title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 22.septembrī. # Bell & Ross BV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apelācija - Pēc termiņa beigām iesniegta prasības pieteikuma parakstīts oriģināls - Novēršams trūkums. # Lieta C-426/10 P.

text:
      Lieta C‑426/10 P
      Bell & Ross BV
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Apelācija – Pēc termiņa beigām iesniegta prasības pieteikuma parakstīts oriģināls – Novēršams trūkums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā – Pamats par prasības pieteikuma iesniegšanas Vispārējā
            tiesā nosacījumiem – Apstrīdētais rīkojums, kas ir izdots, neuzklausot lietas dalībniekus – Pieņemamība
      (Vispārējās tiesas Reglamenta 111. pants)
      2.        Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Parakstīta prasības pieteikuma oriģināla neiesniegšana
            līdz termiņa beigām – Nepieņemamība
      (Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 6. punkts)
      3.        Tiesvedība – Termiņi prasību celšanai – Prasības celšanas termiņa beigšanās – Neparedzēti apstākļi vai nepārvarama vara –
            Jēdziens – Atvainojama maldība – Jēdziens
      (Tiesas Statūtu 45. panta otrā daļa)
      1.        Saistībā ar apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas rīkojumu, kas izdots, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 111. pantu,
         kurā nav prasīts pirms šāda nolēmuma pieņemšanas uzklausīt lietas dalībniekus, apelācijas sūdzības iesniedzējai nevar pārmest,
         ka tā prasības pieteikumā nav izvirzījusi argumentus par šī pieteikuma iesniegšanas nosacījumiem. Šajos apstākļos apelācijas
         pamata attiecībā uz Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem 57. panta b) punkta pārkāpumu mērķis nav grozīt tiesvedības Vispārējā
         tiesā priekšmetu un tādējādi tas ir pieņemams.

      (sal. ar 37. punktu)
      2.        Parakstīta prasības pieteikuma oriģināla neiesniegšana neietilpst atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 6. punktam
         novēršamajos trūkumos. Tātad prasības pieteikumā, kuru advokāts nav parakstījis, ir pieļauts trūkums, kas izraisa prasības
         nepieņemamību, beidzoties procesuālajiem termiņiem, un šis trūkums nevar tikt novērsts. Šo procesuālo tiesību normu stingra
         piemērošana ir jānodrošina saskaņā ar tiesiskās drošības prasību un nepieciešamību novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu
         tiesvedību.

      (sal. ar 42. un 43. punktu)
      3.        Attiecībā uz termiņiem prasību celšanai atvainojamas maldības jēdziens ir jāinterpretē šauri un tas var attiekties tikai uz
         ārkārtas apstākļiem, kuros tostarp attiecīgā iestāde ir pieļāvusi rīcību, kas pati par sevi vai izšķiroši var radīt pieļaujamu
         tāda indivīda maldību, kas rīkojas labticīgi un ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta uzņēmēja.

      Neparedzētu apstākļu jēdziens ietver gan objektīvu elementu, kas attiecas uz neparastiem un ārpus ieinteresētās personas ietekmes
         esošiem apstākļiem, gan subjektīvu elementu, kas saistīts ar attiecīgās personas pienākumu nodrošināties pret neparasta notikuma
         sekām, veicot bez pārmērīgām pūlēm atbilstošus pasākumus. Attiecīgajai personai ir uzmanīgi jāseko tiesvedības gaitai un īpaši
         rūpīgi ir jāievēro paredzētie termiņi.

      Par kancelejā iesniedzamo procesuālo dokumentu sagatavošanu, uzraudzīšanu un pārbaudi ir atbildīgs attiecīgā lietas dalībnieka
         advokāts. Tātad to, ka prasības pieteikuma oriģināla un kopiju sajaukšana ir notikusi trešā uzņēmuma – kuram apelācijas sūdzības
         iesniedzēja bija uzticējusi izgatavot kopijas – iesaistīšanās dēļ, nevar atzīt par ārkārtas apstākļiem vai neparastiem notikumiem,
         kuri ar apelācijas sūdzības iesniedzēju nav saistīti, kas varētu būt attaisnojums apelācijas sūdzības iesniedzējas atvainojamai
         maldībai vai neparedzētiem apstākļiem.

      (sal. ar 47., 48. un 50. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 22. septembrī (*)

      Apelācija – Pēc termiņa beigām iesniegta prasības pieteikuma parakstīts oriģināls – Novēršams trūkums
      Lieta C‑426/10 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2010. gada 24. augustā iesniedza
      Bell & Ross BV, Zūtermēra [Zoetermeer] (Nīderlande), ko pārstāv S. Gerlēns [S. Guerlain], advokāts,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foliārs‑Mongirāls [A. Folliard‑Monguiral], pārstāvis,

      atbildētājs pirmajā instancē,
      Klockgrossisten i Norden AB, Uplandes Vēsbi [Upplands Väsby] (Zviedrija),

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh] (referente),

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 9. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar apelācijas sūdzību Bell & Ross BV (turpmāk tekstā – “Bell & Ross”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 18. jūnija rīkojumu lietā T‑51/10 Bell & Ross/ITSB (turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”), ar ko [Vispārējā tiesa] novēlotā rakstura dēļ kā acīmredzami nepieņemamu
         ir noraidījusi tās prasību atcelt ITSB Apelāciju trešās padomes 2009. gada 27. oktobra lēmumu lietā R 1267/2008‑3 par spēkā
         neesamības atzīšanas procesu starp Klockgrossisten i Norden AB un Bell & Ross.

       Atbilstošās tiesību normas
       Tiesas Statūti
      2        Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. panta otrajā daļā it īpaši ir paredzēts, ka prasības pieteikumam pievieno aktu, ko prasa
         atcelt. Ja šo dokumentu neiesniedz kopā ar pieteikumu, “Tiesas sekretārs lūdz attiecīgo pusi [lietas dalībnieku] tos iesniegt
         pieņemamā termiņā, tomēr šādā gadījumā puse [lietas dalībnieks] nezaudē savas tiesības arī tad, ja dokument[u] iesniedz pēc
         lietas ierosināšanai [prasības celšanai] noteiktā termiņa”.

      3        Tiesas Statūtu 45. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “Termiņu pagarinājumus, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, nosaka reglaments.
      Termiņam beidzoties, attiecīgā persona nezaudē savas tiesības, ja pierāda, ka pastāvējuši neparedzēti apstākļi vai force majeure.”

       Vispārējās tiesas Reglaments
      4        Vispārējās tiesas Reglamenta 43. pantā ir paredzēts:

      “1.      Katra procesuālā dokumenta oriģinālu paraksta attiecīgā lietas dalībnieka pārstāvis vai advokāts.
      Oriģināleksemplāru, kam pievienoti visi tajā minētie pielikumi, iesniedz kopā ar piecām kopijām Vispārējās tiesas vajadzībām
         un vienu kopiju katram no lietas dalībniekiem. Kopijas apliecina lietas dalībnieks, kurš tās iesniedz.

      [..]
      6.      [D]ienu, kurā parakstīta procesuālā dokumenta oriģināla kopiju [..] saņem kancelejā pa faksu vai ar citu Vispārējai tiesai
         pieejamu tehnisko sakaru līdzekļu palīdzību, procesuālo termiņu ievērošanas nolūkos uzskata par dienu, kad dokumenti ir iesniegti
         kancelejā, ar nosacījumu, ka attiecīgā parakstītā procesuālā dokumenta oriģinālu, kam pievienoti iepriekš 1. punkta otrajā
         daļā minētie pielikumi un kopijas, iesniedz kancelejā vēlākais desmit dienu laikā. Uz šo desmit dienu termiņu neattiecina
         102. panta 2. punktu.

      [..]”
      5        Šī reglamenta 44. pantā ir noteikts:

      “[..]
      3.      Advokātam, kas pusi [lietas dalībnieku] pārstāv vai pusei [lietas dalībniekam] palīdz, jāiesniedz kancelejā apliecinošs dokuments
         par to, ka viņš ir tiesīgs praktizēt dalībvalsts vai valsts, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, tiesā.

      4.      Prasības pieteikumam attiecīgā gadījumā pievieno dokumentus, kas norādīti [Tiesas] Statūtu 21. panta otrajā daļā.
      5.      Prasības pieteikumam, ko iesniedz privāto tiesību juridiska persona, pievieno:
      a)      juridiskās personas statūtus vai nesenu izrakstu no sabiedrību vai apvienību reģistra, vai arī kādu citu tās juridiskās pastāvēšanas
         pierādījumu;

      b)      pierādījumu tam, ka advokātu ir pilnvarojusi persona, kas ir tiesīga to darīt.
      5.a      Prasības pieteikumam [..] pievieno šķīrējklauzulas kopiju no [Kopienas] vai tās vārdā noslēgta publisko vai privāto tiesību
         līguma vai, attiecīgos gadījumos, īpaša attiecīgo dalībvalstu starpā noslēgta nolīguma par domstarpību izšķiršanu kopiju.

      6.      Ja prasības pieteikums neatbilst šā panta 3. līdz 5. punktā noteiktajām prasībām, sekretārs nosaka pieņemamu termiņu, kurā
         prasītājam ir jānovērš trūkumi prasības pieteikumā vai arī jāiesniedz kāds no iepriekš minētajiem dokumentiem. Ja prasītājs
         noteiktajā termiņā nenovērš trūkumus prasības pieteikumā vai arī neiesniedz prasītos dokumentus, Vispārējā tiesa lemj par
         to, vai neatbilstība minētajiem nosacījumiem prasības pieteikumu padara formāli nepieņemamu.”

       Norādījumi sekretāram
      6        2007. gada 5. jūlija Norādījumu Vispārējās tiesas sekretāram (OV L 232, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Norādījumi sekretāram”)
         7. pantā ir paredzēts:

      “1.      Sekretārs nodrošina to, lai lietas materiālos iekļautie dokumenti atbilstu [Tiesas] Statūtu, Reglamenta, Praktisko norādījumu
         lietas dalībniekiem, kā arī šo norādījumu noteikumiem.

      Vajadzības gadījumā viņš nosaka lietas dalībniekiem termiņu, lai tie iesniegtajos dokumentos varētu novērst formālus trūkumus.
      Procesuālā raksta izsniegšana tiek aizkavēta, ja nav ievēroti Reglamenta noteikumi, kas ir paredzēti Praktisko norādījumu
         lietas dalībniekiem 55. un 56. punktā.

      Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem 57. un 59. punktā iekļauto noteikumu neievērošana attiecīgā gadījumā aizkavē vai
         var aizkavēt procesuālā raksta izsniegšanu.

      [..]
      3.      Neskarot [..] Reglamenta 43. panta 6. punktu, kas attiecas uz dokumentu iesniegšanu pa faksu vai ar citu tehnisko sakaru līdzekļu
         palīdzību, [..] sekretārs pieņem tikai tos dokumentus, uz kuriem ir lietas dalībnieka advokāta vai pārstāvja paraksta oriģināls.

      [..]”
       Praktiski norādījumi lietas dalībniekiem
      7        Vispārējās tiesas Praktiskos norādījumos lietas dalībniekiem, 2007. gada 5. jūlija redakcijā (OV L 232, 7. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Praktiskie norādījumi lietas dalībniekiem”), B sadaļā ar nosaukumu “Par procesuālo rakstu formu” ir paredzēts:

      “[..]
      7.      Procesuālā raksta beigās ir jābūt attiecīgā lietas dalībnieka advokāta vai pārstāvja parakstam [paraksta oriģinālam]. Gadījumā,
         ja ir vairāki pārstāvji, pietiek, ja procesuālo rakstu paraksta viens no viņiem.

      [..]
      9.      Uz katras procesuālo dokumentu, kas lietas dalībniekiem jāiesniedz saskaņā ar Reglamenta 43. panta 1. punkta otro daļu, kopijas
         attiecīgā lietas dalībnieka advokātam vai pārstāvim jāparakstās, apliecinot, ka kopija atbilst dokumenta oriģinālam.”

      8        Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem F sadaļā ar nosaukumu “Par trūkumu novēršanu procesuālajos rakstos”, 55.–59. punktā
         ir precizēti nosacījumi, ar kādiem var novērst trūkumus prasības pieteikumā.

      9        Saskaņā ar minēto 55. punktu tiek noteikts saprātīgs termiņš trūkumu novēršanai prasības pieteikumā, ja tas neatbilst turpmāk
         uzskaitītajiem Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 3.–5. punktā paredzētajiem nosacījumiem:

      “a)      jāiesniedz apliecinošs dokuments tam, ka advokāts ir tiesīgs praktizēt tiesā [..];
      b)      jābūt pierādītam, ka privāto tiesību juridiskā persona pastāv [..];
      c)      jābūt pilnvarojumam [..];
      d)      jābūt pierādītam, ka advokātu ir pilnvarojusi persona, kas ir tiesīga to darīt [..];
      e)      jāiesniedz apstrīdētais tiesību akts (prasība atcelt tiesību aktu) [..].”
      10      Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem 56. punktā ir paredzēts:

      “Intelektuālā īpašuma lietās, kurās tiek apšaubīta ITSB Apelāciju padomes lēmuma likumība, prasības pieteikums, kas neatbilst
         turpmāk uzskaitītajiem Reglamenta 132. pantā paredzētiem nosacījumiem, netiek paziņots citiem lietas dalībniekiem un tiek
         noteikts saprātīgs termiņš trūkumu novēršanai:

      a)      jānorāda procesa Apelāciju padomē dalībnieku vārdi vai nosaukumi un adreses [..] (Reglamenta 132. panta 1. punkta pirmā daļa);
      b)      jānorāda Apelāciju padomes lēmuma paziņošanas datums (Reglamenta 132. panta 1. punkta otrā daļa);
      c)      pielikumā jāpievieno apstrīdētais lēmums (Reglamenta 132. panta 1. punkta otrā daļa).”
      11      Šo norādījumu 57. punktā it īpaši ir paredzēts:

      “Ja prasības pieteikums neatbilst turpmāk uzskaitītajām formas prasībām, prasības pieteikuma paziņošana tiek atlikta un tiek
         noteikts saprātīgs termiņš trūkumu novēršanai:

      [..]
      b)      prasības pieteikuma beigās jābūt advokāta vai pārstāvja parakstam [paraksta oriģinālam] (Praktisko norādījumu 7. punkts);
      [..]
      o)      jāiesniedz prasības pieteikuma apliecinātas kopijas (Reglamenta 43. panta 1. punkta otrā daļa; Praktisko norādījumu 9. punkts).”
      12      Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem 58. punktā ir paredzēts, ka, ja prasības pieteikums neatbilst formas prasībām par
         to, ka jānorāda adrese, to, ka jāiesniedz apliecinošs dokuments, ka ikviens papildu advokāts ir tiesīgs praktizēt tiesā, to,
         ka jāiesniedz argumentu kopsavilkums, un to, ka jāpievieno pielikumu tulkojums tiesvedības valodā, tad prasības pieteikums
         tiek paziņots un tiek noteikts saprātīgs termiņš trūkumu novēršanai.

      13      Visbeidzot, 59. punktā ir paredzēts princips vai iespēja attiecīgā gadījumā novērst trūkumus, ja prasības pieteikuma lappušu
         skaits pārsniedz šajos praktiskajos norādījumos paredzēto lappušu skaitu, un šādā gadījumā – arī izsniegšanas atlikšana uz
         vēlāku laiku.

       Lietas priekšvēsture
      14      Ar prasības pieteikumu, kas pa faksu Vispārējās tiesas kancelejā tika saņemts 2010. gada 22. janvārī, apelācijas sūdzības
         iesniedzēja cēla prasību par ITSB Apelāciju trešās padomes 2009. gada 27. oktobra lēmumu. Šis prasības pieteikums kancelejā
         tika saņemts pirms tam, kad 2010. gada 25. janvārī beidzās termiņš prasības celšanai.

      15      2010. gada 28. janvāra vēstulē apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja, ka nosūta Vispārējās tiesas kancelejai 2010. gada
         22. janvārī pa faksu nosūtītā prasības pieteikuma oriģinālu un tā pielikumus, kā arī septiņus [šo dokumentu] apliecinātu kopiju
         komplektus un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 3.–5. punktā minētos dokumentus.

      16      2010. gada 2. februārī kanceleja sazinājās ar apelācijas sūdzības iesniedzēju, lai vērstu tās uzmanību uz to, ka 2010. gada
         1. februārī iesniegto dokumentu vidū nav iespējams pārliecinoši noteikt prasības pieteikuma oriģinālu.

      17      2010. gada 3. februāra vēstulē apelācijas sūdzības iesniedzējas advokāts nosūtīja kancelejai prasības pieteikuma eksemplāru,
         kas bija viņa lietas materiālos, paskaidrojot:

      “Tā kā esmu pārliecināts, ka iepriekš nosūtīju Jums dokumenta oriģinālu kopā ar fotokopiju komplektu, tad nevaru Jums pateikt,
         vai pievienotais dokuments ir oriģināls. Manuprāt, tā ir kopija, ko mēs esam saglabājuši lietas materiālos. Es ļauju Jums
         to pārbaudīt, un gaidīšu Jūsu apsvērumus.”

      18      2010. gada 5. februārī Vispārējās tiesas kanceleja norādīja apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka ir secinājusi, ka šis dokuments
         ir oriģināls, jo, pārbaudot parakstu ar mitru lupatiņu, melnā tinte ir nedaudz izplūdusi.

      19      Vispārējās tiesas kanceleja atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 43. panta 6. punktam reģistrēja prasības pieteikumu 2010. gada
         5. februārī, proti, pēc desmit dienu termiņa beigām, kurš sākās, kad prasības pieteikums tika nosūtīts pa faksu.

      20      Kancelejai nosūtītajā 2010. gada 12. februāra vēstulē apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai pamatotu prasības pieteikuma parakstītā
         oriģināla iesniegšanu pēc minētā desmit dienu termiņa beigām, atsaucās uz atvainojamu maldību.

      21      Vispārējā tiesa neizsniedza prasības pieteikumu ITSB.

       Apstrīdētais rīkojums
      22      Ar apstrīdēto rīkojumu Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tās Reglamenta 111. pantu, noraidīja prasības pieteikumu kā acīmredzami
         nepieņemamu.

      23      Vispārējā tiesa atgādināja, ka tās Reglamenta 43. panta 6. punktā ir paredzēts desmit dienu termiņš, kurā var iesniegt pa
         faksu nosūtīta prasības pieteikuma oriģinālu. Ņemot vērā šo papildu termiņu, prasības pieteikuma oriģinālam būtu jābūt saņemtam
         kancelejā pirms šī termiņa beigām 2010. gada 1. februārī. Tā kā prasības pieteikuma oriģināls tika saņemts 2010. gada 5. februārī,
         prasības pieteikuma iesniegšana bija novēlota; nekāda atvainojama maldība neļaujot atkāpties no termiņa prasības celšanai
         šādu iemeslu dēļ:

      “15      Prasības pieteikums tika saņemts Vispārējās tiesas kancelejā 2010. gada 22. janvārī pa faksu, proti, pirms prasības celšanai
         noteiktā termiņa beigām.

      16      Tomēr saskaņā ar Reglamenta 43. panta 6. punktu datums, kurā parakstīta oriģināla kopiju nosūta Vispārējās tiesas kancelejai
         pa faksu, saistībā ar procesuālo termiņu ievērošanu tiek ņemts vērā tikai tad, ja parakstīts šā dokumenta oriģināls tiek iesniegts
         kancelejā vēlākais desmit dienu laikā pēc faksa saņemšanas.

      17      Šajā lietā 2010. gada 1. februārī apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza Vispārējās tiesas kancelejā septiņas neapliecinātas
         prasības pieteikuma kopijas. Prasības pieteikuma parakstītais oriģināls tika saņemts Vispārējās tiesas kancelejā 2010. gada
         5. februārī, proti, pēc Reglamenta 43. panta 6. punktā paredzētā desmit dienu termiņa beigām. Tādējādi saskaņā ar šo normu,
         nosakot, vai ir ievērots termiņš prasības celšanai, ir jāņem vērā tikai parakstītā prasības pieteikuma iesniegšanas diena,
         proti, 2010. gada 5. februāris. Tātad jāsecina, ka prasības pieteikums ir iesniegts pēc termiņa beigām (Vispārējās tiesas
         2008. gada 28. aprīļa rīkojums lietā T‑358/07 PubliCare Marketing Communications/ITSB (“Publicare”), Krājumā nav publicēts, 13. punkts).

      18      2010. gada 12. februāra vēstulē apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai panāktu atkāpi no attiecīgā termiņa, ir norādījusi uz
         atvainojamas maldības esamību.

      19      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka attiecībā uz termiņiem prasību celšanai atvainojamas maldības jēdziens ir jāinterpretē šauri un
         tā var attiekties tikai uz ārkārtas apstākļiem, kuros tostarp attiecīgā iestāde ir pieļāvusi rīcību, kas pati par sevi vai
         izšķiroši var radīt pieļaujamu tāda indivīda maldību, kurš rīkojas labticīgi un ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no
         pienācīgi informēta uzņēmēja (skat. Vispārējās tiesas 1991. gada 29. maija spriedumu lietā T‑12/90 Bayer/Komisija, Recueil, II‑219. lpp., 29. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 11. decembra rīkojumu lietā T‑392/05 MMT/Komisija, Krājumā nav publicēts, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

      20      Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja aizbildinās ar to, ka, tā kā prasīto kopiju izgatavošanai tā izmantojusi pakalpojumu
         sniedzēju, tad to, kādēļ nav iesniegts parakstītais prasības pieteikuma oriģināls, var izskaidrot vienīgi ar to, ka, sagatavojot
         lietas materiālus, kas iesniegti Vispārējās tiesas kancelejai, ir sajauktas pakalpojumu sniedzēja izgatavotās prasības pieteikuma
         kopijas un tā parakstītais oriģināls.

      21      Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tai ir paradums parakstīt [dokumentus] ar melnu tinti, ja vien nav noteikuma
         izmantot citas krāsas tinti.

      22      No tā izrietot, ka, ņemot vērā izgatavoto kopiju kvalitāti, esot bijis ārkārtīgi grūti atšķirt parakstīto oriģinālu no kopijas,
         jo oriģinālais paraksts ir tādā pašā krāsā kā tā kopija.

      23      Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī norāda – fakts, ka Vispārējās tiesas kancelejai, lai atpazītu parakstīto prasības pieteikuma
         oriģinālu, bija jāizmēģina, vai paraksta tinte izplūst, samitrinot to ar lupatiņu, ir rūpība, ko nevarot sistemātiski prasīt
         no prasītāja.

      24      Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka [..] Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem [..] 57. punkta o) apakšpunktā,
         ar kuru ir atļauts saprātīgā termiņā novērst trūkumus prasības pieteikumos, kas neatbilst atsevišķām formas prasībām, ir atļauts
         iesniegt trūkstošās prasības pieteikuma apliecinātās kopijas; tādējādi šis punkts varot mazināt prasītāju modrību attiecībā
         uz nepieciešamību atšķirt parakstīto prasības pieteikuma oriģinālu no tā kopijām.

      25      Tomēr attiecībā uz iepriekš izklāstīto apelācijas sūdzības iesniedzēja nepierāda ārkārtas apstākļu esamību, tāpat arī nesniedz
         pierādījumus par rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta uzņēmēja šī sprieduma 19. punktā atgādinātās judikatūras
         nozīmē.

      26      Apelācijas sūdzības iesniedzēja pati atzīst, ka tās dēļ, sagatavojot lietas materiālus, kuri paredzēti nosūtīšanai Vispārējās
         tiesas kancelejai, ir notikusi sajaukšana.

      27      Turklāt nešķiet, ka grūtības atšķirt prasības pieteikuma parakstīto oriģinālu no tā kopijām nevarētu pārvarēt, izmantojot
         jebkuru no metodēm, kas ļauj atsevišķi apstrādāt parakstīto prasības pieteikuma oriģinālu, tādējādi novēršot to, ka tas tiek
         iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā pēc Reglamenta 43. panta 6. punktā paredzētā desmit dienu termiņa beigām.

      28      Tāpat ir jākonstatē, ka, pirmkārt, parakstītā prasības pieteikuma oriģināla neiesniegšana šajā termiņā nav minēta starp tiem
         trūkumu novēršanas prasības pieteikumā gadījumiem, kas paredzēti [..] Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem 55.–59. punktā,
         un, otrkārt, minēto norādījumu 57. punkta o) apakšpunkts prasītāju interesēs ļauj Vispārējai tiesai atlikt vērtējumu attiecībā
         uz Reglamenta 43. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētajiem prasības pieteikuma pieņemamības nosacījumiem, saskaņā ar kuriem
         parakstītais prasības pieteikuma oriģināls ir jānošķir no tā kopijām. No tā izriet, ka iepriekš minētajā 57. punkta o) apakšpunktā
         pieļautās trūkumu novēršanas iespējas sekas nevarētu būt tādas, ka mazinās prasītāju – kuru uzdevums ir atšķirt parakstīto
         prasības pieteikuma oriģinālu no kopijām – modrība.

      29      Katrā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jānošķir parakstītais prasības pieteikuma oriģināls no tā kopijām.
      30      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka prasība ir novēlota un ka tā ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama, [un] prasības
         pieteikums nav jāizsniedz ITSB.”

       Lietas dalībnieku prasījumi
      24      Apelācijas sūdzībā Bell & Ross lūdz Tiesu:

      –        atcelt apstrīdēto rīkojumu;
      –        konstatēt, ka prasība atcelt tiesību aktu lietā T‑51/10 ir pieņemama, un tādējādi nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai
         tā pieņemtu nolēmumu pēc būtības, un

      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē un pirmajā instancē.
      25      ITSB lūdz Tiesu:

      –        apelācijas sūdzību noraidīt, un
      –        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par apelācijas sūdzību
      26      Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza sešus pamatus.

       Par pirmo pamatu – Vispārējās tiesas Reglamenta 111. panta pārkāpumu
      27      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, pārkāpjot Vispārējās tiesas Reglamenta 111. pantu, nav uzklausīts ģenerāladvokāts.

      28      Atbildot uz šo pamatu, ir jāuzsver, ka, lai gan Vispārējās tiesas Reglamenta 111. pantā, ar kuru ir pamatots apstrīdētais
         rīkojums, patiešām ir paredzēta ģenerāladvokāta uzklausīšana, tomēr minētā reglamenta 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka
         atsauces uz ģenerāladvokātu “ir spēkā vienīgi tad, ja kāds tiesnesis ir norīkots par ģenerāladvokātu”. Šajā lietā tiesvedībā
         Vispārējā tiesā neviens tiesnesis nav ticis norīkots par ģenerāladvokātu.

      29      Tādējādi šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par otro pamatu – Vispārējās tiesas Reglamenta 43. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      30      Apelācijas sūdzības iesniedzēja izsaka Vispārējai tiesai iebildumu, ka tā kļūdaini interpretējusi Reglamenta 43. pantu, uzskatot,
         ka prasības pieteikums tika iesniegts pēc termiņa. Tā uzsver, ka – pretēji apstākļiem lietā, kurā tika pasludināts iepriekš
         norādītais Vispārējās tiesas rīkojums lietā PubliCare Marketing Communications/ITSB, kas minēts apstrīdētā rīkojuma 17. punktā, – kanceleja saņēma septiņus prasības pieteikuma eksemplārus pirms prasības
         celšanai noteiktā termiņa beigām. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka atbilstīgais jautājums ir jautājums par prasības
         pieteikuma oriģināla noteikšanu. Minētajā [Reglamenta] 43. pantā nekādi neesot precizēta prasības pieteikuma parakstīšanas
         kārtība (krāsa, pildspalvas veids u.c.). Vispārējās tiesas izmantotā pārbaude ar mitru lupatiņu esot apstrīdama, jo dažas
         tintes neizplūst. Apstrīdētajā rīkojumā Vispārējā tiesa, neminot metodi, kas tai ļāva atšķirt oriģinālu no kopijas, tādējādi
         esot pievienojusi elementus, kas nav minēti tās Reglamenta 43. pantā.

      31      ITSB uzskata, ka šis pamats ir acīmredzami nepamatots.

       Tiesas vērtējums
      32      Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, apstrīdētajā rīkojumā nav izvirzītas nekādas īpašas prasības attiecībā
         uz prasību pieteikumu parakstīšanas kārtību, nedz arī pierādījumiem, kas ļautu apstiprināt, ka paraksts, kam jābūt uz prasības
         pieteikuma, ir oriģināls.

      33      Turklāt nav apstrīdēts, ka uz prasības pieteikuma eksemplāra, kas kancelejā tika saņemts pēc prasības celšanai noteiktā termiņa
         beigām, bija advokāta paraksta oriģināls.

      34      Tādējādi šis pamats nav pamatots.

       Par trešo pamatu – Norādījumu sekretāram 7. panta 1. punkta un Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem 57. punkta b) apakšpunkta
            neievērošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      35      Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nedodot iespēju novērst
         trūkumus prasības pieteikumā atbilstoši Norādījumu sekretāram 7. panta 1. punktam un Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem
         57. punkta b) apakšpunktam.

      36      ITSB uzskata, ka šis pamats nav pieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi uz Praktisko norādījumu lietas
         dalībniekiem 57. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Pēc būtības ITSB apgalvo, ka šis pamats nav pamatots.

       Tiesas vērtējums
      37      Attiecībā uz šī pamata pieņemamību ir jānorāda, ka apstrīdētais rīkojums tika pieņemts, pamatojoties uz Vispārējās tiesas
         Reglamenta 111. pantu, kurā nav prasīts pirms šāda nolēmuma pieņemšanas uzklausīt lietas dalībniekus. Šajos apstākļos apelācijas
         sūdzības iesniedzējai nevarētu pārmest, ka tā prasības pieteikumā nav izvirzījusi argumentus par [prasības pieteikuma] iesniegšanas
         nosacījumiem. Tādējādi ar trešo pamatu netiek grozīts tiesvedības Vispārējā tiesā priekšmets. Tātad tas ir pieņemams.

      38      Pēc būtības ir jānorāda, ka apstrīdētā rīkojuma 17. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka parakstītais prasības pieteikuma
         oriģināls Vispārējās tiesas kancelejā ir saņemts pēc termiņa beigām. Turklāt apstrīdētā rīkojuma 28. punktā Vispārējā tiesa
         ir konstatējusi, ka parakstītā prasības pieteikuma oriģināla neiesniegšana noteiktajos termiņos nav minēta starp tiem trūkumu
         novēršanas prasības pieteikumā gadījumiem, kas paredzēti Praktisko norādījumu lietas dalībniekiem 55.–59. punktā.

      39      Ir konstatēts, ka prasības pieteikuma oriģināls ir saņemts Vispārējās tiesas kancelejā tikai pēc prasības celšanai noteiktā
         termiņa beigām.

      40      Vispārējās tiesas Reglamenta 43. panta 1. punktā ir prasīts iesniegt katra procesuālā dokumenta oriģinālu, ko parakstījis
         attiecīgā lietas dalībnieka advokāts.

      41      Saskaņā ar minētā reglamenta 43. panta 6. punktu datums, kurā parakstītu procesuālā dokumenta oriģināla kopiju nosūta Vispārējās
         tiesas kancelejai pa faksu, saistībā ar procesuālo termiņu ievērošanu tiek ņemts vērā tikai tad, ja parakstīts šā dokumenta
         oriģināls tiek iesniegts kancelejā vēlākais desmit dienu laikā pēc faksa saņemšanas.

      42      Parakstīta prasības pieteikuma oriģināla neiesniegšana neietilpst atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 6. punktam
         novēršamajos trūkumos. Tātad prasības pieteikumā, kuru advokāts nav parakstījis, ir pieļauts trūkums, kas izraisa prasības
         nepieņemamību, beidzoties procesuālajiem termiņiem, un šis trūkums nevar tikt novērsts (šajā ziņā skat. 2007. gada 27. novembra
         rīkojumu lietā C‑163/07 P Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret un Akar/Komisija, Krājums, I‑10125. lpp., 25. un 26. punkts).

      43      Jāuzsver, ka šo procesuālo tiesību normu stingra piemērošana ir jānodrošina saskaņā ar tiesiskās drošības prasību un nepieciešamību
         novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu tiesvedību. Atbilstoši Tiesas Statūtu 45. panta otrajai daļai no procesuālajiem
         termiņiem var atkāpties tikai tad, ja pastāv ārkārtas apstākļi, neparedzēti apstākļi vai force majeure (šajā ziņā it īpaši skat. 1985. gada 26. novembra spriedumu lietā 42/85 Cockerill‑Sambre/Komisija, Recueil, 3749. lpp., 10. punkts, un 2007. gada 8. novembra rīkojumu lietā C‑242/07 P Beļģija/Komisija, Krājums, I‑9757. lpp., 16. punkts).

      44      Tādējādi šis pamats nav pamatots.

       Par ceturto un piekto pamatu – atvainojamu maldību vai neparedzētiem apstākļiem
       Lietas dalībnieku argumenti
      45      Apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz atvainojamu maldību. Tā kā prasīto kopiju apjoms bija ievērojams (kopā 2651 lappuse),
         tā norāda, ka tai vajadzējis vērsties pie ārēja pakalpojumu sniedzēja. Tas esot aizmirsis iekļaut sūtījumā Vispārējai tiesai
         vienu dokumentu, bet advokātam laikus izdevies šo kļūdu izlabot. Oriģināla un kopiju sajaukšana izrietot no ārkārtas un ārējiem
         apstākļiem, kuri radušies pakalpojumu sniedzēja aizmāršības dēļ. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka rīkojusies labticīgi
         un rūpīgi. Visi kancelejai nosūtītie dokumenti esot bijuši parakstīti un iesniegti noteiktajā termiņā. Apelācijas sūdzības
         iesniedzēja arī norāda, ka oriģināla un kopiju sajaukšana izrietot no neparastiem apstākļiem – kas ar apelācijas sūdzības
         iesniedzēju nav saistīti un tādējādi veido neparedzētus apstākļus –, proti, no tā, ka oriģinālu un kopijas sajaucis pakalpojumu
         sniedzējs un šis pats pakalpojumu sniedzējs iesniedzis nepilnīgu pielikumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja esot izmantojusi
         visus līdzekļus, lai atrisinātu šīs problēmas.

      46      ITSB uzskata, ka atvainojamas maldības jēdziens attiecas tikai uz ārkārtējiem apstākļiem, kuros tostarp attiecīgā iestāde
         ir pieļāvusi tādu rīcību, kas pati par sevi vai izšķiroši varēja radīt pieļaujamu lietas dalībnieka maldību. Oriģināla un
         kopijas atšķiršanai esot ievērojama nozīme. Apelācijas sūdzības iesniedzējai esot bijis skaidri jānošķir oriģināls no kopijām,
         piemēram, liekot oriģinālu parakstīt ar zilas tintes pildspalvu. Ja apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu rīkojusies drīzāk,
         tad būtu bijis iespējams noteiktajā termiņā novērst trūkumus [prasības pieteikumā]. ITSB uzskata, ka oriģināla un kopiju sajaukšanā
         ir vainojama apelācijas sūdzības iesniedzēja.

       Tiesas vērtējums
      47      Vispārējā tiesa apstrīdētā rīkojuma 19. punktā pamatoti ir norādījusi, ka attiecībā uz termiņiem prasību celšanai atvainojamas
         maldības jēdziens ir jāinterpretē šauri un tā var attiekties tikai uz ārkārtas apstākļiem, kuros tostarp attiecīgā iestāde
         ir pieļāvusi rīcību, kas pati par sevi vai izšķiroši var radīt pieļaujamu tāda indivīda maldību, kas rīkojas labticīgi un
         ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta uzņēmēja.

      48      Neparedzētu apstākļu jēdziens ietver kā objektīvus, tā arī subjektīvus elementus, kur pirmie minētie attiecas uz neparastiem
         un ārpus ieinteresētās personas ietekmes esošiem apstākļiem, bet pēdējie – uz attiecīgās personas pienākumu nodrošināties
         pret neparasta notikuma sekām, veicot bez pārmērīgām pūlēm atbilstošus pasākumus. Attiecīgajai personai ir jāseko tiesvedības
         gaitai un īpaši rūpīgi ir jāievēro paredzētie termiņi (šajā ziņā skat. 1994. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑195/91 P
         Bayer/Komisija, Recueil, I‑5619. lpp., 32. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Beļģija/Komisija, 17. punkts).

      49      Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka prasības pieteikuma oriģināla un kopiju sajaukšana ir notikusi trešā uzņēmuma
         iesaistīšanās dēļ, kuram tā bija uzticējusi pienākumu izgatavot daudzās kopijas, kas bija nepieciešamas, lai iesniegtu dokumentu,
         ar ko ierosināta lieta.

      50      Kā ģenerāladvokāte ir uzsvērusi secinājumu 89. punktā, par kancelejā iesniedzamo procesuālo dokumentu sagatavošanu, uzraudzīšanu
         un pārbaudi pilnībā ir atbildīgs attiecīgā lietas dalībnieka advokāts. Tātad fakts, ka prasības pieteikuma oriģināla un kopiju
         sajaukšana ir notikusi trešā uzņēmuma – kuram apelācijas sūdzības iesniedzēja bija devusi rīkojumu izgatavot kopijas – iesaistīšanās
         dēļ, kā arī pārējie tās norādītie apstākļi nevar tikt atzīti par ārkārtas apstākļiem vai neparastiem notikumiem – kas ar apelācijas
         sūdzības iesniedzēju nav saistīti –, kuri varētu būt attaisnojums apelācijas sūdzības iesniedzējas atvainojamai maldībai vai
         neparedzētiem apstākļiem.

      51      Tādējādi ceturtais un piektais pamats nav pamatots.

       Par sesto pamatu – samērīguma un tiesiskās paļāvības principu pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      52      Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, atzīstot prasību par nepieņemamu, lai gan prasības pieteikuma septiņi eksemplāri,
         visi ar advokāta parakstu, bija saņemti noteiktajā termiņā, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi samērīguma un tiesiskās paļāvības
         principus. Gan Norādījumos sekretāram (7. pants), gan Praktiskajos norādījumos lietas dalībniekiem (57. punkta b) apakšpunkts)
         esot atļauts prasības pieteikumā novērst trūkumus, lai uz tā būtu advokāta paraksta oriģināls.

      53      ITSB uzsver, ka stingra procesuālo termiņu un citu būtisku formas prasību piemērošana neietekmē tiesības uz efektīvu tiesību
         aizsardzību tiesā. Nepieņemamība novēlotas iesniegšanas dēļ neesot nedz pretrunā minētajām tiesībām, nedz nesamērīga. Praktisko
         norādījumu lietas dalībniekiem 57. punkta b) apakšpunkts pēc sava rakstura nevarot būt pamats tiesiskajai paļāvībai saistībā
         ar trūkumu novēršanu tādā prasības pieteikumā, uz kura nav paraksta oriģināla, un nekādi nevarot veidot atkāpi no skaidrās
         prasības, kas izvirzīta Vispārējās tiesas Reglamenta 43. panta 6. punktā.

       Tiesas vērtējums
      54      Tā kā prasības pieteikuma oriģināls nebija iesniegts vajadzīgajā termiņā, apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība bija nepieņemama.

      55      Šo secinājumu neietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas norāde uz samērīguma principu. Kā iepriekš izklāstīts šī sprieduma
         43. punktā, stingra procesuālo tiesību normu piemērošana ir jānodrošina saskaņā ar tiesiskās drošības prasību un nepieciešamību
         novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu tiesvedību.

      56      Attiecībā uz iespējamo tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu jāatgādina, ka Tiesa ir atkārtoti spriedusi, ka tiesības pamatoties
         uz minēto principu ir ikvienam, kam kāda Savienības iestāde ir radījusi pamatotas cerības. Taču nav iespējams apgalvot, ka
         šis princips ir pārkāpts, ja administrācija nav devusi konkrētus solījumus (2005. gada 24. novembra spriedums lietā C‑506/03
         Vācija/Komisija, 58. punkts). Arī gadījumā, ja rūpīgs un pieredzējis uzņēmējs var paredzēt tāda Kopienu pasākuma veikšanu,
         kas var skart tā intereses, tas uz šo principu nevar atsaukties, kad minētais pasākums tiek īstenots (1987. gada 11. marta
         spriedums lietā 265/85 Van de Bergh en Jurgens un Van Dijk Food Products (Lopik)/EEK, Recueil, 1155. lpp., 44. punkts).

      57      Šajā lietā pietiek konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatojot apelāciju, nav norādījusi nevienu apstākli, kas
         ļautu secināt, ka Vispārējā tiesa tai būtu devusi konkrētus solījumus attiecībā uz tās prasības pieteikuma likumību.

      58      No tā izriet, ka sestais pamats nav pamatots.

      59      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida kā nepamatota.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs.

      61      Tā kā ITSB ir prasījis piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums
         ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Bell & Ross BV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 25.oktobrī.#Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 1 pret Porto Antico di Genova SpA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Commissione tributaria regionale di Genova - Itālija.#Struktūrfondi - Regula (EEK) Nr. 4253/88 - 21. panta 3. punkta otrā daļa - Atskaitījumu aizliegums - Ar nodokli apliekamo ienākumu aprēķināšana - No Kopienām saņemto subsīdiju ņemšana vērā.#Lieta C-427/05.

text:
      Lieta C‑427/05
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      pret
      Porto Antico di Genova SpA
      (Commissione tributaria regionale di Genova lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Struktūrfondi – Regula (EEK) Nr. 4253/88 – 21. panta 3. punkta otrā daļa – Atskaitījumu aizliegums – Ar nodokli apliekamā ienākuma aprēķināšana – No Kopienām saņemto subsīdiju ņemšana vērā
      Ģenerāladvokāta Jana Mazaka [Ján Mazák] secinājumi, sniegti 2007. gada 8. maijā

      Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 25. oktobra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Ekonomiskā un sociālā kohēzija – Strukturālā palīdzība – Kopienas finansējums – Finanšu atbalsta piešķiršana
      (Padomes Regulas Nr. 4253/88, ko groza Regula Nr. 2082/93, 21. panta 3. punkta otrā daļa)
      21. panta 3. punkta otrā daļa Regulā Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz dažādu
         struktūrfondu savstarpējās sadarbības, no vienas puses, un to sadarbības ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem
         finanšu instrumentiem, no otras puses, koordinēšanu, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 2082/93, ir jāinterpretē tādējādi,
         ka ar to tiek pieļauts tāds valsts nodokļu tiesiskais regulējums, kas, nosakot ar nodokli apliekamo ienākumu, ņem vērā Kopienu
         struktūrfondu piešķirtās subsīdijas. Atskaitījumi vai ieturējumi, kuru rezultātā tiek samazināta saņēmēja iegūtā tādu Kopienu
         subsīdiju summa, kurām nav tiešas un ciešas saiknes ar šiem atskaitījumiem vai ieturējumiem, netraucē efektīvi piemērot minētajā
         Regulā Nr. 4253/88 izveidoto mehānismu.

      Turklāt atšķirības, kas pastāv starp struktūrfondu finansējuma saņēmējiem tāpēc, ka Kopienu atbalsta summu dalībvalstīs apliek
         ar dažādām nodokļu likmēm, nevar tikt uzskatītas par tādām, kas pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu. Lai tas tā būtu,
         ir vajadzīgs, lai Kopienu atbalsta saņēmēju situācija būtu salīdzināma. Taču šis nav tas gadījums tāpēc, ka saņēmēji iegūst
         šo atbalstu, ņemot vērā attiecīgo katras dalībvalsts sociāli ekonomisko situāciju, un tāpēc, ka, tā kā Kopienu līmenī nav
         saskaņoti noteikumi ar nodokli apliekamā ienākuma noteikšanai, šajā jomā vēl joprojām dalībvalstu tiesiskajos regulējumos
         pastāv objektīvas atšķirības, neizbēgami radot šādas atšķirības starp minētajiem saņēmējiem.

      (sal. ar 18.–21. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 25. oktobrī (*)

      Struktūrfondi – Regula (EEK) Nr. 4253/88 – 21. panta 3. punkta otrā daļa – Atskaitījumu aizliegums – Ar nodokli apliekamā ienākuma aprēķināšana – No Kopienām saņemto subsīdiju ņemšana vērā
      Lieta C‑427/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Commissione tributaria regionale di Genova (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 31. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 1. decembrī, tiesvedībā

      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      pret
      Porto Antico di Genova SpA.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 15. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Porto Antico di Genova SpA vārdā – I. Viljoti [I. Vigliotti], avvocato,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz M. Masella Duči Teri [M. Massella Ducci Teri], avvocato dello Stato,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvji,

      –       Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan] un N. O’Hanlons [N. O’Hanlon], pārstāvji, kuriem palīdz A. Astons [A. Aston], SC,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un P. van Hinnekens [P. van Ginneken], pārstāvji,

      –       Zviedrijas valdības vārdā – A. Kruse [A. Kruse], pārstāvis,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Vaita [C. White], pārstāve, kurai palīdz Dž. Stratforda [J. Stratford], barrister,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa] un L. Flinns [L. Flynn], pārstāvji, kuriem palīdz A. Kolabjanki [A. Colabianchi], avvocato,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 8. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 21. panta 3. punkta otro daļu Padomes 1988. gada 19. decembra
         Regulā (EEK) Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz dažādu struktūrfondu savstarpējās
         sadarbības, no vienas puses, un to sadarbības ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem,
         no otras puses, koordinēšanu (OV L 374, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK)
         Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1 (Ieņēmumu dienesta Dženovas birojs, turpmāk tekstā – “Agenzia”) un sabiedrību Porto Antico di Genova SpA (turpmāk tekstā – “Porto Antico”) par tāda Porto Antico lūguma noraidīšanu, ar kuru lūgts atmaksāt summas, ko šī sabiedrība ir samaksājusi par 2000. gadu kā juridisko personu ienākumu
         nodokli un reģionālo uzņēmējdarbības nodokli.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Ar virsrakstu “Maksājumi” Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkta otrā daļa noteic:
      “Maksājumi jāizmaksā galasaņēmējiem, neveicot nekādus atskaitījumus vai ieturējumus, kā rezultātā varētu samazināties finanšu
         atbalsta summa, uz ko tiem ir tiesības.” [Neoficiāls tulkojums]

       Valsts tiesiskais regulējums
      4       Republikas prezidenta 1986. gada 22. decembra Dekrēta Nr. 917 (1986. gada 31. decembra GURI kārtējais pielikums Nr. 302, turpmāk tekstā – “Prezidenta dekrēts Nr. 917/86”) 55. panta 3. punkts – redakcijā, kas ir piemērojama
         pamata prāvai, – noteica:

      “Par ārkārtas ienākumiem uzskata arī [šo]:
      a)      [..]
      b)      ienākumus no pabalstiem vai ziedojumiem, kas samaksāti skaidrā naudā vai citā veidā, izņemot maksājumus, kas minēti 53. panta
         1. punkta e) un f) apakšpunktā, un maksājumus par nolietojamu aktīvu iegādi, neatkarīgi no izmantotā finansējuma veida. Šādas
         ienākumu pozīcijas pieskaita ienākumiem tajā nodokļu gadā, kurā tās ir tikušas saņemtas, vai saskaņā ar lineāro metodi tajā
         nodokļu gadā, kurā šīs pozīcijas tiek saņemtas, un turpmākajos gados, bet ne ilgāk kā četrus gadus pēc šo ienākumu saņemšanas.
         [..]”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      5       No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecībā uz juridisko personu ienākumu nodokli un reģionālo uzņēmējdarbības
         nodokli Porto Antico saskaņā ar Prezidenta dekrēta Nr. 917/86 55. panta 3. punkta b) apakšpunktu savā nodokļu deklarācijā par 2000. gadu bija
         iekļāvusi subsīdijas, ko tā bija saņēmusi no Kopienu struktūrfondiem un Ligūrijas reģiona par 1994.–1999. plānošanas gadu.

      6       2002. gada 22. aprīlī Porto Antico, uzskatot, ka ir pieļāvusi kļūdu, iekļaujot minētās subsīdijas tās ar nodokli apliekamā ienākuma par 2000. gadu aprēķinā,
         iesniedza sūdzību Agenzia, lūdzot atmaksāt summas, kuras šī sabiedrība, kā tā uzskata, bija samaksājusi nepamatoti. Šajā sūdzībā tā norādīja, ka Prezidenta
         dekrēta Nr. 917/86 55. panta 3. punkta b) apakšpunkts bija pretrunā ar Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkta otro daļu.

      7       Tā kā Agenzia nesniedza atbildi, kas ir līdzvērtīgi klusējot izteiktam lēmumam noraidīt Porto Antico sūdzību, Porto Antico cēla prasību Commissione tributaria provinciale di Genova [Dženovas Pirmās instances nodokļu tiesa], kura ar 2003. gada 10. aprīļa spriedumu to apmierināja un uzdeva atmaksāt šīs
         sabiedrības nepamatoti samaksātās summas.

      8       2004. gada 10. martā Agenzia iesniedza apelācijas sūdzību par minēto spriedumu Commissione tributaria regionale di Genova [Dženovas Reģionālā nodokļu tiesa]. Tā, šauboties par Prezidenta dekrēta Nr. 917/86 55. panta 3. punkta b) apakšpunkta saderību
         ar Regulu Nr. 4253/88, uzskatīja, ka ir jāaptur tiesvedība un ir jāuzdod Tiesai šādi prejudiciāli jautājumi:

      “1)      Vai [Republikas prezidenta dekrēta Nr. 917/86] 55. pants (2000. gadā spēkā esošajā redakcijā), saskaņā ar kuru ar nodokli
         apliekamo ienākumu aprēķinā iekļauj no Kopienām saņemtās subsīdijas, ir saderīgs ar 21. panta 3. punkta [otro daļu] Regulā
         [Nr. 4253/88] [..]?

      2)      Vai gadījumā, ja tiek konstatēta nesaderība, tas ir piemērojams tikai attiecībā uz Kopienu iestāžu piešķirto atbalstu vai
         arī attiecībā uz citiem atbalstiem, kas ir paredzēti VPD (Vienotais programmēšanas dokuments) un ko piešķir valsts iestādes?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      9       Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkta otrā daļa ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts nodokļu tiesiskais regulējums kā Prezidenta dekrēta Nr. 917/86 55. panta 3. punkta
         b) apakšpunkts, ar ko ar nodokli apliekamo ienākumu aprēķinā iekļauj Kopienu struktūrfondu piešķirtās subsīdijas.

      10     Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm
         tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (1995. gada 11. augusta spriedums lietā C‑80/94 Wielockx,Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 19. punkts). It īpaši valsts tiesiskais regulējums nedrīkst traucēt ar Regulu Nr. 4253/88 izveidotā
         mehānisma funkcionēšanai (šajā sakarā skat. 1981. gada 10. marta spriedumu apvienotajās lietās 36/80 un 71/80 Irish Creamery Milk Suppliers Association u.c., Recueil, 735. lpp., 15. punkts).

      11     Šajā sakarā minētās regulas 21. panta 3. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka “maksājumi jāizmaksā galasaņēmējiem, neveicot
         nekādus atskaitījumus vai ieturējumus, kā rezultātā varētu samazināties finanšu atbalsta summa, uz ko tiem ir tiesības”.

      12     No šīs normas formulējuma nepārprotami izriet, ka tā aizliedz veikt jebkādus ieturējumus no struktūrfondu saņēmējiem piešķirtajām
         subsīdijām. Jākonstatē, ka šis formulējums neizslēdz, ka ienākums, kurā ir iekļautas šīs subsīdijas, pamatojoties uz Prezidenta
         dekrētu Nr. 917/86, var tikt aplikts ar nodokli.

      13     Jānorāda, ka Tiesa jau ir lēmusi par Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkta otrās daļas piemērošanas jomu jautājumā par summām,
         kas ir samaksātas kā Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF), “Garantiju” nodaļa, atbalsts. Tā nolēma,
         ka šajā tiesību normā minēto aizliegumu veikt atskaitījumus nevar interpretēt tikai formāli kā tādu, kas attiecas tikai uz
         atskaitījumiem, kuri faktiski ir veikti maksājumu izdarīšanas laikā, un ka tādējādi aizliegumam veikt jebkādus atskaitījumus
         noteikti jāattiecas uz visām izmaksām, kas tieši un cieši ir saistītas ar izmaksātajām summām (skat. 2006. gada 5. oktobra
         spriedumu lietā C‑84/04 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑9843. lpp., 35. punkts).

      14     No tā izriet, ka, lai noteiktu, vai ar Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkta otro daļu netiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums
         kā pamata lietā izskatāmais, ir jāizvērtē, vai Prezidenta dekrētā Nr. 917/86 paredzētais nodokļa maksājums ir tieši un cieši
         saistīts ar Kopienu struktūrfondu piešķirtajām subsīdijām.

      15     Šajā lietā, kā to norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 28. punktā, Porto Antico saņemtā Kopienu subsīdiju summa ir viens no šīs sabiedrības aktīviem, kas, iespējams, kopā ar citiem ienākumiem, tiek ņemts
         vērā, aprēķinot ar ienākuma nodokli apliekamo apmēru, tādējādi uz šo summu tāpat kā uz visiem pārējiem Porto Antico ienākumiem piemērojot ar minēto prezidenta dekrētu izveidoto vispārējo nodokļu režīmu.

      16     Taču ir jāatzīst, ka Prezidenta dekrētā Nr. 917/86 paredzētā aplikšana ar nodokli nav atkarīga no tā, vai pastāv Kopienu subsīdijas,
         kas pārskaitītas Porto Antico. Minētā aplikšana ar nodokli neatbilst maksājumam, kas ir īpaši saistīts ar finanšu atbalstu, kas tika piešķirts šai sabiedrībai,
         bet vienādi ir piemērojams visiem šīs sabiedrības ienākumiem.

      17     Līdz ar to nevar apgalvot, ka pamata lietā apspriestais nodokļu maksājums, kā to paredz minētais prezidenta dekrēts, ir atskaitījums
         vai ieturējums Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, kas samazina Kopienu struktūrfondu piešķirtās
         summas un kuram ir tieša un cieša saistība ar tām, lai arī ir iespējams, kā to norāda Porto Antico, precīzi noteikt valsts nodokļa apmēru, kas ir piemērojams šīm summām.

      18     No tā izriet, ka atskaitījumi vai ieturējumi, kuru rezultātā tiek samazināta saņēmēja iegūtā tādu Kopienu subsīdiju summa,
         kurām nav tiešas un ciešas saiknes ar tādiem atskaitījumiem vai ieturējumiem kā tiem, kas izriet no Prezidenta dekrētā Nr. 917/86
         paredzētā nodokļa maksājuma, netraucē efektīvi piemērot Regulā Nr. 4253/88 izveidoto mehānismu un tādējādi ar šo regulu tiek
         pieļauts ieviest šādus atskaitījumus vai ieturējumus.

      19     Turklāt ir jāpiebilst, ka pretēji tam, ko uzskata Porto Antico, atšķirības, kas pastāv starp struktūrfondu finansējuma saņēmējiem tāpēc, ka Kopienu atbalsta summu dalībvalstīs apliek ar
         dažādām nodokļu likmēm, nevar tikt uzskatītas par tādām, kas pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu, kas prasa, lai salīdzināmas
         situācijas netiktu izskatītas atšķirīgi, ja vien tam nav objektīva pamata (skat. it īpaši 2001. gada 12. jūlija spriedumu
         lietā C‑189/01 Jippes u.c.,Recueil, I‑5689. lpp., 129. punkts, un 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑479/04 Laserdisken,Krājums, I‑8089. lpp., 68. punkts).

      20     Lai tas tā būtu, ir vajadzīgs, lai Kopienu atbalsta saņēmēju situācija būtu salīdzināma. Taču šis nav tas gadījums tāpēc,
         ka saņēmēji iegūst šo atbalstu, ņemot vērā attiecīgo katras dalībvalsts sociāli ekonomisko situāciju, un tāpēc, ka, tā kā
         Kopienu līmenī nav saskaņoti noteikumi ar nodokli apliekamā ienākuma noteikšanai, šajā jomā vēl joprojām dalībvalstu tiesiskajos
         regulējumos pastāv objektīvas atšķirības, neizbēgami radot šādas atšķirības starp minētajiem saņēmējiem.

      21     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkta otrā daļa
         ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts tāds valsts nodokļu tiesiskais regulējums kā Prezidenta dekrēta Nr. 917/96
         55. panta 3. punkta b) apakšpunkts, kas, nosakot ar nodokli apliekamo ienākumu, ņem vērā Kopienu struktūrfondu piešķirtās
         subsīdijas.

       Par otro jautājumu
      22     Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, nav jāatbild uz iesniedzējtiesas otro uzdoto jautājumu.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      23     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      21. panta 3. punkta otrā daļa Padomes 1988. gada 19. decembra Regulā (EEK) Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas (EEK)
            Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz dažādu struktūrfondu savstarpējās sadarbības, no vienas puses, un to sadarbības ar Eiropas
            Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem, no otras puses, koordinēšanu, ar grozījumiem, kas izdarīti
            ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts tāds valsts nodokļu
            tiesiskais regulējums kā 1986. gada 22. decembra Prezidenta dekrēta Nr. 917 55. panta 3. punkta b) apakšpunkts, kas, nosakot
            ar nodokli apliekamo ienākumu, ņem vērā Kopienu struktūrfondu piešķirtās subsīdijas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2016. gada 21. decembris.#Masco Denmark ApS un Damixa ApS pret Skatteministeriet.#Vestre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti meitasuzņēmumu nepietiekamas kapitalizācijas jomā – Aizņēmēja meitasuzņēmuma nerezidenta pārskaitītu aizdevuma procentu iekļaušana aizdevējas sabiedrības ar nodokli apliekamajā peļņā – Aizņēmēja meitasuzņēmuma rezidenta pārskaitītu procentu atbrīvošana no nodokļa – Sabalansēts kompetenču sadalījums starp dalībvalstīm nodokļu ieturēšanas jomā – Nepieciešamība novērst izvairīšanās no nodokļu maksāšanas risku.#Lieta C-593/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2016. gada 21. decembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Nodokļu tiesību akti meitasuzņēmumu nepietiekamas kapitalizācijas jomā — Aizņēmēja meitasuzņēmuma nerezidenta pārskaitītu aizdevuma procentu iekļaušana aizdevējas sabiedrības ar nodokli apliekamajā peļņā — Aizņēmēja meitasuzņēmuma rezidenta pārskaitītu procentu atbrīvošana no nodokļa — Sabalansēts kompetenču sadalījums starp dalībvalstīm nodokļu ieturēšanas jomā — Nepieciešamība novērst izvairīšanās no nodokļu maksāšanas risku”
      Lieta C‑593/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas instances tiesa, Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 16. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 19. decembrī, tiesvedībā

            Masco Denmark ApS ,

            Damixa ApS

      pret

            Skatteministeriet .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], K. Vajda [C. Vajda] (referents), K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 3. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Masco Denmark ApS un Damixa ApS vārdā – J. Krogsøe, advokat,

               —

               Dānijas valdības vārdā – C. Thorning, pārstāvis, kam palīdz S. Horsbøl Jensen, advokat,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Clausen un W. Roels, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2016. gada 12. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 49. un 54. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Masco Denmark ApS un Damixa ApS, no vienas puses, un Skatteministeriet (Finanšu ministrija, Dānija), no otras puses, jautājumā par valsts nodokļu iestādes lēmumu iekļaut Dānijā reģistrēta aizdevēja mātessuzņēmuma ar nodokli apliekamajā peļņā procentus, ko ir pārskaitījis Vācijā reģistrēts aizņēmējs meitasuzņēmums un kuri nevar tikt atskaitīti no šī meitasuzņēmuma ar nodokli apliekamās peļņas saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem nepietiekamas kapitalizācijas jomā.

         Atbilstošie tiesību akti

         Dānijas tiesības

               3

               Dānijas uzņēmumiem principā ir jāmaksā nodoklis par procentu ienākumiem, piemērojot Lov om Indkomst‑ og Formueskat til Staten (Likums par valsts iekasētu ienākuma nodokli) 4. panta e) punktu.

               4

               Piemērojot minētā likuma 6. panta e) punktu, Dānijas uzņēmumiem parasti ir tiesības atskaitīt procentu maksājumus.

               5

               Tomēr uzņēmuma tiesības atskaitīt procentu maksājumus ir ierobežotas nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā saskaņā ar Lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (Likums par sabiedrību ienākuma nodokli, turpmāk tekstā – “SEL”) 11. pantu. Šī 11. panta 1. punktā, tā redakcijā, kas bija piemērojama apskatāmajiem finanšu gadiem, ir paredzēts:
               “Ja uzņēmums vai asociācija:

                        1)

                        atbilst 1. panta 1. punkta 1. līdz 2.a punkta, 2.d līdz 2.g punkta un 3.a līdz 5.b punkta noteikumiem [proti, nodokļu mērķiem tas ir Dānijas uzņēmums],

                        2)

                        ir parādā juridiskai personai, uz kuru attiecas Dānijas Likuma par uzņēmumu ienākumu nodokļa noteikšanu (lov om påligningen af indkomstskat. til staten ou ligningsloven) 2. panta pirmā daļa [proti, aizdevums vienas un tās pašas grupas akcionāriem vai sabiedrībām, turpmāk tekstā – “kontrolēts parāds”];

                        3)

                        un ja, noslēdzot finanšu gadu, minētā uzņēmuma vai grupas aizdevumi un parādi četras reizes pārsniedz pašu kapitālu;

                  procentu izdevumi un zaudējumi, kas saistīti ar kontrolētā parāda lieko daļu, nav atskaitāmi. [..] No trešajām personām saņemtie aizdevumi, kurus tieši vai netieši garantējuši tā paša koncerna kontrolējošie akcionāri vai uzņēmumi, ir uzskatāmi par kontrolētu parādu. Atskaitīšana nav piemērojama, vienīgi ja uzņēmums pierāda, ka līdzīgu aizdevumu būtu varējis saņemt no neatkarīgiem kreditoriem. Atskaitīšana nav pieļaujama, vienīgi ja kontrolētā parāda daļa pārsniedz DKK 10 miljonus [Dānijas kronu] (aptuveni EUR 1344528). Atskaitīšanas nepieļaujamība attiecas vienīgi uz to kontrolētā parāda daļu, kas jākonvertē pašu kapitālā tā, lai parādsaistību un pašu kapitāla attiecība pārskata gada beigās būtu 4:1.”

               6

               Normas par nepietiekamu kapitalizāciju tika ieviestas ar 1998. gada 26. jūnija Likumu Nr. 432 un bija piemērojamas vienīgi tad, ja kreditoram netika piemēroti nodokļi Dānijā. Tomēr ar 2004. gada 31. marta Likumu Nr. 221 (turpmāk tekstā – “Likums, ar ko grozīts SEL”) tika grozītas SEL 11. panta normas, kas nozīmē, ka šis tiesiskais regulējums turpmāk ir piemērojams arī tad, ja gan debitors, gan kreditors maksā nodokļus Dānijā.

               7

               Vienlaikus SEL tika ieviests 11. panta 6. punkts. Šī norma ir formulēta šādi:
               “Procentus un peļņu neņem vērā, nosakot ar nodokli apliekamos nodokļu maksātāja [uzņēmumu – nodokļu maksātāju un ārvalstu uzņēmumu pastāvīgo pārstāvniecību – nodokļu maksātāju] ienākumus, ja debitors nevar atskaitīt attiecīgās summas, piemērojot 1. punkta noteikumus. [..]”

               8

               No Likuma, ar ko grozīts SEL, travaux préparatoires izriet, ka, “tā kā Dānijas uzņēmumu tiesības veikt atskaitīšanu ir ierobežotas, lai nodrošinātu vienlīdzību, tiek ierosināts uzņēmumus, kuri nodokļu mērķiem ir rezidenti Dānijā, neaplikt ar nodokli attiecībā uz procentu ienākumiem, kas saņemti no debitoriem, kuri, piemērojot jaunās tiesību normas, tos nevar atskaitīt, gluži tāpat kā Dānija neapliek ar nodokli citās dalībvalstīs reģistrētas sabiedrības attiecībā uz šādi saņemtiem procentiem.”

         Vācijas tiesību akti

               9

               2005.–2006. gada pārskata periodā piemērojamās Vācijas nodokļu tiesību normas par nepietiekamu kapitalizāciju bija ietvertas Körperschaftsteuergesetz (Likums par sabiedrību nodokli) 8.a pantā. Saskaņā ar šo normu sabiedrība tiek uzskatīta nepietiekami kapitalizētu, ja aizņemtā kapitāla summa vairāk nekā pusotru reizi pārsniedz pašu kapitāla summu. Šajā gadījumā procentu maksājumu attiecībā uz aizdevumiem atskaitīšana nav atļauta, ja vien uzņēmums nepierāda, ka tas būtu varējis saņemt attiecīgos aizdevumus no trešajām personām ar tādiem pašiem noteikumiem.

         Pamatlietas strīds un prejudiciālais jautājums

               10

                  Damixa ir Dānijā reģistrēts uzņēmums, kas ir specializējies ūdens krānu ražošanas un pārdošanas jomā. 2005. un 2006. finanšu gadu laikā, kad tā bija Masco Denmark meitasuzņēmums, Damixa darbojās Vācijas tirgū ar tās Vācijas meitasuzņēmuma Damixa Armaturen, kurš pilnībā bija tās īpašumā, starpniecību.

               11

               2005. un 2006. gada pārskata periodos pēc vairākiem secīgu un būtisku zaudējumu gadiem Damixa Armaturen bija finansiālas grūtības. 2005. gada 31. decembrī tās uzkrāto zaudējumu apjoms bija EUR 28 miljoni, kas līdz ar to radīja negatīvu pašu kapitālu EUR 22,8 miljonu apmērā. 2006. gada 31. decembrī tās uzkrāto zaudējumu apjoms bija EUR 30,9 miljoni, kas līdz ar to radīja negatīvu pašu kapitālu EUR 25,8 miljonu apmērā.

               12

                  Damixa Armaturen zaudējumi galvenokārt tika finansēti no Damixa izsniegtajiem aizdevumiem. 2005. un 2006. finanšu gada beigās Damixa Armaturen parāds par labu Damixa bija attiecīgi EUR 24,8 miljonu un EUR 27,7 miljonu apmērā.

               13

                  Damixa piešķīra aizdevumus par pamatlikmi, kura palielināta par 0,5 %. Tādējādi procentu maksājumi par kredītiem sasniedza DKK 3935980 (aptuveni EUR 529203) un DKK 5648765 (aptuveni EUR 759492).

               14

                  Damixa Armaturen konkrēto procentu maksājumus nebija atskaitījusi no ar nodokli apliekamajiem ienākumiem Vācijā, jo uzņēmums atbilstoši Vācijas tiesību aktiem par atskaitīšanas aizliegumu nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā procentu maksājumus uzskatīja par neatskaitāmiem dividenžu maksājumiem.

               15

               Savā nodokļu deklarācijā Damixa pārnesa šos procentu ienākumus, proti, nedeklarēja tos kā ienākumus, jo uzskatīja, ka Dānijas tiesību normas par procentu ienākumu aplikšanu ar nodokli esot pretrunā Savienības tiesībām.

               16

               Ar 2008. gada 1. aprīļa lēmumu Dānijas nodokļu iestāde uzskatīja, ka procenti, kas tika saņemti par aizdevumiem, kurus Damixa izsniedza Damixa Armaturen 2005. un 2006. gadā, bija jāiekļauj ar nodokli apliekamajā Damixa peļņā.

               17

               Par šo lēmumu tika iesniegta sūdzība Landsskatteretten (Valsts nodokļu pārsūdzības iestāde, Dānija), kas tika noraidīta ar 2011. gada 16. decembra lēmumu.

               18

               2012. gada 15. martāMasco Denmark un Damixa cēla prasību par šo lēmumu Retten i Odense (Odenses tiesa, Dānija) un pēc tam pārsūdzēja šīs tiesas spriedumu par noraidīšanu Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas instances tiesa, Dānija).

               19

               Iesniedzējtiesā Masco Denmark un Damixa apgalvoja, ka attiecīgās Dānijas normas esot pretrunā LESD 49. pantam, lasot to kopā ar LESD 54. pantu, jo tās neatbilstot brīvībai veikt uzņēmējdarbību, un ka šī atbilstības neesamība neesot attaisnota. Šajā ziņā tās norādīja, ka SEL 11. panta 6. punktā paredzētais atbrīvojums ir piemērojams tikai tad, ja meitasuzņēmums – aizņēmuma ņēmējs ir reģistrēts Dānijā.

               20

               Šādu viedokli apstrīd Finanšu ministrija, kas apgalvo, ka pamatlietā apskatāmais tiesiskais regulējums atbilst Savienības tiesību normām. Saskaņā ar tās teikto Damixa Armaturen nebija tiesību veikt atskaitīšanu par procentu izdevumiem Vācijas nodokļu tiesību normu piemērošanas dēļ. Tāpat tā uzskata, ka nelabvēlīga nodokļu situācija pamatlietā ir radusies ar Dānijas Karalistes un Vācijas Federatīvās Republikas paralēlo iesaistīšanos nodokļu pilnvaru īstenošanā.

               21

               Šādos apstākļos Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai EKL 43. pants saistībā ar EKL 48. pantu (tagad attiecīgi LESD 49. un 54. pants) nepieļauj, ka dalībvalsts nepiešķir uzņēmumam rezidentam saņemto procentu atbrīvojumu no nodokļa, ja tās pašas uzņēmumu grupas meitasuzņēmumam, kas reģistrēts citā dalībvalstī, nav tiesību nodokļu mērķiem atskaitīt attiecīgi samaksātos procentus saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesisko regulējumu par procentu atskaitīšanas ierobežojumu nepietiekamas kapitalizācijas (kā šajā lietā) gadījumā, lai gan dalībvalsts piešķir uzņēmumam rezidentam saņemto procentu atbrīvojumu no nodokļa gadījumos, kad tās pašas uzņēmumu grupas meitasuzņēmumam šajā pašā dalībvalstī nav atļauts nodokļu mērķiem atskaitīt attiecīgi samaksātos procentus saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu par procentu atskaitīšanas ierobežojumu nepietiekamas kapitalizācijas (kā šajā lietā) gadījumā?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               22

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 49. pants, lasot to kopā ar LESD 54. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā sabiedrībai rezidentei ir piešķirts atbrīvojums no nodokļiem attiecībā uz procentiem, kurus pārskaitījis rezidents meitasuzņēmums, ciktāl šim pēdējam nav tiesību nodokļu mērķiem atskaitīt attiecīgi samaksātos procentus saskaņā ar attiecīgo tiesisko regulējumu par procentu atskaitīšanas ierobežojumu nepietiekamas kapitalizācijas (kā šajā lietā) gadījumā, bet izslēgts šāds atbrīvojums gadījumā, kad meitasuzņēmums ir rezidents citā dalībvalstī.

               23

               Jāatgādina, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību, kas ar LESD 49. pantu ir piešķirta Savienības pilsoņiem, atbilstoši LESD 54. pantam attiecībā uz uzņēmējsabiedrībām, kuras ir nodibinātas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Savienībā, ietver to tiesības veikt savu darbību attiecīgajā dalībvalstī ar meitassabiedrības, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 21. februāris, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Pat ja LES noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis ir uzņemošajā dalībvalstī nodrošināt tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts pilsoņiem vai sabiedrībām, tie arī nepieļauj, ka izcelsmes dalībvalsts kādai sabiedrībai, kas dibināta atbilstoši tās tiesiskajam regulējumam, citā dalībvalstī rada šķēršļus uzņēmējdarbībai, it īpaši saistībā ar meitasuzņēmuma darbību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               25

               Šķēršļi brīvībai veikt uzņēmējdarbībai tiek likti tad, ja atbilstoši dalībvalsts nodokļu režīmam sabiedrībai rezidentei, kurai pieder meitasuzņēmums citā dalībvalstī, tiek piemērots citāds, neizdevīgāks nodokļu režīms salīdzinājumā ar sabiedrību rezidenti, kurai pieder meitasuzņēmums pirmajā minētajā dalībvalstī (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

               26

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka atbrīvojums no nodokļiem, kāds ir paredzēts pamatlietā un saskaņā ar valsts tiesību aktu ir piešķirts sabiedrībai rezidentei attiecībā uz procentiem, ko pārskaitījis meitasuzņēmums rezidents, ciktāl pēdējais minētais nav bijis tiesīgs atskaitīt attiecīgi samaksātos procentus sakarā ar valsts tiesību normām par procentu atskaitīšanas ierobežojumu nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā, ir uzskatāms par nodokļu priekšrocību.

               27

               Šādas priekšrocības izslēgšana attiecībā pret mātesuzņēmumu rezidentu saistībā ar procentiem, kurus šim pēdējam ir pārskaitījis meitasuzņēmums rezidents citā dalībvalstī, ciktāl šie procenti nevar tikt atskaitīti no šī meitasuzņēmuma ar nodokli apliekamās peļņas saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem par nepietiekamu kapitalizāciju, var padarīt mazāk pievilcīgu šim mātesuzņēmumam brīvības veikt uzņēmējdarbību īstenošanu, to atturot dibināt meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs.

               28

               Šāda atšķirīga attieksme, kas pamatlietā izriet vienīgi no Dānijas tiesību normām, ir pieļaujama tikai tad, ja tā attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai arī ja tā ir attaisnota ar kādu primāru vispārējo interešu apsvērumu (spriedums, 2015. gada 6. oktobris, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Pirmkārt, ir jānoskaidro, vai attiecīgās situācijas ir objektīvi salīdzināmas. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pārrobežu situācijas salīdzināmība ar iekšēju situāciju ir jāpārbauda, ņemot vērā attiecīgo tiesību normu mērķi (spriedums, 2015. gada 6. oktobris, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               No Likuma, ar ko grozīts SEL, travaux préparatoires, kas izklāstīti šī sprieduma 8. punktā, izriet, ka pamatlietā apskatāmais atbrīvojums no nodokļa tika ieviests, lai izvairītos no tā, ka mātesuzņēmumi rezidenti Dānijā netiek aplikti ar nodokļiem attiecībā uz procentiem, ko saņēmuši to meitasuzņēmumi par aizdevumiem no šiem mātesuzņēmumiem, ja minētie meitasuzņēmumi nav tiesīgi atskaitīt pilnībā vai daļēji atbilstošos izdevumus saistībā ar šiem procentiem saskaņā ar tiesisko regulējumu par procentu atskaitīšanas ierobežojumu nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā.

               31

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka, pirmkārt, mātesuzņēmuma rezidenta, kurš ir piešķīris aizdevumu meitasuzņēmumam rezidentam, uz kuru attiecas normas par nepietiekamu kapitalizāciju, situācija un, otrkārt, mātesuzņēmuma rezidenta, kurš ir piešķīris aizdevumu meitasuzņēmumam nerezidentam, uz kuru attiecas šādas normas dalībvalstī, kurā tas maksā nodokļus, situācija, ņemot vērā minēto mērķi, ir objektīvi salīdzināmas. Abās situācijās ienākumi no procentiem, kādus ir guvis mātesuzņēmums, var būt priekšmets ekonomiskai dubultai nodokļu uzlikšanai vai ķēdes nodokļu uzlikšanai, kas ir tieši tas, no kā ar tiesisko regulējumu pamatlietā ir paredzēts izvairīties.

               32

               Otrkārt, ir jāpārbauda, vai šāda atšķirīga attieksme ir pamatota primāru vispārējo interešu apsvēruma dēļ.

               33

               Lai tā būtu pamatota, šādai atšķirībai ir jābūt atbilstošai, lai sasniegtu noteikto mērķi, un tā nedrīkst būt augstāka, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (spriedums, 2010. gada 25. februāris, X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Dānijas Karaliste apgalvo, ka atšķirīgā attieksme pamatlietā ir pamatota gan ar nepieciešamību nodrošināt nodokļu uzlikšanas pilnvaru līdzsvarotu sadali starp dalībvalstīm, gan ar izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršanu.

               35

               Runājot par nepieciešamību saglabāt līdzsvarotu nodokļu ieturēšanas pilnvaru sadali starp dalībvalstīm, tā var attaisnot atšķirīgu attieksmi, ja aplūkojamā režīma mērķis ir novērst praksi, kas var apdraudēt dalībvalsts tiesības īstenot tās kompetenci nodokļu jomā saistībā ar tās teritorijā veiktajām darbībām (spriedums, 2013. gada 21. februāris, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Tādējādi nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma starp dalībvalstīm saglabāšanas dēļ var rasties vajadzība piemērot kādā no šīm valstīm reģistrētu uzņēmējsabiedrību saimnieciskajām darbībām tikai šīs valsts nodokļu tiesību normas gan attiecībā uz peļņu, gan arī uz zaudējumiem (spriedums, 2013. gada 21. februāris, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Faktiski, sniedzot uzņēmējsabiedrībām iespēju izvēlēties, vai to zaudējumi tiek ņemti vērā to reģistrācijas dalībvalstī vai citā dalībvalstī, tiktu ievērojami apdraudēts līdzsvarots nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījums starp dalībvalstīm, jo atbilstoši pārnestajiem zaudējumiem šajās abās valstīs tiktu izmainītas nodokļa aprēķinu bāzes (spriedums, 2013. gada 21. februāris, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 43. punkts).

               38

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, ar kuru ir ierobežota attiecīgā atbrīvojuma piemērošana, to piemērojot tikai procentiem, kurus ir pārskaitījis meitasuzņēmums rezidents, ir paredzēts, lai aizsargātu līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījumu starp attiecīgajām dalībvalstīm. Patiesībā, piešķirot rezidentei sabiedrībai, kura ir piešķīrusi aizdevumu meitasuzņēmumam rezidentam citā dalībvalstī, nodokļu atbrīvojumu attiecībā uz visiem tās meitasuzņēmuma pārskaitītajiem procentiem, kurus šis meitasuzņēmums nav varējis atskaitīt sakarā ar šīs citas dalībvalsts normām par nepietiekamu kapitalizāciju, mātesuzņēmuma rezidences dalībvalsts atkarībā no izvēles, kādu izdarītu uzņēmumi, kuriem ir savstarpējās atkarības attiecības, atteiktos no savām tiesībām aplikt ar nodokli procentus no mātesuzņēmuma ienākumiem saskaņā ar normām par nepietiekamu kapitalizāciju, kādas ir pieņēmusi meitasuzņēmumu rezidentu dalībvalsts, un tas ir tas, no kā ir paredzēts izvairīties ar valsts tiesisko regulējumu pamatlietā.

               39

               Tomēr tāds tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, pārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.

               40

               Protams, brīvība veikt uzņēmējdarbību nevar tikt saprasta tādējādi, ka dalībvalstij ir pienākums pielāgot savus nodokļu tiesību aktus atkarībā no citas dalībvalsts nodokļu tiesību aktiem, lai ikvienā gadījumā garantētu nodokļu uzlikšanu bez jebkādām atšķirībām, kas izriet no valsts nodokļu tiesiskā regulējuma, ņemot vērā, ka lēmumi, ko sabiedrība pieņēmusi attiecībā uz komercstruktūru izveidošanu ārzemēs, katrā attiecīgā gadījumā var būt šai sabiedrībai vairāk vai mazāk izdevīgi vai neizdevīgi (spriedums, 2008. gada 23. oktobris, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Tādējādi tādā kontekstā kā pamatlietā LESD 49. pants, lasot to kopā ar LESD 54. pantu, nevar būt pamats, lai uzliktu mātesuzņēmuma – kurš ir piešķīris aizdevumu meitasuzņēmumam rezidentam citā dalībvalstī – rezidences dalībvalstij pienākumu iet tālāk par atbrīvojuma piešķiršanu šim mātesuzņēmumam attiecībā uz procentu izdevumu summu, ko meitasuzņēmums nav bijis tiesīgs atskaitīt gadījumā, ja ir tikušas piemērotas pirmās dalībvalsts normas par nepietiekamu kapitalizāciju. Līdz ar to ar šiem pantiem minētā mātesuzņēmuma rezidences dalībvalstij nevar tikt uzlikts pienākums noteikt atbrīvojumu par labu pēdējam minētajam attiecībā uz lielāku summu, kāda izriet no citas dalībvalsts nodokļu sistēmas, neierobežojot pirmās dalībvalsts nodokļu autonomiju ar citas dalībvalsts nodokļu pilnvaru īstenošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 30. jūnijs, Meilicke u.c., C‑262/09, EU:C:2011:438, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Neraugoties uz to, ir jāuzsver, ka, ja dalībvalstī pastāv sistēma nodokļu vairākkārtējas uzlikšanas vai ekonomiskās dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanai vai samazināšanai, gadījumos, kad sabiedrības rezidentes izmaksā dividendes rezidentiem, tāda pati attieksme ir jāpiemēro arī attiecībā uz dividendēm, kuras rezidentiem izmaksā sabiedrības nerezidentes (spriedums, 2011. gada 30. jūnijs, Meilicke u.c., C‑262/09, EU:C:2011:438, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               43

               Patiešām tādā kontekstā kā pamatlietā, kas attiecas uz tādu dalībvalsts mātesuzņēmumu, kura meitasuzņēmums ir rezidents citā dalībvalstī, kur ir stingrāki nepietiekamas kapitalizācijas noteikumi, ar nodokļu atbrīvojuma piešķiršanu, ko veic mātesuzņēmuma rezidences dalībvalsts, šim mātesuzņēmumam attiecībā uz procentiem, ko minētais meitasuzņēmums ir pārskaitījis līdz tādai summai, kādu tas nebija tiesīgs atskaitīt, piemērojot šīs pēdējās minētās dalībvalsts normas par nepietiekamu kapitalizāciju, nebūtu apšaubāma nodokļu uzlikšanas pilnvaru līdzsvarota sadale un būtu uzskatāma par mazāk ierobežojošu pasākumu attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, nekā tas ir paredzēts pamatlietā apskatāmajā tiesiskajā regulējumā (skat. pēc analoģijas spriedumus, 2006. gada 12. decembris, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 52. punkts, kā arī 2011. gada 30. jūnijs, Meilicke u.c., C‑262/09, EU:C:2011:438, 32. punkts).

               44

               Attiecībā uz mērķi novērst izvairīšanos no nodokļu maksāšanas ir jāatzīmē, ka, lai varētu atbalstīt argumentu, kas ir balstīts uz šādu pamatojumu, šī pasākuma konkrētajam mērķim būtu jābūt novērst tīri fiktīvus mehānismus, kam nav nekāda sakara ar ekonomisko realitāti un kas ir paredzēti, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas, kādi parasti ir jāmaksā par ienākumiem, kas gūti no valsts teritorijā veiktajām darbībām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               45

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka pamatlietā apskatāmajam tiesiskajam regulējumam nav konkrēts mērķis liegt izmantot nodokļu priekšrocības tīri fiktīviem mehānismiem, kas izveidoti, lai apietu Dānijas nodokļu tiesību aktus, bet ar to no nodokļu atvieglojumu saņēmēju loka vispārīgi ir izslēgti visi uzņēmumi rezidenti, kuri jebkādu iemeslu dēļ ir piešķīruši aizdevumu meitasuzņēmumam ar nepietiekamu kapitalizāciju, kas ir rezidents citā dalībvalstī (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2002. gada 12. decembris, Lankhorst-Hohorst, C‑324/00, EU:C:2002:749, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               46

               Turklāt šķiet, ka no lietas materiāliem izriet, ka Damixa piešķirtie aizdevumi bija paredzēti, lai finansētu būtisku daļu no Damixa Armanturen, kuram bija radušās lielas finansiālās grūtībās attiecīgajā laika posmā, zaudējumiem, un tāpēc šiem aizdevumiem a priori nebija tīri mākslīgas vienošanās rakstura tikai nodokļu dēļ.

               47

               Šādos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. pants, lasot to kopā ar LESD 54. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, ar kuru uzņēmumam rezidentam ir piešķirts nodokļu atbrīvojums attiecībā uz procentiem, ko pārskaitījis rezidents meitasuzņēmums, ciktāl pēdējais minētais nav varējis atskaitīt attiecīgos izdevumus normu, kas ierobežo tiesības atskaitīt procentus, kuri pārskaitīti nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā, dēļ, bet ar kuru ir izslēgts tāds atbrīvojums, kāds izrietētu no tās pašas tiesiskā regulējuma par nepietiekamu kapitalizāciju piemērošanas, ja meitasuzņēmums būtu rezidents citā dalībvalstī.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               48

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     LESD 49. pants, lasot to kopā ar LESD 54. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, ar kuru uzņēmumam rezidentam ir piešķirts nodokļu atbrīvojums attiecībā uz procentiem, ko pārskaitījis rezidents meitasuzņēmums, ciktāl pēdējais minētais nav varējis atskaitīt attiecīgos izdevumus normu, kas ierobežo tiesības atskaitīt procentus, kuri pārskaitīti nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā, dēļ, bet ar kuru ir izslēgts tāds atbrīvojums, kāds izrietētu no tās pašas tiesiskā regulējuma par nepietiekamu kapitalizāciju piemērošanas, ja meitasuzņēmums būtu rezidents citā dalībvalstī.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – dāņu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 12.jūlijā. # Banatrading GmbH pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-3/99.