title: Tiesas (desmitā palāta) spriedums, 2016. gada 20. jūlijs.#Hans Maschek pret Magistratsdirektion der Stadt Wien - Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Verwaltungsgericht Wien lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 2003/88/EK – 7. pants – Tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu – Pensionēšanās pēc attiecīgās personas lūguma – Darba ņēmējs, kas nav izmantojis savas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu pirms darba attiecību beigām – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir izslēgta finansiāla atlīdzība par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu – Slimības atvaļinājums – Ierēdņi.#Lieta C-341/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
      2016. gada 20. jūlijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālā politika — Direktīva 2003/88/EK — 7. pants — Tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu — Pensionēšanās pēc attiecīgās personas lūguma — Darba ņēmējs, kas nav izmantojis savas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu pirms darba attiecību beigām — Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir izslēgta finansiāla atlīdzība par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu — Slimības atvaļinājums — Ierēdņi”
      Lieta C‑341/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgericht Wien (Vīnes Administratīvā tiesa, Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 22. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 8. jūlijā, tiesvedībā

            Hans Maschek

      pret

            Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke .

      TIESA (desmitā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits,
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Austrijas valdības vārdā – G. Eberhard, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Kellerbauer un M. van Beek, pārstāvji,

         pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.) 7. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Hans Maschek un Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (Vīnes pilsētas Pašvaldības iestāžu administrācija – Tehnisko pakalpojumu dienesta Personālvadības departaments, Austrija), viņa darba devēju, attiecībā uz finansiālu atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ko attiecīgā persona nav izmantojusi pirms darba attiecību beigām.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2003/88

               3

               Direktīvas 2003/88 7. pants “Gadskārtējais atvaļinājums” ir formulēts šādi:
               “1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.
               2.   Obligāto apmaksāto ikgadējā atvaļinājuma laikposmu nevar aizstāt ar finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad pārtrauc darba attiecības.”

         Austrijas tiesības

               4

               Direktīva 2003/88 Austrijas tiesībās konkrēti attiecībā uz Vīnes pilsētas ierēdņiem ir transponēta ar Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (Likums par federācijas galvaspilsētas Vīnes ierēdņu atalgojuma tiesībām, 1994. gada Ierēdņu atalgojuma noteikumi), kas grozīts 2014. gadā (turpmāk tekstā – “BO”), 41.a pantā:
               “(1)   Ierēdnim, kad viņš izbeidz dienestu vai kad viņa darba attiecības tiek izbeigtas, ir tiesības uz atlīdzību par to viņa ikgadējā atvaļinājuma daļu, kuru viņš vēl nav izmantojis ([finansiāla] atlīdzība [par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu]), ja vien viņš uzreiz neturpina darbu citā Vīnes pilsētas dienestā. Viņam ir tiesības uz šo atlīdzību tikai tad, ja viņš pats nav atbildīgs par ikgadējā atvaļinājuma neizmantošanu.
               (2)   Ierēdnis ir atbildīgs par savu tiesību uz ikgadējo atvaļinājumu neizmantošanu it īpaši tad, ja viņš dienestu atstāj tāpēc, ka:

                        1.

                        viņš ir ticis atlaists [..], ciktāl viņš ir vainojams atlaišanā;

                        2.

                        darba attiecības ir izbeigtas saskaņā ar [Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994] (Likums par federācijas galvaspilsētas Vīnes civildienesta noteikumiem – 1994. gada Civildienesta noteikumi; turpmāk tekstā – “DO”) 33. panta 1. punktu [neattaisnota prombūtne], 73. pantu [atbrīvošana no amata pēc paša vēlēšanās] vai 74. pantu [atbrīvošana no amata pēc iestādes iniciatīvas] vai

                        3.

                        notiek pensionēšanās uz personas lūguma pamata saskaņā ar [DO] 68.b panta 1. punkta 1) apakšpunktu vai 68.c panta 1. punktu, vai 115.i pantu.

                  (3)   [Finansiālā] atlīdzība [par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu] tiek aprēķināta atsevišķi par katru kalendāro gadu, kurā tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu nav tikušas pilnībā izmantotas un nav zudušas.
               (4)   Ierēdnim ir tiesības uz [finansiālu] atlīdzību [par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu] attiecībā uz to atlīdzināmā atvaļinājuma daļu, kura atliek pēc attiecīgajā kalendārajā gadā faktiski izmantotā atvaļinājuma atskaitīšanas.
               [..]”

               5

                  DO 68.c panta 1. punktā ir noteikts, ka ierēdnis, kas sasniedz 60 gadu vecumu, pēc sava lūguma var pensionēties, ja viņa pensionēšanās ir saderīga ar dienesta interesēm.

               6

               Atbilstoši DO 68.b panta 1. punktam ierēdnim, pamatojoties uz viņa lūgumu, ir jāļauj pensionēties, ja
               “1.   viņa darba stāžs ir 540 attiecināmi mēneši [..];
               2.   ierēdnis nevar veikt darba pienākumus darbnespējas dēļ DO 68.a panta 2. punkta izpratnē. [..]”

               7

                  DO 115.i panta 1. punktā ir paredzēts, ka ierēdnim, kurš to ir lūdzis, ir jāļauj pensionēties, ja viņš ir 720–776 mēnešus vecs un ja pirms pensionēšanās viņa nostrādātais darba stāžs, kas ņemams vērā, aprēķinot vecuma pensiju, ir pietiekams.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               8

                  H. Maschek, kurš ir dzimis 1949. gada 17. janvārī, bija Vīnes pilsētas ierēdnis kopš 1978. gada 3. janvāra.

               9

               No 2010. gada 15. novembra līdz 2012. gada 30. jūnijam, proti, viņa pensionēšanās datumam, viņš neieradās savā darba vietā.

               10

               Iesniedzējiesa norāda, ka no H. Maschek administratīvās lietas izriet, ka viņa darba devējs savos reģistros kā prombūtni slimības dēļ ir kvalificējis tikai laikposmu no 2010. gada 15. novembra līdz 31. decembrim.

               11

                  H. Maschek darba devējs neesot iebildis pret pārējo viņa prombūtni laikposmā no 2011. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 30. jūnijam, jo ar viņu bija noslēgti divi nolīgumi, kuri attiecās uz šo prombūtni un tās sekām.

               12

               Pirmais nolīgums, kas noslēgts 2010. gada 20. oktobrī, ir formulēts šādi:
               “1. Vispārīgi jautājumi
               Esošās situācijas dēļ Vīnes pilsēta nekādā gadījumā nevar turpināt nodarbināt H. Maschek nodaļas vadītāja amatā pēc turpmāk minētā laikposma.
               Ņemot vērā, ka H. Maschek pensionēšanās ir paredzēta 2011. gada 1. oktobrī, Vīnes pilsēta ar viņu ir vienojusies par turpmāko:
               2. Lūgums par pensionēšanos no 2011. gada 1. oktobra

                  H. Maschek līdz gada beigām iesniedz rakstveida lūgumu par pensionēšanos no 2011. gada 1. oktobra.
               3. Nodaļas vadītāja amats
               Lai nodrošinātu raitu pāreju, H. Maschek saglabā nodaļas vadītāja amatu līdz 2010. gada 31. decembrim. Līdz šim datumam viņš izmantos 5–6 nedēļas no sava ikgadējā atvaļinājuma. Atvaļinājums tiks iedalīts līdz oktobra beigām, vienojoties ar Wiener Linien.

                  H. Maschek2011. gada 1. janvārī tiks atbrīvots no nodaļas vadītāja amata.
               4. Atteikšanās no darba veikšanas
               No 2011. gada 1. janvāraMagistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke atsakās no H. Maschek darba, saglabājot viņam darba algu.”

               13

               Otrais nolīgums, kas tika noslēgts 2011. gada 21. jūlijā un aizstāj pirmo nolīgumu, ir formulēts šādi:“1. Vispārīgi jautājumi
               Šā nolīguma puses vienojas, ka H. Maschek darbs nodaļas vadītāja amatā vairs nevar tikt izmantots pēc turpmāk noteiktā laikposma.
               Ņemot vērā, ka H. Maschenk pensionēšanās ir paredzēta 2012. gada 1. jūlijā, Vīnes pilsēta ir ar viņu vienojusies par sekojošo:
               2. Lūgums par pensionēšanos no 2012. gada 1. jūlija

                  H. Maschenk līdz gada beigām iesniedz rakstveida lūgumu par pensionēšanos no 2012. gada 1. jūlija. Lēmums par pensionēšanos H. Maschek tiks izsniegts personīgi [..]. H. Maschek rakstveidā apņemas šo lēmumu nepārsūdzēt.
               3. Nodaļas vadītāja amats

                  H. Maschek ieņēma nodaļas vadītāja amatu līdz 2010. gada 31. decembrim. Viņš ir ticis atbrīvots no šā amata ar 2011. gada 1. janvāri.
               4. Atteikšanās no darba veikšanas
               No 2011. gada 1. janvāraMagistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke, vienojoties ar Wiener Linien GmbH & Co KG, atsakās no H. Maschek darba, saglabājot viņam atalgojumu [..].
               [..]
               7. Atliekošs nosacījums
               Šis nolīgums ir noslēgts ar atliekošu nosacījumu, ka 2011. gada 21. jūlija paziņojums par atteikšanos ir tiesiski stājies spēkā un H. Maschek ir sniedzis šā nolīguma 2. pantā paredzēto juridiski saistošo paziņojumu par atteikšanos no jebkādas pārsūdzības.”

               14

               Vienlaikus ar otrā nolīguma noslēgšanu H. Maschek iesniedza arī lūgumu par pensionēšanos. Tā rezultātā viņa darba devējs 2011. gada 21. jūlijā pieņēma lēmumu, ar kuru H. Maschek pensionējās no 2012. gada 1. jūlija, pamatojoties uz DO 115.i panta 1. punktu. Savukārt H. Maschek apņēmās šo lēmumu nekādi nepārsūdzēt.

               15

               Atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajai informācijai ir konstatēts, ka, pirmkārt, laikposmā no 2010. gada 15. novembra līdz 2010. gada 31. decembrimH. Maschek prombūtne bija attaisnota slimības atvaļinājuma dēļ un, otrkārt, ka no 2011. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 30. jūnijam vai līdz viņa darba attiecību beigām saistībā ar pensionēšanos H. Maschek uz dienesta rīkojuma pamata, kas izriet no otrā nolīguma, nebija jāierodas darba vietā.

               16

                  H. Maschek tomēr apgalvo, ka viņš saslima neilgi pirms 2012. gada 30. jūnija. Viņš uzskata, ka līdz ar to viņam ir tiesības uz finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo atvaļinājumu, un šajā saistībā ir iesniedzis pieteikumu savam darba devējam.

               17

               Viņa darba devējs ar 2014. gada 1. jūlija lēmumu ir noraidījis H. Maschek pieteikumu, pamatojoties uz BO 41.a panta 2. punkta trešo daļu.

               18

                  Verwaltungsgericht Wien (Vīnes Administratīva tiesa), kurā H. Maschek bija pārsūdzējis šo lēmumu, pirmām kārtām pauž šaubas par BO 41.a panta 2. punkta saderīgumu ar Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punktu.

               19

               Proti, BO 41.a panta 2. punktā ierēdnim, kurš “ir atbildīgs par savu tiesību uz ikgadējo atvaļinājumu neizmantošanu”, esot atņemtas tiesības saņemt finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo atvaļinājumu, it īpaši, ja viņš pensionējas uz DO 115.i panta 1. punkta pamata, kā tas ir noticis pamatlietā.

               20

               Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā tādu situāciju kā pamatlietā, BO 41.a panta 2. punkts var būt pretrunā Tiesas judikatūrai par Direktīvas 2003/88 7. pantu, ciktāl ierēdnim, kurš ir pensionējies pēc sava lūguma, tiek atņemtas tiesības uz finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu pat tad, ja neilgi pirms došanās pensijā minētais ierēdnis bija slims un šajā saistībā ir iesniedzis darbnespējas lapu.

               21

               Otrām kārtām iesniedzējtiesa šaubās par nosacījumiem, no kuru izpildīšanas ir atkarīga finansiālās atlīdzības par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu piešķiršana tādam darba ņēmējam, kurš, kā tas ir pamatlietā, slimības dēļ neesot varējis izmantot savas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu pirms darba attiecību beigām. Tā it īpaši uzskata, ka šīs atlīdzības piešķiršanai būtu jābūt atkarīgai no tā, ka darba ņēmējs atbilstošā laikposmā ir informējis darba dēvēju par savu slimību un ir iesniedzis to apliecinošu darbnespējas lapu.

               22

               Trešām kārtām iesniedzējtiesai ir radies jautājums, vai – ja Tiesa uzskatītu, ka BO 41.a panta 1. un 2. punkts ir pretrunā Savienības tiesībām, – valsts tiesību aktos, piemērojot Direktīvas 2003/88 7. pantu, par labu darba ņēmējiem, kam saskaņā ar šo tiesību normu prettiesiski ir atņemta iespēja saņemt atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ir jāparedz šo tiesību īstenošanas kārtība, kura ir labvēlīgāka nekā minētajā direktīvā paredzētā kārtība, it īpaši attiecībā uz tās atlīdzības summu, kas ir piešķirama šiem darba ņēmējiem.

               23

               Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Wien (Vīnes Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai ar Direktīvas 2003/88/EK 7. pantu ir saderīga tāda valsts tiesību norma kā [BO] 41.a panta 2. punkts, saskaņā ar kuru darba ņēmējam, kas uz sava lūguma pamata no noteikta brīža izbeidz darba attiecības, principā nav tiesību uz [finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu] šīs direktīvas 7. panta izpratnē?
                        Ja atbilde ir noliedzoša, vai [ar Direktīvas 2003/88 7. pantu ir saderīga] tāda valsts tiesību norma, kurā paredzēts, ka katram darba ņēmējam, kas pēc sava lūguma izbeidz darba attiecības, ir jādara viss, lai līdz darba attiecību izbeigšanās brīdim izmantotu visu uzkrāto atvaļinājumu, un ka gadījumos, kad darba attiecības tiek izbeigtas pēc darba ņēmēja lūguma, tiesības uz [finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu] rodas tikai tad, ja darba ņēmējs, arī pieprasot ikgadējo atvaļinājumu no dienas, kurā tas lūdz darba attiecību izbeigšanu, nebūtu spējīgs izmantot atvaļinājumu apmērā, kas ir pieprasītās atlīdzības par neizmantoto atvaļinājumu pamatā?

                        2)

                        Vai ir jāpieņem, ka tiesības uz atlīdzību par neizmantoto atvaļinājumu pastāv tikai tad, ja darba ņēmējs, kurš darbnespējas rezultātā nebija spējīgs izmantot savas tiesības uz atvaļinājumu tieši pirms nodarbinātības attiecību izbeigšanas[, pirmkārt,] savam darba devējam bez liekas kavēšanās (un tādējādi principā pirms brīža, kad tiek izbeigtas darba attiecības) ir paziņojis par savu darbnespēju (piemēram, slimības dēļ) un[, otrkārt,] savu darbnespēju (piemēram, slimības dēļ) bez liekas kavēšanās (un tādējādi principā pirms brīža, kad tiek izbeigtas darba attiecības) ir apliecinājis (piemēram, ar ārsta izsniegtu darbnespējas lapu)?
                        Ja atbilde ir noliedzoša, vai ar Direktīvas 2003/88 7. pantu ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kurā paredzēts, ka tiesības uz [finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu] pastāv tikai tad, ja darba ņēmējs, kurš darbnespējas rezultātā nebija spējīgs izmantot savas tiesības uz atvaļinājumu tieši pirms darba attiecību izbeigšanas[, pirmkārt,] savam darba devējam bez liekas kavēšanās (un tādējādi principā pirms brīža, kad tiek izbeigtas darba attiecības) ir paziņojis par savu darbnespēju (piemēram, slimības dēļ) un[, otrkārt,] savu darbnespēju (piemēram, slimības dēļ) bez liekas kavēšanās (un tādējādi principā pirms brīža, kad tiek izbeigtas darba attiecības) ir apliecinājis (piemēram, ar ārsta izsniegtu darbnespējas lapu)?

                        3)

                        Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas judikatūru (skat. spriedumus, 2004. gada 18. marts, Merino Gomez, C‑342/01, EU:C:2004:160, 31. punkts; 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 47.–50. punkts; 2012. gada 3. maijs, kā arī Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 37. punkts) dalībvalstis likumos var darba ņēmējam piešķirt tādas tiesības uz atvaļinājumu vai tiesības uz atlīdzību par neizmantoto atvaļinājumu, kuras pārsniedz Direktīvas 2003/88 7. pantā garantētās minimālās tiesības. Tāpat ar Direktīvas 2003/88 7. pantu piešķirtās tiesības ir tieši piemērojamas (skat. spriedumus, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 34.–36. punkts un 2014. gada 12. jūnijs, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 28. punkts).
                        Vai, ņemot vērā šo Direktīvas 2003/88 7. panta interpretāciju, situācija, kurā valsts likumdevējs noteiktam personu lokam paredz tiesības uz [finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu], kas būtiski pārsniedz šajā direktīvas normā paredzēto, nozīmē, ka Direktīvas 2003/88 7. panta tiešās piemērojamības rezultātā arī tām personām, kurām pretrunā [šai] direktīvai ar valsts likumu ir atņemtas tiesības uz [finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu], ir piešķiramas tiesības uz atlīdzību par neizmantoto atvaļinājumu apmērā, kas būtiski pārsniedz [minētajā] direktīvas normā paredzēto un kas saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu pienākas tikai personām, kurām ir piemērojams attiecīgais noteikums?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               24

               Ar trim jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, ar kuriem finansiāla atlīdzība par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu tiek liegta darba ņēmējam, kura darba attiecības ir beigušas, pamatojoties uz viņa lūgumu par pensionēšanos, un kurš nav varējis izmantot savas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu pirms šo darba attiecību beigām. Ja atbilde būtu apstiprinoša, iesniedzējtiesa jautā, vai valsts tiesību aktos, piemērojot Direktīvas 2003/88 7. pantu, par labu darba ņēmējam, kam saskaņā ar šo tiesību normu nav tiesību saņemt atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ir jāparedz šo tiesību īstenošanas kārtība, kura ir labvēlīgāka nekā Direktīvā 2003/88 paredzētā, it īpaši attiecībā uz tās atlīdzības summu, kas viņam ir piešķirama.

               25

               Lai iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi, pirmām kārtām ir svarīgi atgādināt, kā tas izriet no Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkta – normas, no kuras šajā direktīvā nav atļauts izdarīt atkāpes, – ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu atvaļinājumu. Tādējādi šīs tiesības uz apmaksātu ikgadēju atvaļinājumu, kuras saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir uzskatāmas par īpaši svarīgu Savienības sociālo tiesību principu, ir piešķirtas katram darba ņēmējam neatkarīgi no viņa veselības stāvokļa (spriedumi, 2009. gada 20. janvāris, Schultz‑Hoff u.c., C‑350/06 un C‑520/06, EU:C:2009:18, 54. punkts, kā arī 2012. gada 3. maijs, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 28. punkts).

               26

               Kad darba attiecības ir izbeigušās un kad ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu faktiski vairs nav iespējams izmantot, Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka darba ņēmējam ir tiesības uz finansiālu atlīdzību, lai šīs neiespējamības rezultātā netiktu izslēgta jebkāda, pat finansiāla veida šo darba ņēmēja tiesību izmantošana (skat. spriedumus, 2009. gada 20. janvāris, Schultz‑Hoff u.c., C‑350/06 un C‑520/06, EU:C:2009:18, 56. punkts; 2012. gada 3. maijs, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 29. punkts, kā arī 2014. gada 12. jūnijs, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 17. punkts).

               27

               Tāpat ir jānorāda, ka Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punktā, kā to ir interpretējusi Tiesa, nav paredzēts neviens cits nosacījums par tiesību uz finansiālu atlīdzību izmantošanu, kā tikai nosacījums par, pirmkārt, darba attiecību izbeigšanos un, otrkārt, to, ka darba ņēmējs nav izmantojis visu ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, uz kuru viņam bija tiesības šo attiecību izbeigšanās brīdī (spriedums, 2014. gada 12. jūnijs, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 23. punkts).

               28

               Līdz ar to atbilstoši Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punktam darba ņēmējam, kurš nav varējis izmantot visas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu pirms darba attiecību beigām, ir tiesības saņemt finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu. Šajā ziņā iemesliem, kuru dēļ darba attiecības ir beigušās, nav nozīmes.

               29

               Tādējādi apstāklis, ka darba ņēmējs pēc savas iniciatīvas ir izbeidzis darba attiecības, nekādi neietekmē viņa tiesības attiecīgā gadījumā saņemt finansiālu atlīdzību par neizmantotajām tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ko viņš nav varējis izmantot pirms darba attiecību beigām.

               30

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, ar kuriem finansiāla atlīdzība par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu tiek liegta tādam darba ņēmējam, kura darba attiecības ir beigušās, pamatojoties uz viņa lūgumu par pensionēšanos, un kurš nav varējis izmantot savas tiesības pirms šo darba attiecību beigām.

               31

               Otrām kārtām, runājot par tādu situāciju kā pamatlietā aplūkotā, ir jāatgādina, ka Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst tādas valsts tiesību normas vai prakse, saskaņā ar kurām, beidzoties darba attiecībām, finansiālu atlīdzību par neizmantotu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu neizmaksā, ja darba ņēmējs visu vai daļu atsauces laikposma un/vai pārcelšanas perioda ir atradies slimības atvaļinājumā, kura dēļ viņš tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu nav varējis izmantot (spriedumi, 2009. gada 20. janvāris, Schultz‑Hoff u.c., C‑350/06 un C‑520/06, EU:C:2009:18, 62. punkts, kā arī 2012. gada 3. maijs, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 30. punkts).

               32

               Rezultātā Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējam ir tiesības brīdī, kad viņš aiziet pensijā, saņemt finansiālu atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ko viņš nav izmantojis tāpēc, ka viņš neveica savu darbu slimības dēļ (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 3. maijs, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 32. punkts).

               33

               Līdz ar to, runājot par laikposmu no 2010. gada 15. novembra līdz 31. decembrim, attiecībā uz kuru tika konstatēts, ka H. Maschek bija slimības atvaļinājumā un ka viņš šā iemesla dēļ šajā laikposmā nebija varējis izmantot savas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ko viņš bija ieguvis, viņam atbilstoši Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punktam ir tiesības uz finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu.

               34

               Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Direktīvas 2003/88 7. pantā paredzētajām tiesībām uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu ir divējāds mērķis, proti, pirmkārt, ļaut darba ņēmējam atpūsties, nevis veikt viņa darba līgumā paredzētos uzdevumus un, otrkārt, izmantot laiku relaksācijai un brīvā laika nodarbēm (spriedumi, 2009. gada 20. janvāris, Schultz‑Hoff u.c., C‑350/06 un C‑520/06, EU:C:2009:18, 25. punkts, kā arī 2011. gada 22. novembris, KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, 31. punkts).

               35

               Šajos apstākļos, lai nodrošinātu šo tiesību uz ikgadēju atvaļinājumu lietderīgo iedarbību, ir jākonstatē, ka darba ņēmējam, kura darba attiecības ir beigušās un kuram atbilstoši ar darba devēju noslēgtam nolīgumam, turpinot saņemt darba algu, ir pienākums neierasties savā darba vietā noteiktā laikposmā pirms došanās pensijā, nav tiesību uz finansiālu atlīdzību par šajā laikposmā neizmantotajām tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, izņemot, ja viņš nav varējis izmantot šīs tiesības slimības dēļ.

               36

               Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai atbilstoši otrajam nolīgumam, kas 2011. gada 21. jūlijā ir noslēgts starp H. Maschek un viņa darba dēvēju un kas ir aprakstīts šā sprieduma 13. punktā, H. Maschek faktiski bija pienākums neierasties savā darba vietā laikposmā no 2011. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 30. jūnijam, turpinot saņemt savu darba algu. Ja tas tā ir, H. Maschek nav tiesību uz finansiālu atlīdzību par neizmantotajām tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, kuras viņš nav izmantojis šajā laikposmā.

               37

               Savukārt, ja šajā pašā laikposmā H. Maschek nav varējis izmantot savas tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu slimības dēļ – par ko ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai – viņam atbilstoši Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punktam ir tiesības uz finansiālu atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu.

               38

               Trešām kārtām, runājot par jautājumu, vai, valsts tiesību aktos, piemērojot Direktīvas 2003/88 7. pantu, par labu darba ņēmējam, kam saskaņā ar šo tiesību normu nav tiesību saņemt atlīdzību par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ir jāparedz šo tiesību īstenošanas kārtība, kura ir labvēlīgāka nekā Direktīvā 2003/88 paredzētā, it īpaši attiecībā uz tās atlīdzības summu, kas viņam ir piešķirama, ir jāatgādina, ka, lai gan Direktīvas 2003/88 mērķis ir noteikt minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai, kuras ir jāievēro dalībvalstīm, tām atbilstoši šīs direktīvas 15. pantam ir tiesības paredzēt darba ņēmējiem labvēlīgākas normas. Līdz ar to Direktīvai 2003/88 nav pretrunā valsts tiesību normas, kurās ir paredzētas tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu, kas pārsniedz šīs direktīvas 7. pantā garantētās četras nedēļas un kas tiek piešķirts saskaņā ar minētajās valsts tiesībās noteiktiem saņemšanas un piešķiršanas nosacījumiem (skat. it īpaši spriedumus, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 47. punkts, kā arī 2012. gada 3. maijs, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 34. un 35. punkts).

               39

               Rezultātā, pirmkārt, dalībvalstu kompetencē ir lemt par to, vai tās piešķir darba ņēmējiem papildu ikgadējos apmaksātos atvaļinājumus, kas papildina Direktīvas 2003/88 7. pantā paredzēto vismaz četras nedēļas ilgo ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu. Šajā gadījumā dalībvalstis var paredzēt, ka darba ņēmējam, kurš slimības dēļ pirms darba attiecību beigām nav varējis pilnībā izmantot savu papildu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu, tiek piešķirtas tiesības uz finansiālu atlīdzību, kas atbilst šim papildu laikposmam. Otrkārt, dalībvalstīm ir jānosaka šīs piešķiršanas nosacījumi (skat. spriedumu, 2012. gada 3. maijs, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 36. punkts).

               40

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/88 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                        —

                        tam ir pretrunā tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, ar kuriem finansiāla atlīdzība par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu tiek liegta tādam darba ņēmējam, kura darba attiecības ir beigušās, pamatojoties uz viņa lūgumu par pensionēšanos, un kurš nav varējis izmantot savas tiesības pirms šo darba attiecību beigām;

                        —

                        darba ņēmējam ir tiesības brīdī, kad viņš aiziet pensijā, saņemt finansiālu atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ko viņš nav izmantojis tāpēc, ka viņš neveica savu darbu slimības dēļ;

                        —

                        darba ņēmējam, kura darba attiecības ir beigušās un kuram atbilstoši ar darba devēju noslēgtam nolīgumam, turpinot saņemt darba algu, ir pienākums neierasties savā darba vietā noteiktā laikposmā pirms došanās pensijā, nav tiesību uz finansiālu atlīdzību par šajā laikposmā neizmantotajām tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, izņemot, ja viņš nav varējis izmantot šīs tiesības slimības dēļ;

                        —

                        pirmkārt, dalībvalstu kompetencē ir lemt par to, vai tās piešķir darba ņēmējiem papildu apmaksātos atvaļinājumus, kas papildina Direktīvas 2003/88 7. pantā paredzēto vismaz četras nedēļas ilgo ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu. Šajā gadījumā dalībvalstis var paredzēt, ka darba ņēmējam, kurš slimības dēļ pirms darba attiecību beigām nav varējis pilnībā izmantot savu papildu ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, tiek piešķirtas tiesības uz finansiālu atlīdzību, kas atbilst šim papildu laikposmam. Otrkārt, dalībvalstīm ir jānosaka šīs piešķiršanas nosacījumi.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               41

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                        —

                           tam ir pretrunā tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, ar kuriem finansiāla atlīdzība par neizmantoto ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu tiek liegta tādam darba ņēmējam, kura darba attiecības ir beigušās, pamatojoties uz viņa lūgumu par pensionēšanos, un kurš nav varējis izmantot savas tiesības pirms šo darba attiecību beigām;

                        —

                           darba ņēmējam ir tiesības brīdī, kad viņš aiziet pensijā, saņemt finansiālu atlīdzību par ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, ko viņš nav izmantojis tāpēc, ka viņš neveica savu darbu slimības dēļ;

                        —

                           darba ņēmējam, kura darba attiecības ir beigušās un kuram atbilstoši ar darba devēju noslēgtam nolīgumam, turpinot saņemt darba algu, ir pienākums neierasties savā darba vietā noteiktā laikposmā pirms došanās pensijā, nav tiesību uz finansiālu atlīdzību par šajā laikposmā neizmantotajām tiesībām uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, izņemot, ja viņš nav varējis izmantot šīs tiesības slimības dēļ;

                        —

                           pirmkārt, dalībvalstu kompetencē ir lemt par to, vai tās piešķir darba ņēmējiem papildu apmaksātos atvaļinājumus, kas papildina Direktīvas 2003/88 7. pantā paredzēto vismaz četras nedēļas ilgo ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu. Šajā gadījumā dalībvalstis var paredzēt, ka darba ņēmējam, kurš slimības dēļ pirms darba attiecību beigām nav varējis pilnībā izmantot savu papildu ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu, tiek piešķirtas tiesības uz finansiālu atlīdzību, kas atbilst šim papildu laikposmam. Otrkārt, dalībvalstīm ir jānosaka šīs piešķiršanas nosacījumi.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1993. gada 16. jūnijā. # Francijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apstrīdams akts. # Lieta C-325/91.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2011. gada 20.septembrī. # Martine Fouwels un citi pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas. # Lieta F-8/05 REV.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1960. gada 4. aprīlī. # Raymond Elz pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 34-59.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 11.decembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Austrijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - EKL 28. un 30. pants - Lietotu antīko transportlīdzekļu, kuri iepriekš ir bijuši reģistrēti citās dalībvalstīs, reģistrācija - Tehniskās prasības saistībā ar piesārņojošo vielu emisiju un trokšņu līmeni - Veselības aizsardzība - Vides aizsardzība.#Lieta C-524/07.

text:
      Tiesas (trešā palāta) 2008. gada 11. decembra spriedums – Komisija/Austrija
      (lieta C‑524/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. un 30. pants – Lietotu antīko transportlīdzekļu, kuri iepriekš ir bijuši reģistrēti citās dalībvalstīs, reģistrācija – Tehniskās prasības saistībā ar piesārņojošo vielu emisiju un trokšņu līmeni – Veselības aizsardzība – Vides aizsardzība
      1.                     Tiesību aktu tuvināšana – Mehāniskie transportlīdzekļi – Kopienas tipa apstiprināšanas procedūra – Direktīvas 92/97 un 93/59
            – Piemērošanas joma (Padomes Direktīvas 92/97 un 93/59) (sal. ar 45.–47. punktu)
      2.                     Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību (EKL 28. un 30. pants) (sal. ar 49.–52. un
            56.–64. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28. un 30. panta pārkāpums – Valsts tiesiskais regulējums, kas importētu lietotu transportlīdzekļu,
                  kas iepriekš bijuši reģistrēti citās dalībvalstīs, reģistrāciju pakļauj noteiktām tehniskām prasībām, lai gan uz līdzīgas
                  uzbūves valstī jau reģistrētiem lietotiem transportlīdzekļiem atkārtotas reģistrācijas gadījumā šīs prasības neattiecas

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	saistībā ar pirmo autotransporta līdzekļu, kuri iepriekš ir bijuši reģistrēti citās dalībvalstīs un kuri sakarā ar to antīko
                     raksturu Kopienā nav apstiprināti, reģistrāciju Austrijā prasot, lai tie atbilst stingrākām piesārņojošo vielu emisijas un
                     trokšņu līmeņa robežām, nekā tiem bija jāatbilst sākotnēji, proti, cita starpā vērtībām, kuras ir paredzētas Padomes 1993. gada
                     28. jūnija Direktīvā 93/59/EEK, ar ko groza Direktīvu 70/220/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pasākumiem,
                     kas jāveic, lai novērstu gaisa piesārņošanu, ko rada emisija no mehāniskajiem transportlīdzekļiem, un Padomes 1992. gada 10. novembra
                     Direktīvā 92/97/EEK, ar ko groza Direktīvu 70/157/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu
                     pieļaujamo trokšņu līmeni un izplūdes gāzu sistēmu, lai gan uz līdzīgas uzbūves Austrijā jau reģistrētiem transportlīdzekļiem
                     atkārtotas reģistrācijas šajā dalībvalstī gadījumā šīs prasības neattiecas, Austrijas Republika nav izpildījusi EKL 28. pantā
                     paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 16.decembrī. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA pret Erik Aarnoud Minderhoud. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Sabiedrību tiesības. # Lieta C-104/96.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2014. gada 11.jūnijā. # Robert Klingel OHG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-401/12.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1995. gada 17. maijā. # Friedrich Nagel pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-241/94.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1995. gada 23. novembrī. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau pret Hauptzollamt Rosenheim. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-285/93.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 28. jūnijs.#X-cen-tek GmbH & Co. KG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes, kurā attēlots trīsstūris, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-470/16.


title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2016. gada 29. jūnijs.#Kriminālprocess pret Piotr Kossowski.#Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu – 54. pants un 55. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 50. pants – Princips ne bis in idem – Apsūdzētā kriminālvajāšanas pieļaujamība dalībvalstī pēc tam, kad prokuratūra, neveicot padziļinātu izmeklēšanu, ir izbeigusi pret viņu uzsākto kriminālprocesu citā dalībvalstī – Lietas neizskatīšana pēc būtības.#Lieta C-486/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2016. gada 29. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu — 54. pants un 55. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 50. pants — Princips ne bis in idem — Apsūdzētā kriminālvajāšanas pieļaujamība dalībvalstī pēc tam, kad prokuratūra, neveicot padziļinātu izmeklēšanu, ir izbeigusi pret viņu uzsākto kriminālprocesu citā dalībvalstī — Lietas neizskatīšana pēc būtības”
      Lieta C‑486/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzas Augstākā tiesa Hamburgā, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 23. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 10. novembrī, kriminālprocesā pret

            Piotr Kossowski ,

      piedaloties

            Generalstaatsanwaltschaft Hamburg .

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičs [M. Ilešič], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça] un F. Biltšens [F. Biltgen], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Levits, Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], A. Prehala [A. Prechal] (referente), K. Vajda [C. Vajda], S. Rodins [S. Rodin] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 29. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  P. Kossowski vārdā – I. Vogel, Rechtsanwältin,

               —

                  Generalstaatsanwaltschaft Hamburg vārdā – L. von. Selle un C. Rinio, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Francijas valdības vārdā – F.‑X. Bréchot un D. Colas, kā arī C. David, pārstāvji,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman un M. de Ree, pārstāves,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, kā arī J. Sawicka un M. Szwarc, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Christie, pārstāvis, kam palīdz J. Holmes, barrister,

               —

               Šveices valdības vārdā – R. Balzaretti, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Bogensberger un R. Troosters, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 15. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 54. un 55. pantu Konvencijā, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīta Šengenā (Luksemburga) 1990. gada 19. jūnijā un stājās spēkā 1995. gada 26. martā (OV 2000, L 239, 19. lpp.; turpmāk tekstā – “KĪŠN”), kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 50. pantu un 52. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts kriminālprocesā, kas Vācijā ierosināts pret Piotr Kossowski (turpmāk tekstā – “apsūdzētais”), kurš ir apsūdzēts par to, ka 2005. gada 2. oktobrī šīs dalībvalsts teritorijā ir izdarījis darbības, kuras ir kvalificējamas kā izspiešana, kas tiek pielīdzināta zādzībai atbildību pastiprinošos apstākļos.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Harta

               3

               Hartas 50. pants “Tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam krimināllietā par to pašu noziedzīgo nodarījumu” ir izteikts šādā redakcijā:
               “Nevienu nedrīkst atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā par nodarījumu, par kuru viņš saskaņā ar tiesību aktiem Savienībā jau ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu”.

         KĪŠN

               4

               KĪŠN tika noslēgta, lai nodrošinātu Šengenā 1985. gada 14. jūnijā parakstītā Nolīguma starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 13. lpp.) īstenošanu.

               5

               KĪŠN 54. un 55. pants ir iekļauts tās III sadaļas 3. nodaļā, kuras nosaukums ir ““Non bis in idem” principa piemērošana”. KĪŠN 54. pantā ir paredzēts:
               “Personu, kuras sakarā vienā Līgumslēdzējā Pusē ir pieņemts galīgais tiesas spriedums, nedrīkst par to pašu nodarījumu saukt pie atbildības citā Līgumslēdzējā Pusē, ar noteikumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi tās Līgumslēdzējas Puses tiesību aktiem, kurā spriedums pieņemts.”

               6

               KĪŠN 55. pantā ir noteikts:
               “1.   Katra Līgumslēdzēja Puse, ratificējot, pieņemot vai apstiprinot šo konvenciju, var deklarēt, ka 54. pants tai nav juridiski saistošs vienā vai vairākos šādos gadījumos:

                        a)

                        ja nodarījums, par kuru pieņemts citas valsts tiesas spriedums, pilnībā vai daļēji izdarīts tās teritorijā; šo izņēmumu tomēr nepiemēro, ja nodarījums daļēji izdarīts tās Līgumslēdzējas Puses teritorijā, kur spriedums pieņemts;

                  [..]
               4.   Izņēmumus, kas atbilstīgi 1. punktam ir iekļauti deklarācijā, nepiemēro, ja ieinteresētā Līgumslēdzēja Puse tā paša nodarījuma sakarā ir lūgusi otrai Līgumslēdzējai Pusei veikt vajāšanu vai ir attiecīgo personu izraidījusi.”

               7

               Vācijas Federatīvā Republika, ratificējot KĪŠN, saskaņā ar šīs konvencijas 55. panta 1. punktu izteica šādu deklarāciju attiecībā uz tās 54. pantu (BGBl. 1994 II, 631. lpp.):
               “Vācijas Federatīvajai Republikai [KĪŠN] 54. pants nav saistošs:

                        a)

                        ja nodarījums, par kuru pieņemts citas valsts tiesas spriedums, pilnībā vai daļēji izdarīts tās teritorijā [..].”

         Protokols, ar ko iekļauj Šengenas acquis Savienības sistēmā

               8

               KĪŠN tika iekļauta Savienības tiesībās ar Protokolu (Nr. 2), ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, kurš pievienots Līgumam par Eiropas Savienību, tā redakcijā pirms Lisabonas līguma spēkā stāšanās, un Eiropas Kopienu dibināšanas līgumam ar Amsterdamas līgumu (OV 1997, C 340, 93. lpp.) kā “Šengenas acquis”, kas definēts šā protokola pielikumā. Šajā protokolā trīspadsmit dalībvalstis ir pilnvarotas izveidot ciešāku savstarpēju sadarbību jomās, uz ko attiecas Šengenas acquis.

         Protokols (Nr. 19) par Šengenas acquis, kas iekļauts Eiropas Savienības sistēmā

               9

               Protokolā (Nr. 19) par Šengenas acquis, kas iekļauts Eiropas Savienības sistēmā (OV 2010, C 83, 290. lpp.) un ietverts Lisabonas līguma pielikumā, 25 dalībvalstīm Savienības iestāžu un tiesību sistēmā ir atļauts īstenot ciešāku savstarpēju sadarbību jomās, uz ko attiecas Šengenas acquis. Tādējādi saskaņā ar šā protokola 2. pantu:
               “Šengenas acquis attiecas uz 1. pantā minētajām dalībvalstīm, neskarot 2003. gada 16. aprīļa Pievienošanās akta 3. pantu un 2005. gada 25. aprīļa Pievienošanās akta 4. pantu. Padome aizstāj Izpildu komiteju, kas izveidota ar Šengenas līgumiem.”

         Polijas tiesības

               10

                  Kodeks postępowania karnego (Kriminālprocesa kodekss) 327. panta 2. punktā ir paredzēts:
               “Ar galīgu nolēmumu izbeigtu kriminālprocesu pret personu, kura šajā procesā ir bijusi aizdomās turētais, var atjaunot vienīgi ar prokurora lēmumu, ja ir tapuši zināmi būtiski fakti vai pierādījumi, kas nebija zināmi sākotnējā kriminālprocesa laikā. [..]”

               11

               Šī kodeksa 328. pantā ir noteikts:
               “1.   Ģenerālprokurors galīgu nolēmumu par izmeklēšanas izbeigšanu pret personu, pret kuru tā bijusi uzsākta, var atcelt, ja viņš konstatē, ka izmeklēšanas izbeigšana nav bijusi pamatota [..].
               2.   Sešus mēnešus pēc lēmuma par izmeklēšanas izbeigšanu stāšanās likumīgā spēkā ģenerālprokurors lēmumu vai tā pamatojumu atcelt vai grozīt var tikai par labu aizdomās turamajam.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Staatsanwaltschaft Hamburg (Hamburgas prokuratūra) ir izvirzījusi apsūdzētajam apsūdzību par to, ka viņš 2005. gada 2. oktobrī Hamburgā (Vācija) ir izdarījis darbības, kas atbilstoši Vācijas krimināltiesībām ir kvalificējamas kā izspiešana, kas tiek pielīdzināta zādzībai atbildību pastiprinošos apstākļos. Šajā gadījumā apsūdzētais aizbrauca ar personas, kas ir cietusī pamatlietā, transportlīdzekli. Hamburgā pret apsūdzēto tika uzsākta izmeklēšana.

               13

               Polijas iestādes 2005. gada 20. oktobrī ceļu satiksmes pārbaudē Kolobžegā [Kolobrzeg] (Polija) apturēja transportlīdzekli, kuru vadīja apsūdzētais, un aizturēja viņu, lai varētu izpildīt Polijā viņam citā krimināllietā piespriestu brīvības atņemšanas sodu. Pēc apsūdzētā vadītā transportlīdzekļa pārbaudes Prokuratura Rejonowa w Kołobrzegu (Kolobžegas rajona prokuratūra, Polija) uzsāka izmeklēšanu pret apsūdzēto arī pēc apsūdzības par izspiešanu, kas tiek pielīdzināta zādzībai atbildību pastiprinošos apstākļos atbilstoši Polijas Krimināllikuma 282. pantam, saistībā ar 2005. gada 2. oktobrī Hamburgā izdarītajiem nodarījumiem.

               14

               Starpvalstu juridiskās sadarbības ietvaros Prokuratura Okręgowa w Koszalinie (Košalinas apgabala prokuratūra, Polija) lūdza Hamburgas prokuratūrai izsniegt izmeklēšanas lietas materiālu kopijas. Šīs kopijas tika izsniegtas 2006. gada augustā.

               15

               2006. gada decembrī Kolobžegas rajona prokuratūra nosūtīja Hamburgas prokuratūrai savu 2006. gada 22. decembra lēmumu, ar kuru pierādījumu nepietiekamības dēļ tika izbeigts pret apsūdzēto ierosinātais kriminālprocess.

               16

               Ir vispārzināms, ka šis lēmums bija pamatots ar to, ka apsūdzētais bija atteicies sniegt liecību un cietušais pamatlietā, kā arī vēl viens liecinieks dzīvo Vācijā, un tādējādi tie nav tikuši nopratināti izmeklēšanas ietvaros, kā dēļ daļēji neprecīzās un pretrunīgās cietušā liecības nebija iespējams pārbaudīt.

               17

               Iesniedzējtiesa piebilst, ka atbilstoši šim lēmumam par kriminālvajāšanas izbeigšanu pievienotajam dokumentam par pārsūdzības iespējām attiecīgajiem lietas dalībniekiem septiņu dienu laikā pēc šī lēmuma izsniegšanas bija tiesības to pārsūdzēt. Nešķiet, ka cietušais pamatlietā būtu iesniedzis šādu pārsūdzību.

               18

               2009. gada 24. jūlijā Hamburgas prokuratūra izdeva Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz apsūdzēto, pēc tam, kad tā jau 2006. gada 9. janvārī bija saņēmusi valsts apcietināšanas orderi attiecībā uz apsūdzēto no Amtsgericht Hamburg (Hamburgas Pirmās instances tiesa, Vācija). Ar 2009. gada 4. septembra vēstuli Polijas Republikai tika lūgts izdot apsūdzēto Vācijas Federatīvajai Republikai. Ar Sąd Okręgowy w Koszalinie (Košalinas apgabaltiesa, Polija) 2009. gada 17. septembra lēmumu Eiropas apcietināšanas ordera izpilde tika atteikta, ņemot vērā Kolobžegas rajona prokuratūras lēmumu par kriminālvajāšanas izbeigšanu, kuru šī tiesa ir kvalificējusi kā galīgu Kriminālprocesa likuma izpratnē.

               19

               2014. gada 7. februārī apsūdzētais, kurš joprojām atradās meklēšanā Vācijā, tika aizturēts Berlīnē (Vācija). 2014. gada 17. martā Hamburgas prokuratūra izvirzīja viņam apsūdzību. Landgericht Hamburg (Hamburgas apgabaltiesa, Vācija) atteicās sākt iztiesāt krimināllietu, savu lēmumu pamatojot ar to, ka publiskā apsūdzība KĪŠN 54. panta izpratnē ir tikusi izbeigta ar Kolobžegas rajona prokuratūras lēmumu par kriminālvajāšanas izbeigšanu. Līdz ar to tā ar 2014. gada 4. aprīļa lēmumu atcēla attiecībā uz apsūdzēto izdoto apcietināšanas orderi, un pēc tam viņš tika atbrīvots no izmeklēšanas apcietinājuma.

               20

               Iesniedzējtiesa, kas izskata Hamburgas prokuratūras protestu par šo lēmumu, atbilstoši šajā ziņā piemērojamām Vācijas tiesību normām uzskata, ka ir ticis pierādīts, ka pastāv pietiekamas aizdomas par apsūdzētā vainu nodarījumā, un tādējādi Landgericht Hamburg (Hamburgas apgabaltiesa) būtu jāpieņem lieta iztiesāšanā un jāpieņem arī apsūdzība, ja vien KĪŠN 54. pantā un Hartas 50. pantā ietvertais ne bis in idem princips tam nav procesuāls šķērslis.

               21

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai deklarācija, ko Vācijas Federatīvā Republika ir pieņēmusi atbilstoši KĪŠN 55. panta 1. punkta a) apakšpunktam, vēl joprojām ir spēkā esoša. Ja tas tā būtu, šajā lietā nevarētu piemērot ne bis in idem principu, jo nodarījums, par ko apsūdzētajam ir izvirzīta apsūdzība, ir izdarīts Vācijas teritorijā, un Vācijas tiesībsargājošās iestādes nav lūgušas Polijas iestādēm uzsākt kriminālvajāšanu, kā tas noteikts KĪŠN 55. panta 4. punktā.

               22

               Gadījumā, ja minētā deklarācija nebūtu spēkā, iesniedzējtiesa, ņemot vērā to, ka nodarījumi, par kuriem Vācijā un Polijā notika kriminālvajāšana, ir vieni un tie paši, vēlas noskaidrot, vai Kolobžegas rajona prokuratūras pieņemtā lēmuma dēļ var uzskatīt, ka attiecībā uz apsūdzēto ir ticis pasludināts “galīgs tiesas spriedums” KĪŠN 54. panta izpratnē, vai arī viņš ir “ticis attaisnots [..] ar galīgu tiesas spriedumu” Hartas 50. panta izpratnē. Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlieta atšķiras no lietas, kurā tika taisīts 2014. gada 5. jūnija spriedums M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), jo pirms 2006. gada 22. decembra lēmuma par kriminālvajāšanas izbeigšanu nebija veikta padziļināta izmeklēšana. Tāpat iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai šāda lēmuma galīgais raksturs ir atkarīgs no noteiktu tādu pienākumu izpildes, ar kuriem tiek sodīta prettiesiskā rīcība.

               23

               Šādos apstākļos Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzas Augstākā tiesa Hamburgā, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai līgumslēdzēju pušu deklarācijas, ratificējot KĪŠN, atbilstoši šīs konvencijas 55. panta 1. punkta a) apakšpunktam, proti, deklarācija [par KĪŠN 54. pantu], ir spēkā arī pēc Šengenas acquis iekļaušanas Savienības tiesībās [ar protokolu (Nr. 2), ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā] un saglabāšanas tajā [ar protokolu (Nr. 19) par Šengenas acquis, kas iekļauts Eiropas Savienības sistēmā]? Vai šie izņēmumi ir uzskatāmi par Hartas 50. panta samērīgiem ierobežojumiem tās 52. panta 1. punkta izpratnē?

                        2)

                        Ja tas tā nav, vai KĪŠN 54. pantā un Hartas 50. pantā ietvertais ne bis in idem princips ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda apsūdzētā kriminālvajāšana dalībvalstī – šajā gadījumā Vācijā –, kura krimināllietu citā dalībvalstī – šajā gadījumā Polijā – prokuratūra ir nolēmusi izbeigt bez nosacījumiem un sīkākas izmeklēšanas faktisku iemeslu dēļ, jo nebija pamatotu aizdomu, un tā var tikt atsākta tikai tad, ja ir kļuvuši zināmi būtiski jauni apstākļi, lai arī šādu jaunu apstākļu konkrēti nav?”

         Par Tiesas kompetenci

               24

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pamatots ar LESD 267. pantu, bet uzdotie jautājumi attiecas uz KĪŠN, kas ir konvencija, uz kuru attiecas LES VI sadaļa redakcijā, kas bija piemērojama pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā.

               25

               Šajā ziņā ir vispārzināms, ka LESD 267. pantā paredzētā sistēma var attiekties uz Tiesas kompetenci prejudiciālo nolēmumu jomā saistībā ar LES 35. pantu, kurš savukārt ir piemērojams līdz 2014. gada 1. decembrim, ar nosacījumiem, kas paredzēti šajā pēdējā minētajā tiesību normā (spriedums, 2014. gada 27. maijs, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 43. punkts).

               26

               No 1999. gada 1. maijaEiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (OV 1999, L 114, 56. lpp.) publicētās informācijas par Amsterdamas līguma spēkā stāšanās datumu izriet, ka Vācijas Federatīvā Republika ir pieņēmusi deklarāciju saskaņā ar LES 35. panta 2. punktu, ar kuru tā ir atzinusi Tiesas kompetenci lemt, ievērojot šā panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto kārtību.

               27

               Šādos apstākļos tikai no tā, ka iesniedzējtiesas nolēmumā ir minēts nevis LES 35. pants, bet gan ir atsauce uz LESD 267. pantu, neizriet, ka Tiesas kompetencē nav atbildēt uz Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzas Augstākā tiesa Hamburgā) uzdotajiem jautājumiem. (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 27. maijs, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 45. punkts).

               28

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Tiesas kompetencē ir atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               29

               Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai Vācijas Federatīvās Republikas deklarācija atbilstoši KĪŠN 55. panta 1. punkta a) apakšpunktam vēl joprojām ir spēkā esoša, un, otrkārt, gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu sniegta noliedzoša atbilde, vai tādos apstākļos kā pamatlietā attiecībā uz apsūdzēto ir ticis taisīts galīgs spriedums KĪŠN 54. panta un Hartas 50. panta izpratnē.

               30

               Tā kā jautājums par iespējamo izņēmuma no KĪŠN 55. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertā ne bis in idem noteikuma piemērojamību rodas tikai tad, ja tādos apstākļos kā pamatlietā attiecībā uz personu ir ticis taisīts “galīgais tiesas spriedums” KĪŠN 54. panta izpratnē – un tādā gadījumā minētais noteikums ir piemērojams –, vispirms ir jāatbild uz otro jautājumu.

         Par otro jautājumu

               31

               Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa 2014. gada 5. jūnija sprieduma M (C‑398/12, EU:C:2014:1057) 35. punktā jau ir norādījusi, ka, tā kā tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam par to pašu noziedzīgo nodarījumu ir paredzētas gan KĪŠN 54. pantā, gan Hartas 50. pantā, KĪŠN 54. pants ir jāinterpretē saskaņā ar šo pēdējo minēto pantu.

               32

               Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai KĪŠN 54. pantā nostiprinātais ne bis in idem princips, lasot to Hartas 50. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka prokurora pieņemts lēmums par kriminālvajāšanas izbeigšanu un pret personu uzsāktās izmeklēšanas galīgu izbeigšanu, nepiemērojot sodu, ar nosacījumu, ka šī procedūra netiek atjaunota vai lēmums netiek atcelts, var tikt kvalificēts kā galīgais spriedums šo pantu izpratnē, ja minētā procedūra ir tikusi izbeigta, neveicot padziļinātu izmeklēšanu.

               33

               Kā izriet no KĪŠN 54. panta, pret personu nevar uzsākt kriminālvajāšanu līgumslēdzējā valstī par tiem pašiem nodarījumiem, par kuriem jau pieņemts “galīgais tiesas spriedums” citā līgumslēdzējā valstī.

               34

               Lai personu varētu uzskatīt par tādu, attiecībā uz kuru par nodarījumiem, kas tai tiek inkriminēti, ir ticis pieņemts “galīgais tiesas spriedums” šī panta izpratnē, pirmkārt, publiskajai apsūdzībai ir jābūt galīgi izbeigtai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Šis pirmais nosacījums ir jāizvērtē, pamatojoties uz tās līgumslēdzējas valsts tiesībām, kas ir pieņēmusi attiecīgo krimināltiesisko nolēmumu. Lēmums, ar kuru saskaņā ar tās līgumslēdzējas valsts tiesībām, kura ir uzsākusi kriminālvajāšanu pret personu, nav galīgi izbeigta publiskā apsūdzība valsts līmenī, principā nevar būt procesuāls šķērslis tam, ka kriminālvajāšana pret šo personu par tiem pašiem nodarījumiem, iespējams, tiek uzsākta vai turpināta citā līgumslēdzējā valstī (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 22. decembris, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, 36. punkts, kā arī 2014. gada 5. jūnijs, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 32. un 36. punkts).

               36

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā atbilstoši Polijas tiesībām ar Kolobžegas rajona prokuratūras lēmumu par kriminālvajāšanas izbeigšanu galīgi ir izbeigta publiskā apsūdzība Polijā.

               37

               No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem arī izriet, ka nedz Kriminālprocesa likuma 327. panta 2. punktā paredzētā iespēja atjaunot kriminālprocesu, ja ir kļuvuši zināmi būtiski fakti vai pierādījumi, kas nebija zināmi sākotnējā kriminālprocesa laikā, nedz ģenerālprokuratūras iespēja, pamatojoties uz šī likuma 328. pantu, atcelt galīgu lēmumu par procesa izbeigšanu, ja tā ir konstatējusi, ka izmeklēšanas izbeigšana nav bijusi pamatota, atbilstoši Polijas tiesībām neatspēko publiskās apsūdzības izbeigšanas galīgo raksturu.

               38

               Apstākļiem, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, pamatlietā aplūkoto lēmumu prokuratūras statusā ir pieņēmusi Kolobžegas rajona prokuratūra un, otrkārt, nav ticis piemērots nekāds sods, nav izšķirošas nozīmes, lai varētu izvērtēt, vai publiskā apsūdzība ar šo lēmumu ir tikusi galīgi izbeigta.

               39

               Būtībā KĪŠN 54. pants ir piemērojams arī lēmumiem, ko pieņēmusi tāda iestāde, kuras uzdevums ir piedalīties krimināltiesību administrēšanā attiecīgajā valsts tiesību sistēmā, kā Kolobžegas rajona prokuratūra, un ar ko tiek galīgi izbeigta kriminālvajāšana dalībvalstī, pat ja šādi lēmumi tiek pieņemti, neiesaistot tiesu, un tie netiek pieņemti sprieduma formā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2003. gada 11. februāris, Gözütok un Brügge, C‑187/01 un C‑385/01, EU:C:2003:87, 28. un 38. punkts).

               40

               Attiecībā uz soda neesamību ir jānorāda, ka KĪŠN 54. pantā nosacījums par to, ka sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi izcelsmes līgumslēdzējas puses tiesību aktiem, ir paredzēts tikai notiesāšanas gadījumā.

               41

               Līdz ar to norādi uz sodu nevar interpretēt tādējādi, ka atbilstoši tai KĪŠN 54. panta piemērojamība citos gadījumos, izņemot notiesāšanas gadījumu, ir pakārtota papildu nosacījumam.

               42

               Lai noteiktu, vai tāds lēmums kā pamatlietā ir uzskatāms par lēmumu, ar kuru attiecībā uz personu ir ticis taisīts galīgais tiesas spriedums KĪŠN 54. panta izpratnē, otrkārt, ir jāpārliecinās, ka šis lēmums ir ticis pieņemts pēc tam, kad lieta ir tikusi izskatīta pēc būtības (šajā ziņā skat. spriedumus, 2005. gada 10. marts, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, 30. punkts, un 2014. gada 5. jūnijs, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 28. punkts).

               43

               Šim nolūkam ir jāņem vērā ar tiesisko regulējumu, kurā iekļauts KĪŠN 54. pants, izvirzītais mērķis, kā arī tā konteksts (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 16. oktobris, Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               44

               Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka šajā pantā noteiktais ne bis in idem princips ir paredzēts, pirmkārt, lai brīvības, drošības un tiesiskuma telpā izvairītos no tā, ka persona, attiecībā uz kuru ir ticis taisīts galīgs spriedums, savu tiesību uz pārvietošanās brīvību izmantošanas dēļ tiek saukta pie kriminālatbildības par tiem pašiem nodarījumiem vairāku līgumslēdzēju valstu teritorijā, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību, ievērojot valstu iestāžu nolēmumus, kas ir kļuvuši galīgi, gadījumos, kad dalībvalstu tiesību akti krimināltiesību jomā nav tikuši saskaņoti vai tuvināti (šajā ziņā skat. spriedumus, 2006. gada 28. septembris, Gasparini u.c., C‑467/04, EU:C:2006:610, 27. punkts; 2008. gada 22. decembris, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, 41. punkts, kā arī 2014. gada 27. maijs, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 77. punkts).

               45

               Otrkārt, lai gan KĪŠN 54. panta mērķis ir garantēt personai, attiecībā uz kuru ir pasludināts spriedums un kura ir izcietusi sodu vai arī kura līgumslēdzējā valstī attiecīgi ir galīgi attaisnota, ka tā var brīvi pārvietoties Šengenas telpā, nebaidoties no kriminālvajāšanas par tiem pašiem nodarījumiem citā līgumslēdzējā valstī, tomēr tā mērķis nav aizdomās turamo aizsargāt no iespējas, ka vairākās līgumslēdzējās valstīs varētu tikt veiktas secīgas izmeklēšanas attiecībā uz viņu par tiem pašiem nodarījumiem (spriedums, 2008. gada 22. decembris, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, 44. punkts).

               46

               Šajā ziņā KĪŠN 54. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā LES 3. panta 2. punktu, atbilstoši kuram Savienība piedāvā saviem pilsoņiem brīvības, drošības un tiesiskuma telpu bez iekšējām robežām, kur personu brīva pārvietošanās ir nodrošināta saistībā ar atbilstošiem pasākumiem tostarp noziedzības novēršanas un apkarošanas jomā.

               47

               Līdz ar to dalībvalsts krimināltiesiska nolēmuma galīgā rakstura interpretācija KĪŠN 54. panta izpratnē ir jāveic, ņemot vērā ne vien nepieciešamību nodrošināt personu brīvu pārvietošanos, bet arī nepieciešamību veicināt noziedzības novēršanu un apkarošanu brīvības, drošības un tiesiskuma telpā.

               48

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tāds lēmums par kriminālvajāšanas izbeigšanu kā pamatlietā, kurš ir ticis pieņemts, neveicot padziļinātāku izmeklēšanu, lai iegūtu un izvērtētu pierādījumu elementus, lai gan prokuratūra nebija uzturējusi publisko apsūdzību tikai tādēļ vien, ka apsūdzētais bija atteicies sniegt liecību un cietušais un vēl viens liecinieks dzīvoja Vācijā, kā dēļ tos izmeklēšanas ietvaros nevarēja uzklausīt un tādējādi nebija iespējams pārbaudīt cietušā sniegtās norādes, nav uzskatāms par lēmumu, pirms kura ir tikusi veikta lietas izskatīšana pēc būtības.

               49

               KĪŠN 54. panta piemērošana šādam lēmumam varētu padarīt sarežģītāku, pat neiespējamu, jebkādu konkrētu iespēju sodīt par prettiesisku rīcību, par ko apsūdzētajam ir izvirzīta apsūdzība, jebkurā no attiecīgajām dalībvalstīm. Pirmkārt, minēto lēmumu par lietas izbeigšanu dalībvalsts tiesību aizsardzības iestādes būtu pieņēmušas, padziļināti neizvērtējot prettiesisko rīcību, par ko apsūdzētajam tika izvirzīta apsūdzība. Otrkārt, būtu apdraudēta kriminālprocesa uzsākšana citā dalībvalstī par tiem pašiem nodarījumiem. Šādas sekas būtu acīmredzami pretrunā LES 3. panta 2. punkta mērķim (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 10. marts, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, 33. un 34. punkts).

               50

               Visbeidzot, kā Tiesa jau ir norādījusi, KĪŠN 54. pants neapstrīdami nozīmē, ka līgumslēdzēju valstu starpā pastāv savstarpēja uzticēšanās to attiecīgajām krimināltiesību sistēmām un ka ikviena no minētajām valstīm piekrīt citās līgumslēdzējās valstīs spēkā esošo krimināltiesību piemērošanai pat tad, ja savu valsts tiesību piemērošanas rezultātā būtu radies citāds risinājums (spriedums, 2008. gada 11. decembris, Bourquain, C‑297/07, EU:C:2008:708, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               51

               Saskaņā ar šo savstarpējo uzticēšanos ir nepieciešams, lai attiecīgās otras līgumslēdzējas valsts kompetentās iestādes akceptētu galīgo nolēmumu, kurš ir ticis pieņemts pirmās līgumslēdzējas valsts teritorijā, kāds tas ir ticis paziņots šīm iestādēm.

               52

               Tomēr minētā savstarpējā uzticēšanās var pastāvēt tikai tad, ja otrā līgumslēdzēja valsts, pamatojoties uz pirmās līgumslēdzējas valsts iesniegtajiem dokumentiem, var pārliecināties, ka attiecīgais nolēmums, ko ir pieņēmušas šīs pirmās valsts kompetentās iestādes, patiešām ir galīgs nolēmums, kas ietver lietas izskatīšanu pēc būtības.

               53

               Līdz ar to, kā savu secinājumu 74.–78. un 84. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, tāds prokuratūras pieņemts lēmums par kriminālvajāšanas un izmeklēšanas izbeigšanu kā pamatlietā nevar tikt uzskatīts par tādu, kurš ir ticis pieņemts, veicot lietas izskatīšanu pēc būtības, un tādēļ to nevar kvalificēt kā galīgu spriedumu KĪŠN 54. panta izpratnē, ja no šī lēmuma pamatojuma vien jau izriet, ka nav tikusi veikta padziļināta izmeklēšana, bez kuras dalībvalstu savstarpējā uzticēšanās varētu tikt apdraudēta. Šajā ziņā tas, ka nav ticis nopratināts cietušais un iespējamais liecinieks, ir norāde par to, ka padziļināta izmeklēšana pamatlietā nav tikusi veikta.

               54

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka KĪŠN 54. pantā nostiprinātais ne bis in idem princips, ņemot vērā Hartas 50. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prokurora pieņemts lēmums par kriminālvajāšanas izbeigšanu un pret personu uzsāktās izmeklēšanas galīgu izbeigšanu, nepiemērojot sodu, ar nosacījumu, ka šī procedūra netiek atjaunota vai lēmums netiek atcelts, nevar tikt kvalificēts kā galīgais spriedums šo pantu izpratnē, ja no šī lēmuma pamatojuma izriet, ka minētā procedūra ir tikusi izbeigta, neveicot padziļinātu izmeklēšanu, ciktāl tas, ka nav ticis nopratināts cietušais un iespējamais liecinieks, norāda, ka šāda izmeklēšana nav tikusi veikta.

         Par pirmo jautājumu

               55

               Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz pirmo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               56

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                     Konvencijas, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīta Šengenā (Luksemburga) 1990. gada 19. jūnijā, 54. pantā nostiprinātais ne bis in idem princips, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prokurora pieņemts lēmums par kriminālvajāšanas izbeigšanu un pret personu uzsāktās izmeklēšanas galīgu izbeigšanu, nepiemērojot sodu, ar nosacījumu, ka šī procedūra netiek atjaunota vai lēmums netiek atcelts, nevar tikt kvalificēts kā galīgais spriedums šo pantu izpratnē, ja no šī lēmuma pamatojuma izriet, ka minētā procedūra ir tikusi izbeigta, neveicot padziļinātu izmeklēšanu, ciktāl tas, ka nav ticis nopratināts cietušais un iespējamais liecinieks, norāda, ka šāda izmeklēšana nav tikusi veikta.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1991. gada 18. jūnijā. # Impresa Donà Alfonso di Donà Alfonso & Figli pret Consorzio per lo sviluppo industriale del comune di Monfalcone, Regione Friuli-Venezia Giulia, Impresa Luigi Tacchino SpA un Impresa Carlutti Costruttori SRL. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale del Friuli-Venezia Giulia - Itālija. # Lieta C-295/89.