title: Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 8. maija spriedums.#H. N. pret Minister for Justice, Equality and Law Reform u.c.#Supreme Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 2004/83/EK – Obligātie standarti bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai – Direktīva 2005/85/EK – Minimālie standarti saistībā ar procedūru bēgļa statusa piešķiršanai vai atņemšanai dalībvalstīs – Valsts procesuālā tiesību norma, atbilstoši kurai alternatīvās aizsardzības statusa pieteikumus izskata tikai tad, ja iepriekš ticis noraidīts pieteikums bēgļa statusa piešķiršanai – Pieļaujamība – Dalībvalstu procesuālā autonomija – Efektivitātes princips – Tiesības uz labu pārvaldību – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 41. pants – Procedūras objektivitāte un ātrums.#Lieta C‑604/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2014. gada 8. maijā (
            *1
         )
      “Direktīva 2004/83/EK — Obligātie standarti bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai — Direktīva 2005/85/EK — Minimālie standarti saistībā ar procedūru bēgļa statusa piešķiršanai vai atņemšanai dalībvalstīs — Valsts procesuālā tiesību norma, atbilstoši kurai alternatīvās aizsardzības statusa pieteikumus izskata tikai tad, ja iepriekš ticis noraidīts pieteikums bēgļa statusa piešķiršanai — Pieļaujamība — Dalībvalstu procesuālā autonomija — Efektivitātes princips — Tiesības uz labu pārvaldību — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 41. pants — Procedūras objektivitāte un ātrums”
      Lieta C‑604/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Supreme Court (Īrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 19. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 27. decembrī, tiesvedībā

            H. N.

      pret

            Minister for Justice, Equality and Law Reform
         ,

            Ireland
         ,

            Attorney General
         .
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), Tiesas priekšsēdētāja vietnieks, kas pilda ceturtās palātas tiesneša pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši M. Safjans [M. Safjan], J. Malenovskis [J. Malenovský] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts, Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 17. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  H. N. vārdā – T. Coughlan, solicitor, J. O’Reilly, SC, un M. McGrath, BL,

               —

                  Minister for Justice Equality and Law Reform vārdā – E. Creedon, pārstāve,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne un C. Pochet, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Möller, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz G. Palatiello, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Condou-Durande un M. Wilderspin, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 7. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV L 304, 12. lpp., un labojums – OV 2005, L 204, 24. lpp.), kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir ticis izteikts tiesvedībā starp H. N., Pakistānas pilsoni, un Minister for Justice, Equality and Law Reform (tieslietu, vienlīdzības un likumdošanas reformas ministrs; turpmāk tekstā – “Minister”), Īriju, kā arī Attorney General par Minister atteikumu izskatīt prasītāja pieteikumu piešķirt bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu, jo iepriekš nav ticis iesniegts pieteikums bēgļa statusa piešķiršanai.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2004/83

               3

               Saskaņā ar Direktīvas 2004/83 preambulas 5., 6. un 24. apsvērumu:

                        “(5)

                        Tamperes secinājumi arī paredz, ka noteikumi par bēgļu statusu jāpapildina ar pasākumiem par alternatīviem aizsardzības veidiem, piedāvājot atbilstošu statusu jebkurai personai, kam nepieciešama šāda aizsardzība.

                        (6)

                        Šīs direktīvas galvenais mērķis ir, no vienas puses, nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro vienotus kritērijus, lai identificētu personas, kam patiesi nepieciešama starptautiska aizsardzība, un, no otras puses, nodrošināt, lai šīm personām visās dalībvalstīs būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.

                  [..]

                        (24)

                        Jānosaka arī obligātie standarti, lai definētu alternatīvo aizsardzības statusu un noteiktu tā saturu. Alternatīvajai aizsardzībai jābūt komplementārai, un tai jābūt papildus tai bēgļu aizsardzībai, kāda paredzēta [1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītajā Konvencijā par bēgļu statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954), kas stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”)).”

               4

               Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta a), c), e) un f) punktu:

                        “a)

                        “starptautiska aizsardzība” ir bēgļa un alternatīvais aizsardzības statuss, kā noteikts d) un f) [..]punktā;

                  [..]

                        c)

                        “bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras piederīgais šī persona ir, un nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, būdams ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, tādu pašu iemeslu dēļ, kā minēts iepriekš, nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties un uz kuru neattiecas 12. pants;

                  [..]

                        e)

                        “persona, kas tiesīga uz alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais [..], ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī [..], tai draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā [..];

                        f)

                        “alternatīvais aizsardzības statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku kā personu, kas ir tiesīga uz alternatīvo aizsardzību.”

               5

               Direktīvas 2004/83 V nodaļas “Pretendēšana uz alternatīvo aizsardzību” 15. panta “Smags kaitējums” c) punktā ir noteikts:

                        “c)

                        smagi un individuāli draudi civiliedzīvotāja dzīvībai vai veselībai plaši izplatītas vardarbības dēļ starptautisku vai iekšēju bruņotu konfliktu gadījumā.”

               6

               Direktīvas 2004/83 18. pantā ir noteikts:
               “Dalībvalstis piešķir alternatīvo aizsardzības statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas tiesīgs uz alternatīvo aizsardzību saskaņā ar II un V nodaļu.”

         Direktīva 2005/85/EK

               7

               Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvas 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV L 326, 13. lpp., un labojums – OV 2006, L 236, 36. lpp.), 3. panta 3. un 4. punktā ir paredzēts:
               “3.   Ja dalībvalstis izmanto vai ievieš procedūru, kurā patvēruma pieteikumi tiek izvērtēti gan kā pieteikumi uz Ženēvas konvencijas pamata, gan kā pieteikumi uz cita veida starptautisko aizsardzību, ko sniedz saskaņā ar apstākļiem, kuri noteikti Direktīvas 2004/83/EK 15. pantā, tās piemēro šo direktīvu, izmantojot savu procedūru.
               4.   Turklāt dalībvalstis var pieņemt lēmumu piemērot šo direktīvu procedūrās, lemjot par pieteikumiem saistībā ar jebkāda veida starptautisko aizsardzību.”

               8

               Atbilstoši šīs direktīvas 23. panta 4. punktam dalībvalstis var nolemt bēgļa statusa piešķiršanai nepieciešamo nosacījumu izpildes izvērtēšanas procedūru paātrināt, tostarp gadījumos, kad pieteicējs acīmredzami nav uzskatāms par bēgli.

         Īrijas tiesības

               9

               Īrijā, lai saņemtu starptautisko aizsardzību, ir jānošķir divu veidu pieteikumi, proti:

                        —

                        patvēruma pieteikums un – gadījumā, ja attiecībā uz to tiek pieņemts negatīvs lēmums,

                        —

                        alternatīvās aizsardzības pieteikums.

               10

               Minētajā dalībvalstī katram no šiem pieteikumiem atbilst īpaša procedūra, un tās seko viena otrai.

               11

               Procesuālās tiesību normas par bēgļa statusa pieteikumiem ir ietvertas 1996. gada Likumā par bēgļiem (Refugee Act 1996), redakcijā, kas bija spēkā pamata lietas faktu rašanās laikā.

               12

               Ar 1999. gada Imigrācijas akta (Immigration Act 1999) 3. pantu Minister ir piešķirtas pilnvaras izdot rīkojumus par personu izraidīšanu, tostarp, kā tas noteikts 3. panta 2. punkta f) apakšpunktā, attiecībā uz “personām, kuru patvēruma pieteikumu [Minister] ir noraidījis”.

               13

               Normas, kas regulē alternatīvās aizsardzības pieteikumus, ir ietvertas 2006. gada Noteikumos Eiropas Kopienām (par nosacījumiem, saskaņā ar kādiem var saņemt aizsardzību) (European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006 (Statutory Instrument no 518/2006)), kuru mērķis cita starpā ir transponēt Direktīvu 2004/83 (turpmāk tekstā – “2006. gada Noteikumi”).

               14

               Šo 2006. gada Noteikumu 3. pantā ir noteikts:
               “(1)   [..] šos noteikumus piemēro šādiem lēmumiem [..]:
               [..]

                        c)

                        paziņojumam par nodomu izdot rīkojumu par izraidīšanu saskaņā ar [1999. gada Likuma par imigrāciju] 3. panta 3. punktu attiecībā uz personām, uz kurām attiecas 3. panta 2. punkta f) apakšpunkts [..]

                  [..].”

               15

               Šo noteikumu 4. pantā ir noteikts:
               “(1)(a)   [1999. gada Likuma par imigrāciju] 3. panta 3. punktā minētā piedāvājuma paziņojumam ir jāietver norāde, ka tiktāl, ciktāl persona, uz kuru attiecas šī likuma 3. panta 2. punkta f) apakšpunkts, uzskata, ka Likuma izpratnē viņš vai viņa ir persona, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību, viņš vai viņa papildus šī likuma 3. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētajām darbībām paziņojumā norādīto piecpadsmit dienu laikā var [Minister] iesniegt alternatīvās aizsardzības pieteikumu.
               [..]
               2)   [Minister] nav pienākuma izskatīt alternatīvās aizsardzības pieteikumu, ko iesniegusi persona, uz kuru neattiecas [1999. gada Likuma par imigrāciju] 3. panta 2. punkta f) apakšpunkts vai kura nav iesniegusi 1. punkta b) apakšpunktā minēto veidlapu.”

         Pamata prāva un prejudiciālais jautājums

               16

                  H. N. ir Pakistānas pilsonis, kurš Īrijas teritorijā ieceļojis 2003. gadā ar vīzu, kurā izdarīta atzīme “students”.

               17

               Pēc laulībām ar Īrijas pilsoni viņš ieguva atļauju uzturēties Īrijā līdz 2005. gada 31. decembrim.

               18

               2006. gada 23. februārī Minister informēja H. N., pirmkārt, par to, ka kopdzīves ar laulāto izbeigšanās dēļ viņa uzturēšanās atļauja netiks pagarināta, un, otrkārt, par nodomu pieņemt rīkojumu, kā tas likumā paredzēts, par viņa nogādāšanu atpakaļ līdz robežai.

               19

               2009. gada 16. jūnijā, iepriekš neiesniedzis pieteikumu par patvēruma piešķiršanu, H. N. lūdza [Minister] izskatīt viņa alternatīvās aizsardzības pieteikumu, pamatā norādot, ka viņam neesot pamata baidīties no vajāšanas, tomēr atgriezties izcelsmes valstī viņam esot bail Direktīvas 2004/83 15. pantā minētā “smagā kaitējuma” riska dēļ.

               20

               2009. gada 23. jūnijāMinister H. N. informēja, ka viņa alternatīvās aizsardzības pieteikumu izskatīt nav iespējams, norādot, ka alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai atbilstoši Īrijas tiesībām ir piemērojams nosacījums, ka jābūt iepriekš noraidītam pieteikumam par bēgļa statusa piešķiršanu.

               21

               Pēc H. N. atkārtotiem mēģinājumiem panākt viņa alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu Minister ar 2009. gada 27. jūlija vēstuli vēlreiz apstiprināja pamatojumu lēmumam atteikt minētā pieteikuma izskatīšanu.

               22

               2009. gada 12. oktobrīH. N. High Court [Augstā tiesa] cēla prasību atcelt Minister lēmumu, norādot, ka valsts tiesību normās, ar kurām transponēta Direktīva 2004/83, viņam ir jāparedz tiesības iesniegt “atsevišķu” alternatīvās aizsardzības pieteikumu.

               23

               Tā kā šī prasība atcelt tiesību aktu tika noraidīta, H. N. cēla prasību Supreme Court [Augstākajā tiesā].

               24

               Šādos apstākļos Supreme Court nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [..] Direktīva 2004/83 [..], interpretējot to kopsakarā ar Eiropas Savienības tiesībās atzīto labas pārvaldības principu un it īpaši, kā tas noteikts [..] Hartas 41. pantā, ļauj dalībvalstij savās tiesību normās noteikt, ka alternatīvās aizsardzības statusa pieteikums var tikt izskatīts vienīgi tad, ja prasītājs ir iesniedzis bēgļa statusa pieteikumu un šis statuss tam saskaņā ar valsts tiesībām ir atteikts?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               25

               Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2004/83, kā arī tiesības uz labu pārvaldību ir interpretējamas tādējādi, ka tām pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkojams pamatlietā, kuram raksturīgas divas nošķirtas un secīgas pārbaudes procedūras, proti, patvēruma pieteikuma un alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšana, un atbilstoši kuram alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai piemērojams nosacījums, ka iepriekš jābūt noraidītam pieteikumam par bēgļa statusa piešķiršanu.

               26

               Vispirms jāatgādina, ka Direktīvā 2004/83 “starptautiskās aizsardzības” jēdzienā ir ietverti divi atsevišķi aizsardzības režīmi, proti, bēgļa un alternatīvās aizsardzības statuss.

               27

               Šai ziņā jānorāda, ka no Direktīvas 2004/83 preambulas 3., 16. un 17. apsvēruma izriet, ka Ženēvas konvencija veido bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskā režīma pamatu un ka šīs direktīvas normas ir pieņemtas, lai palīdzētu dalībvalstu kompetentajām iestādēm piemērot šo konvenciju, pamatojoties uz kopīgiem jēdzieniem un kritērijiem (spriedums X u.c., no C‑199/12 līdz C‑201/12, EU:C:2013:720, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               28

               Līdz ar to minētās direktīvas noteikumu interpretācija ir jāveic, ņemot vērā tās vispārējo struktūru un mērķi, ievērojot minēto konvenciju un citus atbilstošos līgumus, kas ir paredzēti LESD 78. panta 1. punktā (spriedums Abed El Karem El Kott u.c., C‑364/11, EU:C:2012:826, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Šai ziņā jānorāda, ka Direktīvas 2004/83 2. panta e) punktā ir definētas personas, kuras var iegūt alternatīvo aizsardzību, proti, trešās valsts valstspiederīgie vai bezvalstnieki, kuri nevar tikt kvalificēti kā bēgļi.

               30

               Termina “alternatīvās” izmantošana, kā arī šī panta teksts norāda, ka alternatīvās aizsardzības statuss attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri neatbilst nosacījumiem, kas tos ļautu kvalificēt par bēgļiem.

               31

               Turklāt no Direktīvas 2004/83 preambulas 5., 6. un 24. apsvēruma izriet, ka alternatīvās aizsardzības piešķiršanas minimālajiem kritērijiem ir jāļauj papildināt bēgļu aizsardzību, kāda ir paredzēta Ženēvas konvencijā, identificējot personas, kam patiesi nepieciešama starptautiska aizsardzība, un tām piešķirot atbilstošu statusu (spriedums Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, 33. punkts).

               32

               No šiem elementiem izriet, ka Direktīvā 2004/83 paredzētā alternatīvā aizsardzība ir ietverta papildus bēgļu aizsardzībai, kāda paredzēta Ženēvas konvencijā.

               33

               Šāda interpretācija turklāt atbilst LESD 78. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta mērķiem; atbilstoši tam Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei jāparedz pasākumi par kopējo Eiropas patvēruma sistēmu, kurā cita starpā ietilpst “vienots patvēruma statuss trešo valstu pilsoņiem, kas ir derīgs visā Savienībā”.

               34

               Turklāt, kā savu secinājumu 46. un 49. punktā norādījis ģenerāladvokāts, tā kā starptautiskās aizsardzības pieprasītājs nevar pietiekami labi izvērtēt, uz kādu aizsardzības veidu viņa pieprasījums attiecas, un turklāt bēgļa statuss sniedz plašāku aizsardzību nekā alternatīvās aizsardzības statuss, principā kompetentajai iestādei ir jānosaka pieteicējam visatbilstošākais statuss.

               35

               No šiem apsvērumiem izriet, ka alternatīvās aizsardzības pieteikums principā nav jāizskata, pirms kompetentā iestāde nav secinājusi, ka starptautiskās aizsardzības pieprasītājs neatbilst bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem.

               36

               No tā izriet, ka Direktīvai 2004/83 nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumu izpildes pārbaude ir paredzēta pirms alternatīvās aizsardzības nosacījumu piešķiršanas pārbaudes.

               37

               Tomēr vēl ir jāpārbauda, vai tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamatlietā, kurā paredzētas divas nošķirtas pārbaudes procedūras, proti, patvēruma pieteikuma un alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšana, un atbilstoši kuram otro nevar iesniegt, ja nav noraidīts pirmais, nav pretrunā citām Savienības tiesību normām.

               38

               Šai ziņā jāatgādina, ka Direktīvā 2004/83 nav procesuālu normu, kas būtu piemērojamas starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai. Obligātie pieteikumu izskatīšanas standarti un patvēruma meklētāju tiesības ir precizētas Direktīvā 2005/85.

               39

               Direktīva 2005/85 tomēr nav piemērojama attiecībā uz alternatīvās aizsardzības pieteikumiem, izņemot, ja dalībvalsts paredz īpašu procedūru, kurā tā izvērtē pieteikumu, ņemot vērā abus starptautiskās aizsardzības veidus, proti, aizsardzību, kas ir saistīta ar bēgļa statusu, un alternatīvo aizsardzību (spriedums M., C‑277/11, EU:C:2012:744, 79. punkts).

               40

               Kā izriet no šā sprieduma 37. punkta, Īrijā šāda situācija nav konstatējama.

               41

               Tātad, ja nav Savienības tiesību normu par alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūrām, atbilstoši procesuālās autonomijas principam dalībvalstu kompetencē ietilpst noteikt šīs procedūras, tomēr nodrošinot pamattiesību ievērošanu un Savienības tiesiskā regulējuma par alternatīvo aizsardzību pilnīgu efektivitāti (šai ziņā skat. spriedumu VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, 64. punkts).

               42

               No tā izriet, ka tādai valsts tiesību procesuālai normai, kāda ir pamatlietā, atbilstoši kurai alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai ir izvirzīts nosacījums par iepriekš iesniegta bēgļa statusa pieteikuma noraidījumu, personām, kuras lūdz piešķirt alternatīvo aizsardzību, ir jāsniedz efektīva iespēja izmantot tām Direktīvā 2004/83 paredzētās tiesības.

               43

               Šai ziņā un kā izriet no šā sprieduma 29.–35. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, tikai tas vien, ka alternatīvās aizsardzības pieteikumu pārbauda tikai pēc tam, kad noraidīts pieteikums par bēgļa statusu, principā neliedz personām, kuras lūdz piešķirt alternatīvo aizsardzību, iespēju izmantot tām Direktīvā 2004/83 paredzētās tiesības.

               44

               Tomēr tāda tiesiskā regulējuma, kāds ir pamata lietā, rezultātā trešās valsts pilsonim, kurš vēlas izmantot vienīgi alternatīvo aizsardzību, ir obligāti jāsastopas ar diviem dažādiem procesuālajiem posmiem, turklāt šāda starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūras dubultošana to var padarīt ilgāku un tādējādi aizkavēt alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu.

               45

               Lai varētu runāt par efektīvu iespēju iegūt alternatīvo aizsardzību, ir nepieciešams, lai, pirmkārt, pieteikumu piešķirt bēgļa statusu un alternatīvās aizsardzības pieteikumu būtu iespējams iesniegt vienlaicīgi un, otrkārt, lai alternatīvās aizsardzības pieteikums tiktu izskatīts samērīgā termiņā, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               46

               Šai ziņā ir jāņem vērā gan noraidītā bēgļa statusa piešķiršanas pieteikuma izskatīšanas ilgums, gan arī alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas pieteikuma izskatīšanas ilgums.

               47

               Turklāt ir arī jānorāda, ka gadījumā, kad trešās valsts pilsonis iesniedz starptautiskās aizsardzības piešķiršanas pieteikumu, kurā nav nekādu elementu, kas ļautu secināt, ka viņam būtu pamatoti jābaidās no vajāšanas, kompetentajai iestādei pēc iespējas ātrāk ir jāatzīst, ka šī persona nevar pretendēt uz bēgļa statusu, lai laikus varētu tikt izskatīts pieteikums par alternatīvo aizsardzību.

               48

               Par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu atbildīgajām iestādēm cita starpā saskaņā ar Direktīvas 2005/85 23. panta 4. punktu ir dota iespēja paātrināt bēgļa statusa piešķiršanai nepieciešamo nosacījumu izpildes izvērtēšanas procedūru, ja pieteikuma iesniedzējs acīmredzami nav uzskatāms par “bēgli” Direktīvas 2004/83 2. panta c) punkta izpratnē.

               49

               Attiecībā uz Hartas 41. pantā nostiprinātajām tiesībām uz labu pārvaldību ir jāatgādina, ka šīs tiesības atspoguļo Savienības tiesību vispārēju principu.

               50

               Tādējādi, tā kā pamata lietā dalībvalsts īsteno Savienības tiesības, alternatīvās aizsardzības piešķiršanas procedūrā, kāda apskatāma pamatlietā, kuru vada valsts kompetentā iestāde, ir jāpiemēro no tiesībām uz labu pārvaldību izrietošās prasības, tostarp ikvienas personas tiesības uz objektīvu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu.

               51

               Tādēļ ir jāpārliecinās, vai labas pārvaldības tiesībām nav pretrunā, ka dalībvalsts savās tiesībās ir paredzējusi procesuālu noteikumu, atbilstoši kuram alternatīvās aizsardzības pieteikumam ir piemērojama atsevišķa procedūra, pirms kuras ir jābūt tikušam noraidītam patvēruma pieteikumam.

               52

               Objektivitātes prasība konkrēti ietver objektīvo objektivitāti, proti, ka valsts iestādei ir jāsniedz garantijas, kas ļautu izslēgt jebkādas saprātīgas šaubas par iespējamu neobjektivitāti (skat. pēc analoģijas spriedumu Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 155. punkts).

               53

               Vispirms būtu jānorāda, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, fakts, ka valsts iestāde pirms alternatīvās aizsardzības pieteikuma pārbaudes uzsākšanas šīs aizsardzības pieprasītāju informē par nodomu pieņemt lēmumu par nogādāšanu līdz robežai, pats par sevi neliecina par minētās iestādes objektīvās objektivitātes neesamību.

               54

               Ir skaidrs, ka šis kompetentās iestādes nodoms ir pamatots ar apstākli, ka trešās valsts pilsonis neatbilst nosacījumiem, kas nepieciešami bēgļa statusa iegūšanai. Šis apstāklis tomēr nenozīmē, ka kompetentā iestāde jau ir ieņēmusi nostāju par to, vai minētais pilsonis atbilst alternatīvās aizsardzības piešķiršanas nosacījumiem.

               55

               Tādējādi pamatlietā aplūkojamā tiesību norma nav pretrunā no tiesībām uz labu pārvaldību izrietošajai objektivitātes prasībai.

               56

               Šīs tiesības, kā arī šā sprieduma 41. un 42. punktā norādītās efektivitātes principa prasības savukārt nozīmē, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras kopējais ilgums nedrīkst pārsniegt saprātīgu laikposmu, kas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.

               57

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvai 2004/83, kā arī efektivitātes principam un tiesībām uz labu pārvaldību nav pretrunā tāda valsts tiesību procesuālā norma, kāda ir pamatlietā, atbilstoši kurai alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai ir izvirzīts nosacījums par iepriekš iesniegta bēgļa statusa pieteikuma noraidījumu, ciktāl, pirmkārt, pieteikumu piešķirt bēgļa statusu un alternatīvās aizsardzības pieteikumu ir iespējams iesniegt vienlaicīgi un, otrkārt, šīs valsts tiesību procesuālās normas piemērošanas rezultātā alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas termiņš nekļūst nesamērīgs, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               58

               Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvai 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu, kā arī efektivitātes principam un tiesībām uz labu pārvaldību nav pretrunā tāda valsts tiesību procesuālā norma, kāda ir pamatlietā, atbilstoši kurai alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai ir izvirzīts nosacījums par iepriekš iesniegta bēgļa statusa pieteikuma noraidījumu, ciktāl, pirmkārt, pieteikumu piešķirt bēgļa statusu un alternatīvās aizsardzības pieteikumu ir iespējams iesniegt vienlaicīgi un, otrkārt, šīs valsts tiesību procesuālās normas piemērošanas rezultātā alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas termiņš nekļūst nesamērīgs, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 12. septembris.#Laufen Austria AG pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Naudas sodi – Naudas soda uzlikšana solidāri mātesuzņēmumam un tā meitasuzņēmumam – Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma – Maksimālās robežvērtības aprēķināšana, pamatojoties tikai uz meitasuzņēmuma apgrozījumu pārkāpuma laikposmā pirms mātesuzņēmuma veiktās šī meitasuzņēmuma iegūšanas.#Lieta T-411/10 RENV.


Tiesas spriedums 1983. gada 2. martā. # Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 7/82.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2001. gada 14.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 95/16/EK. # Lieta C-219/99.


Tiesas spriedums 1992. gada 17. novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Lieta C-105/91.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2007. gada 6.martā.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde un Marina Stöffler pret Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Köln - Vācija.#Ienākuma nodoklis - Nodokļa atlaide dividendēm, ko izmaksājušas sabiedrības - rezidentes - EKL 56. un 58. pants - Sprieduma iedarbības laikā ierobežošana.#Lieta C-292/04.

text:
      Lieta C‑292/04
      Wienand Meilicke u.c.
      pret
      Finanzamt Bonn-Innenstadt
      (Finanzgericht Köln lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Ienākuma nodoklis – Nodokļa atlaide dividendēm, ko izmaksājušas sabiedrības rezidentes – EKL 56. un 58. pants – Sprieduma iedarbības laikā ierobežošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi
      (EKL 56. un 58. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Interpretācija – Interpretējošu spriedumu iedarbība laikā
      (EKL 234. pants)
      1.        EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret tādu nodokļu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, saņemot
         kapitālsabiedrības izmaksātās dividendes, akcionāram, kas ir dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājs, ir tiesības uz nodokļa
         atlaidi, kuras apmērs ir aprēķināts, vadoties no sadalāmajiem ienākumiem piemērojamā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes, ja
         sabiedrība, kas izmaksā dividendes, ir reģistrēta tajā pašā dalībvalstī, bet šādu tiesību nav, ja minētā sabiedrība ir reģistrēta
         citā dalībvalstī.

      Tāds nodokļu tiesiskais regulējums ir uzskatāms par brīvas kapitāla aprites ierobežojumu, jo tas var atturēt personas, kas
         ir attiecīgās dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājas, ieguldīt kapitālu sabiedrībās, kas ir reģistrētas citās dalībvalstīs;
         šim regulējumam ir arī ierobežojoša iedarbība attiecībā uz šīm sabiedrībām, jo tas rada tām šķēršļus kapitāla piesaistei attiecīgajā
         dalībvalstī.

      Pat ja šī nodokļu tiesiskā regulējuma pamatā ir saikne starp fiskālo priekšrocību un kompensējošu nodokļu maksājumu, paredzot,
         ka akcionāram, kas ir attiecīgās dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājs, piešķirtā nodokļa atlaide tiek aprēķināta, vadoties
         no uzņēmumu ienākuma nodokļa, kas šajā dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai ir jāmaksā par sadalīto peļņu, tomēr šāds tiesiskais
         regulējums nešķiet nepieciešams, lai saglabātu valsts nodokļu režīma saskaņotību. Attiecībā uz mērķi novērst dubultu nodokļu
         uzlikšanu dividendēs izmaksātajai sabiedrības peļņai, piešķirot akcionāram, kas ir attiecīgās dalībvalsts iekšzemes nodokļu
         maksātājs un kam pieder citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības akcijas, nodokļa atlaidi, ko aprēķina, vadoties no nodokļa,
         kas attiecīgajai sabiedrībai jāmaksā kā uzņēmumu ienākuma nodoklis šajā pēdējā dalībvalstī, netiktu apdraudēta valsts nodokļu
         režīma saskaņotība un tas būtu kapitāla aprites brīvību mazāk ierobežojošs pasākums.

      Attiecībā uz nodokļu ienākumu no dividendēm, ko izmaksājušas citās dalībvalstīs reģistrētas sabiedrības, samazināšanos jāatzīst,
         ka tā nav uzskatāma par primāru vispārējo interešu iemeslu, uz kuru varētu atsaukties, lai pamatotu pasākumu, kas principā
         ir pretējs kādai pamatbrīvībai.

      (sal. ar 20., 23., 24., 28., 29., 30., 31. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        EKL 234. pantā noteiktās kompetences īstenošanas ietvaros tikai izņēmuma gadījumos, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības
         principu, kas ir raksturīgs Kopienas tiesību sistēmai, Tiesa var nolemt ierobežot ikvienas personas iespējas atsaukties uz
         interpretēto noteikumu, lai apšaubītu labticīgi izveidotas tiesiskās attiecības. Šāds ierobežojums ir pieļaujams tikai tajā
         pašā spriedumā, kurā ir lemts par pieprasīto interpretāciju. Patiešām, ir nepieciešams viens brīdis, lai noteiktu pieprasītās
         interpretācijas, ko kādai Kopienu tiesību normai sniedz Tiesa, iedarbību laikā. Šajā sakarā princips, ka ierobežojums ir pieļaujams
         tikai spriedumā, kurā ir lemts par pieprasīto interpretāciju, nodrošina šo tiesību vienlīdzīgu attieksmi pret dalībvalstīm
         un citām personām un īsteno no tiesiskās drošības principa izrietošās prasības.

      (sal. ar 34.–37. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2007. gada 6. martā (*)

      Ienākuma nodoklis – Nodokļa atlaide dividendēm, ko izmaksājušas sabiedrības rezidentes – EKL 56. un 58. pants – Sprieduma iedarbības laikā ierobežošana
      Lieta C‑292/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht Köln (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 24. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 9. jūlijā, tiesvedībā

      Wienand Meilicke,

      Heidi Christa Weyde,

      Marina Stöffler
      pret
      Finanzamt Bonn‑Innenstadt.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], R. Šintgens [R. Schintgen] un J. Klučka [J. Klučka], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāti A. Ticano [A. Tizzano], vēlāk K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretāri B. Fileps [B. Fülöp] un K. Štranca‑Stavičeka [K. Sztranc‑Stawiczek], administratori,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 8. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        V. Meilikes [W. Meilicke], H. K. Veides [H. C. Weyde] un M. Štefleres [M. Stöffler] vārdā – V. Meilike un R. Portnere [R. Portner], Rechtsanwälte,

      –        Vācijas valdības vārdā – K. Kvasovskis [C. Quassowski], A. Tīmane [A. Tiemann] un R. Štocs [R. Stotz], pārstāvji, kuriem palīdz K. T. Štops [K.‑T. Stopp], Rechtsanwalt,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – T. Vards [T. Ward], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Gross [K. Gross] un R. Liāls [R. Lyal], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta A. Ticano secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. novembrī,
      ņemot vērā 2006. gada 7. aprīļa rīkojumu atsākt mutvārdu procesu un tiesas sēdi 2006. gada 30. maijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        V. Meilikes, H. K. Veides un M. Štefleres vārdā – V. Meilike un D. E. Rabaks [D. Rabback], Rechtsanwälte,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], R. Štocs un V. Rītmeijers [V. Rietmeyer], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – T. Bočeks [T. Boček], pārstāvis,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Molde [J. Molde], pārstāvis,

      –        Grieķijas valdības vārdā – K. Georgiadis [K. Georgiadi], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. M. Rodrigess Karkamo [J. M. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvis,

      –        Ungārijas valdības vārdā – R. Šomšiča [R. Somssich] un A. Millere [A. Müller], pārstāves,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvis,

      –        Austrijas valdības vārdā – H. Dosi [H. Dossi], pārstāvis,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – K. Vistranda [K. Wistrand] un A. Falka [A. Falk], pārstāves,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – P. Beikers [P. Baker], QC,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Gross un R. Liāls, pārstāvji,
      noklausījusies ģenerāladvokātes K. Štiksas‑Haklas secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 5. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 56. un 58. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp 1997. gada 3. maijā mirušā H. Meilikes [H. Meilicke] mantiniekiem V. Meiliki, H. K. Veidi, M. Štefleri un Finanzamt Bonn‑Innenstadt [Bonnas‑Innenštates Finanšu pārvalde] (turpmāk tekstā – “Finanzamt”) par nodokļu uzlikšanu dividendēm, ko mirušajai personai 1995.–1997. gadā izmaksāja Dānijā un Nīderlandē reģistrētas sabiedrības.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        EK līguma trešās daļas par Kopienas politiku III sadaļas “Personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite” 4. nodaļas “Kapitāls
         un maksājumi” 56. panta 1. punkts paredz:

      “Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
         un trešo valstu starpā.”

      4        EKL 58. panta 1. punkts paredz:

      “Šā Līguma 56. pants neskar dalībvalstu tiesības
      a)      piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas
         vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ;

      [..]”
      5        EKL 58. panta 3. punkts nosaka:

      “Šā panta 1. un 2. punktā minētie pasākumi un procedūras nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla
         brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka 56. pants.”

       No 1995. līdz 1997. gadam piemērojamās Vācijas tiesības
      6        Atbilstoši Vācijas 1990. gada 7. septembra Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz) (BGBl. 1990 I, 1898. lpp.), kas ir grozīts ar 1993. gada 13. septembra likumu (BGBl. 1993 I, 1569. lpp., turpmāk tekstā – “EStG”), 1., 2. un 20. pantam personu, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā un kuras tādējādi ir arī Vācijas iekšzemes nodokļu
         maksātāji, saņemtās dividendes Vācijā tiek apliktas ar nodokli kā ienākumi no kapitālieguldījumiem.

      7        Atbilstoši 1991. gada 11. marta Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli (Körperschaftsteuergesetz) (BGBl. 1991 I, 638. lpp.), kas ir grozīts ar 1993. gada 13. septembra likumu (BGBl. 1993 I, 1569. lpp.), 27. panta 1. punktam kapitālsabiedrību, kas ir Vācijas iekšzemes uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas, izmaksātās
         dividendes tiek apliktas ar šo nodokli 30 % apmērā. Tas izpaužas kā peļņas, kas atbilst 70 % no ienākumiem pirms nodokļa samaksas,
         izmaksāšana un nodokļa atlaides 30/70 jeb 3/7 apmērā no saņemtajām dividendēm piešķiršana.

      8        Saskaņā ar EStG 36. panta 2. punkta 3. apakšpunktu šī nodokļa atlaide tiek piemērota tikai dividendēm, kas saņemtas no kapitālsabiedrībām,
         kuras ir Vācijas iekšzemes uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas. Līdz ar to ienākuma nodokļa maksātājiem, kas ir Vācijas iekšzemes
         nodokļu maksātāji, ir tiesības uz minēto nodokļa atlaidi, ja tie saņem dividendes no Vācijā reģistrētām sabiedrībām, bet ne
         tad, ja tie saņem dividendes no citās valstīs reģistrētām sabiedrībām.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      9        Nelaiķim H. Meilikem, kura pastāvīgā dzīvesvieta bija Vācijā, piederēja Nīderlandē un Dānijā reģistrētu sabiedrību akcijas.
         No 1995. līdz 1997. gadam viņš šajā sakarā saņēma dividendes DEM 39 631,32, jeb EUR 20 263,17 kopsummā.

      10      2000. gada 30. oktobra vēstulē prasītāji pamata prāvā lūdza Finanzamt piešķirt nodokļa atlaidi 3/7 no šīm dividendēm apmērā, kas būtu atskaitāma no H. Meilikes maksājamā ienākuma nodokļa.

      11      Finanzamt noraidīja šo lūgumu, jo tikai tāds uzņēmumu ienākuma nodoklis, kurš uzlikts sabiedrībām, kas ir Vācijas iekšzemes uzņēmumu
         ienākuma nodokļa maksātājas, var tikt atskaitīts no iedzīvotāju ienākuma nodokļa.

      12      Prasītāji pamata lietā pārsūdzēja šo lēmumu Finanzgericht Köln [Ķelnes Finanšu tiesa].

      13      Šajos apstākļos Finanzgericht Köln nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EKL 56. panta 1. punktam un EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 3. punktam atbilst [EStG] 36. panta 2. punkta 3. apakšpunkts, saskaņā ar kuru tikai tāds uzņēmumu ienākuma nodoklis, kuru maksā sabiedrība vai apvienība,
         kas ir iekšzemes nodokļu maksātāja, tiek atskaitīts no maksājamā iedzīvotāju ienākuma nodokļa 3/7 no ienākumiem apmērā EStG 20. panta 1. punkta 1. vai 2. apakšpunkta izpratnē?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par lietas būtību
      14      Kā jau ir norādījuši prasītāji pamata prāvā, Finanzgericht Köln iesniedza savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pirms tika pasludināts 2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑319/02
         Manninen (Krājums, I‑7477. lpp.).

      15      Šī sprieduma 54. punktā Tiesa nosprieda, ka, aprēķinot nodokļa atlaidi, kuru piešķir akcionāram, kas ir Somijas iekšzemes
         nodokļu maksātājs un kas saņem dividendes no Zviedrijā reģistrētas sabiedrības, ir jāņem vērā nodoklis, kuru faktiski samaksājusi
         sabiedrība, kas reģistrēta šajā citā dalībvalstī, kā tas izriet no vispārējiem noteikumiem, kas piemērojami apliekamā objekta
         aprēķinam, kā arī no uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes šajā pēdējā dalībvalstī.

      16      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka attiecīgajos gados uzņēmumu ienākuma nodokļa likme Dānijā bija 34 %
         un Nīderlandē 35 %. Tiesā iesniegtajos apsvērumos prasītāji pamata prāvā apgalvoja, ka Vācijas nodokļu administrācijai iesniegtais
         lūgums būtu jāsaprot kā nodokļa atlaides pieprasījums nevis kā 3/7 no ienākumiem EStG 20. panta 1. punkta 1. vai 2. apakšpunkta izpratnē, bet gan kā 34/66 no minētajiem ienākumiem par Dānijas izcelsmes dividendēm
         un kā 35/65 no ienākumiem par Nīderlandes izcelsmes dividendēm.

      17      No savas puses Vācijas valdība, apgalvojot, ka iepriekš minētais spriedums lietā Manninen nav piemērojams pamata prāvā, precizē, ka pilnīgas samaksātā nodokļa atskaitīšanas sistēmas, kas Vācijas likumdošanā paredzēta
         attiecībā uz iekšzemes izcelsmes dividenžu izmaksu, ietvaros 3/7 no minētajā likumdošanā paredzētajām dividendēm nav nemainīga
         apmēra atskaitījums, bet gan tas ir saistīts ar uzņēmumu ienākuma nodokļa 30 % likmes lielumu dividenžu izmaksas gadījumā.
         Tādējādi ārvalsts izcelsmes dividenžu izmaksāšanas gadījumā nevar piešķirt nodokļa atlaidi 3/7 no dividendēm apmērā, kas nav
         saistīta ar sadalāmajiem ienākumiem piemērojamā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmi atbilstoši dalībvalsts, kuras teritorijā ir
         reģistrēta dividenžu izmaksātāja sabiedrība, likumdošanai attiecībā uz uzņēmumu ienākuma nodokli.

      18      Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāuzskata, ka iesniedzējtiesa ar savu prejudiciālo jautājumu pēc būtības vēlas uzzināt, vai
         EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret tādu nodokļu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, saņemot
         kapitālsabiedrības izmaksātās dividendes, akcionāram, kas ir dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājs, ir tiesības uz nodokļa
         atlaidi, kuras apmērs ir aprēķināts, vadoties no sadalāmajiem ienākumiem piemērojamā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes, ja
         sabiedrība, kas izmaksā dividendes, ir reģistrēta tajā pašā dalībvalstī, bet šādu tiesību nav, ja minētā sabiedrība ir reģistrēta
         citā dalībvalstī.

      19      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm šī kompetence tomēr ir
         jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland, Recueil, I‑2651. lpp., 19. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Manninen, 19. punkts).

      20      Tāds nodokļu tiesiskais regulējums kā pamata prāvā esošais ir uzskatāms par ierobežojumu EKL 56. panta izpratnē.

      21      Ir jākonstatē, ka nodokļa atlaides, kas ir paredzēta pamata prāvā esošajā Vācijas tiesiskajā regulējumā, tāpat kā iepriekš
         minētajā spriedumā lietā Manninen aprakstītajā Somijas tiesiskajā regulējumā paredzētās nodokļa atlaides mērķis ir izvairīties no dubultas nodokļu uzlikšanas
         sabiedrības peļņai, ko tā sadala akcionāriem, ieskaitot nodokli, kas sabiedrībai, kura izmaksā dividendes, jāmaksā kā uzņēmumu
         ienākuma nodoklis, nodoklī, kas akcionāram jāmaksā kā nodoklis par ienākumiem no kapitālieguldījumiem. No šādas sistēmas izriet,
         ka gala rezultātā dividendes attiecībā uz akcionāru ir apliekamas ar nodokli tikai tādā apmērā, kādā tās jau nav bijušas apliktas
         ar nodokli kā sabiedrības sadalāmā peļņa (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Manninen, 20. punkts).

      22      Tā kā nodokļa atlaide ir piemērojama vienīgi attiecībā uz dividendēm, ko izmaksā Vācijā reģistrētas sabiedrības, ar minēto
         regulējumu nelabvēlīgākā stāvoklī tiek nostādītas personas, kas ir Vācijas iekšzemes nodokļu maksātājas un kas saņem tādu
         sabiedrību dividendes, kuras ir reģistrētas citās dalībvalstīs. Šīm personām tiek uzlikts nodoklis, neatskaitot no nodokļa
         par ienākumiem no kapitālieguldījumiem uzņēmumu ienākuma nodokli, ko šādas sabiedrības ir samaksājušas savās atrašanās vietas
         valstīs (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Manninen, 20. punkts).

      23      No tā izriet, ka attiecīgais nodokļu tiesiskais regulējums var atturēt personas, kas ir Vācijas iekšzemes nodokļu maksātājas,
         ieguldīt kapitālu sabiedrībās, kas ir reģistrētas citās dalībvalstīs.

      24      Savukārt šim regulējumam ir arī ierobežojoša iedarbība attiecībā uz sabiedrībām, kas reģistrētas citās dalībvalstīs, jo tas
         rada tām šķēršļus kapitāla piesaistei Vācijā. Tā kā nodokļu kontekstā attieksme pret dividendēm, kurām nav Vācijas izcelsmes,
         ir nelabvēlīgāka par attieksmi pret dividendēm, kuras izmaksā Vācijā reģistrētas sabiedrības, tad to sabiedrību, kas reģistrētas
         citās dalībvalstīs, akcijas Vācijā dzīvojošiem investoriem ir mazāk pievilcīgas par to sabiedrību akcijām, kas ir reģistrētas
         šajā dalībvalstī (skat. 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen, Recueil, I‑4071. lpp., 35. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Manninen, 23. punkts, un 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, Krājums, I‑11753. lpp., 64. punkts).

      25      Pamatojoties uz 1992. gada 28. janvāra spriedumiem lietās C‑204/90 Bachmann (Recueil, I‑249. lpp.) un C‑300/90 Komisija/Beļģija (Recueil, I‑305. lpp.), Vācijas valdība apgalvo, ka attiecīgo pamata prāvas tiesisko regulējumu pamato nepieciešamība nodrošināt valsts
         nodokļu režīma konsekvenci.

      26      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, no vienas puses, lai uz šādu pamatojumu balstīts arguments
         būtu atbalstāms, ir jāpierāda, ka pastāv tieša saikne starp attiecīgo fiskālo priekšrocību un šīs priekšrocības kompensāciju
         ar noteiktu nodokļu maksājumu (iepriekš minētais spriedums lietā Manninen, 42. punkts).

      27      No otras puses, arguments, kura pamatā ir nepieciešamība saglabāt nodokļa režīma konsekvenci, ir jāizskata, ņemot vērā attiecīgā
         nodokļu tiesiskā regulējuma mērķi (iepriekš minētais spriedums lietā Manninen, 43. punkts).

      28      Pat ja šī Vācijas nodokļu tiesiskā regulējuma pamatā ir saikne starp fiskālo priekšrocību un kompensējošu nodokļu maksājumu,
         paredzot, ka akcionāram, kas ir Vācijas iekšzemes nodokļu maksātājs, piešķirtā nodokļa atlaide tiek aprēķināta, vadoties no
         uzņēmumu ienākuma nodokļa, kas šajā dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai ir jāmaksā par sadalīto peļņu, tomēr šāds tiesiskais
         regulējums nešķiet nepieciešams, lai saglabātu Vācijas nodokļu režīma konsekvenci (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Manninen, 45. punkts).

      29      Vācijas tiesiskā regulējuma mērķis ir novērst dubultu nodokļu uzlikšanu sabiedrības peļņai, ko tā izmaksā dividenžu veidā.
         Ņemot vērā šo mērķi, minētā nodokļu režīma konsekvence tiek nodrošināta tiktāl, ciktāl tiek saglabāta saistība starp akcionāram
         piešķirto fiskālo priekšrocību un nodokli, kas maksājams kā uzņēmumu ienākuma nodoklis. Līdz ar to tādā gadījumā kā tas, par
         kuru ir pamata lieta, piešķirot akcionāram, kas ir Vācijas iekšzemes nodokļu maksātājs un kam pieder citā dalībvalstī reģistrētas
         sabiedrības akcijas, nodokļa atlaidi, ko aprēķina, vadoties no nodokļa, kas attiecīgajai sabiedrībai jāmaksā kā uzņēmumu ienākuma
         nodoklis šajā pēdējā dalībvalstī, netiktu apdraudēta Vācijas nodokļu režīma konsekvence un tas būtu kapitāla aprites brīvību
         mazāk ierobežojošs pasākums nekā tas, ko paredz Vācijas nodokļu tiesiskais regulējums (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Manninen, 46. punkts).

      30      Protams, uz citā dalībvalstī maksājama uzņēmumu ienākuma nodokļa pamata piešķirot nodokļa atlaidi, Vācijas Federatīvajai Republikai
         samazinātos ienākumi saistībā ar dividendēm, ko izmaksājušas citās dalībvalstīs reģistrētas sabiedrības. Tomēr no pastāvīgās
         judikatūras izriet, ka nodokļu ienākumu samazināšanās nav uzskatāma par primāru vispārējo interešu iemeslu, uz kuru varētu
         atsaukties, lai pamatotu pasākumu, kas principā ir pretējs kādai pamatbrīvībai (iepriekš minētais spriedums lietā Verkooijen, 59. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Manninen, 49. punkts).

      31      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie
         iestājas pret tādu nodokļu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, saņemot kapitālsabiedrības izmaksātās dividendes, akcionāram,
         kas ir dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājs, ir tiesības uz nodokļa atlaidi, kuras apmērs ir aprēķināts, vadoties no sadalāmajiem
         ienākumiem piemērojamā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes, ja sabiedrība, kas izmaksā dividendes, ir reģistrēta tajā pašā dalībvalstī,
         bet šādu tiesību nav, ja minētā sabiedrība ir reģistrēta citā dalībvalstī.

       Par šī sprieduma iedarbību laikā
      32      Savos apsvērumos Vācijas valdība izvirzīja iespēju, ka Tiesa, ja tā uzskatītu, ka šajā lietā aplūkotais valsts tiesiskais
         regulējums neatbilst EKL 56. un EKL 58. pantam, varētu ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā.

      33      Lai pamatotu savu prasību, šī valdība, pirmkārt, pievērsa Tiesas uzmanību smagajām finansiālajām sekām, ko izraisītu spriedums,
         kurš konstatētu šādu neatbilstību. Otrkārt, tā norādīja, ka pirms iepriekš minētā sprieduma lietā Verkooijen pasludināšanas Vācijas Federatīvā Republika varēja uzskatīt, ka apstrīdētais tiesiskais regulējums atbilst Kopienu tiesībām.

      34      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Tiesas sniegtā Kopienu tiesību normu interpretācija EKL 234. pantā
         noteiktās kompetences ietvaros izskaidro un precizē šī noteikuma jēgu un apjomu, kādā tas ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā
         tas būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tā spēkā stāšanās brīža. No tā izriet, ka šo noteikumu, šādi interpretētu, var piemērot
         un tiesām tas ir jāpiemēro tiesiskajām attiecībām, kas radās un tika nodibinātas pirms lūguma sniegt interpretāciju, ja citos
         aspektos nosacījumi par strīda iesniegšanu kompetentajās tiesās attiecībā uz šī noteikuma piemērošanu ir izpildīti (skat.
         it īpaši Tiesas 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑347/00 Barreira Pérez, Recueil, I‑8191. lpp., 44. punkts, un 2005. gada 17. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑453/02 un C‑462/02 Linneweber un Akritidis, Krājums, I‑1131. lpp., 41. punkts).

      35      Tikai izņēmuma gadījumos, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības principu, kas ir raksturīgs Kopienas tiesību sistēmai, Tiesa
         var nolemt ierobežot ikvienas personas iespējas atsaukties uz interpretēto noteikumu, lai apšaubītu labticīgi izveidotas tiesiskās
         attiecības (skat. it īpaši Tiesas 2000. gada 23. maija spriedumu lietā C‑104/98 Buchner u.c., Recueil, I‑3625. lpp., 39. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Linneweber un Akritidis, 42. punkts).

      36      Turklāt atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai šāds ierobežojums ir pieļaujams tikai tajā pašā spriedumā, kurā ir lemts
         par pieprasīto interpretāciju (1988. gada 2. februāra spriedums lietā 309/85 Barra, Recueil, 355. lpp., 13. punkts; 1988. gada 2. februāra spriedums lietā 24/86 Blaizot, Recueil, 379. lpp., 28. punkts; 1992. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑163/90 Legros u.c., Recueil, I‑4625. lpp., 30. punkts; 1995. gada 15. decembra spriedums lietā C‑415/93 Bosman u.c., Recueil, I‑4921. lpp., 142. punkts, un 2000. gada spriedums lietā C‑437/97 EKW un Wein & Co., Recueil, I‑1157. lpp., 57. punkts).

      37      Patiešām, ir nepieciešams viens brīdis, lai noteiktu pieprasītās interpretācijas, ko kādai Kopienu tiesību normai sniedz Tiesa,
         iedarbību laikā. Šajā sakarā princips, ka ierobežojums ir pieļaujams tikai spriedumā, kurā ir lemts par pieprasīto interpretāciju,
         nodrošina šo tiesību vienlīdzīgu attieksmi pret dalībvalstīm un citām personām un īsteno no tiesiskās drošības principa izrietošās
         prasības.

      38      Interpretācija, kas ir pieprasīta šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, attiecas uz nodokļu režīmu, kas valstij ir jāpiemēro
         citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātām dividendēm tādas valsts tiesību sistēmas ietvaros, kuras mērķis ir novērst
         vai samazināt dividenžu dubulto ekonomisko aplikšanu ar nodokļiem. Šajā sakarā no iepriekš minētā sprieduma lietā Verkooijen 62. punkta izriet, ka Kopienu tiesībām neatbilst dalībvalsts tiesību norma, kas piešķir atbrīvojumu no ienākuma nodokļa par
         dividendēm, kuras ir izmaksātas akcionāriem – fiziskām personām, ja šādas dividendes ir izmaksājušas sabiedrības, kuru juridiskā
         adrese atrodas minētajā dalībvalstī.

      39      Tomēr ir jākonstatē, ka Tiesa nav ierobežojusi minētā sprieduma iedarbību laikā.

      40      Turklāt iepriekš minētajā spriedumā lietā Verkooijen norādītos principus, kas šādi precizēja no kapitāla brīvas aprites principa izrietošās prasības attiecībā uz dividendēm,
         ko personas – rezidenti saņem no sabiedrībām nerezidentēm, apstiprināja 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā C‑315/02 Lenz (Krājums, I‑7063. lpp.) un iepriekš minētais spriedums lietā Manninen (skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, 215. punkts).

      41      Tādējādi šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      42      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret tādu nodokļu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, saņemot
            kapitālsabiedrības izmaksātās dividendes, akcionāram, kas ir dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājs, ir tiesības uz nodokļa
            atlaidi, kuras apmērs ir aprēķināts, vadoties no sadalāmajiem ienākumiem piemērojamā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes, ja
            sabiedrība, kas izmaksā dividendes, ir reģistrēta tajā pašā dalībvalstī, bet šādu tiesību nav, ja minētā sabiedrība ir reģistrēta
            citā dalībvalstī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 23.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Kopienu pašu resursi - Kopienas Muitas kodekss - Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu iekasēšanas procedūras - Pašu resursu, kas saistīti ar šiem nodokļiem, novēlots pārskaitījums un kavējuma naudas nemaksāšana. # Lieta C-546/03.

text:
      Tiesas (otrā palāta) 2006. gada 23. februāra spriedums – Komisija pret Spāniju
      (lieta C‑546/03)
      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Kopienas Muitas kodekss – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu iekasēšanas procedūras – Pašu resursu, kas saistīti ar šiem nodokļiem, novēlots pārskaitījums un kavējuma naudas nemaksāšana
      Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko veic dalībvalstis (Padomes Regulas Nr. 1552/89 11. pants, Regulas Nr. 1854/89 5. pants, Regulas
         Nr. 1150/2000 11. pants un Regulas Nr. 2913/92 220. panta 1. punkts) (sal. ar 28., 32., 35. punktu un rezolutīvo daļu)

      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi
                  (OV L 302, 1. lpp.) 220. pants un Padomes 1989. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1854/89 par ievedmuitas vai izvedmuitas
                  nodokļa summu, kas rodas no muitas parāda, iegrāmatošanu un samaksas nosacījumiem (OV L 186, 1. lpp.) 5. pants – Eiropas Kopienu
                  pašu resursu daļas novēlots pārskaitījums muitas nodokļa vēlākas piedziņas gadījumā – Atteikums maksāt nokavējuma procentus,
                  kas ir jāmaksā par nokavētu ierakstīšanu Komisijas kontā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  a)	neievērojot a posteriori termiņu attiecībā uz nodokļa summas iegrāmatošanu, kas rodas no muitas parāda, ko paredz 5. pants
                     Padomes 1989. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1854/89 par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, kas rodas no muitas
                     parāda, iegrāmatošanu un samaksas nosacījumiem un ko no 1994. gada 1. janvāra paredz 220. panta 1. punkts Padomes 1992. gada
                     12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kā rezultātā novēloti tiek nodoti pašu resursi,
                     un

            b)      nemaksājot Eiropas Kopienu Komisijai procentus par šo nokavējumu, piemērojot 11. pantu Padomes 1989. gada 29. maija Regulā
         (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, un no 2000. gada 31. maija piemērojot 11. pantu Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK,
         Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu,

      Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek visi šie noteikumi;

                  2)

                  Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  Dānijas Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.