title: Lieta T-424/20: Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Portigon/VNV

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/55

      Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Portigon/VNV
      (Lieta T-424/20)
      (2020/C 279/70)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Portigon AG (Diseldorfa, Vācija) (pārstāvji: D. Bliesener, V. Jungkind un F. Geber, advokāti)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde (VNV)

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt atbildētājas 2020. gada 15. aprīļa lēmumu par ex ante iemaksām Vienotajā noregulējuma fondā par 2020. gadu (SRB/ESF/2020/24), ciktāl lēmums attiecas uz prasītāju;

                  —

                  apturēt tiesvedību saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 69. panta c) un d) punktu tik ilgi, kamēr tiesvedībās lietās T-420/17, T-413/18, T-481/19 un T-339/20 stājas spēkā nolēmums vai tās tiek citādi izbeigtas;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasība ir balstīta uz septiņiem pamatiem, kas būtībā ir identiski vai līdzīgi pirmajam, otrajam, trešajam, piektajam, sestajam, septītajam un astotajam lietā T-339/20 DZ Hyp/VNV izvirzītajam prasības pamatiem.


title: Lieta T-426/20: Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Techniplan/Komisija

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/56

      Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Techniplan/Komisija
      (Lieta T-426/20)
      (2020/C 279/71)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Techniplan Srl (Roma, Italia) (pārstāvji: R. Giuffrida un A. Bonavita, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka Eiropas Komisija ir pārkāpusi LESD 263. pantu, neievērojot būtiskus procedūras noteikumus, kas ir paredzēti tāda akta izdošanai, kurš tieši un individuāli šajā gadījumā skar Techniplan, jo nav ņēmusi vērā ne iepriekšēju informatīvu vēstuli par iebildumiem, ne arī formālo brīdinājuma vēstuli atbilstoši LESD 265. pantam;

                  —

                  piespriest samaksāt zaudējumu atlīdzību par katru nokavēto izpildes dienu, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Šī prasība ir vērsta pret 2020. gada 28. maija lēmumu un ar to saistīto paziņojumu par parādu, kas izdots attiecībā uz Techniplan s.r.l. un ar kuru ir lūgts samaksāt 107 505,66 EUR saistībā ar projektu FED/2011/261-985.
      Prasības pamatojumam prasītāja atsaucas uz tiesiskās drošības un pārskatāmības principu pārkāpumu, kā arī uz būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu. Šajā ziņā tiek apgalvots, ka:

                  —

                  privātas sabiedrības sagatavotais galīgajā revīzijas ziņojumā ir norādīts uz virkni apgalvotu atšķirību un pārkāpumu darbu izpildē, kurus prasītāja sabiedrība laikus ir apstrīdējusi, norādot uz dažām būtiskām neprecizitātēm šajā revīzijas ziņojumā;

                  —

                  prasītāja sabiedrība ir iesniegusi visu projektā iesaistīto ekspertu paziņojumus, kas tika iesniegti Kongo tiesu iestādē un kas apliecina to faktisku klātbūtni darbu veikšanas vietā;

                  —

                     Techniplan regulāri atlasīja un izmantoja ekspertus līgumā paredzēto darbu izpildei;

                  —

                  prasītāja sabiedrība tika izslēgta no līguma izpildes turpināšanas bez jebkāda pamatojuma;

                  —

                  maksājumi tikuši bloķēti, nenorādot konkrētus iemeslus.


title: Lieta T-427/20: Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Max Heinr.Sutor/VNV

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/57

      Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Max Heinr.Sutor/VNV
      (Lieta T-427/20)
      (2020/C 279/72)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Max Heinr.Sutor OHG (Hamburga, Vācija) (pārstāvji: A. Glos, H. Nemeczek un T. Kreft, advokāti)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde (VNV)

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vienotā noregulējuma valdes 2020. gada 15. aprīļa lēmumu par ex ante iemaksu Vienotajā noregulējuma fondā par 2020. gadu aprēķināšanu (SRB/ES/2020/24 – 1405146-2020-JB), ciktāl tas attiecas uz prasītāju;

                  —

                  piespriest VNV atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasība ir pamatota ar šādiem pamatiem.

                  1.

                  Pirmais prasības pamats: Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2015/63 (1) 5. panta 1. punkta e) apakšpunkta pārkāpums, jo prasītājas fiduciāri pārvaldītā klientu nauda neesot izslēgta no ex ante iemaksas Vienotajā noregulējuma fondā par 2020. gadu aprēķina.

                  2.

                  Otrais prasības pamats: Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 806/2014 (2) 70. panta 2. punkta otrās daļas b) apakšpunkta, to skatot kopā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/59/ES (3) 103. panta 7. punktu, pārkāpums, jo ar lēmumu esot pārkāpts samērīguma princips, aptuveni 200 reizes lielāku bankas nodevu nosakot tikai un vienīgi, pamatojoties uz prasītājas bilancē norādītajām bezriska fiduciārajām saistībām.

                  3.

                  Trešais prasības pamats: vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, jo ar lēmumu pret prasītāju tiekot pausta nevienlīdzīga attieksme salīdzinājumā ar kredītiestādēm, kuru valsts grāmatvedības standartos netiek prasīts uzrādīt fiduciārās saistības vai kuras atskaitās saskaņā ar SFPS, kā arī brokeru sabiedrībām, kuras pārvalda klientu naudu, kam nav nekāda objektīva pamatojuma.

                  4.

                  Ceturtais prasības pamats: Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. panta pārkāpums, jo ar lēmumu esot notikusi iejaukšanās darījumdarbības brīvībā tādēļ, ka bezriska fiduciāro saistību iekļaušana aprēķina bāzē bankas nodevas par 2020. gadu palielināšanai noved pie rādītāja 200, un šāda iejaukšanās nekādi nav pamatota.

                  5.

                  Piektais prasības pamats: LESD 49. panta, to skatot kopā ar LESD 54. pantu, pārkāpums, jo ar lēmumu esot ierobežota prasītājas brīvība veikt saimniecisko darbību dalībvalstī, kura ir tās galvenā uzņēmējdarbības vieta, turklāt šāds ierobežojums esot nesamērīgs un prasītāja tiekot diskriminēta salīdzinājumā ar kredītiestādēm citās dalībvalstīs.

                  6.

                  Sestais prasības pamats: Hartas 41. panta 1. un 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpums, jo pirms lēmuma pieņemšanas prasītāja netika uzklausīta atbildētājas prezidija sēdē.

                  7.

                  Septītais prasības pamats: Hartas 41. panta 1. pukta un 2. punkta c) apakšpunkta, kā arī LESD 296. panta 2. punkta pārkāpums, jo lēmums neatbilstot prasībām par Eiropas pārvaldes iestāžu tiesību aktu pamatošanu.

                  8.

                  Astotais prasības pamats (pakārtoti): aprēķina bāzes juridiskā pamatojuma neesamība spēkā neesamība, to skatot kopā ar Deleģētās regulas (ES) 2015/63 3. panta 11. punktu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma dēļ, jo kredītiestādes, kurām saskaņā ar to valstu grāmatvedības standartiem bilances pasīvu sadaļā ir jāuzrāda fiduciārās saistības, bez jebkāda objektīva pamatojuma tiek vērtētas atšķirīgi salīdzinājumā ar kredītiestādēm, kurām to valstu grāmatvedības standartos netiek prasīts uzrādīt fiduciārās saistības vai kuras atskaitās saskaņā ar SFPS.

                  9.

                  Devītais prasības pamats (pakārtoti): aprēķina bāzes juridiskā pamatojuma spēkā neesamība saskaņā ar Deleģētās regulas (ES) 2015/63 14. panta 2. punktu, to skatot kopā ar 3. panta 11. punktu, Hartas 16. panta pārkāpuma dēļ, jo ar lēmumu esot notikusi iejaukšanās darījumdarbības brīvībā, un šāda iejaukšanās neesot pamatota.

                  10.

                  Desmitais prasības pamats (pakārtoti): aprēķina bāzes juridiskā pamatojuma spēkā neesamība saskaņā ar Deleģētās regulas Nr. (ES) 2015/63 14. panta 2. punktu, to skatot kopā ar 3. panta 11. punktu, LESD 49. panta, to savukārt skatot kopsakarā ar LESD 54. pantu, pārkāpuma dēļ, jo tas esot pretrunā tiesībām veikt uzņēmējdarbību.

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos (OV 2015, L 11, 44. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.).


title: Lieta T-428/20: Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Deutsche Hypothekenbank/VNV

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/58

      Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Deutsche Hypothekenbank/VNV
      (Lieta T-428/20)
      (2020/C 279/73)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Deutsche Hypothekenbank AG (Hanovere, Vācija) (pārstāvji: D. Flore un J. Seitz, advokāti)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde (VNV)

         Prasījumi

                  —

                  atcelt Vienotā noregulējuma valdes 2020. gada 15. aprīļa lēmumu (SRB/ES/2020/24) par ex ante iemaksu Vienotajā noregulējuma fondā 2020. gadā aprēķināšanu un tā pielikumu, kā arī aprēķina detaļas, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, un

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasība ir pamatota ar šādiem pamatiem.

                  1.

                  Pirmais prasības pamats: tiesību tikt uzklausītam tiesā pārkāpums

                              —

                              Atbildētāja neesot prasītāju uzklausījusi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un tādējādi esot pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 1. punktu un 2. punkta a) apakšpunktu.

                  2.

                  Otrais prasības pamats: procesuālo normu pārkāpums

                              —

                              Apstrīdētais lēmums esot pieņemts, pārkāpjot vispārējās procesuālās prasības, kas izriet no Hartas 41. panta, LESD 298. panta, vispārējiem tiesību principiem un atbildētājas reglamenta.

                  3.

                  Trešais prasības pamats: nepietiekams apstrīdētā lēmuma pamatojums

                              —

                              Apstrīdētajā lēmumā neesot ietverts pietiekams pamatojums, it īpaši trūkstot saistības ar konkrēto gadījumu pamatojums, kā arī galveno apsvērumu atspoguļojums samērīguma un rīcības brīvības ietvaros.

                              —

                              Nav turklāt saprotams gada iemaksas aprēķins.

                  4.

                  Ceturtais prasības pamats: pamattiesību uz efektīvu tiesību tiesā (Hartas 47. panta 1. punkts) pārkāpums apstrīdētā lēmuma pārbaudāmības neesamības dēļ

                              —

                              Apstrīdētā lēmuma pamatojuma neesamība prasītājai būtiski apgrūtinot lēmuma pārbaudi tiesā.

                              —

                              Atbildētāja tādējādi it īpaši esot pārkāpusi sacīkstes principu, saskaņā ar kuru lietas dalībniekiem uz sacīkstes pamata ir jāvar apspriest gan faktiskie, gan juridiskie apsvērumi, kas noteiks tiesvedības iznākumu.

                  5.

                  Piektais prasības pamats: Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2015/63 (1)
                     IPS (Institutional Protection Scheme) indikators neesot saderīgs ar tiesību hierarhijā augstākstāvošām tiesībām

                              —

                              Deleģētās regulas (ES) 2015/63 kā deleģētā tiesību akta LESD 290. panta izpratnē pieņemšanā Komisijai neesot novērtējuma brīvības, kā rezultātā būtu vien ierobežota pārbaude tiesā. Tas pats attiecoties uz atbildētājas veikto Deleģētās regulas (ES) 2015/63 piemērošanu.

                              —

                                 IPS indikatora piemērošanā neesot ņemta vērā prasītājas līdzdalības Sparkassen-Finanzgruppe institucionālās aizsardzības shēmā nozīme.

                              —

                              Saskaņā ar Deleģētās regulas (ES) 2015/63 6. panta 5. punkta otro teikumu atbildētājai esot bijis jāņem vērā niecīgā iespēja, ka varētu tikt izbeigta attiecīgās iestādes darbība, un no tā izrietošo varbūtību, ka varētu tikt izmantots vienotā noregulējuma fonda finansēšanas mehānisms, un samērīguma princips.

                  6.

                  Sestais prasības pamats: atvasinātā kopējā riska darījuma apjoma ņemšana vērā riska rādītāja “tirdzniecības darbības, ārpusbilances riska darījumi, atvasinātie instrumenti, sarežģītība un noregulējamība” ietvaros ir pretrunā tiesību hierarhijā augstākstāvošām tiesībām.

                              —

                              Atbildētājai, ievērojot atvasinātā kopējā riska darījuma apjomu Deleģētās regulas (ES) 2015/63 6. panta 5. punkta pirmā teikuma a) apakšpunkta un 7. panta 4. punkta pirmā teikuma a) apakšpunkta ietvaros, saskaņā ar prasību par orientēšanos pēc riska profila bija jāņem vērā tas, ka prasītājas gadījumā virkne atvasināto instrumentu ir pakārtoti ar tirdzniecību nesaistītai jomai un kalpo tikai un vienīgi riska ierobežošanas nolūkiem.

                  7.

                  Septītais prasības pamats: riska korekcijas reizinātāja izmantošana neesot saderīga ar tiesību hierarhijā augstākstāvošām tiesībām

                              —

                              Nosakot riska korekcijas reizinātāju, atbildētājai saskaņā ar prasību par orientēšanos pēc riska profila un pamattiesībām uz darījumdarbības brīvību atbilstoši Hartas 16. pantam bija jāņem vērā prasītājas piesardzīgais biznesa modelis kā ķīlu zīmju bankai bez tirdzniecības portfeļa darījumiem un tās niecīgā saistību neizpildes varbūtība.

                  8.

                  Astotais prasības pamats (pakārtoti): Deleģētās Regulas (ES) 2015/63 7. panta 4. punkta otrais teikums neesot saderīgs ar tiesību hierarhijā augstākstāvošām tiesībām

                              —

                              Deleģētās regulas (ES) 2015/63 7. panta 4. punkta otrajā teikumā ir paredzēta IPS indikatora relativizēšana un tas esot pretrunā no Hartas 20. panta izrietošajai vienlīdzībai likuma priekšā un samērīguma principam, jo atšķirīgi esot varēts vērtēt iestādes, uz kurām attiecas viena un tā pati institucionālās aizsardzības sistēma un līdz ar to tā pati saistību neizpildes varbūtība.

                  9.

                  Devītais prasības pamats: definīcijas “starpbanku noguldījumi” saskaņā ar Deleģētās regulas (ES) 2015/63 I pielikuma 1. soļa nesaderīgums ar tiesību hierarhijā augstākstāvošām tiesībām

                              —

                              Deleģētās regulas (ES) 2015/63 I pielikuma 1. solī paredzētā “starpbanku noguldījumu” definīcija esot prettiesiska, jo tajā, palielinot risku, riska rādītāja “starpbanku kredīti un noguldījumi” aprēķinos tiekot ietverti arī no riska viedokļa neitrāli vērtspapīri, kā ķīlu zīmes.

                  10.

                  Desmitais prasības pamats: Komisijas Deleģētās Regulas (ES) 2015/63 I pielikuma 2. solī noteiktā klašu iedalījuma nesaderība ar tiesību hierarhijā augstākstāvošām tiesībām

                              —

                              Deleģētās regulas (ES) 2015/63 I pielikuma 2. solī noteiktais klašu iedalījums esot prettiesisks, jo niecīgais klašu skaits un identiskais iestāžu skaits katrā klasē nepieļauj pietiekami diferencēti ņemt vērā attiecīgās iestādes – šajā gadījumā – prasītājas, riska profilu.

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos (OV 2015, L 11, 44. lpp.).


title: Lieta T-429/20: Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Sedus Stoll/EUIPO – Kappes (“Sedus ergo+”)

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/60

      Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Sedus Stoll/EUIPO – Kappes (“Sedus ergo+”)
      (Lieta T-429/20)
      (2020/C 279/74)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Sedus Stoll AG (Dogern, Vācija) (pārstāvji: M. Goldmann un J. Thomsen)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otrs procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieks: Wolfgang Kappes (Bochum, Vācija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Sedus ergo+” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 144 074 98

         Informācija par procesu EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2020. gada 12. marta lēmums lietā R 1303/2019-1

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  noraidīt sūdzību, kas vērsta pret Iebildumu nodaļas lēmumu lietā B 2 618 984, un

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tiesvedībā Vispārējā tiesā un piespriest iespējamai personai, kas iestāsies lietā (Wolfgang Kappes), atlīdzināt apelācijas procesā EUIPO radušos izdevumus.

         Izvirzītais pamats

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-430/20: Prasība, kas celta 2020. gada 9. jūlijā – KV/Komisija

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/60

      Prasība, kas celta 2020. gada 9. jūlijā – KV/Komisija
      (Lieta T-430/20)
      (2020/C 279/75)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: KV (pārstāvis: M. Velardo, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājs lūdz Vispārējo tiesu atcelt šādus lēmumus:

                  —

                  2019. gada 23. maija lēmumu, ar kuru prasītājs tika izslēgts no konkursa EPSO/AD/371/19 profesionālās pieredzes trūkuma dēļ;

                  —

                  2019. gada 19. septembra lēmumu, ar kuru tika noraidīts lūgums pārskatīt izslēgšanu no konkursa EPSO/AD/371/19;

                  —

                  iecēlējinstitūcijas 2020. gada 31. marta lēmumu, ar kuru tika noraidīta administratīvā sūdzība, kas bija iesniegta atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. pantam 2. punktam.

            Piespriest Komisijai arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatojumam prasītājs izvirza piecus pamatus.

                  1.

                  Pirmais pamats šajā lietā attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo netika ņemta vērā prasītāja 3 gadu profesionālā pieredze komunikāciju jomā.

                  2.

                  Otrais pamats attiecas uz paziņojuma par konkursu pārkāpumu, jo atlases komisija izstrādāja tādus kandidātu vērtēšanas kritērijus, kas neatbilst paziņojumam, it īpaši pieprasot specifisku profesionālo pieredzi komunikāciju jomā.

                  3.

                  Trešais pamats attiecas uz vienlīdzības principa pārkāpumu, jo atlases komisija, vērtējot kandidātus, pamatojoties uz kritērijiem, kas atšķiras no paziņojumā par konkursu noteiktajiem, nav ievērojusi objektivitāti un neitralitāti kandidātu profesionālās pieredzes pārbaudē.

                  4.

                  Ceturtais pamats attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, jo EPSO, atsaucoties uz konkrētiem faktiem, nav paskaidrojusi, kāpēc prasītāja pieredze neatbilst paziņojumā noteiktajiem kritērijiem.

                  5.

                  Piektais pamats attiecas uz lietas dalībnieku vienlīdzības principa pārkāpumu, jo, nesniedzot atbilstošu pamatojumu, EPSO jau no prasības pieteikuma iesniegšanas brīža neļāva prasītājam pienācīgi sagatavot savus iebildumus.


title: Lieta T-431/20: Prasība, kas celta 2020. gada 9. jūlijā – UniCredit Bank/VNV

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/61

      Prasība, kas celta 2020. gada 9. jūlijā – UniCredit Bank/VNV
      (Lieta T-431/20)
      (2020/C 279/76)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: UniCredit Bank AG (Minhene, Vācija) (pārstāvji: F. Schäfer, H. Großerichter un F. Kruis, advokāti)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde (VNV)

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vienotā noregulējuma valdes 2020. gada 15. aprīļa lēmumu (SRB/ES/2020/24) par ex ante iemaksu Vienotajā noregulējuma fondā par 2020. gadu aprēķināšanu, ieskaitot tā pielikumus, ciktāl tie attiecas uz prasītāju;

                  —

                  piespriest Vienotā noregulējuma valdei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasība ir pamatota ar šādiem pamatiem.

                  1.

                  Pirmais prasības pamats: būtisku formas prasību un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums, jo apstrīdētajā lēmumā un tā I un II pielikumā neesot ietverts pietiekams pamatojums atbilstoši LESD 296. panta 2. punktam un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punkta c) apakšpunktam.

                  2.

                  Otrais prasības pamats: būtisku formas prasību un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo prasītāja neesot tikusi uzklausīta pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, kura priekšmets ietverot tai nelabvēlīgu individuālu pasākumu.

                  3.

                  Trešais prasības pamats: Tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpums saskaņā ar Hartas 47. panta 1. punktu, jo praktiski neesot iespējams lēmuma pareizību pakļaut efektīvai pārbaudei tiesā.


title: Lieta T-433/20: Prasība, kas celta 2020. gada 6. jūlijā – KY/Eiropas Savienības Tiesa

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/62

      Prasība, kas celta 2020. gada 6. jūlijā – KY/Eiropas Savienības Tiesa
      (Lieta T-433/20)
      (2020/C 279/77)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: KY (pārstāvis – J.-N. Louis, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Tiesa

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt 2019. gada 17. septembra netiešo lēmumu, kas apstiprināts ar tiešo šī paša gada 10. oktobra lēmumu, noraidīt pieteikumu kompensēt neieskaitīto pensijas tiesību daļu, ko prasītāja ieguvusi pirms tās stāšanās dienestā un kas pārskaitītas uz Eiropas Savienības pensiju shēmu;

                  —

                  piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Pamatojot savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Pirmais pamats ir par rūpības pienākuma neizpildi. Prasītāja šajā ziņā norāda, ka atbilstoši tai esošajam rūpības pienākumam Eiropas iestādei ir pienākums informēt ierēdni ne tikai par iztikas minimuma normu un tās ietekmi uz pensijas aprēķinu, bet arī par iespēju atlikt viņas pensijas tiesību pārskaitīšanu līdz brīdim, kad faktiski rodas viņas pensijas tiesības.

                  2.

                  Otrais pamats ir par nepamatotu iedzīvošanos. Prasītāja uzskata, ka atteikums kompensēt viņai to uz Savienības shēmu pārskaitīto valsts pensijas tiesību daļu, kas nav ņemta vērā pensijas tiesību aprēķinā, var novest pie nepamatotas līdzekļu palielināšanās, un tātad, pie nepamatotas iedzīvošanās Savienības labā, kā arī pie nepamatotas attiecīgā ierēdņa līdzekļu samazināšanās.


title: Lieta T-436/20: Prasība, kas celta 2020. gada 10. jūlijā – Sedus Stoll/EUIPO – Kappes (“Sedus ergo+”)

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/63

      Prasība, kas celta 2020. gada 10. jūlijā – Sedus Stoll/EUIPO – Kappes (“Sedus ergo+”)
      (Lieta T-436/20)
      (2020/C 279/78)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Sedus Stoll AG (Dogern, Vācija) (pārstāvji: M. Goldmann un J. Thomsen, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otrs procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieks: Wolfgang Kappes (Bochum, Vācija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Sedus ergo+” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 15 958 374
      Informācija par procesu EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2020. gada 12. marta lēmums lietā R 2194/2018-1

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  noraidīt sūdzību, kas vērsta pret Iebildumu nodaļas lēmumu lietā B 2 863 929, un

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tiesvedībā Vispārējā tiesā un piespriest iespējamai personai, kas iestāsies lietā (Wolfgang Kappes), atlīdzināt apelācijas procesā EUIPO radušos izdevumus.

         Izvirzītais pamats

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-437/20: Prasība, kas celta 2020. gada 13. jūlijā – Ultrasun/EUIPO (“ULTRASUN”)

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/63

      Prasība, kas celta 2020. gada 13. jūlijā – Ultrasun/EUIPO (“ULTRASUN”)
      (Lieta T-437/20)
      (2020/C 279/79)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Ultrasun AG (Cīrihe, Šveice) (pārstāvji: A. von Mühlendahl un H. Hartwig, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Informācija par procesu EUIPO

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “ULTRASUN” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 17 898 794

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2020. gada 27. aprīļa lēmums lietā R 1453/2019-4

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas prasītājai radušies procesā Apelācijas padomē.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-450/20: Prasība, kas celta 2020. gada 15. jūlijā – Tempora/Parlaments

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/64

      Prasība, kas celta 2020. gada 15. jūlijā – Tempora/Parlaments
      (Lieta T-450/20)
      (2020/C 279/80)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Tempora (Forest, Beļģija) (pārstāvji: A. Delvaux un R. Simar, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Parlaments

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt prasību atcelt tiesību aktu par pieņemamu;

                  —

                  atcelt lēmumu, kura pieņemšanas datums nav zināms un ar kuru Eiropas Parlaments nolēma līguma slēgšanas tiesības piešķirt SPRL IMAGINA EU;

                  —

                  piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Lai pamatotu prasību attiecībā uz lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu citam pretendentam iepirkumā ar atsauci COMM/AWD/2019/421, prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Pirmais pamats attiecas uz specifikāciju 15.2 panta pārkāpumu, rūpības pienākuma neizpildi, kā arī vienlīdzības, konkurences un pārskatāmības principu un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula 2018/1046”), 170. panta 1. punkta pārkāpumu. Prasītāja šajā ziņā uzskata, ka Parlamentam līguma slēgšanas tiesības bija jāpiešķir tai, jo SPRL IMAGINA EU neesot pietiekamu saimniecisko un finansiālo spēju un tāpēc tā neesot varējusi tikt atlasīta.

                  2.

                  Otrais pamats attiecas uz Regulas 2018/1046 I pielikuma 23. punkta un specifikāciju 16. panta, kā arī vienlīdzības, konkurences un pārskatāmības principu pārkāpumu un rūpības pienākuma neizpildi. Prasītāja uzsver, ka cenas, ko savā piedāvājumā ir norādījusi SPRL IMAGINA EU, ir neparasti zemas un nevarēja tikt akceptētas.


title: Tiesas spriedums (2020. gada 13. maijs) Lietā E-4/19 Campbell pret Norvēģijas valdību, ko pārstāv Imigrācijas lietu apelācijas pārvalde (Utlendingsnemnda – UNE) (Darba ņēmēju brīva pārvietošanās –Direktīva 2004/38/EK – Uzturēšanās tiesības – Atvasinātās tiesības trešo valstu valstspiederīgajiem) 2020/C 283/03

text:
               27.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 283/3

      TIESAS SPRIEDUMS
      (2020. gada 13. maijs)
      Lietā E-4/19
      Campbell
      pret
      Norvēģijas valdību, ko pārstāv Imigrācijas lietu apelācijas pārvalde (Utlendingsnemnda – UNE)

            (Darba ņēmēju brīva pārvietošanās –Direktīva 2004/38/EK – Uzturēšanās tiesības – Atvasinātās tiesības trešo valstu valstspiederīgajiem)

      (2020/C 283/03)
      Lietā E-4/19 Campbell pret Norvēģijas valdību, ko pārstāv Imigrācijas lietu apelācijas padome (Utlendingsnemnda – UNE), attiecībā uz Norvēģijas Augstākās tiesas (Norges Høyesterett) LŪGUMU Tiesai saskaņā ar Nolīguma starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidi 34. pantu sniegt interpretāciju par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, un jo īpaši tās 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, to lasot saistībā ar 7. panta 2. punktu, Tiesa, kuras sastāvā ir priekšsēdētājs Páll Hreinsson un tiesneši Per Christiansen un Bernd Hammermann (tiesnesis-referents), 2020. gada 13. maijā pasludināja spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda.

                  1.

                  Ja EEZ valstspiederīgais izmanto darba ņēmēja tiesības saskaņā ar EEZ līguma 28. pantu un faktiski uzturas citā EEZ valstī, lai tajā nodibinātu vai nostiprinātu ģimenes dzīvi, minēto tiesību efektivitāte nosaka, ka EEZ valstspiederīgā ģimenes dzīve var turpināties pēc atgriešanās EEZ izcelsmes valstī.
                  Attiecībā uz EEZ valstspiederīgo, kurš nav veicis saimniecisko darbību, Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 2. punkts ir piemērojami situācijā, kad EEZ valstspiederīgais, kurš nav veicis saimniecisko darbību, atgriežas EEZ izcelsmes valstī kopā ar ģimenes locekli, piemēram, laulāto, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais.

                  2.

                  Jebkurš laiks, kurā EEZ valstspiederīgais atbilstīgi un saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 1. un 2. punktā izklāstītajiem nosacījumiem uzturējies EEZ valstī, kas nav EEZ izcelsmes valsts un kurā EEZ valstspiederīgais ir nodibinājis vai nostiprinājis ģimenes dzīvi ar trešās valsts valstspiederīgo, EEZ valstspiederīgajam atgriežoties EEZ izcelsmes valstī rada atvasinātas uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam. Uzturēšanās jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj saprātīgus prombūtnes laikposmus, kuri var būt un var nebūt saistīti ar darbu un kuru ilgums nav pretrunā un nav nesaskanīgs ar faktisko uzturēšanās vietu. Tas neskar Direktīvas 2004/38/EK 35. pantu. Tomēr tas, ka EEZ valstspiederīgais apzināti nonāk situācijā, kas viņam piešķir uzturēšanās tiesības citā EEZ valstī, pats par sevi nav pietiekams pamats pieņēmumam par ļaunprātīgu izmantošanu.


title: Tiesas spriedums (2020. gada 4. maijs) Lietā E-6/19 Kriminālprocess pret H un I (Regula (EK) Nr. 561/2006 –13. panta 1. punkta m) apakšpunkts – Specializēti transportlīdzekļi, kas pārvadā naudu un/vai vērtslietas – Braucieni tukšā – Eskorta transportlīdzekļi) 2020/C 283/04

text:
               27.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 283/4

      TIESAS SPRIEDUMS
      (2020. gada 4. maijs)
      Lietā E-6/19
      Kriminālprocess pret H un I

            (Regula (EK) Nr. 561/2006 –13. panta 1. punkta m) apakšpunkts – Specializēti transportlīdzekļi, kas pārvadā naudu un/vai vērtslietas – Braucieni tukšā – Eskorta transportlīdzekļi)

      (2020/C 283/04)
      Lietā E-6/19 Kriminālprocess pret H un I attiecībā uz Lihtenšteinas Firstistes apelācijas tiesas (Fürstliches Obergericht) LŪGUMU Tiesai saskaņā ar Nolīguma starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidi 34. pantu sniegt interpretāciju par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, Tiesa, kuras sastāvā ir priekšsēdētājs Páll Hreinsson un tiesneši Per Christiansen (tiesnesis-referents) un Bernd Hammermann, 2020. gada 4. maijā pasludināja spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda.

                  1.

                              a)

                              Izņēmums attiecībā uz pārvadājumiem ar specializētiem transportlīdzekļiem, kas pārvadā naudu un/vai vērtslietas, saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta m) apakšpunktu jāpiemēro arī braucieniem tukšā, proti, braucieniem, kuri veikti pirms šādos transportlīdzekļos iekrauta vai no tiem izkrauta krava.

                              b)

                              Uz eskorta transportlīdzekli attiecas Regulas (EK) Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta m) apakšpunktā paredzētais izņēmums, ja eskorta transportlīdzeklis ir specializētā transportlīdzekļa naudas un/vai vērtslietu pārvadājumu neatņemama un nepieciešama daļa.

                  2.

                  Regulas (EK) Nr. 561/2006 19. pantā paredzētos sodus nevar piemērot un tie nav arī vajadzīgi vai samērīgi, ja attiecīgos braucienus veikuši specializēti transportlīdzekļi, kas pārvadā naudu un/vai vērtslietas citu EEZ valstu teritorijā, ja šīs EEZ valstis ir piešķīrušas izņēmumu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta m) apakšpunktu un ja attiecībā uz šādiem izņēmumiem ir ievēroti visi atsevišķie nosacījumi, tā kā nav noticis pārkāpums.

                  3.

                  Regulas (EK) Nr. 561/2006 6. panta 5. punktā nav noteikta prasība specializēta transportlīdzekļa, kas pārvadā naudu un/vai vērtslietas, vadītājam reģistrēt jebkuru laiku, kas pavadīts, kā aprakstīts Regulas (EK) Nr. 561/2006 4. panta e) punktā, un laiku, kas pavadīts kā “cits darbs”, ja EEZ valsts ir piešķīrusi izņēmumu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta m) apakšpunktu.


title: Lieta C-311/18: Tiesas (virspalāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Data Protection Commissioner/Facebook Ireland Limited, Maximillian Schrems (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 7., 8. un 47. pants – Regula (ES) 2016/679 – 2. panta 2. punkts – Piemērojamība – Personas datu pārsūtīšana trešajām valstīm komerciāliem mērķiem – 45. pants – Komisijas lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību – 46. pants – Pārsūtīšana, kurai piemērojamas atbilstošas garantijas – 58. pants – Uzraudzības iestāžu pilnvaras – Datu, kurus trešās valsts publiskās iestādes pārsūta valsts drošības nolūkos, apstrāde – Trešajā valstī nodrošinātā aizsardzības līmeņa pietiekamības vērtējums – Lēmums 2010/87/ES – Standartklauzulas attiecībā uz personas datu pārsūtīšanu uz trešajām valstīm – Pārziņa sniegtās atbilstošās garantijas – Spēkā esamība – Īstenošanas lēmums (ES) 2016/1250 – Eiropas Savienības un Amerikas Savienoto Valstu privātuma vairoga nodrošinātās aizsardzības pietiekamība – Spēkā esamība – Fiziskas personas sūdzība, kuras dati ir tikuši pārsūtīti no Eiropas Savienības uz ASV)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/4

      Tiesas (virspalāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Data Protection Commissioner/Facebook Ireland Limited, Maximillian Schrems

      (Lieta C-311/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi - Eiropas Savienības Pamattiesību harta - 7., 8. un 47. pants - Regula (ES) 2016/679 - 2. panta 2. punkts - Piemērojamība - Personas datu pārsūtīšana trešajām valstīm komerciāliem mērķiem - 45. pants - Komisijas lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību - 46. pants - Pārsūtīšana, kurai piemērojamas atbilstošas garantijas - 58. pants - Uzraudzības iestāžu pilnvaras - Datu, kurus trešās valsts publiskās iestādes pārsūta valsts drošības nolūkos, apstrāde - Trešajā valstī nodrošinātā aizsardzības līmeņa pietiekamības vērtējums - Lēmums 2010/87/ES - Standartklauzulas attiecībā uz personas datu pārsūtīšanu uz trešajām valstīm - Pārziņa sniegtās atbilstošās garantijas - Spēkā esamība - Īstenošanas lēmums (ES) 2016/1250 - Eiropas Savienības un Amerikas Savienoto Valstu privātuma vairoga nodrošinātās aizsardzības pietiekamība - Spēkā esamība - Fiziskas personas sūdzība, kuras dati ir tikuši pārsūtīti no Eiropas Savienības uz ASV)
      (2020/C 297/05)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Iesniedzējtiesa

         High Court (Īrija)

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Data Protection Commissioner

         Atbildētāji: Facebook Ireland Limited, Maximillian Schrems

         Piedaloties: The United States of America, Electronic Privacy Information Centre, BSA Business Software Alliance Inc., Digitaleurope

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula), 2. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas piemērošanas jomā ietilpst personas datu pārsūtīšana, ko kādā dalībvalstī reģistrēts tirgus dalībnieks komerciālā nolūkā veic citam tirgus dalībniekam, kurš ir reģistrēts trešajā valstī, neraugoties uz iespēju, ka šīs nosūtīšanas laikā vai pēc tam šos datus attiecīgās trešās valsts iestādes var apstrādāt sabiedriskās drošības, aizsardzības un valsts drošības nolūkā.

                  2)

                  Regulas 2016/679 46. panta 1. punkts un 46. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajās tiesību normās paredzētajām atbilstošām garantijām, īstenojamām tiesībām un efektīvajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem ir jānodrošina, lai to personu tiesībām, kuru personas dati tiek pārsūtīti uz trešo valsti, pamatojoties uz datu aizsardzības standartklauzulām, tiktu piemērots būtībā līdzvērtīgs aizsardzības līmenis, kāds ir garantēts Eiropas Savienībā ar šo regulu, lasot to kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu. Tālab, novērtējot aizsardzības līmeni, kāds tiek nodrošināts šādas pārsūtīšanas kontekstā, it īpaši ir jāņem vērā gan līguma noteikumi, par kuriem ir panākta vienošanās starp personas datu pārzini vai apstrādātāju, kas reģistrēts Savienībā, un attiecīgajā trešajā valstī reģistrēto saņēmēju, gan – attiecībā uz iespējamu šīs trešās valsts publisko iestāžu piekļuvi šādi pārsūtītajiem personas datiem – šīs trešās tiesību sistēmas būtiskie elementi, it īpaši minētās regulas 45. panta 2. punktā nosauktie.

                  3)

                  Regulas 2016/679 58. panta 2. punkta f) un j) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja vien pastāv likumīgi pieņemts Eiropas Komisijas lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību, kompetentajai uzraudzības iestādei ir jāaptur vai jāaizliedz tāda personas datu pārsūtīšana uz trešo valsti, kuru pamatā ir Komisijas pieņemtās datu aizsardzības standartklauzulas, ja šī uzraudzības iestāde, ievērojot visus šīs pārsūtīšanas īpašos apstākļus, uzskata, ka šīs klauzulas šajā trešajā valstī netiek vai nevar tikt ievērotas un ka pārsūtīto datu aizsardzība, kāda tā ir prasīta Savienības tiesībās, konkrēti, šīs regulas 45. un 46. pantā un Pamattiesību hartā, nevar tikt nodrošināta ar citiem līdzekļiem, ja Savienībā reģistrētais datu pārzinis vai apstrādātājs nav pats apturējis vai izbeidzis šo pārsūtīšanu.

                  4)

                  Komisijas Lēmuma 2010/87/ES (2010. gada 5. februāris) par līguma standartklauzulām attiecībā uz personas datu pārsūtīšanu trešās valstīs reģistrētiem apstrādātājiem saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 95/46/EK, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2016/2297 (2016. gada 16. decembris), pārbaude Pamattiesību hartas 7., 8. un 47. panta kontekstā nav atklājusi nevienu elementu, kas varētu ietekmēt šī lēmuma spēkā esamību.

                  5)

                  Komisijas Īstenošanas lēmums (ES) 2016/1250 (2016. gada 12. jūlijs) saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 95/46/EK par pienācīgu aizsardzību, ko nodrošina ES un ASV privātuma vairogs, nav spēkā.

         (1)  OV C 249, 16.7.2018.


title: Lieta C-606/18 P: Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums – Nexans France SAS, Nexans SA/Eiropas Komisija (Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas apakšzemes un zemūdens spēka kabeļu tirgus – Tirgus sadale projektu kontekstā – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 20. pants – Eiropas Komisijas pārbaudes pilnvaras aizliegtu vienošanos jomā – Pilnvaras kopēt datus bez iepriekšējas pārbaudes un pēc tam tos pārbaudīt Komisijas telpās – Naudas sodi – Neierobežota kompetence)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/6

      Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums – Nexans France SAS, Nexans SA/Eiropas Komisija
      (Lieta C-606/18 P) (1)

      (Apelācija - Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Eiropas apakšzemes un zemūdens spēka kabeļu tirgus - Tirgus sadale projektu kontekstā - Regula (EK) Nr. 1/2003 - 20. pants - Eiropas Komisijas pārbaudes pilnvaras aizliegtu vienošanos jomā - Pilnvaras kopēt datus bez iepriekšējas pārbaudes un pēc tam tos pārbaudīt Komisijas telpās - Naudas sodi - Neierobežota kompetence)
      (2020/C 297/08)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Nexans France SAS, Nexans SA (pārstāvji: G. Forwood, advokāts, kā arī M. Powell un A. Rogers, solicitors)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: C. Giolito, P. Rossi, C. Sjödin un F. Castilla Contreras)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Nexans France SAS un Nexans SA sedz savus tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 427, 26.11.2018.


title: Lieta C-610/18: Tiesas (virspalāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – AFMB Ltd u.c./Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Migrējoši darba ņēmēji – Sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – 14. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Jēdziens “persona, kas pieder pie ceļojumu personāla uzņēmumā” – Regula (EK) Nr. 883/2004 – 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Jēdziens “darba devējs” – Kravas automobiļu vadītāji, kuri parasti ir nodarbināti divās vai vairāk dalībvalstīs vai Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) valstīs – Kravas automobiļu vadītāji, kuri ir noslēguši darba līgumu ar kādu uzņēmumu, bet ir nodoti cita uzņēmuma, kas reģistrēts šo autovadītāju dzīvesvietas dalībvalstī, faktiskā kontrolē – Uzņēmuma, kam ir “darba devēja” statuss, noteikšana)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/7

      Tiesas (virspalāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – AFMB Ltd u.c./Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank

      (Lieta C-610/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Migrējoši darba ņēmēji - Sociālais nodrošinājums - Piemērojamie tiesību akti - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - 14. panta 2. punkta a) apakšpunkts - Jēdziens “persona, kas pieder pie ceļojumu personāla uzņēmumā” - Regula (EK) Nr. 883/2004 - 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Jēdziens “darba devējs” - Kravas automobiļu vadītāji, kuri parasti ir nodarbināti divās vai vairāk dalībvalstīs vai Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) valstīs - Kravas automobiļu vadītāji, kuri ir noslēguši darba līgumu ar kādu uzņēmumu, bet ir nodoti cita uzņēmuma, kas reģistrēts šo autovadītāju dzīvesvietas dalībvalstī, faktiskā kontrolē - Uzņēmuma, kam ir “darba devēja” statuss, noteikšana)
      (2020/C 297/09)
      Tiesvedības valoda – holandiešu

         Iesniedzējtiesa

         Centrale Raad van Beroep

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: AFMB Ltd u.c.

         Atbildētāja: Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 118/97 (1996. gada 2. decembris), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 631/2004 (2004. gada 31. marts), 14. panta 2. punkta a) apakšpunkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 465/2012 (2012. gada 22. maijs), 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka starptautisko pārvadājumu kravas automobiļu vadītāja darba devējs šo tiesību normu izpratnē ir uzņēmums, kuram ir faktiska kontrole pār šo kravas automobiļu vadītāju un kuram faktiski ir atbilstošs pienākums segt algu izmaksas un faktiskas tiesības viņu atlaist, nevis uzņēmums, ar kuru minētais kravas automobiļu vadītājs ir noslēdzis darba līgumu un kurš šajā darba līgumā ir formāli norādīts kā šī paša autovadītāja daba devējs.

         (1)  OV C 455, 17.12.2018.


title: Lieta C-658/18: Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Giudice di pace di Bologna (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – UX/Governo della Repubblica italiana (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pieņemamība – LESD 267. pants – Jēdziens “valsts tiesa” – Kritēriji – Sociālā politika – Direktīva 2003/88/EK – Piemērošanas joma – 7. pants – Ikgadējs apmaksāts atvaļinājums – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – 2. un 3. klauzula – Jēdziens “noteikta laika darba ņēmējs” – Miertiesneši un vispārējās jurisdikcijas tiesneši – Atšķirīga attieksme – 4. klauzula – Nediskriminācijas princips – Jēdziens “objektīvi iemesli”)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/8

      Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Giudice di pace di Bologna (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – UX/Governo della Repubblica italiana

      (Lieta C-658/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Pieņemamība - LESD 267. pants - Jēdziens “valsts tiesa” - Kritēriji - Sociālā politika - Direktīva 2003/88/EK - Piemērošanas joma - 7. pants - Ikgadējs apmaksāts atvaļinājums - Direktīva 1999/70/EK - UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku - 2. un 3. klauzula - Jēdziens “noteikta laika darba ņēmējs” - Miertiesneši un vispārējās jurisdikcijas tiesneši - Atšķirīga attieksme - 4. klauzula - Nediskriminācijas princips - Jēdziens “objektīvi iemesli”)
      (2020/C 297/10)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Giudice di pace di Bologna

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: UX

         Atbildētāja: Governo della Repubblica italiana

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Giudice di pace (miertiesa, Itālija) ietilpst jēdzienā “kādas dalībvalsts tiesa” šī panta izpratnē.

                  2)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. punkts un Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas 31. panta 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka miertiesnesis, kas savu funkciju ietvaros veic reālu un faktisku darbību, kura nav ne pilnībā mazsvarīga, ne papildu rakstura darbība un par kuru viņš saņem atlīdzību, kam ir atalgojuma raksturs, var ietilpt jēdzienā “darba ņēmējs” šo tiesību normu izpratnē, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                  3)

                  1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 2. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā ietvertais jēdziens “noteikta laika darba ņēmējs” var ietvert miertiesnesi, kas amatā ir iecelts uz ierobežotu laiku un kas savu funkciju ietvaros veic reālu un faktisku darbību, kura nav ne pilnībā mazsvarīga, ne papildu rakstura darbība un par kuru viņš saņem atlīdzību, kam piemīt atalgojuma raksturs, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                  4)

                  1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Direktīvas 1999/70 pielikumā, 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā miertiesnesim nav paredzētas tiesības uz 30 dienu apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu, kādas ir paredzētas vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem, gadījumā, ja šis miertiesnesis ietilpst jēdzienā “noteikta laika darba ņēmējs” šī Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta izpratnē un ja viņš atrodas situācijā, kas ir salīdzināma ar to, kādā atrodas vispārējās jurisdikcijas tiesnesis, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav pamatota ar atšķirīgu prasīto kvalifikāciju un to uzdevumu raksturu, kādi ir jāveic minētajiem tiesnešiem, un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.

         (1)  OV C 25, 21.1.2019.


title: Lieta C-714/18 P: Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums – ACTC GmbH/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO), Taiga AB (Apelācija – Eiropas Savienības preču zīme – Regula (EK) Nr. 207/2009 – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “tigha” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Eiropas Savienības preču zīmes “TAIGA” īpašnieka iesniegti iebildumi – Reģistrācijas pieteikuma daļējs atteikums – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespējas vērtējums – Konfliktējošo apzīmējumu līdzības no konceptuālā viedokļa vērtējums – 42. panta 2. punkts – Agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījums – Izmantošanas pierādījums “attiecībā uz daļu no precēm vai pakalpojumiem” – Autonomas preču apakškategorijas noteikšana)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/10

      Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums – ACTC GmbH/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO), Taiga AB

      (Lieta C-714/18 P) (1)

      (Apelācija - Eiropas Savienības preču zīme - Regula (EK) Nr. 207/2009 - Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “tigha” reģistrācijas pieteikums - Agrākas Eiropas Savienības preču zīmes “TAIGA” īpašnieka iesniegti iebildumi - Reģistrācijas pieteikuma daļējs atteikums - 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Sajaukšanas iespējas vērtējums - Konfliktējošo apzīmējumu līdzības no konceptuālā viedokļa vērtējums - 42. panta 2. punkts - Agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījums - Izmantošanas pierādījums “attiecībā uz daļu no precēm vai pakalpojumiem” - Autonomas preču apakškategorijas noteikšana)
      (2020/C 297/12)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: ACTC GmbH (pārstāvji: V. Hoene, D. Eickemeier un S. Gantenbrink, Rechtsanwälte)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) (pārstāvis: D. Gája), Taiga AB (pārstāvji: C. Eckhartt, A. von Mühlendahl, K. Thanbichler-Brandl un C. Fluhme, Rechtsanwälte)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  ACTC GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 82, 4.3.2019.


title: Lieta C-80/19: Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – tiesvedība, ko ierosinājusi E. E. (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Piemērošanas joma – Jēdziens “mantošana, kurai ir pārrobežu elementi” – Jēdziens “mirušā pastāvīgā dzīvesvieta” – 3. panta 2. punkts – Jēdziens “tiesa” – Notāru pienākums ievērot noteikumus par jurisdikciju – 3. panta 1. punkta g) un i) apakšpunkts – Jēdzieni “nolēmums” un “publisks akts” – 5., 7. un 22. pants – Vienošanās par tiesas izvēli un mantošanai piemērojamo tiesību aktu izvēli – 83. panta 2. un 4. punkts – Pārejas noteikumi)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/12

      Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – tiesvedība, ko ierosinājusi E. E.
      (Lieta C-80/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Regula (ES) Nr. 650/2012 - Piemērošanas joma - Jēdziens “mantošana, kurai ir pārrobežu elementi” - Jēdziens “mirušā pastāvīgā dzīvesvieta” - 3. panta 2. punkts - Jēdziens “tiesa” - Notāru pienākums ievērot noteikumus par jurisdikciju - 3. panta 1. punkta g) un i) apakšpunkts - Jēdzieni “nolēmums” un “publisks akts” - 5., 7. un 22. pants - Vienošanās par tiesas izvēli un mantošanai piemērojamo tiesību aktu izvēli - 83. panta 2. un 4. punkts - Pārejas noteikumi)
      (2020/C 297/15)
      Tiesvedības valoda – lietuviešu

         Iesniedzējtiesa

         Lietuvos Aukščiausiasis Teismas

         Pamatlietas puses

      E. E.

         Piedaloties: Kauno miesto 4-ojo Notaro Biuro notarė Virginija Jarienė, K.-D. E.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “mantošana, kurai ir pārrobežu elementi” ir attiecināms uz situāciju, kad mirušais, kurš ir dalībvalsts pilsonis, savas nāves brīdī bija dzīvojis citā dalībvalstī, bet nebija pārrāvis savas saiknes ar pirmo no šīm dalībvalstīm, kurā atrodas viņa mantojumu veidojošie īpašumi, un viņa mantinieku dzīvesvieta ir šajās abās dalībvalstīs. Iestādei, kura izskata mantojuma lietu, mirušā pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta šīs regulas izpratnē ir jānosaka tikai vienā no minētajām dalībvalstīm.

                  2)

                  Regulas Nr. 650/2012 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, neskarot iesniedzējtiesas veicamo pārbaudi, Lietuvas notāri, izsniedzot valsts mantošanas apliecību, nepilda tiesas funkcijas. Tomēr iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai šie notāri rīkojas saskaņā ar tiesu iestādes deleģētām pilnvarām vai tiesu iestādes uzraudzībā un līdz ar to var tikt kvalificēti kā “tiesa” šīs tiesību normas izpratnē.

                  3)

                  Regulas Nr. 650/2012 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa atzītu, ka Lietuvas notāri var tikt kvalificēti kā “tiesas” šīs regulas izpratnē, to izsniegtā mantošanas apliecība var tikt uzskatīta par “nolēmumu” šīs tiesību normas izpratnē un tādēļ šīs apliecības izsniegšanas nolūkā šie notāri var piemērot minētās regulas II nodaļā paredzētos noteikumus par jurisdikciju.

                  4)

                  Regulas Nr. 650/2012 4. un 59. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts notārs, kurš nav kvalificējams kā “tiesa” šīs regulas izpratnē, var izsniegt valsts mantošanas apliecības, nepiemērojot minētajā regulā paredzētos vispārīgos noteikumus par jurisdikciju. Ja iesniedzējtiesa uzskata, ka šīs apliecības atbilst šīs pašas regulas 3. panta 1. punkta i) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem un tādējādi tās var uzskatīt par “publiskiem aktiem” šīs tiesību normas izpratnē, tās citās dalībvalstīs rada tādas sekas, kādas Regulas Nr. 650/2012 59. panta 1. punktā un 60. panta 1. punktā ir piešķirtas publiskiem aktiem.

                  5)

                  Regulas Nr. 650/2012 4., 5., 7. un 22. pants, kā arī 83. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, pamatojoties uz mantojuma atstājēja gribu, kā arī vienošanos starp tā mantiniekiem, var tikt noteikta tāda tiesa, kurai ir jurisdikcija mantošanas lietās, un var tikt piemērotas tādas dalībvalsts mantojuma tiesības, kas nav tās, kurām attiecīgi būtu jurisdikcija un kuras būtu piemērojamas atbilstoši šajā regulā paredzētajiem kritērijiem.

         (1)  OV C 148, 29.4.2019.


title: Lieta C-97/19: Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Finanzgericht Düsseldorf (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG/Hauptzollamt Köln (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Muitas kodekss – Muitas deklarācijas – Šī kodeksa 78. pants – Muitas deklarācijas pārskatīšana – Deklarētāja nosaukums – Informācijas par deklarētāja personu grozīšana, lai norādītu uz netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu – Personas, kas ir ieguvusi importa licenci, netieša pārstāvība)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/13

      Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Finanzgericht Düsseldorf (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG/Hauptzollamt Köln

      (Lieta C-97/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Muitas kodekss - Muitas deklarācijas - Šī kodeksa 78. pants - Muitas deklarācijas pārskatīšana - Deklarētāja nosaukums - Informācijas par deklarētāja personu grozīšana, lai norādītu uz netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu - Personas, kas ir ieguvusi importa licenci, netieša pārstāvība)
      (2020/C 297/16)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Finanzgericht Düsseldorf

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

         Atbildētāja: Hauptzollamt Köln

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 78. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestādes var apmierināt lūgumu pārskatīt muitas deklarāciju tā, lai tajā tiktu uzrādītas netiešas pārstāvības attiecības starp, no vienas puses, pilnvaroto personu, kas kļūdas pēc ir norādījusi, ka tā rīkojas vienīgi savā vārdā un uzdevumā, lai gan tai bija importa licences īpašnieka pilnvara, un, no otras puses, pilnvarotāju, kura uzdevumā deklarācija tika iesniegta.

         (1)  OV C 182, 27.5.2019.


title: Apvienotās lietas C-224/19 un C-259/19: Tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Juzgado de Primera Instancia n°17 de Palma de Mallorca, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Ceuta (Spānija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu) – CY/Caixabank SA (C-224/19), LG, PK/Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (C-259/19) (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – 6. un 7. pants – Patērētāju līgumi – Hipotekārie aizdevumi – Negodīgi noteikumi – Noteikums, ar kuru aizņēmējam ir uzlikts pienākums maksāt visus hipotēkas nodibināšanas un dzēšanas izdevumus – Minēto noteikumu atzīšanas par spēkā neesošiem sekas – Valsts tiesas pilnvaras par “negodīgu” atzīta noteikuma gadījumā – Izdevumu sadale – Dispozitīvu valsts tiesību normu piemērošana – 3. panta 1. punkts – Līguma noteikumu negodīguma vērtējums – 4. panta 2. punkts – Noteikumu, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu vai cenas vai atlīdzības atbilstīgumu, izslēgšana – Nosacījums – 5. pants – Pienākums formulēt līgumiskus noteikumus skaidrā un saprotamā valodā – Tiesāšanās izdevumi – Noilgums – Efektivitātes princips)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/15

      Tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Juzgado de Primera Instancia no17 de Palma de Mallorca, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Ceuta (Spānija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu) – CY/Caixabank SA (C-224/19), LG, PK/Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (C-259/19)
      (Apvienotās lietas C-224/19 un C-259/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Patērētāju tiesību aizsardzība - Direktīva 93/13/EEK - 6. un 7. pants - Patērētāju līgumi - Hipotekārie aizdevumi - Negodīgi noteikumi - Noteikums, ar kuru aizņēmējam ir uzlikts pienākums maksāt visus hipotēkas nodibināšanas un dzēšanas izdevumus - Minēto noteikumu atzīšanas par spēkā neesošiem sekas - Valsts tiesas pilnvaras par “negodīgu” atzīta noteikuma gadījumā - Izdevumu sadale - Dispozitīvu valsts tiesību normu piemērošana - 3. panta 1. punkts - Līguma noteikumu negodīguma vērtējums - 4. panta 2. punkts - Noteikumu, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu vai cenas vai atlīdzības atbilstīgumu, izslēgšana - Nosacījums - 5. pants - Pienākums formulēt līgumiskus noteikumus skaidrā un saprotamā valodā - Tiesāšanās izdevumi - Noilgums - Efektivitātes princips)
      (2020/C 297/19)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Iesniedzējtiesa

         Juzgado de Primera Instancia no17 de Palma de Mallorca, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Ceuta

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: CY (C-224/19), LG, PK (C-259/19)

         Atbildētājas: Caixabank SA (C-224/19), Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (C-259/19)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka negodīga līgumiska noteikuma, ar kuru patērētājam ir uzlikts pienākums maksāt visus hipotēkas nodibināšanas un dzēšanas izdevumus, spēkā neesamības gadījumā valsts tiesa atsaka patērētājam to summu atmaksu, kuras ir samaksātas, piemērojot šo noteikumu, izņemot gadījumu, ja ar valsts tiesību normām, kas būtu piemērojamas minētā noteikuma neesamības gadījumā, patērētājam tiek uzlikts pienākums maksāt visus šos izdevumus vai to daļu.

                  2)

                  Direktīvas 93/13 3. pants, 4. panta 2. punkts un 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikumi, uz kuriem attiecas jēdziens “līguma galvenais priekšmets”, ir jāsaprot kā tādi, kuros ir noteiktas šī līguma pamatsaistības un kuri kā tādi šo līgumu raksturo. Turpretī noteikumiem, kuriem ir papildinošs raksturs attiecībā pret noteikumiem, kas definē līgumisko attiecību pašu būtību, šis jēdziens nevar būt piemērojams. Fakts, ka komisijas maksa par kredīta piešķiršanu ir iekļauta hipotekārā aizdevuma līguma kopējās izmaksās, nevar būt noteicošs tam, lai šo maksu uzskatītu par šī līguma pamatsaistību. Katrā ziņā dalībvalsts tiesai ir jāpārbauda līgumiska noteikuma, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu, skaidrība un saprotamība, un tas nav atkarīgs no šīs direktīvas 4. panta 2. punkta transponēšanas šīs dalībvalsts tiesību sistēmā.

                  3)

                  Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka starp patērētāju un finanšu iestādi noslēgta aizdevuma līguma noteikums, ar kuru patērētājam ir uzlikts pienākums maksāt komisijas maksu par kredīta piešķiršanu, var radīt ievērojamu nelīdzsvarotību no līguma izrietošajās pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam, neievērojot labas ticības prasību, ja finanšu iestāde nepierāda, ka šī komisijas maksa atbilst faktiski sniegtiem pakalpojumiem un tās veiktām izmaksām, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                  4)

                  Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek liegts, ka tādas prasības celšanai, kura ir vērsta uz to, lai izvirzītu negodīga līgumiska noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ir piemērojams noilguma termiņš, ja vien ar šī termiņa sākšanās brīdi, kā arī tā ilgumu patērētāja tiesību prasīt šādu atlīdzināšanu īstenošana netiek padarīta par praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu.

                  5)

                  Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī efektivitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kas ļauj piespriest patērētājam segt daļu no procesuālajiem izdevumiem atbilstoši to nepamatoti samaksāto summu apmēram, kuras tam ir atmaksātas pēc līgumiska noteikuma spēkā neesamības tā negodīguma dēļ konstatēšanas, ņemot vērā, ka šāds regulējums rada būtisku šķērsli, kas var atturēt patērētāju īstenot ar Direktīvu 93/13 piešķirtās tiesības uz līgumisku noteikumu potenciāla negodīguma efektīvu pārbaudi tiesā.

         (1)  OV C 246, 22.7.2019.


title: Lieta C-253/19: Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Tribunal da Relação de Guimarães (Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – MH, NI/OJ, Novo Banco SA (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula (ES) 2015/848 – 3. pants – Starptautiskā jurisdikcija – Parādnieka galveno interešu centrs – Fiziskas personas, kas neveic neatkarīgu darījumdarbību vai profesionālo darbību – Atspēkojamā prezumpcija, ka šīs personas galveno interešu centrs ir tās pastāvīgā dzīvesvieta – Prezumpcijas atspēkošana – Situācija, kad parādnieka vienīgais nekustamais īpašums atrodas ārpus pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts)

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/16

      Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 16. jūlija spriedums (Tribunal da Relação de Guimarães (Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – MH, NI/OJ, Novo Banco SA

      (Lieta C-253/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Maksātnespējas procedūras - Regula (ES) 2015/848 - 3. pants - Starptautiskā jurisdikcija - Parādnieka galveno interešu centrs - Fiziskas personas, kas neveic neatkarīgu darījumdarbību vai profesionālo darbību - Atspēkojamā prezumpcija, ka šīs personas galveno interešu centrs ir tās pastāvīgā dzīvesvieta - Prezumpcijas atspēkošana - Situācija, kad parādnieka vienīgais nekustamais īpašums atrodas ārpus pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts)
      (2020/C 297/21)
      Tiesvedības valoda – portugāļu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal da Relação de Guimarães

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: MH, NI

         Atbildētāji: OJ, Novo Banco SA

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2015/848 (2015. gada 20. maijs) par maksātnespējas procedūrām 3. panta 1. punkta pirmā un ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka prezumpciju, kas tajā ir paredzēta, lai noteiktu starptautisko jurisdikciju maksātnespējas procesa sākšanai, un kas paredz, ka fiziskas personas, kura neveic neatkarīgu darījumdarbību vai profesionālo darbību, galveno interešu centrs atrodas tās pastāvīgajā dzīvesvietā, neatspēko tas vien, ka šīs personas vienīgais nekustamais īpašums atrodas ārpus pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts.

         (1)  OV C 206, 17.6.2019.


title: Lieta C-436/19 P: Apelācijas sūdzībā, ko 2019. gada 6. jūnijā iesniedza Abaco Energy SA u.c. par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2019. gada 25. marta rīkojumu lietā T-186/18 Abaco Energy u.c./Komisija

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/20

      Apelācijas sūdzībā, ko 2019. gada 6. jūnijā iesniedza Abaco Energy SA u.c. par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2019. gada 25. marta rīkojumu lietā T-186/18 Abaco Energy u.c./Komisija
      (Lieta C-436/19 P)
      (2020/C 297/26)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Abaco Energy SA un citi (pārstāvji: P. Holtrop, abogado)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija
      Ar 2020. gada 21. jūlija rīkojumu Tiesa (septītā palāta) nolēma apelācijas sūdzību noraidīt kā daļēji acīmredzami nepieņemamu un daļēji acīmredzami nepamatotu un nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji sedz savus tiesāšanas izdevumus paši.


title: Lieta C-218/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. maijā iesniedza Tribunalul Mureş (Rumānija) – Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, TD/SC Samidani Trans SRL

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. maijā iesniedza Tribunalul Mureş (Rumānija) – Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, TD/SC Samidani Trans SRL

      (Lieta C-218/20)
      (2020/C 297/31)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunalul Mureş

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi un TD

         Atbildētāja: SC Samidani Trans SRL

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (1), 8. panta interpretācija[:] vai individuālam darba līgumam piemērojamo tiesību aktu izvēle izslēdz tās valsts tiesību aktu piemērošanu, kurā darba ņēmējs parasti ir veicis savu darbu/vai arī tas, ka ir veikta piemērojamo tiesību aktu izvēle, izslēdz regulas 8. panta 1. punkta otrā teikuma piemērošanu?

                  2)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I), 8. panta interpretācija[:] vai minimālā alga, kas ir piemērojama valstī, kurā darba ņēmējs parasti ir veicis savu darbu, ir tiesības, kas ietilpst “noteikum[os], no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, atbilstīgi tiesību aktiem, kurus piemērotu [..], ja nebūtu izdarīta izvēle” regulas 8. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē?

                  3)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I), 3. panta interpretācija: vai individuālā darba līgumā norāde uz Rumānijas Darba kodeksa noteikumiem ir līdzvērtīga Rumānijas tiesību aktu izvēlei, jo Rumānijā ir vispārzināms, ka darba devējs iepriekš nosaka individuālā darba līguma saturu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (OV 2008, L 177, 6. lpp.).


title: Lieta C-225/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 29. maijā iesniedza Curtea de Apel Constanţa (Rumānija) – Euro Delta Danube Srl/Agenţia de Plăţi şi Intervenţie pentru Agricultură – Centrul Judeţean Tulcea

text:
               7.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 297/23

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 29. maijā iesniedza Curtea de Apel Constanţa (Rumānija) – Euro Delta Danube Srl/Agenţia de Plăţi şi Intervenţie pentru Agricultură – Centrul Judeţean Tulcea

      (Lieta C-225/20)
      (2020/C 297/32)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Iesniedzējtiesa

         Curtea de Apel Constanţa

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Euro Delta Danube Srl

         Atbildētājs: Agenţia de Plăţi şi Intervenţie pentru Agricultură – Centrul Judeţean Tulcea

         Prejudiciālais jautājums

                  1)

                  Vai Deleģētās regulas Nr. 6[4]0/2014 (1), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1306/2013 attiecībā uz integrēto administrācijas un kontroles sistēmu, maksājumu atteikšanas vai atsaukšanas nosacījumiem un administratīvajiem sodiem, kas piemērojami tiešo maksājumu, lauku attīstības atbalsta un savstarpējās atbilstības kontekstā, 2. panta 23. punkta un 19. panta noteikumi pieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru šīs pamatlietas apstākļu kontekstā lauksaimniekam tiek piemēroti administratīvi sodi par pārdeklarēšanu tādēļ, ka tas neizpilda atbilstības nosacījumus platībai, kas tiek uzskatīta par pārdeklarētu, ja tas apstrādā zemes platību ar akvakultūras platībām, kas ir tā rīcībā, pamatojoties uz koncesijas līgumu, neiesniedzot pierādījumus par koncesijas piešķīrēja piekrišanu izmantot zemi lauksaimniecības vajadzībām?

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) Nr. 640/2014 (2014. gada 11. marts), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1306/2013 attiecībā uz integrēto administrācijas un kontroles sistēmu, maksājumu atteikšanas vai atsaukšanas nosacījumiem un administratīvajiem sodiem, kas piemērojami tiešo maksājumu, lauku attīstības atbalsta un savstarpējās atbilstības kontekstā (OV 2014, L 181, 48. lpp.).


title: Lieta C-213/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 12. maijā iesniedza Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Polija) – G.W., E.S./ “A.” Towarzystwu Ubezpieczeń na Życie S.A.

text:
               14.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 304/7

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 12. maijā iesniedza Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Polija) – G.W., E.S./ “A.”Towarzystwu Ubezpieczeń na Życie S.A.

      (Lieta C-213/20)
      (2020/C 304/09)
      Tiesvedības valoda – poļu

         Iesniedzējtiesa

         Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: G.W., E.S.

         Atbildētāja: “A” Towarzystwu Ubezpieczeń na Życie S.A.

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/83/EK (2002. gada 5. novembris) par dzīvības apdrošināšanu (1) 36. panta 1. punkts kopsakarā ar tās III pielikuma A daļas 12. punktu ir jāsaprot tādējādi, ka pienākums darīt zināmu tajā norādīto informāciju attiecas arī uz apdrošināto personu, ja viņš vienlaikus nav apdrošinājuma ņēmējs un rīkojas kā persona, kas kā patērētājs pievienojas grupas dzīvības apdrošināšanas un termiņapdrošināšanas līgumam, kurš noslēgts starp apdrošināšanas sabiedrību un apdrošināšanas ņēmēju uzņēmēju, un kā faktiskais ieguldītājs, kas nodrošina naudas līdzekļus, kuri tiek maksāti kā apdrošināšanas prēmija?

                  2)

                  Vai apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/83/EK (2002. gada 5. novembris) par dzīvības apdrošināšanu 36. panta 1. punkts kopsakarā ar III pielikuma A daļas 11. un 12. punktu ir jāsaprot tādējādi, ka tādu tiesisko attiecību kā pirmajā jautājumā ietvaros pienākums informēt par kapitāla aktīvu, kas saistīti ar apdrošināšanas kapitālieguldījumu fondu, īpašībām nozīmē arī, ka patērētājs – apdrošinātā persona pilnīgā un saprotamā veidā ir jāinformē par visiem riskiem, to veidiem un apmēru, kas saistīti ar ieguldījumiem kapitāla fonda aktīvos (tādos kā strukturētās obligācijas vai atvasināti instrumenti), vai arī minētā noteikuma izpratnē pietiek sniegt patērētājam – apdrošinātajai personai tikai pamatinformāciju par galvenajiem riska, kas saistīts ar līdzekļu ieguldīšanu ar apdrošināšanas kapitālieguldījumu fonda starpniecību, veidiem?

                  3)

                  Vai Direktīvas 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu 36. panta 1. punkts kopsakarā ar III pielikuma A daļas 11. un 12. punktu ir jāsaprot tādējādi, ka pirmajā un otrajā jautājumā aprakstīto tiesisko attiecību ietvaros no tā izriet pienākums darīt zināmus patērētājam, kas pievienojas dzīvības apdrošināšanas līgumam kā apdrošinātā persona, visus ieguldījumu riskus un ar tiem saistītos apstākļus, par kuriem aktīvu (strukturēto obligāciju vai atvasināto instrumentu), kas ietilpst apdrošināšanas kapitālieguldījumu fondā sastāvā, emitents ir informējis apdrošinātāju?

                  4)

                  Vai apstiprinošas atbildes uz iepriekšējo jautājumu gadījumā Direktīvas 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu 36. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka patērētājam, kas pievienojas grupas dzīvības apdrošināšanas un termiņapdrošināšanas līgumam kā apdrošinātā persona, ir jāsaņem informācija par kapitāla aktīvu īpašībām un riskiem, kas saistīti ar ieguldījumiem šajos aktīvos, pirms līguma noslēgšanas, atsevišķas pirmslīguma procedūras ietvaros, proti, vai tas ir pretrunā ar šādu valsts tiesību normu [kā] 2003. gada 22. maijaustawa o działalności ubezpieczeniowej [likuma par apdrošināšanas darbību] (Dz.U. Nr. 124, poz. 11510; 2009. gada 16. decembra konsolidētā redakcija, Dz.U. 2010, Nr. 11, poz. 66) 13. panta 4. punkts, saskaņā ar kuru pietiek atklāt šo informāciju tikai apdrošināšanas līguma saturā un tās noslēgšanas laikā, un informācijas saņemšanas brīdis nav skaidri noteikts un atdalīts pievienošanās līgumam procedūrā?

                  5)

                  Vai apstiprinošas atbildes uz pirmo līdz trešo jautājumu gadījumā Direktīvas 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu 36. panta 1. punkts kopsakarā ar III pielikuma A daļas 11. un 12. punktu ir jāinterpretē arī tādējādi, ka tajā noteiktā pienākuma darīt zināmu informāciju izpilde ir jāuzskata par būtisku grupas dzīvības apdrošināšanas un termiņapdrošināšanas līguma elementu, un vai rezultātā konstatējumam, ka šis pienākums nav izpildīts pareizi, var būt tādas sekas, ka apdrošinātajam patērētājam tiek piešķirtas tiesības pieprasīt atmaksāt visas samaksātas apdrošināšanas prēmijas iespējamās vai tā sākotnējās spēkā neesamības konstatēšanas dēļ vai iespējamās individuālā paziņojuma par pievienošanos līgumam spēkā neesamības konstatēšanas dēļ?

         (1)  OV 2002, L 345, 1. lpp.


title: Lieta T-446/20: Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Confédération nationale du Crédit mutuel u.c./VNV

text:
               14.9.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 304/15

      Prasība, kas celta 2020. gada 8. jūlijā – Confédération nationale du Crédit mutuel u.c./VNV
      (Lieta T-446/20)
      (2020/C 304/18)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Confédération nationale du Crédit mutuel (Parīze, Francija) un 25 citas prasītājas (pārstāvji: A. Gosset-Grainville, M. Trabucchi un M. Dalon, advokāti)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atbilstoši LESD 263. pantam atcelt lēmumu Nr. SRB/ES/2020/24 par ex ante iemaksu VNF par 2020. gadu aprēķināšanu, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;

                  —

                  atbilstoši LESD 277. pantam šādas VNM regulas, Īstenošanas regulas un Deleģētās regulas normas atzīt par nepiemērojamām:

                              —

                              VNM regulas 69. panta 1. punktu, 69. panta 2. punktu, 70. panta 1. punktu un 70. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu;

                              —

                              Deleģētās regulas 4. panta 2. punktu, 6. un 7. pantu, kā arī I pielikumu;

                              —

                              Īstenošanas regulas 4. pantu;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pilnībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Savas prasības pamatojumam prasītājas izvirza četrus pamatus, kas būtībā ir identiski vai līdzīgi pamatiem, kas ir izvirzīti lietā T-444/20 Société générale u.c./VNV.


title: Lieta T-741/17: Vispārējās tiesas 2019. gada 10. septembra spriedums – Trasys International un Axianseu – Digital Solutions/AESA (Pakalpojumu publiskie iepirkumi – Iepirkuma procedūra – IT lietojumprogrammu un infrastruktūru pārvaldības pakalpojumi – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana un līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana citiem pretendentiem – Pienākums norādīt pamatojumu – Pārmērīgi zemas cenas piedāvājumu esamības vērtējums – Izraudzīto piedāvājumu raksturlielumi un nosacītās priekšrocības – Pretendenta, kura piedāvājums nav ticis noraidīts un kura piedāvājums atbilst iepirkuma procedūras dokumentācijai, lūgums norādīt pamatojumu)

text:
               11.11.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 383/59

      Vispārējās tiesas 2019. gada 10. septembra spriedums – Trasys International un Axianseu – Digital Solutions/AESA
      (Lieta T-741/17) (1)

      (Pakalpojumu publiskie iepirkumi - Iepirkuma procedūra - IT lietojumprogrammu un infrastruktūru pārvaldības pakalpojumi - Pretendenta piedāvājuma noraidīšana un līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana citiem pretendentiem - Pienākums norādīt pamatojumu - Pārmērīgi zemas cenas piedāvājumu esamības vērtējums - Izraudzīto piedāvājumu raksturlielumi un nosacītās priekšrocības - Pretendenta, kura piedāvājums nav ticis noraidīts un kura piedāvājums atbilst iepirkuma procedūras dokumentācijai, lūgums norādīt pamatojumu)
      (2019/C 383/66)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Trasys International EEIG (Brisele, Beļģija) un Axianseu – Digital Solutions SA (Lisabona, Portugāle) (pārstāvji: L. Masson un G. Tilman, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Aviācijas drošības aģentūra (pārstāvji: S. Rostren, E. Tellado Vásquez un H. Köppen, piedaloties V. Ost, M. Vanderstraeten un F. Tulkens, advokāti)

         Priekšmets

      Prasība, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt EASA2017. gada 28. augusta lēmumu, ar ko noraidīts prasītāju konsorcija saistībā ar pakalpojumu publisko iepirkumu EASA.2017.HVP.08 attiecībā uz informācijas tehnoloģiju lietojumprogrammu un infrastruktūru pārvaldību Ķelnē (Vācija) iesniegtais piedāvājums un līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu trīs citiem pretendentiem saskaņā ar kaskādes principu.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Atcelt Eiropas Aviācijas drošības aģentūras (EASA) 2017. gada 28. augusta lēmumu par TRASYS International EEIG un Axianseu – Digital Solutions SA konsorcija saistībā ar pakalpojumu publisko iepirkumu EASA.2017.HVP.08 attiecībā uz informācijas tehnoloģiju lietojumprogrammu un infrastruktūru pārvaldību Ķelnē (Vācija) iesniegtā piedāvājuma noraidīšanu un kaskādes veida līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu trīs citiem pretendentiem.

                  2)

                     EASA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 13, 15.1.2018.


title: Lieta T-464/18: Vispārējās tiesas 2019. gada 17. septembra spriedums – Grupo Bimbo/EUIPO – Rubio Snacks (“Tia Rosa”) (Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Tia Rosa” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme “TIA ROSA” – Relatīvs atteikuma pamats – Preču līdzība – Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

text:
               25.11.2019

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 399/51

      Vispārējās tiesas 2019. gada 17. septembra spriedums – Grupo Bimbo/EUIPO – Rubio Snacks (“Tia Rosa”)
      (Lieta T-464/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Iebildumu process - Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Tia Rosa” reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts grafiska preču zīme “TIA ROSA” - Relatīvs atteikuma pamats - Preču līdzība - Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      (2019/C 399/61)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Grupo Bimbo, SAB de CV (Mehiko, Meksika) (pārstāvis: N. Fernández Fernández-Pacheco, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: J. Crespo Carrillo un H. O’Neill)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Rubio Snacks, SL (Bullas, Spānija) (pārstāvji: I. Temiño Ceniceros un J. Oria Sousa-Montes, advokāti)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas piektās padomes 2018. gada 18. maija lēmumu lietā R 2739/2017-5 attiecībā uz iebildumu procesu starp Rubio Snacks un Grupo Bimbo.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                     Prasību noraidīt.

                  2)

                     Grupo Bimbo, SAB de CV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 328, 17.9.2018.


title: Lieta T-744/19: Prasība, kas celta 2019. gada 5. novembrī – Methanol Holdings (Trinidad)/Komisija

text:
               13.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 10/48

      Prasība, kas celta 2019. gada 5. novembrī – Methanol Holdings (Trinidad)/Komisija
      (Lieta T-744/19)
      (2020/C 10/58)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Methanol Holdings (Trinidad) Ltd (Couva, Trinidāda un Tobago) (pārstāvji: B. Servais un V. Crochet, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2019/1688 (2019. gada 8. oktobris), ar ko nosaka galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kurš noteikts par Krievijas, Trinidādas un Tobāgo un Amerikas Savienoto Valstu izcelsmes urīnvielas un amonija nitrāta maisījumu importu, ciktāl tā attiecas uz prasītāju;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatojumam prasītāja izvirza vienu pamatu, proti, ka Komisijas metodoloģija cenu samazinājuma un mērķa cenas samazinājuma starpības noteikšanai ir pretrunā Pamatregulas 1. panta 1. punktam, 3. panta 1. punktam, 3. panta 2. punktam, 3. panta 3. punktam, 3. panta 5.–8. punktam un 9. panta 4. punktam, Vispārējās tiesas un PTO judikatūrai, kā arī taisnīgas salīdzināšanas principam, jo cenu samazinājuma un mērķa cenas samazinājuma starpību aprēķināšanas nolūkos importa cenas neesot salīdzinātas ar Savienības ražošanas nozares ražoto līdzīgo produktu cenu vienā un tajā pašā atbilstošajā tirdzniecības līmenī.
      Būtībā prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka cenu samazinājuma un mērķa cenas samazinājuma starpības aprēķināšanas nolūkos veiktā Trinidādas un Tobago izcelsmes importētas urīnvielas un importēta amonija nitrāta cenas noteikšana, pamatojoties uz Pamatregulas 2. panta 9. punkta piemērošanu pēc analoģijas, ir pretrunā Pamatregulas 3. panta 1. punktam un ka, izmantojot šo aprēķināto cenu, lai noteiktu cenu samazinājuma un mērķa cenas samazinājuma starpību, Komisija nav veikusi cenu salīdzinājumu vienā un tajā pašā atbilstošajā tirdzniecības līmenī un ir pārkāpusi Pamatregulas 3. panta 2. punktu, 3. panta 5.–8. punktu un rezultātā – 9. panta 4. punktu, Tiesas un PTO judikatūru un taisnīgas salīdzināšanas principu.


title: Lieta T-702/19: Prasība, kas celta 2019. gada 11. oktobrī – Compass Overseas Holdings u.c./Komisija

text:
               13.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 10/34

      Prasība, kas celta 2019. gada 11. oktobrī – Compass Overseas Holdings u.c./Komisija
      (Lieta T-702/19)
      (2020/C 10/46)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Compass Overseas Holdings Ltd (Chertsey, Apvienotā Karaliste), Compass Overseas Holdings No.2 Ltd (Chertsey), Hospitality Holdings Ltd (Chertsey) (pārstāvji: A. von Bonin, O. Brouwer un A. Pliego Selie, lawyers)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Lēmumu C(2019) 2526 final (2019. gada 2. aprīlis) par valsts atbalstu SA.44896, ko īstenojusi Apvienotā Karaliste attiecībā uz kontrolētu ārvalstu uzņēmumu grupu finansēšanas atbrīvojumu;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāji izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā un apstrīdētajā lēmumā identificējot atsauces sistēmu neesot pienācīgi norādījusi pamatojumu.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā un, apstrīdētajā lēmumā nepareizi raksturojot grupas finansēšanas atvieglojumu kā atkāpi no normālas atsauces sistēmas darbības, neesot pienācīgi norādījusi pamatojumu.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, jo apstrīdētajā lēmumā esot konstatēts, ka grupas finansēšanas atvieglojums diskriminē tirgus dalībniekus.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdas un/vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, jo apstrīdētajā lēmumā ir secināts, ka grupas finansēšanas atvieglojums nav attaisnojams ar atsauces sistēmas raksturu un vispārējo struktūru.


title: Lieta T-728/19: Prasība, kas celta 2019. gada 29. oktobrī – PL/Komisija

text:
               20.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/56

      Prasība, kas celta 2019. gada 29. oktobrī – PL/Komisija
      (Lieta T-728/19)
      (2020/C 19/68)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: PL (pārstāvis: J.-N. Louis, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasītāja prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas 2019. gada 13. augusta un 26. septembra lēmumus, ar ko daļēji ir atteikta piekļuve dokumentiem, kas minēti prasītāja 2018. gada 4. decembra pieteikumos un apstiprinošajos pieteikumos, kas reģistrēti 2019. gada 28. februārī, pamatojoties uz izņēmumu saistībā ar personu privātās dzīves un neaizskaramības aizsardzību, kurš paredzēts Regulas (EK) Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka esot pārkāpta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.).

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka esot pārkāpta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.).

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka esot pārkāpts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pants.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu.


title: Lieta C-813/19: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 5. novembrī iesniedza Cour d’appel d’Aix-en-Provence (Francija) – MN

text:
               20.1.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/34

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 5. novembrī iesniedza Cour d’appel d’Aix-en-Provence (Francija) – MN
      (Lieta C-813/19)
      (2020/C 19/35)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

      Cour d’appel d’Aix-en-Provence

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: MN

         Citi lietas dalībnieki: RJA, RJO, FD, BG, PG, KL, LK, MJ, NI, OH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Kriminālprocesa kodeksa 695–16. un nākamajos pantos paredzētie nosacījumi, ar kādiem Francijas prokuratūra izsniedz Eiropas apcietināšanas orderi, pilnībā atbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām Eiropas Savienības tiesību izpratnē?

                  2)

                  Vai Francijas prokuratūra atbilst prasībām, kas jāizpilda, lai tā varētu tikt kvalificēta par “izsniegšanas tiesu iestādi” Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI (1) 6. panta 1. punkta izpratnē?

         (1)  Padomes Pamatlēmums 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV L 190, 1. lpp.).