title: Tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 15. septembris.#Landkreis Potsdam-Mittelmark pret Finanzamt Brandenburg.#Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis – Sestā direktīva 77/388/EEK – Tiesības uz atskaitīšanu – Lēmums 2004/817/EK – Dalībvalsts tiesiskais regulējums – Izdevumi, kas saistīti ar precēm un pakalpojumiem – To izmantošana nesaimnieciskiem mērķiem, kas veido vairāk nekā 90 % no to kopējās izmantošanas – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu.#Lieta C-400/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2016. gada 15. septembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis — Sestā direktīva 77/388/EEK — Tiesības uz atskaitīšanu — Lēmums 2004/817/EK — Dalībvalsts tiesiskais regulējums — Izdevumi, kas saistīti ar precēm un pakalpojumiem — To izmantošana nesaimnieciskiem mērķiem, kas veido vairāk nekā 90 % no to kopējās izmantošanas — Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu”
      Lieta C‑400/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 16. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 23. jūlijā, tiesvedībā

            Landkreis Potsdam-Mittelmark

      pret

            Finanzamt Brandenburg .

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Švābi [D. Šváby], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] un M. Safjans [M. Safjan] (referents),
      ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess-Bordona [M. Campos Sánchez-Bordona],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Landkreis Potsdam-Mittelmark vārdā – J. Wulf-von Moers, conseil,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un K. Petersen, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – G. Eberhard, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Lozano Palacios un M. Wasmeier, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. pantu Padomes 2004. gada 19. novembra Lēmumā 2004/817/EK, ar ko Vācijai atļauj ieviest pasākumu, atkāpjoties no 17. panta noteikumiem Sestajā Direktīvā Nr. 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem (OV 2004, L 357, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “atļaujas lēmums”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Landkreis Potsdam-Mittelmark (Potsdamas–Mitelmarkas apgabals, Vācija) un Finanzamt Brandenburg (Brandenburgas Nodokļu dienests, Vācija) par pievienotās vērtības nodokli (PVN), kas šim apgabalam jāmaksā par 2008. finanšu gadu.

         Tiesiskais regulējums

         Savienības tiesības

      Sestā direktīva

               3

               Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), no 2007. gada 1. janvāra ir atcelta un aizstāta ar Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.), kurā grozījumi veikti ar Padomes 2009. gada 22. decembra Direktīvu 2009/162/ES (OV 2010, L 10, 14. lpp.). Tā kā finanšu gads, par kuru ir strīds, ir 2008. gads, izdarītās atsauces uz Sesto direktīvu ir uzskatāmas par atsaucēm uz Direktīvu 2006/112 un aplūkojamas atbilstības tabulā, kas ir tās XII pielikumā.

               4

               Sestās direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā bija paredzēts:
               “1.   “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.
               2.   Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. Ilglaicīga materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana nolūkā gūt no tā ienākumus arī uzskatāma par saimniecisku darbību.”

               5

               Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā bija noteikts:
               “Šādus darījumus uzskata par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību:

                        a)

                        gadījumu, ja nodokļa maksātājs savām vai sava personāla privātajām vajadzībām lieto preces, kas ir tā saimnieciskās darbības aktīvu daļa, vai, plašākā nozīmē, citiem mērķiem nekā savas saimnieciskās darbības vajadzībām, ja PVN par šīm precēm bijis pilnīgi vai daļēji atskaitāms.”

               6

               Atbilstoši šīs direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktam:
               “Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa, kurš viņam jāmaksā:

                        a)

                        [PVN], kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs.”

               7

               Sestās direktīvas 27. panta 1. punktā bija paredzēts:
               “Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar vienprātīgu lēmumu var atļaut jebkurai dalībvalstij ieviest īpašus pasākumus, lai atkāptos no šīs direktīvas noteikumiem ar nolūku vienkāršot PVN iekasēšanas procedūru vai lai nepieļautu noteiktu veidu nodokļu nemaksāšanu vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Pasākumi, kas paredzēti PVN iekasēšanas procedūras vienkāršošanai, nedrīkst ietekmēt dalībvalsts nodokļu ieņēmumus galapatēriņa stadijā, izņemot gadījumus, kad ietekme ir neliela.”

         Atļaujas lēmums

               8

               Atļaujas lēmuma 3. apsvērumā ir noteikts:
               “Atkāpes pasākums paredzēts, lai neattiecinātu tiesības aplikt ar PVN nodokli izdevumus, kas saistīti ar precēm un pakalpojumiem, ja šīs preces un pakalpojumi vairāk nekā 90 % apmērā izmantoti ar nodokli apliekamās personas vai tās darbinieku personiskajām vajadzībām vai izmantoti ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem. Šis pasākums ir atkāpe no [Sestās direktīvas] 17. panta, kas grozīts ar šīs direktīvas 28. panta f) apakšpunktu, un tā pamatā ir nepieciešamība vienkāršot pievienotās vērtības iekasēšanas procedūru; šis pasākums galapatēriņa stadijā maksājamā pievienotās vērtības nodokļa apmēru ietekmē tikai nenozīmīgi.”

               9

               Šā lēmuma 1. pantā ir paredzēts:
               “Atkāpjoties no [Sestās direktīvas] 17. panta 2. punkta, Vācijai tiek atļauts neattiecināt tiesības aplikt ar PVN izdevumus, kas saistīti ar precēm un pakalpojumiem, kuri vairāk nekā 90 procentu apmērā izmantoti ar nodokli apliekamās personas vai tās darbinieku personiskajām vajadzībām vai izmantoti ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem.”

               10

               Saskaņā ar minētā lēmuma 2. pantu:
               “Šo lēmumu piemēro līdz 2009. gada 31. decembrim.”

               11

               Šā paša lēmuma 3. pantā ir noteikts:
               “Šis lēmums ir adresēts Vācijas Federatīvajai Republikai.”

         Vācijas tiesību akti

               12

                  Umsatzsteuergesetz (Likums par apgrozījuma nodokli, turpmāk tekstā – “UStG”) 15. pantā ir paredzēts:
               “1)   Uzņēmējs kā PVN priekšnodokli var atskaitīt:

                        1.

                        saskaņā ar likumu maksājamu nodokli par piegādēm un citiem pakalpojumiem, ko tā uzņēmējdarbības vajadzībām ir sniedzis cits uzņēmējs. [..]

                  [..]
               Tādas preces piegāde, imports vai iegāde Kopienas iekšienē, kuru uzņēmējs izmanto savas uzņēmējdarbības vajadzībām mazāk nekā 10 % apmērā, netiek uzskatīta par veiktu uzņēmējdarbības labā.
               [..]
               2)   Netiek atskaitīts priekšnodoklis, kas samaksāts attiecībā uz preces piegādi, importu un iegādi Kopienā [..] ko uzņēmējs izmanto šādu darījumu veikšanai:

                        1.

                        no nodokļa atbrīvotiem darījumiem,

                  [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               13

               Potsdamas–Mitelmarkas apgabals ir pašvaldības iestāde, kura savā atbildībā veic uzdevumus, kas pārsniedz šajā apgabalā ietilpstošo pašvaldību un administratīvo iestāžu kapacitāti. Kā publiskās varas iestādei tai ir tostarp jāīsteno valsts vara, jābūvē un jāuztur ceļi, kā arī jānodrošina ceļu drošība savā teritorijā. Tā ir veikusi šos uzdevumus, tam izmantojot pašvaldības uzņēmumu (Eigenbetrieb), kas nav juridiska persona.

               14

               2008. finanšu gadā Potsdamas–Mitelmarkas apgabals ir iegādājies vairākas preces, proti, darba aprīkojumu, komerctransportlīdzekļus un piederumus, ko tas ir izmantojis galvenokārt pakalpojumiem, kas sniegti, īstenojot valsts varu. Tomēr 2,65 % apmērā tas ir izmantojis šīs preces tostarp koku zaru apgriešanas un ciršanas pakalpojumiem, pļaujas un slaucīšanas darbiem, kā arī ziemas pakalpojumiem, kas sniegti trešajām personām. Par šiem pakalpojumiem tam bija jāmaksā PVN.

               15

               Brandenburgas Nodokļu dienests neļāva atskaitīt PVN priekšnodokli, kas maksājams par iepriekšējā punktā minētajām precēm, jo šīs preces nav tikušas vismaz 10 % apmērā izmantotas Potsdamas–Mitelmarkas apgabala uzņēmējdarbībai atbilstoši UStG 15. panta 1. punkta otrajam teikumam. Pēc prasītāja pamatlietā sūdzības Brandenburgas Nodokļu dienests cita iemesla dēļ piešķīra daļu no prasītā atskaitījuma. Pārējā daļā sūdzība tika noraidīta. Prasību par šo lēmumu, ko Potsdamas–Mitelmarkas apgabals cēla Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Berlīnes–Brandenburgas Finanšu tiesa, Vācija), minētā tiesa noraidīja.

               16

               Kasācijas sūdzībā (Revision) Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa) prasītājs norādīja, ka ar atteikumu atskaitīt PVN tiek pārkāptas Savienības tiesības. Proti, kā uzskata Potsdamas–Mitelmarkas apgabals, lai gan Vācijas Federatīvā Republika ar atļaujas lēmumu drīkstēja piemērot pasākumu, ar ko tiek izdarīta atkāpe no Sestās direktīvas 17. panta, šī atļauja neattiecas uz tādu PVN priekšnodokļa atskaitīšanas atteikumu, kāds ir pamatlietā, kad preces par vairāk nekā 90 % esot tikušas izmantotas nesaimnieciskām darbībām, kuras neietilpst PVN piemērošanas jomā, bet kuras varot tikt kvalificētas kā “ar komercdarbību nesaistītas”. Tādēļ Potsdamas–Mitelmarkas apgabals uzskata, ka tam ir tiesības uz samērīgu 2,65 % no PVN priekšnodokļa atskaitījumu.

               17

               Turklāt tas apgalvo, ka atteikums atskaitīt PVN priekšnodokli ir pretrunā konkurences neitralitātes principam, jo šis atteikums nozīmē, ka priekšnodokļa summas, kas nevar tikt atskaitītas, kā tiešie izdevumi tiek iekļauti cenu aprēķinā, lai gan tā lejupēji sniegtie pakalpojumi, konkurējot ar privātiem uzņēmumiem, ir apliekami ar nodokli pilnā apjomā. Tādējādi tam esot strukturālas konkurences trūkumi.

               18

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka atbilstoši valsts tiesībām Potsdamas–Mitelmarkas apgabalam nav tiesību atskaitīt PVN priekšnodokli, uz ko tas atsaucas. Proti, tas attiecīgās preces galvenokārt esot izmantojis saviem sabiedriskā pakalpojuma uzdevumiem un tikai 2,65 % apmērā – uzņēmējdarbībā ar nodokli apliekamiem darījumiem. Šādos apstākļos PVN priekšnodoklis saskaņā ar UStG 15. panta 1. punkta otro teikumu nevarot tikt atskaitīts, jo izmantošanas prasītāja uzņēmējdarbības vajadzībām īpatsvars ir mazāks par 10 %.

               19

               Šī tiesa atgādina, ka atbilstoši atļaujas lēmuma 1. pantam, atkāpjoties no Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta, Vācijas Federatīvajai Republikai ir atļauts nepiemērot tiesības atskaitīt maksājamo PVN izdevumiem par precēm un pakalpojumiem, kuri vairāk nekā 90 % apmērā izmantoti nodokļa maksātāja vai tās darbinieku personiskajām vajadzībām vai izmantoti ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem.

               20

               Taču, pirmkārt, no Tiesas judikatūras izrietot, ka, ja nodokļa maksātājs preci ir paredzējis izmantot vai daļēji izmantot nesaimnieciskai darbībai, kas neietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā, tam neesot tiesību atskaitīt PVN priekšnodokli.

               21

               Otrkārt, ja tiek piegādātas preces, kuras nodokļa maksātājs vēlas vienlaicīgi izmantot saimnieciskām darbībām, kurām ir piemērojams PVN, un personiskiem, “citiem mērķiem nekā savas saimnieciskās darbības vajadzībām” Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, tas varot uzskatīt visu šo preci par savu aktīvu un, pamatojoties uz to, viņam esot pilnas tiesības uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanu. Tomēr tam esot jāsamaksā PVN, kas maksājams par šīs preces izmantošanu ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem, kā tas tostarp izrietot no 2009. gada 23. aprīļa sprieduma, Puffer (C‑460/07, EU:C:2009:254, 39. punkts).

               22

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstoši šiem principiem PVN priekšnodokļa atskaitīšana pilnīgi noteikti nav iespējama, ciktāl Potsdamas–Mitelmarkas apgabals preces, kuras tas ir iegādājies, 97,35 % apmērā izmanto darbībām, kas ietilpst valsts varas īstenošanā, kas esot nesaimnieciskas darbības, kurām nav piemērojams PVN. Taču attiecībā uz 2,65 % prasītājam principā esot tiesības uz PVN priekšnodokļa atskaitījumu. Tomēr šāds atskaitījums esot izslēgts atbilstoši UStG 15. panta 1. punkta otrajam teikumam.

               23

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa šaubās par to, vai atļaujas lēmuma 1. pants, kā tas izriet no tā formulējuma, attiecas vienīgi uz PVN priekšnodokļa atskaitīšanas nepiemērošanu, ja prece tiek izmantota nodokļa maksātāja vai tā personāla personiskām vajadzībām vai, plašākā nozīmē, ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem, un vaicā, vai tas nav piemērojams arī tādai precei, par kādu ir pamatlieta un kas vairāk nekā 90 % apmērā tiek izmantota nesaimnieciskām darbībām, kuras neietilpst PVN piemērošanas jomā.

               24

               Pamatojoties uz 2009. gada 12. februāra spriedumu Vereniging No ordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), minētā tiesa uzskata, ka atļaujas lēmuma 1. pantā esošais pilnvarojums var tikt interpretēts tādējādi, ka tas ļauj nepiemērot PVN priekšnodokļa atskaitīšanu vienīgi tām iegādātajām precēm, kuras par vairāk nekā 90 % tiek izmantotas “ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem”, bet ne nesaimnieciskiem mērķiem iegādātajām, kas neietilpst PVN piemērošanas jomā. Šādā gadījumā šī atļauja neattiecoties uz UStG 15. panta 1. punkta otro teikumu, ciktāl tiesības atskaitīt priekšnodokli tiek liegtas arī tad, ja vairāk nekā 90 % apmērā prece tiek izmantota darbībai, kurai nav saimnieciska rakstura.

               25

               Šajos apstākļos Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “UStG 15. panta 1. punkta otrajā teikumā ir noteikts, ka tādas preces piegāde, imports vai iegāde Kopienas iekšienē, kuru uzņēmējs izmanto savai uzņēmējdarbībai mazāk nekā 10 % apmērā, netiek uzskatīta par veiktu uzņēmējdarbības mērķiem un tāpēc par to nevar atskaitīt priekšnodokli.
               Šī norma balstās uz atļaujas lēmuma 1. pantu, ar kuru Vācijas Federatīvajai Republikai, atkāpjoties no Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta, ir atļauts neattiecināt tiesības atskaitīt par precēm maksājamo PVN uz izdevumiem, kas saistīti ar precēm un pakalpojumiem, kuri vairāk nekā 90 % apmērā izmantoti nodokļa maksātāja vai tā darbinieku personiskajām vajadzībām vai, plašākā nozīmē, ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem.
               Vai šī atļauja – atbilstoši tās tekstam – attiecas tikai uz Sestās direktīvas 6. panta 2. punktā (Direktīvas 2006/112/EK, kurā grozījumi veikti ar Direktīvu 2009/162, 26. pantā) minētajiem gadījumiem vai arī uz visiem gadījumiem, kad prece vai pakalpojums tiek izmantots uzņēmējdarbībai tikai daļēji?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               26

               Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai atļaujas lēmuma 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams situācijā, kad uzņēmums iegādājas preces vai pakalpojumus, ko tas vairāk nekā 90 % apmērā izmanto nesaimnieciskām darbībām, kas neietilpst PVN piemērošanas jomā.

               27

               Kā izriet no tā formulējuma, atļaujas lēmums ietver atkāpi no Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta, atbilstoši kuram nodokļa maksātājs var atskaitīt PVN priekšnodokli, ciktāl preces un pakalpojumi tiek izmantoti ar nodokli apliekamu darījumu vajadzībām, proti, saimnieciskai darbībai.

               28

               Lai noskaidrotu, vai jēdziens “ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem” atļaujas lēmuma 1. pantā var attiekties uz tādu situāciju, kāda ir pamatlietā, kad prasītājs veic darbības, kas tam jāveic kā valsts varas pārstāvim, proti, nesaimnieciskas darbības, lai gan tās nav ar komercdarbību nesaistītas darbības, ir jāatsaucas uz nozīmi, kāda šim jēdzienam ir dota Sestajā direktīvā, pamatojoties uz kuru atbilstoši tās 27. panta 1. punktam tika pieņemts atļaujas lēmums.

               29

               Kā izriet no Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta, izmantošana ar uzņēmējdarbību nesaistītiem mērķiem var tikt aplikta ar PVN.

               30

               Savukārt nesaimnieciskas darbības neietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā (spriedumi, 2008. gada 13. marts, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, 30. un 31. punkts, kā arī 2009. gada 12. februāris, Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, 36. un 37. punkts).

               31

               No tā izriet, ka Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta a) apakšpunkta mērķis nav noteikt normu, saskaņā ar kuru darījumi, kas neietilpst PVN sistēmas piemērošanas jomā, varētu tikt uzskatīti par tādiem, kas veikti “citiem mērķiem, nevis savai uzņēmējdarbībai”, šīs tiesību normas izpratnē. Proti, šādas interpretācijas rezultātā tiktu atņemta jēga Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam (spriedums, 2009. gada 12. februāris, Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, 38. punkts).

               32

               Šos apsvērumus pamato PVN kopējās sistēmas uzbūve, kurā saimniecisko darbību un nesaimniecisko darbību nošķīrums tiek veikts pēc citiem kritērijiem, nevis tiem, kā tiek nošķirta izmantošana uzņēmējdarbībai un izmantošana citiem mērķiem, nevis uzņēmējdarbībai, tostarp personiskiem mērķiem.

               33

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, kad nodokļa maksātājs ražošanas līdzekli lieto gan uzņēmējdarbībai, gan personiskām vajadzībām, tas PVN vajadzībām var izvēlēties vai nu pilnībā iekļaut šo preci sava uzņēmuma aktīvos, vai to pilnībā saglabāt savā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos tiktāl, ciktāl tā faktiski tiek lietota uzņēmējdarbībai (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Savukārt šādas izvēles brīvības nav tad, kad jānoskaidro, vai prece tiek vai netiek izmantota saimnieciskai darbībai. Ja uzņēmums izmanto preci gan saimnieciskām darbībām, gan nesaimnieciskām darbībām, Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā ir paredzētas vienīgi tiesības atskaitīt priekšnodokli. Pasākumiem, kas dalībvalstīm ir jāīsteno šajā sakarā, ir jāatbilst nodokļu neitralitātes principam, uz kuru ir balstīta kopējā PVN sistēma (spriedums, 2008. gada 13. marts, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, 36. punkts).

               35

               Atbilstoši šim nodokļu neitralitātes principam atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību (spriedums, 2009. gada 12. februāris, Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, 27. punkts).

               36

               Taču atskaitīšanas tiesību nepiemērošana uzņēmējdarbības precēm, kas mazāk nekā 10 % apmērā tiek izmantotas saimnieciskā darbībā, šai prasībai neatbilst.

               37

               Iepriekš minētie apsvērumi ir pilnībā piemērojami atļaujas lēmuma 1. pantā esošā jēdziena “ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem” interpretācijā. Proti, ņemot vērā Savienības tiesību sistēmas vienotības un saskanības prasības, vienā un tajā pašā jomā pieņemtos tiesību aktos izmantotajiem jēdzieniem ir jābūt vienai un tai pašai nozīmei, ja vien Savienības likumdevējs nav izteicis atšķirīgu gribu (skat. šajā ziņā spriedumus, 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c., C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 188. punkts, kā arī 2016. gada 31. maijs, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, 28. punkts). Šajā gadījumā tas tā nav.

               38

               Visbeidzot, kas attiecas uz argumentu, ka jēdzienam “ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem” esot bijusi cita nozīme pirms 2009. gada 12. februāra sprieduma Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), tādēļ 2004. gada 19. novembrī pieņemtais atļaujas lēmums vēl arvien varētu skart nošķīrumu starp saimniecisku darbību un nesaimniecisku darbību, ir jāatgādina, ka Tiesas veiktai tiesību normas interpretācijai ir atpakaļejošs spēks un tādēļ tā ir spēkā no brīža, kad stājusies spēkā interpretētā norma (spriedums, 1980. gada 27. marts, Denkavit italiana, 61/79, EU:C:1980:100, 16. punkts).

               39

               Tādēļ nevar tikt uzskatīts, ka jēdziens “ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem” varētu tikt interpretēts atšķirīgi attiecībā uz laikposmu pirms 2009. gada 12. februāra sprieduma Vereniging Noordelijke Land‑ en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), no kā izriet, ka šis jēdziens neattiecas uz nošķīrumu starp saimnieciskām darbībām un nesaimnieciskām darbībām.

               40

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka atļaujas lēmuma 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kad uzņēmums iegādājas preces vai pakalpojumus, ko tas vairāk nekā 90 % apmērā izmanto nesaimnieciskām darbībām, kas neietilpst PVN piemērošanas jomā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               41

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                     Padomes 2004. gada 19. novembra Lēmumā 2004/817/EK, ar ko Vācijai atļauj ieviest pasākumu, atkāpjoties no 17. panta noteikumiem Sestajā Direktīvā Nr. 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kad uzņēmums iegādājas preces vai pakalpojumus, ko tas vairāk nekā 90 % apmērā izmanto nesaimnieciskām darbībām, kas neietilpst PVN piemērošanas jomā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1997. gada 6. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Netransponēšana. # Lieta C-205/96.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 12.septembrī. # Cain Cellars, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas grafiskas preču zīmes, ko veido piecstūra attēls, reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Apzīmējuma vienkāršība. # Lieta T-304/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 12. septembra spriedums – Cain Cellars/ITSB (Piecstūra attēls)
      (lieta T‑304/05)
      Kopienas preču zīme – Kopienas grafiskas preču zīmes, ko veido piecstūra attēls, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspējas neesamība – Apzīmējuma vienkāršība
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 23.–26. punktu)
      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 23. maija lēmumu (lieta R 975/2004‑1) par piecstūra attēla kā Kopienas
                  preču zīmes reģistrāciju

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Cain Cellars, Inc.

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme piecstūra formā attiecībā uz preci “vīns”, kas ietilpst 33. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 3425121

               Pārbaudītāja lēmums:

               noraidīt reģistrācijas pieteikumu

               Apelāciju padomes lēmums:

               noraidīt apelācijas sūdzību

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Cain Cellars, Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 22.decembrī.#Mehiläinen Oy un Terveystalo Healthcare Oy pret Oulun kaupunki.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Markkinaoikeus - Somija.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - Direktīva 2004/18/EK - Jaukts līgums - Līgums, kas ir noslēgts starp līgumslēdzēju iestādi un no tās neatkarīgu privātu sabiedrību - Kopuzņēmuma, kas sniedz veselības aprūpes pakalpojumus, izveidošana, tajā piedaloties vienādās daļās - Partneru saistības četru gadu pārejas posma laikā iegādāties no kopuzņēmuma veselības aprūpes pakalpojumus, kas tiem ir jānodrošina saviem darbiniekiem.#Lieta C-215/09.

text:
      Lieta C‑215/09
      Mehiläinen Oy un Terveystalo Healthcare Oy, agrāk – Suomen Terveystalo Oyj,
      pret
      Oulun kaupunki
      (Markkinaoikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Direktīva 2004/18/EK – Jaukts līgums – Starp līgumslēdzēju iestādi un no tās neatkarīgu privātu sabiedrību noslēgts līgums – Kopuzņēmuma, kas sniedz veselības aprūpes pakalpojumus, izveidošana, tajā piedaloties vienādās daļās – Partneru saistības četru gadu pārejas posma laikā iegādāties no kopuzņēmuma veselības aprūpes pakalpojumus, kas tiem ir jānodrošina
         saviem darbiniekiem

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras
            – Direktīva 2004/18 – Piemērošanas joma
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/18)
      Direktīva 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegādes
         un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja līgumslēdzēja
         iestāde ar attiecībā pret šo iestādi neatkarīgu, privātu sabiedrību noslēdz līgumu par tāda kopuzņēmuma akciju sabiedrības
         formā dibināšanu, kura mērķis ir sniegt veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumus, minētajai līgumslēdzējai
         iestādei līguma saistībā ar tās pašas darbiniekiem paredzētiem pakalpojumiem, kuru vērtība pārsniedz šajā direktīvā noteikto
         slieksni, ja šis līgums ir nodalāms no minētās sabiedrības dibināšanas līguma, slēgšanas tiesību piešķiršana ir jāveic, ievērojot
         minētās direktīvas noteikumus, kas ir piemērojami tās II B pielikumā ietilpstošajiem pakalpojumiem.

      Lai gan līgumslēdzējas iestādes un privāta saimnieciskās darbības subjekta kopuzņēmuma izveidošanai kā tādai Direktīva 2004/18
         nav piemērojama, tomēr kapitāla darījums nevar patiesībā slēpt līgumu, kas var tikt kvalificēti kā publiskā iepirkuma līgumi
         vai koncesijas, slēgšanas tiesību piešķiršanu privātam partnerim. Turklāt tas, ka privāta persona un līgumslēdzējs subjekts
         sadarbojas uzņēmuma ar jauktu kapitālu ietvaros, nav pamats, lai, piešķirot līguma slēgšanas tiesības šai privātajai personai
         vai šim uzņēmumam ar jauktu kapitālu, netiktu ievērotas tiesību normas par publiskajiem iepirkumiem. Tātad, ja vajadzība noslēgt
         šādu jaukto līgumu tikai ar vienu partneri nav objektīvi pierādīta un ja jauktā līguma daļa, kurā ir paredzētas līgumslēdzējas
         iestādes saistības tās darbiniekiem paredzētos veselības aprūpes pakalpojumus iegādāties no kopuzņēmuma, no šī līguma ir nodalāma,
         šīs daļas piešķiršanai ir piemērojamas attiecīgās Direktīvas 2004/18 tiesību normas.

      (sal. ar 33., 34. un 45.–47. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Direktīva 2004/18/EK – Jaukts līgums – Starp līgumslēdzēju iestādi un no tās neatkarīgu privātu sabiedrību noslēgts līgums – Kopuzņēmuma, kas sniedz veselības aprūpes pakalpojumus, izveidošana, tajā piedaloties vienādās daļās – Partneru saistības četru gadu pārejas posma laikā iegādāties no kopuzņēmuma veselības aprūpes pakalpojumus, kas tiem ir jānodrošina
         saviem darbiniekiem

      Lieta C‑215/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Markkinaoikeus (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 12. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 15. jūnijā, tiesvedībā

      Mehiläinen Oy,

      Terveystalo Healthcare Oy, agrāk – Suomen Terveystalo Oyj,

      pret
      Oulun kaupunki.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs N. Nančevs [N. Nanchev], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 17. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Mehiläinen Oy un Terveystalo Healthcare Oy (agrāk – Suomen Terveystalo Oyj) vārdā – A. Laine [A. Laine] un A. Kūsniemi-Laine [A. Kuusniemi‑Laine], asianajaja,

      –        Oulun kaupunki vārdā – S. Rasinkangasa [S. Rasinkangas] un I. Korpinena [I. Korpinen], asianajaja,

      –        Somijas valdības vārdā – A. Gimareša-Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski] un M. Pere [M. Pere], pārstāves,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – E. Pāsivirta [E. Paasivirta], K. Zadra [C. Zadra] un D. Kukovecs [D. Kukovec], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to,
         kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā
         iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), atbilstošo tiesību normu interpretāciju,
         ievērojot pamata lietas apstākļus.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros Mehiläinen Oy un Terveystalo Healthcare Oy, agrākais nosaukums – Suomen Terveystalo Oyj, atbilstoši Somijas tiesībām izveidotas akciju sabiedrības, vēršas pret Oulun kaupunki (Oulu [Oulu] pilsētu) par to, kā, ievērojot Savienības tiesību normas publiskā iepirkuma līgumu jomā, juridiski kvalificēt līgumisku
         vienošanos, kura tika noslēgta starp Oulun kaupunki un ODL Terveys Oy – privātu un no šīs pilsētas neatkarīgu sabiedrību (turpmāk tekstā – “privātais partneris”) – un kurā ir paredzēta kopuzņēmuma
         ODL Oulun Työterveys Oy (turpmāk tekstā – “kopuzņēmums”) izveidošana.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punktā paredzētajām definīcijām:

      a)      “Valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir finansiāli [atlīdzības] līgumi, kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki
         komersanti [saimnieciskās darbības subjekti] un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija,
         produkcijas piegāde vai pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas izpratnē.

      [..]
      b)      “pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir valsts [publiskā iepirkuma] līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes līgumi
         un kuru mērķis ir II pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana.

      [..]”
      4        Šīs direktīvas 2. pantā ar virsrakstu “Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas principi” ir paredzēts:

      “Līgumslēdzējas iestādes pret visiem komersantiem [saimnieciskās darbības subjektiem] izturas vienādi un nediskriminējoši
         un rīkojas pārredzami.”

      5        Atbilstoši šīs pašas direktīvas 7. pantam ar virsrakstu “Robežvērtību summas valsts [publiskā iepirkuma] līgumos”, redakcijā,
         kas ir ieviesta ar Komisijas 2007. gada 4. decembra Regulu (EK) Nr. 1422/2007, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas
         2004/17/EK un 2004/18/EK par to piemērošanas robežvērtībām līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās (OV L 317, 34. lpp.),
         Direktīva 2004/18 ir piemērojama pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem, kuru slēgšanas tiesības piešķīrušas nevis centrālās
         pārvaldes iestādes, bet citas līgumslēdzējas iestādes un kuru aplēstā vērtība bez pievienotās vērtības nodokļa (PVN) ir vienāda
         ar vai augstāka par EUR 206 000.

      6        Saskaņā ar Direktīvas 2004/18 II B pielikumu veselības pakalpojumi ir ietverti šī pielikuma 25. ailē ar virsrakstu “Veselības
         un sociālie pakalpojumi”.

      7        Šīs direktīvas 21. punktā ir paredzēts:

      “Uz līgumiem, kuru priekšmets ir II B pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, attiecina vienīgi 23. pantu un 35. panta 4. punktu.”
      8        Direktīvas 2004/18 23. pants, kas ir ietverts tās IV nodaļā ar virsrakstu “Īpaši noteikumi attiecībā uz reglamentējošām specifikācijām
         un līguma dokumentiem”, attiecas uz līguma dokumentos ietilpstošām tehniskajām specifikācijām, un šīs pašas direktīvas 35. panta
         4. punkts, kas ir ietverts tās VI nodaļā ar virsrakstu “Izsludināšanas un pārredzamības noteikumi”, attiecas uz līgumslēdzēju
         iestāžu informēšanas pienākumu saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras rezultātiem.

       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Ar Somijas Likumu 1383/2001 par veselības aprūpi darbavietā (Työterveyshuoltolaki) gan publiskiem, gan privātiem darba devējiem ir uzlikts pienākums rūpēties par savu darbinieku veselības aprūpi darbā.

      10      Saskaņā ar šī likuma 3. panta 1. punktu veselības aprūpe darbā ir darba devēja organizēta veselības aprūpes darbā speciālistu
         un ekspertu darbība, ar ko veicina arodslimību un nelaimes gadījumu darbā profilaksi, veselīgus un drošus apstākļus darbavietā
         un atbilstīgu darba vidi, nodrošina labu darba kolektīva funkcionēšanu, kā arī darbinieku veselību, darbspējas un atdevi.

      11      Atbilstoši minētā likuma 4. panta pirmajai daļai, lai izvairītos no darba un darba apstākļu radītiem veselības apdraudējumiem
         un kaitējuma veselībai un novērstu tos, kā arī lai aizsargātu un veicinātu darbinieku drošību, darbspējas un veselību, darba
         devējam par saviem līdzekļiem jāorganizē veselības aprūpe darbā.

      12      Saskaņā ar Likuma 1383/2001 7. pantu darba devējs veselības aprūpes darbā pakalpojumus šī likuma izpratnē var organizēt, nepieciešamos
         pakalpojumus iegādājoties no “veselības aprūpes centra” Likuma 66/1972 par sabiedrības veselību (Kansanterveyslaki) izpratnē, pats vai kopā ar citiem darba devējiem organizējot tam nepieciešamos pakalpojumus vai iegādājoties attiecīgos
         pakalpojumus no citas šim nolūkam pilnvarotas personas vai iestādes.

      13      Saskaņā ar Somijas Likuma 365/1995 par pašvaldībām (Kuntalaki), kurā grozījumi ir izdarīti ar 2007. gada 15. maijā spēkā stājušos Likumu 519/2007, 87.a panta 1. punktu pašvaldība vai
         pašvaldību apvienība var dibināt pašvaldības uzņēmumu, lai veiktu komercdarbību vai izpildītu uzdevumu atbilstoši privātās
         ekonomiskās darbības principiem. Pašvaldības uzņēmumiem nav juridiskas personas statusa, tie ir organiski integrēti pašvaldībā,
         un to darbības ir pakļautas pašvaldības darbību regulējošajām tiesību normām.

      14      Direktīva 2004/18 Somijas tiesībās ir transponēta ar Likumu 348/2007 par publiskajiem iepirkumiem (Hankintalaki), kura 5. panta 1. punktā ir paredzēta “publiskā iepirkuma līguma” definīcija, kas atbilst šīs direktīvas 1. panta 2. punkta
         a) apakšpunktā ietvertajai definīcijai.

      15      Atbilstoši šī likuma sagatavošanas dokumentiem (valdības projekts 50/2006 vp) publiskā iepirkuma līgums vispārīgi ir privāttiesību
         līgums starp divām dažādām juridiskām personām. Tāpēc vienas organizācijas ietvaros noslēgti līgumi parasti nebūtu jāuzskata
         par publiskā iepirkuma līgumiem. Līgums nebūtu jāuzskata par publiskā iepirkuma līgumu, ja tā galvenais mērķis ir nevis publiskā
         iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, bet cita darbība. Īpaši būtu jāpārbauda, vai darījums vai līgumu kopums ir
         vienība, no kuras attiecīgo līgumu nevar nodalīt.

      16      Saskaņā ar šī likuma 10. pantu šo likumu nepiemēro līgumiem, attiecībā uz kuriem līguma slēgšanas tiesības līgumslēdzēja iestāde
         piešķir personai, kas formāli no tās ir nošķirta un kurai pašai ir tiesības pieņemt lēmumus, taču kuru līgumslēdzēja iestāde
         viena pati vai kopā ar citām līgumslēdzējām iestādēm kontrolē tāpat kā savus dienestus, jo šī persona savu darbību būtībā
         veic par labu šīm līgumslēdzējām iestādēm. Šī tiesību norma ir valsts tiesību aktu saskaņošanas ar Tiesas judikatūru (1999. gada
         18. novembra spriedums lietā C‑107/98 Teckal, Recueil, I‑8121. lpp., 50. punkts) rezultāts.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      17      2008. gada 21. aprīlī Oulun kaupunki pašvaldības padome nolēma nodibināt ar privāto partneri kopuzņēmumu, kuru regulētu Likums 624/2006 par akciju sabiedrībām
         un kuram sava darbība būtu jāuzsāk 2008. gada 1. jūnijā. Kopuzņēmuma kapitāls starp abiem partneriem būtu sadalāms vienādās
         daļās un uzņēmums tiktu pārvaldīts kopīgi.

      18      Kopuzņēmuma darbībai būtu jāietver veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumu sniegšana, un abu partneru nodoms
         bija šo darbību galvenokārt un pieaugošā mērā orientēt uz privātiem klientiem. Tomēr attiecībā uz četru gadu pārejas posmu
         (turpmāk tekstā – “pārejas posms”) tie ir vienojušies, ka veselības pakalpojumus, ar kuriem tiem kā darba devējiem atbilstoši
         valsts tiesību aktiem ir jānodrošina savi darbinieki, tie iegādāsies no kopuzņēmuma.

      19      Saskaņā ar Oulun kaupunki sniegto informāciju sagaidāmajam kopuzņēmuma apgrozījumam pārejas posmā būtu jāsasniedz aptuveni EUR 90 miljoni, EUR 18 miljoni
         no kuriem būtu pakalpojumu, kas šai pilsētai ir jāsniedz saviem darbiniekiem, vērtība.

      20      Abiem partneriem, izdarot mantisku ieguldījumu, bija jānodod kopuzņēmumam savas vienības, kurām šo partneru ietvaros attiecīgi
         ir uzticēta veselības aprūpes darbā pakalpojumu sniegšana to darbiniekiem atbilstoši piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.
         Tātad Oulun kaupunki kopuzņēmumam nodeva pašvaldības uzņēmumu Oulun Työterveys (turpmāk tekstā – “pašvaldības uzņēmums”), kam šajā pilsētā ir uzticēta veselības aprūpes darbā pakalpojumu sniegšana, kuru
         vērtība ir no EUR 2,5 līdz 3,4 miljoniem, kamēr privātais partneris nodeva savu atbilstošo vienību, kuras aplēstā vērtība
         ir no EUR 2,2 līdz 3 miljoniem.

      21      Saskaņā ar Oulun kaupunki sniegto informāciju šīs pilsētas darbiniekiem sniegtie veselības aprūpes darbā pakalpojumi veido aptuveni 38 % no pašvaldības
         uzņēmuma apgrozījuma.

      22      Oulun kaupunki pašvaldības padomes sēdes, kuras noslēgumā tika pieņemts 2008. gada 21. aprīļa lēmums, protokolā ir paredzēts:

      “Partneri ir arī vienojušies, ka pakalpojumi veselības aprūpes un labklājības darbavietā jomā četru gadu pārejas posma laikā
         tiks pirkti no [kopuzņēmuma]. Oulun kaupunki iegādāsies veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumus tādā pašā apjomā kā [līdz šim] no pašvaldības uzņēmuma
         [..]. [Likumā par publiskajiem iepirkumiem] ir paredzēts, ka Oulun kaupunki rīko atklātu konkursu par šo veselības aprūpes darbā pakalpojumu publisko iepirkumu, kad par tiem ir kļuvis atbildīgs [kopuzņēmums].
         Tomēr pārejas posmā Oulun kaupunki paliek [kopuzņēmuma] kliente šādu apsvērumu dēļ:

      –        šādi tiek nodrošināta darbavietu saglabāšana pašvaldības darbiniekiem, kas pāriet strādāt [kopuzņēmumā];
      –        pašreizējais Oulun kaupunki līgums ir izdevīgs un konkurētspējīgs;

      –        tiek radīti labi priekšnoteikumi, lai [kopuzņēmums] uzsāktu darbību.”
      23      Atbilstoši šim protokolam Oulun kaupunki 2008. gada 24. aprīlī ar privāto partneri parakstīja līgumu, saskaņā ar kuru tā ir apņēmusies pārejas posma laikā veselības
         aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumu sniegšanu pašvaldības darbiniekiem uzticēt nākamajam kopuzņēmumam. Izbeidzoties
         šim pārejas posmam, Oulun kaupunki atbilstoši tās apgalvojumiem attiecīgo pakalpojumu piešķiršanu bija paredzējusi pakļaut publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanas procedūrai.

      24      Tādējādi no minētā protokola izriet, ka Oulun kaupunki kā līgumslēdzēja iestāde par veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumu, ar kuriem tai atbilstoši valsts tiesību
         aktiem ir jānodrošina savi darbinieki, sniegšanu pārejas posmā nav rīkojusi konkursu. Tāpat ir konstatēts, ka privātā partnera
         izvēle nav notikusi konkursa rīkošanas rezultātā.

      25      Iesniedzējtiesa, kurā ir vērsušies uzņēmumi – konkurenti, kas bija ieinteresēti sniegt veselības aprūpes un labklājības darbavietā
         pakalpojumus Oulun kaupunki darbiniekiem, uz laiku aizliedza šai pēdējai, brīdinot par naudas soda EUR 200 000 apmērā piemērošanu aizlieguma nepildīšanas
         gadījumā, jebkādā veidā piemērot pašvaldības padomes 2008. gada 21. aprīļa lēmumu attiecībā uz Oulun kaupunki šīs pilsētas darbiniekiem paredzēto veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumu pirkšanu no kopuzņēmuma. Gaidot
         attiecīgās tiesas galīgo nolēmumu, Oulun kaupunki 2008. gada 26. augustā nolēma nodot kopuzņēmumam pašvaldības uzņēmuma darbību, no šīs nodošanas tomēr izslēdzot tās darbiniekiem
         sniedzamos veselības aprūpes darbā pakalpojumus.

      26      Ņemot vērā lietas dalībnieku pamata lietā izvirzītos pretējos argumentus par strīdus darījuma dabu, ievērojot Savienības tiesības
         publiskā iepirkuma līgumu jomā, Markkinaoikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vērtējot vispārīgi, vai tiesiskās attiecības, kuru ietvaros pašvaldības līgumslēdzēja iestāde ar attiecībā pret šo iestādi
         neatkarīgu, privātu sabiedrību noslēdz līgumu par tāda jauna uzņēmuma akciju sabiedrības formā dibināšanu, kurā abiem partneriem
         ir vienāds kapitāla daļu skaits un vienlīdzīgas kontroles pilnvaras un kura veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumus
         pašvaldības līgumslēdzēja iestāde šī uzņēmuma dibināšanas brīdī apņemas iegādāties saviem darbiniekiem, ir tādas tiesiskās
         attiecības, attiecībā uz kurām ir jārīko konkurss par publisko iepirkumu, jo šo līgumattiecību kopums ir uzskatāms par pakalpojumu
         publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu Direktīvas 2004/18[..] izpratnē, vai arī šīs tiesiskās attiecības
         ir kopuzņēmuma dibināšana un pašvaldības uzņēmuma darbības nodošana, attiecībā uz kuru nepiemēro minēto direktīvu un no tās
         izrietošo pienākumu rīkot konkursu par publisko iepirkumu?

      2)      Turklāt, vai izskatāmajā lietā ir nozīme arī tam, ka:
      a)      Oulun kaupunki kā pašvaldības līgumslēdzēja iestāde ir apņēmusies iegādāties iepriekš minētos pakalpojumus par atlīdzību četru gadu pārejas
         posma laikā, pēc kura beigām saskaņā ar tās lēmumu tā plāno atkal rīkot konkursu par tai nepieciešamo veselības aprūpes darbā
         pakalpojumu publisko iepirkumu;

      b)      pašvaldības uzņēmuma, kurš organizatoriski piederēja Oulun kaupunki, apgrozījumu pirms strīdīgajām tiesiskajām attiecībām galvenokārt veidoja citi pakalpojumi, nevis pilsētas darbiniekiem sniegtie
         veselības aprūpes darbā pakalpojumi;

      c)      jaunais uzņēmums tiek nodibināts, tam kā mantisku ieguldījumu nododot pašvaldības uzņēmuma darbību, ko veido gan pilsētas
         darbiniekiem, gan privātiem klientiem sniedzamie veselības aprūpes darbā pakalpojumi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      27      Ar saviem diviem jautājumiem, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2004/18 ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tā ir piemērojama tiesiskajām attiecībām, kuru ietvaros līgumslēdzēja iestāde ar attiecībā pret šo iestādi neatkarīgu,
         privātu personu noslēdz līgumu par tāda kopuzņēmuma akciju sabiedrības formā dibināšanu, no kura minētā līgumslēdzēja iestāde
         šī uzņēmuma dibināšanas brīdī apņemas iegādāties veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumus, kas tai ir jānodrošina
         saviem darbiniekiem.

      28      No šo jautājumu formulējuma un konteksta, kurā tie ir uzdoti, izriet, ka iesniedzējtiesa jautā konkrētāk par Oulun kaupunki darbiniekiem paredzētiem veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumiem, ko šai pilsētai sniedz kopuzņēmums, turklāt
         šī pakalpojumu sniegšana atbilst minētās pilsētas saistībām četru gadu pārejas posma laikā no šī kopuzņēmuma iegādāties šādus
         pakalpojumus, ko tai iepriekš bija sniedzis ar to organizatoriski saistīts pašvaldības uzņēmums.

      29      Vispirms ir jāuzsver, ka ir konstatēts, ka pamata lietā Oulun kaupunki ir līgumslēdzēja iestāde Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta izpratnē un ka attiecīgie pakalpojumi ietilpst minētās direktīvas
         II B pielikuma 25. ailē paredzētā “veselības [..] pakalpojumu” jēdzienā. Oulun kaupunki saistības iegādāties attiecīgos pakalpojumus saviem darbiniekiem no kopuzņēmuma nozīmē atlīdzības līguma starp minēto pilsētu
         un šo uzņēmumu esamību. No iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm turklāt izriet, ka šī līguma aplēstā vērtība – aptuveni EUR
         18 miljoni – pārsniedz attiecīgo Direktīvas 2004/18 piemērošanas slieksni.

      30      Tāpat ir jāatgādina, ka Direktīvā 2004/18 nav paredzēta atšķirība starp tādu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu,
         ko līgumslēdzēja iestāde veic, lai izpildītu savu uzdevumu, kuru veido vispārējo interešu vajadzību apmierināšana, un tādu,
         kura ar šo uzdevumu nav saistīta, – kā, piemēram, kā tas ir šajā lietā, vajadzību izpildīt pienākumu, kas tai ir uzlikts kā
         darba devējai (skat. it īpaši 2010. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑271/08 Komisija/Vācija, Krājums, I‑0000. lpp., 73. punkts
         un tajā minētā judikatūra),

      31      Pēc šo ievada precizējumu izteikšanas ir jāatgādina, ka valsts iestāde var pildīt vispārējas nozīmes uzdevumus, kas tai ir
         jāveic, liekot lietā pati savus līdzekļus, un tai nav pienākuma pieaicināt ārējas struktūras, kas darbojas ārpus tās dienestiem,
         un tā to var darīt arī sadarbībā ar citām valsts iestādēm (2009. gada 9. jūnija spriedums lietā C‑480/06 Komisija/Vācija,
         Krājums, I‑4747. lpp., 45. punkts). Tāpat, kā ir norādīts Komisijas skaidrojošā paziņojuma par to, kā Kopienas tiesību aktus
         attiecībā uz publisko iepirkumu un koncesijām piemērot institucionalizētajai valsts un privātā sektora partnerībai (IVPP)
         (OV 2008, C 91, 4. lpp.), 1. punktā, šādai iestādei ir brīva izvēle ekonomisku darbību veikt vai nu pašai, vai uzticēt to
         trešajām personām, piemēram, tādiem uzņēmumiem ar jauktu kapitālu, kuri dibināti saistībā ar valsts un privātā sektora partnerību.

      32      Turklāt Savienības tiesību normu publiskā iepirkuma līgumu jomā piemērošana katrā ziņā ir izslēgta, ja līgumslēdzējas iestādes
         pār līguma slēgšanas tiesību ieguvēju īstenotā kontrole ir analoģiska tai, ko šī iestāde īsteno pār saviem dienestiem, un
         ja vienlaikus šī tiesību ieguvēja savu darbību būtībā veic par labu iestādei, kurai tā pieder (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Teckal, 50. punkts). Tomēr, ja privātam uzņēmumam pat kā mazākumdalībniekam pieder kapitāla daļas sabiedrībā, kas tāpat pieder arī
         attiecīgajai līgumslēdzējai iestādei, tas izslēdz, ka šī līgumslēdzēja iestāde varētu minēto sabiedrību kontrolēt tāpat, kā
         tā kontrolē pati savus dienestus (skat. it īpaši 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑573/07 Sea, Krājums, I‑8127. lpp., 46. punkts, un 2009. gada 15. oktobra spriedumu lietā C‑196/08 Acoset, Krājums, I‑9913. lpp., 53. punkts).

      33      Konkrētāk, attiecībā uz iesniedzējtiesas jautājumiem par to, vai Oulun kaupunki saistībām veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumus, kas tai ir jānodrošina saviem darbiniekiem, pārejas posma
         laikā iegādāties no kopuzņēmuma, Direktīvas 2004/18 tiesību normas ir vai nav piemērojamas tāpēc, ka šīs saistības ir līguma,
         ar ko tiek izveidots kopuzņēmums, sastāvdaļa, ir jāteic, ka kopuzņēmuma izveidošanai, ko veic līgumslēdzēja iestāde un privāts
         tirgus dalībnieks, kā tādai nav piemērojama Direktīva 2004/18. Turklāt šis konstatējums ir atgādināts Komisijas zaļās grāmatas
         par publisko un privāto partnerību un Kopienas tiesību aktiem attiecībā uz publisko iepirkumu un koncesijām (COM(2004) 327,
         galīgā redakcija) 66. punktā.

      34      Tomēr ir jānorāda, kā izriet no šīs zaļās grāmatas 69. punkta, ka ir jānodrošina, lai kapitāla darījums patiesībā neslēptu
         līgumu, kas var tikt kvalificēti kā publiskā iepirkuma līgumi vai koncesijas, piešķiršanu privātam partnerim. Turklāt, kā
         norādīts iepriekš minētā Komisijas skaidrojošā paziņojuma 2.1. punktā, tas, ka privāta persona un līgumslēdzējs subjekts sadarbojas
         uzņēmuma ar jauktu kapitālu ietvaros, nav pamats, lai, piešķirot līguma slēgšanas tiesības šai privātajai personai vai šim
         uzņēmumam ar jauktu kapitālu, netiktu ievērotas tiesību normas par publiskajiem iepirkumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Acoset, 57. punkts).

      35      Ņemot vērā šīs orientējošās norādes, ir jānosaka, vai un kādā mērā pamata lietas ietvaros Direktīva 2004/18 var tikt piemērota.

      36      Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka tāda jaukta līguma gadījumā, kurā dažādās daļas ir nenodalāmi saistītas un tādējādi
         veido vienotu veselumu, attiecīgais darījums tā juridiskās kvalifikācijas saistībā ar tiesību normām publiskā iepirkuma līgumu
         jomā vajadzībām ir jāaplūko kopumā un vienoti un tas ir jānovērtē, ņemot vērā tiesību normas, kuras attiecas uz daļu, kura
         ir līguma galvenais vai būtiskākais priekšmets (2010. gada 6. maija spriedums apvienotajās lietās C‑145/08 un C‑149/08 Club Hotel Loutraki u.c., Krājums, I‑4165. lpp., 48. un 49. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      37      No minētā izriet, ka Direktīvas 2004/18 piemērošanas vajadzībām ir jāpārbauda, vai līguma daļu, ko veido Oulun kaupunki darbiniekiem paredzētie veselības pakalpojumi, kuriem šī direktīva principā ir piemērojama, no šī līguma var nodalīt.

      38      Saistībā ar to ir jāatsaucas uz Oulun kaupunki pašvaldības padomes 2008. gada 21. aprīļa sanāksmes protokolu, kurā ir norādīti saistību, ko šī pilsēta ir uzņēmusies, izveidojot
         kopuzņēmumu, noteikšanas iemesli. Turklāt no Oulun kaupunki tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka šī pilsēta šo līguma daļu uzskata par nenodalāmu, jo saistību pārejas perioda
         laikā veselības aprūpes pakalpojumus iegādāties no kopuzņēmuma vērtība esot bijusi daļa no tās mantiskā ieguldījuma šī uzņēmuma
         kapitālā un šis mantiskais ieguldījums ekonomiski esot tā izveidošanas nosacījums.

      39      Ir svarīgi uzsvērt, ka līgumslēdzēju pušu izteiktais vai prezumētais nodoms uzskatīt dažādas jauktu līgumu veidojošas sastāvdaļas
         par nenodalāmām nav pietiekams [un] tam ir jābalstās uz objektīviem apstākļiem, kas var attaisnot šo nodomu un pamatot vienota
         līguma noslēgšanas vajadzību.

      40      Saistībā ar Oulun kaupunki argumentiem, atbilstoši kuriem, uzņemoties saistības, būtu nodrošināta darbavietu saglabāšana pašvaldības darbiniekiem, kas
         pāriet strādāt kopuzņēmumā, ir jāteic, ka šādu nodrošinājumu būtu iespējams panākt arī nediskriminācijas un pārskatāmības
         principiem atbilstošā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, kurā prasība saistībā ar šo nodrošinājumu varētu būt
         daļa no nosacījumiem, kas ir jāievēro, lai tiktu piešķirtas šī līguma slēgšanas tiesības.

      41      Kas attiecas uz Oulun kaupunki argumentiem, ar kuriem tiek norādīts, ka “pašreizējais līgums ir izdevīgs un konkurētspējīgs” un ka ar šo līgumu “kopuzņēmums
         uzsāks darbību ar labiem priekšnoteikumiem”, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru publiskā iepirkuma līguma slēgšanas
         tiesību piešķiršana uzņēmumam ar jauktu kapitālu, nerīkojot konkursu, varētu apdraudēt mērķi nodrošināt brīvu un neizkropļotu
         konkurenci, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principu, jo šāda procedūra privātam uzņēmumam, kas piedalās iepriekš minētajā
         uzņēmumā ar savu kapitālu, sniegtu priekšrocības attiecībā pret tā konkurentiem (iepriekš minētais spriedums lietā Acoset, 56. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādi argumenti nedod pamatu secināt, ka līguma daļa, ko veido Oulun kaupunki darbiniekiem paredzētie veselības pakalpojumi, no pārējā līguma ir nenodalāmi.

      42      Turklāt ir jākonstatē, ka apgalvotā, bet nepierādītā Oulun kaupunki uzņemto saistību vērtības iekļaušana šīs pilsētas mantiskajā ieguldījumā kopuzņēmuma pamatkapitālā šajos apstākļos ir juridiskā
         tehnika, kas arī neļauj šo jauktā līguma daļu uzskatīt par no šī līguma nenodalāmu.

      43      Turklāt, kā norāda Čehijas valdība un Komisija, tas, ka pamata lietā līgumslēdzēja iestāde esot izteikusi nodomu pēc pārejas
         posma beigām rīkot konkursu par tās darbiniekiem sniedzamo veselības aprūpes pakalpojumu iepirkumu, arī ir apstāklis, kas
         apstiprina šīs daļas nodalāmo raksturu no pārējā jauktā līguma.

      44      Līdzīgi apstāklis, ka kopš 2008. gada augusta kopuzņēmums darbojas bez norādītās līguma daļas, norāda, ka abi partneri, šķiet,
         ir spējīgi noregulēt šīs neesamības iespējamo ietekmi uz minētā uzņēmuma finansiālo stāvokli, kas ir vēl viena atbilstoša
         norāde uz šīs daļas nodalāmo raksturu.

      45      Tādējādi, atšķirībā no apstākļiem, uz kuru pamata tika pieņemts iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Club Hotel Loutraki u.c., no iepriekš minētajiem konstatējumiem objektīvi neizriet nepieciešamība noslēgt pamata lietā aplūkojamo jaukto līgumu
         ar vienu [konkrētu] partneri (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Club Hotel Loutraki u.c., 53. punkts).

      46      Tā kā jauktā līguma daļa, kurā ir paredzētas Oulun kaupunki saistības tās darbiniekiem paredzētos veselības aprūpes pakalpojumus iegādāties no kopuzņēmuma, tādējādi no šī līguma ir
         nodalāma, no tā izriet, ka tādā kontekstā kā pamata lietas apstākļi šīs daļas piešķiršanai ir piemērojamas attiecīgās Direktīvas 2004/18
         tiesību normas.

      47      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīva 2004/18 ir jāinterpretē tādējādi,
         ka, ja līgumslēdzēja iestāde ar attiecībā pret šo iestādi neatkarīgu, privātu sabiedrību noslēdz līgumu par tāda kopuzņēmuma
         akciju sabiedrības formā dibināšanu, kura mērķis ir sniegt veselības aprūpes un labklājības darbavietā pakalpojumus, minētajai
         līgumslēdzējai iestādei līguma saistībā ar tās pašas darbiniekiem paredzētiem pakalpojumiem, kuru vērtība pārsniedz šajā direktīvā
         noteikto slieksni, ja šis līgums ir nodalāms no minētās sabiedrības dibināšanas līguma, slēgšanas tiesību piešķiršana ir jāveic,
         ievērojot minētās direktīvas noteikumus, kas ir piemērojami tās II B pielikumā ietilpstošajiem pakalpojumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes
            valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
            procedūru, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja līgumslēdzēja iestāde ar attiecībā pret šo iestādi neatkarīgu, privātu sabiedrību
            noslēdz līgumu par tāda kopuzņēmuma akciju sabiedrības formā dibināšanu, kura mērķis ir sniegt veselības aprūpes un labklājības
            darbavietā pakalpojumus, minētajai līgumslēdzējai iestādei līguma saistībā ar tās pašas darbiniekiem paredzētiem pakalpojumiem,
            kuru vērtība pārsniedz šajā direktīvā noteikto slieksni, ja šis līgums ir nodalāms no minētās sabiedrības dibināšanas līguma,
            slēgšanas tiesību piešķiršana ir jāveic, ievērojot minētās direktīvas noteikumus, kas ir piemērojami tās II B pielikumā ietilpstošajiem
            pakalpojumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1981. gada 5. februārī. # Staatssecretaris van Financiën pret Association coopérative "Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats GA". # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # PVN. # Lieta 154/80.


Tiesas spriedums 1968. gada 11. jūlijā. # Claude Moïse Sayag un S.A. Zurich pret Jean-Pierre Leduc, Denise Thonnon, laulātā uzvārdā Leduc, un S.A. La Concorde. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Beļģija. # Lieta 5-68.


Tiesas spriedums 1994. gada 6. decembrī. # The owners of the cargo lately laden on board the ship "Tatry" pret the owners of the ship "Maciej Rataj". # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England) - Apvienotā Karaliste. # Briseles Konvencija. # Lieta C-406/92.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta), 2017. gada 22. septembris.#Patrick Wanègue pret Reģionu komiteju.#Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Darba nosacījumi – Virsstundas – AST 6 pakāpes šoferis – Tiesību uz vienotas likmes kompensāciju par virsstundām atcelšana – Pušu procesuālo tiesību vienlīdzība – Pienākums norādīt pamatojumu – Kļūdas tiesību piemērošanā – Faktu sagrozīšana.#Lieta T-682/15 P.


Tiesas spriedums 1970. gada 25. jūnijā. # Francijas Republikas valdība pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 47-69.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1990. gada 20. septembrī. # Jack Hanning pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdnis. # Lieta T-37/89.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 11.oktobrī.#Freeport plc pret Olle Arnoldsson.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Högsta domstolen - Zviedrija.#Regula (EK) Nr. 44/2001 - 6. panta 1. punkts - Īpašā jurisdikcija -Vairāki atbildētāji - Prasību juridiskie pamati - Ļaunprātīga izmantošana - Iespēja atzīt tādas valsts tiesā celtu prasību, kurā vienai no atbildētājiem ir domicils.#Lieta C-98/06.

text:
      Lieta C‑98/06
      Freeport plc
      pret
      Olle Arnoldsson
      (Högsta domstolen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Regula (EK) Nr. 44/2001 – 6. panta 1. punkts – Īpašā jurisdikcija – Vairāki atbildētāji – Prasību juridiskie pamati – Ļaunprātīga izmantošana – Iespēja atzīt tādas valsts tiesā celtu prasību, kurā vienam no atbildētājiem ir domicils
      Ģenerāladvokāta Paolo Mengoci [Paolo Mengozzi] secinājumi, sniegti 2007. gada 24. maijā

      Tiesas (trešā palāta) 2007. gada 11. oktobra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 –
            Īpašā jurisdikcija – Vairāki atbildētāji
      (Padomes Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts)
      Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas, ka prasībām, kas celtas pret vairākiem atbildētājiem, ir dažādi juridiskie pamati, nav šķērslis šīs tiesību
         normas piemērošanai.

      Kaut arī no šīs tiesību normas formulējuma neizriet, ka nosacījumi, kas ir paredzēti tā piemērošanai, ietver prasību, ka pret
         dažādiem atbildētājiem celtajām prasībām ir jābūt identiskiem juridiskajiem pamatiem, tomēr ir jāpārbauda, vai dažādas prasības,
         kuras cēlis viens un tas pats prasības iesniedzējs pret dažādiem atbildētājiem, savā starpā ir tā saistītas, ka ir lietderīgi
         tās izskatīt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība. Šajā sakarā ar to, ka pastāv
         atšķirības tiesvedības iznākumā, nepietiek, lai lēmumus varētu uzskatīt par pretrunīgiem.

      Turklāt šī tiesību norma ir piemērojama gadījumā, kad prasības, ceļot tās pret dažādiem atbildētājiem, ir savā starpā saistītas,
         lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku gadījumā, ja lietas tiktu izskatītas atsevišķi, nepastāvot nepieciešamībai atsevišķi
         noteikt, ka prasības netika celtas tikai tāpēc, lai kādu no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai,
         kurā atrodas tā domicils.

      (sal. ar 38.–40., 47., 52., 54. punktu un rezolutīvās daļas 1. un 2. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 11. oktobrī (*)

      Regula (EK) Nr. 44/2001 – 6. panta 1. punkts – Īpašā jurisdikcija – Vairāki atbildētāji – Prasību juridiskie pamati – Ļaunprātīga izmantošana – Iespēja atzīt tādas valsts tiesā celtu prasību, kurā vienai no atbildētājiem ir domicils
      Lieta C‑98/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 68. un 234. pantu,
      ko Högsta domstolen (Zviedrija) iesniedza ar 2006. gada 8. februāra lēmumu un ko Tiesa saņēmusi 2006. gada 20. februārī, tiesvedībā

      Freeport plc
      pret
      Olle Arnoldsson.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], J. Klučka [J. Klučka] (referents), P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Freeport plc vārdā – M. Tageuss [M. Tagaeus] un K. Bjorndāle [C. Björndal], advokater,

      –       Arnoldsson vārdā – A. Bengtsons [A. Bengtsson], advokat,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – L. Parpala [L. Parpala], V. Botka [V. Bottka] un A. M. Rušo‑Žoē [A. M. Rouchaud‑Joët], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 24. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. panta 1. punktu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK)
         Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).

      2       Šis lūgums tika iesniegts prāvas starp saskaņā ar Lielbritānijas tiesībām dibinātu sabiedrību Freeport plc (turpmāk tekstā – “Freeport”) un Arnoldsona [Arnoldsson] kungu ietvaros, kurš minēto sabiedrību iesūdzēja tiesā, kura savukārt nav piekritīgā tiesa saskaņā ar šīs sabiedrības sēdekļa
         atrašanās vietu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Direktīvas Nr. 44/2001 otrajā, vienpadsmitajā, divpadsmitajā un piecpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
      “(2)      Dažas atšķirības to valstu tiesību aktu starpā, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus
         darbību. Būtiski ir noteikumi par tiesību aktu pretrunām civillietās un komerclietās apvienošanai un formalitāšu ātras un
         vienkāršas spriedumu atzīšanas un izpildes vienkāršošanai dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula.

      [..]
      (11)      Jurisdikcijas normām jābūt ļoti skaidri nosakāmām, un tām jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti ir atbildētāja
         domicils un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās
         tiesas prāvas priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. [..]

      (12)      Papildus atbildētāja domicilam vajadzētu būt alternatīvam jurisdikcijas pamatojumam, kura pamatā ir cieša saikne starp tiesu
         un lietu, lai veicinātu pareizu tiesvedību.

      [..]
      (15)      Saskaņotas tiesas spriešanas interesēs jāsamazina vienlaicīgas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs netaisa
         pretrunīgus spriedumus. [..]”

      4       Minētās regulas 2. panta 1. punktā, kas ietilpst šīs regulas II nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir paredzēts:
      “Saskaņā ar šo regulu, personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās
         dalībvalsts tiesā.”

      5       Atbilstoši šīs pašas regulas 3. pantam, kas arī ietilpst minētās II nodaļas 1. iedaļā:
      “1.      Personas, kuru domicils ir kādā no dalībvalstīm, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā, vienīgi izmantojot šīs nodaļas 2.–7. iedaļā
         noteiktās normas.

      2.      Cita starpā pret tām nepiemēro I pielikumā noteiktās normas attiecībā uz valsts jurisdikciju.”
      6       Regulas Nr. 44/2001 5. pantā, kas ietilpst šīs pašas II nodaļas 2. iedaļā ar nosaukumu “Īpašā jurisdikcija”, ir noteikts,
         ka personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, ar zināmiem nosacījumiem var iesūdzēt citā dalībvalstī.

      7       Turklāt šīs pašas regulas 6. panta 1. un 2. punktā, kas arī ietilpst minētajā 2. iedaļā, ir paredzēts:
      “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:
      1)      ja viņš ir viens no vairākiem apsūdzētajiem tās vietas tiesā, kurā kādam no apsūdzētajiem ir domicils, ar noteikumu, ka prasības
         ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās izskatīt un noteikt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa
         tiesvedība;

      2)      kā trešo personu lietā par garantiju vai galvojumu vai jebkurā citā tiesvedībā pēc trešo personu pieteikuma tiesā, kurā ierosināta
         pamattiesvedība, ja vien tā nav ierosināta vienīgi ar mērķi atņemt tās tiesas jurisdikciju, kas viņa lietā būtu kompetenta.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      8       Sabiedrība, ar kuru sadarbojas Arnoldsons, kopš 1996. gada īstenoja projektus “rūpnīcas veikalu” tirdzniecības centru attīstībai
         dažādās vietās Eiropā. Freeport no šīs sabiedrības ieguva vairākus šādus projektus, no kuriem vislabāk attīstītais projekts atradās Kungsbakā [Kungsbacka] (Zviedrija).

      9       1999. gada 11. augusta tikšanās laikā starp Arnoldsonu un Freeport ģenerāldirektoru tika noslēgta mutvārdu vienošanās par to, ka Arnoldsons personīgi saņems komisijas naudu GBP 500 000 apmērā,
         kad tiks atvērts rūpnīcas veikals Kungsbakā.

      10     Ar rakstveida 1999. gada 27. augusta vienošanos Freeport apstiprināja minēto mutvārdu vienošanos, taču pievienoja trīs nosacījumus komisijas naudas samaksai. Arnoldsons piekrita
         šiem nosacījumiem, no kuriem viens paredzēja, ka samaksu, ko viņš saņems, veiks sabiedrība, kura kļūs par Kungsbakā esošā
         uzņēmuma īpašnieci. Pēc jaunām sarunām Freeport 1999. gada 13. septembrī nosūtīja Arnoldsonam rakstveida apstiprinājumu par vienošanos, kas noslēgta ar viņu (turpmāk tekstā
         – “vienošanās”).

      11     Rūpnīcas veikals Kungsakā, kas atklāts 2001. gada 15. novembrī, ir saskaņā ar Zviedrijas tiesībām dibinātas sabiedrības Freeport Leisure (Sweden) AB (turpmāk tekstā – “Freeport AB”) īpašums, kas vada šo veikalu. Šī sabiedrība pieder vienai no Freeport meitas sabiedrībām, kura 100 % pārvalda Freeport AB.

      12     Arnoldsons prasīja gan Freeport AB, gan Freeport samaksāt komisijas naudu, par kuru viņš vienojās ar Freeport. Freeport AB noraidīja lūgumu, pamatojot ar to, ka tā nav vienošanās puse un ka turklāt tā vēl nebija izveidota brīdī, kad minētā vienošanās
         tika noslēgta.

      13     Tā kā Arnoldsons vēl joprojām nebija saņēmis apsolīto naudas summu, 2003. gada 5. februārī viņš vērsās Göteborgs tingsrätt [Gēteborgas pirmās instances tiesa], prasot piespriest abām sabiedrībām solidāri viņam pārskaitīt naudas summu GBP 500 000
         apmērā vai tās ekvivalentu Zviedrijas valūtā, ieskaitot procentus.

      14     Lai noteiktu, ka šai tiesai ir jurisdikcija attiecībā uz Freeport, Arnoldsons pamatoja savu prasību ar Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu.

      15     Freeport izvirzīja pamatu par nepieņemamību, pamatotu ar to, ka tā nav dibināta Zviedrijā un ka prasības nebija pietiekami cieši saistītas,
         lai pamatotu Göteborgs tingsrätt jurisdikciju minētā noteikuma izpratnē. Šajā sakarā Freeport apgalvoja, ka pret to vērstajai prasībai bija līgumisks pamats, savukārt prasība pret Freeport AB bija pamatota ar deliktu vai kvazi deliktu, jo starp Arnoldsonu un šo sabiedrību nepastāvēja līgumiskas attiecības. Šī juridisko
         pamatu dažādība prasībām, kas vērstas pret Freeport AB un Freeport, nepieļaujot Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanu, jo neesot iespējams pierādīt, ka šīs divas prasības savā
         starpā ir saistītas.

      16     Göteborgs tingsrätt pamatu par nepieņemamību noraidīja.

      17     Freeport ierosināja apelācijas tiesvedību Hovrätten för Västra Sverige [Apelācijas tiesa Rietumzviedrijai], kura šo apelācijas sūdzību noraidīja.

      18     Turpinājumā minētā sabiedrība vērsās Högsta domstolen [Augstākā tiesa], kura savā lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu norāda, ka Tiesa savā 1988. gada 27. septembra spriedumā
         lietā 189/87 Kalfelis (Recueil, 5565. lpp.) atzina, ka saskaņā ar 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi
         civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”) 5. panta 3. punktu kompetentā
         tiesa, kura izskata ar deliktu pamatotu prasības daļu, nav kompetenta izskatīt tās pašas prasības citas daļas, kuru pamatā
         nav delikts. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesa 1998. gada 27. oktobra sprieduma lietā C‑51/97 Réunion européenne u.c. (Recueil, I‑6511. lpp.) 50. punktā atzina, ka divi pieteikumi vienā un tajā pašā prasībā par zaudējumu atlīdzību, vērsti pret dažādiem
         atbildētājiem un pamatoti vienā gadījumā ar līgumisku atbildību un otrā gadījumā – ar atbildību, saistītu ar deliktu, nevar
         tikt uzskatīti kā savā starpā saistīti. Tāpēc iesniedzējtiesa vēlas pārbaudīt, vai prasības pret Freeport AB pamats ir līgumisks, kaut arī persona, kas sabiedrības vietā sniedza apsolījumu, nebija ne šīs sabiedrības juridiskais pārstāvis,
         ne arī pilnvarnieks.

      19     Turpinājumā šī pati tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Kalfelis 8. un 9. punktā uzsver, ka Briseles konvencijas 6. panta 1. punktā paredzētais izņēmums principam, ka jurisdikcija ir atbildētāja
         domicila valsts tiesām, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nevar apšaubīt paša šī principa esamību, ļaujot prasītājai celt
         prasību pret vairākiem atbildētājiem tikai tāpēc, lai kādu no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai,
         kurā atrodas tā domicils. Tomēr iesniedzējtiesa atzīmē, ka šāda situācija ir skaidri paredzēta Regulas Nr. 44/2001 6. panta
         2. punktā, taču ne šī paša panta 1. punktā. Minētā tiesa jautā, kā šajā sakarā būtu jāinterpretē minētais 1. punkts.

      20     Papildus iesniedzējtiesa arī vaicā, vai jautājums par iespēju apmierināt prasību, kas celta pret atbildētāju tās domicila
         valsts tiesā, ir jāvērtē citādi, izskatot jautājumu par Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzēto nesavienojamu spriedumu
         risku. Šajā tiesā Freeport apgalvoja, ka nepastāv nekāds nesavienojamu spriedumu risks. Tā uzskatīja, ka saskaņā ar Zviedrijas tiesībām ar līgumiem
         nevar uzlikt par pienākumu trešām personām, šajā gadījumā Freeport AB, veikt samaksu. Freeport no minētā secināja, ka pret Freeport AB celtajai prasībai nav juridiska pamata un ka tā tika celta vienīgi ar mērķi iesūdzēt Freeport Zviedrijas tiesā.

      21     Šādos apstākļos Högsta domstolen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai prasība, kas pamatota ar iespējamu pienākumu maksāt, kas ir uzlikts akciju sabiedrībai un kas izriet no vienošanās, Padomes
         2000. gada 22. decembra Regulas [..] Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanai ir uzskatāma par prasību ar līgumisku pamatu,
         kaut arī persona, kura sniedza apsolījumu, nebija nedz sabiedrības juridiskais pārstāvis, nedz arī pilnvarnieks?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai papildus 6. panta 1. punktā tieši iekļautajiem nosacījumiem jurisdikcijas
         priekšnoteikums ir tas, ka prasība pret atbildētāju tādas valsts tiesā, kurā atrodas tā domicils, nav tikusi celta tikai tāpēc,
         lai prasību pret citu atbildētāju izskatītu cita tiesa, nevis tiesa, kuras jurisdikcijā citādi būtu izskatīt šo lietu?

      3)      Ja atbilde uz otro jautājumu ir noraidoša, vai iespēja apmierināt prasību pret atbildētāju ar domicilu valstī, kurā atrodas
         tiesa, ir jāvērtē citādi, izskatot jautājumu par 6. panta 1. punktā paredzēto nesavienojamu spriedumu risku?

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      22     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai prasība, kas pamatota ar izrietošu pienākumu maksāt zaudējumus akciju sabiedrības
         vietā sniegtā apsolījuma dēļ Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanai ir uzskatāma par prasību ar līgumisku pamatu,
         kaut arī persona, kura sniedza apsolījumu attiecīgajā brīdī, nebija ne sabiedrības juridiskais pārstāvis, ne arī pilnvarnieks.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      23     Gan lietas dalībnieki, gan Eiropas Kopienu Komisija atgādina, ka līgumiska rakstura jēdzienu minētā noteikuma izpratnē nevar
         attiecināt uz situāciju, kurā nepastāv pušu savstarpējas saistības, ko tās brīvprātīgi uzņēmušās. Šajā sakarā tie atsaucas
         uz Tiesas judikatūru, kas attiecas uz Briseles konvencijas 5. panta 1. punktu, kura noteikumi pēc būtības ir identiski Regulas
         Nr. 44/2001 noteikumiem (cita starpā skat. 1992. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑26/91 Handte, Recueil, I‑3967. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu ietā Réunion européenne u.c., 17. punkts, un 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑334/00 Tacconi, Recueil, I‑7357. lpp., 23. punkts).

      24     Pamatojoties uz šo atgādinājumu, Freeport apgalvo, ka starp Freeport AB un Arnoldsonu nepastāvēja līgumiskas attiecības, jo Freeport AB nesniedza Arnoldsonam nekādu apsolījumu. Freeport apgalvo, ka ne Freeport AB juridiskais pārstāvis, ne tās pilnvarnieks nesniedza Arnoldsonam nekādu apsolījumu un ka šī sabiedrība neapstiprināja vienošanos
         par minētās naudas summas, kas it jāmaksā, samaksu.

      25     Arnoldsons atzīst, ka vienošanās noslēgšanas brīdī neviena sabiedrība nebija rūpnīcas veikala Kungsbakā, kurš vēl nebija atvērts,
         īpašniece. Viņš precizē, ka šajā datumā nebija neviena juridiskā pārstāvja vai pilnvarnieka, kas varētu pārstāvēt Freeport AB. Tomēr Arnoldsons arī apgalvo, ka, pirmkārt, Freeport noslēdza vienošanos gan savā labā, gan arī sabiedrības – nākamās veikala īpašnieces – labā, un, otrkārt, saskaņā ar šādu
         vienošanos Freeport deva norādījumus nākamajai sabiedrībai, proti, Freeport AB, samaksāt Arnoldsonam pienākošos naudas summu. Turklāt, pievienojoties Freeport grupai, Freeport AB uzņēmās pienākumu veikt šo maksājumu.

      26     Līdz ar to Arnoldsons uzskata, ka vienošanās minētais pienākums, kuram labprātīgi piekrita Freeport AB, noteikti nav ārpuslīgumisks, un tomēr ietilpst līgumiskajās attiecībās. Tādējādi viņš apgalvo, ka Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas
         dēļ gan pret Freeport AB, gan pret Freeport celtā prasība ir prasība par līgumisko atbildību.

      27     Komisija uzskata, ka valsts tiesai ir pienākums izvērtēt starp Freeport AB un Arnoldsonu pastāvošās tiesiskās attiecības, lai noteiktu, vai šīs attiecības var uzskatīt par līgumiskām. Šī tiesa var
         balstīties uz visiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem pamata lietā, lai noteiktu, vai Freeport vienošanās noslēgšanas brīdī bija Freeport AB juridiskais pārstāvis vai pilnvarnieks.

      28     Tomēr Komisija uzskata, ka pirmajam uzdotajam jautājumam nav nozīmes, lai interpretētu Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu,
         līdz ar to nav nepieciešams uz to atbildēt.

      29     Pēc Komisijas domām, pirmais jautājums ir par to, vai Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts var tikt interpretēts, ņemot
         vērā apsvērumus, kas minēti iepriekš minētā sprieduma lietā Réunion européenne u.c. 50. punktā. Tomēr pamata lietas un šī sprieduma faktiskais un tiesiskais konteksts ir pilnīgi atšķirīgs. Pretēji minētajam
         spriedumam, kurā prasība pamata lietā tika celta tādas dalībvalsts tiesā, kurā nevienam no atbildētājiem nebija domicils,
         pamata prāva attiecas uz Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanu, jo Arnoldsons cēla prasību Zviedrijas tiesā,
         un šajā valstī atrodas Freeport AB juridiskā adrese. Komisija uzskata, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Réunion européenne u.c. 50. punkts ir tikai kā atgādinājums vispārīgajam noteikumam, saskaņā ar kuru izņēmums principam, ka jurisdikcijā ir
         [lietu izskatīt] atbildētāja domicila valsts tiesām, ir jāinterpretē šauri.

      30     Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu par nepieciešamu atbildēt uz pirmo uzdoto jautājumu, Komisija apgalvo, ka atšķirība starp prasību
         ar līgumisku pamatu un ar deliktu pamatotu prasību neizslēdz Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanu, bet to var
         ņemt vērā valsts tiesa, izvērtējot nosacījumu, kas pamatots ar zināmu saistību starp prasībām, kas pamato lietderību tās izskatīt
         un izlemt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ja lietas tiktu izskatītas atsevišķi.

       Tiesas atbilde
      31     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai EKL 234. pantā noteiktās sadarbības ar valstu tiesām procedūras ietvaros valsts tiesai
         ir jāsniedz derīga atbilde, kas tai ļautu iztiesāt tās izskatīšanā esošo prāvu. Šajā kontekstā attiecīgajā gadījumā Tiesai
         ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (2006. gada 23. marta spriedums lietā C‑210/04 FCE Bank, Krājums, I‑2803. lpp., 21. punkts un iepriekš minētā judikatūra).

      32     Šajā sakarā jāatgādina, ka iesniedzējtiesa jautā, vai prasībai, kādu ir cēlis Arnoldsons pret Freeport AB, ir līgumisks pamats, jo minētā tiesa balstās uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu var piemērot
         tikai gadījumos, kad prasībām, kas celtas pret dažādiem atbildētājiem tādu valstu tiesās, kurās vienam no tiem ir domicils,
         ir identiski juridiskie pamati.

      33     Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šis pieņēmums atbilst Regulai Nr. 44/2001, būtībā izvērtējot to, vai šīs regulas 6. panta 1. punkts
         ir piemērojams gadījumā, kad prasībām, kas celtas pret vairākiem atbildētājiem tādu valstu tiesās, kurās vienā no tiem ir
         domicils, ir dažādi juridiskie pamati.

      34     Šajā gadījumā Regulas Nr. 44/2001 2. pantā paredzētā jurisdikcija, proti, tās dalībvalsts tiesu jurisdikcija, kuras teritorijā
         atrodas atbildētāja domicils, ir vispārējs princips, un izņēmums no šī principa ir tikai šajā regulā paredzētās īpašās jurisdikcijas
         normas, kas piemērojamas ierobežotā skaitā gadījumu, kuros atbildētājs, atkarībā no situācijas, ir jāsauc vai var tikt saukts
         pie atbildības citas dalībvalsts tiesā (skat. 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑103/05 Reisch Montage, Krājums, I‑6827. lpp., 22. punkts un iepriekš minētā judikatūra).

      35     Turklāt šajā sakarā pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka šie īpašās jurisdikcijas noteikumi ir interpretējami šauri un tos
         nevar interpretēt tā, lai aptvertu gadījumus ārpus tiem, kuri ir skaidri paredzēti Regulā Nr. 44/2001 (iepriekš minētais spriedums
         lietā Reisch Montage, 23. punkts un iepriekš minētā judikatūra).

      36     Kā izriet no Regulas Nr. 44/2001 vienpadsmitā apsvēruma, jurisdikcijas normām jābūt ļoti skaidri nosakāmām, un tām jābalstās
         uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti ir atbildētāja domicils un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu,
         izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesas prāvas priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru.

      37     Attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzēto īpašo jurisdikciju – šajā noteikumā ir paredzēts, ka atbildētāju
         var iesūdzēt, ja viņš ir viens no vairākiem apsūdzētajiem, tās vietas tiesā, kurā kādam no apsūdzētajiem ir domicils, ar noteikumu,
         ka “prasības ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku,
         ko rada atsevišķa tiesvedība”.

      38     No Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta formulējuma neizriet, ka nosacījumi, kas ir paredzēti šī noteikuma piemērošanai,
         ietver prasību, ka pret dažādiem atbildētājiem celtajām prasībām ir jābūt identiskiem juridiskajiem pamatiem.

      39     Kā Tiesa jau ir atzinusi – lai piemērotu Briseles konvencijas 6. panta 1. punktu, ir jāpārbauda, vai dažādas prasības, kuras
         cēlis viens un tas pats prasības iesniedzējs pret dažādiem atbildētājiem, savā starpā ir tā saistītas, ka ir lietderīgi tās
         izskatīt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība (skat. minēto spriedumu lietā Kalfelis, 13. punkts).

      40     Tiesai bija iespēja precizēt, ka, lai lēmumi būtu uzskatāmi par pretrunīgiem, nepietiek, ja pastāv atšķirības tiesvedības
         iznākumā; šīm atšķirībām ir jāietilpst vienas un tās pašas faktiskās un juridiskās situācijas ietvaros (2006. gada 13. jūlija
         spriedums lietā C‑539/03 Roche Nederland u.c., Krājums, I‑6535. lpp., 26. punkts).

      41     Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tajā celtās prasības ir savā starpā saistītas, proti, vai pastāv nesavienojamu spriedumu risks,
         ja prasības tiktu izskatītas atsevišķi, un šajā sakarā jāņem vērā visi no lietas materiāliem izrietošie nepieciešamie fakti,
         kas vajadzības gadījumā un bez nepieciešamības tos izvērtēt var likt tiesai ņemt vērā tajā celto prasību juridiskos pamatus.

      42     Šādu interpretāciju nevar apšaubīt ar iepriekš minētā sprieduma lietā Réunion européenne u.c. 50. panta interpretāciju.

      43     Komisija pamatoti uzsvēra, ka minētajam spriedumam salīdzinājumā ar pamata prāvu ir atšķirīgs faktiskais un juridiskais konteksts.
         Pirmkārt, minētajā spriedumā tika apskatīta Briseles konvencijas 5. panta 1. un 3. punkta piemērošana, nevis šīs pašas konvencijas
         6. panta 1. punkts.

      44     Otrkārt, minētais spriedums atšķirībā no šīs lietas attiecās uz Briseles konvencijas 5. panta 3. punktā paredzētās īpašās
         jurisdikcijas izskatīt ar deliktu pamatotu prasību un īpašās jurisdikcijas izskatīt prasību ar līgumisku pamatu pārklāšanos,
         jo šīs divas prasības bija savā starpā saistītas. Citiem vārdiem, iepriekš minētais spriedums lietā Réunion européenne u.c. attiecas uz prasību, kas tika celta tādas dalībvalsts tiesā, kurā nevienam no atbildētājiem pamata lietā nebija domicils,
         turpretim šajā pamata prāvā prasība, piemērojot Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu, tika celta tādas vietas tiesā, kurā
         vienam no atbildētājiem atrodas juridiskā adrese.

      45     Briseles konvencijas 5. panta 3. punkta kontekstā Tiesa secināja, ka divi pieteikumi vienā un tajā pašā prasībā, vērsti pret
         dažādiem atbildētājiem un pamatoti, vienā gadījumā ar līgumisku atbildību, bet otrā – ar atbildību par deliktu, nevar tikt
         uzskatīti par savā starpā saistītiem (iepriekš minētais spriedums lietā Réunion européenne u.c., 50. punkts).

      46     Pieņēmums, ka ar Regulas Nr. 44/2001 5. pantu pamatota jurisdikcija, kas ir īpašā jurisdikcija un kas attiecas uz izsmeļoši
         uzskaitītiem gadījumiem, var būt par pamatu citu prasību izskatīšanai, būtu pretrunā minētajā regulā noteiktajai kārtībai.
         Gluži otrādi, ja tiesas jurisdikcija ir pamatota ar minētās regulas 2. pantu, kā tas ir pamata prāvā, tad šīs regulas 6. panta
         1. punktu ir iespējams piemērot tad, ja ir izpildīti šajā tiesību normā izklāstītie nosacījumi, uz kuriem ir izdarīta atsauce
         šī sprieduma 39. un 40. punktā, nepastāvot vajadzībai, lai celtās prasības būtu pamatotas ar identiskiem juridiskajiem pamatiem.

      47     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas, ka prasībām, kas celtas pret vairākiem atbildētājiem, ir dažādi juridiskie pamati, nav šķērslis šīs tiesību
         normas piemērošanai.

       Par otro jautājumu
      48     Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošana nozīmē to, ka
         prasība tika celta pret vairākiem atbildētājiem tikai tāpēc, lai kādu no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai,
         kurā atrodas tā domicils.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      49     Arnoldsons un Komisija uzskata, ka uz Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzēto īpašo jurisdikciju atšķirībā no īpašās
         jurisdikcijas, kas paredzēta šī paša panta 2. punktā, neattiecas nosacījums, saskaņā ar kuru prasība nevarēja būt celta vienīgi
         tāpēc, lai atņemtu jurisdikciju tās vietas tiesai, kurā vienam no atbildētājiem ir domicils. Tie būtībā uzskata, ka Regulas
         Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzētais nosacījums attiecībā uz saiknes pastāvēšanu starp prasībām ir pietiekami strikts,
         lai izvairītos no jurisdikcijas noteikumu nepareizas izmantošanas.

      50     Savukārt Freeport uzskata, ka šāds risks attaisno to, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošana ir atkarīga no tāda paša nosacījuma,
         kas izklāstīts šī paša panta 2. punktā. Pirmkārt, pēdējais minētais nosacījums, saskaņā ar kuru ir aizliegts ļaunprātīgi izmantot
         minētajā regulā noteiktos tiesu jurisdikciju noteikumus, ir vispārīgs princips, kas arī ir jāievēro, piemērojot minētās regulas
         6. panta 1. punktu. Otrkārt, šāda nosacījuma piemērošanu cita starpā pamato tiesiskās drošības princips un prasība par uz
         to, ka nevar neievērot principu, ka atbildētāju var iesūdzēt tikai tādas vietas tiesā, kurā ir tā domicils.

       Tiesas atbilde
      51     Kā to pamatoti atzīmēja iesniedzējtiesa, Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā atšķirībā no šī paša panta 2. punkta skaidri
         nav paredzēts gadījums, saskaņā ar kuru prasība ir celta vienīgi ar mērķi atņemt jurisdikciju tai tiesai, kas būtu kompetenta.
         Komisija šajā sakarā norādīja, ka, grozot Briseles konvenciju, dalībvalstis atteicās 6. panta 2. punktā paredzēto gadījumu
         iekļaut arī 6. panta 1. punktā, uzskatot, ka objektīvāks ir vispārīgais nosacījums par saiknes esamību starp prasībām.

      52     Jāatgādina, ka, minot gadījumu, saskaņā ar kuru prasītājs var celt prasību pret vairākiem atbildētājiem tikai tāpēc, lai kādu
         no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai, kurā atrodas tā domicils, Tiesa, taisot spriedumu iepriekš
         minētajā lietā Kalfelis, atzina, ka, lai izslēgtu šādu iespēju, ir nepieciešama saiknes esamība starp prasībām, kas celtas pret katru no atbildētājiem.
         Tā nosprieda, ka Briseles konvencijas 6. panta 1. punktā ietvertais noteikums ir piemērojams gadījumā, kad prasības, ceļot
         tās pret dažādiem atbildētājiem, ir savā starpā saistītas, proti, kad ir lietderīgi tās izskatīt kopā, lai novērstu nesavienojamu
         spriedumu risku gadījumā, ja lietas tiktu izskatītas atsevišķi.

      53     Tādējādi šī prasība par saistības esamību neizrietēja no Briseles konvencijas 6. panta 1. punkta formulējuma, bet to no šī
         noteikuma ir izsecinājusi Tiesa, lai novērstu, ka šajā normā paredzētā izņēmuma principam, ka jurisdikcijā ir izskatīt lietu
         atbildētāja domicila valsts tiesām, dēļ tiktu apšaubīta paša šī principa pastāvēšana (iepriekš minētais spriedums lietā Kalfelis, 8. punkts). Šī prasība vēlāk ir tikusi apstiprināta ar spriedumu iepriekš minētajā lietā Réunion européenne u.c. (48. punkts) un ir skaidri apstiprināta 6. panta 1. punkta Regulā Nr. 44/2001 izstrādes ietvaros, kas savukārt aizstāja
         Briseles konvenciju (iepriekš minētais spriedums lietā Roche Nederland u.c., 21. punkts).

      54     Šādos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir piemērojams gadījumā,
         kad prasības, ceļot tās pret dažādiem atbildētājiem, ir savā starpā saistītas, proti, kad ir lietderīgi tās izskatīt kopā,
         lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku gadījumā, ja lietas tiktu izskatītas atsevišķi, turklāt nepastāvot nepieciešamībai
         atsevišķi noteikt, ka prasības netika celtas tikai tāpēc, lai kādu no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai,
         kurā atrodas tā domicils.

       Par trešo jautājumu
      55     Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai iespējai apmierināt prasību pret atbildētāju ar domicilu valstī,
         kurā atrodas tiesa, ir nozīme, izskatot jautājumu par Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzēto nesavienojamu spriedumu
         risku.

      56     Tomēr no iesniedzējtiesas vērtējuma izriet, ka šis jautājums tika uzdots, pieņemot, ka, lai pastāvētu saikne starp vairākām
         prasībām, šīm prasībām ir jābūt vienam un tam pašam juridiskajam pamatam. Šāds bija konteksts, kādā Freeport apgalvoja, ka nepastāv nekāds nesavienojamu spriedumu risks, jo saskaņā ar Zviedrijas tiesībām ar līgumiem nevar uzlikt pienākumu
         trešām personām veikt samaksu, un ka tādējādi pret Freeport AB celtajai prasībai nebija juridiska pamata.

      57     Kā jau tika atbildēts uz pirmo jautājumu, Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu var piemērot gadījumā, kad prasībām, kas
         celtas pret dažādiem atbildētājiem, ir dažādi juridiskie pamati.

      58     Ņemot vērā šo atbildi, uz trešo jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      59     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un
            komerclietās 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka prasībām, kas celtas pret vairākiem atbildētājiem, ir
            dažādi juridiskie pamati, nav šķērslis šīs tiesību normas piemērošanai;
      2)      Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir piemērojams gadījumā, kad, ceļot prasības pret dažādiem atbildētājiem, šīs prasības
            ir savā starpā saistītas, proti, kad ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku
            gadījumā, ja lietas tiktu izskatītas atsevišķi, turklāt nepastāvot nepieciešamībai atsevišķi noteikt, ka prasības netika celtas
            tikai tāpēc, lai kādu no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai, kurā atrodas tā domicils.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – zviedru.