         ka tiesiskā situācija Zalcburgas federālajā zemē nav minēta papildu brīdinājuma vēstulē, šai dalībvalstij neesot pamata secināt,
         ka iebildums, kas piemēra veidā formulēts par Burgenlandes ĪAT, neattiecas arī uz Zalcburgas federālās zemes tiesisko regulējumu,
         īpaši attiecībā uz Salzachauen teritoriju.

      38      Attiecībā uz otro punktu Komisija apgalvo, ka argumentētais atzinums esot jāsaprot plašāk, proti, tādā nozīmē, ka sasniedzamās
         aizsardzības līmenis tika definēts kvalitatīvi, ar tādu noteiktu prasību palīdzību, kas ļauj Austrijas Republikai skaidri
         noteikt, kādām ĪAT ir nepieciešami citi transponēšanas pasākumi un kādā formā tiem jābūt. Prasības pieteikumā attiecībā uz
         katru attiecīgo federālo zemi un ĪAT tas esot paskaidrots precīzāk, tomēr negrozot strīda priekšmetu. Šī dalībvalsts šajā
         jautājumā esot varējusi viegli aizstāvēties, turklāt tā plaši esot izmantojusi šo iespēju.

      39      Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka prasības pieteikums neatstāj nekādas šaubas par to, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa
         beigās nevienai no Burgenlandes un Augšaustrijas federālo zemju ĪAT – kas ir teritorijas, kurām nebija noteikts neviens konkrēts
         aizsardzības un saglabāšanas mērķis – nebija piemērota tiesiskās aizsardzības statusa. Konkrētu aizsardzības un saglabāšanas
         mērķu, kas koncentrētos uz katras putnu sugas situāciju, neesamība attiecoties arī uz Tiroler Lechtal teritoriju. Turklāt aizsardzības statuss esot nepietiekams šīs federālās zemes iestāžu noteiktajās vienpadsmit Natura 2000 aizsargājamās teritorijās.

      –       Tiesas vērtējums
      40      Ir jāatgādina, ka prasības par pienākumu neizpildi priekšmets ir noteikts Komisijas argumentētajā atzinumā un tādējādi prasībai
         ir jābalstās uz tiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi noteikti argumentētajā atzinumā (skat. 2006. gada 9. novembra spriedumu
         lietā C‑236/05 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I‑10819. lpp., 10. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīdinājuma vēstule, ko Komisija nosūta dalībvalstij, un pēc tam Komisijas nosūtītais
         argumentētais atzinums nosaka strīda priekšmetu, kas pēc tam nevar tikt paplašināts. Faktiski iespēja attiecīgajai dalībvalstij
         sniegt savus apsvērumus, pat ja tā nolemj to neizmantot, ir būtiska garantija, kas ir paredzēta Līgumā, un tās ievērošana
         ir būtisks nosacījums procesa par valsts pienākumu neizpildi norises tiesiskumam. Līdz ar to Komisijas argumentētais atzinums
         un prasība ir jābalsta uz tiem pašiem iebildumiem, kādi minēti brīdinājuma vēstulē, ar ko uzsākta pirmstiesas procedūra. Pretējā
         gadījumā šādu pārkāpumu nevar anulēt fakts, ka atbildētāja dalībvalsts ir formulējusi savus apsvērumus, pamatojoties uz argumentēto
         atzinumu (skat. 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C‑186/06 Komisija/Spānija, Krājums, I‑12093. lpp., 15. punkts un tajā
         minētā judikatūra).

      42      Turklāt argumentētajā atzinumā un prasībā ir jāsniedz loģiski un precīzi iebildumi, lai ļautu dalībvalstij un Tiesai precīzi
         aptvert pārmestā Kopienu tiesību pārkāpuma apmēru, kas ir nosacījums, kas vajadzīgs, lai minētā valsts varētu lietderīgi izmantot
         savus aizstāvības līdzekļus un lai Tiesa varētu pārbaudīt, vai pastāv apgalvotā valsts pienākumu neizpilde (skat. iepriekš
         minēto 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā Komisija/Spānija, 18. punkts).

       Par prasības priekšmeta paplašināšanu
      43      Pirmkārt, jāatzīst, ka, lai gan argumentētajā atzinumā ir norādītas daudzas ĪAT, kurām trūkst jebkāda īpaša tiesiskā regulējuma,
         kas Austrijā vispārīgi pastāv kā “noteikumi par Eiropas aizsargājamo teritoriju”, kuru mērķis ir aizsargāt attiecīgo putnu
         populāciju, tas ir formulēts veidā, kas neizslēdz, ka šis atzinums attiecas uz ĪAT, attiecībā uz kurām pastāv “noteikumi par
         Eiropas aizsargājamo teritoriju”. Šajā ziņā var atgādināt, ka pēc minētā argumentētā atzinuma Austrijas Republika informēja
         Komisiju par to, ka Flachwasserbiotop Neudenstein putnu aizsardzības teritorija 2005. gadā ar Karintijas federālās zemes 2005. gada 23. maija noteikumiem (LGBl. Nr. 47/2005) ir pasludināta par Eiropas aizsargājamo teritoriju.

      44      Otrkārt, jānorāda, ka Komisijas prasības pieteikumā – tiktāl, ciktāl tajā uzskatīts, ka tiesiskajā regulējumā par ĪAT ir jābūt
         ietvertiem konkrētām teritorijām un sugām specifiski pienākumi un aizliegumi, kā arī konkrēti pasākumi, lai nodrošinātu atbilstošo
         Putnu aizsardzības direktīvas un Dzīvotņu direktīvas noteikumu ievērošanu, – būtībā pārņemts argumentētā atzinuma formulējums.
         Šajā pēdējā ir minēts, ka “vispārīgi [..] aizsardzības mērķu iekļaušanai, t.i., konkrētu putnu sugu un ar to aizsardzību un
         dzīvotņu atjaunošanu saistīto prasību iekļaušanai līdz ar atbilstošiem pasākumiem un pienākumiem jābūt tiesiskā regulējuma
         par šīm aizsargājamām teritorijām būtiskam elementam”.

      45      Treškārt, iebildums par to, ka Štīrijas un Lejasaustrijas federālo zemju pieņemtais tiesiskais regulējums neatbilst Savienības
         tiesību prasībām, nav ietverts argumentētajā atzinumā un tādējādi ir jāatzīst par nepieņemamu.

      46      Attiecībā uz iebildumu par Zalcburgas federālās zemes ĪAT un īpaši Salzachauen teritorijas nepietiekamo tiesiskās aizsardzības statusu nav apstrīdēts, ka papildu brīdinājuma vēstulē nav ietverta nekāda
         norāde par situāciju šajā federālajā zemē, nedz arī, it īpaši, – minētajā teritorijā. Tādējādi prasība ir nepieņemama arī
         attiecībā uz Zalcburgas federālās zemes ĪAT aizsardzības tiesisko statusu.

      47      No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir nepieņemama tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Zalcburgas, Štīrijas un Lejasaustrijas
         federālās zemes ĪAT aizsardzības tiesisko statusu.

       Par precizitātes un loģiskuma neesamību
      48      Nav strīda, ka Komisija Austrijas Republikai pārmet, ka tā daļai jau noteikto ĪAT nav piešķīrusi Savienības tiesību prasībām
         atbilstošu tiesisko aizsardzību. Šī iebilduma pamatojumam tā izklāsta, kādi, pēc tās domām, ir Austrijā spēkā esošās ĪAT aizsardzības
         sistēmas trūkumi. Šajā ziņā Komisija vispārīgi precizē savu iebildumu, atsaukdamās uz situāciju dažādās šīs dalībvalsts federālajās
         zemēs.

      49      Tādējādi nešķiet, ka šādi formulētais iebildums būtu neprecīzs vai neloģisks.

      50      Turklāt jāatgādina, ka, lai gan argumentētajā atzinumā ir jābūt ietvertam loģiskam un detalizētam to iemeslu izklāstam, kuru
         dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no Līguma paredzētajiem pienākumiem, tomēr Komisijai šajā
         atzinumā nav jānorāda pasākumi, kuri ļautu izbeigt pārmesto valsts pienākumu neizpildi (skat. 2005. gada 2. jūnija spriedumu
         lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑4713. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat Komisijai nav arī pienākuma
         šādus pasākumus norādīt savā prasības pieteikumā.

      51      Apgalvojums par nepietiekamajiem pierādījumiem par ĪAT aizsardzības režīma Burgenlandes, Augšaustrijas un Tiroles federālajā
         zemē neatbilstību ir jāizskata pēc būtības.

      52      Tādējādi jāatzīst, ka prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir pieņemama šā sprieduma 47. punktā norādītajās robežās.

       Par lietas būtību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      53      Komisija apgalvo, ka daļai no Austrijā jau noteiktajām ĪAT nav piešķirta Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. vai 2. punkta
         un Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta, skatot to kopā ar tās 7. pantu, prasībām atbilstoša aizsardzība. Šajā ziņā tā apgalvo,
         ka no šīm tiesību normām izrietošajiem pienākumiem un aizliegumiem, kam ne vien jābūt konkrētām ĪAT un sugām specifiskiem,
         bet arī noteiktiem saistošā formā un pietiekami popularizētiem, esot jāietilpst tajā pašā saistošajā tiesību aktā, kurā attiecībā
         uz katru ĪAT noteiktas aizsargātās sugas un dzīvotnes, kā arī aizsardzības mērķi. Tādējādi vispārīgi ĪAT aizsardzības tiesiskais
         statuss esot nepietiekams gadījumā, ja ĪAT noteikšana ir saistīta ar dabas rezervātu vai cita veida teritoriju, kas jau pastāv
         un kuras aizsargā valsts vai reģionāli pasākumi.

      54      Austrijas Republika pirmām kārtām atbild, ka Komisijas apgalvojums, ka pienākumiem un aizliegumiem attiecībā uz dažādām putnu
         sugām ir jābūt saistošā formā un tie pietiekami jāpopularizē, šajā vispārīgajā formulējumā ir pārmērīgs. Neviena tiesību norma
         neprasot, lai šie pienākumi un aizliegumi būtu ietverti tajā pašā saistošajā tiesību aktā, kurā attiecībā uz katru ĪAT noteiktas
         aizsargātās sugas un dzīvotnes, kā arī aizsardzības mērķi. Turklāt argumentam, ka aizsardzības mērķi Putnu aizsardzības direktīvas
         4. panta 1. un 2. punkta izpratnē jāietver šādā tiesību aktā, neesot nekāda pamata. Visbeidzot, atbildētāja dalībvalsts uzsver,
         ka, ņemot vērā, ka dabas rezervātu aizsardzība vispārīgi attiecas uz visām dzīvnieku un augu sugām, kā arī to dzīvotnēm un
         ainavu, aizliegums tās jebkādā veidā apdraudēt ir plašāks nekā aizliegums attiecībā uz “Eiropas aizsargājamajām teritorijām”,
         ar kuru tiek aizsargātas konkrētas sugas un dzīvotnes.

      55      Savā iestāšanās rakstā Vācijas Republika apgalvo, ka Putnu aizsardzības direktīvā un Dzīvotņu direktīvā nav prasīts, lai aizsardzības
         un saglabāšanas pasākumus veidotu konkrēti pienākumi un aizliegumi, proti, tādi, kas saistīti ar noteiktām teritorijām un
         aizsardzības objektiem. Pat pieņemot, ka dalībvalstīm būtu pienākums noteikt šādus pienākumus un aizliegumus, šajās direktīvās
         nekādā ziņā neesot ietverti pienākumi attiecībā uz noteiktu konkretizācijas pakāpi. No šīm direktīvām neizrietot arī pienākums
         dalībvalstīm noteikt saistošus “sasniedzamos aizsardzības mērķus”, vēl jo mazāk – definēt šos mērķus tajā pašā tiesību aktā,
         kurā reglamentēti aizsargājamie objekti un konkrēti aizliegumi, kas jāievēro.

      –       Tiesas vērtējums
      56      Saskaņā ar Tiesas judikatūru Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums noteikt
         ĪAT tiesiskās aizsardzības statusu, kas var nodrošināt it īpaši tās I pielikumā minēto putnu sugu izdzīvošanu un vairošanos
         un šajā pielikumā neminētu regulāri sastopamu migrējošo sugu vairošanos, spalvu mešanu un ziemošanu (skat. 1999. gada 18. marta
         spriedumu lietā C‑166/97 Komisija/Francija, Recueil, I‑1719. lpp., 21. punkts; iepriekš minēto 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā Komisija/Īrija, 153. punkts, un 2008. gada
         11. decembra spriedumu lietā C‑293/07 Komisija/Grieķija, 22. punkts).

      57      Tāpat nav strīda, ka Putnu aizsardzības direktīvas 4. pantā ir paredzēts konkrēti ievirzīts un pastiprināts režīms gan šīs
         direktīvas I pielikumā minētajām sugām, gan migrējošām sugām, kam pamatā ir tas, ka runa ir attiecīgi par visvairāk apdraudētajām
         sugām un sugām, kuras ir Eiropas Savienības kopējais mantojums (1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑44/95 Royal Society for the Protection of Birds, Recueil, I‑3805. lpp., 23. punkts; iepriekš minētais 2007. gada 13. decembra spriedums lietā Komisija/Īrija, 46. punkts, un iepriekš
         minētais 2008. gada 11. decembra spriedums lietā Komisija/Grieķija, 23. punkts).

      58      Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktu, kurā paredzētie pienākumi aizstāj no Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta
         4. punkta pirmā teikuma izrietošos pienākumus attiecībā uz noteiktajām teritorijām, ĪAT aizsardzības tiesiskajam statusam
         šajās teritorijās jānovērš dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanās, kā arī nozīmīgi traucējumi, kas skar sugas, kuru
         dēļ noteikta attiecīgā teritorija (skat. 2003. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑415/01 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑2081. lpp., 16. punkts, un iepriekš minēto 2008. gada 11. decembra spriedumu lietā Komisija/Grieķija, 24. punkts).

      59      Turklāt ĪAT aizsardzība nedrīkst aprobežoties ar aizsardzību pret cilvēka kaitīgo ietekmi, bet tai atkarībā no konkrētā gadījuma
         ir jāietver arī veicinoši pasākumi teritorijas stāvokļa saglabāšanai vai uzlabošanai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2007. gada
         13. decembra spriedumu lietā Komisija/Īrija, 154. punkts).

      60      Atbilstoši EKL 249. panta trešajai daļai, kas kļuvusi par LESD 288. panta trešo daļu, direktīvās tām dalībvalstīm, kurām tās
         adresētas, noteiktas saistības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauts šo valstu iestādēm noteikt to īstenošanas formas
         un metodes. No tā izriet, ka Austrijas Republika, tāpat kā jebkura cita dalībvalsts, var izvēlēties, kādā formā un ar kādām
         metodēm ieviest Putnu aizsardzības direktīvu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā Komisija/Īrija,
         157. punkts).

      61      Lai gan ir taisnība, ka transponēšanas precizitātei ir īpaša nozīme Putnu aizsardzības direktīvas kontekstā tiktāl, ciktāl
         kopējā mantojuma pārvalde to teritorijās ir uzticēta attiecīgajām dalībvalstīm (skat. iepriekš minēto 2007. gada 13. decembra
         spriedumu lietā Komisija/Īrija, 64. un 159. punkts), tā katrā ziņā nevar šīm pēdējām noteikt pienākumu no Putnu aizsardzības
         direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta un Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta izrietošos pienākumus un aizliegumus ietvert
         tiesību aktā, kurā attiecībā uz katru ĪAT tiktu noteiktas aizsargātās sugas un dzīvotnes, kā arī aizsardzības mērķi.

      62      Kas attiecas uz minētajiem pienākumiem, attiecībā uz kuriem Komisija apgalvo, ka tiem jābūt veicinošiem un katrai ĪAT un konkrētām
         sugām specifiskiem, tad no šā sprieduma 59. punkta, kā arī no 2005. gada 20. oktobra sprieduma lietā C‑6/04 Komisija/Apvienotā
         Karaliste (Krājums, I‑9017. lpp.) 34. punkta izriet, ka veicinošu pasākumu ĪAT stāvokļa saglabāšanai vai uzlabošanai pieņemšanai
         nav sistemātiska rakstura, bet gan tie ir atkarīgi no attiecīgās ĪAT konkrētās situācijas.

      63      Kas attiecas uz aizliegumiem, kam esot jābūt konkrētām ĪAT un sugām specifiskiem, tad, lai gan ir taisnība, piemēram, ka ĪAT
         aizsardzība pret indivīdu aktivitātēm, prasa, lai šie indivīdi preventīvi tiktu kavēti veikt iespējami kaitējošas darbības
         (iepriekš minētais 2007. gada 13. decembra spriedums lietā Komisija/Īrija, 208. punkts), nešķiet, ka šī mērķa sasniegšana
         katrā ziņā prasa specifisku aizliegumu noteikšanu katrai ĪAT, nedz arī – kā izriet no 2000. gada 7. decembra sprieduma lietā
         C‑374/98 Komisija/Francija (Recueil, I‑10799. lpp.) 20. punkta – katrai konkrētai sugai.

      64      Kas attiecas uz aizsargāto sugu un dzīvotņu identificēšanu katrā ĪAT, jānorāda, ka, tāpat kā ĪAT demarķēšanai jābūt neapstrīdami
         saistošā formā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 22. punkts), to sugu identificēšanai, kuras ir bijušas
         pamatā attiecīgās ĪAT noteikšanai, jāatbilst šai pašai prasībai. Ja tas tā nebūtu, pastāvētu risks, ka no Putnu aizsardzības
         direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta, kā arī no Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta, skatot to kopā ar tās 7. pantu, izrietošais
         aizsardzības mērķis netiktu pilnībā sasniegts.

      65      Attiecībā uz aizsardzības mērķi no iepriekš minētā 2000. gada 7. decembra sprieduma lietā Komisija/Francija 20. un 21. punkta
         izriet, ka tiesiskās aizsardzības statuss, kādam ir jābūt ĪAT, nenozīmē, ka šie mērķi ir jāprecizē katrai sugai, to skatot
         atsevišķi. Turklāt, ņemot vērā šā sprieduma 60. un 61. punktā teikto, katrā ziņā nevar uzskatīt, ka aizsardzības mērķiem ir
         jābūt ietvertiem tajā pašā tiesību aktā, kurš attiecas uz noteiktas ĪAT aizsargātajām sugām un dzīvotnēm.

      66      Attiecībā uz to ĪAT, kas ir saistītas ar dabas rezervātu vai cita veida noteiktu teritoriju, kas jau pastāv un ko aizsargā
         valsts vai reģionāli pasākumi, apgalvoto tiesiskās aizsardzības statusa nepietiekamo raksturu jāatgādina – kā norādīts šā
         sprieduma 57. punktā –, ka Putnu aizsardzības direktīvas 4. pantā ir paredzēts konkrēti ievirzīts un pastiprināts režīms gan
         šīs direktīvas I pielikumā minētajām sugām, gan migrējošām sugām. Tāda ir aizsardzības režīma, kādam ir jābūt ĪAT, īpatnība
         salīdzinājumā ar mazāk stingro Putnu aizsardzības direktīvas 3. pantā visām tajā minētajām putnu sugām paredzēto režīmu (šajā
         ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Royal Society for the Protection of Birds, 19. un 24. punkts). No tā tomēr neizriet, ka vienīgi konkrēti definēts un attiecībā uz katru ĪAT izveidots tiesiskais režīms
         var efektīvi aizsargāt šāda veida teritoriju.

      67      Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka šajā gadījumā iebilduma par atbildētājas dalībvalsts vispārēju Putnu aizsardzības
         direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā, kā arī Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktā, skatot to kopā ar tās 7. pantu, paredzēto
         pienākumu neizpildi pamatotība nav tikusi pierādīta.

      68      Tādējādi prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pamatotība ir jāpārbauda attiecībā uz dažādajās federālajās zemēs argumentētajā
         atzinumā noteiktā termiņa beigās spēkā esošo tiesisko regulējumu un šā sprieduma 47. punktā precizētajās robežās.

       Par Burgenlandes federālo zemi
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      69      Komisija apgalvo, ka, tā kā Natura 2000 teritorijas nav tikušas pārveidotas par Eiropas aizsargājamām teritorijām un tām nav ticis noteikts šīm pēdējām teritorijām
         paredzētais tiesiskais statuss, Burgenlandes federālās zemes ĪAT nav adekvāta aizsardzības statusa.

      70      Austrijas Republika min zināmas teritorijas, attiecībā uz kurām tā norāda, ka tiek izstrādāti noteikumi, ar kurām tās tiek
         noteiktas par Eiropas aizsargājamām teritorijām. Vienīgi Auwiesen Zickenbachtal teritorija ar Burgenlandes federālās zemes valdības 2008. gada 23. marta noteikumiem esot noteikta par “Auwiesen Zickenbachtal Eiropas aizsargājamo teritoriju”.

      –       Tiesas vērtējums
      71      Gan no lietas dalībnieku argumentiem, gan no Austrijas Republikas 2007. gada 20. februārī Komisijai par atbildi uz argumentēto
         atzinumu nosūtītās vēstules izriet, ka tajā noteiktā termiņa beigās Burgenlandes federālajā zemē nebija noteikta neviena ĪAT.
         Taču otrais iebildums, kā ir norādīts prasības pieteikuma prasījumos, attiecas vienīgu uz jau noteiktām ĪAT.

      72      Tātad šim iebildumam tiktāl, ciktāl tas attiecas uz situāciju šajā federālajā zemē, vispār trūkst priekšmeta, un tas tādējādi
         ir jānoraida.

       Par Vīnes federālo zemi
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      73      Komisija apgalvo, ka šīs federālās zemes četrām ĪAT, kuras tikušas noteiktas tikai 2007. gada 17. oktobrī, trūkst tiesiskā
         statusa, kas tām piešķirtu pietiekamu aizsardzību.

      74      Austrijas Republika atbild, ka šīs ĪAT tiek aizsargātas atbilstoši Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. vai 2. punkta,
         kā arī Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta un 7. panta prasībām.

      –       Tiesas vērtējums
      75      Nav ticis apstrīdēts, ka teritorijas, par kurām šajā gadījumā ir runa, argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās nebija
         tikušas noteiktas par ĪAT.

      76      Šādos apstākļos tā paša iemesla dēļ, kāds minēts šā sprieduma 71. punktā, otrais iebildums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
         situāciju Vīnes federālajā zemē, ir jānoraida.

       Par Karintijas federālo zemi
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      77      Pēc Komisijas domām, Flachwasserbiotop Neudenstein teritorijas, kas ir Eiropas putnu aizsargājamā teritorija un vienīgā ĪAT, kas bija noteikta pirms argumentētajā atzinumā
         noteiktā termiņa beigām, tiesiskais statuss nevar tikt uzskatīts par tādu, kas šai teritorijai piešķir pietiekamu tiesisko
         aizsardzību, jo iekšējā tiesiskajā regulējumā nav paredzēti ne konkrēti aizsardzības pasākumi un mērķi attiecībā uz konkrētiem
         putniem, ne arī šīs ĪAT kartogrāfisks attēlojums.

      78      Austrijas Republika aprobežojas ar to, ka apstiprina šīs ĪAT pastāvēšanu.

      –       Tiesas vērtējums
      79      Šajā ziņā jānorāda, ka Karintijas federālās zemes valdības 2005. gada 23. maija noteikumu par minēto ĪAT 2. pantā ir noteikts,
         ka tiktāl, ciktāl šīs pašas valdības 1994. gada 8. novembra noteikumu, kas publicēti šīs federālās zemes Oficiālajā Vēstnesī Nr. 92/1994, 2. pantā paredzētie aizsardzības nosacījumi nodrošina pietiekamu aizsardzību, Flachwasserbiotop Neudenstein Eiropas aizsargājamajai teritorijai nav jānosaka papildu pienākumi, aizliegumi, atļauju izsniegšanas ierobežojumi un aizsardzības
         pasākumi.

      80      Turklāt šo pašu 2005. gada 23. maija noteikumu 3. pantā ir noteikts, ka tie paredz pielikumā minēto aizsargāto sugu saglabāšanu
         un attīstību un to aizsardzībai labvēlīga statusa atjaunošanu.

      81      Šajā kontekstā, ņemot vērā šā sprieduma 65. punktā minētos apsvērumus un nepastāvot nekādiem pierādījumiem, kas norādītu,
         ka Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā paredzēto putnu sugu, kurās ietilpst šīs regulas pielikumā minētās
         sugas, aizsardzības mērķu sasniegšanai šajā gadījumā ir nepieciešami detalizētāki noteikumi nekā Karintijas federālās zemes
         valdības pieņemtie noteikumi, Komisijas iebildums šajā punktā ir jānoraida.

      82      Attiecībā uz apgalvoto minētās ĪAT kartogrāfiska attēlojuma neesamību jāatzīst, ka, lai gan šāds attēlojums var skaidri noteikt
         teritorijas robežas, tas, kā atzīmējusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 84. punktā, nav vienīgā iespējamā un uzticamā teritorijas
         demarķēšanas forma.

      83      Tādējādi Komisijas iebildums ir jānoraida arī šajā punktā.

      84      Tādējādi otrais iebildums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz situāciju Karintijas federālajā zemē, ir jānoraida.

       Par Augšaustrijas federālo zemi
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      85      Komisija apgalvo, ka aizsardzības režīms, kurš ir spēkā vienpadsmit šīs federālās zemes paziņotajās ĪAT, ir nepietiekams.
         Pirmkārt, nepastāvot nekāds tiesiskais regulējums attiecībā uz Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal un Untere Traun ĪAT. Otrkārt, tiesiskais regulējums, kas ir piemērojams Traun-Donau-Auen, Ettenau, Frankinger Moos, Dachstein, Unterer Inn un Nationalpark Kalkalpen ĪAT, nesniedzot pienācīgu aizsardzību.

      86      Komisija apgalvo, ka attiecībā uz Ettenau, Traun-Donau-Auen un Frankinger Moos ĪAT pastāv vispārīgi noteikumi par dabas rezervātiem, kuri abos pēdējos gadījumos reglamentējot vienīgi atļautu iejaukšanos.
         Runājot par Dachstein, Unterer Inn un Nationalpark Kalkalpen ĪAT, uz tām attiecoties specifiski noteikumi par Eiropas aizsargājamām teritorijām, kuros būtībā paredzēts vienīgi vispārējs
         iejaukšanās aizliegums.

      87      Austrijas Republika norāda, ka trūkstošos noteikumus Augšaustrijas federālās zemes valdība šobrīd izstrādā. Tomēr tā atspēko
         Komisijas apgalvojumu, ka visām šīs federālās zemes ĪAT trūkst pietiekama aizsardzības statusa. Tām ĪAT, kuras šobrīd tiek
         aizsargātas kā dabas rezervāti, saskaņā ar Augšaustrijas 2001. gada likuma par dabas un ainavu aizsardzību (Oö. Natur-und Landschaftsschutzgesetz 2001, LGBl. Nr. 129/2001) 25. pantu tiek piemērota absolūta aizsardzība, kas pārsniedz Putnu aizsardzības direktīvas prasības. Turklāt
         šī dalībvalsts kā piemēru ĪAT, kurām ir pietiekams aizsardzības statuss, min Dachstein un Nationalpark Kalkalpen ĪAT, norādot uz virkni iekšējo tiesību normu, kuras ir konkrēti vērstas uz putnu aizsardzību.

      –       Tiesas vērtējums
      88      Attiecībā Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal un Untere Traun ĪAT šķiet, ka nekāds atbilstošs tiesiskais regulējums nav ne ticis paziņots Komisijai, ne arī pieminēts tiesvedības laikā
         Tiesā. Tādējādi Komisijas iebildums par šo ĪAT tiesiskā regulējuma nepietiekamību ir pamatots.

      89      Attiecībā uz citu ĪAT tiesisko režīmu jāatzīst, ka, tā kā nav pamatots, ka, ņemot vērā katras attiecīgās teritorijas konkrēto
         situāciju, šāds režīms ir nepietiekams no atbilstošo Putnu aizsardzības direktīvas un Dzīvotņu direktīvas prasību viedokļa,
         Komisija ar saviem nepietiekami pamatotajiem apgalvojumiem nav pierādījusi sava iebilduma pamatotību un tādējādi tas ir jānoraida.

      90      No tā izriet, ka otrais iebildums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz situāciju Augšaustrijas federālajā zemē, var tikt pieņemts
         tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal un Untere Traun ĪAT.

       Par Forarlbergas federālo zemi
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      91      Komisija apgalvo, ka šajā federālajā zemē spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā attiecībā uz ĪAT nav paredzēti ne konkrēti aizsardzības
         mērķi un pasākumi, ne arī pienākumi vai aizliegumi. It īpaši attiecībā uz Klostertaler Bergwälder ĪAT Komisija uzsver, ka aizsardzība, kas šai teritorijai piešķirta ar Forarlbergas federālās zemes valdības pieņemto mežu
         pārvaldības plānu, ir nepietiekama. Kas attiecas uz Verwall ĪAT, tad to konkrēti aizsargājot šīs valdības noteikumi, kas tomēr ir pieņemti pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa
         beigām un ietver pienākumus, aizliegumus un tiesību normas, kas vērsti uz teritorijas, kā arī tajā esošo aizsargājamo sugu
         aizsardzību.

      92      Austrijas Republika atbild, ka uz Rheindelta, Lauteracher Ried, Bangser Ried un Matschels ĪAT attiecas noteikumi par aizsargājamām teritorijām, ar kuriem tiek aizliegti pasākumi un izmantošana, kas kaitē to sugu
         dzīvotnēm, kurām šīs teritorijas ir izveidotas, vai rada šīm sugām būtiskus traucējumus. Kas attiecas uz Klostertaler Bergwälder ĪAT, tad attiecībā uz to atbilstoši iestāžu norādījumiem tika izstrādāts meža plāns, lai īstenotu aizsardzības pasākumus,
         kas nepieciešami, lai saglabātu Putnu aizsardzības direktīvas I pielikumā minētajām un šajā teritorijā esošajām putnu sugām
         labvēlīgu aizsardzības statusu.

      –       Tiesas vērtējums
      93      Jānorāda, ka Forarlbergas federālās zemes valdības noteikumu par dabas aizsardzību (LGBl Nr. 36/2003) 13. panta 2. punktā ir prasīts, ciktāl nepieciešams, ar pārvaldības plānu un citu risinājumu palīdzību vai lēmumu
         vai noteikumu formā paredzēt pasākumus norādīto teritoriju uzturēšanai, attīstīšanai un aizsardzībai atbilstoši īpaši šajās
         teritorijās klātesošo, Putnu aizsardzības direktīvas I pielikumā minēto putnu sugu ekoloģiskajām prasībām.

      94      Minēto noteikumu 14. pantā skaidri paredzēts aizliegums kaitēt, savukārt šo pašu noteikumu 15. pantā paredzēts ietekmes pētījums
         un vajadzības gadījumā – atļaujas prasība, ņemot vērā aizsardzības mērķus, kas izriet no prasības par pielikumā norādītajām
         dzīvotnēm un sugām, kuras ir izšķirošas teritorijas noteikšanai, labvēlīgu aizsardzības statusu.

      95      Papildus tam attiecībā uz Rheindelta, Lauteracher Ried, Bangser Ried, Matschels un Klostertaler Bergwälder ĪAT ir paredzēti Austrijas Republikas minētie pasākumi, uz kuriem ir atsauce šā sprieduma 92. punktā.

      96      Šādā kontekstā, ņemot vērā īpaši šā sprieduma 65. punktā minētos apsvērumus un nepastāvot nekādiem pierādījumiem, kas norādītu,
         ka Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punktā paredzēto putnu sugu aizsardzības mērķu sasniegšanai šajā gadījumā ir
         nepieciešamas detalizētākas tiesību normas nekā Forarlbergas federālās zemes valdības pieņemtās, Komisijas iebildums ir jānoraida
         tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šā sprieduma iepriekšējā punktā minētajām ĪAT.

      97      Attiecībā uz Verwall ĪAT nešķiet, ka atšķirībā no šā sprieduma 95. punktā minētajām ĪAT argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās šī teritorija
         būtu tikusi kā īpaši tiesiski aizsargāta. Turklāt, tā kā minētā valdība neilgu laiku pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa
         beigām pieņēma noteikumus, ar kuriem tika paredzēta virkne konkrētu aizsardzības pasākumu, šajā gadījumā ir jāatzīst, ka šī
         ĪAT līdz šo pasākumu veikšanai nebija pietiekami aizsargāta. Tādējādi prasība šajā ziņā ir pamatota.

      98      Līdz ar to otrais iebildums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz situāciju Forarlbergas federālajā zemē, ir jāapmierina attiecībā
         uz Verwall ĪAT.

       Par Tiroles federālo zemi
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      99      Pēc Komisijas domām, šajā federālajā zemē spēkā esošajā vispārīgajā tiesiskajā regulējumā nav noteikts pietiekams aizsardzības
         statuss tajā esošajām ĪAT. Tiroles federālās zemes valdība gan patiešām esot pieņēmusi noteikumus, kas ietver sarakstu ar
         vienpadsmit Natura 2000 teritorijām, bet šajā aktā neesot norādītas ne aizsargātās putnu sugas, ne aizsardzības un saglabāšanas mērķi, nedz arī būtiskie
         uzvedības noteikumi, kuri ir jāievēro. Neesot konkrētiem aizsardzības mērķiem, tie ir vispārīgi aizstāti ar standarta tehnisko
         datu sarakstos minēto dzīvotņu un putnu aizsardzību atbilstoši Tiroles federālās zemes 1997. gada likuma par dabas aizsardzību
         tā 2004. gada 12. maija redakcijā (LGBl. Nr. 50/2004, turpmāk tekstā – “TNSchG”) 14. panta 11. punktam. Komisija it īpaši apgalvo, ka Tiroler Lechtal ĪAT aizsardzības statuss esot nepietiekams.

      100    Austrijas Republika norāda, ka Putnu aizsardzības direktīvas un Dzīvotņu direktīvas ieviešana tika integrēta jau attīstītajā
         aizsardzības sistēmā, kura ietver dabas rezervātus, dabas parkus, ainavas aizsardzības teritorijas, miera zonas un aizsargājamās
         teritorijas. Šo ieviešanu veidojot šo direktīvu noteikumu piesaistīšana aizsargātajās teritorijās pastāvošajiem noteikumiem
         un šo noteikumu papildināšana. Šajās aizsargātajās teritorijās esot noteikta virkne aizliegumu, pienākumu un atļauju sistēmu.

      101    Pamatojoties uz 2004. gada decembrī pieņemtu projektu, uz visām Tiroles federālās zemes ĪAT attiecoties koordinēta pārvaldība,
         kas ir domāta katras teritorijas aizsardzības mērķu sasniegšanai, kā arī, lai pastāvīgi nodrošinātu katrā attiecīgajā teritorijā
         pastāvošo putnu sugu aizsardzību. Austrijas Republika apgalvo, ka TNSchG 14. pantā paredzētais pārejas režīms nodrošina pietiekamu ĪAT aizsardzību līdz aizsardzības mērķu noteikšanai ar specifisku
         noteikumu palīdzību.

      102    Atbildētāja dalībvalsts sīki apraksta Tiroler Lechtal ĪAT piemērojamo aizsardzības režīmu un apgalvo, ka tas esot pietiekams no Putnu aizsardzības direktīvas un Dzīvotņu direktīvas
         viedokļa.

      –       Tiesas vērtējums
      103    Jāatzīmē, ka saskaņā ar TNSchG 3. panta 9. punkta 9) apakšpunktu aizsardzības mērķi ir definēti kā Putnu aizsardzības direktīvas I pielikumā un tās 4. panta
         2. punktā minētajām sugām, kas atrodas Eiropas putnu vai to dzīvotņu aizsargājamā teritorijā, labvēlīga aizsardzības statusa
         atjaunošana.

      104    Saskaņā ar TNSchG 14. panta 3. punktu minētās federālās zemes valdībai ir pienākums ar noteikumu palīdzību noteikt aizsardzības mērķus katrai
         Natura 2000 teritorijai un vajadzības gadījumā – labvēlīga aizsardzības statusa sasniegšanai nepieciešamās tiesību normas un aizsardzības
         pasākumus.

      105    TNSchG 14. panta 11. punktā attiecībā uz pārejas periodu līdz šādu noteikumu pieņemšanai paredzēts aizsardzības mērķus pagaidām
         aizstāt ar dzīvotņu, kā arī savvaļas faunas un floras, tostarp standarta datu veidlapās minēto putnu, aizsardzību.

      106    Šāda veida veidlapā, kas paredzēta Komisijas 1996. gada 18. decembra Lēmumā 97/266/EK par formu, kādā sniedzama informācija
         par Natura 2000 ierosinātajām teritorijām (OV 1997, L 107, 1. lpp.), par kuru nav strīda, ka tā saskaņā ar atbilstošajām Tiroles federālās
         zemes tiesību normām tiek publicēta un var tikt izmantota pret trešajām personām, ir minētas putnu sugas, kas ir bijušas par
         pamatu attiecīgās teritorijas noteikšanai par ĪAT. Turklāt šajā formulārā tostarp ir ietverts arī teritorijas apraksts, tās
         kvalitātes un nozīmīguma apskats, ņemot vērā it īpaši Putnu aizsardzības direktīvas aizsardzības mērķus, kā arī šīs teritorijas
         vērtējums attiecībā uz katru no šīm sugām.

      107    Turklāt nav strīda, ka katrā no šīs federālās zemes ĪAT ir noteikta virkne aizliegumu, pienākumu un atļaujas procedūru, kas
         attiecībā uz katru no šīm teritorijām pastāv papildus vispārējiem atļaujas saņemšanas pienākumiem un likumā noteiktajiem aizliegumiem.

      108    Tā, piemēram, no lietas materiāliem izriet, ka dabas rezervātos ir principā aizliegta instalāciju būvniecība vai izvietošana,
         ceļu un taku būvniecība, paplašināšana vai pārvietošana, zemes rakšanas un aizpildīšanas darbi zemes platībās, atskaitot slēgtas
         apbūvētas platības, jaunu mežu platību izveidošana, piezemēšanās un pacelšanās laukos, jebkādu nozīmīgu trokšņu radīšana,
         mēslošana, toksisku vielu un mehānisko transportlīdzekļu izmantošana. ĪAT šiem aizliegumiem pat nāk klāt vispārējs pieejas
         aizliegums.

      109    Ņemot vērā iepriekš minēto, nevar uzskatīt par pierādītu, ka Tiroles federālajā zemē spēkā esošā ĪAT aizsardzības sistēma
         ir nepietiekama no Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. vai 2. punkta un Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta, skatot
         to kopā ar tās 7. pantu, viedokļa.

      110    Tas it īpaši tā ir attiecībā uz Tiroler Lechtal ĪAT, kura tiek aizsargāta arī kā dabas parks un kuras daļa, proti, Tiroler Lech, ir noteikta par dabas rezervātu.

      111    Iepriekšējos divos punktos minētos secinājumus nevar likt apšaubīt apstāklis, ka TNSchG 14. panta 3. punktā ir noteikts, ka Tiroles federālās zemes valdībai ir pienākums ar noteikumu palīdzību noteikt aizsardzības
         mērķus katrai Natura 2000 teritorijai. Pat ja šādu sistēmu var uzlabot, tomēr nešķiet, ka šajā gadījumā šajā federālajā zemē jau pastāvošā sistēma
         būtu nepietiekama no aizsardzības prasību viedokļa.

      112    Tādējādi otrais iebildums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz situāciju Tiroles federālajā zemē, ir jānoraida.

      113    Attiecībā uz ĪAT, par kurām šajā lietā ir konstatēts, ka tām nav pietiekama aizsardzības tiesiskā statusa, ņemot vērā no atbilstošajiem
         Putnu aizsardzības direktīvas un Dzīvotņu direktīvas noteikumiem izrietošās prasības, Tiesai nav informācijas, kas tai ļautu
         noteikt, vai uz sugām, kuru dēļ šīs ĪAT ir tikušas noteiktas, vienlaicīgi attiecas Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta
         1. un 2. punkts vai arī tikai viens no tiem.

      114    Tādējādi saistībā ar to ir jāatsaucas uz Putnu aizsardzības direktīvas 4. pantu.

      115    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Austrijas Republika:

      –        saskaņā ar ornitoloģiskiem kritērijiem pareizi nenosakot Hanság teritoriju Burgenlandes federālajā zemē par ĪAT un nedemarķējot Niedere Tauern ĪAT Štīrijas federālajā zemē atbilstoši Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punktam un

      –        neparedzot Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal un Untere Traun ĪAT Augšaustrijas federālajā zemē, kā arī Verwall ĪAT Forarlbergas federālajā zemē Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta un Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta, skatot
         to kopā ar šīs pēdējās minētās direktīvas 7. pantu, prasībām atbilstošu tiesisko aizsardzību,

      nav izpildījusi šajās tiesību normās paredzētos pienākumus.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      116    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmajai daļai, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
         Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā
         lietas dalībnieku prasības ir apmierinātas tikai daļēji, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      117    Atbilstoši šī paša reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai Vācijas Federatīvā Republika, kas iestājusies šajā lietā,
         sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Austrijas Republika:
      –        saskaņā ar ornitoloģiskiem kritērijiem pareizi nenosakot Hanság teritoriju Burgenlandes federālajā zemē par īpaši aizsargājamu teritoriju un nedemarķējot Niedere Tauern īpaši aizsargājamo teritoriju Štīrijas federālajā zemē atbilstoši Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvas 79/409/EEK par
            savvaļas putnu aizsardzību 4. panta 1. punktam un
      –        neparedzot Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal un Untere Traun īpaši aizsargājamajām teritorijām Augšaustrijas federālajā zemē, kā arī Verwall īpaši aizsargājamajai teritorijai Forarlbergas federālajā zemē Direktīvas 79/409 4. panta un Padomes 1992. gada 21. maija
            Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 6. panta 2. punkta, skatot to kopā ar šīs
            pēdējās minētās direktīvas 7. pantu, prasībām atbilstošu tiesisko aizsardzību,
      nav izpildījusi šajās tiesību normās paredzētos pienākumus;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Eiropas Komisija, Austrijas Republika un Vācijas Federatīvā sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 27.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 95/59/EK un Direktīva 92/79/EEK. # Lieta C-302/00.


Tiesas spriedums 1977. gada 5. jūlijā. # Granaria BV pret Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # Lieta 116-76.


Tiesas spriedums 1987. gada 12. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 176/84.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2004. gada 5. oktobrī.#CaixaBank France pret Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija.#Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Kredītiestādes - Valsts tiesību akti, ar ko aizliedz samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem.#Lieta C-442/02.

text:
      Lieta C‑442/02
      CaixaBank France
      pret
      Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      [Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kredītiestādes – Valsts tiesību akti, ar ko aizliedz samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kredītiestādes – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko aizliedz
            samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem – Nepieļaujamība – Pamatojums – Trūkums
      (EKL 43. pants)
      EKL 43. pants iestājas pret dalībvalsts tiesību aktiem, ar ko kredītiestādei – citas dalībvalsts iestādes meitas sabiedrībai –
         ir aizliegts maksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumiem EUR, ko veikuši pirmās minētās dalībvalsts iedzīvotāji.

      Šāds aizliegums ir nopietns šķērslis citu dalībvalstu kredītiestādēm veikt uzņēmējdarbību ar meitas sabiedrības starpniecību,
         jo tas ietekmē viņu pieeju tirgum, un faktiski tas ir jāuzskata par ierobežojumu EKL 43. panta nozīmē. Šo ierobežojumu nepamato
         obligātie vispārējo interešu iemesli saistībā ar patērētāju aizsardzību, nedz vidēja un ilgtermiņa noguldījumu veicināšanu
         tāpēc, ka tas pārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

       (sal. ar 12., 17., 21., 23.–24. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2004. gada 5. oktobrī (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kredītiestādes – Valsts tiesību akti, ar ko aizliedz samaksu par pieprasījuma noguldījumu kontiem
      Lieta C‑442/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Conseil d'État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 6. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 5. decembrī, tiesvedībā

      Caixa Bank France
      pret
      Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie,

      piedaloties
      Banque fédérale des banques populaires  u. c..

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], K. Gulmans [C. Gulmann], Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents) un tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un K. Lēnartss [K. Lenaerts],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre M. Muhika Arsamendi [M. Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2003. gada 19. novembrī,
      ņemot vērā rakstveida apsvērumus, ko sniedza:
      –        Caixa Bank France vārdā – M. Danī [M. Dany], avocat, un Dž. Kastello [G. Castello], administrators-ģenerāldirektors,

      –        Banque fédérale des banques populaires u. c. vārdā – A. Baravs [A. Barav], avocat un barrister,

      –        Francijas Republikas vārdā – R. Abraāms [R. Abraham], Ž. de Bergess [G. de Bergues], D. Petraušs [D. Petrausch] un F. Alabruns [F. Alabrune], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Patakja [M. Patakia] un G. Zavs [G. Zavvos], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 25. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt EKL 43. punktu.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      2        Atbilstoši Code monétaire et financier (Monetārā un finanšu kodeksa) L. 312‑3. pantam redakcijā, kas piemērojama šajā gadījumā:

      "Neskatoties uz visām pretēja rakstura normām, visām kredītiestādēm, kas pieņem no personām pieprasījuma noguldījumus uz pieciem
         vai mazāk gadiem, jebkurā iespējamā veidā ir aizliegts maksāt par šiem noguldījumiem vairāk nekā to Bankas un finanšu reglamentācijas
         komitejas noteikumos noteicis ekonomikas ministrs."

      3        Saskaņā ar Bankas un finanšu reglamentācijas komitejas Noteikumiem Nr. 86‑13, ko ekonomikas un finanšu ministrs apstiprinājis
         1986. gada 14. maijā (1986. gada 15. maija JORF, 6330. lpp.), maksāt atlīdzību par minētajiem noguldījumiem ir aizliegts.

      4        Minētais aizliegums attiecas uz kontiem EUR, ko atvēruši Francijas iedzīvotāji, neņemot vērā to pilsonību.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      5        Sākot ar 2002. gada 18. februāri, Caixa Bank France (turpmāk tekstā – Caixa Bank), kas pēc Francijas tiesību aktiem ir juridiska persona ar juridisko adresi Francijā un kas ir Caixa Holding meitas sabiedrība, kura savukārt pēc Spānijas tiesību aktiem ir juridiska persona ar galveno juridisko adresi Spānijā un
         kura līdzdarbojas Caixa grupas kredītiestādēs, kas zem šī nosaukuma ir nodibinātas Spānijā un citās Eiropas Savienības valstīs, ieviesa Francijā
         pieprasījuma noguldījumus, piedāvājot procentu likmi 2 % gadā noguldījumiem, sākot no EUR 1500. Ar Bankas un finanšu komisijas
         2002. gada 16. aprīļa lēmumu CaixaBank, no vienas puses, tika aizliegts noslēgt jaunas vienošanās ar Francijas iedzīvotājiem par pieprasījuma noguldījumiem EUR
         un, no otras puses, tika pieprasīts lauzt visas jau noslēgtās vienošanās, kas paredz atlīdzību par šādiem noguldījumiem.

      6        Caixa Bank par šo lēmumu iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’État [Valsts Padomē], kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvai 2000/12/EK neko nenosakot, vai dalībvalsts aizliegums bankas
         iestādēm, kas ir likumīgi izveidotas tās teritorijā, maksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumiem un citiem noguldījumiem
         pret atlīdzību ir ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību?

      2)      Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, uz kādiem vispārīgo interešu iemesliem šajā gadījumā varētu atsaukties,
         lai pamatotu šādu ierobežojumu?"

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      7        Sākotnēji ir jāatgādina, ka Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīva 2000/12/EK par kredītiestāžu darbības
         sākšanu un veikšanu (OV L 126, 1. lpp.) nav piemērojama gadījumā, kāds tas ir pamata lietā, ciktāl šīs direktīvas mērķis nav
         noteikt ierobežojumus uzņēmējdarbības veikšanai tādam sabiedrībām kā Caixa Bank, kas izmanto savas tiesības veikt uzņēmējdarbību vienā dalībvalstī kā citās dalībvalstīs nodibinātas kredītiestāžu meitas
         sabiedrības.

      8        Ar šo iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai EKL 43. punkts iestājas pret dalībvalsts tiesību aktiem, ar kuriem kredītiestādei –
         citas dalībvalsts iestādes meitas sabiedrībai – ir aizliegts maksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumiem, kas tiek veikti
         EUR un ko ir veikuši pirmās minētās dalībvalsts iedzīvotāji.

      9        EKL 43. pantā, kas lasāms kopā ar EKL 48. pantu, paredzētās tiesības veikt uzņēmējdarbību ir atzīstamas kā dalībvalstu pilsoņiem,
         tā arī juridiskām personām EKL 48. panta nozīmē. Izņemot atrunātos gadījumus un nosacījumus, tās ietver pieeju visa veida
         pašnodarbinātības darbībām un to īstenošanai, kā arī uzņēmumu dibināšanai un vadībai, pārstāvniecību, nodaļu vai meitas sabiedrību
         dibināšanai citu dalībvalstu teritorijā (skat. jo īpaši 1999. gada 11. maija spriedumu lietā C‑255/97 Pfeiffer, Recueil 1999, I‑2835. lpp., 18. punkts).

      10      Tādas sabiedrības kā Caixa Bank juridiskā situācija ir pakļauta Kopienu tiesībām EKL 43. panta nozīmē.

      11      EKL 43. pantā ir ietverta prasība novērst ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Par tādiem jāuzskata visi pasākumi,
         kas aizliedz, aptur vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (skat. jo īpaši Tiesas 1995. gada 30. novembra spriedumu
         lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil 1995, I‑4165. lpp., 37. punkts, 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C‑108/96 Mac Quen u. c., Recueil 2001, I‑37. lpp., 26. punkts, un 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑79/ 01 Payroll u. c., Recueil 2002, I‑8923. lpp., 26. punkts).

      12      Aizliegums maksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu citu dalībvalstu (ne Francijas) uzņēmumiem, kāds tas paredzēts Francijas
         tiesību aktos, rada nopietnu šķērsli to darbībai Francijā ar meitas sabiedrības starpniecību, kas ietekmē pieeju tirgum. Tādējādi
         tas atzīstams par ierobežojumu EKL 43. panta izpratnē.

      13      Faktiski minētais ierobežojums kredītiestādēm – ārvalstu sabiedrību meitas sabiedrībām – piesaistīt sabiedrības finanšu līdzekļus
         un izmaksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu kontiem liedz tām iespēju efektīvi konkurēt ar kredītiestādēm, kas ir tradicionāli
         nodibinātas iestādes dalībvalstī, kurām ir plašs nodaļu tīkls, līdz ar ko tām ir vairāk iespēju piesaistīt sabiedrības finanšu
         līdzekļus nekā augšminētajām meitas sabiedrībām.

      14      Tādējādi, ja kredītiestādes – ārvalstu uzņēmuma meitas sabiedrības – vēlas iekļūt dalībvalsts tirgū, tad konkurēt ar atlīdzības
         likmēm par pieprasījuma noguldījumu kontiem ir viena no efektīvākajām metodēm šī mērķa sasniegšanai. Līdz ar to šāds aizliegums
         apgrūtina konkrēto iestāžu pieeju tirgum.

      15      Ja Francijas valdība ir tiesas sēdes laikā apstiprinājusi, ka pastāv konti, kas pielīdzināmi pieprasījuma noguldījumiem –
         tādi kā termiņnoguldījumi uz 15 dienām, ko neskar atlīdzības aizliegums un kas ļauj tādām kredītiestādēm kā Caixa Bank konkurēt ar Francijas kredītiestādēm, piesaistot finanšu līdzekļus no sabiedrības, un tas savukārt ļauj palielināt to tirgus
         daļas Francijā, – šī pati valdība tomēr ir atzinusi, ka ar šiem kontiem, pretēji pieprasījuma noguldījumiem, netiek pieļauta
         bankas maksājuma karšu vai čeku lietošana. Attiecīgais aizliegums apgrūtina tādu kredītiestāžu kā Caixa Bank iespēju ar atlīdzību par noguldījumiem piesaistīt sabiedrības finanšu līdzekļus, ko neatsver cita veida kontu, attiecībā
         uz kuriem pieļauta atlīdzība par noguldījumiem, pastāvēšana.

      16      Strīdīgā aizlieguma izraisītajam aizliegumam darboties un attīstīt darbības nozares ar augšminēto meitas sabiedrību starpniecību
         ir vēl būtiskāka nozīme, jo sabiedrības noguldījumu pieņemšana un kredītu piešķiršana ir atzīta par kredītiestāžu pamatdarbību
         (šajā sakarā skat. Direktīvas 2000/12 1. panta 1. punktu un I pielikumu).

      17      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja – kā tas ir pamata lietā – šādi pasākumi tiek piemēroti visām personām un uzņēmumiem,
         kuri darbojas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, tie var būt pamatoti ar nosacījumu, ka tie atbilst obligātiem vispārējo interešu
         iemesliem, un ja šie pasākumi ir piemēroti attiecīgā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo (skat.
         jo īpaši 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑424/97 Haim, Recueil 2000, I‑5123. lpp., 57. punkts, iepriekš minēto spriedumu Mac Quen u.c., 26. punkts, un 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija, Recueil 2002, I‑305. lpp., 23. punkts).

      18      Tādējādi ir jāpārbauda, vai Francijas valdības motīvi atbilst šiem kritērijiem.

      19      Lai pamatotu ierobežojumus, kas brīvībai veikt uzņēmējdarbību izriet no strīdīgajiem noteikumiem, Francijas valdība atsaucas
         gan uz patērētāju aizsardzību, gan vidēja un ilgtermiņa noguldījumu veicināšanu.

      20      Vispirms – pamata lietā minētais aizliegums ir vajadzīgs, lai saglabātu pamata bezmaksas bankas pakalpojumus. Atlīdzības ieviešana
         par pieprasījuma noguldījumu kontiem būtiski paaugstinās banku operatīvās izmaksas, kuras, lai saņemtu atlīdzību, paaugstinās
         tarifus un ieviesīs maksu par dažādiem bankas pakalpojumiem, kas līdz šim ir bijuši bezmaksas, jo īpaši par čeku izdošanu.

      21      Tomēr ir jāatzīst – ja patērētāju aizsardzība ierindojas obligāto prasību vidū, ar ko pamatot EK līgumā garantētās pamata
         brīvības ierobežošanu, pat pieņemot, ka attiecīgais ierobežojums rada patērētājiem jebkādas priekšrocības, tas ietver pasākumus,
         kas pārsniedz augstāk minētā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

      22      Faktiski, pat pieņemot, ka, atceļot aizliegumu maksāt patērētājiem atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu kontiem, nenovēršami
         sadārdzināsies bankas pamata pakalpojumi vai tiks noteikta samaksa par čekiem, ir iespējams tieši paredzēt patērētāju iespēju
         izvēlēties pieprasījuma noguldījumu kontu bez atlīdzības un saglabāt noteiktus bezmaksas pamata bankas pakalpojumus vai pieprasījuma
         noguldījumu kontu ar atlīdzību un dot kredītiestādēm iespēju pieprasīt samaksu par tiem bankas pakalpojumiem, kas līdz šim
         ir bijuši bezmaksas – tādiem kā čeku izdošana.

      23      Kas attiecas uz Francijas iestāžu vēlmi veicināt ilgtermiņa noguldījumus ir jāuzsver – ja aizliegums maksāt par pieprasījuma
         noguldījumu kontiem tiešām var veicināt vidēja termiņa un ilgtermiņa noguldījumus, tas tomēr ir pasākums, kas pārsniedz šī
         mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

      24      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālajiem jautājumiem jāatbild šādi: EKL 43. pants iestājas pret dalībvalsts
         tiesību aktiem, ar ko kredītiestādei – citas dalībvalsts iestādes meitas sabiedrībai – ir aizliegts maksāt atlīdzību par pieprasījuma
         noguldījumiem EUR, ko veikuši pirmās minētās dalībvalsts iedzīvotāji.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      25      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      EKL 43. pants iestājas pret dalībvalsts tiesību aktiem, ar ko kredītiestādei –citas dalībvalsts iestādes meitas sabiedrībai –
            ir aizliegts maksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumiem EUR, ko veikuši pirmās minētās dalībvalsts iedzīvotāji.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Civildienesta tiesas (tiesnesis vienpersoniski) spriedums 2014. gada 15.oktobrī. # Evert Anton De Bruin pret Eiropas Parlamentu. # Lieta F-15/14.