title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 16.jūlijā.#Petra von Chamier-Glisczinski pret Deutsche Angestellten-Krankenkasse.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bayerisches Landessozialgericht - Vācija.#Sociālais nodrošinājums - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - III sadaļas 1. nodaļa - EKL 18., 39. un 49. pants - Pabalsti natūrā atkarības riska segšanai - Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts - Dzīvesvietas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kurā nav paredzēti pabalsti natūrā attiecībā uz atkarības risku.#Lieta C-208/07.

text:
      Lieta C‑208/07
      Petra von Chamier‑Glisczinski
      pret
      Deutsche Angestellten‑Krankenkasse
      (Bayerisches Landessozialgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – III sadaļas 1. nodaļa – EKL 18., 39. un 49. pants – Pabalsti natūrā atkarības riska segšanai – Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts – Dzīvesvietas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kurā nav paredzēti pabalsti natūrā attiecībā uz atkarības risku
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 19. pants un 22. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Migrējošu darba ņēmēju
            sociālais nodrošinājums
      (EKL 18. un 42. pants; Padomes Regula Nr. 1408/71)
      1.        Ja atšķirībā no kompetentās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībvalstī, kur dzīvo aprūpējamā persona un kurā tā
         ir apdrošināta kā darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas ģimenes loceklis Regulas Nr. 1408/71, kura grozīta un atjaunināta
         ar Padomes Regulu Nr. 118/97, kas savukārt grozīta ar Regulu Nr. 1386/2001, izpratnē, nav paredzēti pabalsti natūrā tādos
         gadījumos, kad šai personai ir vajadzīga aprūpe, ar šīs regulas 19. vai 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu kā tādu netiek
         izvirzīta prasība pabalstus piešķirt ārpus kompetentās valsts, ko vai nu veiktu kompetentā iestāde, vai tie tiktu piešķirti
         uz tās rēķina.

      Tomēr Regulas Nr. 1408/71 19. un 22. pants nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka, dzīvojot dalībvalstī, kas nav kompetenta minētās
         regulas izpratnē, sociāli apdrošinātās personas pieeja pabalstiem natūrā ekskluzīvā veidā ir noregulēta dzīvesvietas dalībvalsts
         tiesiskajā regulējumā tādējādi, ka, ja šīs pēdējās minētās valsts tiesību aktos nav paredzēta pabalsta natūrā piešķiršana,
         lai segtu risku, par kuru ir pieprasītas tiesības saņemt šādus pabalstus, šīs tiesību normas ir šķērslis, lai kompetentā iestāde
         piešķirtu šādus pabalstus natūrā. Faktiski, interpretējot, ka ar Regulu Nr. 1408/71 dalībvalstij ir aizliegts darba ņēmējiem
         un to ģimenes locekļiem paredzēt plašāku sociālo aizsardzību par to, kas izriet no minētās regulas piemērošanas, vienlaikus
         tiktu pārsniegts kā šīs regulas mērķis, tā arī EKL 42. panta mērķis un ietvari.

      (sal. ar 55.–57. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Ja atšķirībā no kompetentās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībvalsts, kurā aprūpējamā persona kā darba ņēmēja vai
         pašnodarbinātās personas Regulas Nr. 1408/71, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kura savukārt grozīta ar Regulu
         Nr. 1386/2001, izpratnē ģimenes loceklis dzīvo, sociālā nodrošinājuma sistēmā nav paredzēti pabalsti natūrā attiecīgās atkarības
         situācijās, ar EKL 18. pantu tiek pieļauts, ka valsts tiesiskais regulējums, pamatojoties uz kuru, kompetentā iestāde šādos
         apstākļos neatkarīgi no mehānismiem, kas ieviesti ar minētās regulas 19. pantu vai attiecīgajā gadījumā ar 22. panta 1. punkta
         b) apakšpunktu, uz nenoteiktu laiku atsakās uzņemties segt izdevumus, kas saistīti ar aprūpi aprūpes iestādē dzīvesvietas
         valstī, kas šajā gadījumā atbilst pabalstiem, kurus šī persona būtu varējusi saņemt par aprūpi aprūpes iestādē, kas noslēgusi
         līgumu, kompetentajā valstī.

      Tomēr, tā kā EKL 42. pantā paredzēta dalībvalstu tiesību aktu koordinēšana, nevis to saskaņošana, atšķirības katras dalībvalsts
         sociālā nodrošinājuma sistēmās pēc būtības un no procedūras viedokļa un tādējādi arī atšķirības tur apdrošināto personu tiesībās
         šī tiesību norma neskar. Šajos apstākļos ar EKL 18. panta 1. punktu apdrošinātajai personai tiek nodrošināta pārvietošanās
         uz citu dalībvalsti, kas ir neitrāla sociālā nodrošinājuma, īpaši slimības pabalstu, jomā. Ņemot vērā starp dalībvalstu sistēmām
         un tiesību aktiem pastāvošās atšķirības šajā jomā, šāda pārvietošanās attiecīgajai personai varētu būt vairāk vai mazāk labvēlīga
         atkarībā no piemērojamo valstu tiesību aktu kombinācijas saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71.

      (sal. ar 84., 85. un 88. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 16. jūlijā (*)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – III sadaļas 1. nodaļa – EKL 18., 39. un 49. pants – Pabalsti natūrā atkarības riska segšanai – Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts – Dzīvesvietas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kurā nav paredzēti pabalsti natūrā attiecībā uz atkarības risku
      Lieta C‑208/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bayerisches Landessozialgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 15. martā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 20. aprīlī, tiesvedībā

      Petra von Chamier‑Glisczinski
      pret
      Deutsche Angestellten‑Krankenkasse.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 12. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        fon Šamjē‑Glisčinskis [von Chamier‑Glisczinski], kas pārstāv fon Šamjē‑Glisčinsku [Chamier‑Glisczinski], vārdā – O. Kīferle [O. Kieferle], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji,

      –        Norvēģijas valdības vārdā – J. A. Dālbaks [J. A. Dalbakk] un M. P. Vennero [M. P. Wennerå], kā arī K. Flestade [K. Fløistad], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 11. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 19. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnijā Regulā (EEK) Nr. 1408/71
         par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kura grozīta un atjaunināta
         ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kas savukārt grozīta ar Eiropas Parlamenta
         un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/2001 (OV L 187, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), kā arī
         EKL 18., 39. un 49. pantu un 10. pantu Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos
         Kopienā (OV L 257, 2. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1992. gada 27. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2434/92 (OV L 245, 1. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Regula Nr. 1612/68”).

      2        Šis lūgums radies saistībā ar prāvu starp fon Šamjē‑Glisčinsku un Deutsche Angestellten‑Krankenkasse (Vācijas Darba ņēmēju slimokase – turpmāk tekstā “DAK”) par atteikšanos apmaksāt noteiktus izdevumus, kuri radušies par aprūpi aprūpes iestādē, kas atrodas Austrijā.

      3        Fon Šamjē‑Glisčinska nomira 2007. gada 20. maijā. Viņas vīrs stājās šīs kundzes vietā pamata prāvā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      4        Regulas Nr. 1408/71 1. pantā ir paredzēts, ka tā piemērošanas nolūkos:

      “a)      “darbinieks” un “pašnodarbināta persona” attiecīgi ir:
      i)               jebkura persona, kas ir obligāti apdrošināta vai brīvprātīgi tālākapdrošināta pret vienu vai vairākiem riskiem, kas ir ietverti
         darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām paredzētā sociālā nodrošinājuma sistēmā;

      [..]
      f)      i)     “ģimenes loceklis” nozīmē jebkuru personu, kuru par ģimenes locekli definē vai atzīst [..] tiesību aktos, saskaņā ar kuriem
         tiek paredzēti pabalsti, vai

      [..]
      h)      “dzīvesvieta” nozīmē pastāvīgo dzīvesvietu;
      i)      “uzturēšanās” nozīmē pagaidu dzīvesvietu;
      [..]
      o)      “kompetentā institūcija” nozīmē:
      i)      institūciju, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai,
      vai
      [..]
      p)      “dzīvesvietas institūcija [iestāde]” un “uzturēšanās vietas institūcija [iestāde]” nozīmē attiecīgi institūciju [iestādi],
         kuras kompetencē ir piešķirt pabalstus vietā, kur attiecīgā persona dzīvo, un institūciju [iestādi], kuras kompetencē ir piešķirt
         pabalstus vietā, kur uzturas attiecīgā persona, saskaņā ar tiem tiesību aktiem, ko pārvalda šī institūcija [iestāde], vai,
         ja nav šādas institūcijas [iestādes], institūcija [iestāde], ko norādījusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde;

      q)      “kompetentā valsts” nozīmē dalībvalsti, kurā atrodas kompetentā institūcija [iestāde];
      [..].”
      5        Tās pašas regulas 2. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šī regula attiecas uz darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas vai ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un
         kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kā arī uz viņu ģimenes
         locekļiem un viņu apgādnieku zaudējušām personām.”

      6        Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta 1) apakšpunktu šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar t.sk.
         sociālā nodrošinājuma jomu “slimības un maternitātes pabalsti”.

      7        Regulas Nr. 1408/71 19. pantā ar nosaukumu “Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts – Vispārīgie noteikumi”, kurš
         ietverts III sadaļas 1. nodaļas 2. iedaļā “Darba ņēmēji un viņu ģimenes locekļi”, ir noteikts:

      “1.      Darba ņēmējs, kas dzīvo dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, un kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem
         par tiesībām uz pabalstiem [..], saņem savas dzīvesvietas valstī:

      a)      pabalstus natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko šī institūcija
         piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts;

      b)      naudas pabalstus, ko nodrošina kompetentā institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro. Vienojoties kompetentajai
         institūcijai [iestādei] un dzīvesvietas institūcijai [iestādei], pēdējā še minētā institūcija [iestāde] tomēr var nodrošināt
         šādus pabalstus pirmās še minētās institūcijas [iestādes] vārdā saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.

      2.      Analoģiski 1. punktu piemēro ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, ja viņiem nav tiesību
         uz šādiem pabalstiem saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņi dzīvo.

      [..]”
      8        Tajā pašā Regulas Nr. 1408/71 iedaļā ir atrodams 22. pants ar nosaukumu “Uzturēšanās ārpus kompetentās valsts – Atgriešanās
         vai pārcelšanās uz dzīvi citā dalībvalstī slimības vai maternitātes laikā – Nepieciešamība doties uz citu dalībvalsti, lai
         saņemtu pienācīgu ārstēšanu”. Saskaņā ar šo pantu:

      “1.      Darba ņēmējs, kurš atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem [..] un:
      [..]
      b)      kurš ir ieguvis tiesības uz tādiem pabalstiem, par kuriem jāmaksā kompetentajai institūcijai [iestādei], un kuram šī institūcija
         [iestāde] ir atļāvusi [..] pārcelt savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti,

      [..]
      ir tiesības:
      i)      uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas [iestādes] vārdā nodrošina uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcija [iestāde]
         saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; tomēr kompetentās valsts tiesību akti reglamentē
         laikposma ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie pabalsti;

      ii)      uz naudas pabalstiem, ko nodrošina kompetentā institūcija [iestāde] saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro. Vienojoties
         kompetentajai institūcijai [iestādei] un uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcijai [iestādei], pēdējā še minētā institūcija
         [iestāde] tomēr var nodrošināt šādus pabalstus pirmās še minētās institūcijas [iestādes] vārdā saskaņā ar kompetentās valsts
         tiesību aktiem.

      2.      Atļauju, kas pieprasīta saskaņā ar šā panta 1. punkta b) apakšpunktu, var atteikt tikai tad, ja ir konstatēts, ka attiecīgās
         personas pārvietošanās var kaitēt tās veselības stāvoklim vai ārstēšanas saņemšanai.

      [..]
      3.      Analoģiski 1. un 2. punktu piemēro attiecībā uz darbinieka vai pašnodarbinātas personas ģimenes locekļiem.
      [..]”
      9        Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 36. pantam pilnībā kompensē pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šīs regulas 19. un 22. pantu ir
         nodrošinājusi kādas dalībvalsts iestāde kādas citas dalībvalsts iestādes vārdā. Šādas kompensācijas nosaka un veic saskaņā
         ar Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 (OV
         L 74, 1. lpp.), 93.–95. pantu.

      10      Saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 10. pantu:

      1.      Ja darba ņēmējs, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis, strādā algotu darbu citā dalībvalstī, kopā ar viņu drīkst apmesties:
      a)      šā darba ņēmēja laulātais un viņu bērni, kas ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas viņa apgādībā;
      [..].”
       Vācijas tiesības
      11      Sociālā nodrošinājuma kodeksa XI sējumā (Sozialgesetzbuch, turpmāk tekstā – “SGB XI sējums”) ir paredzēta apdrošināšanas sistēma pret atkarības risku (turpmāk tekstā – “atkarības apdrošināšana”).

      12      Savā rakstveida atbildē, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2008. gada 20. aprīlī, uz rakstveida jautājumu, ko Tiesa tai nosūtīja
         2008. gada 12. martā, Vācijas valdība ir izklāstījusi dažus šīs sistēmas aspektus. No šīs atbildes, lasot to kopā ar Eiropas
         Kopienu Komisijas rakstveida apsvērumiem, izriet, ka šī sistēma paredz trīs veidus, kādos var notikt intervence aprūpējamo
         personu labā, proti, sniedzot palīdzības pakalpojumus (Pflegesachleistung), kas regulēti SGB XI sējuma 36. pantā, aprūpes pabalstu, lai segtu par paša apmaksāto aprūpi (Pflegegeld, turpmāk tekstā – “aprūpes pabalsts”), kas savukārt regulēts SGB XI sējuma 37. pantā, kombinētos pakalpojumus (Kombinationsleistung), kas regulēti SGB XI sējuma 38. pantā, kā arī pilnu aprūpi aprūpes iestādē (vollstationäre Pflege), kas regulēta SGB XI sējuma 43. pantā.

      13      SGB XI sējuma 36. pantā ir paredzēts, ka personām, kurām nepieciešama aprūpe un ārstēšana viņu dzīvesvietā, ir tiesības uz pabalstiem
         natūrā, ko nodrošina ambulatoro pakalpojumu sniedzēju, kuriem ir noslēgti līgumi ar Pflegekasse (turpmāk tekstā – “aprūpes slimokase”) darbinieki. Slimokase sedz izdevumus par šiem pakalpojumiem maksimāli pieļaujamā apmēra
         ietvaros, kas mainās atkarībā no attiecīgās personas atkarības pakāpes. III kategorijai faktu pamata lietā norises laikā šis
         pieļaujamais apmērs bija DEM 2800 (aptuveni EUR 1432) mēnesī, un to varēja paaugstināt līdz DEM 3750 (aptuveni EUR 1918) mēnesī
         gadījumos, kuros ir nepieciešama intensīva aprūpe. Slimokase norēķinās par sniegtajiem pakalpojumiem pēc tarifiem, kas noteikti
         pakalpojumu sniegšanas līgumos, kas noslēgti ar dažādiem ambulatoro pakalpojumu sniedzējiem. Medicīniskā ārstēšana dzīvesvietā
         nav viens no natūrā sniegtā pabalsta veidiem SGB XI sējuma 36. panta izpratnē un tiek segta no veselības apdrošināšanas.

      14      SGB XI sējuma 37. pantā ir noteikts, ka aprūpējamās personas var saņemt ikmēneša aprūpes pabalstu, ja tās pašas sagādā sev nepieciešamos
         ārstēšanas un aprūpes pakalpojumus. Pabalsta saņēmējs var izlietot pabalstu pēc saviem ieskatiem un tātad arī apmaksāt pakalpojumus,
         kas nav nosegti ar apdrošināšanu vai ko sniedz personas, kas nav pakalpojumu sniedzēji, ar kuriem noslēgti attiecīgi līgumi.
         Arī šī pabalsta summa mainās atkarībā no personas atkarības pakāpes. III kategorijai faktu pamata lietā norises laikā šī summa
         bija DEM 1300 (aptuveni EUR 665) mēnesī.

      15      SGB XI sējuma 38. pantā regulēti tā saucamie kombinētie pakalpojumi natūrā SGB XI sējuma 36. panta izpratnē un SGB XI sējuma 37. pantā paredzētais aprūpes pabalsts. Saskaņā ar minēto 38. pantu sociāli apdrošinātai personai, kas neizmanto
         visu tai saskaņā ar minēto 36. pantu pienākošos pabalstu, var vienlaikus saņemt minētajā 37. pantā paredzēto aprūpes pabalstu,
         kura summa tiek samazināta par procentu daļu, kas atbilst minētajā 36. pantā minētā pabalsta natūrā izlietošanas daļai. Pabalsta
         saņēmējs pats izlemj, cik lielā apmērā viņš vēlas izlietot pabalstu natūrā. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet,
         ka kombinēto pabalstu mērķis ir atļaut lielāku patstāvību, organizējot aprūpējamās personas aprūpi viņas dzīvesvietā.

      16      Izdevumi par pakalpojumiem, kas pārsniedz aprūpes nepieciešamības apdrošināšanā paredzētos maksimālos apmērus, ir jāapmaksā
         apdrošinātajai personai.

      17      Turklāt saskaņā ar SGB XI sējuma 43. pantu, ko Komisija citējusi savos apsvērumos, aprūpējamajām personām ir tiesības uz pilnīgu aprūpi aprūpes
         iestādē, ja aprūpe dzīvesvietā vai daļēja aprūpe aprūpes iestādē nav iespējama vai, ņemot vērā konkrētā gadījuma īpatnības,
         nav apspriežama. Slimokase aprūpes, medicīniskās ārstēšanas un sociālās palīdzības izdevumus sedz pēc bāzes likmēm. Aprūpējamajām
         personām, kuras pieder III kategorijai, šī bāzes likme mēnesī faktu pamata lietā norises laikā bija DEM 2800 (aptuveni EUR 1432)
         un īpašos gadījumos, kad nepieciešama intensīva aprūpe, tā bija DEM 3300 (aptuveni EUR 1688). Kopumā slimokases apmaksātās
         summas nevar pārsniegt 75 % no visiem izdevumiem par uzturēšanos specializētā iestādē. Sociāli apdrošinātai personai, kas
         izvēlas pilnīgu aprūpi aprūpes iestādē, kaut arī minētā slimokase ir atzinusi, ka tas nav nepieciešams, ir tiesības uz piemaksu,
         kas atbilst apmēram, kāds par atkarības kategoriju, kurai pieder šī persona, paredzēts SGB XI sējuma 36. pantā.

      18      Tāpat SGB XI sējuma 34. panta 1. punkta 1) apakšpunktā, kas atrodams šī likuma kopējos noteikumos, paredzēts, ka, ņemot vērā atsevišķus
         izņēmumus saistībā ar pagaidu uzturēšanos, kuriem nav nozīmes pamata prāvā, pabalsta izmaksa tiek apturēta uz laiku, kamēr
         sociāli apdrošinātā persona atrodas ārvalstīs. Katrā ziņā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šī norma būtu jāskata Tiesas
         1998. gada 5. marta sprieduma lietā C‑160/96 Molenaar (Recueil, I‑843. lpp., 39. un 44. punkts) kontekstā, kurā Tiesa nosprieda, ka Regulas Nr. 1408/71 19. panta 1. punkts, 25. panta 1. punkts
         un 28. panta 1. punkts ir šķēršļi, lai tāda pakalpojuma kā SGB XI sējuma 37. pantā paredzētais aprūpes pabalsts saņemšana tiktu pakārtota nosacījumam par sociāli apdrošinātās personas
         dzīvesvietu apdrošināšanas valstī. No Vācijas iestāžu Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka šajā spriedumā tiek pausta
         prasība ārpus Vācijas maksāt aprūpes pabalstu par tādiem pakalpojumiem kā šajā gadījumā, bet ne par pakalpojumiem, kuri saskaņā
         ar Vācijas tiesībām tiek kvalificēti kā pakalpojumi natūrā – kā SGB XI sējuma 36. vai 43. pantā minētie.

      19      Visbeidzot, no Tiesai iesniegtajiem materiāliem arī izriet, ka saskaņā ar SGB XI sējuma 72. pantu aprūpes izdevumus pilnībā šī paša likuma 43. panta izpratnē slimokases sedz tikai par uzturēšanos aprūpes
         iestādēs, ar kurām ir noslēgti attiecīgi līgumi šī likuma izpratnē.

       Austrijas tiesības
      20      Ir skaidrs, ka Austrijas tiesībās vismaz tādām personām, kas ir tādā situācijā, kādā atrodas fon Šamjē‑Glisčinska, nav paredzēti
         pabalsti natūrā, lai segtu ar palīdzības pakalpojumiem saistītus izdevumus.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      21      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka fon Šamjē‑Glisčinska, Vācijas pilsone, kas dzīvo Minhenē (Vācija), saņēma no DAK, sociālā nodrošinājuma iestādes, kurā viņa bija apdrošināta saistībā ar vīra nodarbinātību, kombinētos atkarības apdrošināšanas
         pabalstus, kas paredzēti SGB XI sējuma 38. pantā III kategorijai.

      22      Atbildot uz iesniedzējtiesai adresēto lūgumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104. panta 5. punktu, iesniedzējtiesa Tiesai iesniedza
         divas vēstules, kas Tiesas kancelejā tika saņemtas attiecīgi 2008. gada 11. un 18. aprīlī – vienu no lietas dalībnieka pamata
         prāvā, bet otru no DAK.
      23      Vēstulē no lietas dalībnieka pamata prāvā ir norādīts, ka fon Šamjē‑Glisčinskis no 1987. gada 1. marta līdz 2002. gada 30. jūnijam
         ir bijis darba ņēmējs Vācijā, bet no 2001. gada ir atbrīvots no darba pienākumu pildīšanas saskaņā ar vienošanos, kas noslēgta
         ar tā darba devēju, par darba līguma laušanu. Tiesas sēdē fon Šamjē‑Glisčinskis, atbildot uz dažiem Tiesas uzdotiem jautājumiem,
         cita starpā precizēja, ka šī vienošanās tika noslēgta tādēļ, ka viņš vairs neesot spējīgs apdrošināt pakalpojumus, kas bijuši
         nepieciešami viņa sievas stāvokļa dēļ.

      24      No iesniedzējtiesas lēmuma, kā arī no Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka 2001. gada 27. augustā fon Šamjē‑Glisčinskis
         būtībā ir lūdzis DAK, lai tā atkarības apdrošināšanas pabalstus, uz kuriem fon Šamjē‑Glisčinskai bija tiesības saskaņā ar Vācijas tiesisko regulējumu,
         sniedz kā SGB XI sējuma 43. pantā paredzēto pilno aprūpi aprūpes iestādē, kas atrodas Austrijā, kurā tā vēlējās uzturēties (turpmāk tekstā
         – “2001. gada 27. augusta lūgums”). Tiesas sēdes laikā fon Šamjē‑Glisčinskis šajā sakarā precizēja, ka, tā kā viņš vēlējās
         savā ziņā pārņemt netālu no Zalcburgas (Austrija) esošu uzņēmumu, viņš vēlējās savu sievu ievietot aprūpes iestādē netālu
         no šīs pilsētas.

      25      2001. gada 27. augusta lūgumu DAK noraidīja ar 2001. gada 31. augusta lēmumu, motivējot, ka tādās situācijās, kādā atrodas fon Šamjē‑Glisčinska, Austrijas tiesības
         neparedz pabalsta piešķiršanu šīs dalībvalsts sociāli apdrošinātai personai. DAK skatījumā fon Šamjē‑Glisčinskai tomēr esot tiesības uz SGB XI sējuma 37. pantā minēto aprūpes pabalstu III kategorijai, proti, DEM 1300 mēnesī.

      26      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka no 2001. gada 17. septembra līdz 2003. gada 18. decembrim fon Šamjē‑Glisčinska uzturējās
         valsts atzītā aprūpes iestādē Austrijā, uz kurieni saskaņā ar šajā lēmumā norādīto viņa pārcēlās tāpēc, ka vīrs šajā valstī
         vēlējās atrast darbu.

      27      Tomēr lietas dalībnieka pamata prāvā vēstulē, kas iepriekš minēta šī sprieduma 22. punktā, ir apstiprināts, ka fon Šamjē‑Glisčinskis
         kopš 2001. gada augusta meklēja darbu Austrijā, lai “varētu atrasties sievas tuvumā”. Turklāt tiesas sēdē fon Šamjē‑Glisčinskis
         norādīja, ka, lai savā ziņā pārņemtu šī sprieduma 24. punktā minēto Austrijas uzņēmumu, viņš lielāko daļu laika pavadīja Zalcburgā,
         dzīvesvietu saglabājot Minhenē. Viņš šajā sēdē precizēja arī, ka 2002. gada februārī darījumu sarunas saistībā ar minēto uzņēmumu
         esot cietušas neveiksmi un viņam esot nācies meklēt algotu darbu Austrijā.

      28      Ar 2002. gada 20. marta lēmumu DAK noraidīja sūdzību, kas tika iesniegta par tās 2001. gada 31. augusta lēmumu. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet,
         ka galvenais šī noraidījuma pamatojums ir tāds, ka SGB XI sējuma 43. pantā minēto pilno aprūpi aprūpes iestādē nevarot “eksportēt”, jo runa esot par pabalstu natūrā. DAK skatījumā atbilstoši iepriekš minētajam spriedumam lietā Molenaar tikai aprūpes pabalstu, neraugoties uz SGB XI sējuma 34. pantā paredzēto ierobežojumu, kā naudas pabalstu var sniegt Austrijā. Turklāt, pēc DAK domām, attiecīgā aprūpes iestāde Austrijā neesot noslēgusi līgumu ar slimokasi SGB XI sējuma izpratnē, kaut arī pat Vācijas teritorijā šī likuma 43. pantā paredzētā pilnā aprūpe var tikt sniegta tikai iestādēs,
         ar kurām minētā likuma izpratnē ir noslēgti līgumi.

      29      Tiesas sēdes laikā fon Šamjē‑Glisčinskis precizēja, ka 2003. gada beigās viņš ir deklarējis savu uzņēmējdarbību Vācijā, pārcēlis
         savu dzīvesvietu uz Laufeni (Vācija) un nokārtojis, lai viņa sieva atgrieztos Vācijā. No šī sprieduma 22. punktā minētās lietas
         dalībnieka pamata prāvā vēstules izriet, ka, sākot no 2004. gada jūlija, fon Šamjē‑Glisčinskai bija iespējams sniegt aprūpi
         aprūpes iestādē tiešā Laufenes tuvumā – vietā kur viņas vīrs 2004. gada aprīlī bija nodibinājis savas komercdarbības veikšanas
         vietu.

      30      No šī sprieduma 22. punktā minētās DAK vēstules izriet, ka fon Šamjē‑Glisčinskis DAK bija apdrošināts:

      –        brīvprātīgā kārtā kā darba ņēmējs līdz 2002. gada 30. jūnijam;
      –        obligātā kārtā no 2002. gada 1. jūlijam līdz 2003. gada 18. decembrim, kad viņš bija reģistrēts kā darba meklētājs Minhenes
         nodarbinātības dienestā, no kura saņēma bezdarbnieka pabalstu, un

      –        sākot no 2003. gada 19. decembra kā pašnodarbināta persona.
      31      Ar 2005. gada 11. oktobra spriedumu Sozialgericht München (Minhenes Sociālo lietu tiesa) noraidīja prasību, kas bija celta pret DAK 2002. gada 20. marta lēmumu.

      32      Par šo spriedumu Bayerisches Landessozialgericht (Bavārijas federālās zemes Sociālo lietu tiesa) iesniegtās apelācijas sūdzības ietvaros prasītāja pamata prāvā uzturēja prasību
         atmaksāt izdevumus par laika posmu no 2001. gada 17. septembra līdz 2003. gada 18. decembrim, kas saistīti ar uzturēšanos
         aprūpes iestādē Austrijā, tādā apmērā, kas atbilst starpībai starp saņemto aprūpes pabalstu, piemērojot SGB XI sējuma 37. pantu, un Vācijas tiesiskajā regulējumā paredzēto apmēru pilnai aprūpei, kāda paredzēta SGB XI sējuma 43. pantā.

      33      Savu prasījumu atbalstam tā uzsvēra, ka pabalsti natūrā faktiski atbilstot naudas pabalstiem no DAK viedokļa, jo nav neviena diferenciācijas kritērija, kas ļautu izslēgt pabalstu natūrā “eksportu”. Tā piebilda, ka atteikums
         piešķirt pabalstus natūrā ir pretrunā EKL 39. pantam, to lasot kopā ar Regulas Nr. 1612/68 10. pantu, kas piemērojams pēc
         analoģijas. Visbeidzot, tā atsaucās uz EKL 49. pantā paredzētās pakalpojumu sniegšanas brīvības pārkāpumu.

      34      Šajos apstākļos Bayerische Landessozialgericht, uzskatot, ka tās izskatāmās tiesvedības atrisināšana ir atkarīga no Kopienu tiesību interpretācijas, nolēma apturēt tiesvedību
         lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [..] Regulas [..] Nr. 1408/71 [..] 19. panta 1. punkta a) apakšpunkts, vajadzības gadījumā skatot to kopā ar tā 2. punktu,
         ņemot vērā EKL 18., 39., 49. pantu, ko skata kopā ar [..] Regulas [..] Nr. 1612/68 [..] 10. pantu, ir interpretējams tādējādi,
         ka darba ņēmējiem vai pašnodarbinātām personām, vai viņu ģimenes locekļiem nav paredzēti naudas pabalsti vai atlīdzība, ko
         kompetentās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas iestāde, ja saskaņā ar tiesību aktiem, kas piemērojami šai iestādei,
         personai, ko ir apdrošinājusi šī iestāde, paredzēti nevis pabalsti natūrā, bet gan naudas pabalsti?

      2)      Gadījumā, ja šādu tiesību nav, vai saskaņā ar EKL 18. pantu vai arī EKL 39. un 49. pantu ir tiesības pieprasīt no kompetentās
         iestādes segt izdevumus, iepriekš saņemot atļauju, par stacionāru uzturēšanos aprūpes iestādē citā dalībvalstī attiecīgajā
         dalībvalstī maksājamā pabalsta apmērā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      35      No iesniedzējtiesas lēmuma, proti, pirmā jautājuma, izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas noteikt, vai Regula Nr. 1408/71 – šajā
         gadījumā EKL 18., 39. un 49. panta kontekstā un ņemot vērā Regulas Nr. 1612/68 10. pantu – ir jāinterpretē tādējādi, ka apdrošinātajai
         personai, kas apdrošināta kā darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas ģimenes loceklis, ir tiesības saņemt pabalstu kā atlīdzību
         vai izdevumu segšanu, ko veic kompetentā iestāde, ja atšķirībā no kompetentās valsts sociālās apdrošināšanas sistēmas dalībvalsts,
         kurā šī persona dzīvo, sociālās apdrošināšanas sistēma apdrošinātajām personām neparedz pabalstus natūrā gadījumos, kad tāda
         kā minētā persona ir jāaprūpē.

      36      Prasītājs pamata prāvā šajā sakarā norāda, ka, tā kā praktiski pabalsts natūrā var tikt piešķirts atlīdzības formā, nav šķēršļu,
         lai šādus pabalstus neeksportētu, un ka apdrošinātajai personai ir tiesības no kompetentās iestādes saņemt kompensāciju par
         izdevumiem tādā apmērā, kas atbilst pabalstiem, ko varētu saņemt šīs iestādes dalībvalstī.

      37      Savukārt Vācijas un Norvēģijas valdības, kā arī Komisija uzskata, ka ar Regulas Nr. 1408/71 19. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu
         no pabalstiem natūrā skaidri tiek nošķirti naudas pabalsti, radot divkāršu mehānismu: dzīvesvietas dalībvalstī darba ņēmējs
         vai pašnodarbinātā persona, pirmkārt, saņem pabalstus natūrā saskaņā ar dzīvesvietas iestādei piemērojamajiem tiesību aktiem
         un, otrkārt, naudas pabalstus saskaņā ar kompetentajai iestādei piemērojamajiem tiesību aktiem. Tādējādi dzīvesvietas pārcelšana
         uz citu dalībvalsti varētu būt iemesls, lai pilnībā vai daļēji zaudētu tiesības uz sociālās apdrošināšanas pabalstiem. Tādā
         gadījumā kā pamata lietā, pieņemot, ka personām, kas atrodas līdzīgā situācijā kā fon Šamjē‑Glisčinska, Austrijas tiesības
         paredz tikai naudas pabalstus, izslēdzot pabalstus natūrā, prasītājs pamata lietā nevarētu atsaukties uz Regulas Nr. 1408/71
         19. panta 1. punktu, lūdzot atmaksāt dažus izdevumus, kas saistīti ar uzturēšanos aprūpes iestādē Austrijā.

      38      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punktam šī regula attiecas uz darba ņēmējiem,
         uz kuriem attiecas vai ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, kas
         dzīvo vienā vai vairākās dalībvalstīs, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādnieku zaudējušām personām. Saskaņā ar
         šīs regulas 1. panta a) un i) punktu “darbinieks” un “pašnodarbināta persona” ir jebkura persona, kura ir apdrošināta obligātajā
         apdrošināšanā vai brīvprātīgi tālākapdrošināta pret viena vai vairāku veidu risku, uz kuru attiecas darbiniekiem vai pašnodarbinātām
         personām paredzētas sociālā nodrošinājuma sistēmas jomas. Atbilstoši minētā 1. panta f) un i) punktam minētās regulas piemērošanas
         nolūkos “ģimenes loceklis” nozīmē jebkuru personu, kuru par ģimenes locekli definē vai atzīst tiesību aktos, saskaņā ar kuriem
         tiek paredzēti pabalsti.

      39      No tā izriet, ka uz tādām apdrošinātām personām kā fon Šamjē‑Glisčinskas vīrs attiecas Regulas Nr. 1408/71 piemērojamība personām.
         Faktiski, pirmkārt, kā tas izriet no šī sprieduma 30. punkta, šī sprieduma 25. un 28. punktā minēto DAK lēmumu pieņemšanas laikā, kad tika atteikts piešķirt visus lūgtos pabalstus un tālāk noraidīta iesniegtā sūdzība pret sākotnējo
         lēmumu, fon Šamjē‑Glisčinskis fakultatīvā kārtā bija apdrošināts DAK. Otrkārt, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka fon Šamjē‑Glisčinska ar sava vīra starpniecību bija apdrošināta DAK.

      40      Turklāt ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tādi pabalsti, kas piešķirti Vācijas aprūpes apdrošināšanas sistēmas
         ietvaros, kuriem ir tiem raksturīgās pazīmes, ir “slimības pabalsti” Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         izpratnē, jo to mērķis būtībā ir papildināt slimības apdrošināšanas, kurai tie ir piesaistīti no organizatoriskā viedokļa,
         pabalstus, tādējādi uzlabojot aprūpējamo personu veselības stāvokli un dzīves apstākļus (šajā sakarā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Molenaar, 24. un 25. punkts).

      41      Tādējādi uz šādiem pabalstiem attiecas Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 1. nodaļa, kurā ietverts šīs regulas 18.–36. pants.

      42      Šajā sakarā iesniedzējtiesa šo jautājumu ir formulējusi, ņemot vērā Regulas Nr. 1408/71 19. pantu. Lasot šo tiesību normu
         Tiesas judikatūras, proti, 1992. gada 10. marta sprieduma lietā C‑215/90 Twomey (Recueil, I‑1823. lpp., 18. punkts) un 2002. gada 17. septembra sprieduma lietā C‑413/99 Baumbast un R (Recueil, I‑7091. lpp., 89. punkts) kontekstā, tā uz kompetentās valsts rēķina darba ņēmējam vai pašnodarbinātai personai, kā arī
         to ģimenes locekļiem, kas dzīvo citā dalībvalstī un kuru stāvokļa dēļ tiem ir nepieciešama aprūpe dzīvesvietas dalībvalsts
         teritorijā, garantē tiesības saņemt slimības pabalstus natūrā, ko izmaksā šīs pēdējās minētās dalībvalsts iestāde.

      43      Katrā ziņā šajā gadījumā, ņemot vērā faktu kontekstu, kādā iekļaujas pamata prāva, ir jāizvērtē, vai Regulas Nr. 1408/71 19. panta
         vietā būtu ņemams vērā tās 22. pants. Faktiski, kaut arī iesniedzējtiesa formāli šajā jautājumā ir norobežojusies tikai ar
         minētā 19. panta interpretāciju, šis apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa valsts tiesai sniegtu visus Kopienu tiesību interpretācijas
         elementus, kas tai var būt noderīgi, izlemjot tās iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa tos savā jautājumā ir
         minējusi vai ne (šajā sakarā skat. 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 38. punkts; 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑258/04 Ioannidis, Krājums, I‑8275. lpp., 20. punkts, un 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑392/05 Alevizos, Krājums, I‑3505. lpp., 64. punkts).

      44      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka fon Šamjē‑Glisčinska jau pirms 2001. gada 27. augusta lūguma ir saņēmusi
         Vācijas aprūpes apdrošināšanas sistēmā paredzētos pabalstus kā kombinētus SGB XI sējuma 38. pantā paredzētos pabalstus. Tādējādi šķiet, ka šī lūguma iesniegšanas brīdī viņa jau atbilda aprūpes nosacījumam,
         kas tai deva tiesības saņemt šajā sistēmā paredzētos pabalstus, ieskaitot tos, kad aprūpe dzīvesvietā vai daļēja aprūpe aprūpes
         iestādē nav iespējama vai, ņemot vērā konkrētā gadījuma īpatnības, nav apspriežama saskaņā ar SGB XI sējuma 43. panta 1. punktu.

      45      Šāds apstāklis, ja tas būtu jāapstiprina iesniedzējtiesai, būtu iemesls, lai ņemtu vērā Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta
         b) apakšpunktu un 3. punktu. Faktiski, kā tas izriet no minētā 22. panta 1. punkta b) apakšpunkta, to lasot kopā ar tā 3. punkta
         pirmo daļu, nosaukuma, tas attiecas uz pieņēmumu, ka slimības laikā darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas ģimenes locekļa
         dzīvesvieta tiek pārcelta uz dalībvalsti, kas nav kompetentās iestādes valsts.

      46      Šajā gadījumā tomēr nav jāpauž viedoklis par jautājumu, vai tādos īpašos apstākļos kā pamata lietā ir piemērojams Regulas
         Nr. 1408/71 19. pants vai 22. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Faktiski ir jāatzīst, ka tādā situācijā, kādā atradās fon Šamjē‑Glisčinska,
         ar šīm tiesību normām ieviestie mehānismi, izņemot atļauju, kas pieprasīta saskaņā ar minētās regulas 22. panta 1. punkta
         b) apakšpunktu un kuru var atteikt tikai tad, ja ir konstatēts, ka attiecīgās personas pārvietošanās kaitētu tās veselības
         stāvoklim vai ārstēšanas saņemšanai, būtiski neatšķiras no to rezultātu viedokļa. Faktiski pat – kā tas izriet no šī sprieduma
         42. un 45. punkta – 19. pants un 22. panta 1. punkta b) apakšpunkts attiecas uz dažādām situācijām, un tiem tādējādi ir dažādi
         mērķi; abu ar šīm tiesību normām ieviesto mehānismu nolūks ir nodrošināt, lai darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas ģimenes
         loceklis dalībvalstī, kas nav kompetentās iestādes valsts, saņemtu pabalstus natūrā uz kompetentās iestādes rēķina, ko piešķir
         dzīvesvietas iestāde vai, attiecīgā gadījumā, tās valsts iestāde, kur persona uzturas, saskaņā ar šīs otrās dalībvalsts iestādei
         piemērojamajiem tiesību aktiem, kā arī naudas pabalstus saskaņā ar kompetentajai iestādei piemērojamajiem tiesību aktiem,
         kurus vai nu tieši piešķir šī pēdējā minētā iestāde, vai arī tie tiek piešķirti uz tās rēķina.

      47      Kā izriet no šī sprieduma 24., 25. un 32. punkta, ar 2001. gada 27. augusta pieteikumu fon Šamjē‑Glisčinska būtībā centās
         panākt, lai pabalsti, kas saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem ir atzīti par pabalstiem natūrā, uz kuriem viņai saskaņā ar šiem
         tiesību aktiem bija tiesības, tai tiktu piešķirti saistībā ar aprūpi, kas tai tikusi sniegta aprūpes iestādē Austrijā.

      48      Protams, Regulas Nr. 1408/71 kontekstā pabalstu natūrā un naudas pabalstu jēdziens Kopienu tiesībās ir jāinterpretē autonomi
         (šajā sakarā skat. 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑466/04 Acereda Herrera, Krājums, I‑5341. lpp., 29. un 30. punkts). Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka attiecībā uz tādu kā pamata lietā minētā aprūpes
         apdrošināšanas sistēma aprūpes apdrošināšanas pabalsti, kas ietver ar uzturēšanos aprūpes iestādē saistītu izdevumu uzņemšanos
         vai atlīdzināšanu, kas radušies ieinteresētās personas aprūpes valstī, ietilpst pabalstu natūrā jēdzienā Regulas Nr. 1408/71
         III sadaļas izpratnē (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Molenaar, 6. un 32. punkts, kā arī 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑502/01 un C‑31/02 Gaumain‑Cerri un Barth, Krājums, I‑6483. lpp., 26. punkts), proti, minētie pabalsti ietver SGB XI sējuma 43. pantā paredzēto pilno aprūpi.

      49      Tādējādi ir jāatzīst, ka tādi pabalsti kā 2001. gada 27. augusta pieteikumā minētie, lai arī tie izpaužas kā naudas pārskaitījumi,
         tādējādi atlīdzinot izdevumus, pretēji tam, ko apgalvojusi prasītāja pamata lietā, ir pabalsti natūrā Regulas Nr. 1408/71
         III sadaļas izpratnē un tādējādi uz tiem attiecas tiesību normas par šāda veida pabalstiem.

      50      Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir interpretējusi Regulas Nr. 1408/71 19. pantu tādējādi, ka apdrošinātā persona,
         kas atbilst šajā tiesību normā minētajiem apstākļiem, savas dzīvesvietas dalībvalstī saņem pabalstu natūrā tiktāl, ciktāl
         šīs pēdējās minētās valsts tiesiskajā regulējumā neatkarīgi no speciālāka sociālās aizsardzības sistēmas, kurā tas iekļaujas,
         nosaukuma ir paredzēti pabalsti natūrā tādu pašu risku segšanai, kurus kompetentajā valstī sedz ar attiecīgo apdrošināšanu
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Molenaar, 37. punkts). Šī interpretācija ir saderīga gan ar minētā 19. panta tekstu, gan arī ar mērķi darba ņēmējam vai pašnodarbinātajai
         personai dzīvesvietas vai uzturēšanās valstī nodrošināt pieeju aprūpei atbilstoši tā veselības stāvoklim vienlīdzīgos apstākļos
         salīdzinājumā ar apdrošinātajām personām šīs dalībvalsts apdrošināšanas sistēmā.

      51      Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 19. panta 2. punktu ģimenes locekļi minētās regulas izpratnē uz kompetentās valsts
         rēķina saņem pabalstus natūrā, ko sniedz viņu dzīvesvietas iestāde tādās robežās un atbilstoši tādiem noteikumiem, kādus tā
         piemēro (šajā sakarā skat. 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑451/93 Delavant, Recueil, I‑1545. lpp., 15. punkts).

      52      No šī sprieduma 46. punkta izriet, ka, tā kā ar Regulas Nr. 1408/71 19. pantu un 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu ieviestie
         mehānismi ir līdzīgi, pēc analoģijas principā būtu jāvērtē jautājums par to, vai uz apdrošinātajām personām attiecas šī pēdējā
         minētā tiesību norma, to lasot kopā ar minētās regulas 22. panta 3. punktu.

      53      Tādējādi neatkarīgi no tā, vai pamata prāvā varētu piemērot Regulas Nr. 1408/71 19. pantu vai arī 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
         ir jānorāda, ka saskaņā ar vienas vai otras tiesību normas ieviestajiem mehānismiem, ja attiecīgās apdrošinātās personas dalībvalsts
         dzīvesvietas tiesību aktos nav paredzēti pabalsti natūrā, lai segtu risku, par kuru ir pieprasītas tiesības saņemt šādus pabalstus,
         ar Regulu Nr. 1408/71 kā tādu netiek izvirzīta prasība piešķirt pabalstus ārpus kompetentās valsts, ko vai nu veiktu kompetentā
         iestāde, vai tie tiktu piešķirti uz tās rēķina.

      54      Tādos kā pamata prāvā minētie apstākļi šajā interpretācijā nav nozīmes Regulas Nr. 1612/68 10. pantam, kas minēts pirmajā
         prejudiciālajā jautājumā.

      55      Tomēr pretēji Vācijas un Norvēģijas valdību, kā arī Komisijas minētajam Regulas Nr. 1408/71 19. un 22. pants nebūtu jāinterpretē
         tādējādi, ka, dzīvojot dalībvalstī, kas nav kompetenta minētās regulas izpratnē, sociāli apdrošinātās personas pieeja pabalstiem
         natūrā ekskluzīvā veidā ir noregulēta dzīvesvietas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā tādējādi, ka, ja šīs pēdējās minētās
         valsts tiesību aktos nav paredzēta pabalsta natūrā piešķiršana, lai segtu risku, par kuru ir pieprasītas tiesības saņemt šādus
         pabalstus, šīs tiesību normas ir šķērslis, lai kompetentā iestāde piešķirtu šādus pabalstus natūrā.

      56      Faktiski, interpretējot, ka ar Regulu Nr. 1408/71 dalībvalstij ir aizliegts darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem paredzēt
         plašāku sociālo aizsardzību par to, kas izriet no minētās regulas piemērošanas, vienlaikus tiktu pārsniegts kā Regulas Nr. 1408/71
         mērķis, tā arī EKL 42. panta mērķis un ietvari (šajā sakarā skat. 1980. gada 10. janvāra spriedumu lietā 69/79 Jordens‑Vosters, Recueil, 75. lpp., 11. punkts; 1988. gada 5. jūlija spriedumu lietā 21/87 Borowitz, Recueil, 3715. lpp., 24. punkts, kā arī 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C‑352/06 Bosmann, Krājums, I‑3827. lpp., 27.–29. un 33. punkts).

      57      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, ja atšķirībā no kompetentās dalībvalsts sociālās
         apdrošināšanas sistēmas dalībvalstī, kur dzīvo aprūpējamā persona un kurā tā ir apdrošināta kā darba ņēmēja vai pašnodarbinātās
         personas ģimenes loceklis Regulas Nr. 1408/71 izpratnē, nav paredzēti pabalsti natūrā tādos gadījumos, kad šai personai ir
         vajadzīga aprūpe, ar šīs regulas 19. vai 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu kā tādu netiek izvirzīta prasība pabalstus piešķirt
         ārpus kompetentās valsts, ko vai nu veiktu kompetentā iestāde, vai arī tie tiktu piešķirti uz tās rēķina.

       Par otro jautājumu
      58      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa saistībā ar pieņēmumu, ka pabalstu natūrā apdrošinātajām personām kā darba ņēmēja vai
         pašnodarbinātās personas ģimenes locekļiem, kas ir tādā pašā aprūpes statusā kā fon Šamjē‑Glisčinska, paredz kompetentās valsts
         sociālās apdrošināšanas sistēma, nevis dzīvesvietas dalībvalsts, vēlas uzzināt, vai tādos apstākļos kā pamata lietā ar EKL
         18., 39. vai 49. pantu tiek pieļauts tāds kā ar SGB XI sējuma 34. pantu ieviestais tiesiskais regulējums, pamatojoties uz kuru, kompetentā iestāde neatkarīgi no mehānismiem,
         kas ieviesti ar Regulas Nr. 1408/71 19. pantu vai attiecīgajā gadījumā ar 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu, uz nenoteiktu
         laiku atsakās segt izdevumus, kas saistīti ar uzturēšanos aprūpes iestādē dzīvesvietas dalībvalstī, kas šajā gadījumā atbilst
         pabalstiem, kurus šī persona būtu varējusi saņemt, ja šāda pati aprūpe būtu bijusi sniegta aprūpes iestādē, kas noslēgusi
         līgumu un atrodas kompetentajā valstī.

      59      Prasītājs pamata lietā uzskata, ka saskaņā ar EKL 39. pantu apdrošinātās personas aprūpei domātie pabalsti natūrā, ko izmaksā
         uz aprūpes apdrošināšanas pamata, ir jāsniedz arī citās dalībvalstīs, nevis tikai Vācijas Federatīvajā Republikā vismaz kā
         naudas pabalsti vai, tieši uzņemoties līdz Vācijas noteiktai likmei paredzētus izdevumus, kas saistīti ar saņemto aprūpi aprūpes
         iestādē Austrijā.

      60      Vācijas valdība gluži otrādi uzskata, ka tieši tāpat kā ar EK līgumu, pamatojoties uz primārajām tiesībām atbilstīgu interpretāciju,
         netiek izvirzīta prasība grozīt atvasināto tiesību normu par pabalstu natūrā neeksportēšanu atsevišķos gadījumos primārajās
         tiesībās nav tieša juridiskā pamata, kas papildinātu vai grozītu šo tiesību nomu.

      61      Norvēģijas valdība savukārt norāda uz īpašās aprūpes iestādēs sniegtās aprūpes īpatnībām un tādējādi pārstāv viedokli, ka
         pamata prāvā nav tiesību uzņemties segt noteiktus izdevumus, kas saistīti ar šo aprūpi, pamatojoties uz EKL 39. un 49. pantu.

      62      Visbeidzot, Komisija norāda, ka ar Regulu Nr. 1408/71 tiek regulētas tādas kā pamata lietā minētās situācijas, proti, atsaukšanās
         uz primārajām tiesībām šajā lietā esot iespējama, ja šīs regulas attiecīgās normas būtu prettiesiskas. Taču šīs tiesību normas
         nav spēkā neesošas primāro tiesību kontekstā. Kolīziju un koordinējošās normas esot vajadzīgas, lai izslēgtu divkāršu pabalstu
         piešķiršanu, un ir pamatotas ar praktiskiem apsvērumiem.

      63      Vispirms ir jāatgādina, ka gan no judikatūras, gan arī no EKL 152. panta 5. punkta izriet, ka Kopienu tiesības neietekmē dalībvalstu
         tiesības organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmu un it īpaši pieņemt noteikumus par ārstniecības pakalpojumu un medicīniskās
         aprūpes organizēšanu un sniegšanu (2009. gada 10. marta spriedums lietā C‑169/07 Hartlauer, Krājums, I‑0000. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Ja nav saskaņošanas Kopienu līmenī, tad katras dalībvalsts
         tiesību aktos ir jāparedz nosacījumi pabalstu piešķiršanai sociālās apdrošināšanas jomā. Tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm
         ir jāievēro Kopienu tiesības (skat. it īpaši 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑157/99 Smits un Peerbooms, Recueil, I‑5473. lpp., 44.–46. punkts, kā arī 2004. gada 18. marta spriedumu lietā C‑8/02 Leichtle, Recueil, I‑2641. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra), proti, Līguma noteikumi par pakalpojumu brīvu sniegšanu (skat. 2007. gada
         19. aprīļa spriedumu lietā C‑444/05 Stamatelaki, Krājums, I‑3185. lpp., 23. punkts), par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (skat. 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā
         C‑228/07 Petersen, Krājums, I‑6989. lpp., 42. punkts) vai arī katram Eiropas Savienības pilsonim piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties
         dalībvalstu teritorijā (skat. 2000. gada 23. novembra spriedumu lietā C‑135/99 Elsen, Recueil, I‑10409. lpp., 33. punkts, un 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑507/06 Klöppel, Krājums, I‑943. lpp., 16. punkts).

      64      Tāpat Tiesa jau ir nospriedusi, ka, pieņemdama Regulu Nr. 14078/71, Padome ir ņēmusi vērā plašo diskrecionāro varu, kas ir
         tās rīcībā, izvēloties vispiemērotākos pasākumus EKL 42. pantā minētā rezultāta sasniegšanai (šajā sakarā skat. 1999. gada
         20. aprīļa spriedumu lietā C‑360/97 Nijhuis, Recueil, I‑1919. lpp., 30. punkts), un principā ir izpildījusi pienākumu, kas izriet no tai ar šo pantu uzdotās misijas ieviest sistēmu,
         kas darba ņēmējiem ļautu pārvarēt šķēršļus, kādi tiem var rasties sociālās apdrošināšanas jomā pieņemto valsts tiesību normu
         dēļ (šajā sakarā skat. 1995. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑443/93 Vougioukas, Recueil, I‑4033. lpp., 30. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Molenaar, 14. punkts, un 2004. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑293/03 My, Recueil, I‑12013. lpp., 34. punkts). Šajā tiesvedībā nav norādīts, ka attiecībā uz tādu situāciju, kuras rezultātā ir izcēlusies
         pamata prāva, nav spēkā 19. vai 22. pants, vai arī kāda no Regulas Nr. 1408/71 normām, un Tiesai nav iesniegta nekāda informācija,
         ka tā tas, iespējams, varētu būt.

      65      Faktiski – kā tas izriet no šī sprieduma 50. un 52. punkta – atkarībā no gadījuma ar Regulas Nr. 1408/71 19. vai 22. pantu
         izveidotie mehānismi atspoguļo Kopienu likumdevēja gribu izvēlēties risinājumu, saskaņā ar kuru attiecībā uz slimības pabalstiem
         natūrā apdrošinātā persona dzīvesvietas vai uzturēšanās dalībvalstī var saņemt savam stāvoklim atbilstošu aprūpi vienādos
         apstākļos salīdzinājumā ar šīs dalībvalsts sociālās apdrošināšanas sistēmā apdrošinātajām personām (šajā sakarā attiecībā
         uz Regulas Nr. 1408/71 22. pantu skat. arī 2003. gada 3. jūlija spriedumu lietā C‑156/01 van der Duin un ANOZ Zorgverzekeringen, Recueil, I‑7045. lpp., 50. punkts, un 2005. gada 12. aprīļa spriedumu lietā C‑145/03 Keller, Krājums, I‑2529. lpp., 45. punkts). Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu, ja dzīvesvieta nav kompetentajā valstī,
         tad dzīvesvietas iestādes piešķirtie pabalsti natūrā uz kompetentās iestādes rēķina saskaņā ar šīs regulas 19. un 22. pantu
         šai pēdējai minētai iestādei ir jāatmaksā pilnībā. Tomēr, īstenodams savu diskrecionāro varu, Kopienu likumdevējs, tostarp
         ņemot vērā iespējamo vajadzību saņemt steidzamo medicīnisko aprūpi ārpus kompetentās valsts, leģitīmi ir varējis izvēlēties
         dzīvesvietas iestādei nepieprasīt, lai tā, neraugoties uz praktiskām un administratīvām grūtībām, kas no tā izriet, piešķirtu
         pabalstu natūrā saskaņā ar kompetentās iestādes piemērotajiem tiesību aktiem – tiesību aktiem, kas dzīvesvietas iestādei varbūt
         nemaz nav zināmi.

      66      Tādējādi Tiesas sniegtā Regulas Nr. 1408/71 interpretācija, atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu, ir vērā ņemama neatkarīgi
         no risinājuma, kas izrietētu no iespējamās primāro tiesību piemērošanas (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
         Acereda Herrera, 38. punkts). Faktiski tas, ka valsts pasākums, iespējams, var būt atbilstīgs atvasināto tiesību aktam, šajā gadījumā Regulai
         Nr. 1408/71, noteikti nenozīmē, ka uz to neattiecas Līguma noteikumi (šajā sakarā skat. 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā
         C‑158/96 Kohll, Recueil, I‑1931. lpp., 25. punkts, un 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C‑372/04 Watts, Krājums, I‑4325. lpp., 47. punkts). No tā izriet, ka šajā gadījumā Regulas Nr. 1408/71 19. un 22. panta piemērojamība tādai
         kā pamata lietā minētā situācija neizslēdz, ka ieinteresētā persona saskaņā ar primāro tiesību normām varētu lūgt segt dažus
         izdevumus, kas saistīti ar aprūpi aprūpes iestādē citā dalībvalstī, pastāvot citiem nosacījumiem nekā minētajos pantos uzskaitītie
         (pēc analoģijas skat. 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑368/98 Vanbraekel u.c., Recueil, I‑5363. lpp., 37.–53. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 48. punkts).

      67      Šajā gadījumā vispirms, ņemot vērā šī sprieduma 21.–30. punktā minēto, lietas materiālos atrodamo informāciju, ir jāizvērtē,
         vai tāda kā pamata lietā minētā situācija tik tiešām ietilpst otrajā prejudiciālajā jautājumā minēto tiesību normu, proti,
         EKL 18., 39. un 49. panta, tvērumā. Šajā sakarā Vācijas un Norvēģijas valdības, kā arī Komisija, ņemot vērā iesniedzējtiesas
         lēmumā izklāstītos faktus un atbildes uz šī sprieduma 22. punktā minēto lūgumu sniegt paskaidrojumus, pauž šaubas par EKL
         39. un 49. panta piemērojamību. Norvēģijas valdība un Komisija uzskata, ka uz šo jautājumu nebūtu jāatbild EKL 18. panta kontekstā.

      68      Vispirms attiecībā uz EKL 39. panta piemērojamību ir jāatgādina, ka jēdziens “darba ņēmējs” Kopienu tiesībās nav viennozīmīgs,
         bet mainās atkarībā no paredzētās piemērošanas jomas (tostarp skat. 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑543/03 Dodl un Oberhollenzer, Krājums, I‑5049. lpp., 27. punkts). Tā EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 ietvaros izmantotais darba ņēmēja jēdziens noteikti
         nesaskan ar to, kas tiek izmantots EKL 42. panta un Regulas Nr. 1408/71 jomā (šajā sakarā skat. 1998. gada 12. maija spriedumu
         lietā C‑85/96 Martínez Sala, Recueil, I‑2691. lpp., 31., 32., 35. un 36. punkts).

      69      Attiecībā uz EKL 39. pantu atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai “darba ņēmēja” jēdzienam EKL 39. panta izpratnē ir Kopienas
         nozīmes piemērojamība un tas nevar tikt interpretēts šauri. Par darba ņēmēju ir uzskatāma ikviena persona, kam ir reāla un
         efektīva nodarbošanās, izņemot nodarbošanos, kas ir tik niecīga, ka tā ir tikai mazsvarīga un papildu nodarbošanās. Saskaņā
         ar šo judikatūru darba attiecību raksturīga iezīme ir tā, ka persona noteiktu laiku citas personas labā un tās vadībā sniedz
         pakalpojumus, pretī saņemot darba samaksu (it īpaši skat. 1986. gada 3. jūlija spriedumu lietā 66/85 Lawrie‑Blum, Recueil, 2121. lpp., 16. un 17. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Trojani, 15. punkts, un lietā Petersen, 45. punkts).

      70      No judikatūras arī izriet, ka uz dalībvalsts pilsoņiem, kuri meklē darbu citā dalībvalstī, arī attiecas EKL 39. pants (šajā
         sakarā skat. 1991. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑292/89 Antonissen, Recueil, I‑745. lpp., 12. un 13. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Martínez Sala, 32. punkts; 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑138/02 Collins,  Recueil, I‑2703. lpp., 57. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Ioannidis, 21. punkts, kā arī 2009. gada 4. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑22/08 un C‑23/08 Vatsouras un Koupatantze, Krājums, I‑0000. lpp., 36. punkts).

      71      Šīs tiesvedības ietvaros, kā tas arī izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, fon Šamjē‑Glisčinskis apstiprina, ka šī sprieduma
         25. un 28. punktā minēto DAK lēmumu pieņemšanas brīdī viņš meklēja darbu Austrijā un ka tādējādi uz viņa sievas kā uz viņa ģimenes locekļa situāciju bija
         attiecināms EKL 39. pants.

      72      Tomēr, kā tas izriet no šī sprieduma 26., 27. un 29. punkta, Tiesas rīcībā nav informācijas šī apgalvojuma atbalstam. Faktiski
         – kā tas izriet no šī sprieduma 27. punkta – prasītāja iesniegtā informācija, pirmkārt, ar šī sprieduma 22. punktā minētās
         vēstules palīdzību un, otrkārt, tiesas sēdē teikto, nebūt nav saskanīga un drīzāk ļauj saprast, ka DAK lēmumu pieņemšanas brīdī fon Šamjē‑Glisčinskis, pulēdamies pārņemt uzņēmumu Austrijā, turpināja dzīvot Vācijā, neizmantodams
         ar EKL 39. pantu garantēto pārvietošanās brīvību.

      73      Šajos apstākļos šķiet, ka EKL 39. pants minētajā prāvā nav piemērojams.

      74      Tālāk attiecībā uz EKL 49. pantu uzreiz jānorāda, ka neviens no Līguma noteikumiem neļauj abstrakti noteikt laiku vai biežumu,
         pamatojoties uz kuru, pakalpojuma sniegšanu vai noteiktu pakalpojuma veidu nevar uzskatīt par pakalpojumu sniegšanu Līguma
         izpratnē. Tā jēdziens “pakalpojums” Līguma izpratnē nevar attiekties uz ļoti atšķirīgu pabalstu natūrā, ieskaitot pakalpojumus,
         kuri tiek sniegti ilgu laika posmu, pat vairākus gadus (šajā sakarā skat. 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑215/01
         Schnitzer, Recueil, I‑14847. lpp., 30. un 31. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑171/02 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑5645. lpp., 26. punkts).

      75      No Tiesas judikatūras izriet, ka Līguma tiesību normas pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā neattiecas uz situāciju, kurā
         dalībvalsts pilsonis nodibina savu galveno dzīvesvietu citā dalībvalstī nolūkā tajā saņemt pakalpojumus beztermiņa laikposmā
         (šajā sakarā skat. it īpaši 1988. gada 5. oktobra spriedumu lietā 196/87 Steymann, Recueil, 6159. lpp., 17. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Trojani, 28. punkts; 2004. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑200/02 Zhu un Chen, Krājums, I‑9925. lpp., 22. punkts, kā arī attiecībā uz īpašām aprūpes iestādēm 1997. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑70/95
         Sodemare u.c., Recueil, I‑3395. lpp., 38. punkts).

      76      Šajā gadījumā, pamatojoties uz šī sprieduma 22.–24., 26. un 27. punktā izklāstīto informāciju, šķiet, ka fon Šamjē‑Glisčinska
         nebija apmetusies Austrijā uz laiku, lai saņemtu aprūpi īpašā aprūpes iestādē, kurā viņa tika uzņemta. No šīs pašas informācijas
         izriet, ka viņa šajā dalībvalstī bija nodibinājusi drošu dzīvesvietu bez jebkādiem ierobežojumiem laikā.

      77      Šādos apstākļos – kā to uzsver Vācijas un Norvēģijas valdības, kā arī Komisija – šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros
         nevar piemērot EKL 49. pantu.

      78      Attiecībā uz šī sprieduma 73. un 77. punktā atzīto saistībā ar EKL 39. un 49. panta piemērošanu ir jāatgādina, ka fon Šamjē‑Glisčinskim
         katrā ziņā kā Vācijas pilsonim ir Savienības pilsoņa statuss saskaņā ar EKL 17. panta 1. punktu.

      79      Nonākot Austrijā un tur iedibinot dzīvesvietu, fon Šamjē‑Glisčinskis izmantoja savas tiesības, kas tam ir piešķirtas ar EKL
         18. panta 1. punktu. Uz tādu kā fon Šamjē‑Glisčinska situācija tādējādi attiecas Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties
         un apmesties dalībvalstī, kuras pilsoņi viņi nav.

      80      Šajos apstākļos pamata lietā minētā situācija ir jāvērtē, ņemot vērā tiesības, kuras no EKL 18. panta 1. punkta var atvasināt
         tāda aprūpē esoša Savienības pilsone kā fon Šamjē‑Glisčinska.

      81      Saskaņā ar šo tiesību normu ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot
         EK līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.

      82      Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka iespējas, kas Līgumā piedāvātas saistībā ar Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos,
         nevarētu efektīvi izmantot, ja dalībvalsts pilsonim varētu liegt tās izmantot to šķēršļu dēļ, kurus viņa dzīvošanai uzņemošajā
         valstī rada viņa izcelsmes valsts tiesiskais regulējums, sodot viņu par šo tiesību izmantošanu (skat. 2007. gada 23. oktobra
         spriedumu apvienotajās lietās C‑11/06 un C‑12/06 Morgan un Bucher, Krājums, I‑9161. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2008. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑221/07 Zablocka‑Weyhermüller, Krājums, I‑9029. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

      83      Šajā gadījumā, protams, ir skaidrs, ka fon Šamjē‑Glisčinska, pārceļoties uz aprūpes iestādi, kura nebija noslēgusi līgumu
         SGB XI sējuma 72. panta izpratnē, Austrijā, attiecībā uz šajā likumā paredzēto pabalstu natūrā piešķiršanu atradās mazāk labvēlīgā
         situācijā salīdzinājumā ar situāciju, kādā viņa būtu bijusi, ja viņa minētā likuma 43. panta izpratnē lūgtu pilnu aprūpi aprūpes
         iestādē, kas noslēgusi līgumu un atrodas Vācijā.

      84      Tomēr, tā kā EKL 42. pantā paredzēta dalībvalstu tiesību aktu koordinēšana, nevis to saskaņošana, atšķirības katras dalībvalsts
         sociālā nodrošinājuma sistēmās pēc būtības un no procedūras viedokļa un tādējādi arī atšķirības tur apdrošināto personu tiesībās
         šī tiesību norma neskar (šajā sakarā darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā skat. 1986. gada 15. janvāra spriedumu lietā 41/84
         Pinna, Recueil, 1. lpp., 20. punkts, kā arī 1997. gada 30. janvāra spriedumus lietā C‑340/94 de Jaeck, Recueil, I‑461. lpp., 18. punkts, un lietā C‑221/95 Hervein un Hervillier, Recueil, I‑609. lpp., 16. punkts).

      85      Šajos apstākļos ar EKL 18. panta 1. punktu apdrošinātajai personai tiek nodrošināta pārvietošanās uz citu dalībvalsti, kas
         ir neitrāla sociālā nodrošinājuma, īpaši slimības pabalstu, jomā (šajā sakarā pēc analoģijas saistībā ar EKL 39. pantu skat.
         2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑393/99 un C‑394/99 Hervein u.c., Recueil, I‑2829. lpp., 51. punkts, kā arī 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C‑493/04 Piatkowski, Krājums, I‑2369. lpp., 34. punkts). Kā to arī norāda Komisija, ņemot vērā starp dalībvalstu sistēmām un tiesību aktiem pastāvošās
         atšķirības šajā jomā, šāda pārvietošanās attiecīgajai personai varētu būt vairāk vai mazāk labvēlīga atkarībā no piemērojamo
         valstu tiesību aktu kombinācijas saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71.

      86      Situācija, kādā atradās fon Šamjē‑Glisčinska, pārceļoties uz aprūpes iestādi Austrijā, drīzāk izrietēja no Vācijas un Austrijas
         tiesību aktu atkarības riska jomā kombinētas piemērošanas saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71, nevis no SGB XI sējuma 34. pantā atrodamā regulējuma. Faktiski, pieņemot, ka pabalsti natūrā Austrijas tiesiskajā regulējumā būtu bijuši
         paredzēti attiecībā uz atkarības gadījumiem, kāds ir ieinteresētās personas gadījums, tad saskaņā ar šo regulējumu šos pabalstus
         būtu bijis jāizmaksā dzīvesvietas iestādei neatkarīgi no tā, kāds šajā sakarā ir Vācijas tiesiskais regulējums, un saskaņā
         ar minētās regulas 36. pantu šai iestādei izdevumus būtu atlīdzinājusi kompetentā iestāde.

      87      Šajos apstākļos, tā kā Vācijas Federatīvā Republika un Austrijas Republika var brīvi izvēlēties savu slimības apdrošināšanas
         sistēmu īpašos noteikumus, nevienu no šīm sistēmām nevar uzskatīt par diskriminācijas iemeslu vai trūkumu tikai tādēļ, ka
         tam ir nelabvēlīgas sekas, to piemērojot saskaņā ar koordinācijas mehānismiem, kas ieviesti ar EKL 42. pantu, kopsakarā ar
         citas dalībvalsts sistēmu.

      88      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, ja atšķirībā no kompetentās valsts sociālā nodrošinājuma
         sistēmas dalībvalsts, kurā aprūpējamā persona kā darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas Regulas Nr. 1408/71 izpratnē ģimenes
         loceklis dzīvo, sociālā nodrošinājuma sistēmā nav paredzēti pabalsti natūrā attiecīgās atkarības situācijās, ar EKL 18. pantu
         tiek pieļauts, ka tādos kā pamata prāvā minētie apstākļi tiek piemērots tāds kā SGB XI sējuma 34. pantā paredzētais tiesiskais regulējums, pamatojoties uz kuru, kompetentā iestāde šādos apstākļos neatkarīgi
         no mehānismiem, kas ieviesti ar minētās regulas 19. pantu vai attiecīgajā gadījumā ar 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
         uz nenoteiktu laiku atsakās uzņemties segt izdevumus, kas saistīti ar aprūpi aprūpes iestādē dzīvesvietas valstī, kas šajā
         gadījumā atbilst pabalstiem, kurus šī persona būtu varējusi saņemt par aprūpi aprūpes iestādē, kas noslēgusi līgumu, kompetentajā
         valstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      89      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      ja atšķirībā no kompetentās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībvalstī, kur dzīvo aprūpējamā persona un kurā tā
            ir apdrošināta kā darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas ģimenes loceklis Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71
            par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kura grozīta un atjaunināta
            ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kas savukārt grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada
            5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/2001, izpratnē, nav paredzēti pabalsti natūrā tādos gadījumos, kad šai personai ir vajadzīga
            aprūpe, ar šīs regulas 19. vai 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu kā tādu netiek izvirzīta prasība pabalstus piešķirt ārpus
            kompetentās valsts, ko vai nu veiktu kompetentā iestāde, vai tie tiktu piešķirti uz tās rēķina;
      2)      ja atšķirībā no kompetentās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībvalsts, kurā aprūpējamā persona kā darba ņēmēja vai
            pašnodarbinātās personas Regulas Nr. 1408/71, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kura savukārt grozīta ar Regulu
            Nr. 1386/2001, izpratnē ģimenes loceklis dzīvo, sociālā nodrošinājuma sistēmā nav paredzēti pabalsti natūrā attiecīgās atkarības
            situācijās, ar EKL 18. pantu tiek pieļauts, ka tādos kā pamata lietā minētie apstākļi tiek piemērots tāds kā pamata lietā
            Sociālā nodrošinājuma kodeksa (Sozialgesetzbuch) XI sējuma 34. pantā paredzētais tiesiskais regulējums, pamatojoties uz kuru, kompetentā iestāde šādos apstākļos neatkarīgi
            no mehānismiem, kas ieviesti ar minētās regulas 19. pantu vai attiecīgajā gadījumā ar 22. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
            uz nenoteiktu laiku atsakās uzņemties segt izdevumus, kas saistīti ar aprūpi aprūpes iestādē dzīvesvietas valstī, kas šajā
            gadījumā atbilst pabalstiem, kurus šī persona būtu varējusi saņemt par aprūpi aprūpes iestādē, kas noslēgusi līgumu, kompetentajā
            valstī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 23.janvārī. # Serena Angioli pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-53/00.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 5. jūlija spriedums.#Josef Geistbeck un Thomas Geistbeck pret Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums – Kopienas augu šķirņu aizsardzības sistēma – Regula (EK) Nr. 2100/94 – Lauksaimnieku privilēģija – “Saprātīgas kompensācijas” jēdziens – Radušos zaudējumu atlīdzība – Pārkāpums.#Lieta C‑509/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2012. gada 5. jūlijā (
            *1
         )
      “Intelektuālais un rūpnieciskais īpašums — Kopienas augu šķirņu aizsardzības sistēma — Regula (EK) Nr. 2100/94 — Lauksaimnieku privilēģija — “Saprātīgas kompensācijas” jēdziens — Radušos zaudējumu atlīdzība — Pārkāpums”
      Lieta C-509/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 30. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 26. oktobrī, tiesvedībā

            Josef Geistbeck
          un

            Thomas Geistbeck

      pret

            Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits (referents), Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel] un M. Bergere [M. Berger],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 18. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Geistbeck k-gu vārdā – J. Beismann un M. Miersch, Rechtsanwälte,

               —

                  Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH vārdā – K. von Gierke un C. von Gierke, Rechtsanwälte,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – X. Basakou un A.-E. Vassilopoulou, pārstāves,

               —

               Spānijas valdības vārdā – F. Díez Moreno, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – B. Schima un F. Wilman, kā arī M. Vollkommer, pārstāvji,

         – noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 29. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt noteiktas tiesību normas Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (OV L 227, 1. lpp.), kā arī Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulā (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 1998. gada 3. decembra Regulu (EK) Nr. 2605/98 (OV L 328, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1768/95”).

               2

               Šis līgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību, kuras ietvaros lauksaimnieki Geistbeck k-gi vēršas pret Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (turpmāk tekstā – “STV”), kura pārstāv aizsargāto augu šķirņu Kuras, Quarta, Solara un Marabel īpašniekus, sakarā ar prasītāju pamatlietā veikto šo šķirņu audzēšanu, tās nedeklarējot pilnībā.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 11. pantu tiesības uz Kopienas augu šķirņu aizsardzību ir “selekcionāram”, t.i., “personai, kas selekcionējusi vai atklājusi un attīstījusi attiecīgo šķirni, vai viņas tiesību pārņēmējam”.

               4

               Šīs regulas 13. pantā ar nosaukumu “Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieka tiesības un aizliegtās darbības” ir noteikts:
               “1.   Kopienas augu šķirņu aizsardzības nolūks ir panākt, ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks vai īpašnieki, kas šeit turpmāk saukti par “īpašnieku”, ir tiesīgi veikt darbības, kas izklāstītas 2. punktā.
               2.   Neierobežojot 15. un 16. pantu, attiecībā uz šķirnes komponentiem vai no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu, šeit turpmāk abi saukti “materiāls”, vajadzīga īpašnieka atļauja šādām darbībām:

                        a)

                        ražošanai vai atjaunošanai (pavairošanai);

                  [..]
               Īpašnieks var dot atļauju, ievērojot [nosakot] nosacījumus un ierobežojumus.
               [..]”

               5

               Minētās regulas 14. panta ar nosaukumu “Atkāpe no Kopienas augu šķirņu aizsardzības” 1. punktā ir noteikts:
               “Neatkarīgi no 13. panta 2. punkta un lauksaimniecības produkcijas aizsardzības nolūkā lauksaimnieki pavairošanai laukā paši savā īpašumā drīkst lietot ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu, kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība.”

               6

               Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā ir paredzēts:
               “Nosacījumus 1. punktā paredzētās atkāpes īstenošanai un selekcionāra un lauksaimnieka likumīgo interešu aizstāvībai pirms šīs regulas stāšanās spēkā nosaka īstenošanas noteikumos, ievērojot 114. pantu, pamatojoties uz šādiem kritērijiem:
               [..]

                        —

                        sīkzemniekiem nav jāmaksā nekāda atlīdzība īpašniekam; [..]

                  [..]

                        —

                        citiem lauksaimniekiem jāmaksā īpašniekam taisnīga atlīdzība, kas ir ievērojami zemāka nekā summa, ko iekasē par tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu ražošanu tādā pašā platībā [reģionā]; attiecīgās taisnīgās atlīdzības faktiskais apjoms laika gaitā var mainīties, ievērojot to, kādā mērā izmanto 1. punktā paredzēto atkāpšanos attiecībā uz attiecīgo šķirni,

                  [..]

                        —

                        lauksaimnieki vai pārstrādātāji sniedz īpašniekiem pēc viņu pieprasījuma attiecīgu informāciju; [..].”

               7

               Šīs regulas 94. pantā, kas attiecas uz civilprasībām, kuras var tikt celtas saistībā ar tādu augu šķirnes izmantošanu, kas veido pārkāpumu, ir noteikts:
               “1.   Lai kurš

                        a)

                        nebūdams tiesīgs to darīt, veiktu vienu no 13. panta 2. punktā izklāstītajām darbībām attiecībā uz šķirni, kam ir piešķirta Kopienas augu šķirņu aizsardzība
                        [..]

                  īpašnieks viņu var iesūdzēt tiesā, lai viņš novērstu šādu pārkāpumu vai samaksātu saprātīgu kompensāciju, vai veiktu kā vienu, tā otru.
               2.   Lai kurš tā rīkotos apzināti vai nolaidības dēļ, viņš turklāt atlīdzina īpašniekam jebkādus papildu zaudējumus, kas radušies no attiecīgās darbības. Nenozīmīgas nolaidības gadījumā šīs prasības var samazināt atbilstīgi šādas nenozīmīgas nolaidības pakāpei, tomēr ne tādā mērā, lai tās būtu mazākas nekā labums, ko tādējādi ieguvusi persona, kura izdarījusi attiecīgo pārkāpumu.”

               8

               Valstu tiesību aktu pārkāpumu jomā papildu piemērošana ir noregulēta minētās regulas 97. pantā, kura 1. punktā ir paredzēts:
               “Ja puse, kas ir atbildīga saskaņā ar 94. pantu, sakarā ar pārkāpumu guvusi ienākumus uz īpašnieka vai tās personas rēķina, kurai piešķirtas izmantošanas tiesības, tad tiesas, kuras ir kompetentas saskaņā ar 101. vai 102. pantu, attiecībā uz zaudējumu atlīdzināšanu piemēro savas valsts tiesību normas, to skaitā starptautisko privāttiesību normas.”

         Regula Nr. 1768/95

               9

               Regulas Nr. 1768/95 2. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
               “Šīs regulas 1. pantā minētos nosacījumus īsteno gan selekcionāru pārstāvošais īpašnieks, gan lauksaimnieks, rīkojoties tā, lai aizsargātu viens otra likumīgās intereses.”

               10

               Regulas Nr. 1768/95 5. pantā, kurā ir paredzēti zemāk minētie noteikumi attiecībā uz īpašniekam maksājamo atlīdzību, ir noteikts:
               “1.   Taisnīgas atlīdzības apjomi, kas jāmaksā īpašniekam saskaņā ar pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturto ievilkumu, var būt līguma priekšmets līgumā starp īpašnieku un attiecīgo lauksaimnieku.
               2.   Ja šāds līgums nav noslēgts vai nav piemērojams, atlīdzības apjomi ir ievērojami zemāki par to, ko iekasē par tās pašas šķirnes viszemākās oficiāli sertificētās kategorijas pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā [reģionā].
               [..]
               2.   Ja 2. punktā minētajā gadījumā līgums, kā tas minēts 4. punktā, nav piemērojams, tad maksājamā atlīdzība ir 50 % no summām, ko iekasē par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā [reģionā], kā norādīts 2. punktā.
               [..]”

               11

               Šīs regulas 14. panta attiecībā uz uzraudzību, ko īpašnieks īsteno pār lauksaimnieka saistību izpildi, 1. punktā ir paredzēts:
               “Lai īpašnieks veiktu uzraudzību pār to, kā tiek ievēroti pamatregulas 14. panta noteikumi, kā precizēts šajā regulā, attiecībā uz lauksaimnieka pienākumu izpildi, lauksaimnieks, pēc īpašnieka pieprasījuma:

                        a)

                        sniedz pierādījumus, kas pamato informāciju, ko viņš sniedzis saskaņā ar 8. pantu, pievienojot tiem tādus pieejamus dokumentus kā faktūrrēķinus, izmantotas etiķetes vai jebkādu citu atbilstošu apstiprinājumu, kas prasīts saskaņā ar 13. panta 1. punkta noteikumu un kas attiecas uz:

                                 —

                                 to, ka jebkāda trešā persona veic šķirnes īpašnieka iegūtā produkta apstrādi audzēšanai, vai

                                 —

                                 šīs regulas 8. panta 2. punkta e) apakšpunkta gadījumā – šķirnes īpašnieka pavairojamā materiāla piegādi,

                           vai pierādījumiem [pierādījumus] par zemi vai uzglabāšanas iekārtām;

                        b)

                        dara zināmus vai pieejamus pierādījumus, kas prasīti 4. panta 3. punktā vai 7. panta 5. punktā.”

               12

               Regulas Nr. 1768/95 18. pantā ir noteikts:
               “1.   Šīs regulas 17. pantā minēto personu īpašnieks var iesūdzēt tiesā, lai tā pildītu pienākumus saskaņā ar pamatregulas 14. panta 3. punktu, kā precizēts šajā regulā.
               2.   Ja šāda persona atkārtoti un apzināti nepilda savus pienākumus saskaņā ar pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturto ievilkumu attiecībā uz viena īpašnieka vienu vai vairākām šķirnēm, pienākums īpašniekam atlīdzināt jebkādu turpmāku kaitējumu saskaņā ar pamatregulas 94. panta 2. punktu attiecas vismaz uz vienreizēji izmaksājamu [paušālu] summu, ko aprēķina, pamatojoties uz četrkārtīgu apjomu, ko iekasē par atbilstošā daudzuma aizsargātas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā [reģionā], ar to neietekmējot lielāka kaitējuma atlīdzināšanu.”

         Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

               13

               Laikposmā no 2001. līdz 2004. gadam Geistbeck k-gi, iepriekš informējot STV, veica aizsargātu šķirņu Kuras, Quarta, Solara un Marabel audzēšanu. Tomēr pēc pārbaudes STV konstatēja, ka faktiski audzētie apjomi bija lielāki nekā deklarētie apjomi, dažos gadījumos šos pēdējos pārsniedzot vairāk nekā trīs reizes. Tādējādi STV pieprasīja samaksāt naudas summu EUR 4576,15 apmērā, kas atbilstot atlīdzībai, uz kuru tai esot tiesības. Tā kā prasītāji pamatlietā samaksāja tikai pusi no šīs summas, STV cēla prasību, prasot samaksāt atlikušo summu, kā arī atlīdzināt pirms tiesvedības radušos izdevumus EUR 141,05 apmērā.

               14

               Šī prasība pirmajā instancē tika apmierināta. Prasītāju pamatlietā iesniegtā apelācijas sūdzība tika noraidīta. Pēc tam šie pēdējie minētie “Revision” kārtībā iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

               15

               Šī tiesa, pamatojoties uz Tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C-305/00 Schulin (Recueil, I-3525. lpp.), uzskatīja, ka lauksaimnieks, kurš nav pienācīgi izpildījis savu pienākumu sniegt aizsargātas augu šķirnes īpašniekam informāciju, nevar pamatoties uz Regulas Nr. 2100/94 14. panta 1. punktu un pret to var tikt celta prasība saistībā ar pārkāpumu atbilstoši šīs regulas 94. pantam, kā arī prasīta saprātīgas kompensācijas samaksa.

               16

               Minētajai tiesai ir radies jautājums par “saprātīgas kompensācijas”, kas atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktam tiek maksāta aizsargāto tiesību īpašniekam, un zaudējumu atlīdzības, kura tiek maksāta saskaņā ar šī panta 2. punktu, aprēķina kārtību.

               17

               Par šīs kompensācijas aprēķina pamatu esot iespējams ņemt vērā vai nu vidējo summu, ko iekasē par attiecīgās aizsargātās augu šķirnes pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā reģionā, vai arī maksājumu atļautas audzēšanas gadījumā atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta ceturtajam ievilkumam, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktu (turpmāk tekstā – “nodeva par atļautu audzēšanu”).

               18

               Pirmajā gadījumā pārkāpējam minētā vidējā summa būtu jāmaksā ar tādiem pašiem nosacījumiem un tarifiem kā trešai personai, kamēr otrajā gadījumā tas varētu izmantot privileģēto tarifu, kas ir rezervēts lauksaimniekiem, proti, 50 % no summas, kura ir maksājama par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu.

               19

               Šajos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai “saprātīga kompensācija”, kas lauksaimniekam saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktu ir jāmaksā Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašniekam par aizsargātas augu šķirnes pavairojamā materiāla, kas iegūts, to audzējot savā saimniecībā, izmantošanu, neizpildot Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā un Regulas Nr. 1768/95 8. pantā paredzētos pienākumus, ir jāaprēķina, pamatojoties uz vidējo nodevu, kas tiek iekasēta par attiecīgā aizsargāto augu šķirņu pavairojamā materiāla daudzuma licencētu audzēšanu tajā pašā reģionā, vai par pamatu ir jāņem (zemāka) atlīdzība, kas saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta ceturto ievilkumu un Regulas Nr. 1768/95 5. pantu būtu maksājama atļautas audzēšanas savā saimniecībā gadījumā?

                        2)

                        Ja par pamatu ir jāņem tikai atļautas audzēšanas savā saimniecībā gadījumā maksājamā atlīdzība,

                  vai šāda veida situācijā un neraugoties uz to, ka lauksaimnieks tikai vienreiz paša vainas dēļ ir izdarījis pārkāpumu, augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks var aprēķināt paušālo atlīdzības summu par zaudējumiem, kas ir atlīdzināmi, piemērojot Regulas Nr. 2100/94 94. panta 2. punktu, pamatojoties uz nodevu par pavairojamā materiāla audzēšanas licences saņemšanu?

                        3)

                        Vai “saprātīgas kompensācijas”, kas maksājama saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktu, vai zaudējumu atlīdzības, kas maksājama, piemērojot minētās regulas 94. panta 2. punktu, aprēķinā var ņemt vērā vai ir jāņem vērā tās organizācijas īpaši būtisku kontroles pasākumu izmaksas, kura aizsargā liela augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieku skaita tiesības, tādējādi piešķirot kompensāciju, kas sasniedz parasti savstarpēji vienojoties noteiktās kompensācijas vai maksājuma atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta ceturtajam ievilkumam divkāršu apmēru?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               20

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot apstākļus, kas ļauj noteikt “saprātīgas kompensācijas” summu, ko saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktu maksā lauksaimnieks, kurš nav izpildījis tam atbilstoši šīs regulas 14. panta 3. punkta ceturtajam un sestajam ievilkumam piemērojamās prasības. It īpaši tā jautā, vai par šīs kompensācijas aprēķina pamatu tai vērā ir jāņem atlīdzība, kas tiek iekasēta par šīs pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tajā pašā reģionā, tā saukto “S-licenci”, vai arī Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā minētā atlīdzība par atļautu audzēšanu, kuras apmērs saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktu ir 50 % no summām, ko iekasē par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu.

               21

               Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 13. panta 2. punktam attiecībā uz šķirnes komponentiem vai aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu ir vajadzīga Kopienas augu šķirnes aizsardzības tiesību īpašnieka atļauja, tostarp audzēšanai vai atjaunošanai (pavairošanai), kvalitātes uzlabošanai pavairošanas nolūkā, piedāvāšanai pārdošanai, pārdošanai vai kādai citādai laišanai tirgū un uzglabāšanai šiem nolūkiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Schulin, 46. punkts).

               22

               Šajā kontekstā Regulas Nr. 2100/94 14. pants ir atkāpe no Kopienas augu šķirnes aizsardzības tiesību īpašnieka atļaujas principa (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Schulin, 47. punkts), jo ievāktā produkta izmantošanai, ko lauksaimnieki savā īpašumā veic pavairošanas laukā vajadzībām, nav vajadzīga Kopienas aizsardzības tiesību īpašnieka atļauja, ja tie izpilda noteiktus minētā 14. panta 3. punktā tieši norādītos nosacījumus.

               23

               Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja lauksaimnieks, kas lieto ievākto produktu, kurš iegūts, stādot aizsargātas augu šķirnes pavairojamo materiālu, nesamaksā īpašniekam taisnīgu atlīdzību, tas nevar atsaukties uz Regulas Nr. 2100/94 14. panta 1. punktu un tādējādi ir uzskatāms par tādu, kurš bez atļaujas izdarījis vienu no šīs regulas 13. panta 2. punktā minētajām darbībām (iepriekš minētais spriedums lietā Schulin, 71. punkts).

               24

               Situācija, kādā ir prasītāji pamatlietā, ir līdzīga to lauksaimnieku situācijai, kuri nav samaksājuši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzēto “taisnīgo atlīdzību”, jo, nedeklarējot ievāktā audzēšanai paredzētā produkta kopējā daudzuma daļu, prasītāji pamatlietā nav samaksājuši minēto atlīdzību.

               25

               No minētā izriet, ka nedeklarēto sēklu iesēšana, ko ir veikuši prasītāji pamatlietā, kā to pamatoti norāda iesniedzējtiesa, ir “pārkāpums” Regulas Nr. 2100/94 94. panta izpratnē. Tādējādi saprātīgas kompensācijas, kāda Geistbeck k-giem ir jāmaksā prasītājai pamatlietā, aprēķināšanas kārtība ir nosakāma, piemērojot šo tiesību normu.

               26

               Šajā ziņā Geistbeck k-gi norāda, ka, tā kā Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta ceturtais ievilkums un 94. panta 1. punkts esot izteikti gandrīz identiskā redakcijā, “saprātīgā kompensācija”, kas ir maksājama atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktam, esot nosakāma, pamatojoties uz nodevu par atļautu audzēšanu.

               27

               Tomēr šāda interpretācija nevar tikt atbalstīta.

               28

               Pirmkārt, ir jākonstatē, kā ģenerāladvokāts ir minējis savu secinājumu 43. punktā, ka, lai gan Regulas Nr. 2100/94 franču valodas versijā vārdi “taisnīga atlīdzība” [rémunération équitable] ir izmantoti abās šajās tiesību normās, citu valodu versijās, tostarp vācu un angļu valodas versijās, tas tā nav. Tādējādi no minētajās Regulas Nr. 2100/94 tiesību normās izmantoto vārdu līdzības nevar tikt secināts, ka tajās ir iekļauti vieni un tie paši jēdzieni.

               29

               Otrkārt, ir jāuzsver, ka minētās regulas 14. pants kā izņēmums no Kopienas augu šķirņu aizsardzības principa ir jāinterpretē šauri un tādējādi to nav paredzēts piemērot citā kontekstā, nekā tieši paredzēts šajā pantā.

               30

               Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 45.–47. punktā, Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktu, paredzētā jēdziena “taisnīga atlīdzība” mērķis ir nodrošināt līdzsvaru starp lauksaimnieku un augu šķirņu īpašnieku savstarpējām likumīgajām interesēm.

               31

               Turpretim Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punkts, kura formulējumā nav paredzēta atšķirība atkarībā no personas, kas izdarījusi pārkāpumu, statusa, ir tieši vērsts uz saprātīgas kompensācijas samaksu saistībā ar pārkāpumu celtas prasības kontekstā.

               32

               No tā izriet, ka pamatlietas apstākļos nodeva par atļautu audzēšanu Regulas Nr. 2100/94 14. panta izpratnē nevar tikt izmantota par šīs regulas 94. panta 1. punktā paredzētās “saprātīgās kompensācijas” aprēķina pamatu.

               33

               Kā uz alternatīvu minētās kompensācijas aprēķina pamatu iesniedzējtiesa norāda uz nodevu par licencētu audzēšanu atbilstoši S-licencei.

               34

               Kā ir atgādināts šī sprieduma 23. punktā, lauksaimnieks, kas neizpilda saistības, kuras tam ir uzliktas tostarp atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktam, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 1768/95 8. pantu, nevar izmantot šajā tiesību normā attiecībā uz to paredzēto privilēģiju.

               35

               Tādējādi tas ir aplūkojams kā trešā persona, kura ir veikusi vienu no Regulas Nr. 2100/94 13. panta 2. punktā paredzētajām darbībām, iepriekš tam nesaņemot atļauju.

               36

               Tā kā Regulas Nr. 2100/94 94. panta mērķis ir atlīdzināt augu šķirnes īpašniekam, kurš ir cietis pārkāpuma rezultātā, radušos zaudējumus, ir uzskatāms, ka, tā kā pamatlietā Geistbeck k-gi nevar atsaukties uz “lauksaimnieka privilēģiju”, t.i., šīs regulas 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi no Kopienas augu šķirņu aizsardzības, kā tā izriet no šī panta 3. punkta, šo zaudējumu apmērs atbilst vismaz summai, kura atbilst S-licencei, kas būtu jāiegādājas trešai personai.

               37

               Tātad, lai pamatlietas apstākļos noteiktu Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktā paredzēto “saprātīgo kompensāciju”, par aprēķina pamatu ir jāizmanto summa, kura atbilst nodevai par licencētu audzēšanu.

               38

               Pirmkārt, Geistbeck k-gi, lai iebilstu pret šādu interpretāciju, norāda, ka no pirmās ražas izrietošā pavairojamā materiāla kvalitāte esot zemāka par to, kāda ir minēta Regulas Nr. 2100/94 13. panta 2. punktā. Tomēr šāds arguments neattiecas uz lietu, jo aizsargātā materiāla pavairošana nevar ietekmēt ar šo materiālu saistīto intelektuālā īpašuma tiesību esamību.

               39

               Otrkārt, Geistbeck k-giem nav pamata apgalvot, ka tad, ja nodevai par audzēšanu ar S-licenci atbilstošo naudas summu uzskatītu par aprēķina pamatu “saprātīgai kompensācijai”, kuru atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktam maksā lauksaimnieks, kas nav izpildījis minētās regulas 14. panta 3. punktā, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 1768/95 8. pantu, paredzētās prasības, tas nozīmētu atzīt, ka šī 94. panta noteikumos ir paredzēta atlīdzība, kurai ir soda raksturs, kas esot pretēji šī panta mērķim.

               40

               Kā ir norādīts šī sprieduma 35. punktā, lauksaimnieks, kas nav atsaucies uz Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta noteikumiem, ir uzskatāms par trešo personu, kura bez atļaujas ir veikusi vienu no šīs regulas 13. panta 2. punktā paredzētajām darbībām. Tādējādi pārkāpēja gūtā priekšrocība, ko ir paredzēts kompensēt ar minētās regulas 94. panta 1. punktu, atbilst summai, kura ir ekvivalenta nodevai par audzēšanu ar S-licenci, kuru tas nav samaksājis.

               41

               Turklāt, ja par aprēķina pamatu, lai noteiktu pārkāpuma gadījumā maksājamo saprātīgo kompensāciju, tiktu ņemta nevis summa, kas atbilst nodevai par audzēšanu ar S-licenci, bet zemāka summa, kura atbilst nodevai par atļautu audzēšanu, lauksaimniekiem, kas attiecībā pret īpašniekiem nav izpildījuši savu informēšanas pienākumu, kurš tiem ir uzlikts atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestajam ievilkumam un Regulas Nr. 1768/95 8. pantam, tiktu piešķirta priekšrocība, salīdzinot ar lauksaimniekiem, kuri pareizi ir deklarējuši iesētās sēklas.

               42

               Ar Regulas Nr. 2100/94 94. pantā paredzēto jēdzienu “saprātīga kompensācija” saistītais pamudinošais raksturs it īpaši ir izteikts tāpēc, ka saskaņā ar minētās regulas 14. panta 3. punkta piekto ievilkumu vienīgi īpašnieki ir atbildīgi par aizsargāto šķirņu izmantošanas atļautās audzēšanas kontekstā kontroli un uzraudzību un tādējādi tie ir atkarīgi no attiecīgo lauksaimnieku labticības un sadarbības.

               43

               No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, lai noteiktu “saprātīgu kompensāciju”, ko saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktu maksā lauksaimnieks, kurš ir izmantojis audzēšanā iegūto aizsargātas augu šķirnes pavairojamo materiālu, neizpildot pienākumus, kuri tam ir uzlikti atbilstoši šīs regulas 14. panta 3. punktam, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 1768/95 8. pantu, par aprēķina pamatu ir jāizmanto summa, kas atbilst nodevai par audzēšanu ar S-licenci.

               44

               Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

         Par trešo jautājumu

               45

               Atbilstoši trešā jautājuma formulējumam iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai Regulas Nr. 2100/94 94. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atlīdzības samaksa, kompensējot izdevumus, kas ir izlietoti augu šķirnes īpašnieka tiesību ievērošanas uzraudzībai, ir iekļaujama Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktā paredzētās saprātīgās kompensācijas aprēķinā vai arī šāds maksājums ir iekļaujams šī panta 2. punktā paredzētās zaudējumu atlīdzības summas aprēķinā. Otrkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai, ja īpašnieks norāda uz šādiem zaudējumiem, šo atlīdzību var aprēķināt paušāli un vai tā var atbilst parasti savstarpēji vienojoties noteiktās kompensācijas vai divkāršam šīs regulas 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzētās taisnīgās atlīdzības apmēram.

               46

               Komisija savos apsvērumos ir norādījusi, ka šis jautājums esot pilnībā hipotētisks, jo STV neesot prasījusi atlīdzināt šādus izdevumus.

               47

               Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir instruments Tiesas sadarbībai ar valstu tiesām, ar kura palīdzību Tiesa valstu tiesām sniedz Savienības tiesību interpretāciju, kas tām ir vajadzīga, lai izspriestu tajās izskatāmo lietu (skat. tostarp 2009. gada 24. marta spriedumu lietā C-445/06 Danske Slagterier, Krājums, I-2119. lpp., 65. punkts, kā arī 2011. gada 15. septembra spriedumu lietā C-197/10 Unió de Pagesos de Catalunya, Krājums, I-8495. lpp, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).

               48

               Šīs sadarbības kontekstā uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības prezumpcija. Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (it īpaši skat. 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c., Krājums, I-11421. lpp., 25. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Unió de Pagesos de Catalunya, 17. punkts).

               49

               Šajā lietā, ciktāl no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ar savu pamatlietā celto prasību STV ir izvirzījusi prasījumu samaksāt “saprātīgu kompensāciju” Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punkta izpratnē, uz iesniedzējtiesas trešo jautājumu ir jāatbild, jo tas skar minēto “saprātīgas kompensācijas” jēdzienu.

               50

               Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, ka Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktā attiecībā uz augu šķirnes prettiesiskas izmantošanas gadījumu ir noteikta vienīgi saprātīga kompensācija, tomēr citu zaudējumu, nevis to, kas ir saistīti ar minētās kompensācijas nesamaksu, atlīdzība nav paredzēta.

               51

               Šajos apstākļos uz trešo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka atlīdzības samaksa, kompensējot izdevumus, kas ir izlietoti augu šķirnes īpašnieka tiesību ievērošanas uzraudzībai, nav iekļaujama Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktā paredzētās “saprātīgās kompensācijas” aprēķinā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               52

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           lai noteiktu “saprātīgu kompensāciju”, ko saskaņā ar Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 94. panta 1. punktu maksā lauksaimnieks, kurš ir izmantojis audzēšanā iegūto aizsargātas augu šķirnes pavairojamo materiālu, neizpildot pienākumus, kuri tam ir uzlikti atbilstoši šīs regulas 14. panta 3. punktam, skatot to kopsakarā ar Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 1998. gada 3. decembra Regulu (EK) Nr. 2605/98, 8. pantu, par aprēķina pamatu ir jāizmanto nodevas, kas tiek iekasēta par attiecīgo aizsargāto augu šķirņu pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tajā pašā reģionā, summa;

                           2)

                           atlīdzības samaksa, kompensējot izdevumus, kas ir izlietoti augu šķirnes īpašnieka tiesību ievērošanas uzraudzībai, nav iekļaujama Regulas Nr. 2100/94 94. panta 1. punktā paredzētās “saprātīgās kompensācijas” aprēķinā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1962. gada 6. aprīlī. # Meroni & Co. un citi pret EOTK Augsto iestādi. # Apvienotās lietas 21/61 līdz 26/61.