title: Tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 26. septembra spriedums.#Polyelectrolyte Producers Group un SNF SAS pret Eiropas Ķimikāliju aģentūru.#Apelācija – Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA) – Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana un licencēšana – Regula (EK) Nr. 1907/2006 (REACH regula) – 57. un 59. pants – Vielas, uz ko attiecas licencēšana – Akrilamīda noteikšana par vielu, kas rada ļoti lielas bažas – Iekļaušana kandidātvielu sarakstā – Publicēšana – Termiņš prasības celšanai – Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punkts – Datums, sākot no kura šis termiņš ir aprēķināms tādas prasības gadījumā, kas ir vērsta pret vienīgi internetā publicētu lēmumu – Tiesiskā noteiktība – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā.#Lieta C‑625/11 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 26. septembrī (
            *1
         )
      “Apelācija — Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA) — Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana un licencēšana — Regula (EK) Nr. 1907/2006 (REACH regula) — 57. un 59. pants — Vielas, uz ko attiecas licencēšana — Akrilamīda noteikšana par vielu, kas rada ļoti lielas bažas — Iekļaušana kandidātvielu sarakstā — Publicēšana — Termiņš prasības celšanai — Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punkts — Datums, sākot no kura šis termiņš ir aprēķināms tādas prasības gadījumā, kas ir vērsta pret vienīgi internetā publicētu lēmumu — Tiesiskā noteiktība — Efektīva tiesību aizsardzība tiesā”
      Lieta C‑625/11 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2011. gada 30. novembrī iesniedza

            Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), Brisele (Beļģija),

            SNF SAS
          , Andrezjē-Buteona [Andrézieux-Bouthéon] (Francija),
      ko pārstāv R. Cana un K. Van Maldegem, avocats,

      prasītājas,
      pārējās lietas dalībnieces –

         Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA), ko pārstāv M. Heikkilä un W. Broere, pārstāvji, kuriem palīdz J. Stuyck, advocaat,

      atbildētāja pirmajā instancē,

         Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv C. Wissels un B. Koopman, pārstāves,

         Eiropas Komisija, ko pārstāv P. Oliver un E. Manhaeve, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 14. novembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 21. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar apelācijas sūdzību Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (turpmāk tekstā – “PPG”) un SNF SAS (turpmāk tekstā – “SNF”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 21. septembra rīkojumu lietā T-268/10 PPG un SNF/ECHA (Krājums, II-6595. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru tā kā nepieņemamu ir noraidījusi to prasību atcelt Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) lēmumu, ar kuru akrilamīds (EK Nr. 201–173‑7) ir apzināts kā viela, kura atbilst Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp., un labojums – OV 2007, L 136, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “REACH regula”), 57. pantā noteiktajiem kritērijiem, un ar kuru akrilamīds ir iekļauts to vielu sarakstā, kuras apzinātas, lai ar laiku tās iekļautu minētās regulas XIV pielikumā atbilstoši šīs regulas 59. pantam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

         Atbilstošās tiesību normas

         REACH regula

               2

                  REACH regulas 57. pantā ir uzskaitītas vielas, kuras var tikt iekļautas tās XIV pielikumā ar nosaukumu “To vielu saraksts, uz ko attiecas licencēšana”. Šīs regulas 57. panta a) un b) punktā ir minētas vielas, kuras atbilst kritērijiem, lai tās varētu tikt klasificētas kā noteiktās kategorijās ietilpstošas kancerogēnas un mutagēnas vielas.

               3

               Saskaņā ar šīs regulas 59. pantu ar nosaukumu “Regulas 57. pantā minēto vielu apzināšana”:
               “1.   Šā panta 2. līdz 10. punktā izklāstīto procedūru piemēro, lai apzinātu vielas, kas atbilst 57. pantā minētajiem kritērijiem, un sastādītu sarakstu vielām, ko ar laiku iekļaut XIV pielikumā [turpmāk tekstā – “kandidātvielu saraksts”]. [..]
               [..]
               10.   [ECHA] publicē un atjaunina 1. punktā minēto sarakstu savā interneta vietnē, līdzko ir pieņemts lēmums par vielas iekļaušanu.”

               4

                  REACH regulas 94. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Vispārējā tiesā vai Tiesā var celt prasību saskaņā ar LESD 263. pantu, apstrīdot ECHA apelācijas padomes lēmumu vai ECHA lēmumu – gadījumos, ja padomei nav tiesību izskatīt apelācijas sūdzību.

               5

               Attiecībā uz lēmumiem, kas pieņemti atbilstoši šīs regulas 59. pantam, nav paredzēta nekāda pārsūdzības iespēja šajā padomē.

         Vispārējās tiesas Reglaments

               6

               Vispārējās tiesas Reglamenta 102. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai par iestādes pieņemtu aktu, sākas no šā akta publicēšanas, šo termiņu 101. panta 1. punkta [a) apakšpunkta] nozīmē skaita no 14. dienas beigām pēc akta publicēšanas dienas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
               2.   Procesuālos termiņus pagarina, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, par fiksētu desmit dienu termiņu.”

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               7

                  PPG ir Eiropas Ekonomisko interešu grupa, kas pārstāv polielektrolītu, poliakrilamīdu un/vai citu polimēru, kuru sastāvā ir akrilamīds, ražotāju un/vai importētāju sabiedrību intereses. SNF ir tās dalībniece.

               8

               2009. gada 25. augustā Nīderlandes Karaliste iesniedza ECHA dokumentāciju, kuru tā bija izstrādājusi saistībā ar akrilamīda atzīšanu par vielu, kas atbilst REACH regulas 57. panta a) un b) punktā paredzētajiem kritērijiem.

               9

                  REACH regulas 59. pantā paredzētās procedūras noslēgumā ECHA ar apstrīdēto lēmumu atzina akrilamīdu par vielu, kas atbilst šīs regulas 57. pantā paredzētajiem kritērijiem, un iekļāva akrilamīdu kandidātvielu sarakstā.

               10

               2010. gada 30. martā šis saraksts, kurā bija ietverts arī akrilamīds, tika publicēts ECHA interneta vietnē atbilstoši REACH regulas 59. panta 10. punktam.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums

               11

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 10. jūnijā, PPG un SNF cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

               12

               Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 5. novembrī, ECHA izvirzīja iebildumu par šīs prasības nepieņemamību. Tā izvirzīja trīs iebildes par nepieņemamību, kas galvenokārt attiecās uz prasības celšanas termiņa neievērošanu, kā arī pakārtoti uz to, ka apstrīdētais lēmums nav tieši ietekmējis prasītājas un to, ka šis lēmums, kas nav reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, uz prasītājām neattiecās individuāli.

               13

               Nīderlandes Karalistei un Eiropas Komisijai tika atļauts iestāties lietā ECHA prasījumu atbalstam. Komisija atbalstīja ECHA argumentāciju attiecībā uz prasības celšanas termiņa neievērošanu un arī norādīja uz minētās prasības nepieņemamību lis pendens dēļ.

               14

               Attiecībā uz prasības celšanas termiņa neievērošanu ECHA un Komisija būtībā norādīja, ka apstrīdētais lēmums tika publicēts 2010. gada 30. martā un ka termiņš, kas atbilstoši LESD 263. panta sestajai daļai paredzēts prasības celšanai par šo lēmumu, bija laikposms līdz 2010. gada 30. maijam. Šajā pēdējā dienā termiņš, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, būtu bijis jāpagarina par desmit dienām kā paredzēts Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 2. punktā, tādējādi galīgais prasības celšanai paredzētais termiņš esot beidzies 2010. gada 9. jūnijā. Līdz ar to PPG un SNF2010. gada 10. jūnijā celtā prasība esot celta novēloti.

               15

               Prasītājas norādīja uz minētā reglamenta 102. panta 1. punkta piemērošanu un apgalvoja, ka prasības celšanas termiņš sākas no 14. dienas beigām pēc apstrīdētā lēmuma publicēšanas dienas, un līdz ar to šis termiņš šajā lietā ir ticis ievērots.

               16

               Pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka šis noteikums, atbilstoši tā formulējumam, attiecas tikai uz tiesību aktiem, kas ir publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, savukārt atbilstoši REACH regulas 59. panta 10. punktam kandidātvielu saraksta publicēšana ir paredzēta ECHA interneta vietnē un nevienā citā šīs regulas normā nav paredzēts cits publicēšanas veids.

               17

               Šajā ziņā Vispārējā tiesa šī rīkojuma 35. punktā vispirms atzina, ka publicēšana tikai internetā notiek elektroniskā veidā un tur publicētie tiesību akti tādējādi ir pieejami sabiedrībai visā Eiropas Savienībā vienlaikus. Savukārt, kā norādījusi Vispārējā tiesa, kaut arī Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša elektroniskā versija arī ir pieejama internetā, ticama ir tikai minētā vēstneša drukātā versija.

               18

               Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 37. punktā atzina, ka tās judikatūra attiecībā uz valsts atbalsta jomā pieņemtu lēmumu publicēšanu nevar tikt attiecināta uz šo gadījumu. Šajā ziņā tā precizēja, ka, kaut arī atbilstoši šai judikatūrai tas, ka trešām personām tiek dota pieeja pilnam lēmuma tekstam, kas ievietots interneta vietnē un ko publicē kopā ar kopsavilkuma paziņojumu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, paver iespējas piemērot Reglamenta 102. panta 1. punktu, šāda veida lietās publicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir skaidri paredzēta Padomes1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 26. pantā.

               19

               Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā noraidīja prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru tas, ka Reglamenta 102. panta 1. punkts netiek piemērots publikācijām, kuras Savienības tiesību aktos ir paredzēts publicēt tikai internetā, ir prasītāju diskriminācija vai patvaļīga attieksme pret tiem. Tā atzina, ka faktiskā un juridiskā situācija, kurā atrodas persona pēc tiesību akta publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, nav salīdzināma ar to situāciju, kurā šī persona atrodas pēc tiesību akta publicēšanas tikai internetā. Turklāt Vispārējās tiesas ieskatā apstrīdētā lēmuma publicēšanas dienas ECHA interneta vietnē uzskatīšana par publicēšanas dienu LESD 263. panta sestās daļas izpratnē garantē vienlīdzīgu attieksmi pret visām ieinteresētajām personām, nodrošinot, ka prasības celšanas termiņš attiecībā uz šo lēmumu tiek aprēķināts visiem vienādi. Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka atšķirības attiecībā uz prasības celšanas termiņa aprēķināšanu publikācijai Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un publikācijai internetā katrā ziņā ir pamatotas, ņemot vērā arī publikācijas internetā raksturīgās īpašības.

               20

               Ņemot vērā iebildes par nepieņemamību, kas attiecās uz prasības celšanas termiņa neievērošanu, vērtējumu, Vispārējā tiesa noraidīja PPG un SNF celto prasību kā nepieņemamu, neizvērtējot pārējās ECHA un Komisijas izvirzītās iebildes par nepieņemamību.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               21

               Prasītājas lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, kā arī apstrīdēto lēmumu, vai pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai nolēmuma par to celto prasību pieņemšanai un piespiest ECHA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

               22

                  ECHA, kā arī Nīderlandes Karaliste un Komisija, kuras atbalstīja ECHA pirmajā instancē, lūdz Tiesu atzīt apelācijas sūdzību par nepamatotu un piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

         Lietas dalībnieku argumenti

               23

               Prasītājas ir izvirzījušas vienu vienīgu pamatu, kurš attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi interpretējot un piemērojot tās Reglamenta 102. panta 1. punktu un kas ir izraisījusi efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu. Tās apgalvo, ka šajā noteikumā minētais 14 dienu termiņš ir attiecināms uz visiem publicētajiem lēmumiem, nevis tikai uz Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētajiem lēmumiem.

               24

               Šajā ziņā prasītājas apgalvo, ka principi, ar kuriem ir pamatota minētā 102. panta 1. punktā paredzētā 14 dienu laikposma ņemšana vērā prasības celšanas termiņa aprēķinā, proti, tiesiskās noteiktības un trešo pušu vienlīdzības principi, ir attiecināmi arī uz publikācijām internetā. Attiecībā uz pārsūdzētā rīkojuma 37. punktu tās uzskata, ka gan apstrīdētā lēmumā, gan valsts atbalsta jomā pieņemto lēmumu, kuri ir bijuši Vispārējās tiesas šajā punktā minētās judikatūras pamatā, gadījumā oficiālais lēmums tiek publicēts internetā. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nošķirdama abus šos gadījumus.

               25

               Turklāt pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot konstatējusi pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā, faktiskā un juridiskā situācija, kurā atrodas persona pēc tiesību akta publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, esot identiska situācijai, kurā šī persona atrodas pēc tiesību akta publicēšanas vienīgi internetā, un tādējādi Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punkta nepiemērošana šai pēdējai minētajai publicēšanai esot diskriminācija un patvaļīga attieksme.

               26

                  ECHA, kuru atbalsta Nīderlandes Karaliste, apgalvo, ka iepriekš minētais noteikums nav piemērojams plašāk par tā formulējumu. Šajā ziņā ECHA atgādina, pirmkārt, ka šaura Savienības tiesiskā regulējuma attiecībā uz procesuālajiem termiņiem piemērošana atbilst tiesiskās noteiktības prasībai un nepieciešamībai izvairīties no jebkādas diskriminācijas vai patvaļīgas rīcības tiesvedības ietvaros un, otrkārt, ka šiem termiņiem, kas ir tikuši ieviesti, lai nodrošinātu tiesisko situāciju skaidrību un noteiktību, ir absolūts raksturs un līdz ar to tie neietilpst lietas dalībnieku un tiesas rīcības brīvībā. Vispārējā tiesa varot paplašināt tās Reglamenta 102. panta 1. punkta piemērošanas jomu, tikai izdarot tajā attiecīgus grozījumus. ECHA arī uzstāj, ka publicēšana internetā un publicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir divas atšķirīgas lietas.

               27

               Komisija uzskata, ka prasītājas būtu diskriminētas vai pret tām būtu piemērota patvaļīga attieksme tikai tad, ja tām būtu piemērots īsāks termiņš nekā citiem lietas dalībniekiem, kas atrodas tādā pašā situācijā, proti, lietas dalībniekiem, kuri arī vēlas apstrīdēt kandidātvielu saraksta tiesiskumu. Kā Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā, personu, kuras apstrīd vienīgi kādas Savienības struktūras interneta vietnē publicētu tiesību aktu, situācija atšķiroties no to personu situācijas, kuras vēlas panākt Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēta tiesību akta atcelšanu. Komisija arī norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 35. un 37. punktā nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā.

         Tiesas vērtējums

               28

               Vispirms ir jānorāda, ka ir vispārzināms, ka ECHA lēmums par kādas vielas iekļaušanu kandidātvielu sarakstā ir apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta pirmās daļas izpratnē. Būtībā REACH regulas 94. panta 1. punktā ir paredzēta ECHA lēmuma pārsūdzības iespēja atbilstoši šim 263. pantam, tostarp gadījumā, ja nepastāv pārsūdzības ECHA apelācijas padomē iespēja. Tā tas ir arī atbilstoši šīs regulas 59. pantam pieņemto lēmumu gadījumā.

               29

               Attiecībā uz publicētu tiesību aktu LESD 263. panta sestajā daļā ir paredzēts divu mēnešu termiņš, sākot no šī akta publicēšanas brīža. Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktam, ja termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai par iestādes pieņemtu aktu, sākas no šā akta publicēšanas, šo termiņu skaita no 14. dienas beigām pēc akta publicēšanas dienas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

               30

               Pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā, no šī noteikuma formulējuma neizriet, ka tas attiecas vienīgi uz tiesību aktiem, kas ir publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

               31

               Kā secinājumu 76. un 77. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, veids, kādā ir formulēta teikuma, kas veido Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktu, pirmā daļa, var nozīmēt – tāpat kā LESD 263. panta sestā daļa –, ka tas attiecas uz tiesību aktu publicēšanu vispār. Minētā teikuma otrajā daļā ietvertā norāde uz Eiropas Savienības Oficiālo Vēstnesi tādējādi var būt izskaidrojama ar to vien, ka publicēšana tajā šī reglamenta pieņemšanas laikā bija vienīgais iedomājamais publicēšanas veids.

               32

               No tā izriet, ka nevar izslēgt, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktā ietvertais noteikums ir attiecināms uz tādu vienīgi internetā publicētu tiesību aktu kā apstrīdētais lēmums.

               33

               Turklāt, ciktāl Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punkta formulējums varētu radīt zināmas šaubas, priekšroka, nepastāvot pārliecinošiem apsvērumiem par pretējo, ir dodama tādai tā interpretācijai, kura nerada prasības celšanas termiņa izbeigšanos, kas liegtu ieinteresētajām personām īstenot to tiesības vērsties tiesā (šajā ziņā skat. 1979. gada 5. aprīļa spriedumu lietā 117/78 Orlandi/Komisija, Recueil, 1613. lpp., 11. punkts).

               34

               Vispārīgāk – ir jāatgādina, ka gadījumā, ja kāda noteikuma formulējums nav skaidrs, ir jāņem vērā šī noteikuma konteksts, kā arī tajā izvirzītie mērķi (šajā ziņā skat. 2012. gada 19. decembra spriedumu lietā C‑149/11 Leno Merken, 39. punkts).

               35

               Šajā ziņā ir jāsecina, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktā paredzētā 14 dienu termiņa mērķis ir nodrošināt ieinteresētajām personām pietiekamu laikposmu, lai celtu prasību par publicētiem tiesību aktiem, un tādējādi nodrošinātu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu atbilstoši tam, kā tās šobrīd ir noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.

               36

               Tiktāl, ciktāl, kā ir atzīts šī sprieduma 31. punktā, Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktu ir iespējams interpretēt tādējādi, ka tas attiecas uz visiem publicētajiem tiesību aktiem neatkarīgi no to publicēšanas veida, šis noteikums ir jāinterpretē tādā veidā, lai izvairītos no tā, ka ieinteresētajām personām, tām paļaujoties uz 14 dienu papildu termiņa prasības celšanai esamību, tiek liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā.

               37

               No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka minētais noteikums ir attiecināms tikai uz Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētajiem tiesību aktiem, un tādējādi atzīstot PPG un SNF celto prasību par nepieņemamu.

               38

               Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāju izvirzītais vienīgais pamats un tādējādi arī to apelācijas sūdzība ir apmierināma un pārsūdzētais rīkojums ir atceļams.

               39

               Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

               40

               Šajā gadījumā, tā kā tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu lietā, lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana ir jāatliek.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 21. septembra rīkojumu lietā T‑268/10 PPG un SNF/
                              ECHA;

                           2)

                           nodot šo lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;

                           3)

                           lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 4. maijs.#Martin Kasztantowicz pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs.#Eiropas Savienības preču zīme – Atcelšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “GEOTEK” – Regulas (EK) Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Regulas (EK) Nr. 2868/95 40. noteikuma 5. punkts – Preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījums – Novēlotība – Regulas Nr. 2868/95 61. noteikuma 2. un 3. punkts un 65. noteikuma 1. punkts – Noteiktā termiņa paziņošana īpašniekam pa telefaksu – Apstākļu, kas varētu apšaubīt EUIPO iesniegto ziņojumu par nosūtīšanu, neesamība – Regulas Nr. 207/2009 78. pants – Regulas Nr. 2868/95 57. noteikums – Pieteikums par liecinieku nopratināšanu – EUIPO rīcības brīvība.#Lieta T-97/16.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 3.septembrī.#AHP Manufacturing BV pret Bureau voor de Industriële Eigendom.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank 's-Gravenhage - Nīderlande.#Patentu tiesības - Patentētas zāles - Regula (EEK) Nr. 1768/92 un Regula (EK) Nr. 1610/96 - Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm - Nosacījumi attiecībā uz sertifikātu piešķiršanu diviem vai vairākiem ar to pašu produktu saistītu pamatpatentu īpašniekiem - Precizējums saistībā ar izskatīšanas stadijā esošu pieteikumu esamību.#Lieta C-482/07.

text:
      Lieta C‑482/07
      AHP Manufacturing BV
      pret
      Bureau voor de Industriële Eigendom
      (Rechtbank 's-Gravenhage lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Patentu tiesības – Patentētas zāles – Regula (EEK) Nr. 1768/92 un Regula (EK) Nr. 1610/96 – Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm – Nosacījumi attiecībā uz sertifikātu piešķiršanu diviem vai vairākiem ar to pašu produktu saistītu pamatpatentu īpašniekiem
         – Precizējums saistībā ar izskatīšanas stadijā esošu pieteikumu esamību

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Vienveidīgi tiesību akti – Rūpnieciskais un komercīpašums – Patenta tiesības – Papildu aizsardzības
            sertifikāts zālēm
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1610/96 3. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1768/92 3. panta c) punkts)
      Regulas Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm 3. panta c) punkts, kurā noteikts, ka sertifikātu
         piešķir, ja dalībvalstī, kurā iesniegts pieteikums, pieteikuma iesniegšanas dienā uz produktu līdz šim nekad nav attiecies
         kāds sertifikāts, skatot to apvienojumā ar Regulas Nr. 1610/96 par papildu aizsardzības sertifikāta ieviešanu attiecībā uz
         augu aizsardzības līdzekļiem 3. panta 2. punkta otro teikumu, saskaņā ar kuru, ja tiek kārtoti divi vai vairāki pieteikumi
         attiecībā uz vienu un to pašu līdzekli, kurus iesnieguši divi vai vairāki dažādu patentu īpašnieki, šiem īpašniekiem var tikt
         izdots viens sertifikāts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj izsniegt papildu aizsardzības sertifikātu pamatpatenta īpašniekam
         attiecībā uz produktu, saistībā ar kuru sertifikāta pieteikuma iesniegšanas brīdī vienam vai vairākiem viena vai vairāku citu
         pamatpatentu īpašniekiem jau ir bijuši izsniegti viens vai vairāki sertifikāti.

      (sal. ar 43. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 3. septembrī (*)

      Patentu tiesības – Patentētas zāles – Regula (EEK) Nr. 1768/92 un Regula (EK) Nr. 1610/96 – Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm – Nosacījumi attiecībā uz sertifikātu piešķiršanu diviem vai vairākiem ar to pašu produktu saistītu pamatpatentu īpašniekiem
         – Precizējums saistībā ar izskatīšanas stadijā esošu pieteikumu esamību

      Lieta C‑482/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Rechtbank ’s‑Gravenhage (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 22. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 2. novembrī, tiesvedībā

      AHP Manufacturing BV
      pret
      Bureau voor de Industriële Eigendom.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Klučka [J. Klučka], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents), P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 12. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        AHP Manufacturing BV vārdā – K. A. J. Bišops [K. A. J. Bisschop], advocaat,

      –        Bureau voor de Industriële Eigendom vārdā – N. O. M. Retmeijere [N. O. M. Rethmeier], pārstāve,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels], I. de Vriess [Y. de Vries] un M. de Mola [M. de Mol], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – V. Kondolaimoss [V. Kondolaimos] un S. Haritaki [S. Charitaki], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Z. Brainstone-Krosa [Z. Bryanston-Cross], pārstāve, kurai palīdz S. Maliničs [S. Malynicz] un Dž. Perecs [G. Peretz], barristers,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Krēmers [H. Krämer] un A. Neijenheiss [A. Nijenhuis], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1768/92 par
         papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm (OV L 182, 1. lpp.) 3. panta c) punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes
         1996. gada 23. jūlija Regulas (EK) Nr. 1610/96 par papildu aizsardzības sertifikāta ieviešanu attiecībā uz augu aizsardzības
         līdzekļiem (OV L 198, 30. lpp.) 3. panta 2. punktu.

      2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar šādu tiesvedību: AHP Manufacturing BV (turpmāk tekstā – “AHP”) pret Bureau voor de Industriële Eigendom (Rūpnieciskā īpašuma birojs, turpmāk tekstā – “BIE”) par šī biroja lēmumu nepiešķirt šai sabiedrībai papildu aizsardzības sertifikātu (turpmāk tekstā – “PAS”).

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Regulas Nr. 1768/92 preambulas 1.–4. un 6.–9. apsvērumā ir noteikts:

      “[..] farmaceitiskai izpētei ir izšķirīga nozīme sabiedrības veselības aizsardzības pastāvīgā uzlabošanā;
      [..] zāles, jo īpaši tās, kas ir ilgstošu, dārgu pētījumu rezultāts, turpmāk Kopienā un Eiropā netiks attīstītas, ja vien
         uz tām neattiecinās labvēlīgus noteikumus, kas nodrošina pietiekamu aizsardzību un sekmē šādus pētījumus;

      [..] pašreiz laikposms starp patenta pieteikuma iesniegšanu attiecībā uz jaunām zālēm un šo zāļu tirgū laišanas atļaujas saņemšanu
         samazina faktiskās patentaizsardzības laikposmu – tas nav pietiekams, lai atgūtu pētniecībā ieguldītos līdzekļus;

      [..] šo apstākļu dēļ aizsardzība nav nodrošināta, un tas apgrūtina farmaceitisko izpēti;
      [..]
      [..] ir jāparedz vienots risinājums Kopienas līmenī, tādējādi novēršot to, ka valstis pieņem atšķirīgus tiesību aktus, kā
         dēļ var rasties papildu atšķirības, kas var kavēt zāļu brīvu apriti Kopienā un tādējādi tieši ietekmēt iekšējā tirgus izveidi
         un darbību;

      [..] tādēļ ir jāievieš [PAS], kuru katra dalībvalsts ar vieniem un tiem pašiem nosacījumiem var piešķirt, pamatojoties uz
         valsts vai Eiropas patenta pieteikumu attiecībā uz zālēm, kam piešķirta tirdzniecības atļauja [..];

      [..] tās aizsardzības ilgums, ko piešķir ar sertifikātu, ir jānosaka tā, lai nodrošinātu pienācīgu, efektīvu aizsardzību;
         [..] šajā nolūkā no brīža, kad attiecībā uz konkrētajām zālēm pirmo reizi saņem atļauju tirdzniecībai Kopienā, patenta un
         sertifikāta īpašniekam vajadzīga iespēja izmantot ekskluzīvas tiesības maksimāli piecpadsmit gadus;

      [..] tomēr šādā tik sarežģītā un viegli ietekmējamā nozarē kā farmācija vērā ir jāņem visas saistītās intereses, arī veselības
         aizsardzības intereses; [..] šajā nolūkā šo sertifikātu var piešķirt tikai uz laiku, kas nepārsniedz piecus gadus [..].”

      4        Šīs regulas 3. pantā, kurā noteikti PAS saņemšanas nosacījumi, ir paredzēts:

      “Sertifikātu piešķir, ja dalībvalstī, kurā iesniegts 7. pantā minētais pieteikums, pieteikuma iesniegšanas dienā:
      a)      produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents;
      b)      attiecībā uz produktu kā zālēm piešķirta derīga tirdzniecības atļauja saskaņā ar [Padomes 1965. gada 26. janvāra] Direktīvu 65/65/EEK
         [par normatīvu un administratīvu aktu tuvināšanu patentēto zāļu jomā (OV 1965, 22, 369. lpp.)] vai attiecīgi [Padomes 1981. gada
         28. septembra] Direktīvu 81/851/EEK [par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu veterināro zāļu jomā (OV L 317, 1. lpp.)];

      c)      uz produktu līdz šim nekad nav attiecies kāds sertifikāts;
      d)      atļauja, kas minēta b) [punktā], ir pirmā atļauja laist produktu tirgū kā zāles.”
      5        Šīs regulas 6. pantā ir precizēts, ka tiesības uz PAS ir pamatpatenta īpašniekam vai viņa tiesību pārņēmējam.

      6        Saskaņā ar Regulas Nr. 1768/92 7. pantu:

      “1.      Sertifikāta pieteikumu iesniedz sešu mēnešu laikā no dienas, kad piešķirta 3. panta b) apakšpunktā minētā atļauja laist produktu
         tirgū kā zāles.

      2.      Ja atļauja laist produktu tirgū kā zāles piešķirta pirms pamatpatenta piešķiršanas, neatkarīgi no 1. punkta sertifikāta pieteikums
         ir jāiesniedz sešu mēnešu laikā no patenta piešķiršanas dienas.”

      7        Saskaņā ar šīs regulas 9. panta 1. punktu PAS pieteikumu iesniedz tās dalībvalsts rūpnieciskā īpašuma kompetentajai iestādei,
         kura piešķīrusi pamatpatentu un kurā saņemta atļauja laist attiecīgo produktu tirgū, ja vien dalībvalsts šim nolūkam neizrauga
         citu iestādi.

      8        Šīs regulas 13. pantā ir noteikts:

      “1.      Sertifikāts stājas spēkā pamatpatenta likumīgā termiņa beigās uz laiku, kas ir vienāds ar laikposmu no dienas, kad iesniedz
         pamatpatenta pieteikumu, līdz dienai, kad piešķir pirmo atļauju laist produktu tirgū Kopienā, un no kā atņem piecus gadus.

      2.      Neatkarīgi no 1. punkta sertifikāta spēkā esamības laiks nevar pārsniegt piecus gadus no tā spēkā stāšanās dienas.”
      9        Regulas Nr. 1610/96 preambulas 17. apsvērums ir formulēts šādi:

      “[..] sīki izstrādātie noteikumi šīs regulas 12., 13. un 14. apsvērumā un 3. panta 2. punktā, 4. pantā, 8. panta 1. punkta
         c) apakšpunktā un 17. panta 2. punktā ir mutatis mutandis derīgi arī, lai skaidrotu jo īpaši 9. apsvērumu un 3. [un] 4. [pantu], 8. panta 1. punkta c) apakšpunktu un 17. pantu [..]
         Regulā (EEK) Nr. 1768/92.”

      10      Regulas Nr. 1610/96 3. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Attiecībā uz vienu un to pašu līdzekli izdotu vairāku patentu īpašniekam nevar tikt piešķirti vairāki sertifikāti attiecībā
         uz šo līdzekli. Tomēr, ja tiek kārtoti divi vai vairāki pieteikumi attiecībā uz vienu un to pašu līdzekli, kurus iesnieguši
         divi vai vairāki dažādu patentu īpašnieki, šiem īpašniekiem var tikt izdots viens sertifikāts.”

      11      Atbilstoši tās 21. pantam Regula Nr. 1610/96 stājās spēkā sešus mēnešus pēc tās publicēšanas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī 1996. gada 8. augustā, proti, 1997. gada 8. februārī.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12      2000. gada 3. februārī Komisija pirmo reizi izsniedza tirdzniecības atļauju zāļu Enbrel – ar etanersepta savienojumu kā aktīvo vielu – laišanai apgrozībā.

      13      2000. gada 4. un 6. oktobrī, kā arī 2001. gada 30. janvārī attiecībā uz etanerseptu Nīderlandei tika izsniegti trīs PAS –
         attiecīgi Immunex Corporation, Hoechst AG un General Hospital Corporation, kā arī Abbott GmbH & Co KG. Pamatpatenti etanerseptam šiem uzņēmumiem tika izsniegti laikposmā no 1994. līdz 1998. gadam. Trīs PAS darbība beigsies
         2015. gada 1. februārī.

      14      Pamatojoties uz F. Hoffmann-La Roche AG (turpmāk tekstā – “Hoffmann”) pieteikumu, šim uzņēmumam tika izsniegts Eiropas patents proteīniem, kas piesaista FNT (audzēju nekrozes faktors). Paziņojums par šī patenta izsniegšanu publicēts 2003. gada 2. aprīlī.

      15      2003. gada 2. jūlijā Hoffmann vērsās BIE ar lūgumu izsniegt PAS attiecībā uz Enbrel (etanersepts) Nīderlandei. Šis lūgums bija pamatots ar iepriekš minēto Hoffmann Eiropas patentu un tirdzniecības atļauju. Ar 2003. gada 22. decembra lēmumu BIE šo lūgumu noraidīja. 2004. gada 2. februārī Hoffmann par šo lēmumu iesniedza sūdzību.

      16      Ar 2005. gada 24. martā Nīderlandes patentu reģistrā reģistrēto nodošanas aktu Hoffmann savas tiesības uz šiem patentiem cedēja AHP.

      17      2006. gada 16. jūnijā BIEHoffmann sūdzību atzina par nepamatotu un atstāja spēkā savu 2003. gada 22. decembra lēmumu.

      18      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka, šādi rīkojoties, BIE pamatojās uz šauru Regulas Nr. 1768/92 3. panta c) punkta teksta interpretāciju, skatot to apvienojumā ar Regulas Nr. 1610/96
         3. panta 2. punktu, un uzskatīja, ka, tā kā citi PAS etanerseptam jau ir piešķirti, ar to saistītie lūgumi šīs pēdējās minētās
         tiesību normas izpratnē Hoffmann lūguma iesniegšanas brīdī vairs nav izskatīšanas stadijā. Tādēļ šis lūgums bija jānoraida.

      19      2006. gada 26. jūlijā AHP par šo BIE lēmumu cēla prasību Rechtbank ’s‑Gravenhage [Hāgas tiesā], kura nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai [..] Regula [..] Nr. 1768/92 [..] un īpaši tās [3. panta c) punkts] liedz izsniegt pamatpatenta īpašniekam [PAS] par produktu,
         par kuru laikā, kad ticis iesniegts pieteikums [PAS] saņemšanai, jau ir izsniegts viens vai vairāki [PAS] vienam vai vairākiem
         pamatpatentu īpašniekiem?

      2)      Vai [..] Regulas [..] Nr. 1610/96 [..] un īpaši tās preambulas 17. apsvēruma un 3. panta 2. punkta [otrā teikuma] dēļ uz pirmo
         jautājumu sniedzama citāda atbilde?

      3)      Vai, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, nozīme ir tam, vai pēdējais iesniegtais pieteikums, tāpat kā iepriekš iesniegtais(‑ie)
         pieteikums(‑i), ir iesniegts Regulas [..] Nr. 1768/92 7. panta 1. punktā noteiktajā termiņā vai Regulas [..] Nr. 1768/92 7. panta
         2. punktā noteiktajā termiņā?

      4)      Vai, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, nozīme ir tam, ka līdz ar [PAS] piešķiršanu atbilstoši Regulas [..] Nr. 1768/92
         13. pantam garantētās aizsardzības termiņš beidzas tajā pašā laikā vai vēlāk nekā gadījumā, ja saistībā ar to pašu produktu
         jau ir piešķirts viens vai vairāki [PAS]?

      5)      Vai, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, nozīme ir tam, ka Regulā [..] Nr. 1768/92 nav paredzēts termiņš, kādā kompetentajai
         iestādei šīs regulas 9. panta 1. punkta izpratnē ir jāizskata [PAS] pieteikums un tad jāpiešķir [PAS], kā rezultātā atšķirīgais
         ātrums, kādā dalībvalstu kompetentās iestādes izskata pieteikumus, var radīt atšķirības attiecībā uz iespēju piešķirt [PAS]?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      20      Uzdodot šos kopā izskatāmos jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1768/92 3. panta c) punkts,
         skatot to apvienojumā ar Regulas Nr. 1610/96 3. panta 2. punkta otro teikumu, jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz izsniegt
         PAS pamatpatenta īpašniekam saistībā ar produktu, attiecībā uz kuru PAS pieteikuma iesniegšanas brīdī vienam vai vairākiem
         viena vai vairāku pamatpatentu īpašniekiem jau ir izsniegts viens vai vairāki PAS.

      21      Saskaņā ar Regulas Nr. 1768/92 3. panta c) punktu, skatot to apvienojumā ar tās 6. pantu, PAS tiek izsniegts pamatpatenta
         īpašniekam vai tā tiesību pārņēmējam, ja dalībvalstī, kurā ir iesniegts PAS pieteikums, šī pieteikuma iesniegšanas datumā
         ar šo patentu aizsargātajam produktam vēl nav ticis piešķirts PAS.

      22      Šai sakarā Tiesa sava 1997. gada 23. janvāra sprieduma lietā C‑181/95 Biogen (Recueil, I‑357. lpp.) 28. punktā ir precizējusi: ja produktu aizsargā vairāki spēkā esoši pamatpatenti, kas attiecīgā gadījumā pieder
         vairākiem īpašniekiem, ikviens no šiem patentiem var tikt izmantots saistībā ar PAS saņemšanas procedūru, tomēr saistībā ar
         katru pamatpatentu var tikt izsniegts tikai viens PAS.

      23      Šis Tiesas precizējums atbilst Regulai Nr. 1610/96, kura, lai arī pieņemta, pirms pasludināts iepriekš minētais spriedums
         lietā Biogen, stājusies spēkā pēc tā pasludināšanas. Šīs regulas 3. panta 2. punkta otrajā teikumā paredzēta iespēja piešķirt PAS saistībā
         ar produktu ikvienam no diviem vai vairākiem ar šo produktu saistītu dažādu pamatpatentu īpašniekiem. Saskaņā ar šīs regulas
         preambulas 17. apsvērumu inter alia tās 3. panta 2. punkta noteikumi mutatis mutandis attiecināmi arī uz Regulas Nr. 1768/92 3. panta interpretāciju (2006. gada 4. maija spriedums lietā C‑431/04 Massachusetts Institute of Technology, Krājums, I‑4089. lpp., 24. punkts).

      24      Tomēr Regulas Nr. 1610/96 3. panta 2. punkta otrajā teikumā šāda piešķiršana expressis verbis paredzēta vien tad, ja šo īpašnieku iesniegtie PAS pieteikumi ir izskatīšanas stadijā. Tātad rodas jautājums, vai šīs normas
         formulējums rada šķērsli piešķirt PAS produktam, attiecībā uz kuru pamatpatenta īpašnieka īstenotas PAS pieteikuma iesniegšanas
         brīdī vienam vai vairākiem viena vai vairāku pamatpatentu īpašniekiem jau ir izsniegts viens vai vairāki PAS.

      25      Šai sakarā jāatzīmē, ka minētā punkta pirmajā teikumā liegts vairāku saistībā ar to pašu produktu izsniegtu patentu īpašniekam
         piešķirt vairākus PAS attiecībā uz šo produktu. Tomēr šī paša punkta otrajā teikumā atļauta šāda piešķiršana diviem vai vairākiem
         dažādu saistībā ar to pašu produktu izsniegtu patentu īpašniekiem. Tādēļ šķiet, ka īpašais divu vai vairāku PAS attiecībā
         uz to pašu produktu piešķiršanas nosacījums ir tāds, ka ar to saistītos pieteikumus iesniedz dažādi pamatpatentu īpašnieki.
         Savukārt šajā otrajā teikumā nav prasīts, lai šie pieteikumi tiktu kārtoti vienlaikus. Turklāt termins “kārtoti” nefigurē
         Regulas Nr. 1610/96 itāļu valodas versijā, saskaņā ar kuru šiem pieteikumiem jābūt vien iesniegtiem (“[t]uttavia, se sono
         state introdotte due o più domande [..]”).

      26      No iepriekšējā punktā konstatētā izriet, ka attiecīgo pieteikumu vienlaicīgums nevar tikt uzskatīts par būtisku piešķiršanas
         nosacījumu saskaņā ar šīs regulas 3. panta 2. punkta otro teikumu.

      27      Vēl jānorāda, ka Regulas Nr. 1610/96 3. panta 2. punkta otrais teikums ir jāinterpretē, ievērojot ne tikai tā formulējumu,
         bet arī ar šo regulu radītās sistēmas vispārējo organizāciju un mērķus (pēc analoģijas skat. 2003. gada 9. janvāra spriedumu
         lietā C‑292/00 Davidoff, Recueil, I‑389. lpp., 24. punkts).

      28      Runājot par Regulas Nr. 1768/92 vispārējo sistēmu, jāatzīmē, ka tās 7. pantā PAS pieteikuma iesniegšanai paredzēts sešu mēnešu
         termiņš no dienas, kad piešķirta šīs regulas 3. panta b) punktā minētā atļauja laist produktu tirgū, vai, ja tas notiek pirms
         pamatpatenta izsniegšanas, no tā izsniegšanas dienas. Turklāt Padomes 1990. gada 11. aprīļa Regulas (EEK) par papildu aizsardzības
         sertifikāta izstrādi zālēm (COM(90) 101, galīgā redakcija) projekta motīvu izklāsta 46. punktā ir norādīts, ka šie termiņi
         ieviesti, lai ievērotu, pirmkārt, patenta īpašnieka intereses un, otrkārt, to trešo personu intereses, kuras vēlas pēc iespējas
         ātrāk noskaidrot, vai attiecīgais produkts tiks/netiks aizsargāts ar PAS.

      29      Ar šajā 7. pantā paredzētajā termiņā iesniegta PAS pieteikuma noraidīšanu tāpēc, ka cits pieteikums saistībā ar to pašu produktu
         it ticis apmierināts un tādēļ vairs nav izskatīšanas stadijā, vēlāka pieteikuma iesniedzējam tiek atņemta iespēja izmantot
         šo termiņu, kas ir viens no Regulas Nr. 1768/92 sistēmas elementiem.

      30      Runājot par Regulas Nr. 1768/92 mērķiem, pirmkārt, jānorāda, ka tās pamatmērķis, kas noteikts šīs regulas preambulas pirmajā
         un otrajā apsvērumā, ir garantēt pietiekamu aizsardzību, lai veicinātu farmaceitisko izpēti, kam ir izšķirīga nozīme pastāvīgā
         sabiedrības veselības aizsardzības uzlabošanā (1999. gada 16. septembra spriedums lietā C‑392/97 Farmitalia, Recueil, I‑5553. lpp., 19. punkts). Šai sakarā šīs regulas pieņemšana tās preambulas trešajā un ceturtajā apsvērumā ir pamatota ar
         efektīvas patentaizsardzības perioda nepietiekamo ilgumu, lai atgūtu farmaceitiskajā pētniecībā ieguldītos līdzekļus. Tādējādi
         Regulas Nr. 1768/92 mērķis ir novērst šo nepietiekamību, izstrādājot PAS zālēm. Turklāt tajā paredzēta valsts vai Eiropas
         patenta īpašnieku papildu aizsardzība, to starpā nenosakot prioritāti (iepriekš minētais spriedums lietā Biogen, 26. un 27. punkts).

      31      Ja ir divi vai vairāki ar to pašu produktu saistītu patentu īpašnieki, kas visi Regulas Nr. 1768/92 7. pantā paredzētajā termiņā
         iesniedz PAS pieteikumu kompetentajā attiecīgās dalībvalsts rūpnieciskā īpašuma dienestā, ar PAS piešķiršanas pakārtošanu
         nosacījumam, ka šie pieteikumi ir izskatīšanas stadijā, tiktu radīta iespēja liegt vienam vai vairākiem no šiem īpašniekiem
         gūt papildu aizsardzību, kas tiem ļautu veiksmīgāk atgūt pētniecībā ieguldītos līdzekļus, tādējādi šo īpašnieku starpā nosakot
         prioritāti.

      32      Ja šāds nosacījums pastāvētu, PAS piešķiršana varētu būt atkarīga no nejauša notikuma, ko pieteicējs principā nevarētu kontrolēt,
         proti, no šī dienesta lēmuma par viena vai vairāku PAS piešķiršanu datuma. Tiklīdz attiecībā uz vienu vai vairākiem PAS pieteikumiem
         saistībā ar to pašu produktu tiktu pieņemts pozitīvs lēmums, šie pieteikumi vairs nebūtu izskatīšanas stadijā, līdz ar to
         cits PAS pieteikums, kas iesniegts vai nu pirms, vai pēc šī lēmuma vai pat pirms šajā lēmumā minēto pieteikumu iesniegšanas,
         būtu jānoraida.

      33      Tādēļ ar šādu risinājumu tiktu radīts ievērojams Regulas Nr. 1610/96 3. panta 2. punktā paredzētās iespējas mazināšanās risks
         diviem vai vairākiem atšķirīgu ar to pašu produktu saistītu patentu īpašniekiem iegūt PAS attiecībā uz šo produktu.

      34      Turklāt ar Regulas Nr. 1768/92 7. panta 2. punktā pamatpatenta īpašniekam expressis verbis paredzēto iespēju iesniegt PAS pieteikumu sešu mēnešu laikā no šī patenta izsniegšanas dienas, ja tā notiek pēc tam, kad
         tiek izsniegta tirgū laišanas atļauja, šis īpašnieks var tikt aizsargāts pret iespējamo šāda patenta piešķiršanas procedūras
         ilgumu, kuru pieteicējs var ietekmēt vien minimāli. Ar atteikumu piešķirt šādam īpašniekam PAS tāpēc, ka, tāpat kā pamata
         lietā, citiem patentu – kuru izsniegšana pirms tirgū laišanas atļaujas ir ļāvusi izmantot šīs regulas 7. panta 1. punktā paredzēto
         termiņu – īpašniekiem jau ir piešķirti citi PAS, tam tiktu liegta šī aizsardzība, tādējādi radot tam nelabvēlīgu situāciju
         salīdzinājumā ar šiem citiem īpašniekiem.

      35      Otrkārt, ar Regulu Nr. 1768/92, kas pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 100.A pantu (vēlāk – EK līguma 100.A pants, bet jaunajā
         redakcijā pēc grozījumiem – EKL 95. pants), kā izriet no tās preambulas sestā un septītā apsvēruma, tiek noteikts vienots
         risinājums Kopienu līmenī, radot PAS, ko var iegūt valsts vai Eiropas patenta īpašnieks saskaņā ar vienādiem nosacījumiem
         katrā dalībvalstī. Tātad tās mērķis ir novērst atšķirīgu valsts tiesību aktu attīstību, kas radītu jaunas atšķirības, kuras
         varētu traucēt zāļu brīvu apriti Kopienā un līdz ar to tieši ietekmēt iekšējā tirgus izveidi un darbību (skat. 1995. gada
         13. jūlija spriedumu lietā C‑350/92 Spānija/Padome, Recueil, I‑1985. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑127/00 Hässle, Recueil, I‑14781. lpp., 37. punkts).

      36      Atšķirīga identisku zāļu aizsardzība Kopienā izraisītu tirgus sadrumstalošanos, ko raksturotu valstu tirgi, kuros zāles vēl
         tiktu aizsargātas, un tirgi, kuros šādas aizsardzības vairs nebūtu (iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 36. punkts).

      37      Tā kā šajā regulā nav noteikts termiņš, kādā pēc PAS pieteikuma iesniegšanas tās 9. panta 1. punktā minētajam kompetentajam
         dienestam par to jāpieņem lēmums, šādi termiņi dažādās dalībvalstīs saskaņā ar to tiesību aktiem vai iestāžu praksi var ievērojami
         atšķirties. Šai sakarā AHP uzsver, ka Nīderlandē šādam kompetentajam dienestam saskaņā ar Vispārējā administratīvo tiesību likuma (Algemene wet bestuursrecht) 3:18. panta 1. punktu lēmums par PAS izsniegšanu jāpieņem iespējami ātri un vēlākais sešu mēnešu laikā pēc pieteikuma saņemšanas,
         bet dažās citās dalībvalstīs šis dienests PAS pieteikumus sāk izskatīt tikai tad, kad ir beigusies attiecīgo pamatpatentu
         darbība.

      38      Jāatzīst, ka jo īsāks ir dalībvalstī šāda lēmuma pieņemšanai noteiktais termiņš, jo mazāka iespēja, ka divi vai vairāki PAS
         pieteikumi attiecībā uz to pašu produktu šajā valstī ir izskatīšanas stadijā Regulas Nr. 1610/96 3. panta 2. punkta izpratnē.
         Līdz ar to, apmierinot šādus dažādu attiecīgo pamatpatentu īpašnieku iesniegtus pieteikumus vien tad, ja tie ir izskatīšanas
         stadijā, tiktu radīts atšķirīgas farmaceitiskā produkta aizsardzības dalībvalstīs risks, kas varētu tieši traucēt zāļu brīvu
         apriti Kopienā un ietekmēt iekšējā tirgus izveidi un darbību.

      39      Treškārt, papildus pietiekamas pētniecību veicinošas aizsardzības mērķim Regulā Nr. 1768/92, kā izriet no tās preambulas devītā
         apsvēruma, ir atzīta nepieciešamība šādā tik sarežģītā nozarē kā farmācija ņemt vērā visas saistītās intereses, arī veselības
         aizsardzības intereses (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Spānija/Padome, 38. punkts). Šai nolūkā PAS var piešķirt tikai
         uz laiku, kas nepārsniedz piecus gadus. Tāpat šīs regulas preambulas astotajā apsvērumā ir noteikts, ka no brīža, kad attiecībā
         uz konkrētajām zālēm pirmo reizi tiek saņemta atļauja tirdzniecībai Kopienā, patenta un PAS īpašniekam vajadzīga iespēja izmantot
         ekskluzīvas tiesības maksimāli piecpadsmit gadus.

      40      Pirmkārt, Regulas Nr. 1768/92 13. pantā paredzētās PAS darbības ilguma aprēķināšanas kārtības un, otrkārt, patenta divdesmit
         gadu darbības ilguma no pieteikuma iesniegšanas dienas dēļ ar PAS piešķiršanu nedrīkst izraisīt šo maksimālo aizsardzības
         periodu pārsniegšanu. Tādēļ, lai panāktu dažādu šajā regulā minēto interešu līdzsvaru, nekādā ziņā nav jāatsakās piešķirt
         [PAS] tāpēc, ka viens vai vairāki PAS jau ir piešķirti citiem ar to pašu produktu saistītu pamatpatentu īpašniekiem.

      41      Šai sakarā nav lielas nozīmes tam, ka pieprasītā PAS darbības beigu datums sakrīt ar jau piešķirtā vai piešķirto PAS darbības
         beigu datumu, jo no ikviena PAS izrietošās aizsardzības periods ticis noteikts saskaņā ar Regulas Nr. 1768/92 13. pantā paredzētajiem
         noteikumiem.

      42      Turklāt šī sprieduma 28. punktā minētā regulas projekta motīvu izklāsta 36. punktā ir norādīts, ka Regulas Nr. 1768/92 3. panta
         c) punkta mērķis ir izvairīties no situācijas, kad attiecībā uz vienu un to pašu produktu attiecas vairāki secīgi PAS, kā
         rezultātā var tikt pārsniegts to pašu zāļu kopējais aizsardzības ilgums. Divos iepriekšējos punktos izklāstīto iemeslu dēļ
         ar vairākiem PAS pieteikumiem, ko iesnieguši dažādi ar attiecīgo produktu saistītu pamatpatentu īpašnieki, neatkarīgi no tā,
         vai tie ir vienlaikus izskatīšanas stadijā, nevar izraisīt ekskluzīvu tiesību periodu, kas pārsniedz piecpadsmit gadus no
         dienas, kad piešķirta pirmā šī produkta tirdzniecības Kopienā atļauja.

      43      Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem sniedzama šāda atbilde: Regulas Nr. 1768/92 3. panta
         c) punkts, skatot to apvienojumā ar Regulas Nr. 1610/96 3. panta 2. punkta otro teikumu, jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj
         izsniegt PAS pamatpatenta īpašniekam attiecībā uz produktu, saistībā ar kuru PAS pieteikuma iesniegšanas brīdī vienam vai
         vairākiem viena vai vairāku citu pamatpatentu īpašniekiem jau ir bijuši izsniegti viens vai vairāki PAS.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm 3. panta c) punkts,
            skatot to apvienojumā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 23. jūlija Regulas (EK) Nr. 1610/96 par papildu aizsardzības
            sertifikāta ieviešanu attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļiem 3. panta 2. punkta otro teikumu, jāinterpretē tādējādi, ka
            tas ļauj izsniegt papildu aizsardzības sertifikātu pamatpatenta īpašniekam attiecībā uz produktu, saistībā ar kuru sertifikāta
            pieteikuma iesniegšanas brīdī vienam vai vairākiem viena vai vairāku citu pamatpatentu īpašniekiem jau ir bijuši izsniegti
            viens vai vairāki sertifikāti.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1990. gada 22. novembrī. # V pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdnis. # Lieta T-54/89.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 10.jūlijā.#Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding pret Firma Feryn NV.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arbeidshof te Brussel - Beļģija.#Direktīva 2000/43/EK - Diskriminējoši personāla atlases kritēriji - Pierādīšanas pienākums - Sankcijas.#Lieta C-54/07.

text:
      Lieta C‑54/07
      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      pret
      Firma Feryn NV
      (Arbeidshof te Brussel lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2000/43/EK – Diskriminējoši personāla atlases kritēriji – Pierādīšanas pienākums – Sankcijas
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Vienlīdzīga attieksme pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās
            piederības – Direktīva 2000/43
      (Padomes Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts)
      2.        Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Vienlīdzīga attieksme pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās
            piederības – Direktīva 2000/43
      (Padomes Direktīvas 2000/43 8. panta 1. punkts)
      3.        Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Vienlīdzīga attieksme pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās
            piederības – Direktīva 2000/43
      (Padomes Direktīvas 2000/43 15. pants)
      1.        Tas, ka darba devējs publiski paziņo, ka nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir tieša
         diskriminācija saistībā ar pieņemšanu darbā Direktīvas 2000/43, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi
         no rasu vai etniskās piederības, 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo šādi paziņojumi var nopietni atturēt zināmus
         kandidātus pieteikt savu kandidatūru un tādēļ radīt šķērsli viņu pieejai darba tirgum. Lai šāda tieša diskriminācija pastāvētu,
         nav jābūt identificējamam sūdzības iesniedzējam, kas apgalvo, ka ir šādas diskriminācijas upuris.

      (sal. ar 25. un 28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Publiski darba devēja paziņojumi, ka, pamatojoties uz viņa īstenoto darbā pieņemšanas politiku, viņš nepieņems darbā algotus
         darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir pietiekami, lai Direktīvas 2000/43, ar ko ievieš vienādas attieksmes
         principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 8. panta 1. punkta izpratnē varētu prezumēt, ka tiek īstenota
         tieši diskriminējoša darbā pieņemšanas politika. Līdz ar to šim darba devējam jāpierāda, ka vienlīdzīgas attieksmes principa
         pārkāpums nav noticis. Viņš to var darīt, pierādot, ka patiesā uzņēmuma darbā pieņemšanas prakse neatbilst šiem paziņojumiem.

      Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai pārmestie fakti ir pierādīti, un jāizvērtē, vai šī darba devēja apgalvojumu, ka viņš neesot
         pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu, pierādījumi ir pietiekami.

      (sal. ar 34. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Direktīvas 2000/43, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 15. pantā
         prasīts, lai pat tad, ja nav identificējama upura, šīs direktīvas transponēšanai pieņemto valsts tiesību normu pārkāpumiem
         piemērojamo sankciju sistēma būtu efektīva, samērīga un preventīva.

      (sal. ar 40. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 10. jūlijā (*)

      Direktīva 2000/43/EK – Diskriminējoši personāla atlases kritēriji – Pierādīšanas pienākums – Sankcijas
      Lieta C‑54/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Arbeidshof te Brussel (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 24. janvārī un Tiesā reģistrēts 2007. gada 6. februārī, tiesvedībā

      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      pret
      Firma Feryn NV.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 28. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding vārdā – K. Bejārs [C. Bayart], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck] un K. Pošē [C. Pochet], pārstāves,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan] un P. Makgerijs [P. McGarry], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – T. Herisa [T. Harris], pārstāve, kurai palīdz T. Vords [T. Ward], barrister, un Dž. Īdija [J. Eady], solicitor,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. van Bēks [M. van Beek] un J. Enegrāns [J. Enegren], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 12. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvu 2000/43/EK, ar ko ievieš
         vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (OV L 180, 22. lpp.).

      2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding (Iespēju vienlīdzības un rasisma apkarošanas centrs), prasītājs pamata lietā, pret sabiedrību Firma Feryn NV (turpmāk tekstā – “Feryn”), atbildētāja pamata lietā, kas ierosināta pēc tam, kad viens no šīs sabiedrības direktoriem publiski izteicis apstiprinājumu,
         ka viņa sabiedrība nevēlas pieņemt darbā tā saucamos “svešzemniekus”.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Direktīvas 2000/43 1. pantu tās “mērķis ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju rasu vai etniskas piederības
         dēļ ar nolūku, lai vienādas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs”.

      4        Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu:

      “tiešā diskriminācija iestājas tad, kad salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk
         nekā pret otru personu rasu vai etniskas piederības dēļ”.

      5        Šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā precizēts, ka to piemēro attiecībā uz “nosacījumiem darba, pašnodarbinātības
         un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda arī nebūtu darbības nozare,
         un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, tostarp profesionālo izaugsmi”. Savukārt saskaņā ar tās 3. panta 2. punktu šī
         direktīva neattiecas uz “dažādo attieksmi [pilsonības] dēļ”.

      6        Saskaņā ar Direktīvas 2000/43 6. panta 1. punktu:

      “Dalībvalstis drīkst ieviest vai uzturēt noteikumus, kuri ir labvēlīgāki vienādas attieksmes principa aizsardzībai nekā šajā
         direktīvā izklāstītie noteikumi.”

      7        Šīs direktīvas 7. pantā precizēts:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina, lai tiesiskās un/vai administratīvās procedūras, to skaitā gadījumā, ja tās uzskatāmas par atbilstīgām
         saskaņojuma procedūrām šajā direktīvā paredzēto pienākumu piemērošanai, būtu pieejamas visām personām, kuras uzskata sevi
         par cietušām, jo viņām nav piemērots vienādas attieksmes princips, pat pēc tam, kad attiecības, kurās bijusi diskriminācija,
         ir beigušās.

      2.      Dalībvalstis nodrošina, lai apvienības, organizācijas vai citas juridiskās personas, kurām saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību
         aktos izklāstītajiem kritērijiem ir likumīga interese par šīs direktīvas noteikumu ievērošanu, sūdzības iesniedzēja vārdā
         vai atbalstot to, ar viņa vai viņas atļauju varētu iesaistīties jebkurā tiesiskā un/vai administratīvā procedūrā, kas paredzēta,
         lai piespiestu ievērot pienākumus, kas uzlikti saskaņā ar šo direktīvu.

      [..]”
      8        Turklāt šīs direktīvas 8. panta 1. punktā paredzēts:

      “Dalībvalstis veic tādus pasākumus, kādi saskaņā ar attiecīgo valstu tiesisko sistēmu ir vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka
         gadījumā, ja personas, kuras uzskata, ka viņas saskārušās ar netaisnību, jo pret viņām nav piemērots vienādas attieksmes princips,
         tiesā vai kādā citā kompetentā iestādē uzrāda faktus, pēc kuriem var secināt, ka ir bijusi tieša vai netieša diskriminācija,
         tad atbildētājam jāpierāda, ka nav noticis vienādas attieksmes principa pārkāpums.”

      9        Direktīvas 2000/43 13. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstis norīko vienu vai vairākas iestādes, kuru uzdevums ir veicināt
         vienlīdzīgu attieksmi. Saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 2. punktu:

      “Dalībvalstis nodrošina, lai šo iestāžu kompetencē būtu:
      –        nekaitējot upuru un apvienību, organizāciju vai citu 7. panta 2. punktā minēto juridisko personu tiesībām, neatkarīgas palīdzības
         nodrošināšana diskriminācijas upuriem, ievērojot viņu sūdzības par diskrimināciju,

      [..].”
      10      Visbeidzot, šīs direktīvas 15. pantā dalībvalstīm uzticēts uzdevums noteikt piemērojamo sankciju sistēmu un precizēts, ka
         šīs sankcijas var ietvert kompensācijas izmaksāšanu upurim un ka tām jābūt “efektīvām, proporcionālām un preventīvām”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      11      Ar 2003. gada 25. februāra Diskriminācijas novēršanas likumu, ar kuru tika grozīts 1993. gada 15. februāra likums par Iespēju
         vienlīdzības un rasisma apkarošanas centra izveidi (2003. gada 17. marta Moniteur belge, 12844. lpp.) un kurš grozīts ar 2006. gada 20. jūlija likumu par dažādiem noteikumiem (2006. gada 28. jūlija Moniteur belge, 36940. lpp., turpmāk tekstā – “2003. gada 25. februāra likums”), Direktīva 2000/43 tika transponēta Beļģijas tiesību sistēmā.

      12      2003. gada 25. februāra likuma 2. pantā paredzēts jebkādas tiešas vai netiešas diskriminācijas aizliegums saistībā ar pieejas
         algotam darbam nosacījumiem. Ar šī likuma 19. pantu tiek transponēts Direktīvas 2000/43 8. pants par pierādīšanas pienākumu.

      13      Tāpat 2003. gada 25. februāra likumā ļauts civilprocesuāli vai kriminālprocesuāli vērsties pret diskrimināciju. Tiesnesis
         saskaņā ar šī likuma 19. pantu var likt izbeigt diskriminējošu darbību (1. punkts) un publicēt savu lēmumu (2. punkts) vai
         saskaņā ar šī likuma 20. pantu uzlikt naudas sodu.

      14      Beļģijas likumdevējs Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding ir devis iespēju vērsties tiesā, ja diskriminācija pastāv vai varētu pastāvēt, turklāt iepriekšēja sūdzība šajā sakarā nav
         nepieciešama.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      15      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, kas ir Beļģijas iestāde, kura saskaņā ar Direktīvas 2000/43 13. pantu norīkota veicināt vienlīdzīgu attieksmi, lūdza Beļģijas
         darba tiesām atzīt, ka Feryn, kas specializējas paceļamo un sekciju durvju pārdošanā un uzstādīšanā, īsteno diskriminējošu darbā pieņemšanas politiku.

      16      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding pamatojas uz publiskiem šī uzņēmuma direktora paziņojumiem, ka viņa uzņēmums būtībā vēlas pieņemt darbā montētājus, bet ne
         “svešzemniekus”, jo klienti tā īsti nevēlas darbu veikšanas laikā dot viņiem pieeju savām privātajām dzīvesvietām.

      17      Ar 2006. gada 26. jūnija rīkojumu Voorzitter van de arbeidsrechtbank te Brussel (Briseles Pirmās instances darba lietu tiesas priekšsēdētājs) noraidīja Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding prasību, tostarp norādīdams, ka nebija ne pierādījumu, ne arī varēja prezumēt, ka persona bija pieteikusies darbam un nav
         tikusi pieņemta viņas etniskās piederības dēļ.

      18      Šādos apstākļos Arbeidshof te Brussel (Briseles Darba lietu tiesa), saņēmusi Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding apelācijas sūdzību, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai pastāv tieša diskriminācija [..] Direktīvas 2000/43[..] 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja darba devējs pēc
         tam, kad ir izsludinājis uzmanību piesaistošu darba sludinājumu, publiski paziņo:

      “Man ir jāievēro manu klientu prasības. Ja jūs sakāt: “Es vēlos šo konkrēto preci vai es vēlos, lai tas tiktu veikts šādā
         un tādā veidā”, un ja tad es teikšu: “Es to nedarīšu, es sūtīšu šos cilvēkus“, tad jūs man teiksit: “Man nav vajadzīgas šīs
         durvis”. Tad es varēšu slēgt savu uzņēmumu. Mums ir jāievēro mūsu klientu vēlmes. Tā nav mana problēma. Es neesmu radījis
         šo problēmu Beļģijā. Es vēlos, lai mans uzņēmums darbotos veiksmīgi un lai mēs gada beigās sasniegtu noteiktu apgrozījumu,
         un kā es to sasniedzu... Man tas ir jāsasniedz tā, kā to vēlas klients!”[?]

      2)      Vai, lai konstatētu tiešas diskriminācijas pastāvēšanu attiecībā uz pieejas algotam darbam nosacījumiem, pietiek ar to, ka
         darba devējs izmanto tieši diskriminējošus atlases kritērijus?

      3)      Vai, izvērtējot iespējamo darba devēja darbā pieņemšanas politikas diskriminējošo raksturu, var – lai konstatētu, ka pastāv
         tieša diskriminācija [..] Direktīvas 2000/43[..] 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, – ņemt vērā to, ka ar darba devēju
         saistītā sabiedrība pieņem darbā tikai vietējos montētājus?

      4)      Kā jāsaprot Direktīvas 2000/43[..] 8. panta 1. punktā minētie “fakt[i], pēc kuriem var secināt, ka ir bijusi tieša vai netieša
         diskriminācija”? Cik stingri valsts tiesai ir jāvērtē fakti, kas var radīt diskriminācijas prezumpciju?

      a)      Kādā mērā iepriekšējie diskriminācijas fakti (publiska tieši diskriminējošu atlases kritēriju paziņošana 2005. gada aprīlī)
         veido Direktīvas [2000/43] 8. panta 1. punktā minētos “faktus, pēc kuriem var secināt, ka ir bijusi tieša vai netieša diskriminācija”?

      b)      Vai 2005. gada aprīlī īstenota diskriminācija (publisks paziņojums 2005. gada aprīlī) var vēlāk veidot pieņēmumu, ka turpinās
         tieši diskriminējoša personāla politika? Vai, ievērojot pamata lietas faktus, prezumpcijai (ka darba devējs piemēro un turpina
         piemērot diskriminējošu darbā pieņemšanas politiku) pietiek ar to, ka 2005. gada aprīlī uz jautājumu, vai viņš kā darba devējs
         pret ārvalstniekiem un vietējiem neattiecas vienādi un vai viņš tomēr nav nedaudz rasists, viņš publiski atbildēja: “Man ir
         jāievēro manu klientu prasības. Ja jūs man sakāt: “Es vēlos šo konkrēto preci vai es vēlos, lai tas tiktu veikts šādi un tā”,
         un ja tad es teikšu: “Es to nedarīšu, es sūtīšu šos cilvēkus“, tad jūs man teiksiet: “Man nav vajadzīgas šīs durvis”. Tad
         es varēšu slēgt ciet savu uzņēmumu. Mums ir jāievēro mūsu klientu vēlmes. Tā nav mana problēma. Es neesmu radījis šo problēmu
         Beļģijā. Es vēlos, lai mans uzņēmums veiksmīgi strādātu un lai mēs gada beigās sasniegtu noteiktu apgrozījumu, un kā es to
         sasniedzu... Man tas ir jāsasniedz tā, kā to vēlas klients!”[?]

      c)      Vai, ievērojot pamata lietas faktus, darba devēja un valsts diskriminācijas apkarošanas iestādes kopīgs preses paziņojums,
         kurā vismaz netieši tiek atzīti diskriminācijas fakti, var izdarīt šādu pieņēmumu?

      d)      Vai tas, ka darba devējs nenodarbina ārvalstu montētājus, rada pieņēmumu par netiešu diskrimināciju, ja šim darba devējam
         pirms kāda laika bija lielas grūtības pieņemt darbā montētājus un šajā sakarā viņš tāpat bija publiski paziņojis, ka viņa
         klienti nelabprāt sadarbojas ar ārvalstu montētājiem?

      e)      Vai pietiek ar vienu faktu, lai izdarītu pieņēmumu par diskrimināciju?
      f)      Vai, ievērojot pamata lietas faktus, var pieņemt, ka darba devējs ir īstenojis diskrimināciju, ja ar šo darba devēju saistītā
         sabiedrībā tika pieņemti darbā tikai vietējie darba ņēmēji?

      5)      Cik stingri valsts tiesai ir jāvērtē pierādījums par pretējo, kas ir jāiesniedz, ja pastāv pieņēmums par diskrimināciju Direktīvas 2000/43[..]
         8. panta 1. punkta izpratnē? Vai pieņēmumu par diskrimināciju Direktīvas 2000/43[..] 8. panta 1. punkta izpratnē var atspēkot
         ar vienu vienkāršu darba devēja preses paziņojumu, ka viņš neīsteno vai vairs neīsteno diskrimināciju un ka ārvalstu montētāji
         ir laipni gaidīti; un/vai ar vienkāršu darba devēja paziņojumu, ka viņa uzņēmumā, izņemot māsas uzņēmumu, ir aizpildītas visas
         montētāju vakances, un/vai ar paziņojumu, ka ir pieņemta darbā tunisiešu izcelsmes apkopēja; un/vai, ievērojot pamata lietas
         faktus, pieņēmumu var atspēkot tikai tad, ja tiešām darbā tiek pieņemti ārvalstu montētāji, un/vai tad, ja ir izpildīti kopējā
         preses paziņojumā noteiktie pienākumi?

      6)      Kas ir jāsaprot ar “efektīvām, proporcionālām un preventīvām” sankcijām Direktīvas 2000/43[..] 15. panta izpratnē [..]? Vai
         Direktīvas 2000/43[..] 15. pantā minētais nosacījums ļauj valsts tiesai, ievērojot pamata lietas faktus, tikai atzīt, ka ir
         notikusi tieša diskriminācija? Vai arī atbilstoši šim nosacījumam valsts tiesai ir jāizdod rīkojums par darbības pārtraukšanu,
         kā tas ir paredzēts valsts tiesībās? Kādā apmērā valsts tiesai, ievērojot pamata lietas faktus, ir jānosaka, ka ir publicējams
         nolēmums, ko tā pieņems, kā efektīva, proporcionāla un preventīva sankcija?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      19      Sākumā jāatgādina, ka EKL 234. pants Tiesu pilnvaro nevis piemērot Kopienu tiesību normas konkrētam gadījumam, bet gan tikai
         pieņemt nolēmumu par EK līguma un Eiropas Kopienu iestāžu pieņemto tiesību aktu interpretāciju (skat. inter alia 1964. gada 15. jūlija spriedumu lietā 100/63 van der Veen, Recueil, 1105. un 1121. lpp., un 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑203/99 Veedfald, Recueil, I‑3569. lpp., 31. punkts). Tomēr ar šo pantu ieviestās tiesu sadarbības ietvaros Tiesa, pamatojoties uz lietas materiāliem,
         var sniegt valsts tiesai Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izvērtējot kādas Kopienu tiesību normas
         sekas (1987. gada 8. decembra spriedums lietā 20/87 Gauchard, Recueil, 4879. lpp., 5. punkts, un 2002. gada 5. marta spriedums apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99
         līdz C‑540/99 Reisch u.c., Recueil, I‑2157. lpp., 22. punkts).

      20      Iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 2000/43 normas, lai izvērtētu tiešas diskriminācijas jēdziena piemērojamību,
         ievērojot darba devēja publiskos paziņojumus saistībā ar pieņemšanu darbā (pirmais un otrais jautājums), nosacījumus, ar kādiem
         var tikt piemērots direktīvā paredzētā pierādīšanas pienākuma apgriešanas noteikums (no trešā līdz piektajam jautājumam),
         un to sankciju raksturs, kuras var tikt uzskatītas par piemērotām tādā situācijā kā pamata lietā (sestais jautājums).

       Par pirmo un otro jautājumu
      21      Runājot par pirmo un otro jautājumu, Īrija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste apgalvo, ka šajā gadījumā
         nevar būt ne runas par tiešu diskrimināciju Direktīvas 2000/43 izpratnē; līdz ar to šī direktīva nav piemērojama, ja apgalvotā
         diskriminācija izriet no darba devēja publiskiem paziņojumiem par viņa darbā pieņemšanas politiku, bet nav neviena identificējama
         sūdzības iesniedzēja, kas apgalvotu, ka viņš ir šīs diskriminācijas upuris.

      22      Kā norāda šīs divas dalībvalstis, Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punktā tieša diskriminācija definēta kā situācija, kad salīdzināmā
         situācijā pret vienu personu “izturas”, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret otru personu rasu vai etniskas piederības
         dēļ. Tāpat šīs direktīvas 7. pantā dalībvalstīm noteikts pienākums raudzīties, lai tiesu procedūras būtu pieejamas “visām
         personām, kuras uzskata sevi par cietušām, jo viņām nav piemērots vienādas attieksmes princips”, un sabiedrisko interešu organizācijām,
         kas “sūdzības iesniedzēja vārdā vai atbalstot to” iesaistās tiesas procesā.

      23      Tomēr no tā neizriet, ka identificējama sūdzības iesniedzēja neesamība ļautu secināt, ka nav notikusi nekāda tieša diskriminācija
         Direktīvas 2000/43 izpratnē. Šīs direktīvas mērķis, kā izklāstīts tās preambulas astotajā apsvērumā, ir “veicināt apstākļus
         sociāli ietveroša darba tirgus nodrošināšanai”. Šajā sakarā šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā precizēts, ka
         tā inter alia attiecas uz atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem.

      24      Mērķis veicināt apstākļus sociāli ietveroša darba tirgus nodrošināšanai būtu grūti sasniedzams, ja Direktīvas 2000/43 piemērošanas
         joma attiektos tikai uz gadījumiem, kad neveiksmīgs kandidāts, uzskatīdams sevi par tiešas diskriminācijas upuri, pret savu
         darba devēju iesniedz tiesā prasību.

      25      Tas, ka darba devējs publiski paziņo, ka nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, kas acīmredzami
         var nopietni atturēt zināmus kandidātus pieteikt savu kandidatūru un tādēļ radīt šķērsli viņu pieejai darba tirgum, ir tieša
         diskriminācija saistībā ar pieņemšanu darbā Direktīvas 2000/43 izpratnē. Lai šāda tieša diskriminācija pastāvētu, nav jābūt
         identificējamam sūdzības iesniedzējam, kas apgalvo, ka ir šādas diskriminācijas upuris.

      26      Jautājums par to, kas ir tieša diskriminācija Direktīvas 2000/43 izpratnē, jānošķir no jautājuma par šīs direktīvas 7. pantā
         paredzētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, lai konstatētu vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanu un par to sodītu.
         Šiem tiesību aizsardzības līdzekļiem atbilstoši šī panta noteikumiem jābūt pieejamiem personām, kuras sevi uzskata par diskriminācijas
         upuriem. Tomēr Direktīvas 2000/43 7. panta prasības, kā minēts šīs direktīvas 6. pantā, ir tikai minimālās prasības un šī
         direktīva neaizliedz dalībvalstīm pieņemt vai paturēt spēkā vienlīdzīgas attieksmes principa aizsardzībai labvēlīgākas tiesību
         normas.

      27      Tādējādi Direktīvas 2000/43 7. pants pieļauj, ka dalībvalstis savos tiesību aktos paredz to apvienību tiesības, kurām ir likumīga
         interese par šīs direktīvas noteikumu ievērošanu, vai saskaņā ar tās 13. pantu norīkoto organizāciju tiesības ierosināt tiesvedību
         vai administratīvu procesu, lai tiktu ievēroti no šīs direktīvas izrietošie pienākumi, arī tad, ja tās nerīkojas konkrēta
         sūdzības iesniedzēja vārdā vai ja nav identificējama sūdzības iesniedzēja. Tomēr tikai valsts tiesa var izvērtēt, vai valsts
         tiesību akti piešķir šādu iespēju.

      28      Ievērojot iepriekš minēto, uz pirmo un otro jautājumu sniedzama šāda atbilde: tas, ka darba devējs publiski paziņo, ka nepieņems
         darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir tieša diskriminācija saistībā ar pieņemšanu darbā Direktīvas 2000/43
         2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo šādi paziņojumi var nopietni atturēt zināmus kandidātus pieteikt savu kandidatūru
         un tādēļ radīt šķērsli viņu pieejai darba tirgum.

       Par trešo, ceturto un piekto jautājumu
      29      Trešais, ceturtais un piektais jautājums ir par to, kā piemērot Direktīvas 2000/43 8. panta 1. punktā paredzētā pierādīšanas
         pienākuma apgriešanas noteikumu situācijā, kurā diskriminējošas darbā pieņemšanas politikas esamība tiek apgalvota, atsaucoties
         uz darba devēja publiskiem paziņojumiem par viņa darbā pieņemšanas politiku.

      30      Direktīvas 2000/43 8. pantā šajā sakarā precizēts – ja fakti ļauj prezumēt, ka ir bijusi tieša vai netieša diskriminācija,
         atbildētājam jāpierāda, ka nav noticis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Prezumētajam diskriminētājam noteiktā pienākuma
         pierādīt pretējo priekšnoteikums ir vienīgi diskriminācijas prezumpcijas konstatējums, ja šī prezumpcija ir pamatota ar konstatētiem
         faktiem.

      31      Paziņojumi, ar kuriem darba devējs dara sabiedrībai zināmu, ka, pamatojoties uz viņa īstenoto darbā pieņemšanas politiku,
         viņš nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, var būt šādi fakti, kas var ļaut prezumēt,
         ka tiek īstenota diskriminējoša darbā pieņemšanas politika.

      32      Līdz ar to šim darba devējam jāpierāda, ka viņš nav pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu; viņš to var darīt, inter alia pierādot, ka patiesā uzņēmuma darbā pieņemšanas prakse neatbilst šiem paziņojumiem.

      33      Iesniedzējtiesai, pirmkārt, jāpārbauda, vai ir pierādīti šim darba devējam pārmestie fakti, un, otrkārt, jāizvērtē, vai apgalvojumu,
         ka viņš neesot pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu, pierādījumi ir pietiekami.

      34      Tādējādi uz trešo, ceturto un piekto jautājumu sniedzama šāda atbilde: publiski darba devēja paziņojumi, ka, pamatojoties
         uz viņa īstenoto darbā pieņemšanas politiku, viņš nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību,
         ir pietiekami, lai Direktīvas 2000/43 8. panta 1. punkta izpratnē varētu prezumēt, ka tiek īstenota tieši diskriminējoša darbā
         pieņemšanas politika. Līdz ar to šim darba devējam jāpierāda, ka vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums nav noticis. Viņš
         to var darīt, pierādot, ka patiesā uzņēmuma darbā pieņemšanas prakse neatbilst šiem paziņojumiem. Iesniedzējtiesai jāpārbauda,
         vai pārmestie fakti ir pierādīti, un jāizvērtē, vai šī darba devēja apgalvojumu, ka viņš neesot pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes
         principu, pierādījumi ir pietiekami.

       Par sesto jautājumu
      35      Sestais jautājums būtībā ir par to, kādas sankcijas var tikt uzskatītas par piemērotām, lai sodītu par diskrimināciju saistībā
         ar darbā pieņemšanu, kas konstatēta, pamatojoties uz darba devēja publiskiem paziņojumiem.

      36      Direktīvas 2000/43 15. pantā dalībvalstīm uzticēts noteikt saskaņā ar šo direktīvu pieņemto valsts tiesību normu pārkāpumiem
         piemērojamo sankciju sistēmu. Šajā pantā precizēts, ka šīm sankcijām jābūt efektīvām, proporcionālām un preventīvām, un paredzēts,
         ka šīs sankcijas var ietvert kompensācijas izmaksāšanu upurim.

      37      Tādējādi Direktīvas 2000/43 15. pantā dalībvalstīm noteikts pienākums savā tiesību sistēmā veikt pietiekami iedarbīgus pasākumus,
         lai sasniegtu šīs direktīvas mērķi, un tas ir jādara tādā veidā, lai attiecīgās personas valsts tiesās varētu uz šiem pasākumiem
         efektīvi atsaukties, nodrošinot efektīvu savu tiesību aizsardzību tiesā. Tomēr Direktīvā 2000/43 nav noteiktas konkrētas sankcijas,
         bet dalībvalstīm ļauts izvēlēties no vairākiem risinājumiem, kas ir piemēroti, lai sasniegtu šīs direktīvas mērķi.

      38      Tādā lietā kā šī, kurā iesniedzējtiesa uzdevusi Tiesai jautājumus un kurā nav tieša diskriminācijas upura, bet kurā ar likumu
         pilnvarota organizācija lūdz, lai tiktu konstatēta diskriminācija un par to tiktu noteikts sods, saskaņā ar Direktīvas 2000/43
         15. pantu valsts tiesībās paredzamām sankcijām jābūt arī efektīvām, proporcionālām un preventīvām.

      39      Ja nepieciešams un ja tas šķiet piemēroti pamata lietas gadījumā, šādas sankcijas var ietvert tiesas vai kompetentās administratīvās
         iestādes izdarītu diskriminācijas konstatējumu, piešķirot tam adekvātu publicitāti, kuras izmaksas sedz atbildētājs. Tāpat
         šīs sankcijas var ietvert rīkojumu darba devējam saskaņā ar valsts tiesību normām izbeigt konstatēto diskriminējošo praksi,
         nosakot, ja nepieciešams, naudas sodu. Turklāt tās var izpausties kā zaudējumu atlīdzība procesu ierosinājušajai organizācijai.

      40      Līdz ar to uz sesto jautājumu sniedzama šāda atbilde: Direktīvas 2000/43 15. pantā prasīts, lai pat tad, ja nav identificējama
         upura, šīs direktīvas transponēšanai pieņemto valsts tiesību normu pārkāpumiem piemērojamo sankciju sistēma būtu efektīva,
         proporcionāla un preventīva.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      41      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      tas, ka darba devējs publiski paziņo, ka nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir tieša
            diskriminācija saistībā ar pieņemšanu darbā Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes
            principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo šādi paziņojumi
            var nopietni atturēt zināmus kandidātus pieteikt savu kandidatūru un tādēļ radīt šķērsli viņu pieejai darba tirgum;
      2)      publiski darba devēja paziņojumi, ka, pamatojoties uz viņa īstenoto darbā pieņemšanas politiku, viņš nepieņems darbā algotus
            darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir pietiekami, lai Direktīvas 2000/43 8. panta 1. punkta izpratnē varētu
            prezumēt, ka tiek īstenota tieši diskriminējoša darbā pieņemšanas politika. Līdz ar to šim darba devējam jāpierāda, ka vienlīdzīgas
            attieksmes principa pārkāpums nav noticis. Viņš to var darīt, pierādot, ka patiesā uzņēmuma darbā pieņemšanas prakse neatbilst
            šiem paziņojumiem. Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai pārmestie fakti ir pierādīti, un jāizvērtē, vai šī darba devēja apgalvojumu,
            ka viņš neesot pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu, pierādījumi ir pietiekami;
      3)      Direktīvas 2000/43 15. pantā prasīts, lai pat tad, ja nav identificējama upura, šīs direktīvas transponēšanai pieņemto valsts
            tiesību normu pārkāpumiem piemērojamo sankciju sistēma būtu efektīva, proporcionāla un preventīva.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 6. aprīlis.#Eiropas Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde – Ostu aizsardzības pastiprināšana – Direktīva 2005/65/EK – 2. panta 3. punkts un 6., 7. un 9. pants – Pārkāpums – Ostas aizsardzības novērtējuma neveikšana – Ostas robežas, ostas aizsardzības plāns un par ostas aizsardzību atbildīgā amatpersona – Nenoteikšana.#Lieta C-58/16.