title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 10. marts.#Flight Refund Ltd pret Deutsche Lufthansa AG.#Kúria lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra – Regula (EK) Nr. 1896/2006 – 17. un 20. pants – Tās tiesas pienākumi, kurā vēršas ar lūgumu noteikt tiesu, kurai ir teritoriālā jurisdikcija izskatīt strīdu, kas radies, Eiropas maksājuma rīkojuma adresātam iesniedzot iebildumus – Tās dalībvalsts tiesu jurisdikcija, kuras teritorijā ir izdots Eiropas maksājuma rīkojums – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Prasījums, kas pamatots ar tiesībām uz kompensāciju atbilstoši Regulai (EK) Nr. 261/2004 lidojuma kavēšanās dēļ.#Lieta C-94/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2016. gada 10. martā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra — Regula (EK) Nr. 1896/2006 — 17. un 20. pants — Tās tiesas pienākumi, kurā vēršas ar lūgumu noteikt tiesu, kurai ir teritoriālā jurisdikcija izskatīt strīdu, kas radies, Eiropas maksājuma rīkojuma adresātam iesniedzot iebildumus — Tās dalībvalsts tiesu piekritība, kuras teritorijā ir izdots Eiropas maksājuma rīkojums — Regula (EK) Nr. 44/2001 — Prasījums, kas pamatots ar tiesībām uz kompensāciju atbilstoši Regulai (EK) Nr. 261/2004 lidojuma kavēšanās dēļ”
      Lieta C‑94/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 27. februārī un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā

            Flight Refund Ltd

      pret

            Deutsche Lufthansa AG .

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), tiesneši K. Toadere [C. Toader], A. Ross [A. Rosas], A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér un G. Szima, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A.‑M. Rouchaud-Joët, kā arī A. Sipos un M. Wilderspin, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 22. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru (OV L 399, 1. lpp.), interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Flight Refund Ltd (turpmāk tekstā – “Flight Refund”), Apvienotajā Karalistē dibinātu sabiedrību, un Deutsche Lufthansa AG (turpmāk tekstā – “Deutsche Lufthansa”), Vācijā dibinātu sabiedrību, par prasījumu saistībā ar kompensāciju par lidojuma kavēšanos.

         Tiesiskais regulējums

         Starptautiskās tiesības

               3

               Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas 1999. gada 28. maijā noslēgta Monreālā, Eiropas Kopiena ir parakstījusi 1999. gada 9. decembrī, un tā tās vārdā ir apstiprināta ar Padomes 2001. gada 5. aprīļa Lēmumu 2001/539/EK (OV L 194, 38. lpp.; turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”).

               4

               Monreālas konvencijas 19. pantā “Aizkavēšanās” ir noteikts, ka:
               “Pārvadātājs ir atbildīgs par zaudējumiem, kas radušies pasažieru, bagāžas vai kravas gaisa pārvadājuma aizkavēšanās dēļ. Tomēr pārvadātājs nav atbildīgs par zaudējumiem, kas radušies dēļ aizkavēšanās, ja viņš pierāda, ka viņš, viņa darbinieki un aģenti veikuši visus pamatoti nepieciešamos pasākumus, lai izvairītos no zaudējumiem, vai arī viņam vai viņiem nebija iespējams veikt šādus pasākumus.”

               5

               Saskaņā ar šīs konvencijas 33. panta 1. punkta noteikumiem:
               “Prasība par zaudējumu kompensāciju jāceļ kādas Dalībvalsts teritorijā pēc prasītāja izvēles – vai nu tiesā pēc pārvadātāja juridiskās adreses vai uzņēmējdarbības pamatvietas, vai arī tur, kur tam ir uzņēmējdarbība, par ko līgums ticis noslēgts, vai tiesā pārvadājuma galapunktā.”

         Savienības tiesības

      Regula (EK) Nr. 261/2004

               6

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV L 46, 1. lpp.), 5. panta “Atcelšana” 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka attiecīgajiem pasažieriem lidojuma atcelšanas gadījumā ir tiesības saskaņā ar šīs regulas 7. pantu saņemt kompensāciju no apkalpojošā gaisa pārvadātāja.

               7

               Minētās regulas 6. pantā “Kavēšanās” apkalpojošajam gaisa pārvadātājam ir noteikti zināmi pienākumi saistībā ar atbalstu pasažieriem, kurus skārusi lidojuma kavēšanās.

               8

               Šīs pašas regulas 7. panta “Tiesības saņemt kompensāciju” 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka, ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieri saņem kompensāciju EUR 600 apmērā par visiem lidojumiem, kuru attālums pārsniedz 3500 km.

         Regula Nr. 1896/2006

               9

               Regulas Nr. 1896/2006 preambulas 8. apsvērumā ir noteikts:
               “[..] šķēršļi efektīvai tiesu pieejamībai pārrobežu lietās [..] rada vajadzību pēc Kopienas tiesību aktiem, kas garantētu vienādus noteikumus kreditoriem un debitoriem visā Eiropas Savienībā.”

               10

               Saskaņā ar šīs regulas preambulas 10. apsvērumu:
               “Ar šo regulu izveidotajai procedūrai būtu jākalpo kā papildu un fakultatīvam līdzeklim prasītājam, neatņemot tam tiesības izmantot valsts tiesību aktos paredzētu procedūru. Attiecīgi šī regula neaizvieto un nesaskaņo spēkā esošos mehānismus neapstrīdētu prasījumu piedziņai saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”

               11

               Minētās regulas preambulas 24. apsvērumā ir noteikts:
               “Ar noteiktā termiņā piereģistrētu paziņojumu par iebildumu būtu jāizbeidz Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra un būtu jānotiek automātiskai pārejai uz parasto civilprocesu, ja vien prasītājs tādā gadījumā nav noteikti pieprasījis tiesas procesu izbeigt. Jēdzienu “parasts civilprocess” šajā regulā nevajadzētu noteikti interpretēt valsts tiesību aktu izpratnē.”

               12

               Regulas Nr. 1896/2006 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Šīs regulas mērķis ir:

                        a)

                        vienkāršot, paātrināt un samazināt tiesāšanās izdevumus pārrobežu lietās attiecībā uz neapstrīdētiem finanšu prasījumiem, izveidojot Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru;
                        [..]

                  2.   Šī regula neliedz prasītājam iesniegt prasību 4. panta nozīmē, izmantojot citu procedūru, kas pieejama saskaņā ar dalībvalsts vai [Savienības] tiesību aktiem.”

               13

               Atbilstoši šīs regulas 2. panta 1. punktam tās piemērošanas joma ir definēta šādi:
               “Šī regula attiecas uz pārrobežu civillietām un komerclietām neatkarīgi no tiesas iestādes vai tribunāla būtības. Tā neattiecas, konkrēti, uz nodokļu, muitas vai administratīvām lietām vai valsts atbildību, kas radusies no darbības vai bezdarbības, īstenojot valsts varu (“acta iure imperii”).”

               14

               Saskaņā ar minētās regulas 5. panta 1. punktu “izcelsmes dalībvalsts” nozīmē “dalībvalsti, kurā izdots Eiropas maksājuma rīkojums”.

               15

               Regulas Nr. 1896/2006 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka šīs regulas piemērošanas nolūkos jurisdikciju nosaka saskaņā ar attiecīgiem Savienības tiesību aktu noteikumiem, it īpaši ar Padomes 2000. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).

               16

               Regulas Nr. 1896/2006 7. panta 2. punkta f) apakšpunktā ir paredzēts, ka Eiropas maksājuma rīkojumā ir jānorāda jurisdikcijas pamati.

               17

               Šīs regulas 16. panta 1.–3. punktā ir paredzēts:
               “1.   Atbildētājs var iesniegt paziņojumu par iebildumu pret Eiropas maksājuma rīkojumu izcelsmes tiesā, izmantojot F standarta veidlapu, kā noteikts VI pielikumā, ko viņam piegādā kopā ar Eiropas maksājuma rīkojumu.
               2.   Paziņojumu par iebildumu nosūta 30 dienu laikā pēc rīkojuma piegādes atbildētājam.
               3.   Atbildētājs paziņojumā par iebildumu norāda, ka viņš apstrīd prasījumu, bez pienākuma izskaidrot iemeslus.”

               18

               Minētās regulas 17. panta “Paziņojuma par iebildumu iesniegšanas sekas” 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Ja paziņojumu par iebildumu iesniedz 16. panta 2. punktā noteiktajā termiņā, tiesvedība turpinās izcelsmes dalībvalsts kompetentajās tiesās atbilstīgi parasta civilprocesa noteikumiem, ja vien prasītājs nav skaidri lūdzis tādā gadījumā izbeigt tiesvedību.
               [..]
               2.   Pārcelšanu uz parastu civilprocesu 1. punkta nozīmē reglamentē izcelsmes dalībvalsts tiesību akti.”

               19

               Šīs regulas 18. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Ja 16. panta 2. punktā noteiktajā termiņā, ņemot vērā attiecīgu laiku, kas paiet paziņojuma sūtīšanas procesā, izcelsmes tiesā nav iesniegts paziņojums par iebildumu, izcelsmes tiesa nekavējoties paziņo, ka Eiropas maksājuma rīkojums ir izpildāms, izmantojot G standarta veidlapu, kā noteikts VII pielikumā. Tiesa pārbauda rīkojuma piegādes datumu.”

               20

               Regulas Nr. 1896/2006 20. pantā ir paredzēta “pārskatīšana izņēmuma gadījumos”. It īpaši šī panta 2. punktā ir paredzēts, ka: “pēc tam, kad beidzies 16. panta 2. punktā paredzētais termiņš, atbildētājs ir tiesīgs [..] lūgt Eiropas maksājuma rīkojuma pārskatīšanu izcelsmes dalībvalsts kompetentā tiesā, ja maksājuma rīkojums ir izdots acīmredzami aplami, ņemot vērā šajā regulā noteiktās prasības, vai citu ārkārtas apstākļu dēļ”. Atbilstoši minētās regulas 20. panta 3. punktam, ja tiesa nolemj, ka pārskatīšana ir pamatota, Eiropas maksājuma rīkojums zaudē spēku. Pretējā gadījumā saskaņā ar šo pašu normu šis rīkojums paliek spēkā.

               21

               Minētās regulas 26. pantā “Saistība ar valsts procesuālajiem tiesību aktiem” ir paredzēts:
               “Visus procesuālos jautājumus, kas nav konkrēti izklāstīti šajā regulā, reglamentē valsts tiesību akti.”

         Regula Nr. 44/2001

               22

               Regulā Nr. 44/2001 paredzētie jurisdikcijas noteikumi ir ietverti šīs regulas II nodaļā, kuru veido tās 2.–31. pants. Šīs II nodaļas 7. iedaļas “Jurisdikcijas atlikšana” 24. pantā ir noteikts:
               “Papildus jurisdikcijai, kas atvasināta no citiem šīs regulas noteikumiem, jurisdikcija ir tās dalībvalsts tiesai, kurā atbildētājs ierodas. Šo normu nepiemēro, ja atbildētājs ieradies, lai apstrīdētu jurisdikciju, vai citai tiesai ir izņēmuma jurisdikcija saskaņā ar 22. pantu.”

         Ungārijas tiesības

      Civilprocesa kodekss

               23

               1952. gada Likums Nr. III par civilprocesa kodeksu (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”) ietver normas par tiesu jurisdikciju.

               24

               Civilprocesa kodeksa 45. pantā ir noteikts:
               “1.   Gadījumā, kad no galīgiem nolēmumiem izriet materiāltiesiskās vai teritoriālās jurisdikcijas konflikts, kā arī gadījumā, kad nav iespējams konstatēt, kurai tiesai ir teritoriālā jurisdikcija, vai arī, ja tā noraidījuma dēļ nevar izskatīt lietu, prioritāri ir jānosaka kompetentā tiesa.
               2.   Tiesa, kuras jurisdikcijā ietilpst šī noteikšana, ir
               [..]

                        c)

                        iepriekš a) un b) punktā neminētos gadījumos – Kúria [(Augstākā tiesa)].”

         2009. gada Likums Nr. L par maksājuma rīkojumu

               25

               2009. gada Likuma Nr. L par maksājuma rīkojumu (a fizetési meghagyásos eljárásról szóló 2009. évi L. törvény) 59. panta 1. punktā notāram ir paredzētas tiesības izdot Eiropas maksājuma rīkojumu, kas paredzēts Regulā Nr. 1896/2006.

               26

               Atbilstoši šī likuma 38. panta 1. punktam notārs iebildumu gadījumā procedūras materiālus nodod tiesai, kuru maksājuma rīkojumā norādījis prasītājs.

               27

               Šī likuma 38. panta 3. punktā ir teikts, ka gadījumā, kad prasītājs tiesu nav norādījis, notārs lietas materiālus nodod materiāli un teritoriāli kompetentajai tiesai atbilstoši Civilprocesa kodeksa 29., 30. un 40. pantam.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               28

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pasažieris, pamatojoties uz līgumu, ir nodevis savas tiesības uz kompensāciju lidojuma kavēšanās dēļ Flight Refund, sabiedrībai, kas specializējusies šāda veida prasījumu piedziņā. Šī sabiedrība Ungārijas notāram iesniedza Eiropas maksājuma rīkojumu pret Deutsche Lufthansa. Flight Refund savu pieteikumu par pamatā EUR 600 pamatoja ar faktu, ka tai atbilstoši notikušajai prasījuma cesijai ir tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību no Deutsche Lufthansa par lidojuma LH 7626 no Ņuarkas [Newark, Amerikas Savienotās Valstis] lidostas uz Londonas Hītrovas [London Heathrow, Apvienotā Karaliste] lidostu kavēšanos ilgāk par trijām stundām atbilstoši minētajam notāram pieejamajai informācijai.

               29

               Šis notārs minēto pieteikumu apmierināja un pret Deutsche Lufthansa izdeva maksājuma rīkojumu, nenosakot līguma noslēgšanas vietu, tā izpildes vietu, zaudējumus radījušā fakta rašanās vietu, pārvadātāja, ar ko līgums bija noslēgts, reģistrācijas vietu, kā arī attiecīgā lidojuma galamērķa vietu. Minētais notārs atzina savu kompetenci izdot šo maksājuma rīkojumu, pamatojoties uz Monreālas konvencijas 33. pantu, norādot, ka Ungārija ir šīs konvencijas dalībvalsts.

               30

                  Deutsche Lufthansa izmantoja savas tiesības celt iebildumus pret minēto maksājuma rīkojumu un apgalvoja, ka tā neapkalpoja Flight Refund maksājuma rīkojumā norādīto gaisa satiksmes maršrutu, jo attiecīgo maršrutu, tāsprāt, esot apkalpojusi lidsabiedrība United Airlines, Inc.

               31

               Tā kā Flight Refund pārstāvis pēc attiecīgā notāra uzaicinājuma esot atzinis, ka tas nevar noteikt valsts tiesu, kuras jurisdikcijā pēc Eiropas maksājuma rīkojuma procedūras pārcelšanas uz parastu civilprocesu ietilpst lietas izskatīšana, šis notārs vērsās Kúria (Augstākā tiesa), lai tā noteiktu tiesu, kurai ir teritoriālā jurisdikcija, jo viņš, pamatojoties uz atbilstošajām Civilprocesa kodeksa normām un tā rīcībā esošo informāciju, nevarot šo tiesu identificēt.

               32

               Iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai piecus jautājumus par vairāku Monreālas konvencijas, Regulas Nr. 44/2001 un Regulas Nr. 1896/2006 normu interpretāciju. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika iesniegts 2014. gada 27. februārī.

               33

               2014. gada 26. septembrīFlight Refund Tiesai darīja zināmu, ka tā iesniedzējtiesu ar 2014. gada 5. aprīļa vēstuli ir informējusi, ka tās prasījums ir pamatots ar Regulu Nr. 261/2004, nevis ar Monreālas konvencijas normām. Lai iegūtu papildu precizējumus no iesniedzējtiesas, Tiesa 2014. gada 21. oktobrī nolēma saskaņā ar sava Reglamenta 101. panta 1. punktu šai tiesai nosūtīt lūgumu sniegt paskaidrojumus.

               34

               Savā atbildē, kas Tiesā tika saņemta 2014. gada 26. novembrī, iesniedzējtiesa, pirmkārt, apstiprināja, ka Flight Refund sava prasījuma juridiskajam pamatojumam ir izvirzījusi Regulas Nr. 261/2004 6. un 7. pantu, nevis Monreālas konvencijas normas. Pēc tam iesniedzējtiesa atsauca trīs no pieciem uzdotajiem jautājumiem un vienu no atlikušajiem jautājumiem pārformulēja.

               35

               Otrkārt, šī tiesa uzsvēra, ka tās rīcībā nav citas informācijas par attiecīgo lidojumu kā vien tā, kas jau ietverta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tā norādīja, ka procedūrā, kad jānosaka tiesa, kurai ir teritoriālā jurisdikcija, tā atbilstoši valsts tiesībām nevar analizēt elementus, kuri attiecas uz lietas būtību.

               36

               Turklāt iesniedzējtiesa pauda šaubas par starptautiskās jurisdikcijas normām, kas piemērojamas Eiropas maksājuma rīkojuma procedūrai, kura uzsākta, lai izvirzītu prasījumu atbilstoši Regulai Nr. 261/2004. Šī tiesa uzskata, ka notārs, kurš izdeva Eiropas maksājuma rīkojumu, šo rīkojumu ir izdevis pretrunā Regulas Nr. 1896/2006 6. pantam, atbilstoši kuram tam bija jāpārbauda jautājums par Ungārijas tiesu jurisdikciju saskaņā ar Regulu Nr. 44/2001.

               37

               Minētā tiesa tādēļ vēlas saņemt precizējumus par jautājumu, vai šajā lietā ir piemērojamas Monreālas konvencijas normas, kas paredzētas Regulā Nr. 44/2001, vai citas normas par jurisdikciju, piemēram, atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 17. panta 1. punktam, kurā noteikts, ka pēc Eiropas maksājuma rīkojuma atbildētāja celtiem iebildumiem procedūra ir jāturpina šī rīkojuma izcelsmes dalībvalsts kompetentajās tiesās. Tā arī vēlas noskaidrot, kādas sekas ir tās konstatējumam par Ungārijas tiesu teritoriālās jurisdikcijas esamību vai neesamību.

               38

               Ņemot vērā šos apstākļus, Kúria (Augstākā tiesa) nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Eiropas maksājuma rīkojums var tikt pārskatīts pēc savas ierosmes, ja tas izdots neatbilstoši Regulas [Nr. 1896/2006] mērķim vai arī ja to izdevusi iestāde, kurai nav starptautiskas kompetences to darīt? Vai prasības tiesvedība, kas uzsākta pēc paziņojuma par iebildumu iesniegšanas, jurisdikcijas neesamības gadījumā ir jāizbeidz pēc savas ierosmes vai pēc pieprasījuma?

                        2)

                        Ja lietas izskatīšana ietilpst Ungārijas tiesu jurisdikcijā, vai attiecīgais noteikums par jurisdikciju ir jāinterpretē tādējādi, ka Kúria [(Augstākā tiesa)], nosakot tiesu, kurai ir jurisdikcija, ir jānosaka vismaz viena tiesa, kurai, pat ja tai saskaņā ar dalībvalsts procesuālajām tiesībām nav ne jurisdikcijas, ne kompetences, lieta, kas izriet no paziņojuma par iebildumu iesniegšanas, ir jāizskata pēc būtības?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pieņemamību

               39

               Vācijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams. Šajā ziņā minētā valdība uzskata, ka no Flight Refund interneta vietnes, kurā šī valdība bija ielūkojusies 2014. gada 9. jūnijā, izriet, ka minētā sabiedrība uz nenoteiktu laiku ir pārtraukusi savas vietnes darbību un ka tā tajā pašā laikā arī ir apturējusi uzsāktās prasības tiesvedības. Šī iemesla dēļ minētā valdība piedāvā Tiesai lūgt iesniedzējtiesai informāciju par tajā izskatāmo lietu.

               40

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uz savu atbildību ir uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums (spriedumi Fish Legal un Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, 30. punkts, kā arī Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 29. punkts).

               41

               Attiecībā uz Vācijas valdības izvirzīto iebildumu par nepieņemamību atliek konstatēt, ka iesniedzējtiesa, atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, apliecināja, ka tai joprojām ir jāizskata lūgums noteikt tiesu, kuras jurisdikcijā ietilpst izskatīt prasības tiesvedību pēc Eiropas maksājuma rīkojuma adresāta iesniegtiem iebildumiem. Tādēļ nekas lietas materiālos neļauj secināt, ka atbilstības pieņēmums, kas attiecas uz prejudiciālajiem jautājumiem, šajā gadījumā būtu apšaubāms.

               42

               Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

         Par lietas būtību

               43

               Pirms iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu pārbaudes ir jānorāda, ka šī tiesa atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus ir paudusi šaubas par atbilstošajām normām, kuras ir jāpiemēro, izskatot jautājumu par dalībvalsts tiesu starptautisko jurisdikciju izskatīt lietu par prasījumu, kas pamatots ar maksājuma rīkojumu, pret kuru atbildētājs cēlis iebildumus, tādos apstākļos kā pamatlietā, kad prasītājs kā sava prasījuma juridisko pamatu ir norādījis Regulas Nr. 261/2004 6. un 7. pantu. Konkrētāk, šī tiesa vaicā, vai šajā kontekstā piemērojamas ir normas par starptautisko jurisdikciju, kas paredzētas Monreālas konvencijas 33. pantā vai Regulā Nr. 44/2001.

               44

               Turklāt minētā tiesa vēlas arī saņemt precizējumus par Regulas Nr. 1896/2006 17. panta 1. punkta tvērumu, īpaši jautājumā par to, vai šī norma ir interpretējama tādējādi, ka tā ietver jurisdikcijas normu par labu izcelsmes dalībvalsts tiesām šīs regulas 5. panta 1. punkta izpratnē neatkarīgi no Regulā Nr. 44/2001 paredzētajām normām.

               45

               Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, atbilstoši kurai pasažiera tiesības uz iepriekš noteiktu un vienotu kompensāciju pēc lidojuma atcelšanas, kas paredzētas Regulas Nr. 261/2004 5.–7. pantā un uz kurām šajā lietā atsaucas Flight Refund, nav atkarīgas no zaudējumu atlīdzības saskaņā ar Monreālas konvencijas 19. pantu (šajā ziņā skat. spriedumus Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, 27. punkts, kā arī Nelson u.c., C‑581/10 un C‑629/10, EU:C:2012:657, 46., 49. un 55. punkts).

               46

               Tādēļ, tā kā uz tiesībām, kas pamatotas attiecīgi ar Regulu Nr. 261/2004 un Monreālas konvencijas prasībām, attiecas dažādi regulējumi, šajā konvencijā ietvertās jurisdikcijas normas nav piemērojamas prasījumiem, kas celti, pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 261/2004, un tie jāpārbauda atbilstoši Regulai Nr. 44/2001 (šajā ziņā skat. spriedumu Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, 27. un 28. punkts).

               47

               Otrkārt, attiecībā uz iesniedzējtiesas norādīto gadījumu, kas izklāstīts šī sprieduma 44. punktā, Tiesa jau ir atzinusi, ka Eiropas maksājuma rīkojuma, kura sekas ir noteiktas Regulas Nr. 1896/2006 17. panta 1. punktā, atbildētāja celti iebildumi nerada vienošanos par maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikciju Regulas Nr. 44/2001 24. panta izpratnē un nenozīmē, ka atbildētājs, ceļot šos iebildumus, pat ja tajos ir pamati saistībā ar lietas būtību, ir akceptējis šīs dalībvalsts tiesu jurisdikciju izskatīt lietu par apstrīdēto prasījumu (šajā ziņā skat. spriedumu Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, 38., 41. un 43. punkts).

               48

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir uzskatāms, ka ar saviem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot tādas tiesas, kāda ir iesniedzējtiesa, pilnvaras un pienākumus atbilstoši Savienības tiesībām un īpaši Regulai Nr. 1896/2006 apstākļos, kad šai tiesai ir jāizskata lieta par Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesas, kurai ir teritoriālā jurisdikcija, noteikšanu un jāizskata jautājums par šīs dalībvalsts tiesu starptautisko jurisdikciju izskatīt strīdu par minētā maksājuma rīkojuma pamatā esošo prasījumu, pret kuru atbildētājs ir cēlis iebildumus šim nolūkam paredzētajā termiņā.

               49

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1896/2006 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu tās mērķis ir vienkāršot, paātrināt un padarīt lētāku pārrobežu lietu izskatīšanu attiecībā uz neapstrīdētiem naudas prasījumiem, izveidojot Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru. Atbilstoši tās 2. panta 1. punktam šī regula attiecas uz pārrobežu civillietām un komerclietām neatkarīgi no tiesas iestādes vai tribunāla būtības.

               50

               Regulā Nr. 1896/2006 paredzētā speciālā procedūra, kā arī tās mērķi tomēr ir piemērojami tikai tad, ja maksājuma rīkojuma pamatā esošie prasījumi tiek apstrīdēti, ceļot iebildumus, kā paredzēts šīs regulas 16. pantā (šajā ziņā skat. spriedumus eco cosmetics un Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 un C‑120/13, EU:C:2014:2144, 39. punkts, kā arī Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, 31. un 42. punkts).

               51

               Šajā lietā ir skaidrs, ka atbildētājs Regulas Nr. 1896/2006 16. panta 2. punktā noteiktajā termiņā ir cēlis iebildumus par pret viņu izdoto Eiropas maksājuma rīkojumu. Tādēļ, tā kā šīs regulas 17. panta 1. punkts ir minētās regulas vienīgā norma par šādu iebildumu sekām, ir jāpārbauda, vai atbilstoši šai normai ir iespējams noteikt tādas tiesas kā iesniedzējtiesa pilnvaras un pienākumus apstākļos, kādi ir pamatlietā, atsaucoties kā uz šīs normas tekstu, tā arī uz pašas regulas sistēmu.

               52

               Atbilstoši Regulas Nr. 1896/2006 17. panta 1. punkta tekstam tajā ir ietverta vienīgi prasība, ka gadījumā, kad atbildētājs ceļ iebildumus tam paredzētajā termiņā, tiesvedība turpinās maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts kompetentajās tiesās atbilstīgi parasta civilprocesa noteikumiem, ja vien prasītājs nav skaidri lūdzis tādā gadījumā izbeigt tiesvedību.

               53

               Attiecībā uz Regulas Nr. 1896/2006 sistēmu no tās preambulas 8. un 10. apsvēruma, kā arī tās 26. panta kombinācijas izriet, ka ar to tiek izveidota Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra, kas ir papildu un fakultatīvs līdzeklis prasītājam, bet ar šo regulu netiek aizstāti vai saskaņoti mehānismi neapstrīdētu prasījumu piedziņai saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Ar Regulu Nr. 1896/2006 ir izveidots vienots piedziņas līdzeklis, kas nodrošina vienādus nosacījumus prasītājiem un atbildētājiem visā Savienībā, paredzot dalībvalstu procesuālo tiesību piemērošanu procesuālos jautājumos, kas šajā regulā nav skaidri regulēti.

               54

               Tā kā no Regulas Nr. 1896/2006 sistēmas izriet, ka tās mērķis nav saskaņot dalībvalstu procesuālās tiesības, un ņemot vērā šīs regulas 17. panta 1. punkta ierobežoto tvērumu, kas precizēts šī sprieduma 52. punktā, šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir paredzēts, ka gadījumā, kad atbildētājs ceļ iebildumus, tiesvedība turpinās atbilstīgi parasta civilprocesa noteikumiem tādā izpratnē, ka šajā normā nav paredzētas īpašas prasības attiecībā uz tiesām, kurās tiesvedība jāturpina, vai tiesību normām, kas šīm tiesām jāpiemēro.

               55

               No tā izriet, ka Regulas Nr. 1896/2006 17. panta 1. punkta prasības principā ir izpildītas, ja tiesvedība pēc atbildētāja iebildumu celšanas turpinās tādā tiesā kā iesniedzējtiesa, kura apstākļos, kādi ir pamatlietā, atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 normām pārbauda, vai Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesām ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt lietu parastā civilprocesā saistībā ar apstrīdēto prasījumu.

               56

               Kā savu secinājumu 72. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, nedz Regulas Nr. 1896/2006 17. panta 1. punkts, nedz kāda cita šīs regulas norma neļauj secināt tādas tiesas, kāda pamatlietas apstākļos ir iesniedzējtiesa, pilnvaras un pienākumus. Tā kā Regulā Nr. 1896/2006 par šo procesuālo jautājumu skaidru normu nav, šo jautājumu atbilstoši minētās regulas 26. pantam reglamentē valsts tiesību akti.

               57

               Turklāt, ciktāl no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai ir jālemj par Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikciju izskatīt strīdu par konstatēto prasījumu, šai nolūkā piemērojot – kā minēts šī sprieduma 46. punktā – Regulas Nr. 44/2001 normas, ir jānoskaidro šai tiesai no minētās regulas iespējami izrietošie pienākumi.

               58

               Šajā ziņā nav strīda, ka Regulas Nr. 44/2001 mērķis nav vienādot kontroles pienākumu apjomu, kāds ir uzlikts valsts tiesām, tām pārbaudot savu starptautisko jurisdikciju. Tomēr attiecīgo valsts tiesību normu piemērošana nedrīkst apdraudēt Regulas Nr. 44/2001 lietderīgo iedarbību (skat. spriedumu Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 59. un 60. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               59

               Saistībā ar prasībām, kuras ir jāievēro turpmākajā tiesvedībā, ir jāatgādina, ka visos Regulas Nr. 44/2001 noteikumos ir pausti centieni rūpēties par to, lai tās mērķu ietvaros tiesvedības, kuru rezultātā tiek pieņemti tiesu nolēmumi, norisinātos, ievērojot tiesības uz aizstāvību (šajā ziņā skat. spriedumus G, C‑292/10, EU:C:2012:142, 47. punkts, kā arī A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

               60

               Šajā kontekstā ir jāuzsver, ka gan Regulas Nr. 44/2001 pamatā esošais pareizas tiesvedības princips, gan tiesas autonomijas ievērošana, tai īstenojot savas funkcijas, prasa, lai tiesa, kurai ir jālemj par starptautisko jurisdikciju, varētu šo jautājumu izskatīt, ņemot vērā visu tās rīcībā esošo informāciju, tostarp vajadzības gadījumā – atbildētāja izteiktos iebildumus (šajā ziņā skat. spriedumu Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 64. punkts).

               61

               Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai ir informācija tikai par izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikciju, ko sniedzis prasītājs savā pieteikumā izdot Eiropas maksājuma rīkojumu, un šī informācija saskaņā ar Regulas Nr. 1896/2006 7. panta 2. punkta f) apakšpunktu var tikt saīsināta līdz vienkāršai norādei par starptautiskas jurisdikcijas pamatiem, un prasītājam Eiropas maksājuma rīkojuma procedūrā dalībvalstī, kurā tas šo prasību cēlis, nav pienākuma izklāstīt izvirzītā prasījuma piesaistes elementus.

               62

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem nav iespējams identificēt valsts tiesību normas, kas piemērojamas tiesvedībā, kura šajā gadījumā jāizskata iesniedzējtiesai. Šādā situācijā, ja minētajai tiesai saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām būtu pienākums izvērtēt maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikciju, ņemot vērā tikai tos elementus, ko Eiropas maksājuma rīkojuma pieteikumā norādījis prasītājs, ar šādu procedūru nevarētu tikt nodrošināta nedz Regulā Nr. 44/2001 ietverto jurisdikcijas normu lietderīgā iedarbība, nedz arī atbildētāja tiesības uz aizstāvību.

               63

               Tātad valsts tiesiskajam regulējumam, kas piemērojams šajā lietā, kura jāizskata iesniedzējtiesai, tai ir jāļauj noskaidrot jautājumu par starptautisko jurisdikciju atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 normām, ņemot vērā šajā ziņā visu nepieciešamo informāciju un, kā savu secinājumu 63. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, ja nepieciešams, uzklausot puses par šo jautājumu.

               64

               Ja tas tā nav, būtu pieļaujams, ka minētā tiesa vai nu interpretē savus procesuālos noteikumus tādējādi, ka tie ļauj izpildīt šīs prasības, vai arī, kā iesniedzējtiesa pati to piedāvājusi, nosaka tiesu, kuras ratione materiae jurisdikcijā ietilpst pēc būtības izskatīt strīdu par tādu prasījumu kā pamatlietā parastajā civilprocesā kā tiesai, kuras teritoriālajā jurisdikcijā tas ietilpst, un attiecīgā gadījumā lemt par savu starptautisko piekritību atbilstoši Regulā Nr. 44/2001 noteiktajiem kritērijiem.

               65

               Visbeidzot, ir jāatbild uz iesniedzējtiesas jautājumu par pienākumiem, kas tai rodas pēc Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcijas pārbaudes, kuru tā būs veikusi šī sprieduma 62. un 63. punktā izklāstītajos apstākļos.

               66

               Šajā ziņā, ja pārbaudes noslēgumā izrādās, ka Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcija var tikt noteikta, pamatojoties uz Regulas Nr. 44/2001 normām, tad tāda tiesa kā iesniedzējtiesa – neriskējot kaitēt šajā regulā paredzētās jurisdikcijas normas lietderīgajai iedarbībai – nedrīkst izbeigt procedūru tikai tādēļ, ka tā saskaņā ar valsts tiesībām nespēj noteikt tiesu, kuras teritoriālajā jurisdikcijā ietilpst izskatīt lietu par apstrīdēto prasījumu.

               67

               Šai tiesai ir pienākums, kā savos rakstveida apsvērumos norādījusi arī Ungārijas valdība, interpretēt valsts tiesību normas tādējādi, lai atbilstoši tām tā varētu identificēt vai noteikt tiesu, kuras teritoriālajā un ratione materiae jurisdikcijā ietilpst izskatīt pēc būtības strīdu par prasījumu, kas ir pamatā maksājuma rīkojumam, pret kuru atbildētājs noteiktajā termiņā ir cēlis iebildumus.

               68

               Turklāt, izbeidzot tiesvedību par apstrīdētā prasījuma būtību, ja maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcija ir noteikta atbilstoši Regulai Nr. 44/2001, tiktu apdraudēta Regulas Nr. 1896/2006 17. panta 1. punkta lietderīgā iedarbība, jo šajā normā ir noteikts, ka gadījumā, ja atbildētājs ir cēlis iebildumus, tiesvedība automātiski ir jāturpina maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts kompetentajās tiesās.

               69

               Savukārt, ja izcelsmes dalībvalsts tiesām atbilstoši Regulai Nr. 44/2001 nav jurisdikcijas, pretēji tam, kā, šķiet, uzskata iesniedzējtiesa, nav nepieciešams pēc savas ierosmes, pēc analoģijas ar Regulas Nr. 1896/2006 20. pantu, pārskatīt maksājuma rīkojumu, pret kuru atbildētājs ir pamatoti iebildis.

               70

               Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1896/2006 20. pantā paredzētās maksājuma rīkojuma pārskatīšanas iespējas ir piemērojamas tikai tad, ja atbildētājs šīs regulas 16. panta 2. punkta paredzētajā termiņā nav cēlis iebildumus (šajā ziņā skat. spriedumu Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, 47. un 48. punkts).

               71

               Turklāt, tā kā tādā procesuālajā situācijā kā pamatlietā, kā izriet arī no šī sprieduma 55. un 56. punkta, nav piemērojamas Regulas Nr. 1896/2006 normas, bet gan valsts tiesības, šīs regulas normas, tostarp tās 20. pants, šajā situācijā nav piemērojamas pat pēc analoģijas (šajā ziņā skat. spriedumu eco cosmetics un Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 un C‑120/13, EU:C:2014:2144, 45. punkts).

               72

               Vēl saskaņā ar Regulas Nr. 1896/2006 18. panta 1. punktu maksājuma rīkojumam, pret kuru atbildētājs tam noteiktajā termiņā ir cēlis iebildumus, nav izpildu spēka. Līdz ar to tāda tiesa kā iesniedzējtiesa uz konstatējumu par Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcijas neesamību atbilstoši Regulai Nr. 44/2001 var attiecināt sekas, kas šādā gadījumā ir paredzētas valsts procesuālo tiesību normās.

               73

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka apstākļos, kad tiesai ir jāizskata tāda lieta kā pamatlieta par Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcijas noteikšanu un šādos apstākļos jāpārbauda šīs dalībvalsts tiesu starptautiskā jurisdikcija izskatīt strīdu par prasījumu, kas ir pamatā šim maksājuma rīkojumam, pret kuru atbildētājs noteiktajā termiņā ir cēlis iebildumus:

                        —

                        tā kā Regulā Nr. 1896/2006 nav norāžu par šīs tiesas pilnvarām un pienākumiem, šiem procesuālajiem jautājumiem atbilstoši šīs regulas 26. pantam ir piemērojams minētās dalībvalsts tiesiskais regulējums;

                        —

                        Regulā Nr. 44/2001 ir prasība, ka Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcija ir jānosaka atbilstoši procesuālajām normām, kuras nodrošina šīs regulas normu lietderīgo iedarbību un tiesības uz aizstāvību, un par šo jautājumu ir jālemj iesniedzējtiesai vai tiesai, ko šī tiesa ir noteikusi kā tiesu, kuras teritoriālajā un ratione materiae jurisdikcijā ietilpst parastā civilprocesā izskatīt lietu par tādu prasījumu, kāds ir pamatlietā;

                        —

                        gadījumā, kad tāda tiesa kā iesniedzējtiesa lemj par Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu starptautisko jurisdikciju un secina, ka šāda jurisdikcija, ņemot vērā Regulas Nr. 44/2001 kritērijus, pastāv, šajā pēdējā regulā un Regulā Nr. 1896/2006 šai tiesai ir paredzēts pienākums interpretēt valsts tiesisko regulējumu tādējādi, lai atbilstoši tam tā varētu identificēt vai noteikt tiesu, kurai ir teritoriālā vai ratione materiae jurisdikcija izskatīt šo lietu, un

                        —

                        gadījumā, ja tāda tiesa kā iesniedzējtiesa secina, ka šādas starptautiskās jurisdikcijas nav, šai tiesai nav pienākuma pēc savas ierosmes – pēc analoģijas ar Regulas Nr. 1896/2006 20. pantu – pārskatīt šo maksājuma rīkojumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               74

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                  Eiropas Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka apstākļos, kad tiesai ir jāizskata tāda lieta kā pamatlieta par Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcijas noteikšanu un šādos apstākļos jāpārbauda šīs dalībvalsts tiesu starptautiskā jurisdikcija izskatīt strīdu par prasījumu, kas ir pamatā šim maksājuma rīkojumam, pret kuru atbildētājs noteiktajā termiņā ir cēlis iebildumus:

                        —

                           tā kā Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regulā (EK) Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru, nav norāžu par šīs tiesas pilnvarām un pienākumiem, šiem procesuālajiem jautājumiem atbilstoši šīs regulas 26. pantam ir piemērojams minētās dalībvalsts tiesiskais regulējums;

                        —

                           Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ir prasība, ka Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu jurisdikcija ir jānosaka atbilstoši procesuālajām normām, kuras nodrošina šīs regulas normu lietderīgo iedarbību un tiesības uz aizstāvību, un par šo jautājumu ir jālemj iesniedzējtiesai vai tiesai, ko šī tiesa ir noteikusi kā tiesu, kuras teritoriālajā un ratione materiae jurisdikcijā parastā civilprocesā ietilpst izskatīt lietu par tādu prasījumu, kāds ir pamatlietā;

                        —

                           gadījumā, kad tāda tiesa kā iesniedzējtiesa lemj par Eiropas maksājuma rīkojuma izcelsmes dalībvalsts tiesu starptautisko jurisdikciju un secina, ka šāda jurisdikcija, ņemot vērā Regulas Nr. 44/2001 kritērijus, pastāv, šajā pēdējā regulā un Regulā Nr. 1896/2006 šai tiesai ir paredzēts pienākums interpretēt valsts tiesisko regulējumu tādējādi, lai atbilstoši tam tā varētu identificēt vai noteikt tiesu, kurai ir teritoriālā vai ratione materiae jurisdikcija izskatīt šo lietu, un

                        —

                           gadījumā, ja tāda tiesa kā iesniedzējtiesa secina, ka šādas starptautiskās jurisdikcijas nav, šai tiesai nav pienākuma pēc savas ierosmes – pēc analoģijas ar Regulas Nr. 1896/2006 20. pantu – pārskatīt šo maksājuma rīkojumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – ungāru.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2008. gada 9.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2001/18/EK - ĢMO apzināta izplatīšana vidē un to laišana tirgū - Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde - Neizpilde - EKL 228. pants - Izpilde tiesvedības laikā - Finansiālās sankcijas. # Lieta C-121/07.

text:
      Lieta C‑121/07
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Francijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2001/18/EK – ĢMO apzināta izplatīšana vidē un to laišana tirgū – Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde – Neizpilde – EKL 228. pants – Izpilde tiesvedības laikā – Finansiālās sankcijas
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde – Izpildes termiņš
      (EKL 228. pants)
      2.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde – Pienākuma izpildīt
            spriedumu neizpilde – Finansiālās sankcijas – Mērķis
      (EKL 228. panta 2. punkts)
      3.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde – Pienākuma izpildīt
            spriedumu neizpilde – Finansiālās sankcijas – Naudas soda piemērošana
      (EKL 228. panta 2. punkts)
      1.        Lai arī EKL 228. pantā nav precizēts termiņš, kurā jānotiek sprieduma, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde, izpildei, ar
         Kopienu tiesību tūlītēju un vienveidīgu piemērošanu saistītā interese prasa, lai šī izpilde notiktu tūlītēji un cik vien iespējams
         īsos termiņos.

      (sal. ar 21. punktu)
      2.        EKL 228. panta 2. punktā paredzētās procedūras mērķis ir mudināt pienākumus neizpildošo dalībvalsti izpildīt spriedumu par
         pienākumu neizpildi un līdz ar to nodrošināt efektīvu Kopienu tiesību piemērošanu. Abi šajā tiesību normā paredzētie pasākumi
         – naudas sods un kavējuma nauda – ir paredzēti šim mērķim.

      Tiesai, ņemot vērā tajā izskatāmās lietas apstākļus, kā arī tāsprāt vajadzīgo pārliecināšanas un atturēšanas līmeni, katrā
         lietā ir jānosaka finansiālās sankcijas, kuras ir piemērotas, lai nodrošinātu pēc iespējas ātrāku tāda sprieduma izpildi,
         ar kuru iepriekš konstatēta pienākumu neizpilde, un lai novērstu tādu pašu Kopienu tiesību pārkāpumu atkārtošanos.

      Ja kavējuma nauda šķiet īpaši piemērota, lai mudinātu dalībvalsti, cik ātri vien iespējams, izpildīt pienākumus, kuru neizpilde
         var turpināties, ja šāds pasākums netiek piemērots, tad naudas soda piespriešana vairāk pamatojas uz tādu seku izvērtējumu,
         kuras attiecīgās dalībvalsts pienākumu neizpildes gadījumā tiek nodarītas privātajām un sabiedrības interesēm, it īpaši, ja
         pienākumu neizpilde kopš sprieduma, kurā tā tika konstatēta, ir turpinājusies ilgu laiku pēc tam.

      Lai arī kavējuma nauda, kurai būtībā ir piespiedu raksturs attiecībā uz esošu pienākumu neizpildi, ir jāmaksā tikai tad, ja
         turpinās tāda sprieduma neizpilde, ar kuru šī pienākumu neizpilde tika konstatēta, tomēr netiek prasīts, lai tas tāpat būtu
         attiecībā uz naudas soda piespriešanu.

      (sal. ar 27. un 56.–59. punktu)
      3.        Iespējamajai naudas soda noteikšanai nav automātisks raksturs, bet, to nosakot, katrā lietā ir jāņem vērā visi atbilstošie
         apstākļi gan saistībā ar konstatētās pienākumu neizpildes īpatnībām, gan attiecīgo tādas dalībvalsts nostāju, uz kuru attiecas
         procedūra, kas uzsākta, pamatojoties uz EKL 228. pantu.

      Šajā sakarā ir jānorāda, ka, kaut arī Komisijas paziņojumā par naudas sodu noteikšanu ietvertie priekšlikumi var nodrošināt
         Komisijas rīcības pārskatāmību, iepriekšēju paredzamību un tiesisko drošību, tomēr šādi noteikumi Tiesai nav saistoši, kad
         tā īsteno pilnvaras, kuras tai ir piešķirtas ar EKL 228. panta 2. punktu.

      Turklāt fakts, ka līdz šim brīdim Tiesa nav piespriedusi samaksāt naudas sodu gadījumos, kad sākotnējā sprieduma pilnīga izpilde
         tika nodrošināta pirms procedūras, kura uzsākta, pamatojoties uz EKL 228. pantu, pabeigšanas, nevar būt šķērslis tam, ka kādā
         citā lietā tiek nolemts piespriest samaksāt naudas sodu, ja tas šķiet vajadzīgs, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus un
         vajadzīgo pārliecināšanas un atturēšanas līmeni.

      Gadījumā, ja Tiesa nolemj piespriest naudas sodu, tai, īstenojot savu rīcības brīvību, šī sankcija ir jānosaka tādējādi, lai
         tā, pirmkārt, būtu pielāgota apstākļiem un, otrkārt, būtu samērīga ar konstatēto pienākumu neizpildi, kā arī attiecīgās dalībvalsts
         maksātspēju.

      Šāda nolēmuma pieņemšanai izmantojamo kritēriju skaitā cita starpā ietilpst tādi apstākļi kā pienākumu neizpildes turpināšanās
         ilgums kopš sprieduma, ar kuru šī pienākumu neizpilde konstatēta, kā arī iesaistītās sabiedrības un privātās intereses.

      Ja kāda Tiesas sprieduma neizpilde var nodarīt kaitējumu videi un apdraudēt cilvēku veselību, kuru aizsardzība ir viens no
         Kopienu politikas mērķiem vides jomā, kā tas izriet no EKL 174. panta, šāda pienākumu neizpilde ir īpaši nopietna. Tāpat tas
         principā ir tad, ja turpina tikt kavēta preču brīva aprite, pārkāpjot Kopienu tiesības, neatkarīgi no Tiesas sprieduma, ar
         kuru konstatēta pienākumu neizpilde šajā sakarā.

      Dalībvalsts izdarīto pārkāpumu atkārtošanās īpašā Kopienas darbības jomā var norādīt uz to, ka tādu pašu Kopienu tiesību pārkāpumu
         atkārtošanās nākotnē efektīva novēršana var prasīt tāda atturoša pasākuma veikšanu kā piespriešana samaksāt naudas sodu.

      (sal. ar 60.–64., 69., 77., 78. un 80. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2008. gada 9. decembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2001/18/EK – ĢMO apzināta izplatīšana vidē un to laišana tirgū – Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde – Neizpilde – EKL 228. pants – Izpilde tiesvedības laikā – Finansiālās sankcijas
      Lieta C‑121/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 228. pantam, ko 2007. gada 28. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv B. Stromskis [B. Stromsky] un K. Dzadra [C. Zadra], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Francijas Republiku, ko pārstāv E. Beljāra [E. Belliard] un S. Gasrī [S. Gasri], kā arī Ž. de Bergess [G. de Bergues], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Čehijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja T. Bočeks [T. Boček], pēc tam M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 12. marta tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 5. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu:

      –        atzīt, ka, neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑419/03 Komisija/Francija
         par tādu Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/18/EK par ģenētiski modificētu organismu apzinātu
         izplatīšanu vidē un Padomes Direktīvas 90/220/EEK atcelšanu (OV L 106, 1. lpp.) noteikumu netransponēšanu savās tiesībās,
         kuri atšķiras vai pārsniedz Padomes 1990. gada 23. aprīļa Direktīvas 90/220/EEK par ģenētiski modificētu organismu apzinātu
         izplatīšanu vidē (OV L 117, 15. lpp.) noteikumus, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 228. panta 1. punktā paredzētos
         pienākumus;

      –        piespriest Francijas Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu EUR 366 744 apmērā, ieskaitot to kontā “Eiropas Kopienu
         pašu resursi”, par katru nokavēto dienu iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpildē, sākot no šī sprieduma pasludināšanas
         dienas līdz pilnīgai minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpildei;

      –        piespriest Francijas Republikai samaksāt Komisijai naudas sodu EUR 43 660 apmērā, ieskaitot to kontā “Eiropas Kopienu pašu
         resursi”, par katru nokavēto dienu iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpildē, sākot no dienas, kad minētais
         spriedums tika pasludināts līdz dienai:

      –        kad pilnībā tiek izpildīts šis iepriekš minētais spriedums, ja tas notiek pirms sprieduma šobrīd izskatāmajā lietā pasludināšanas;
      –        kad tiek pasludināts spriedums šobrīd izskatāmajā lietā, ja šajā dienā pilnībā nebija izpildīts iepriekš minētais spriedums
         lietā Komisija/Francija;

      –        piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Atbilstošās tiesību normas
      2        Direktīva 2001/18 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu. Saskaņā ar tās 1. pantu tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu
         normatīvos un administratīvos aktus, lai aizsargātu cilvēku veselību un vidi, pirmkārt, apzināti izplatot vidē ģenētiski modificētus
         organismus (turpmāk tekstā – “ĢMO”) tādos nolūkos, kas nav laišana tirgū Eiropas Kopienā, un, otrkārt, laižot tirgū Kopienā
         produktus, kas satur ĢMO vai sastāv no tiem.

      3        Saskaņā ar minētās direktīvas 34. panta 1. punktu dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi,
         lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2002. gada 17. oktobrim.

      4        Direktīvas 2001/18 36. pantā ir noteikts:

      “1.      Direktīvu 90/220/EEK atceļ 2002. gada 17. oktobrī.
      2.      Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu, un tās būtu jālasa saskaņā ar atbilsmju tabulu VIII pielikumā.”
       Spriedums lietā Komisija/Francija
      5        Iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija rezolutīvās daļas 1) punktā Tiesa nosprieda:

      “Noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai savās tiesībās transponētu [Direktīvas 2001/18]
         noteikumus, kas atšķiras vai pārsniedz [Direktīvas 90/220/EEK] noteikumus, Francijas Republika nav izpildījusi Direktīvā 2001/18
         paredzētos pienākumus.”

       Pirmstiesas procedūra
      6        Francijas Republika, kurai Komisija 2004. gada 5. novembrī jautāja par pasākumiem, kas ir veikti, lai izpildītu iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Francija, uz šo lūgumu atbildēja ar 2005. gada 4. februāra vēstuli. Tā norādīja, ka, ņemot vērā,
         ka ĢMO un it īpaši to apzināta izplatīšana vidē Francijā ir aktuāls diskusiju un dažreiz asu demonstrāciju objekts, kā to
         parāda daudzu kultūru iznīcināšana tīrumos, 2004. gada oktobrī pēc Assemblée nationale [Nacionālās asamblejas] priekšsēdētāja priekšlikuma tika izveidota parlamentārā izmeklēšanas grupa attiecībā uz ĢMO izmēģinājumu
         un izmantošanas ieguvumiem un zaudējumiem. Tāpat šajā vēstulē tika precizēts, ka valdība bija nolēmusi ļaut šai grupai pabeigt
         savu darbu, lai veicinātu objektīvu un konstruktīvu diskusiju par likumprojektu, ar kuru tiek transponēta Direktīva 2001/18.
         Šī darba pabeigšana bija paredzēta 2005. gada aprīlī.

      7        2005. gada 21. februārī Francijas iestādes nosūtīja Komisijai 2005. gada 26. janvāra Dekrētu Nr. 2005‑51, ar kuru groza 1996. gada
         20. septembra Dekrētu Nr. 96‑850 par tādu produktu apzinātas izplatīšanas un laišanas tirgū patērētājiem pārbaudi, kuru sastāvā
         pilnībā vai daļēji ir ģenētiski modificētie organismi (JORF, 2005. gada 28. janvāris, 1474. lpp.), kas, kā uzskata šīs iestādes, transponē Direktīvu 2001/18, iekļaujot reaģentus minētā
         Dekrēta Nr. 96‑850 piemērošanas jomā.

      8        Uzskatot, ka Francijas Republika nav veikusi pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija,
         Komisija 2005. gada 13. jūlijā saskaņā ar EKL 228. pantu nosūtīja šai dalībvalstij brīdinājuma vēstuli.

      9        Tā kā saņemtā atbilde Komisiju neapmierināja, tā 2005. gada 19. decembrī nosūtīja Francijas Republikai argumentētu atzinumu,
         aicinot to divu mēnešu laikā kopš šā atzinuma paziņošanas brīža veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu minēto spriedumu.

      10      2006. gada 20. februārī Francijas iestādes nosūtīja Komisijai likumprojektu par ĢMO, ar kuru bija iecerēts transponēt Direktīvu 2001/18,
         kā arī pārskatīt zinātniskās ekspertīzes kārtību un izveidot kompensāciju fondu lauksaimniekiem, kuri cietuši no tā, ka to
         produktos, kuri radīti no “ĢMO nesaturošas kultūras”, ir nejauša ĢMO klātbūtne (turpmāk tekstā – “2006. gada likumprojekts”).
         Turklāt Francijas iestādes paziņoja, ka minētais projekts, kā arī ar to saistītie reglamentējošie noteikumi tiks pieņemti
         vēlākais 2006. gada beigās.

      11      2006. gada 8. maijā Francijas iestādes informēja Komisiju par to, ka Sénat [Senāts] 2006. gada 23. martā ir pieņēmis 2006. gada likumprojektu un ka Assemblée nationale [Nacionālajai asamblejai] šis projekts tika nodots nākamajā dienā.

      12      2007. gada 21. februārī šīs pašas iestādes mutvārdos informēja Komisijas dienestus, ka, ņemot vērā Assemblée nationale [Nacionālās asamblejas] aizņemto darba kārtību un tās darba pārtraukšanu, sākot no 2007. gada 25. februāra, izskatās, ka
         2006. gada likumprojekts vairs nevarēs tikt pieņemts pašreizējā likumdevēja sasaukuma laikā, kaut arī bija paredzēts ātri
         pieņemt normatīvos aktus, kuru mērķis būtu bijis nodrošināt Direktīvas 2001/18 transponēšanu.

      13      Šādos apstākļos, uzskatot, ka Francijas Republika nav izpildījusi iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, Komisija
         2007. gada 28. februārī cēla šo prasību.

      14      Šajā pašā dienā Francijas iestādes apstiprināja Komisijai šīs iepriekš minētās sarunas esamību un nosūtīja tai divus dekrēta
         projektus. Kā norādīja Francijas Republika, šo projektu un citu pasākumu, kuru mērķis tāpat bija nodrošināt Direktīvas 2001/18
         transponēšanu, publicēšana tika atlikta uz 2007. gada aprīli.

       Šīs tiesvedības laikā notikusī attīstība
      15      Ar 2007. gada 20. marta paziņojumu Francijas iestādes nosūtīja Komisijai dažādus Journal officiel de la République française [Francijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī] šajā datumā publicētos dokumentus (turpmāk tekstā kopā – “2007. gada marta izpildes
         pasākumi”), proti:

      –        2007. gada 19. marta Dekrētu Nr. 2007‑357, ar kuru groza 1993. gada 27. marta Dekrētu Nr. 93‑774, kurā noteikts ģenētisko
         modifikāciju metožu saraksts un ģenētiski modificēto organismu klasificēšanas kritēriji;

      –        2007. gada 19. marta Dekrētu Nr. 2007‑358 par produktu, kuru sastāvā pilnībā vai daļēji ir ģenētiski modificētie organismi,
         apzinātu izplatīšanu, kuras mērķis nav šo produktu laišana tirgū;

      –        2007. gada 19. marta Dekrētu Nr. 2007‑359 par procedūru, ar kuru atļauj laist tirgū produktus, kurus nelieto uzturā un kuru
         sastāvā pilnībā vai daļēji ir ģenētiski modificētie organismi;

      –        2007. gada 15. marta rīkojumu, ar kuru grozīts 1998. gada 2. jūnija rīkojums par tehniskām normām, kurām jāatbilst iekārtām,
         attiecībā uz kurām jāsaņem atļauja saskaņā ar vides aizsardzības mērķiem klasificēto iekārtu nomenklatūras 2680‑2. pozīciju;

      –        2007. gada 15. marta rīkojumu, ar kuru grozīts I pielikums 1998. gada 2. jūnija rīkojumā par vispārējām prasībām, kas piemērojamas
         vides aizsardzības mērķiem klasificētajām iekārtām, kuras jādeklarē saskaņā ar 2680‑1. pozīciju – ģenētiski modificētie organismi,
         un

      –        2007. gada 15. marta rīkojumu par tādu ģenētiski modificētu organismu marķēšanu, kuri nodoti lietošanā trešām personām vienīgi
         pētniecības, attīstības vai izglītības nolūkos.

      16      Uzskatot, ka 2007. gada marta izpildes pasākumi nenodrošina pilnīgu iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpildi
         un ka joprojām nav pareizi transponēts Direktīvas 2001/18 8. panta 2. punkts, 17. panta 1., 2. un 9. punkts, 19. un 23. pants,
         Komisija savā replikā koriģēja savā prasībā izvirzītos prasījumus attiecībā uz finansiālajām sankcijām. Šajā sakarā Komisija
         no šī brīža lūdz Tiesu:

      –        samazināt tās prasības pieteikumā ieteikto par katru dienu noteikto kavējuma naudas apmēru atbilstoši iepriekš minētā sprieduma
         lietā Komisija/Francija izpildes pakāpei;

      –        pielāgot tās prasības pieteikumā ieteikto naudas soda apmēru atbilstoši minētajai izpildes pakāpei, bet vienīgi daļā, kas
         attiecas uz laika posmu no 2007. gada 21. marta līdz dienai, kad:

      –        šis iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija tiks pilnībā izpildīts, ja tas notiek līdz sprieduma šobrīd izskatāmajā
         lietā pasludināšanai;

      –        tiks pasludināts spriedums šobrīd izskatāmajā lietā, ja šajā datumā nav pilnībā izpildīts iepriekš minētais spriedums lietā
         Komisija/Francija.

      17      Tiesas sēdē Komisija tomēr norādīja, ka tā uzskata, ka attiecībā uz Direktīvas 2001/18 17. panta transponēšanu Francijā vairs
         nav jāveic nekādi papildu pasākumi.

      18      Francijas Republika, lai arī atzīstot, ka tā nav nodrošinājusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpildi datumā,
         kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, tomēr uzskata, ka 2007. gada marta izpildes pasākumi kopš to veikšanas
         brīža ir nodrošinājuši pilnīgu Direktīvas 2001/18 transponēšanu un līdz ar to pilnīgu minētā sprieduma izpildi. Tā līdz ar
         to uzskata, ka prasījumiem piespriest tai samaksāt kavējuma naudu un naudas sodu ir zudis priekšmets vai, pakārtoti, ka tie
         nav pamatoti vai katrā ziņā ir pārmērīgi. Tādējādi tā lūdz tos noraidīt.

      19      Pēc mutvārdu procesa pabeigšanas Francijas Republika ar 2008. gada 27. jūnija vēstulēm informēja Tiesu un Komisiju par to,
         ka ir pieņemts 2008. gada 25. jūnija Likums Nr. 2008‑595 par ģenētiski modificētiem organismiem (JORF, 2008. gada 26. jūnijs, 10218. lpp.; turpmāk tekstā – “2008. gada 25. jūnija likums”).

      20      Pēc šī likuma izvērtēšanas Komisija ar 2008. gada 30. jūlija vēstuli informēja Tiesu, ka tā uzskata, ka minētais likums, sākot
         no tā spēkā stāšanās dienas, proti, 2008. gada 27. jūnija, nodrošina pilnīgu Direktīvas 2001/18 transponēšanu un līdz ar to
         pilnīgu iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpildi. Šajā pašā vēstulē Komisija turklāt norādīja, ka tās prasījumam
         piespriest Francijas Republikai samaksāt kavējuma naudu šī iemesla dēļ ir zudis priekšmets.

       Par pienākumu neizpildi
      21      Lai arī EKL 228. pantā nav precizēts termiņš, kurā jānotiek sprieduma izpildei, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar Kopienu
         tiesību tūlītēju un vienveidīgu piemērošanu saistītā interese prasa, lai šī izpilde notiktu tūlītēji un cik vien iespējams
         īsos termiņos (cita starpā skat. 2003. gada 25. novembra spriedumu lietā C‑278/01 Komisija/Spānija, Recueil, I‑14141. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      22      Turklāt datums, kas jāņem vērā, novērtējot pienākumu neizpildi, pamatojoties uz EKL 228. pantu, ir saskaņā ar minēto normu
         izstrādātajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigas (cita starpā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑503/04
         Komisija/Vācija, Krājums, I‑6153. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

      23      Šajā lietā ir acīmredzami, ka datumā, kad beidzās 2005. gada 19. decembra argumentētajā atzinumā noteiktais divu mēnešu termiņš,
         termiņš, kurā bija jānodrošina iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpilde, kura izpildei bija jāveic pasākumi
         Direktīvas 2001/18 transponēšanai, bija ievērojami pārsniegts, jo bija pagājuši gandrīz 19 mēneši kopš šī sprieduma pasludināšanas.

      24      Turklāt ir skaidrs, ka šajā pašā termiņa beigšanās dienā Francijas Republika, izņemot Dekrēta Nr. 2005‑51 pieņemšanu – kas
         ir pasākums ar ļoti ierobežotu piemērošanas jomu, ņemot vērā Francijas Republikai noteikto transponēšanas pienākumu, – nebija
         veikusi pasākumus, lai izpildītu minēto spriedumu.

      25      Šādos apstākļos jāatzīst, ka Francijas Republika, kā tā to turklāt pati atzīst, nav izpildījusi EKL 228. panta 1. punktā paredzētos
         pienākumus.

       Par finansiālo sankciju
       Par kavējuma naudu
      26      Kā tas izriet no šī sprieduma 19. un 20. punkta, Komisija ir norādījusi, ka tā uzskata, ka 2008. gada 25. jūnija likuma spēkā
         stāšanās nodrošina pilnīgu iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izpildi un ka tās prasījumam piespriest Francijas
         Republikai samaksāt kavējuma naudu līdz ar to ir zudis priekšmets.

      27      Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iespējama tādas kavējuma naudas noteikšana atbilstoši EKL 228. pantam,
         kuras labojošo raksturu attiecībā uz konkrēto pienākumu neizpildi vairākkārt ir uzsvērusi Tiesa (šajā sakarā cita starpā skat.
         2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑387/97 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑5047. lpp., 90. un 92. punkts), principā ir attaisnojama tikai tad, ja turpinās pienākumu neizpilde, kas ir saistīta ar
         kāda Tiesas iepriekš pasludināta sprieduma neizpildi (šajā sakarā cita starpā skat. 2006. gada 18. jūlija spriedumu lietā
         C‑119/04 Komisija/Itālija, Krājums, I‑6885. lpp., 45. un 46. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija,
         40. punkts).

      28      Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa uzskata, ka nav jāpiespriež maksāt kavējuma naudu.

       Par naudas sodu
       Lietas dalībnieku argumenti
      29      Komisija norāda, ka, vēršoties Tiesā saskaņā ar EKL 228. pantu, un atbilstoši Komisijas 2005. gada 13. decembra paziņojuma
         SEC (2005) 1658 (turpmāk tekstā – “2005. gada paziņojums”) 10. punktā minētajam, tā, sākot no šī brīža, vienmēr lūgs piespriest
         dalībvalstij, kura nav izpildījusi savus pienākumus, samaksāt naudas sodu un saglabās šādu prasījumu, vairs neatsakoties no
         savas prasības, pat tad, ja tiesvedības laikā tiek izpildīts Tiesas iepriekš pasludinātais spriedums.

      30      Komisija uzskata, ka šo jauno pieeju pamato mērķis izvairīties no tā, lai netiktu samazināta Tiesas spriedumu spēka, tiesiskuma
         principa un tiesiskās drošības principa, kā arī Kopienu tiesību efektivitāte. Tas, ka novēlotas trūkumu novēršanas tiesvedības
         laikā gadījumā finansiālās sankcijas netiek noteiktas vispār, varētu mudināt dalībvalstis pienācīgi neizpildīt Tiesas spriedumus
         un vienmēr ieņemt novilcināšanas nostāju, kā to aizvien biežāk parāda prakse.

      31      Šajā sakarā Komisija uzsver, ka laikā no 1996. gada decembra līdz 2005. gada oktobrim tā saskaņā ar EKL 228. pantu ir nosūtījusi
         296 brīdinājuma vēstules, tostarp 50 attiecībā uz Francijas Republiku, un 125 argumentētos atzinumus, tostarp 25 šai pašai
         dalībvalstij. Šajā pašā laika posmā Komisija 38 gadījumos ir nolēmusi vērsties Tiesā, pamatojoties uz minēto tiesību normu,
         un 7 no šiem lēmumiem attiecas uz Francijas Republiku, un tā faktiski ir vērsusies Tiesā 23 gadījumos, no kuriem 6 – attiecībā
         uz šo minēto dalībvalsti. Tikai sešās šādi uzsāktajās tiesvedībās ir pasludināts Tiesas spriedums, jo visos citos gadījumos
         novēlota trūkumu novēršana ir notikusi līdz tiesvedības pabeigšanas brīdim. Turklāt stāvoklis arvien pasliktinās, jo Komisija
         laikā no 2005. gada 1. janvāra līdz 24. oktobrim saskaņā ar EKL 228. pantu ir nosūtījusi 50 brīdinājuma vēstules.

      32      Līdz ar to īpašajai izpildes tiesvedībai, kura ir paredzēta EKL 228. panta 2. punktā, kā pārliecināšanas instrumentam ir jābūt
         pielāgotai gan katras lietas īpašajiem apstākļiem, gan vispārīgākiem apstākļiem, kā, piemēram, iepriekšējā punktā aprakstītajai
         attīstībai.

      33      Pretēji kavējuma naudai, kura īsteno pārliecināšanas funkciju attiecībā uz esošo pienākumu neizpildi un kuras mērķis ir novērst
         tās turpināšanos pēc tam, kad Tiesa ir pasludinājusi spriedumu saskaņā ar EKL 228. pantu, naudas sods, kas tiek noteikts neatkarīgi
         no attiecīgās dalībvalsts ieņemtās nostājas attiecībā uz minēto pienākumu neizpildi tad, kad tiek pasludināts šāds spriedums,
         papildus ir domāts tāpēc, lai sodītu pagātnē veikto rīcību. Naudas sodam ir arī mērķis atturēt un novērst tādu pašu pārkāpumu
         atkārtošanos. Tā noteikšanas drauds cita starpā var mudināt dalībvalsti pēc iespējas ātrāk un it īpaši pirms otrreizējas vēršanās
         Tiesā izpildīt sākotnējo spriedumu, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde.

      34      Komisija naudas soda aprēķināšanā ierosina nošķirt divus periodus, proti, pirmkārt, laika posmu no iepriekš minētā sprieduma
         lietā Komisija/Francija pasludināšanas dienas līdz 2007. gada 20. martam, kad tika publicēti 2007. gada marta izpildes pasākumi,
         un, otrkārt, laiku pēc 2007. gada 20. marta.

      35      Pamatojoties uz 2005. gada paziņojumā izklāstīto aprēķināšanas metodi, Komisija ierosina, pirmkārt, piespriest Francijas Republikai
         samaksāt naudas sodu EUR 43 660 apmērā par katru dienu laikā no 2004. gada 15. jūlija līdz 2007. gada 20. martam.

      36      Šī par katru dienu maksājamā summa, kā to paredz minētā aprēķināšanas metode, izriet no pamatlikmes EUR 200 apmērā reizināšanas
         ar pārkāpuma smaguma koeficientu, kas šajā gadījumā skalā no 1 līdz 20 ir noteikts 10 vienību apmērā, un ar reizinātāju “n”,
         kas ir katras dalībvalsts maksātspējas koeficients un kas attiecībā uz Francijas Republiku ir noteikts 21,83 apmērā. Līdz
         ar to maksājamā naudas soda apmērs par iepriekš minēto periodu ir EUR 42 743 140 (EUR 43 660 x 979 dienas).

      37      Komisija uzskata, ka pārkāpuma smaguma koeficients 10 vienību apmērā šajā gadījumā ir attaisnojams, ņemot vērā, cik acīmredzama
         ir direktīvas netransponēšana, ņemot vērā šī pārkāpuma ievērojamo ilgumu, tādas pārkāptās tiesību normas nozīmīgumu, kuras
         mērķis ir aizsargāt cilvēku veselību un vidi, nodrošinot ĢMO brīvu apriti, kā arī ņemot vērā to, ka Francijas Republika atkārtoti
         neizpilda savus pienākumus ĢMO jomā. Attiecībā uz šo pēdējo minēto faktu Komisija pamatojas uz 2003. gada 20. novembra spriedumu
         lietā C‑296/01 Komisija/Francija (Recueil, I‑13909. lpp.) un 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑429/01 Komisija/Francija (Recueil, I‑14355. lpp.), un, runājot par otro minēto spriedumu, tā norāda, ka tas tika izpildīts pēc vēršanās Tiesā, pamatojoties
         uz EKL 228. pantu (skat. 2007. gada 7. februāra rīkojumu par lietas C‑79/06 Komisija/Francija izslēgšanu no reģistra). Tāpat
         Komisija norāda, ka Francijas iestādes nav lojāli sadarbojušās un nav vēlējušās izpildīt iepriekš minēto 2004. gada 15. jūlija
         spriedumu lietā Komisija/Francija.

      38      Attiecībā uz vispārējo un privāto interešu aizskārumu, kuru ir radījusi Francijas Republikas pienākumu neizpilde, Komisija
         it īpaši uzsver tiesisko nenoteiktību, kas radusies uzņēmējiem jautājumā par to tiesībām un pienākumiem. Lauksaimniecības
         ministrijas izdotajām “vadlīnijām”, kas paredzētas personām, kuras varētu lūgt atļauju veikt eksperimentus ar ĢMO, uz kuriem
         savai aizstāvībai pamatojas Francijas Republika, nav juridiska spēka un tās nenosaka tiesības un pienākumus, kā tas būtu pareizas
         Direktīvas 2001/18 transponēšanas gadījumā. 2006. gada 4. maija tribunal administratif de Clermont‑Ferrand [Klermonferānas Administratīvās tiesas] spriedums, ar kuru tika atcelta eksperimentēšanas atļauja, pamatojoties uz to, ka
         nav juridiska pamata, jo nav transponēta šī direktīva, it īpaši parāda šo tiesisko nenoteiktību.

      39      Komisija arī norāda, ka šāda netransponēšana – saistībā ar to, ka ĢMO var izplatīties pārrobežu līmenī, kas nav krimināltiesiski
         sodāma darbība, – rada iespēju, ka var samazināties biotehnoloģisko pētījumu par ĢMO veikšana, kā arī to tirdzniecība, vai
         vēl jo vairāk, ka būs starptautiski komercstrīdi saistībā ar to, ka Kopienu tiesiskais regulējums, kurš ir piemērojams attiecībā
         uz ĢMO, kas ievesti no trešām valstīm, nebalstās uz saskaņotām attiecīgajām Kopienu iekšējām tiesību normām, kas pamato šo
         Kopienu tiesisko regulējumu.

      40      Otrkārt, runājot par laika posmu pēc 2007. gada 20. marta, Komisija uzskata, ka 2007. gada marta pasākumi nav nodrošinājuši
         pilnīgu iepriekš minētā 2004. gada 15. jūlija sprieduma lietā Komisija/Francija izpildi, jo, pēc Komisijas domām, Direktīvas 2001/18
         8. panta 2. punkts, 19. un 23. pants šajā laikā nebija pareizi transponēti, tāpēc par šo laika posmu ir jāpiespriež par katru
         dienu samaksāt noteiktu naudas sodu, kas ir samērīgs ar esošās pienākumu neizpildes smagumu.

      41      Komisija ierosina, ka naudas sods, kas nosakāms par katru dienu un kas Francijas Republikai ir jāsamaksā par laiku, sākot
         no 2007. gada 21. marta, ir aprēķināms, reizinot pārkāpuma smaguma koeficientu, kas ir jānosaka Tiesai, bet kuram ir jābūt
         samērīgam ar nenovērsto pārkāpumu, ar šī sprieduma 36. punktā minēto pamatlikmi EUR 200 apmērā un reizinātāju “n”. Turklāt
         šo par katru dienu nosakāmo summu ir jāpiespriež maksāt līdz dienai, kurā tika pilnībā izpildīts iepriekš minētais 2004. gada
         15. jūlija spriedums lietā Komisija/Francija.

      42      Komisija uzskata, ka tās ieteiktā aprēķināšanas metode Tiesas nolēmuma pieņemšanas brīdī ļauj noteikt kopējo naudas soda apmēru,
         kas ir samērīgs ar pārkāpuma smagumu, ņemot vērā iespējamo attiecīgās dalībvalsts novēloto labo gribu.

      43      Komisija visbeidzot norāda, ka tas, ka naudas sods 20 miljonu euro apmērā tika noteikts 2005. gada 12. jūlija spriedumā lietā
         C‑304/02 Komisija/Francija (Krājums, I‑6263. lpp.), nebūtu izmantojams par atsauci citās lietās, jo šai summa bija simbolisks
         raksturs, kura pamatā bija minētajai lietai raksturīgi īpaši procesuālie apstākļi.

      44      Francijas Republika galvenokārt uzskata, ka iepriekš minētais 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā Komisija/Francija pēc
         2007. gada marta izpildes pasākumu veikšanas ir ticis pilnībā izpildīts un ka Komisijas prasījumam noteikt naudas sodu līdz
         ar to ir zudis priekšmets.

      45      Šī naudas soda vienīgais uzdevums esot mudināt dalībvalsti izpildīt Tiesas spriedumu, ar kuru attiecībā uz to konstatēta pienākumu
         neizpilde, un tādējādi nodrošināt Kopienu tiesību efektīvu piemērošanu, nevis novērst iespējamu turpmāku pārkāpumu izdarīšanu.
         Spriedumi, kurus Tiesa, pamatojoties uz EKL 228. pantu, ir pasludinājusi līdz šim brīdim, turklāt apstiprinot, ka tad, ja
         tiek izbeigta pienākumu neizpilde, nav vairs jāpiespriež samaksāt šādu naudas sodu.

      46      Pakārtoti Francijas Republika uzskata, ka naudas sodu nevar noteikt, pamatojoties uz vispārīgiem apsvērumiem, bet tā noteikšanas
         pamatā ir jābūt katrā lietā esošiem ļoti īpašiem apstākļiem, piemēram, tādiem, uz kādiem Tiesa ir norādījusi iepriekš minētajā
         2005. gada 12. jūlija spriedumā lietā Komisija/Francija, kur runa bija par īpaši ilgu laiku, kurā turpinājās Tiesas sprieduma
         neizpilde, un par šīs pienākumu neizpildes īpaši smagām sekām.

      47      Taču šādu apstākļu šajā lietā nav. Pirmkārt, laiks, kas ir pagājis kopš iepriekš minētā 2004. gada 15. jūlija sprieduma lietā
         Komisija/Francija pasludināšanas, šajā lietā ir daudz īsāks un minētais spriedums turklāt tika izpildīts samērā ātri pēc vēršanās
         Tiesā. Otrkārt, pienākumu neizpilde attiecās tikai uz daļu no Direktīvas 2001/18 noteikumiem, proti, uz tiem, kuri atšķīrās
         vai pārsniedza Direktīvas 90/220 noteikumus, un turklāt šai pienākumu neizpildei praksē bija tikai ļoti maza ietekme. Tāpat
         šī lieta līdzinās visām citām lietām, kurās Tiesa neuzskatīja par lietderīgu piespriest samaksāt naudas sodu.

      48      Vēl pakārtotāk Francijas Republika uzskata, ka ierosinātais naudas soda apmērs katrā ziņā ir pārmērīgs. Pirmkārt, tas ir pārmērīgs
         salīdzinājumā ar 20 miljoniem euro, kas bija noteikti ar iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija.

      49      Otrkārt, izmantotā aprēķināšanas metode izkropļo to, ka sankcijai jāsastāv no noteikta apmēra summas, jo ieteiktā par katru
         dienu maksājamā summa drīzāk ir uzskatāma par retroaktīvu kavējuma naudu.

      50      Visbeidzot, ieteiktais pārkāpuma smaguma koeficients esot pārāk augsts.

      51      Pirmkārt, Direktīvas 2001/18 netransponēšanai ir bijusi ļoti maza praktiska ietekme. No vienas puses, uz visbiežāk izmantotajiem
         ĢMO tiek attiecināts cits tiesiskais regulējums, kā, piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 22. septembra Regula
         (EK) Nr. 1829/2003 par ģenētiski modificētu pārtiku un barību (OV L 268, 1. lpp.), savukārt lūgumi izsniegt atļaujas, pamatojoties
         uz Direktīvu 2001/18, joprojām ir ārkārtīgi nedaudzi. No otras puses, ir izveidota procedūra, ar kuru tiek atļauti eksperimenti,
         kuri saistīti ar ģenētiski modificētiem augstāk attīstītiem augiem, un kuras pamatā ir divas Lauksaimniecības ministrijas
         izdotas vadlīnijas, un atļaujas, kuras izsniegtas šajā procedūrā, faktiski ir ļāvušas sasniegt Direktīvas 2001/18 mērķus saistībā
         ar lūgumiem izsniegt atļaujas, informācijas sniegšanu un apspriešanos ar sabiedrību, kā arī saistībā ar mikroorganismu izplatību,
         cita starpā pārrobežu līmenī. Par to liecinot gan šo vadlīniju saturs, gan individuālais lēmums par atļaujas izsniegšanu,
         kuru iesniegusi Francijas Republika, gan arī dažādi Conseil d’État [Valsts Padomes] pasludinātie spriedumi.

      52      Otrkārt, Francija laikā no 2003. līdz 2006. gadam ieņēma otro vietu starp dalībvalstīm gan lūgumu izsniegt atļaujas ĢMO izplatībai
         eksperimentu nolūkos daudzuma ziņā, gan saistībā ar ĢMO ražošanu komercnolūkos, no kā izriet, ka nedz ĢMO tirdzniecība, nedz
         biotehnoloģiskā pētniecība necieta no tā, ka nebija transponēta Direktīva 2001/18.

      53      Treškārt, jautājums par minētās direktīvas transponēšanu nekad neesot bijis uzdots starptautiskajās tirdzniecības sarunās.

      54      Ceturtkārt, Francijas Republika esot sadarbojusies un nav apzināti atturējusies izpildīt iepriekš minēto 2004. gada 15. jūlija
         spriedumu lietā Komisija/Francija, jo norādītie kavējumi, kā tas jau tika minēts pirmstiesas stadijā, cita starpā esot saistīti
         ar vēlēšanos novērst sabiedrībā radušās bažas, kuras radīja ĢMO kultūras, un veicināt to, lai sabiedrība akceptē šīs kultūras,
         īstenojot vēl pretenciozākas reformas nekā tās, kuras prasīja vienīgi Direktīvas 2001/18 noteikumu transponēšanu.

      55      Piektkārt un visbeidzot, Komisija nevar pamatoties uz apstākļiem, kuri ir bijuši pamatā citām pienākumu neizpildes procedūrām,
         kuras tagad ir pabeigtas.

       Tiesas vērtējums
      56      Lai arī kavējuma nauda, kurai būtībā ir labojošs raksturs attiecībā uz esošu pienākumu neizpildi, ir jāmaksā, kā tas izriet
         no šī sprieduma 27. punkta, tikai tad, ja turpinās tāda sprieduma neizpilde, ar kuru šī pienākumu neizpilde tika konstatēta,
         tomēr netiek prasīts, lai tas tāpat būtu attiecībā uz naudas soda piespriešanu.

      57      No Tiesas judikatūras izriet, ka EKL 228. panta 2. punktā paredzētās procedūras mērķis ir mudināt pienākumus neizpildošo dalībvalsti
         izpildīt spriedumu par pienākumu neizpildi un līdz ar to nodrošināt efektīvu Kopienu tiesību piemērošanu un ka abi šajā tiesību
         normā paredzētie pasākumi – naudas sods un kavējuma nauda – ir paredzēti šim mērķim (iepriekš minētais 2005. gada 12. jūlija
         spriedums lietā Komisija/Francija, 80. punkts).

      58      Ja kavējuma nauda šķiet īpaši piemērota, lai mudinātu dalībvalsti, cik ātri vien iespējams, izpildīt pienākumus, kuru neizpilde
         var turpināties, ja šāds pasākums netiek piemērots, tad naudas soda piespriešana vairāk pamatojas uz tādu seku izvērtējumu,
         kuras attiecīgās dalībvalsts pienākumu neizpildes gadījumā tiek nodarītas privātajām un sabiedrības interesēm, it īpaši, ja
         pienākumu neizpilde kopš sprieduma, kurā tā tika konstatēta, ir turpinājusies ilgu laiku pēc tam (iepriekš minētais 2005. gada
         12. jūlija spriedums lietā Komisija/Francija, 81. punkts).

      59      Katrā lietā Tiesai, ņemot vērā tajā izskatāmās lietas apstākļus, kā arī tāsprāt vajadzīgo pārliecināšanas un atturēšanas līmeni,
         ir jānosaka finansiālās sankcijas, kuras ir piemērotas, lai nodrošinātu pēc iespējas ātrāku tāda sprieduma izpildi, ar kuru
         iepriekš konstatēta pienākumu neizpilde, un lai novērstu tādu pašu Kopienu tiesību pārkāpumu atkārtošanos (skat. iepriekš
         minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija, 97. punkts).

      60      Šajā sakarā Francijas Republikas minētais fakts, ka līdz šim brīdim Tiesa nav piespriedusi samaksāt naudas sodu gadījumos,
         kad sākotnējā sprieduma pilnīga izpilde tika nodrošināta pirms procedūras, kura uzsākta, pamatojoties uz EKL 228. pantu, pabeigšanas,
         nevar būt šķērslis tam, ka kādā citā lietā tiek nolemts piespriest samaksāt naudas sodu, ja tas šķiet vajadzīgs, ņemot vērā
         konkrētās lietas apstākļus un vajadzīgo pārliecināšanas un atturēšanas līmeni.

      61      Attiecībā uz 2005. gada paziņojumā ietvertajiem priekšlikumiem par naudas sodu noteikšanu, uz kuriem Komisija ir pamatojusies
         šajā lietā, jāatgādina, ka, pat ja šādas Komisijas ziņojumā publicētas vadlīnijas var nodrošināt Komisijas rīcības pārskatāmību,
         iepriekšēju paredzamību un tiesisko drošību, tomēr šādi noteikumi Tiesai nav saistoši, kad tā īsteno pilnvaras, kuras tai
         ir piešķirtas ar EKL 228. panta 2. punktu (cita starpā skat. iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija,
         85. punkts un tajā minētā judikatūra).

      62      Iespējamajai naudas soda noteikšanai katrā lietā ir jāņem vērā visi atbilstošie apstākļi gan saistībā ar konstatētās pienākumu
         neizpildes īpatnībām, gan attiecīgo tādas dalībvalsts nostāju, uz kuru attiecas procedūra, kas uzsākta, pamatojoties uz EKL
         228. pantu.

      63      Šajā sakarā jāatgādina, ka no EKL 228. panta teksta, kā arī no tā iepriekš minētā mērķa neizriet, ka piespriešanai maksāt
         naudas sodu ir jābūt automātiskai, kā to ierosina Komisija savā 2005. gada paziņojumā. Šī minētā tiesību norma, kurā noteikts,
         ka Tiesa “var” piespriest pienākumus neizpildošai dalībvalstij samaksāt kavējuma naudu vai naudas sodu, piešķir Tiesai plašu
         rīcības brīvību, izlemjot, vai ir uzliekamas šādas sankcijas.

      64      Gadījumā, ja Tiesa nolemj piespriest kavējuma naudu vai naudas sodu, tai, īstenojot savu rīcības brīvību, šī sankcija ir jānosaka
         tādējādi, lai tā, pirmkārt, būtu pielāgota apstākļiem un, otrkārt, būtu samērīga ar konstatēto pienākumu neizpildi, kā arī
         attiecīgās dalībvalsts maksātspēju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
         Attiecībā it īpaši uz naudas soda piespriešanu šajā sakarā atbilstošo kritēriju skaitā cita starpā figurē tādi apstākļi kā
         pienākumu neizpildes turpināšanās ilgums kopš sprieduma, ar kuru šī pienākumu neizpilde konstatēta, kā arī iesaistītās sabiedrības
         un privātās intereses (skat. iepriekš minēto 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija, 114. punkts).

      65      Šajā lietā Tiesa uzskata, ka, lai pieņemtu lēmumu par Komisijas izvirzīto prasījumu piespriest samaksāt naudas sodu, jāņem
         vērā šādi turpmāk minētie apstākļi.

      66      Pirmkārt un saistībā ar Francijas Republikas ieņemto nostāju attiecībā uz tās no Kopienu tiesībām izrietošajiem pienākumiem
         īpašajā ĢMO jomā, kā to ir atgādinājusi Komisija, attiecībā uz minēto dalībvalsti jau ir pasludināti vairāki spriedumi, pamatojoties
         uz EKL 226. pantu, ar kuriem attiecībā uz to konstatēta pienākumu neizpilde sakarā ar to, ka tā nav pareizi transponējusi
         minētajā jomā pieņemtās direktīvas.

      67      Papildus konstatējumam par Direktīvas 2001/18 netransponēšanu iepriekš minētajā 2004. gada 15. jūlija spriedumā lietā Komisija/Francija,
         kura neizpilde ir šīs tiesvedības pamatā, tas, ka Francijas Republika nebija izpildījusi pienākumus, tika konstatēts arī iepriekš
         minētajā 2003. gada 20. novembra spriedumā lietā Komisija/Francija un iepriekš minētajā 2003. gada 27. novembra spriedumā
         lietā Komisija/Francija saistībā ar to, ka nepilnīgi tika transponētas attiecīgi Direktīva 90/220, kā arī Padomes 1990. gada
         23. aprīļa Direktīva 90/219/EEK par ģenētiski modificētu mikroorganismu ierobežotu izmantošanu (OV L 117, 1. lpp.).

      68      Turklāt no iepriekš minētā 2007. gada 7. februāra rīkojuma par lietas Komisija/Francija izslēgšanu no reģistra izriet, ka
         tikai pēc tam, kad Komisija bija cēlusi prasību konstatēt minētā 2003. gada 27. novembra sprieduma neizpildi, Francijas Republika
         veica pasākumus, lai izpildītu savus pienākumus, un pēc kuru veikšanas Komisija atsauca savu prasību.

      69      Kā norādījusi Komisija, šāda dalībvalsts izdarīto pārkāpumu atkārtošanās īpašā Kopienas darbības jomā var norādīt uz to, ka
         tādu pašu Kopienu tiesību pārkāpumu atkārtošanās nākotnē efektīva novēršana var prasīt tāda atturoša pasākuma veikšanu kā
         piespriešana samaksāt naudas sodu.

      70      Otrkārt, attiecībā uz pienākumu neizpildes turpināšanās ilgumu kopš iepriekš minētā 2004. gada 15. jūlija sprieduma lietā
         Komisija/Francija pasludināšanas jāatzīst, ka nekas šajā lietā nepamato konstatēto ievērojamo kavēšanos pēc minētā sprieduma
         pasludināšanas, lai pienācīgi transponētu Direktīvu 2001/18, kas būtībā prasīja vienīgi pieņemt valsts tiesību normas.

      71      Šajā sakarā jānorāda, ka, lai arī Francijas Republika neapstrīd, ka tā nav izpildījusi pienākumu izpildīt minēto spriedumu
         datumā, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, 2007. gada marta pasākumi, kuri bija pirmie veiktie pasākumi,
         lai nodrošinātu šādu izpildi, tika veikti tikai vairāk nekā gadu pēc minētās termiņa beigšanās dienas.

      72      Attiecībā uz apstākli, uz kuru norāda Tiesai iesniegtie lietas materiāli, par to, ka ĢMO saturošie tīrumi izraisīja un turpina
         izraisīt asas demonstrācijas Francijā, kas tostarp ietver augu iznīcināšanu, un attiecībā uz to, ka kavēšanās izpildīt iepriekš
         minēto 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija ir izskaidrojama ar rūpēm izcelt parlamentāro darbu un veikt
         pretenciozāku reformu, nekā to prasa Direktīva 2001/18, vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts,
         lai pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību neievērošanu, nevar aizbildināties ar iekšējās tiesību sistēmas normām, praksi
         vai situāciju (cita starpā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 25. punkts). It īpaši un pat pieņemot,
         ka Francijas Republikas minēto problēmu cēlonis daļēji ir saistīts ar Kopienu tiesību noteikumu īstenošanu, dalībvalsts, lai
         pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību un termiņu neievērošanu, nevar pamatoties uz piemērošanas grūtībām, kuras radušās
         Kopienu akta izpildes laikā, tostarp, ja šīs grūtības ir saistītas ar sabiedrības pretošanos (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Komisija/Grieķija, 69. un 70. punkts).

      73      Treškārt, runājot par pienākumu neizpildes nopietnību it īpaši saistībā ar tās ietekmi uz iesaistītajām sabiedrības un privātajām
         interesēm, jānorāda, kā tas izriet no Direktīvas 2001/18 1. panta, ka šīs direktīvas mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos
         un administratīvos aktus ĢMO laišanas tirgū un to apzinātas izplatības vidē jomā, kā arī aizsargāt cilvēku veselību un vidi.

      74      Kā tas izriet no minētā 1. panta un šīs direktīvas preambulas sestā un astotā apsvēruma, ar šo direktīvu izveidotās kārtības
         pamatā turklāt ir piesardzības princips un preventīvās darbības princips, par kuriem ir jāatgādina, ka tie ir vides aizsardzības
         pamatprincipi, kuri cita starpā ir minēti EKL 174. panta 2. punktā.

      75      Kā tas šajā sakarā ir atgādināts Direktīvas 2001/18 preambulas ceturtajā un piektajā apsvērumā, dzīvi organismi, ko lielos
         vai mazos daudzumos izplata vidē eksperimentālos vai komerciālos nolūkos, vidē var vairoties un nokļūt ārpus dalībvalsts robežām,
         un skart citas dalībvalstis. Šādas izplatīšanas sekas vidē var būt neatgriezeniskas. Cilvēku veselības un vides aizsardzība
         liek pievērst pienācīgu uzmanību to risku kontrolei, ko rada ĢMO apzināta izplatīšana vidē.

      76      Pamatojoties uz Direktīvā 2001/18 paredzēto valsts tiesību aktu tuvināšanu, šīs direktīvas, kura tika pieņemta, pamatojoties
         uz EKL 95. pantu, mērķis ir arī atvieglot ĢMO kā produktu vai produktu sastāvdaļu brīvu apriti.

      77      Tomēr, kā Tiesa jau ir norādījusi, ja kāda Tiesas sprieduma neizpilde var nodarīt kaitējumu videi un apdraudēt cilvēku veselību,
         kuru aizsardzība ir viens no Kopienu politikas mērķiem vides jomā, kā tas izriet no EKL 174. panta, šāda pienākumu neizpilde
         ir īpaši nopietna (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Grieķija, 94. punkts, un lietā Komisija/Spānija,
         57. punkts).

      78      Tāpat tas principā ir tad, ja turpina tikt kavēta preču brīva aprite, pārkāpjot Kopienu tiesības, neatkarīgi no Tiesas sprieduma,
         ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde šajā sakarā.

      79      Šajā lietā, lai arī Direktīvas 2001/18 noteikumiem bija jābūt transponētiem vēlākais 2002. gada 17. oktobrī, iepriekš tika
         norādīts, ka, lai arī bija pasludināts iepriekš minētais 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā Komisija/Francija, Francijas
         Republika dienā, kurā Tiesā tika uzsākta šī tiesvedība, vēl joprojām nebija veikusi nevienu pasākumu, lai nodrošinātu minētā
         sprieduma izpildi un garantētu, ka pilnībā ir sasniegti Kopienu likumdevēja noteiktie būtiskie mērķi.

      80      Visi iepriekš minētie apsvērumi ir pietiekami, lai šajā lietā pamatotu naudas soda piespriešanu.

      81      Lai noteiktu minētā naudas soda apmēru, Tiesa papildus šī sprieduma 66.–79. punktā minētajiem apsvērumiem uzskata par lietderīgu
         ņemt vērā arī šādus turpmāk izklāstītos apstākļus.

      82      Pirmkārt un kā tas cita starpā izriet no Direktīvas 2001/18 preambulas pirmā un trešā apsvēruma, šī direktīva aizstāja Direktīvu 90/220,
         kurai bija līdzīgs mērķis, iekļaujot tajā dažādus uzlabojumus un to pārveidojot. Tieši tāpēc Tiesa savā iepriekš minētajā
         2004. gada 15. jūlija spriedumā lietā Komisija/Francija konstatēja, ka Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, netransponējot
         Direktīvu 2001/18, tikai tiktāl, ciktāl šajā direktīvā dalībvalstīm paredzētie pienākumi atšķiras vai pārsniedz no Direktīvas 90/220
         izrietošos noteikumus.

      83      Savā šajā lietā iesniegtajā prasības pieteikumā Komisija, pamatojoties uz minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 5. punktu,
         šajā sakarā turklāt ir uzsvērusi, ka Direktīvas 2001/18 1., 2., 4. panta, 6. panta 1., 3. un 5. punkta, 8. panta 1. punkta,
         10.–12. panta, 15. panta 1. un 3. punkta, 21., 22., 24., 25., 27.–34. un 36.–38. panta noteikumi, skatot tos atsevišķi, neprasīja,
         lai tiktu veikti minētā sprieduma izpildes pasākumi.

      84      Cita starpā no iepriekš minētā izriet, ka tas, ka līdz brīdim, kad tika veikti 2007. gada marta izpildes pasākumi, Francijas
         Republika nebija veikusi nevienu nozīmīgu pasākumu, lai transponētu Direktīvu 2001/18, nav tik nopietni, skatoties atsevišķi
         no vides aizsardzības, cilvēku veselības aizsardzības, preču brīvas aprites un iesaistīto sabiedrības un privāto interešu
         aspekta, cik nopietna ir situācija, kurā Kopienu tiesiskais regulējums, kura mērķi ir tikpat svarīgi kā minētās direktīvas
         mērķi, nav ieviests attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā, lai arī ir Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta attiecīgās dalībvalsts
         pienākumu neizpilde.

      85      Otrkārt, zināmā mērā var tikt ņemts vērā tas, ka 2007. gada marta izpildes pasākumi, lai arī tie bija novēloti, nodrošināja
         pilnīgu Direktīvas 2001/18 nozīmīgākās daļas transponēšanu, jo tikai trīs šīs direktīvas noteikumi, kā uzskatīja Komisija,
         nebija pilnībā transponēti līdz 2008. gada 27. jūnijam.

      86      Treškārt, Tiesa – tāpat kā ģenerāladvokāts savu secinājumu 82. punktā – uzskata, ka šī sprieduma 72. punktā minētie apstākļi
         un pirmstiesas procedūras norise, kā tas cita starpā izriet no šī sprieduma 6.–13. punkta, neļauj secināt, ka minētās valsts
         iestādes papildus tam, ka tās nebija izpildījušas iepriekš minēto 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā Komisija/Francija,
         kas tika konstatēts šajā spriedumā, arī nebija izpildījušas pienākumu lojāli sadarboties, kā to uzskata Komisija, laika posmā,
         kas noslēdzās ar minētā sprieduma izpildi, kā arī bija ieņēmušas apzināti novilcinošu pozīciju, lai tikai izvairītos no ātras
         šajā sakarā esošo to pienākumu izpildes.

      87      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, 10 miljonu euro apmērā noteiktā naudas soda, kas Francijas Republikai ir jāsamaksā, pamatā
         ir atbilstošs lietas apstākļu novērtējums.

      88      Tādējādi Francijas Republikai jāsamaksā Komisijai naudas sods 10 miljonu euro apmērā, naudas līdzekļus ieskaitot kontā “Eiropas
         Kopienas pašu resursi”.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      89      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā ir atzīta pienākumu neizpilde, jāpiespriež Francijas Republikai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      90      Čehijas Republika, kas iestājās lietā Francijas Republikas iesniegto prasījumu atbalstam, sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pati atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      līdz argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 2004. gada 15. jūlija
            spriedumu lietā C‑419/03 Komisija/Francija par tādu Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/18/EK
            par ģenētiski modificētu organismu apzinātu izplatīšanu vidē un Padomes Direktīvas 90/220/EEK atcelšanu noteikumu netransponēšanu
            valsts tiesībās, kuri atšķiras vai pārsniedz Padomes 1990. gada 23. aprīļa Direktīvas 90/220/EEK par ģenētiski modificētu
            organismu apzinātu izplatīšanu vidē noteikumus, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 228. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;
      2)      Francijas Republika samaksā Eiropas Kopienu Komisijai naudas sodu 10 miljonu euro apmērā, naudas līdzekļus ieskaitot kontā
            “Eiropas Kopienas pašu resursi”;
      3)      Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      4)      Čehijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2014. gada 26. septembra spriedums.#DK Recycling und Roheisen GmbH pret Eiropas Komisiju.#Vide – Direktīva 2003/87/EK – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Pagaidu noteikumi saskaņotai bezmaksas emisiju kvotu sadalei, sākot no 2013. gada – Lēmums 2011/278/ES – Vācijas piedāvātie valsts izpildes pasākumi – Noteikums par gadījumiem, kas rada pārmērīgas grūtības – Uzņēmējdarbības brīvība – Tiesības uz īpašumu – Samērīgums.#Lieta T‑630/13.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1986. gada 8. oktobrī. # Anne-Marie Clemen un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 91/85.