title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2007. gada 19.jūnijā. # John Davis un citi pret Eiropas Savienības Padomi. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-54/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 19. jūnijā
      Lieta F‑54/06
      John Davis u.c.
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Civildienests – Ierēdņi – Pensijas – Korekcijas koeficienti – Pensionēšanās pēc Civildienesta noteikumu redakcijas, kas ir piemērojama no 2004. gada 1. maija, stāšanās spēkā – Tādu korekcijas koeficientu piemērošana, kas aprēķināti, ņemot vērā vidējos dzīves apstākļus pensionēto personu dzīvesvietas
         valstī – Pārejas noteikumi – Korekcijas koeficientu atcelšana pensijām, uz kurām tiesības ir radušās pēc Civildienesta noteikumu redakcijas, kas piemērojama
         no 2004. gada 1. maija, stāšanās spēkā

      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu, ar ko Davis un trīs citi Padomes ierēdņi lūdz atcelt Padomes lēmumus, ar kuriem ir noteiktas viņu tiesības uz izdienas pensiju, tiktāl,
         ciktāl tajos ir noteikts, ka, pirmkārt, tai viņu tiesību uz pensiju daļai, kas tiek iegūta pēc 2004. gada 30. aprīļa, nepiemēro
         korekcijas koeficientu, un, otrkārt, tai tiesību uz pensiju daļai, kas tiek iegūta pēc 2004. gada 1. maija, piemērotais korekcijas
         koeficients ir citādāks nekā Apvienotajā Karalistē vai Dānijā strādājošo Eiropas Kopienu ierēdņu algām piemērotais koeficients

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Pensijas – Korekcijas koeficients – Pēc Regulas Nr. 723/2004 spēkā stāšanās iegūto tiesību uz pensiju atcelšana
      (Civildienesta noteikumu 82. panta 1. punkts, XIII pielikuma 20. pants; Padomes Regula Nr. 723/2004)
      2.      Ierēdņi – Pensijas – Korekcijas koeficients – Pēc Regulas Nr. 723/2004 spēkā stāšanās iegūto tiesību uz pensiju atcelšana
      (Civildienesta noteikumu 82. panta 1. punkts, XIII pielikuma 20. pants; Padomes Regula Nr. 723/2004)
      3.      Ierēdņi – Pensijas – Korekcijas koeficients – Pēc Regulas Nr. 723/2004 spēkā stāšanās iegūto tiesību uz pensiju atcelšana
      (Civildienesta noteikumu 82. panta 1. punkts)
      4.      Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmējs – Jēdziens – Kopienu ierēdnis – Ietveršana – Pensionēts Kopienu ierēdnis – Izslēgšana
      (EKL 18. un 39. pants)
      5.      Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Pensionēti Kopienu
            ierēdņi
      (EKL 18. pants; Civildienesta noteikumu 82. panta 1. punkts)
      1.      Vienlīdzīgas attieksmes princips nav pārkāpts, ja atšķirības attieksmē pret dažādu kategoriju ierēdņiem ir pamatotas ar objektīviem
         un saprātīgiem kritērijiem un šīs atšķirības ir samērīgas ar to mērķi.

      Ar Regulu Nr. 723/2004, ar ko groza Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, paredzētā korekcijas
         koeficientu atcelšana tiesībām uz pensiju, kuras iegūtas sākot ar 2004. gada 1. maiju, radītā atšķirīgā attieksme pret tiem
         ierēdņiem, kuri pensionējušies pēc Civildienesta noteikumu reformas, un tiem, kuri pensionējušies dažus mēnešus pirms tās
         stāšanās spēkā, jo tikai pēdējiem minētajiem korekcijas koeficients tiek piemērots visai pensijai, ir saderīga ar vienlīdzīgas
         attieksmes principu. Šī atšķirība ir pamatota ar objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ierēdņu pensionēšanos pirms vai
         pēc Civildienesta noteikumu reformas stāšanās spēkā. Turklāt attiecībā uz minētās Civildienesta noteikumu reformas mērķiem
         ar šo atšķirību ir ievērota samērīguma prasība, jo, neraugoties uz faktu, ka pirmie minētie ierēdņi pensionējās pēc Civildienesta
         noteikumu reformas stāšanās spēkā, visas viņu pēc šī datuma iegūtās tiesības uz pensiju ietekmē korekcijas koeficienti un
         turklāt tie ir tie paši korekcijas koeficienti, kas piemērojami ierēdņiem, kuri pensionējās pirms šī datuma. Šos atzinumus
         arī apstiprina fakts, ka likumdevējs nav pieņēmis normas, kas negatīvi ietekmē tikai sākot ar 2004. gada 1. maiju iegūtās
         tiesības uz pensiju, bet arī noteikumus, kas negatīvi ietekmē pirms šī datuma iegūtās tiesības uz pensiju, pārejas periodā,
         kuš noslēdzas 2008. gada 30. aprīlī, pakāpeniski aizstājot galvaspilsētu korekcijas koeficientus ar valstu korekcijas koeficientiem,
         kuri pensionētajām personām ir mazāk labvēlīgi.

      Vēl jo vairāk – atšķirīgo attieksmi nekādi nevar uzskatīt par patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu diskrimināciju, ņemot
         vērā Civildienesta noteikumu reformas mērķus. Tikai šādas diskriminācijas gadījumā var izvirzīt apsvērumus par vienlīdzīgas
         attieksmes un nediskriminācijas principu neievērošanu, tos vēršot pret pasākumiem, kas veikti jomā, kurā likumdevējam ir rīcības
         brīvība, kā tas ir pensiju sistēmas grozīšanas gadījumā.

      (skat. 64., 74. un 75. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2004. gada 16. marts, T‑11/03 Afari/ECB, Krājums‑CDL, I‑A‑65. un II‑267. lpp., 65. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 23. janvāris, F‑43/05 Chassagne/Komisija, Krājums‑CDL, II‑0000. lpp., 91. punkts.

      2.      Jomā, kurā likumdevējam ir diskrecionārā vara, kā tas ir pensiju sistēmas grozīšanas gadījumā, tiesa, pārbaudot vienlīdzīgas
         attieksmes un nediskriminācijas principu ievērošanu, vienīgi veic pārbaudi, vai attiecīgā iestāde nav veikusi patvaļīgu vai
         acīmredzami neatbilstošu nošķiršanu.

      Likumdevējs nav pārsniedzis šīs robežas, atceļot korekcijas koeficientus tiesībām uz pensiju, kas iegūtas sākot ar 2004. gada
         1. maiju, paredzot to Regulā Nr. 723/2004, ar ko groza Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību.
         Nav tāda augstākā Kopienu tiesību principa kā “vienlīdzīga attieksme pirktspējas jomā” pret Kopienu pensionētajām personām,
         bet ir vispārīgais vienlīdzīgas attieksmes princips un nediskriminācijas princips, kuri likumdevējam ir jāīsteno ar līdzekļiem,
         kurus tas uzskata par vispiemērotākajiem. Ņemot vērā likumdevēja diskrecionāro varu pensiju sistēmas grozīšanas gadījumā,
         Padomei noteikti bija tiesības pieņemt sistēmu, kas paredz vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu īstenošanu,
         atceļot korekcijas koeficientus un nodrošinot, ka, veicot vienādas iemaksas, ierēdņi saņem vienādu pamata pensiju, kā tas
         turklāt vispārīgā veidā ir arī citu starptautisko organizāciju pensiju sistēmās. Šajā sakarā būtu pamatoti uzskatīt, ka Eiropas
         integrācija rada arvien lielāku nepieciešamību pēc korekcijas koeficientiem un ka pensionētas personas arvien biežāk izvēlas
         savu dzīvesvietu noteikt savā bijušajā dienesta vietas valstī, vai arī valstī, kura nav viņu izcelsmes valsts; Padome turklāt
         varētu ņemt vērā vēlamību izvairīties gan no krāpšanas, gan arī no sarežģītām un dārgām pārbaudes procedūrām attiecībā uz
         pensionēto personu faktisko dzīvesvietu.

      Turklāt likumdevējs var grozīt Civildienesta noteikumus, pieņemot attiecīgajiem ierēdņiem mazāk labvēlīgus noteikumus par
         iepriekš spēkā esošajiem un šīs iespējas izmantošanai šķērslis nav atsaukšanās uz kaut kādu vienlīdzīgas attieksmes principu
         “pirktspējas jomā”. Katrā ziņā, ja ierēdņiem pastāv jau iegūtas tiesības, likumdevējam ir pienākums paredzēt pietiekami ilgu
         pārejas periodu, lai pensiju sistēmas ietvaros izvairītos no negaidītām tiesību uz pensiju izmaksas kārtības izmaiņām. Šajā
         sakarā, ja tiek uzskatīts, ka šī aizsardzība attiecas uz ierēdņiem, kuri pensionējušies pēc Civildienesta noteikumu reformas
         stāšanās spēkā, tā būs labvēlīga tikai attiecībā uz tiesībām, kuras tie ieguva pēc šīs reformas stāšanās spēkā.

      (skat. 65., 78. un 80.–82. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1998. gada 30. septembris, T‑13/97 Losch/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑543. un II‑1633. lpp., 113., 121. un 122. punkts; 1998. gada 30. septembris, T‑164/97 Busacca u.c./Revīzijas palāta, Recueil FP, I‑A‑565. un II‑1699. lpp., 49., 58. un 59. punkts; 1999. gada 6. jūlijs, T‑112/96 un T‑115/96 Séché/Komisija, Recueil FP, I‑A‑115. un II‑623. lpp., 127. un 132. punkts; 2003. gada 8. janvāris, T‑94/01, T‑152/01 un T‑286/01 Hirsch u.c./ECB, Recueil FP, I‑A‑1. un II‑27. lpp., 51. punkts; 2003. gada 26. februāris, T‑184/00 Drouvis/Komisija, Recueil FP, I‑A‑51. un II‑297. lpp., 57. punkts, kas apstiprināts ar Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑187/03 P Drouvis/Komisija, Krājumā nav publicēts; 2006. gada 29. novembris, T‑135/05 Campoli/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑297. un II‑A‑2‑1527. lpp., 71., 72., 78., 79., 85., 87., 97., 100. un 105. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 23. janvāris, F‑43/05 Chassagne/Komisija, Krājums‑CDL, II‑0000. lpp., 62. punkts.

      3.       Ar Regulu Nr. 723/2004, ar ko groza Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, paredzētā korekcijas
         koeficientu atcelšana tiesībām uz pensiju, kuras iegūtas sākot ar 2004. gada 1. maiju, attiecībā uz pensionētajām personām,
         kuras dzīvo dalībvalstīs ar augstāku dzīves dārdzību, nav pretrunā vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principam
         salīdzinājumā ar pensionētajām personām, kuras dzīvo dalībvalstīs ar zemāku dzīves dārdzību. Šāds secinājums ir attiecināms
         arī uz salīdzinājumu starp pensionētajām personām, kuru dzīvesvieta nav Beļģijā, un tām, kurām tā tur ir.

      Pirmkārt, ja minētās korekcijas koeficientu atcelšanas sekas rada atšķirības saistībā ar pirktspēju starp pensionētajām personām
         atkarībā no tā, vai viņas dzīvo valstīs ar augstu vai zemu dzīves dārdzību, šādas atšķirības ir pamatotas ar objektīvu un
         saprātīgu kritēriju, proti, vienādo apmēru iemaksām, ko šīs personas ir veikušas savas karjeras laikā, un, otrkārt, vismaz
         pirmo jaunās pensiju sistēmas piemērošanas gadu laikā šīs atšķirības ir samērīgas ar Civildienesta noteikumu reformas mērķiem.
         Šo gadu laikā ierēdņi, kuri ir pensionējušies pēc Civildienesta noteikumu reformas stāšanās spēkā, faktiski būs ieguvuši savu
         tiesību uz pensiju lielāko daļu un tādējādi viņu pensijām tiks piemēroti koeficienti, kuri ir ļoti tuvi tiem, kādi būtu piemēroti,
         ja Civildienesta noteikumu reformas ietvaros korekcijas koeficienti būtu tikuši saglabāti. Tikai tad, ja – pretēji Padomes
         prognozēm – dzīves dārdzības atšķirības dalībvalstu starpā nākotnē saglabāsies, atšķirīgā attieksme pret pensionētajām personām,
         kuras dzīvo vietās ar augstu dzīves dārdzību un personām, kuras dzīvo vietās, kur tā ir zemāka, ņemot vērā faktu, ka būtiskai
         tiesību uz pensiju daļai korekcijas koeficienti nav piemērojami, un ar nosacījumu, ka Padome neveic korekcijas pasākumus,
         varētu izrādīties nesamērīga ar Civildienesta noteikumu reformas mērķiem.

      Tāpat, pamatojoties uz šiem pašiem apsvērumiem un ņemot vērā likumdevēja diskrecionāro varu pensiju sistēmas grozīšanas jomā,
         korekcijas koeficientu atcelšanas sekas nevar radīt patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu diskrimināciju attiecībā uz Civildienesta
         noteikumu reformas mērķiem.

      (skat. 84.–87. punktu)
      4.      Kopienu ierēdnis, kas ir migrējošs darba ņēmējs, kā Kopienu pilsonis, kas strādā dalībvalstī, kura nav viņa izcelsmes valsts,
         nezaudē darba ņēmēja statusu EKL 39. panta 1. punkta izpratnē tādēļ, ka viņš ir nodarbināts starptautiskā organizācijā, lai
         arī viņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi nodarbinātības valstī ir īpaši noteikti starptautiskā nolīgumā. Turpretim Kopienu
         pensionētie ierēdņi nevar atsaukties uz brīvas pārvietošanās un brīvības veikt uzņēmējdarbību principiem, ar kuriem būtībā
         ir domāta saimnieciska darbība, bet gan tikai uz EKL 18. pantu, ar kuru ikvienam Kopienu pilsonim tiek garantētas tiesības
         brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs.

      (skat. 96.–98. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1989. gada 15. marts, 389/87 un 390/87 Echternach un Moritz, Recueil, 723. lpp., 11. punkts; 2004. gada 16. decembris, C‑293/03 My, Krājums, I‑12013. lpp., 37. punkts; 2006. gada 16. februāris, C‑185/04 Öberg, Krājums, I‑1453. lpp., 12. punkts.

      5.      Ar 18. pantu ikvienam Kopienu pilsonim tiek garantētas tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs – šis tiesības tieši
         izriet no EKL 17. pantā paredzētā Eiropas Savienības pilsoņa statusa, kas ir dalībvalstu pilsoņu pamata statuss. Neskarot
         Līgumā un atvasinātajās tiesībās paredzētos ierobežojumus un nosacījumus, EKL 18. pants viens pats var radīt Eiropas Savienības
         pilsoņiem tiesības, kuru aizstāvību tie var pieprasīt tiesā. Tādēļ no šīs normas, ja šajā sakarā nav speciālo tiesību noteikumu,
         pensionētiem Kopienu ierēdņiem var izrietēt tiesības apmesties uz dzīvi dalībvalstī pēc savas izvēles.

      Ne tikai pasākumi, kas paredz tiešus aizliegumus un ierobežojumus, bet arī tādi pasākumi, kas attur personas apmesties uz
         dzīvi citā dalībvalstī, negatīvi ietekmē brīvas pārvietošanās tiesības. Tomēr no EKL 18. panta neizriet Kopienu likumdevēja
         pozitīvs pienākums piešķirt pensionētiem Kopienu ierēdņiem finansiālu atbalstu korekcijas koeficientu veidā, lai kompensētu
         augstākas dzīves izmaksas dalībvalstī, kurā pensionētā persona vēlas apmesties uz dzīvi; ja nerodas jautājums par nevienlīdzīgu
         attieksmi salīdzinājumā ar pārējiem Kopienu pensionētajiem ierēdņiem, kuri izvēlējušies apmesties uz dzīvi tajā pašā dalībvalstī,
         tad trūkumi, kas saistīti ar apmešanos šajā valstī, kuri izriet no vispārīgām un objektīvām situācijām, kas ietekmē visas
         pensionētās personas, pat visas personas, kas dzīvo tajā pašā valstī, ir attiecīgās personas dzīvesvietas brīvas izvēles sekas,
         kad tikušas ņemtas vērā visas šādas izvēles priekšrocības un neērtības, un tos nekādi nevar uzskatīt par netiešiem šķēršļiem
         pārvietošanās brīvībai.

      (skat. 98.–100. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1996. gada 1. februāris, C‑177/94 Perfili, Recueil, I‑161. lpp., 17.–19. punkts; 2002. gada 17. septembris, C‑413/99 Baumbast un R, Recueil, I‑7091. lpp., 82., 84. un 86. punkts; 2003. gada 2. oktobris, C‑148/02 Garcia Avello, Recueil, I‑11613. lpp., 21.–24. punkts; 2005. gada 12. jūlijs, C‑403/03 Schempp, Krājums, I‑6421. lpp., 45.–47. punkts; 2006. gada 16. februāris, C‑137/04 Rockler, Krājums, I‑1441. lpp., 17.–19. punkts; 2006. gada 26. oktobris, C‑192/05 Tas‑Hagen un Tas, Krājums, I‑10451. lpp.; 2006. gada 9. novembris, C‑520/04 Turpeinen, Krājums, I‑10685. lpp., 13. punkts; 2007. gada 11. janvāris, C‑208/05 ITC, Krājums, I‑181. lpp., 31. un 33. punkts; 2007. gada 30. janvāris, C‑150/04 Komisija/Dānija, Krājums, I‑1163. lpp., 41.–45. punkts.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 22.janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Novēlota pašu resursu samaksa - Maksājamā kavējuma nauda - Uzskaites noteikumi - ATA sistēma. # Lieta C-150/07.

text:
      Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 22. janvāra spriedums – Komisija/Portugāle
      (lieta C‑150/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – Novēlota pašu resursu samaksa – Maksājamā kavējuma nauda – Uzskaites noteikumi – ATA sistēma
      1.                     Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis (Padomes Regulas Nr. 1552/89 2. pants, 6. panta
            2. punkts un 10. pants) (sal. ar 61.–64. punktu)
      2.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Valsts pienākumu neizpildes pierādījums – Komisijas pienākums (EKL 226. pants)
            (sal. ar 65., 66. un 68. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1989. gada 29. maija Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK,
                  Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.), 2. panta, 6. panta 2. punkta, 9., 10. un 11. panta pārkāpums
                  – Atteikšanās samaksāt kavējuma naudu novēlotas pašu resursu samaksas saistībā ar

               ATA
                sistēmu gadījumā – Uzskaites noteikumi
            Rezolutīvā daļa

                  1)

                  	Atsakoties samaksāt Eiropas Kopienu Komisijai kavējuma naudu, kas jāmaksā novēlotas pašu resursu samaksas saistībā ar ATA
                     sistēmu dēļ, Portugāles Republika nav izpildījusi Padomes 1989. gada 29. maija Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno
                     Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, 2. pantā, 6. panta 2. punktā un 9.–11. pantā paredzētos pienākumus.

                  2)

                  	Pārējā daļā prasību noraidīt.

                  3)

                  	Portugāles Republika sedz savus un atlīdzina trīs ceturtdaļas Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumu.

                  4)

                  	Pārējā daļā Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2014. gada 12. martā. # Tubes Radiatori Srl pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-315/12.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 8.septembrī.#Winner Wetten GmbH pret Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Köln - Vācija.#EKL 43. un 49. pants - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Sporta derību organizēšana, uz kurām attiecas valsts monopols federālās zemes mērogā - Bundesverfassungsgericht lēmums, ar kuru tiek konstatēta ar šādu monopolu saistīta tiesiskā regulējuma neatbilstība Vācijas Pamatlikumam, tomēr tas tiek atstāts spēkā pārejas periodā, kura mērķis ir ļaut panākt šī tiesiskā regulējuma atbilstību Pamatlikumam - Savienības tiesību pārākuma princips - Šāda veida pārejas perioda iespējamie nosacījumi un pieņemamība, ja ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu tiek pārkāpts arī EKL 43. un 49. pants.#Lieta C-409/06.

text:
      Lieta C‑409/06
      Winner Wetten GmbH
      pret
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      (Verwaltungsgericht Köln lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EKL 43. un 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Tādu sporta derību organizēšana, uz kurām attiecas valsts monopols federālās zemes mērogā – Bundesverfassungsgericht lēmums, ar kuru tiek konstatēta ar šādu monopolu saistīta tiesiskā regulējuma neatbilstība Vācijas
         Pamatlikumam, tomēr tas tiek atstāts spēkā pārejas periodā, kura mērķis ir ļaut panākt šī tiesiskā regulējuma atbilstību Pamatlikumam
         – Savienības tiesību pārākuma princips – Šāda veida pārejas perioda iespējamie nosacījumi un pieņemamība, ja ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu tiek pārkāpti
         arī EKL 43. un 49. panta noteikumi

      Sprieduma kopsavilkums
      Savienības tiesības – Tieša iedarbība – Pārākums – Valsts tiesiskais regulējums par valsts sporta derību monopolu
      (EKL 43. un 49. pants)
      Ievērojot tieši piemērojamu Savienības tiesību pārākumu, valsts tiesisko regulējumu par valsts sporta derību monopolu, kurā
         saskaņā ar valsts tiesas veikto konstatējumu ir ietverti ierobežojumi, kuri neatbilst brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
         sniegšanas brīvībai, jo ar minētajiem ierobežojumiem saskaņoti un sistemātiski netiek ierobežotas derības, kā to pieprasa
         Tiesas judikatūra, nevar turpināt piemērot pārejas periodā.

      Nevar pieļaut, lai valsts tiesību normas, pat konstitucionāla rakstura normas, apdraudētu Savienības tiesību vienveidību un
         efektivitāti.

      Pat ja tiktu uzskatīts, ka apsvērumi, kas līdzīgi tiem, kuri attiecas uz tāda Savienības tiesību akta, kurš ir atcelts vai
         atzīts par spēkā neesošu, seku atstāšanu spēkā, kuras mērķis ir neļaut rasties juridiskam vakuumam līdz brīdim, kad atcelto
         vai par spēkā neesošu atzīto tiesību aktu aizstās jauns tiesību akts, pēc analoģijas un izņēmuma kārtā varētu radīt nepiemērošanas
         seku – kādas rada tieši piemērojamas Savienības tiesību normas piemērošana tām pretrunā esošām valsts tiesībām – īslaicīgu
         apturēšanu, šāda apturēšana, kuras nosacījumus varētu paredzēt vienīgi Tiesa, uzreiz ir jāizslēdz, ja nav pienācīgu primāru
         tiesiskās drošības apsvērumu, kas to varētu pamatot.

      (sal. ar 61., 66., 67. un 69. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 8. septembrī (*)

      EKL 43. un 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Tādu sporta derību organizēšana, uz kurām attiecas valsts monopols federālās zemes mērogā – Bundesverfassungsgericht lēmums, ar kuru tiek konstatēta ar šādu monopolu saistīta tiesiskā regulējuma neatbilstība Vācijas
         Pamatlikumam, tomēr tas tiek atstāts spēkā pārejas periodā, kura mērķis ir ļaut panākt šī tiesiskā regulējuma atbilstību Pamatlikumam
         – Savienības tiesību pārākuma princips – Šāda veida pārejas perioda iespējamie nosacījumi un pieņemamība, ja ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu tiek pārkāpti
         arī EKL 43. un 49. panta noteikumi

      Lieta C‑409/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Verwaltungsgericht Köln (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 21. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 9. oktobrī, tiesvedībā

      Winner Wetten GmbH
      pret
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un P. Linda [P. Lindh], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs N. Nančevs [N. Nanchev], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 9. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Winner Wetten GmbH vārdā – O. Bludovskis [O. Bludovsky] un D. Pavliks [D. Pawlick], Rechtsanwälte,

      –        Bürgermeisterin der Stadt Bergheim vārdā – M. Hekers [M. Hecker], M. Rutigs [M. Ruttig] un H. Zikings [H. Sicking], Rechtsanwälte,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], kā arī B. Kleins [B. Klein] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji,

      –        Beļģijas valdības vārdā – A. Ibēra [A. Hubert], pēc tam – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāves, kurām palīdz P. Vlāminks [P. Vlaemminck] un S. Verhulsts [S. Verhulst], advocaten,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Grieķijas valdības vārdā – A. Samoni‑Randu [A. Samoni‑Rantou], G. Skiani [G. Skiani], M. Tasopulu [M. Tassopoulou], kā arī K. Boskovits [K. Boskovits], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – E. Beljāra [E. Belliard], Ž. de Bergess [G. de Bergues], K. Jurgensena [C. Jurgensen] un S. Berheota‑Nunjesa [C. Bergeot‑Nunes], kā arī – A. Adāns [A. Adam], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un P. Mateušs Kaladu [P. Mateus Calado], kā arī A. P. Baruša [A. P. Barros], pārstāvji,

      –        Slovēnijas valdības vārdā – M. Remica [M. Remic], pārstāve,

      –        Norvēģijas valdības vārdā – F. Sejersteds [F. Sejersted], G. Hansone Bula [G. Hansson Bull], K. B. Mūens [K. B. Moen] un E. Andersens [Ø. Andersen], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa] un K. Gross [K. Gross], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 26. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43. un 49. panta interpretāciju, kā arī par sekām, kuras izriet no Kopienu
         tiesību pārākuma principa.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Winner Wetten GmbH (turpmāk tekstā – “WW”) un Bürgermeisterin der Stadt Bergheim (Bergheimas Domes priekšsēdētājs) par domes priekšsēdētājas lēmumu, ar kuru WW ir aizliegts turpināt sporta derību piedāvāšanas darbības.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
       Valsts tiesiskais regulējums
      3        Pamatlikuma (Grundgesetz) 12. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Visiem vāciešiem ir tiesības brīvi izvēlēties savu profesiju, darba un mācību vietu. Strādāšanu profesijā var regulēt ar
         likumu vai pamatojoties uz likumu.”

      4        Likuma par Federālo konstitucionālo tiesu (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) 31. pantā ir paredzēts:

      “1.      Bundesverfassungsgericht nolēmumi ir saistoši federāciju un federālo zemju konstitucionālajai varai, kā arī visām tiesām un iestādēm.

      2.      [..] Bundesverfassungsgericht nolēmumam ir likuma spēks [..], ja Bundesverfassungsgericht atzīst, ka likums atbilst Pamatlikumam, tam neatbilst vai ir spēkā neesošs. Ja likums tiek atzīts par atbilstošu Pamatlikumam
         vai citām federālo tiesību normām, tiek atzīts par tām neatbilstošu vai spēkā neesošu, nolēmuma rezolutīvā daļa ir jāpublicē
         Bundesgesetzblatt [..].”

      5        Likuma par Federālo konstitucionālo tiesu 35. pants ir šāds:

      “Bundesverfassungsgericht savā nolēmumā var noteikt šī nolēmuma izpildītāju; tā var noteikt arī veidu, kādā nolēmums ir jāizpilda.”

      6        Kriminālkodeksa (Strafgesetzbuch) 284. pantā ir noteikts:

      “1.      Personu, kura organizē vai publiski notur azartspēles bez administratīvas atļaujas vai kura piegādā šim nolūkam nepieciešamo
         aprīkojumu, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz diviem gadiem vai ar naudas sodu.

      [..]
      3.      Personu, kura 1. punktā minētajos gadījumos:
      1)      veic profesionālu darbību [..]
      [..]
      soda ar brīvības atņemšanu no trijiem mēnešiem līdz pieciem gadiem.
      [..]”
      7        Saskaņā ar Valsts līgumu par loterijām Vācijā (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland, turpmāk tekstā – “LottStV”), kas stājās spēkā 2004. gada 1. jūlijā, federālās zemes izveidoja vienotu tiesisko regulējumu azartspēļu, izņemot kazino,
         rīkošanai, nodrošināšanai un izvietošanai komerciālos nolūkos.

      8        LottStV 1. pantā ir noteikts:

      “Valsts līguma mērķis ir
      1)      reglamentēti un pārraugāmi virzīt dabisko sabiedrības tieksmi spēlēt un īpaši izvairīties no tā, ka [sabiedrība] piedalās
         neatļautās azartspēlēs,

      2)      novērst pārmērīgu pamudināšanu uz spēlēm,
      3)      nepieļaut tieksmes spēlēt izmantošanu privāta vai komerciāla rakstura labuma gūšanas nolūkos,
      4)      garantēt, ka azartspēles norisinās reglamentēti un ka to loģika ir saprotama, un
      5)      garantēt, ka nozīmīga daļa no azartspēlēs gūtajiem ieņēmumiem tiek izmantota, lai veicinātu sabiedriskos mērķus vai mērķus,
         kuriem ir piešķirts privileģēta nodokļa statuss Nodokļu kodeksa izpratnē.”

      9        LottStV 5. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Federālajām zemēm 1. pantā minēto mērķu ietvaros ir juridisks pienākums uzraudzīt pietiekama azartspēļu piedāvājuma [esamību].
      2.      Pamatojoties uz likumu, federālās zemes šo uzdevumu var īstenot pašas vai nodrošināt tā īstenošanu ar tādu publisko tiesību
         juridisko personu vai privāto tiesību sabiedrību starpniecību, kurās publisko tiesību juridiskajām personām tieši vai netieši
         ir noteicoša loma.”

      10      Ziemeļreinas–Vestfālenes federālajā zemē (turpmāk tekstā – “ZV federālā zeme”) LottStV ieviešana ir nodrošināta ar 1955. gada 3. maija Likumu par sporta derībām (Sportwettengesetz Nordrhein‑Westfalen, turpmāk tekstā – “SWG NRW”); tā 1. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Federālās zemes valdība sabiedrībām, kas organizē derības, sporta sacensību mērķiem var izsniegt atļaujas. Minētajām sabiedrībām,
         kas organizē derības, noteikti ir jābūt publisko tiesību juridiskai personai vai privāttiesību sabiedrībai, kurā lielākā akciju
         daļa pieder publisko tiesību juridiskām personām [..].”

      11      ZV federālajā zemē vienīgā šāda veida atļauja ir izsniegta Westdeutsche Lotterie & Co. OHG.

       “Bundesverfassungsgericht” 2006. gada 28. marta spriedums
      12      2006. gada 28. marta spriedumā Bundesverfassungsgericht attiecībā uz tiesisko regulējumu, ar kuru tika nodrošināta LottStV transponēšana Bavārijas federālajā zemē, nosprieda, ka ar minētajā federālajā zemē esošo valsts sporta derību monopolu tiekot
         pārkāpti Pamatlikuma 12. panta 1. punkta, ar kuru tiek garantēta brīvība izvēlēties profesiju, noteikumi. Minētā tiesa uzskatīja,
         ka, tā kā [ar monopolu] ir izslēgta privātu derību rīkošana, tomēr vienlaicīgi nepieņemot tādu tiesisko regulējumu, kurš strukturāli
         un būtībā gan juridiski, gan faktiski nodrošinātu, ka patiešām tiek sasniegts mērķis samazināt azartspēļu spēlēšanas tieksmi
         un cīnīties pret atkarību no tām, ar minēto monopolu nesamērīgi tiek apdraudēta attiecīgi garantētā brīvība izvēlēties profesiju.

      13      Uzsverot, ka likumdevēja rīcībā ir vairāki līdzekļi, lai novērstu konstatēto neatbilstību konstitūcijai, proti, vai nu sistemātiski
         organizējot monopolu, lai sasniegtu iepriekš minēto mērķi, vai ar likumu ieviešot noteikumus attiecībā uz privātu sabiedrību
         organizētām derībām komerciālos nolūkos, Bundesverfassungsgericht nolēma neatcelt attiecīgo tiesisko regulējumu un atstāt spēkā tā sekas līdz 2007. gada 31. decembrim, precizējot, ka līdz
         šim datumam likumdevējam būtu jāizmanto sava rīcības brīvība, izdarot grozījumus noteikumus, kuri atzīti par neatbilstošiem
         Pamatlikumam, lai nodrošinātu to atbilstību Pamatlikumam.

      14      Bundesverfassungsgericht turklāt nosprieda, ka esošā juridiskā situācija tomēr tiek saglabāta uz laiku ar nosacījumu, ka nekavējoties tiek panākta
         minimāla saskaņotība starp mērķi ierobežot tieksmi spēlēt un cīnīties pret atkarību no spēlēm un faktisku monopola īstenošanu.
         It īpaši ieviestajā pārejas laika posmā ir aizliegts palielināt derību piedāvājumu un piedāvāt reklāmu, kura būtu plašāka
         par vienkāršu informāciju par piedāvāto derību raksturu un darbības veidu. Turklāt pēc tās tūlīt jāseko aktīvai informācijai
         par riskiem, kuri ir saistīti ar derībām.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      15      WW ir tirdzniecības telpas Bergheimā (Vācija), kurās tā nodarbojas ar sporta derību slēgšanu Maltā reģistrētas sabiedrības Tipico Co. Ltd interesēs.

      16      Ar 2005. gada 28. jūnija lēmumu Bürgermeisterin der Stadt Bergheim aizliedza WW veikt šīs darbības, pretējā gadījumā tās tirdzniecības telpas tiktu slēgtas un aizzīmogotas.

      17      Sūdzību, kuru WW iesniedza pret šo lēmumu, Landrat des Rhein‑Erft‑Kreises (Reinas–Erftas rajona Administratīvās padomes vadītājs) ar 2005. gada 22. septembra lēmumu noraidīja, pamatojoties uz to,
         ka, veicot minētās darbības, WW, ja arī nav kļuvusi par līdzdalībnieci azartspēļu rīkošanā – kas saskaņā ar Kriminālkodeksa 284. pantu ir sodāma rīcība –,
         tad vismaz ir vainojama SWG NRW 1. panta, kurā ir paredzēts, ka jebkādu sporta derību rīkošanai ir nepieciešama ZV federālās zemes iepriekš izsniegta atļauja,
         noteikumu pārkāpumā.

      18      WW pret minēto lēmumu un 2005. gada 28. jūnija rīkojumu iesniedza prasību Verwaltungsgericht Köln (Ķelnes Administratīvā tiesa), norādot, ka ZV federālajā zemē spēkā esošais valsts sporta derību monopols, ar kuru ir pamatoti
         šie akti, ir pretrunā EKL 49. pantā garantētajai pakalpojumu sniegšanas brīvībai.

      19      Verwaltungsgericht Köln norāda, ka ne WW, ne Tipico Co. Ltd nav atļaujas, kura ir nepieciešama saskaņā ar SWG NRW 1. pantu, lai tās varētu veikt pamata lietā aplūkotās darbības, un turklāt šāda atļauja tām nevar tikt piešķirta monopola
         dēļ, kurš ir ieviests ar ZV federālajā zemē spēkā esošo tiesisko regulējumu.

      20      Šajā ziņā Verwaltungsgericht Köln tomēr uzskata, ka no 2003. gada 6. novembra sprieduma lietā C‑243/01 Gambelli u.c. (Recueil, I‑13031. lpp.) izriet, ka tādu ierobežojošu pasākumu, kāds ir minētais monopols, šajā gadījumā nevar pamatot ar norādīto
         mērķi novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām, ja esot skaidrs,
         ka dalību sporta derībās veicina valsts iestādes, kuru uzdevums ir rīkot šādas derības, un ka attiecīgi minētais pasākums
         neveicina ar derībām saistītu darbību ierobežošanu saskaņoti un sistemātiski.

      21      No iepriekš minētā Bundesverfassungsgericht 2006. gada 28. marta sprieduma attiecībā uz Bavārijas federālās zemes tiesisko regulējumu un šīs pašas tiesas 2006. gada
         2. augustā pieņemta analoga rīkojuma par līdzīgu ZV federālās zemes tiesisko regulējumu izriet, ka ar ZV federālajā zemē spēkā
         esošo valsts sporta derību monopolu tiek pārkāpti Pamatlikuma 12. panta 1. punkta noteikumi, pamatojoties uz to, ka spēkā
         esošais tiesiskā regulējuma saturs nedz tiesiski, nedz faktiski nav piemērots, lai nodrošinātu, ka patiešām tiek sasniegts
         mērķis samazināt tieksmi spēlēt un cīnīties pret atkarību no spēlēm.

      22      Minētajā spriedumā Bundesverfassungsgericht turklāt esot skaidri uzsvērusi, ka prasības, kuras izriet no iepriekš minētās konstitucionālās normas, un prasības, kuras
         izriet no Tiesas judikatūras, īpaši iepriekš minētā sprieduma lietā Gambelli u.c., šajā ziņā sakrītot.

      23      Verwaltungsgericht Köln uzskata, ka no visa iepriekš minētā izriet, ka ZV federālajā zemē spēkā esošais monopols esot jāuzskata par neatbilstošu
         gan Kopienu tiesībām, gan Pamatlikumam, kā to turklāt jau ir nospriedusi Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas–Vestfālenes Augstākā administratīvā tiesa).

      24      Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen uzskata, ka ar apstākli, ka kopš iepriekš minētā 2006. gada 28. marta Bundesverfassungsgericht sprieduma pasludināšanas Westdeutsche Lotterie & Co. OHG esot centusies uzlabot savu darbību, lai atbilstu šīs tiesas noteiktajām pārejas [perioda] prasībām, kuras ir raksturotas
         šī sprieduma 14. punktā, nepietiek, lai izbeigtu šo Kopienu tiesību neievērošanu, jo šim nolūkam ir jāgroza spēkā esošās tiesību
         normas.

      25      Verwaltungsgericht Köln tomēr norāda, ka, neraugoties uz Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen konstatēto neatbilstību starp ZV federālās zemes tiesisko regulējumu un Kopienu tiesībām, pēdējā minētā tiesa ir nospriedusi,
         ka minētajam tiesiskajam regulējumam ir jāpiemēro tādi paši pārejas pasākumi, par kādiem Bundesverfassungsgericht nospriedusi savā iepriekš minētajā 2006. gada 28. marta spriedumā, proti, kā tas izriet no šī sprieduma 13. un 14. punkta,
         šī tiesiskā regulējuma sekas ir jāatstāj spēkā līdz 2007. gada 31. decembrim.

      26      Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen uzskata, ka vispārējais tiesiskās drošības princips un nepieciešamība izvairīties no juridiska vakuuma, kas radītu draudus
         svarīgām sabiedrības interesēm, pieprasot, lai minētās intereses uz laiku tiktu uzskatītas par prioritārām pār privāto derību
         pakalpojumu sniedzēju interesēm brīvi piekļūt tirgum, atkāpjoties no Kopienu tiesību pārākuma principa, paredzot pārejas periodu,
         kurā varētu turpināt piemērot attiecīgo tiesisko regulējumu.

      27      Verwaltungsgericht Köln pauž šaubas par šāda pārejas perioda ieviešanas atbilstību prasībām, kuras izriet no Kopienu tiesību pārākuma principa, kas,
         kā tas izrietot no 1978. gada 9. marta sprieduma lietā 106/77 Simmenthal (Recueil, 629. lpp.), beznosacījuma veidā paredz, ka valsts tiesisko regulējumu, kurš ir pretrunā EKL 43. un 49. pantam, nekavējoties
         ir jābeidz piemērot.

      28      Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Köln nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai EKL 43. un 49. pants ir interpretējami tādējādi, ka valsts tiesiskos regulējumus par valsts sporta derību monopolu, kuros
         ir ietverti prettiesiski ierobežojumi EKL 43. un 49. pantā garantētajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas
         brīvībai, jo ar tiem pretēji Tiesas judikatūrai ([iepriekš minētais] spriedums [lietā Gambelli u.c.]) saskaņoti un sistemātiski netiek ierobežotas derības, neraugoties uz tieši piemērojamu Kopienu tiesību pārākuma principu,
         izņēmuma gadījumā var turpināt piemērot pārejas periodā?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – ar kādiem nosacījumiem var tikt pieļauts izņēmums no pārākuma principa un
         kā ir jāaprēķina pārejas periods?”

       Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
      29      Norvēģijas valdība uzskata, ka prejudiciālie jautājumi ir hipotētiski. No iesniedzējtiesas lēmuma izrietot, ka iesniedzējtiesa
         ir prezumējusi, ka minētais monopols neatbilst EK līguma noteikumiem, atsaukdamās vienīgi uz iepriekš minēto Bundesverfassungsgericht 2006. gada 28. marta spriedumu, pati neizvērtējot ZV federālajā zemē ieviesto monopolu saistībā ar Kopienu tiesībām. Pirmkārt,
         minētajā spriedumā Bundesverfassungsgericht esot skaidri konstatējusi, ka tās kompetencē nav lemt par aplūkotā monopola atbilstību Kopienu tiesībām. Otrkārt, fakts, ka
         Bundesverfassungsgericht uzskatīja, ka minētais monopols ir pretrunā Pamatlikumam, nekādi nenorādot uz tā iespējamu neatbilstību Kopienu tiesībām.

      30      Savukārt Vācijas un Beļģijas valdības, kā arī Eiropas Komisija norāda, ka tā vietā, lai konstatētu, ka pamata lietā aplūkotais
         monopols neatbilst Kopienu tiesībām, pamatojoties vienīgi uz konstatējumiem, kurus Bundesverfassungericht izmantojusi tās iepriekš minētajā 2006. gada 28. marta spriedumā, iesniedzējtiesai esot bijis jāpārbauda, vai šāda neatbilstība
         turpinās, ņemot vērā šī sprieduma 14. punktā raksturotos nosacījumus, ar kādiem Bundesverfassungsgericht ar šo lēmumu īslaicīgi atstāja spēkā attiecīgā tiesiskā regulējuma sekas.

      31      Beļģijas valdība un Komisija uzskata, ka bez šādas pārbaudes nav redzama prejudiciālo jautājumu nozīme pamata lietas atrisināšanai.
         Vācijas valdība savukārt ierosina Tiesai pārformulēt prejudiciālos jautājumus un uz tiem atbildēt, ka šādi īslaicīgi pārveidots
         monopols atbilst iepriekš minētajā spriedumā lietā Gambelli u.c. norādītajām prasībām.

      32      Vēlēdamās reaģēt uz paustajiem iebildumiem, iesniedzējtiesa 2007. gada 11. maijā nosūtīja Tiesai vēstuli, precizējot, ka,
         lai izskatītu pamata lietu, tai esot jāņem vērā tiesiskā un faktiskā situācija brīdī, kad tika pieņemts pamata lietā aplūkotais
         lēmums, proti, 2005. gada 22. septembrī, tādējādi iespējamie grozījumi, kas izdarīti pēc iepriekš minētā Bundesverfassungsgericht 2006. gada 28. marta sprieduma, neesot jāņem vērā, izskatot pamata lietu.

      33      Ņemot vērā šīs vēstules saturu, Tiesa, pamatojoties uz tās Reglamenta 104. panta 5. punktu, 2008. gada 16. jūlijā iesniedzējtiesai
         nosūtīja vēstuli, lūdzot tai norādīt, vai pamata lietas izskatīšanai, ņemot vērā precizējumus, kurus starplaikā Bundesverfassungsgericht sniedza 2007. gada 22. novembra rīkojumā, joprojām ir nepieciešama atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem. Minētajā rīkojumā
         Bundesverfassungsgericht attiecībā uz pamata lietā aplūkoto tiesisko regulējumu, par kuru tika pasludināts tās iepriekš minētais 2006. gada 28. marta
         spriedums, nosprieda, ka ar šo spriedumu paredzētā šī tiesiskā regulējuma seku atstāšana spēkā nevar novērst administratīvo
         lēmumu, kuri tikuši pieņemti pirms minētā sprieduma, neatbilstību Pamatlikumam.

      34      2008. gada 8. augusta atbildē iesniedzējtiesa norādīja, ka joprojām ir nepieciešama atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem,
         jo pretēji tam, ko tā bija iepriekš norādījusi, tai, lai lemtu par pamata lietā aplūkotā lēmuma tiesiskumu, būtu jāņem vērā
         tiesiskā un faktiskā situācija 2007. gada 31. decembrī. Judikatūra šajā ziņā esot attīstījusies tādējādi, ka šobrīd tāda lēmuma,
         kāds tiek aplūkots pamata lietā, tiesiskums ir jāizvērtē dienā, kurā ir pasludināts tiesas nolēmums. Attiecībā uz pamata lietu
         tomēr būtu jāņem vērā 2007. gada 31. decembris, jo 2008. gada 1. janvārī stājās spēkā jauns tiesiskais regulējums, kurš būtiski
         atšķiras no iepriekšējā regulējuma un kuram nav nekāda atpakaļejoša spēka.

       Tiesas vērtējums
      35      Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesas kompetencē nav interpretēt valsts tiesību normas, šāda interpretācija ir tikai valsts tiesu
         kompetencē. Tāpat gadījumā, kad valsts tiesa ir vērsusies Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem, Tiesai ir jāievēro minētās
         tiesas sniegtā valsts tiesību interpretācija (2009. gada 27. oktobra spriedums lietā C‑115/08 ČEZ, Krājums, I‑0000. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

      36      Otrkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka saistībā ar LESD 267. pantā noteikto procedūru tikai valsts tiesa, kura iztiesā
         lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt,
         cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie
         jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt
         nolēmumu (skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts, un 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C‑169/07 Hartlauer, Krājums, I‑1721. lpp., 24. punkts).

      37      Atteikšanās lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējama tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai
         Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata lietas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir
         hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz
         tai uzdotajiem jautājumiem (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā PreussenElektra, 39. punkts, un lietā Hartlauer, 25. punkts).

      38      Pamats prejudiciāla jautājuma uzdošanai ir nevis iespēja uzklausīt konsultatīvu viedokli par vispārīgiem vai hipotētiskiem
         jautājumiem, bet vajadzība faktiski iztiesāt lietu (skat. it īpaši 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑459/07 Elshani, Krājums, I‑2759. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

      39      Ņemot vērā šos dažādos aspektus, tomēr ir jāatgādina, ka, pirmkārt, no judikatūras izriet, ka, ņemot vērā valsts tiesu un
         Tiesas kompetenču sadalījumu, nevar prasīt, lai pirms vēršanās Tiesā valsts tiesa veiktu visus faktu konstatējumus un juridiskos
         vērtējumus, kas tai jāveic tās kā tiesas uzdevumu ietvaros. Ir pietiekami, ja pamata lietas priekšmets, kā arī tās pamatproblēma
         attiecībā uz Kopienu tiesisko regulējumu izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, un dalībvalstis tādējādi var iesniegt
         savus apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam un efektīvi piedalīties tiesvedībā Tiesā (skat. 2009. gada 8. septembra
         spriedumu lietā C‑42/07 Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International, Krājums, I‑0000. lpp., 41. punkts).

      40      Otrkārt, ir jānorāda, ka no iesniedzējtiesas lēmumā ietvertajiem precizējumiem izriet, ka Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen – tiesa, kura lemj par iesniegtajām apelācijas sūdzībām par iesniedzējtiesas pieņemtajiem lēmumiem, – jau ir nospriedusi,
         ka, pirmkārt, pamata lietā aplūkotais monopols neatbilst Savienības tiesībām un, otrkārt, ka pārejas nosacījumi, kurus savā
         iepriekš minētajā 2006. gada 28. marta spriedumā noteica Bundesverfassungsgericht un kuri ir atgādināti šī sprieduma 14. punktā, neesot pietiekami šādas neatbilstības izbeigšanai.

      41      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, nav acīmredzami, ka lūgtajai interpretācijai nebūtu nekāda sakara ar pamata lietas faktisko
         situāciju vai priekšmetu vai ka norādītā problēma būtu hipotētiska. No tā izriet, ka prejudiciālie jautājumi ir jāuzskata
         par pieņemamiem.

       Par nozīmīgo Savienības tiesību normu noteikšanu
      42      Komisija pauž šaubas par pirmajā jautājumā sniegtās atsauces uz EKL 43. pantu atbilstību; minētā iestāde norāda, ka pamata
         lietā aplūkotajā situācijā esot piemērojams vienīgi EKL 49. pants.

      43      Šajā ziņā ir jāatgādina – kā izriet no pastāvīgās judikatūras –, ka darbības, ar kurām lietotājiem tiek ļauts pret atlīdzību
         piedalīties veiksmes spēlē, ir uzskatāmas par pakalpojumiem EKL 49. panta izpratnē (skat. it īpaši 1994. gada 24. marta spriedumu
         lietā C‑275/92 Schindler, Recueil, I‑1039. lpp., 25. punkts, un 1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑67/98 Zenatti, Recueil, I‑7289. lpp., 24. punkts). Tas pats attiecas uz veiksmes spēļu veicināšanas un piedāvāšanas darbībām, jo šādas darbības
         ir uzskatāmas vienīgi par konkrētām metodēm ar to saistīto spēļu organizēšanai un darbības nodrošināšanai (skat. it īpaši
         iepriekš minēto spriedumu lietā Schindler, 22. un 23. punkts).

      44      Pamata lietā aplūkotie pakalpojumi var ietilpt EKL 49. panta piemērošanas jomā, ja, kā tas ir pamata lietā, vismaz viens no
         pakalpojumu sniedzējiem ir reģistrēts citā dalībvalstī, nevis tajā, kur pakalpojums tiek piedāvāts (skat. it īpaši iepriekš
         minēto spriedumu lietā Zenatti, 24. punkts), ja vien nav piemērojams EKL 43. pants.

      45      Attiecībā uz EKL 43. pantu ir jāatgādina, ka saskaņā ar minēto tiesību normu ir aizliegti vienas dalībvalsts pilsoņu brīvības
         veikt uzņēmējdarbību citas dalībvalsts teritorijā ierobežojumi, ieskaitot ierobežojumus pārstāvniecību, filiāļu vai meitas
         sabiedrību izveidei (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli u.c., 45. punkts).

      46      Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka uzņēmējdarbības jēdziens ir ļoti plašs; tas dod iespēju Kopienu pilsonim stabili un ilgstoši
         iesaistīties arī tādas dalībvalsts saimnieciskajā dzīvē, kas nav viņa izcelsmes valsts, un gūt no tā labumu, tādējādi Eiropas
         Kopienā sekmējot savstarpēju saimniecisku un sociālu mijiedarbību pašnodarbinātu personu darbības jomā (skat. it īpaši 1995. gada
         30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 25. punkts). Tādējādi attiecībā uz citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma pastāvīgu atrašanos dalībvalstī var
         piemērot Līguma noteikumus par brīvību veikt uzņēmējdarbību, pat ja šī atrašanās nav filiāles vai pārstāvniecības formā, bet
         to veido vienīgi birojs, kuru nepieciešamības gadījumā vada neatkarīga persona, kas ir pilnvarota ilgstoši rīkoties šī uzņēmuma
         vārdā, kā tas būtu pārstāvniecības gadījumā (skat. 1986. gada 4. decembra spriedumu lietā 205/84 Komisija/Vācija, Recueil, 3755. lpp., 21. punkts).

      47      Attiecībā uz spēļu un derību jomu Tiesa savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Gambelli u.c. ir nospriedusi, ka EKL 43. pants var tikt piemērots tādā situācijā, kad kādā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums atrodas
         citā dalībvalstī, to īstenojot, izmantojot ar operatoriem vai starpniekiem noslēgtus tirdzniecības līgumus par datu nosūtīšanas
         centru izveidi, kuri nodod lietotāju rīcībā elektroniskos līdzekļus, vāc un reģistrē derību pieteikumus un tos nosūta minētajam
         uzņēmumam. Ja uzņēmums organizē derības ar citā dalībvalstī dibinātu aģentūru organizācijas starpniecību, šo aģentūru darbībai
         noteiktie ierobežojumi rada šķērsli brīvībai veikt uzņēmējdarbību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli u.c., 14. un 46. punkts, kā arī 2007. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04 Placanica u.c., Krājums, I‑1891. lpp., 43. punkts).

      48      Šajā gadījumā iesniedzējtiesas lēmumā ietvertās norādes par attiecībām starp Tipico Co. Ltd un WW neļauj ne apliecināt, ne izslēgt, ka šie minētie uzņēmumi būtu jāuzskata par meitas sabiedrībām, filiālēm vai pārstāvniecībām
         EKL 43. panta izpratnē.

      49      Šādos apstākļos ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā norādītajā procesā, kas ir balstīts uz skaidru funkciju sadalījumu starp
         valsts tiesām un Tiesu, jebkāds pamata lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē (skat. it īpaši 2003. gada 25. februāra
         spriedumu lietā C‑326/00 IKA, Recueil, I‑1703. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      50      Turklāt, kā ir atgādināts šī sprieduma 36. punktā, tikai valsts tiesa var novērtēt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums
         ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir tās saistībā ar to Tiesai uzdotie jautājumi.

      51      Tādējādi, ņemot vērā lietas attiecīgos apstākļus, iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai pamata lietā aplūkotajā situācijā ir
         piemērojams EKL 43. vai 49. pants.

      52      Ņemot vērā iepriekš minēto, prejudiciālie jautājumi ir jāvērtē, vienlaicīgi ņemot vērā gan EKL 43. pantu, gan EKL 49. pantu.

       Par lietas būtību
       Par pirmo jautājumu
      53      Vispirms ir jāatgādina, kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, ka saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu attiecības
         starp Līguma noteikumiem un tieši piemērojamiem iestāžu aktiem, no vienas puses, un dalībvalstu tiesību normām, no otras puses,
         ir tādas, ka līdz ar minēto noteikumu un aktu stāšanos spēkā automātiski tiek liegta jebkādu pretrunīgu valsts tiesību normu
         piemērošana (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Simmenthal, 17. punkts, kā arī 1990. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑213/89 Factortame u.c., Recueil, I‑2433. lpp., 18. punkts).

      54      Kā ir uzsvērusi Tiesa, tieši piemērojamas Savienības tiesību normas, kuras ir tiešs tiesību un pienākumu avots visiem tiem,
         uz kuriem tās attiecas, proti, dalībvalstīm vai indivīdiem, kas ir puses tiesiskajās attiecībās Savienības tiesībās, ir jāpiemēro
         pilnībā un vienādi visās dalībvalstīs, sākot no to spēkā stāšanās brīža un tikmēr, kamēr tās ir spēkā (šajā ziņā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Simmenthal, 14. un 15. punkts, kā arī lietā Factortame u.c., 18. punkts).

      55      Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka jebkurai valsts tiesai, kam kā dalībvalsts iestādei, izskatot savā jurisdikcijā
         esošu lietu, piemērojot EKL 10. pantā norādīto sadarbības principu, ir pilnībā jāpiemēro tieši piemērojamas Savienības tiesības
         un jāaizsargā tās indivīdu tiesības, kuras tiem piešķirtas Savienības tiesībās, nepiemērojot nevienu valsts tiesību normu,
         kas varētu būt pretrunā Savienības tiesībām, neatkarīgi no tā, vai tā pieņemta pirms Savienības tiesību normām vai pēc tām
         (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Simmenthal, 16. un 21. punkts, kā arī lietā Factortame u.c., 19. punkts).

      56      No iepriekš minētā izriet, ka prasībām, kas izriet no paša Savienības tiesību rakstura, neatbilst ikviena valsts tiesiskās
         kārtības norma vai likumā noteikta, administratīvā vai tiesu prakse, kuras rezultātā varētu tikt samazināta Savienības tiesību
         efektivitāte, ja tiesai, kura ir kompetenta piemērot šīs tiesības, tiktu liegtas pilnvaras šajā piemērošanas brīdī darīt visu
         nepieciešamo, lai netiktu piemērotas tādas valsts tiesību normas, kuras, iespējams, rada šķērsli Savienības tiesību normu
         pilnīgai efektivitātei (iepriekš minētie spriedumi lietā Simmenthal, 22. punkts, kā arī lietā Factortame u.c., 20. punkts).

      57      Tiesa ir precizējusi, ka tā tas būtu gadījumā, kad pretruna starp Savienības tiesību normu un vēlāk pieņemtu valsts tiesību
         aktu būtu jārisina nevis tiesai, kuras uzdevums ir piemērot Savienības tiesības, bet kādai citai iestādei, kurai piešķirta
         rīcības brīvība, pat ja šāds šķērslis Savienības tiesību pilnīgai iedarbībai būtu tikai īslaicīgs (iepriekš minētais spriedums
         lietā Simmenthal, 23. punkts).

      58      Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips ir vispārējs Savienības
         tiesību princips, kas izriet no visām dalībvalstīm kopējām konstitucionālajām tradīcijām, kam ir veltīts 1950. gada 4. novembrī
         Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6.–13. pants un kas ir apstiprināts arī Eiropas
         Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, un ka saistībā ar to dalībvalstu tiesām saskaņā ar EKL 10. pantā noteikto sadarbības
         principu ir jānodrošina to tiesību aizsardzība tiesā, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām (2007. gada
         13. marta spriedums lietā C‑432/05 Unibet, Krājums, I‑2271. lpp., 37. un 38. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      59      Šajā gadījumā var norādīt, ka, savos iepriekš minētajos attiecīgi 2006. gada 28. marta spriedumā un 2006. gada 2. augusta
         rīkojumā nolemjot, ka ar tādu monopolu, kāds tiek aplūkots pamata lietā, tiek pārkāptas Pamatlikuma prasības, Bundesverfassungsgericht nelēma par šī monopola atbilstību Kopienu tiesībām, jo, gluži pretēji, minētā tiesa šajā spriedumā norādīja, – tā uzskatot,
         ka šajā gadījumā par to lemt neesot tās kompetencē.

      60      Attiecībā uz faktu, ka, tiklīdz bija konstatēta šī neatbilstība Pamatlikumam, Bundesverfassungsgericht nolēma uz laiku atstāt spēkā ar minēto monopolu saistītā valsts tiesiskā regulējuma sekas, ievērojot šī sprieduma 13. un
         14. punktā atgādinātos nosacījumus, no šī sprieduma 53.–58. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka šāds apstāklis nevar
         radīt šķērsli tam, ka valsts tiesa, kura konstatētu, ka ar šo pašu tiesisko regulējumu tiek pārkāptas tādas tieši piemērojamas
         Savienības tiesību normas kā EKL 43. un 49. pants, atbilstoši Savienības tiesību pārākuma principam nolemj nepiemērot minēto
         tiesisko regulējumu saistībā ar tai izskatīšanā nodoto strīdu (pēc analoģijas skat. 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā
         C‑314/08 Filipiak, Krājums, I‑0000. lpp., 84. punkts).

      61      Nevar pieļaut, lai valsts tiesību normas, pat konstitucionāla rakstura normas, apdraudētu Savienības tiesību vienveidību un
         efektivitāti (šajā ziņā skat. 1970. gada 17. decembra spriedumu lietā 11/70 Internationale Handelsgesellschaft, Recueil, 1125. lpp., 3. punkts).

      62      No iesniedzējtiesas lēmuma un no paša pirmā prejudiciālā jautājuma formulējuma izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas arī uzzināt,
         vai vispārīgāk un tādējādi neatkarīgi no Bundesverfassungsgericht 2006. gada 28. marta sprieduma esamības no pārākuma principa izrietošas sekas, kuru rezultātā netiek piemērots valsts tiesiskais
         regulējums, kurš ir atzīts par neatbilstošu EKL 43. un 49. pantam, varētu tikt apturētas uz laiku, kurš ir nepieciešams, lai
         panāktu šī tiesiskā regulējuma atbilstību minētajiem Līguma noteikumiem. Kā izriet no šī sprieduma 26. punkta, šo jautājumu
         iesniedzējtiesa uzdod saistībā ar apstākli, ka, uzskatīdama, ka no Tiesas judikatūras izrietot, ka ar pamata lietā aplūkoto
         tiesisko regulējumu ir pārkāpti EKL 43. un 49. panta noteikumi, Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen ir nospriedusi, ka šāda apturēšana attiecībā uz minēto tiesisko regulējumu esot pamatota ar to, ka prasībām saistībā ar sociālās
         kārtības aizsardzību un pilsoņu aizsardzību pret riskiem, kas ir saistīti ar veiksmes spēlēm, ir pretrunā juridiskā vakuuma
         situācija, kas izriet no tūlītējas šī tiesiskā regulējuma nepiemērošanas.

      63      Visas dalībvalstis, kuras iesniegušas apsvērumus, būtībā ir norādījušas, ka tāda principa atzīšana, ar kuru ārkārtas apstākļos
         tiktu atļauts uz laiku atstāt spēkā tādas valsts tiesību normas sekas, kura ir pretrunā tieši piemērojamai Savienības tiesību
         normai, pēc analoģijas esot pamatota ar judikatūru, kuru Tiesa ir attīstījusi, pamatojoties uz EKL 231. panta otro daļu, lai
         uz laiku atstātu spēkā to Kopienu tiesību aktu sekas, kurus atcelt tā ir nospriedusi saskaņā ar EKL 230. pantu vai kuru spēkā
         neesamību tā ir konstatējusi saskaņā ar EKL 234. pantu.

      64      Šajā ziņā noteikti ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 231. panta otro daļu, tagad – LESD 264. panta otrā daļa, kas pēc analoģijas
         ir piemērojama arī prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā, novērtējot tiesību aktu spēkā esamību, atbilstoši EKL 234. pantam, tagad
         – LESD 267. pants, Tiesai ir rīcības brīvība, lai katrā atsevišķā gadījumā norādītu tās attiecīgā tiesību akta sekas, kas
         ir jāuzskata par galīgām (skat. it īpaši 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑333/07 Régie Networks, Krājums, I‑10807. lpp., 121. punkts un tajā minētā judikatūra).

      65      Īstenojot šo kompetenci, Tiesai var nākties apturēt šāda tiesību akta atcelšanas vai spēkā neesamības konstatēšanas sekas
         līdz tāda jauna tiesību akta pieņemšanas brīdim, ar kuru tiek novērsts konstatētais prettiesiskums (šajā ziņā skat. it īpaši
         2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, Krājums, I‑6351. lpp., 373.–376. punkts, attiecībā uz atcelšanu, un iepriekš minēto spriedumu lietā Régie Networks, 126. punkts, attiecībā uz spēkā neesamības konstatēšanu).

      66      Kā izriet no judikatūras, tāda Savienības tiesību akta, kurš ir atcelts vai atzīts par spēkā neesošu, seku atstāšanu spēkā,
         kuras mērķis ir neļaut rasties juridiskam vakuumam līdz brīdim, kad atcelto vai par spēkā neesošu atzīto tiesību aktu aizstās
         jauns tiesību akts (skat. it īpaši 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑157/02 Rieser Internationale Transporte, Recueil, I‑1477. lpp., 60. punkts), var pamatot ar primāru tiesiskās drošības apsvērumu esamību, kas ir saistīti ar visām – gan ar
         publiskām, gan privātām – interesēm (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Régie Networks, 122. punkts un tajā minētā judikatūra), un uz tādu laiku, kurš ir nepieciešams, lai šāds prettiesiskums tiktu novērsts (šajā
         ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, 375. punkts, kā arī lietā Régie Networks, 126. punkts).

      67      Šajā ziņā tomēr pietiek norādīt, ka, pat ja tiktu uzskatīts, ka apsvērumi, kas līdzīgi tiem, kuri ir minētās judikatūras pamatā,
         kuri ir pieņemti attiecībā uz Savienības tiesību aktiem, pēc analoģijas un izņēmuma kārtā varētu radīt nepiemērošanas seku
         – kādas rada tieši piemērojamas Savienības tiesību normas piemērošana tām pretrunā esošām valsts tiesībām – īslaicīgu apturēšanu,
         šāda apturēšana, kuras nosacījumus varētu paredzēt vienīgi Tiesa, šajā gadījumā uzreiz ir jāizslēdz, ņemot vērā pienācīgu
         primāru tiesiskās drošības apsvērumu trūkumu, kas to varētu pamatot.

      68      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šajā posmā iesniedzējtiesa, kura vienīgā var veikt tai izskatīšanā nodotā strīda faktu
         izvērtējumu, ir uzskatījusi, ka pamata lietā aplūkotais ierobežojošais tiesiskais regulējums faktiski neveicina derību ierobežošanu
         saskaņoti un sistemātiski un ka turklāt no agrākas Tiesas judikatūras izriet, ka ar tādu tiesisko regulējumu, kuru nevar pamatot
         ar mērķi novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm un mērķi cīnīties pret atkarību no tām, tiek pārkāpti
         EKL 43. un 49. panta noteikumi.

      69      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, ievērojot tieši piemērojamu Savienības tiesību
         pārākumu, valsts tiesisko regulējumu par valsts sporta derību monopolu, kurā saskaņā ar valsts tiesas veikto konstatējumu
         ir ietverti ierobežojumi, kuri neatbilst brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, jo ar minētajiem
         ierobežojumiem saskaņoti un sistemātiski netiek ierobežotas derības, nevar turpināt piemērot pārejas periodā.

       Par otro jautājumu
      70      Ņemot vērā uz pirmo uzdoto jautājumu sniegto atbildi, uz otro uzdoto jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      71      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Ievērojot tieši piemērojamu Savienības tiesību pārākumu, valsts tiesisko regulējumu par valsts sporta derību monopolu, kurā
            saskaņā ar valsts tiesas veikto konstatējumu ir ietverti ierobežojumi, kuri neatbilst brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
            sniegšanas brīvībai, jo ar minētajiem ierobežojumiem saskaņoti un sistemātiski netiek ierobežotas derības, nevar turpināt
            piemērot pārejas periodā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1997. gada 5. novembrī. # Anna Barnett pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-12/97.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 9.martā. # Evangelischer Krankenhausverein Wien pret Abgabenberufungskommission Wien un Wein & Co. HandelsgesmbH pret Oberösterreichische Landesregierung. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Sestā PVN direktīva - Direktīva 92/12/EEK. # Lieta C-437/97.


title: Tiesas (piektā palāta) 2013. gada 12. septembra spriedums.#Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer pret Anneliese Kuso.#Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm – Direktīva 76/207/EEK – Pirms dalībvalsts pievienošanās noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku – Termiņa beigas pēc pievienošanās – Dienesta noteikumi, kuros līguma beigu termiņš paredzēts tā gada pēdējā dienā, kurā tiek sasniegts pensijas vecums – Atšķirīgs vecums vīriešiem un sievietēm.#Lieta C‑614/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2013. gada 12. septembrī (
            *1
         )
      “Sociālā politika — Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm — Direktīva 76/207/EEK — Pirms dalībvalsts pievienošanās noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku — Termiņa beigas pēc pievienošanās — Dienesta noteikumi, kuros līguma beigu termiņš paredzēts tā gada pēdējā dienā, kurā tiek sasniegts pensijas vecums — Atšķirīgs vecums vīriešiem un sievietēm”
      Lieta C‑614/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 25. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 30. novembrī, tiesvedībā

            Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer

      pret

            Anneliese Kuso.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši A. Ross [A. Rosas] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], D. Švābi [D. Šváby] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 31. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer vārdā – B. Hainz, Rechtsanwalt,

               —

               A. Kuzo [A. Kuso] vārdā – C. Henseler, H. Pflaum, P. Karlberger, W. Opetnik, Rechtsanwälte, un P. Rindler, Rechtsanwältin,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – V. Kreuschitz un C. Gheorghiu, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/73/EK (OV L 269, 15. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 76/207”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Lejasaustrijas federālās zemes Lauksaimniecības kamera, turpmāk tekstā – “NÖ‑LLWK”) un A. Kuzo par viņas darba tiesisko attiecību izbeigšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 76/207 2. pantā ir noteikts:
               “1.   Šajos noteikumos vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nav nekādas tiešas vai netiešas diskriminācijas dzimuma dēļ, jo īpaši, norādot uz ģimenes vai civilstāvokli.
               2.   Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

                        —

                        tieša diskriminācija: ja attieksme pret vienu personu ir mazāk labvēlīga dzimuma dēļ, nekā attieksme pret kādu citu ir, ir bijusi vai būtu bijusi līdzīgā situācijā,

                  [..].”

               4

               Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana nozīmē to, ka nav tiešas vai netiešas diskriminācijas dzimuma dēļ valsts vai privātajos sektoros, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:

                        a)

                        nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanas iespējām, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, ietverot paaugstināšanu amatā;

                  [..]

                        c)

                        nodarbinātības un darba nosacījumiem, tostarp atlaišanu no darba, kā arī atalgojumu, kā paredzēts Direktīvā 75/117/EEK;

                  [..].”

               5

               Direktīva 76/207 ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvu 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV L 204, 23. lpp.), ir atcelta no 2009. gada 15. augusta, kā precizēts pēdējās minētās direktīvas 34. pantā. Direktīva 2006/54 nav piemērojama faktiem pamatlietā.

         Austrijas tiesības

               6

               Likuma par vienlīdzīgu attieksmi (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I, 66/2004), ar ko tostarp ir transponēta Direktīva 76/207, 3. pantā, kura nosaukums ir “Vienlīdzīga attieksme darba tiesiskajās attiecībās”, ir noteikts:
               “Nevienu nedrīkst dzimuma dēļ, it īpaši saistībā ar viņa civilstāvokli vai ģimenes stāvokli, tieši vai netieši diskriminēt darba tiesiskajās attiecībās, it īpaši:

                        1.

                        dibinot darba tiesiskās attiecības,

                  [..]

                        3.

                        piešķirot fakultatīvos sociālos pabalstus, kas nav atalgojums,

                  [..]

                        7.

                        izbeidzot darba tiesiskās attiecības.”

               7

               A. Kuzo darba tiesiskās attiecības reglamentē 1921. gada Likums par darbiniekiem (Angestelltengesetz 1921). Konkrēti šī likuma 19. panta 1. punktā ir noteikts, ka darba līgums beidzas, tiklīdz pagājis laiks, uz kādu tas bijis noslēgts.

               8

               No iesniedzējtiesas lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka uz A. Kuzo darba līgumu uz noteiktu laiku attiecās Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer [Lejasaustrijas federālās zemes Lauksaimniecības kameras] Dienesta un atalgojuma noteikumi (Dienst- und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes-Landwirtschaftskammer, turpmāk tekstā – “DO”). Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli ir uzskatāms, ka šī juridiskā norma ir daļa no valsts tiesiskā regulējuma kopuma, saistībā ar kuru Tiesai tiek lūgts sniegt Savienības tiesību interpretāciju.

               9

               Minētajos noteikumos darba devējam esošās atlaišanas tiesības ir ierobežotas, paredzot īpašu sistēmu, saskaņā ar kuru, izņemot nopietnu pārkāpumu, darbinieki var tikt atlaisti tikai dažu noteiktu iemeslu dēļ.

               10

                  DO ir ietvertas šādas normas:
               “25. pants. Darba tiesisko attiecību izbeigšana
               1.   Darba tiesiskās attiecības ar darba ņēmējiem, kuriem ir tiesības uz pensiju, tiek izbeigtas:

                        a)

                        pensionējot uz laiku vai pastāvīgi

                  [..].
               2.   Darba tiesiskās attiecības ar darba ņēmējiem, kuriem ir neatlaižama darba ņēmēja statuss, tiek izbeigtas:

                        a)

                        sasniedzot vecuma ierobežojumu

                  [..].
               3.   Turklāt darba devējs var izbeigt darba tiesiskās attiecības ar darba ņēmēju, kuram ir neatlaižama darba ņēmēja statuss, pret šī darba ņēmēja gribu,
               [..]

                        c)

                        ja darba tiesisko attiecību beigu dienā darba ņēmējs saskaņā ar tiesību aktiem sociālā nodrošinājuma jomā pats ir ieguvis tiesības saņemt pensiju.

                  26. pants. Pensionēšana
               1.   [NÖ‑LLWK] galvenajai komisijai saskaņā ar Izdienas pensiju shēmas [Pensionsbesoldungsordnung] noteikumiem ir tiesības darba ņēmēju uz laiku vai pastāvīgi pensionēt piespiedu kārtā.
               [..]
               65. pants. Pensionēšanās uz pastāvīgu laiku
               Darba ņēmēji – vīrieši – pensionējas uz pastāvīgu laiku tā kalendārā gada beigās, kurā sasniedz 65 gadu vecumu, sievietes pensionējas tā kalendāra gada beigās, kurā sasniedz 60 gadu vecumu.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               11

                  NÖ‑LLWK kopš 1967. gada 1. marta nodarbināja A. Kuzo darba tiesiskajās attiecībās uz nenoteiktu laiku. 1980. gada 1. janvārī viņai, pamatojoties uz standarta līgumu, kurā iekļauti DO, izdevās iegūt neatlaižama darba ņēmēja statusu – statusu, kura sekas ir DO 25. panta 2. punktā paredzētais līguma termiņa ierobežojums.

               12

               A. Kuzo 2008. gadā sasniedza 60 gadu vecumu. 2008. gada 18. jūlijā personāla nodaļas vadītājs viņu telefoniski informēja, ka viņas lūgums atļaut strādāt arī pēc pensijas vecuma sasniegšanas NÖ‑LLWK prezidija 2008. gada 14. jūlija sēdē ir noraidīts. NÖ‑LLWK ir uzskatījusi, ka darba tiesiskās attiecības beigsies 2008. gada beigās. 2008. gada 25. jūlija vēstulē A. Kuzo tika paziņots, ka darba tiesisko attiecību pagarinājumam pēc 2008. gada 31. decembra nav dota piekrišana un tādējādi tiekot uzskatīts, ka 2008. gada 31. decembrī viņas darba tiesiskās attiecības tiek izbeigtas.

               13

               A. Kuzo savu darba tiesisko attiecību pārtraukšanas likumību apstrīdēja Landesgericht Korneuburg [Korneiburgas apgabaltiesā]. Minētās tiesas 2009. gada 21. janvāra spriedums, kas bija viņai nelabvēlīgs, tika grozīts ar Oberlandesgericht Wien [Vīnes apgabaltiesas] 2010. gada 18. marta spriedumu, tai lemjot kā apelācijas instances tiesai darba tiesību un sociālā nodrošinājuma lietās. Pēc tam NÖ‑LLWK iesniedza kasācijas sūdzību [“Revision”] Oberster Gerichtshof [Augstākajā tiesā].

               14

               Iesniedzējtiesa uzsver, pirmkārt, ka DO, kas ir A. Kuzo darba līguma neatņemama sastāvdaļa, ir paredzēts, ka darba tiesiskās attiecības beidzas tā gada pēdējā dienā, kurā darbinieks sasniedz pensijas vecumu. Šis vecums atkarībā no darbinieku dzimuma ir atšķirīgs, proti, 60 gadi sievietēm un 65 gadi vīriešiem. Turklāt attiecīgais darba līgums tika noslēgts pirms Austrijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai, bet šī līguma termiņš beidzās pēc minētās pievienošanās. Ņemot vērā tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus, kā arī to, cik nozīmīgas ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kāda ir Direktīvas 76/207 piemērojamība laikā un materiālā piemērojamība.

               15

                  Oberster Gerichtshof, otrkārt, norāda, – lai gan pamatlietai ir dažas līdzības ar lietu, kurā pasludināts 2010. gada 18. novembra spriedums lietā C-356/09 Kleist (Krājums, I-11939. lpp.), pamatlieta no minētās lietas atšķiras vismaz divējādā ziņā.

               16

               Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā Kleist, K. Klaistas [C. Kleist] darba tiesiskās attiecības tika izbeigtas, pamatojoties uz darba koplīgumu, kas tiek uzskatīts par vispārīgu tiesību normu, turpretim A. Kuzo darba tiesiskās attiecības reglamentē individuāls darba līgums, kas noslēgts uz noteiktu laiku.

               17

               Otrām kārtām, minētajā lietā darba tiesiskās attiecības tika izbeigtas ar atlaišanu. A. Kuzo netika šādi atlaista. Pamatlietā darba tiesiskās attiecības ir pamatotas ar darba līgumu uz noteiktu laiku, un tās izbeidzās, kad pienāca šī līguma termiņa beigas. Tā kā šādas darba tiesiskās attiecības parasti beidzas, kad pienāk termiņa beigas, turklāt nav vajadzīgs attiecīgs paziņojums, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pamatlietas apstākļi ir jānošķir no apstākļiem, par kādiem Tiesa lēma iepriekš minētajā spriedumā lietā Kleist, vai arī ir iespējams uz pamatlietu attiecināt risinājumu, kādu Tiesa sniegusi minētajā spriedumā.

               18

               Uzskatīdama, ka tajā izskatāmās lietas risinājums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīvas 76/207 [..] 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkts nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru jautājums par to, vai pastāv diskriminācija atkarībā no dzimuma saistībā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu, kas notiek sakarā ar tāda individuāla darba līguma termiņa beigām, k[urš] ir noslēgts pirms minētās direktīvas spēkā stāšanās (šajā gadījumā – pirms Austrijas [Republikas] pievienošanās Eiropas Savienībai), ir jāpārbauda, nevis pamatojoties uz darba līguma, kas pirms [Austrijas] pievienošanās tika noslēgts uz noteiktu laiku, termiņa beigām kā “atlaišanas nosacījumu”, bet tikai saistībā ar lūguma par darba līguma termiņa pagarinājumu atteikumu kā “darbā pieņemšanas nosacījumu”?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               19

               Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta a) vai c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, – ko veido dienesta noteikumi, kuri ir neatņemama sastāvdaļa darba līgumam, kas noslēgts pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Savienībai –, kurā paredzēts, ka darba tiesiskās attiecības beidzas tādēļ, ka ir sasniegts pensijas vecums, kas noteikts atšķirīgs atkarībā no darba ņēmēja dzimuma, rada ar minēto direktīvu aizliegtu diskrimināciju, ja attiecīgais darba ņēmējs sasniedz šo vecumu pēc minētās pievienošanās dienas.

         Tiesai iesniegtie apsvērumi

               20

                  NÖ‑LLWK uzskata, ka pamatlietā ar to vien, ka pienākušas līguma termiņa beigas, pietiek, lai izbeigtu darba tiesiskās attiecības. A. Kuzo darba tiesiskās attiecības beidzās nevis ar atlaišanu, bet, pienākot darba līguma uz noteiktu laiku termiņa beigām. Tā kā Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts attiecas vienīgi uz atlaišanu, uz šo tiesību normu nevar atsaukties. Turklāt, tā kā dienesta noteikumi, kas reglamentē pamatlietā aplūkoto darba līgumu, ir senāki par Austrijas Republikas pievienošanos Savienībai, tad valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, nevar radīt diskrimināciju minētās direktīvas izpratnē. Tāpēc NÖ‑LLWK uzskata, ka uzdotais jautājums būtu jāizskata vienīgi no “darbā pieņemšanas nosacījuma” viedokļa, kas nozīmē, ka šis jautājums jāizskata saistībā ar Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

               21

               Savukārt A. Kuzo un Eiropas Komisija apgalvo, ka uzdotais jautājums jāizskata vienīgi no darba tiesisko attiecību beigu viedokļa. Tā kā darba līgums ir ilgstošs līgums, vajadzētu uzskatīt, ka, tiklīdz Austrijas Republika pievienojusies Savienībai, šāda līguma sekas ietilpst Direktīvas 76/207 piemērošanas jomā. Tādējādi būtu jānoraida arguments, ka pamatlietā aplūkotais darba līgums ir noslēgts pirms minētās pievienošanās, un norādītais jautājums būtu jāizskata saistībā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

         Tiesas atbilde

               22

               Jānosaka, vai – atbilstoši A. Kuzo un Komisijas apgalvojumiem – uz darba tiesisko attiecību izbeigšanu, pamatojoties uz DO 25. panta 2. punkta a) apakšpunktu, attiecas Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts.

               23

               Pirmām kārtām, ir svarīgi noskaidrot pēdējās minētās normas piemērojamību rationae temporis tādā situācijā, kāda ir pamatlietā.

               24

               Lai nodrošinātu tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu, Savienības materiālo tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās attiecas uz situācijām, kas radušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tad, ja no to redakcijas, mērķiem vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jāpiešķir šāds spēks (it īpaši skat. 2002. gada 29. janvāra spriedumu lietā C-162/00 Pokrzeptowicz-Meyer, Recueil, I-1049. lpp., 49. punkts un tajā minētā judikatūra).

               25

               Tomēr jāatgādina, ka jauna tiesību norma ir nekavējoties piemērojama tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējās tiesību normas pastāvēšanas laikā (1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 270/84 Licata/ESK, Recueil, 2305. lpp., 31. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Pokrzeptowicz‑Meyer, 50. punkts). Tiesa arī ir atzinusi, ka kopš pievienošanās pamatlīgumu normas ir saistošas jaunajām dalībvalstīm un ir tajās piemērojamas atbilstoši nosacījumiem, kas paredzēti šajos līgumos un attiecīgajā pievienošanās aktā (skat. 1997. gada 2. oktobra spriedumu lietā C-122/96 Saldanha un MTS, Recueil, I-5325. lpp., 13. punkts).

               26

               Attiecībā uz Direktīvu 76/207 un pamatlietu Akts par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un to līgumu pielāgojumiem, kas ir Eiropas Savienības izveides pamatā (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995, L 1, 1. lpp.), stājās spēkā 1995. gada 1. janvārī. Šī akta 2. pantā ir paredzēts, ka “pamatlīgumi un iestāžu pirms pievienošanās pieņemtie tiesību akti kopš pievienošanās ir saistoši jaunajām dalībvalstīm, un tos tajās piemēro atbilstoši šajā līgumā un šajā aktā paredzētajiem nosacījumiem”. Šajā ziņā minētā akta XV pielikumā, uz kuru norādīts šī akta 151. pantā, ir skaidri minēta Direktīva 76/207.

               27

               Tā kā minētā akta normās nav paredzēti īpaši nosacījumi saistībā ar Direktīvas 76/207 piemērošanu, izņemot pagaidu atkāpi attiecībā uz iepriekšējā punktā norādītā pievienošanās akta XV pielikuma V punktā minēto sieviešu naktsdarbu – situāciju, uz ko pamatlieta neattiecas –, tad tā ir saistoša Austrijas Republikai kopš pievienošanās dienas Savienībai, tātad ir piemērojama tādu situāciju vēlākām sekām, kas radušās pirms šīs dalībvalsts pievienošanās Savienībai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Saldanha un MTS, 14. punkts).

               28

               Tāpat jānoraida NÖ‑LLKW izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru, norādīdama uz Direktīvas 76/207 normu piemērošanu kopš Austrijas Republikas pievienošanās Savienībai, lai apstrīdētu savu darba tiesisko attiecību izbeigšanu, A. Kuzo mēģinot apstrīdēt pirms šīs pievienošanās iegūtās tiesības un apdraudot sava darba devēja tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.

               29

               Tiesa ir atzinusi, ka darba līgumam uz noteiktu laiku, kas bijis noslēgts, pirms stājās spēkā Eiropas nolīgums par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Polijas Republiku, no otras puses, kurš Kopienas vārdā noslēgts un apstiprināts ar Padomes un Komisijas 1993. gada 13. decembra Lēmumu 93/743/Euratom, EOTK, EK (OV L 348, 1. lpp.), tā parakstīšanas dienā nezūd tiesiskās sekas, bet, gluži pretēji, tā sekas tiesiski turpinās visu līguma termiņu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pokrzeptowicz‑Meyer, 52. punkts).

               30

               Turklāt tiesiskās paļāvības aizsardzības principa piemērošanas joma nevar sniegties tik tālu, ka vispārēji tiek kavēts piemērot jaunu tiesisko regulējumu tādu situāciju sekām nākotnē, kas ir radušās saskaņā ar agrāku tiesisko regulējumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pokrzeptowicz‑Meyer, 55. punkts).

               31

               Šajos apstākļos NÖ‑LLKW nevarēja leģitīmi paļauties, ka Direktīva 76/207 nekādi neietekmēs noteikumus, kas reglamentē 1980. gadā noslēgto līgumu, kuri kļuva nozīmīgi tikai šī līguma beigās. Tādējādi nevar tikt uzskatīts, ka šīs direktīvas piemērošana kopš Austrijas Republikas pievienošanās Savienībai, apstrīdot pamatlietā aplūkoto darba tiesisko attiecību izbeigšanu, ietekmētu agrāk radušos stāvokli.

               32

               Otrām kārtām, jāatgādina, ka Tiesa ir vairākkārt atzinusi, pirmkārt, ka Direktīvas 76/207 3. pants, kas atbilst 5. pantam šīs direktīvas sākotnējā redakcijā, ir beznosacījuma un pietiekoši precīzs, lai privātpersona valsts tiesā uz to varētu atsaukties pret valsti (skat. 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84 Marshall, Recueil, 723. lpp., 52. punkts, kā arī 1990. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-188/89 Foster u.c., Recueil, I-3313. lpp., 21. punkts), un, otrkārt, ka pie tādām organizācijām, attiecībā pret kurām var atsaukties uz direktīvas noteikumiem, kuriem var būt tieša iedarbība, pieder organizācija, kurai neatkarīgi no tās juridiskās formas ar publiskās iestādes aktu ir uzdots – minētajai iestādei īstenojot kontroli – sniegt pakalpojumus sabiedrības interesēs un kurai šajā sakarā ir plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tiesību normām, kas ir piemērojamas attiecībās starp privātpersonām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Foster u.c., 22. punkts). Kā norāda iesniedzējtiesa – un šo apsvērumu nav apstrīdējušas nedz pamatlietas dalībnieces, nedz Komisija –, NÖ‑LLWK ir to organizāciju vidū, kurām ir piešķirtas plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tiesību normām, kas ir piemērojamas attiecībās starp privātpersonām.

               33

               Trešām kārtām, ir jānosaka, vai Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka valsts tiesiskajā regulējumā – kurā paredzēts, ka darba tiesiskās attiecības beidzas tādēļ, ka pienāk darba līguma termiņa beigas, – ar norādi uz atšķirīgu vecumu vīriešiem un sievietēm tiek radīta diskriminācija šīs direktīvas izpratnē.

               34

               Jāatgādina, pirmkārt, ka pamatlietā aplūkotā darba līguma uz noteiktu laiku beigas ir noteiktas, atsaucoties uz dienesta noteikumiem – DO –, kas ir minētā darba līguma neatņemama sastāvdaļa, un, otrkārt, ka šajos dienesta noteikumos darba ņēmējiem vīriešiem un darba ņēmējām sievietēm ir paredzēts atšķirīgs vecums, kurā rodas tiesības uz pensiju.

               35

               Protams, Tiesa ir atzinusi, ka uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma termiņa nepagarināšanu, kad beidzies tā parastais termiņš, principā nevar pielīdzināt atlaišanai (šajā ziņā skat. 2001. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-438/99 Jiménez Melgar, Recueil, I-6915. lpp., 45. punkts).

               36

               Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes jomā jēdziens “atlaišana” ir jāinterpretē plaši (skat. 1982. gada 16. februāra spriedumu lietā 19/81 Burton, Recueil, 555. lpp., 9. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Marshall, 34. punkts; 1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 262/84 Beets-Proper, Recueil, 773. lpp., 36. punkts; 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-207/04 Vergani, Krājums, I-7453. lpp., 27. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kleist, 26. punkts).

               37

               Konkrētāk, Tiesa ir atzinusi, pirmkārt, ka saistībā ar Direktīvu 76/207 termins “atlaišana” ir jāsaprot tādējādi, ka tas ietver nodarbinātības saiknes starp darbinieku un viņa darba ņēmēju izbeigšanos, pat saistībā ar noteikumiem par labprātīgu aiziešanu no darba (iepriekš minētais spriedums lietā Burton, 9. punkts), un, otrkārt, ka vispārēja atlaišanas politika, kas paredz sievietes atlaišanu tikai tādēļ, ka viņa ir sasniegusi vai pārsniegusi vecumu, kurā viņai rodas tiesības uz valsts pensiju un kurš turklāt saskaņā ar valsts tiesību aktiem vīriešiem un sievietēm ir atšķirīgs, rada diskrimināciju dzimuma dēļ, kas ar šo direktīvu ir aizliegta (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Marshall, 38. punkts, un lietā Kleist, 28. punkts).

               38

               Kā rakstveida apsvērumos uzsver Komisija, pirmkārt, saistošā rakstura dēļ un, otrkārt, norādes uz pensionēšanas vecumu dēļ, kurš darba ņēmējiem vīriešiem un darba ņēmējām sievietēm ir atšķirīgs, pamatlietā aplūkotie dienesta noteikumi ir salīdzināmi ar noteikumiem, ko Tiesa izskatījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Kleist.

               39

               Tādējādi pamatlietā A. Kuzo darba tiesisko attiecību izbeigšana atbilstoši DO 25. panta 2. punkta a) apakšpunktam ir pielīdzināma atlaišanai Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

               40

               Tāpat jānosaka, vai minētā darba tiesisko attiecību izbeigšana ir atlaišana, kas aizliegta ar Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Lai to noteiktu, ir svarīgi pārbaudīt, vai šīs atlaišanas iemesls rada vai nerada tiešu vai netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ šīs direktīvas 2. panta izpratnē.

               41

               Saskaņā ar Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta pirmo ievilkumu “tieša diskriminācija” ir tad, ja attieksme pret vienu personu ir mazāk labvēlīga dzimuma dēļ, nekā attieksme pret kādu citu ir, ir bijusi vai būtu bijusi līdzīgā situācijā.

               42

               Šajā gadījumā no DO 25. panta izriet, ka darba ņēmēju darba tiesiskās attiecības beidzas, kad viņi sasniedz pensijas vecumu. Atbilstoši DO 26. un 65. pantam pensijas vecums ir 65 gadi darba ņēmējiem vīriešiem, bet darba ņēmējām sievietēm tas ir 60 gadi.

               43

               Tā kā minētajās normās ir skaidri norādīts, ka izmantotais kritērijs ir darba ņēmēju dzimums, ir uzskatāms, ka valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, rada atšķirīgu attieksmi tieši dzimuma dēļ.

               44

               Lai noteiktu, vai šī atšķirīgā attieksme rada diskrimināciju, kas aizliegta ar Direktīvu 76/207, ir jāpārbauda, vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, darba ņēmēji vīrieši un darba ņēmējas sievietes atrodas salīdzināmā situācijā.

               45

               No pastāvīgās judikatūras izriet, ka situāciju salīdzināmība var tikt izvērtēta, it īpaši ņemot vērā valsts tiesiskā regulējuma, ar ko ir ieviesta atšķirīga attieksme, mērķi (šajā ziņā skat. 2004. gada 9. decembra spriedumu lietā C-19/02 Hlozek, Krājums, I-11491. lpp., 46. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kleist, 34. punkts).

               46

               Pamatlietā DO 25., 26. un 65. panta, kuros noteikta atšķirīga attieksme starp vīriešiem un sievietēm, priekšmets ir nosacījumi, ar kādiem var tikt izbeigtas darbinieku darba tiesiskās attiecības.

               47

               Darba ņēmējām sievietēm piešķirtā priekšrocība, kas izpaužas tajā, ka viņas var pretendēt uz vecuma pensiju piecus gadus agrākā vecumā, nekā noteikts darba ņēmējiem vīriešiem, nav tieši saistīta ar tiesiskā regulējuma, kurā noteikta atšķirīgā attieksme, mērķi.

               48

               Minētā priekšrocība nerada darbiniecēm sievietēm īpašu situāciju salīdzinājumā ar darbiniekiem vīriešiem, jo vīrieši un sievietes atrodas identiskā situācijā attiecībā uz darba tiesisko attiecību izbeigšanas nosacījumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kleist, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               49

               Tātad ir uzskatāms, ka darba ņēmēji vīrieši un darba ņēmējas sievietes atrodas salīdzināmā situācijā.

               50

               Saskaņā ar Direktīvas 76/207 2. panta 2. punktu, kurā noteikta atšķirība starp tiešo diskrimināciju un netiešo diskrimināciju, tikai otrā minētā var netikt kvalificēta kā diskriminācija, ja tā ir “objektīvi attaisnojam[a] ar tiesisku mērķi un ja [..] [tā ir] atbilstīgs un vajadzīgs līdzeklis šāda mērķa sasniegšanai”. Savukārt attiecībā uz tiešo diskrimināciju šāda iespēja nav paredzēta.

               51

               Tā kā valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, kā izriet no šī sprieduma 43. punkta, rada atšķirīgu attieksmi tieši dzimuma dēļ, tad tā radītā diskriminācija nevar tikt objektīvi attaisnota.

               52

               Šādos apstākļos, tā kā Tiesa ir norādījusi, pirmkārt, ka atšķirīga attieksme, kura ieviesta ar tādu tiesisko regulējumu, kāds aplūkots pamatlietā, ir tieši dzimuma dēļ un ka darba ņēmēji vīrieši un darba ņēmējas sievietes atrodas salīdzināmā situācijā un ka, otrkārt, Direktīvā 76/207 nav atkāpju, kas būtu piemērojamas tiešajai diskriminācijai, tad ir jāsecina, ka šī atšķirīgā attieksme rada tiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, kas ar šo direktīvu ir aizliegta.

               53

               Tātad uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 76/207 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, – ko veido dienesta noteikumi, kuri ir neatņemama sastāvdaļa darba līgumam, kas noslēgts pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Savienībai –, kurā paredzēts, ka darba tiesiskās attiecības beidzas tādēļ, ka ir sasniegts pensijas vecums, kas noteikts atšķirīgs atkarībā no darba ņēmēja dzimuma, rada ar minēto direktīvu aizliegtu tiešu diskrimināciju, ja attiecīgais darba ņēmējs sasniedz šo vecumu pēc minētās pievienošanās dienas.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               54

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     3. panta 1. punkta c) apakšpunkts Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/73/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots pamatlietā, – ko veido dienesta noteikumi, kuri ir neatņemama sastāvdaļa darba līgumam, kas noslēgts pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai –, kurā paredzēts, ka darba tiesiskās attiecības beidzas tādēļ, ka ir sasniegts pensijas vecums, kas noteikts atšķirīgs atkarībā no darba ņēmēja dzimuma, rada ar minēto direktīvu aizliegtu tiešu diskrimināciju, ja attiecīgais darba ņēmējs sasniedz šo vecumu pēc minētās pievienošanās dienas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.