title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 23. februārī. # A-Punkt Schmuckhandels GmbH pret Claudia Schmidt. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landesgericht Klagenfurt - Austrija. # Preču brīva aprite - EKL 28. un 30. pants - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Sliekšņa darījumi - Sudraba rotaslietu pārdošana - Aizliegums. # Lieta C-441/04.

text:
      Lieta C‑441/04
      A-Punkt Schmuckhandels GmbH
      pret
      Claudia Schmidt
      (Landesgericht Klagenfurt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču brīva aprite – EKL 28. un 30. pants – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Sliekšņa darījumi – Sudraba rotaslietu pārdošana – Aizliegums
      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 23. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Preču brīva aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Tirdzniecības metodes
      (EKL 28. un 30. pants)
      EKL 28. pantam nav pretrunā tāda valsts tiesību norma, ar ko dalībvalsts savā teritorijā aizliedz sudraba rotaslietu pārdošanu
         un pasūtījumu pieņemšanu, veicot sliekšņa darījumus, ja šāda norma attiecas uz visiem attiecīgajiem tirgus dalībniekiem un
         gan tiesiski, gan faktiski vienādi skar valsts preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību. Valsts tiesai ir jāpārbauda,
         vai, ņemot vērā valsts tiesību normas piemērošanas raksturu, tā traucē citu dalībvalstu izcelsmes preču pieeju tirgum vai
         apgrūtina šo pieeju vairāk nekā valsts preču gadījumā, un, ja tas tā ir – vai attiecīgo pasākumu attaisno vispārējo interešu
         mērķis vai arī kāds no EKL 30. pantā noradītajiem mērķiem, un vai minētais pasākums ir samērīgs ar šo mērķi.

      (sal. ar 30. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (treša palāta)
      2006. gada 23. februārī (*)

      Preču brīva aprite – EKL 28. un 30. pants – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Sliekšņa darījumi – Sudraba rotaslietu pārdošana – Aizliegums
      Lieta C‑441/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Landesgericht Klagenfurt (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 13. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 20. oktobrī, tiesvedībā

      A-Punkt Schmuckhandels GmbH
      pret
      Claudia Schmidt.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] un U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents),

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Šmites [Schmidt] vārdā – A. Zēbahers [A. Seebacher], Rechtsanwalt,

      –       Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Šima [B. Schima], pārstāvis,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 28. un 30. panta interpretāciju.
      2       Šis lūgums tika iesniegts sakarā ar tiesvedību starp sabiedrību A‑Punkt Schmuckhandels GmbH (turpmāk tekstā – “A‑Punkt”) un Šmiti, lai pārtrauktu viņas veikto sudraba rotaslietu pārdošanu, veicot sliekšņa darījumus.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3       Austrijas amatnieku, komerciālo un industriālo profesiju kodeksa (Gewerbeordnung, BGBl., 194/1994, turpmāk tekstā – “GewO”) 57. panta 1. punkts aizliedz noteiktu preču, tai skaitā sudraba rotaslietu, pārdošanu un pasūtījumu pieņemšanu dzīvesvietā:

      “Aizliegts apmeklēt privātpersonas nolūkā iegūt pasūtījumus attiecībā uz pārtikas piedevām, indēm, medikamentiem, medicīnas
         piederumiem, no dārgmetāliem izgatavotiem pulksteņiem, no zelta, sudraba vai platīna izgatavotām precēm, juvelierizstrādājumiem
         un dārgakmeņiem, ieročiem un munīciju, pirotehnikas līdzekļiem, kosmētikas līdzekļiem, kapakmeņiem, kapu pieminekļiem un to
         piederumiem, kā arī vainagiem un citiem kapu rotājumiem. Tāpat attiecībā uz minētajām precēm ir aizliegti organizēti reklāmas
         pasākumi privātmājās, ieskaitot reklāmas un konsultāciju sanāksmes, kas ir paredzētas privātpersonām, neatkarīgi no tā, vai
         reklāmas pasākumu organizē pats tirgus dalībnieks vai trešā persona [..].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      4       Šmite vada uzņēmumu, kura sēdeklis atrodas Vācijā. Viņa veic rotaslietu izbraukuma pārdošanu Eiropas Savienības teritorijā,
         apmeklējot privātpersonas to privātajā dzīvesvietā, kur viņa piedāvā pirkt sudraba rotaslietas un pieņem pasūtījumus šādām
         rotaslietām. Katras minētās rotaslietas pārdošanas cena nepārsniedz EUR 40.

      5       2003. gada 18. decembrī Šmite organizēja “rotaslietu sanāksmi” privātmājā Klagenfurtē [Klagenfurt], Austrijā. Pēc šīs sanāksmes A‑Punkt, kas veic konkurējošu darbību, cēla prasību pret Šmiti Landesgericht Klagenfurt [Klagenfurtes apgabaltiesa], lai panāktu viņas darbības pārtraukšanu, jo šo darbību aizliedz GewO 57. panta 1. punkts.

      6       Šmite apstrīd prasītāja pamata lietā prasījumus, norādot, ka GewO 57. pants ir pretrunā ar EKL 28. pantā paredzēto preču brīvu apriti. Viņa it īpaši uzsver, ka sudraba rotaslietu pārdošana
         dzīvesvietā ir uzskatāma par likumīgu gan Vācijā, gan arī Itālijā un Apvienotajā Karalistē.

      7       Šajos apstākļos Landgericht Klagenfurt nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai EKL 28. un 30. pants ir jāinterpretē tā, ka tie garantē atbildētājas tiesības savas komerciālās darbības ietvaros apmeklēt
         privātpersonas, lai pārdotu sudraba rotaslietas un pieņemtu sudraba rotaslietu pasūtījumus?

      2)      Ja atbilde ir apstiprinoša, vai dalībvalsts tiesību akti, kas aizliedz sudraba rotaslietu pārdošanu, apmeklējot privātpersonas,
         lai pārdotu sudraba rotaslietas un pieņemtu to pasūtījumus, ir brīvas preču aprites ierobežojums EKL 28. un 30. panta nozīmē?

      3)      Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, vai valsts tiesību akti, kas, pārkāpjot EKL 28. un 30. pantu, aizliedz sudraba
         rotaslietu pārdošanu, apmeklējot privātpersonas, lai pārdotu sudraba rotaslietas un pieņemtu to pasūtījumus, nav pretrunā
         indivīda tiesībām pārdot šādas rotaslietas minētajā veidā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      8       Ar trim jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesību
         normu kā GewO 57. pants, ar ko aizliedz sudraba rotaslietu pārdošanu un to pasūtījumu pieņemšanu, veicot sliekšņa darījumus.

      9       Vispirms ir jākonstatē, ka GewO 57. pants paredz izslēgt vienu šāda veida rotaslietu tirdzniecības metodi. Turklāt pamata lieta pamatojas uz situāciju, kad
         persona, kas vada uzņēmumu ar sēdekli Vācijā, organizē rotaslietu pārdošanu dzīvesvietā Austrijā. Šajos apstākļos valsts kārtība,
         kas aizliedz rotaslietu pārdošanu dzīvesvietā, ir pakļauta preču brīvai apritei.

      10     Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīva 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus
         uzņēmuma telpām (OV L 372, 31. lpp.) paredz daļēji saskaņot noteikumus patērētāju aizsardzības jomā attiecībā uz noteiktām
         tirdzniecības metodēm, tostarp pārdošanu, ko tirgotājs veic privātpersonas apmeklējuma laikā.

      11     Nepastāvot vajadzībai detalizēti analizēt ar šo direktīvu panākto saskaņošanas pakāpi, ir noteikts, ka dalībvalstīm ir tiesības
         pieņemt vai saglabāt spēkā labvēlīgākus patērētāju aizsardzības noteikumus jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.

      12     Kā tas izriet no Tiesas judikatūras, dalībvalstis šajā sakarā var ieviest vai saglabāt pilnīgu vai daļēju aizliegumu slēgt
         līgumus ārpus uzņēmuma telpām (skat. 1989. gada 16. maija spriedumu lietā 382/87 Buet un EBS, Recueil, 1235. lpp., 16. punkts, un 1991. gada 14. marta spriedumu lietā C‑361/89 Di Pinto, Recueil, I‑1189. lpp., 21. punkts). Tomēr šīs tiesības ir jārealizē, ievērojot preču brīvas aprites pamatprincipu, kas ir ietverts
         EKL 28. pantā noteiktajā importa kvantitatīvo ierobežojumu un citu pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību aizliegumā starp dalībvalstīm
         (šajā sakarā skat. 2004. gada 25. marta spriedumu lietā C‑71/02 Karner, Recueil, I‑3025, 34. punkts).

      13     Tiesa jau ir nospriedusi par dažādu valsts tiesību normu, kas regulē tirdzniecības metodes, savienojamību ar EKL 28. pantu
         (skat. it īpaši 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑20/03 Burmanjer u.c., Krājums, I‑4133, 22. lpp.).

      14     Kā Tiesa ir vairākkārtēji nospriedusi, jebkurš dalībvalstu tirdzniecības regulējums, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami
         varētu ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir uzskatāms par pasākumu ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību
         un kā tāds ar šo pantu ir aizliegts (skat. it īpaši 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74 Dassonville, Recueil, 837. lpp., 5. punkts; 2003. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑420/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑6445. lpp., 25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Karner, 36. punkts).

      15     Tomēr Tiesa 1993. gada 24. novembra spriedumā apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91 Keck un Mithouard (Recueil, I‑6097, 16. punkts) ir precizējusi, ka valsts noteikumi, kas ierobežo vai aizliedz dažus tirdzniecības veidus, ja tie, no
         vienas puses, attiecas uz visiem iesaistītajiem tirgus dalībniekiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un, no otras puses,
         kā tiesiski, tā faktiski vienādi skar valsts un ārvalstu izcelsmes preču tirdzniecību, nav tādi, kas ierobežo tirdzniecību
         starp dalībvalstīm judikatūras, kas ieviesta ar iepriekš minēto spriedumu lietā Dassonville, nozīmē (skat. arī 2000. gada 13. janvāra spriedumu lietā C‑254/98 TK-Heimdienst, Recueil, I‑151. lpp., 23. punkts; 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑322/01 Deutscher Apothekerverband, Recueil, I‑14887. lpp., 68. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Karner, 37. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Burmanjer u.c., 24. punkts).

      16     Turpmāk Tiesa normas, kas regulē noteiktus tirdzniecības veidus, kvalificēja kā noteikumus, kas reglamentē pārdošanas veidus
         iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Keck un Mithouard nozīmē (skat. it īpaši 1994. gada 2. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑402/92 un C‑402/92 Tankstation ’t Heukske un Boermans, Recueil, I‑2199. lpp., 12.–14. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā TK‑Heimdienst, 24. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Burmanjer u.c., 25. un 26. punkts).

      17     Kā izriet no šī sprieduma 9. punkta, valsts noteiktā kārtība, kas aizliedz attiecīgo pārdošanu dzīvesvietā, attiecas uz tirdzniecības
         metodi. Ir noteikts, ka tās mērķis nav regulēt preču tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tomēr aizliegums, kas paredzēts EKL
         28. pantā, uz šo kārtību neattiecas tikai tad, ja tā atbilst abiem šī sprieduma 15. punktā minētajiem nosacījumiem.

      18     Attiecībā uz pirmo nosacījumu šķiet, ka GewO 57. pants ir piemērojams visiem tirgus dalībniekiem, kas veic darbību Austrijas teritorijā, neatkarīgi no to izcelsmes valsts.
         Tātad pirmais iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Keck un Mithouard noteiktais nosacījums ir izpildīts.

      19     Attiecībā uz otro nosacījumu ir noteikts, ka rotaslietu pārdošanas dzīvesvietā aizlieguma kārtība nenosaka atšķirību pēc attiecīgo
         preču izcelsmes.

      20     Turpmāk ir jāpārbauda, vai vispārējs sudraba rotaslietu pārdošanas un to pasūtījumu pieņemšanas aizliegums, veicot sliekšņa
         darījumus, faktiski pēc savas būtības nav tāds, kas citu dalībvalstu izcelsmes precēm apgrūtina pieeju tirgum vairāk, nekā
         konkrētās valsts precēm.

      21     Tāda valsts tiesību norma, kāda tiek apskatīta šajā lietā, principā var ierobežot preču kopējo pārdošanas apjomu attiecīgajā
         dalībvalstī un tātad samazināt arī tādu preču pārdošanas apjomu, kuru izcelsme ir citās dalībvalstīs. Tomēr šāds konstatējums
         nav pietiekošs, lai minēto normu kvalificētu kā pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu
         apvienotajās lietās Keck un Mithouard, 13. punkts, un 1996. gada 20. jūnijā spriedumu apvienotajās lietās no C‑418/93 līdz C‑421/93, no C‑460/93 līdz C‑462/93,
         C‑464/93, no C‑9/94 līdz C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 un C‑332/94 Semeraro Casa Uno u.c., Recueil, I‑2975. lpp., 24. punkts).

      22     Kā to atzīmē Eiropas Kopienu Komisija, nelielas vērtības rotaslietu pārdošana dzīvesvietā, protams, var šķist piemērojamāka
         un efektīvāka nekā pārdošana noteiktas komerciālas struktūras ietvaros. Pārdošana noteiktas komerciālas struktūras ietvaros
         tirgus dalībniekiem, kuru specializācija ir šādas vērtības rotaslietas, var radīt nesamērīgi augstas izmaksas.

      23     Tomēr tas, ka kāda tirdzniecības metode ir efektīvāka un ekonomiskāka, nav pietiekošs pierādījums tam, lai apstiprinātu, ka
         šādu metodi aizliedzoša valsts tiesību norma ietilpst EKL 28. panta paredzētā aizlieguma jomā. Šāda norma ir pasākums ar līdzvērtīgu
         iedarbību tikai tad, ja attiecīgās tirdzniecības metodes izslēgšana citu dalībvalstu izcelsmes preces ietekmē vairāk nekā
         konkrētās valsts preces.

      24     Šajā sakarā ir noteikts, ka pamata lietā apskatāmais aizliegums attiecas nevis uz visām attiecīgo preču tirdzniecības formām,
         bet tikai uz vienu no tām, tādējādi neizslēdzot iespēju pārdot minētās preces valsts teritorijā ar citām metodēm.

      25     Tomēr Tiesas rīcībā esošā informācija neļauj skaidri noteikt, vai GewO 57. pantā paredzētais pārdošanas aizliegums dzīvesvietā smagāk ietekmē citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību, nekā
         Austrijas izcelsmes preču tirdzniecību. Šajos apstākļos iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šis nosacījums ir izpildīts, tostarp
         izmantojot šī sprieduma 20.–24. punktā ietvertos apsvērumus.

      26     Ja pēc šīs pārbaudes šī tiesa konstatē, ka GewO 57. pantā noteiktais aizliegums saistībā ar pieeju valsts tirgum vairāk ietekmē citu dalībvalstu izcelsmes preces, nekā konkrētās
         valsts preces, tai ir jānosaka, vai šo aizliegumu attaisno objektīvās vispārējās intereses tādā nozīmē, kas ir ieviesta judikatūrā
         ar 1979. gada 20. februāra spriedumu lietā 120/78 Rewe-Zentral, “Cassis de Dijon” (Recueil, 649. lpp.), vai arī ir viens no EKL 30. pantā noteiktajiem mērķiem, ja vien aizliegums šī mērķa sasniegšanai ir vajadzīgs
         un samērīgs.

      27     Saistībā ar minēto patērētāju aizsardzība var būt aizlieguma attaisnojums pamata lietā ar dubultu nosacījumu: šim aizliegumam
         jābūt piemērotam uzstādītā mērķa sasniegšanas nodrošināšanai un tam nav jāpārsniedz tas, kas ir vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.

      28     Vērtējumā jāņem vērā aizsardzības līmenis, ko atbilstoši Direktīvai 85/577 bauda patērētāji saistībā ar attiecīgo preču pārdošanu
         un pasūtījumu pieņemšanu.

      29     Šajā kontrolē ir jāievēro arī īpatnības, kas ir saistītas ar sudraba rotaslietu pārdošanu dzīvesvietā, tostarp potenciāli
         lielāks patērētāju krāpšanas risks, kas izriet no informācijas trūkuma, neiespējamības salīdzināt cenas vai nepietiekošas
         šo rotaslietu autentiskuma garantijas, kā arī izteiktāka pirkuma veikšanas psiholoģiskā spiediena, kas rodas, ja pārdošana
         ir organizēta privāti.

      30     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka saistībā ar preču brīvu apriti ar EKL 28. pantu
         nav pretrunā tāda valsts tiesību norma, ar ko dalībvalsts savā teritorijā aizliedz sudraba rotaslietu pārdošanu un pasūtījumu
         pieņemšanu, veicot sliekšņa darījumus, ja šāda norma attiecas uz visiem attiecīgajiem tirgus dalībniekiem un gan tiesiski,
         gan faktiski vienādi skar valsts preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību. Iesniedzējtiesai, ievērojot pamata
         lietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā valsts tiesību normas piemērošanas raksturu, tā traucē citu dalībvalstu izcelsmes
         preču pieeju tirgum vai apgrūtina šo preču pieeju vairāk nekā valsts preču gadījumā, un, ja tas tā ir, – vai attiecīgo pasākumu
         attaisno vispārējo interešu mērķis tādā nozīmē, ko šim jēdzienam piešķir Tiesas judikatūra, vai arī kāds no EKL 30. pantā
         noradītajiem mērķiem, un vai minētais pasākums ir samērīgs ar šo mērķi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      31     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      ar EKL 28. pantu nav pretrunā tāda valsts tiesību norma, ar ko dalībvalsts savā teritorijā aizliedz sudraba rotaslietu pārdošanu
            un pasūtījumu pieņemšanu, veicot sliekšņa darījumus, ja šāda norma attiecas uz visiem attiecīgajiem tirgus dalībniekiem un
            gan tiesiski, gan faktiski vienādi skar valsts preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību.
      Iesniedzējtiesai, ievērojot pamata lietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā valsts tiesību normas piemērošanas raksturu,
            tā traucē citu dalībvalstu izcelsmes preču pieeju tirgum vai apgrūtina šo pieeju vairāk nekā valsts preču gadījumā, un, ja
            tas tā ir, – vai attiecīgo pasākumu attaisno vispārējo interešu mērķis tādā nozīmē, ko šim jēdzienam piešķir Tiesas judikatūra,
            vai arī kāds no EKL 30. pantā noradītajiem mērķiem, un vai minētais pasākums ir samērīgs ar šo mērķi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 16.jūlijā.#Pärlitigu OÜ pret Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tallinna Halduskohus - Igaunija.#Kopējais muitas tarifs - Kombinētā nomenklatūra - Tarifu klasifikācija - Apakšpozīcija KN 0511 91 10 - Apakšpozīcija KN 0303 22 00 - Saimniecībās audzētu Atlantijas lašu saldēti mugurkauli - Regula (EK) Nr. 85/2006 - Antidempinga maksājumi.#Lieta C-56/08.

text:
      Lieta C‑56/08
      Pärlitigu OÜ
      pret
      Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus
      (Tallinna Halduskohus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopējais muitas tarifs – Kombinētā nomenklatūra – Tarifu klasifikācija – Apakšpozīcija KN 0511 91 10 – Apakšpozīcija KN 0303 22 00 – Saimniecībās audzētu Atlantijas lašu saldēti mugurkauli – Regula (EK) Nr. 85/2006 – Antidempinga maksājumi
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopējais muitas tarifs – Tarifu pozīcijas – Saimniecībās audzētu Atlantijas lašu saldēti mugurkauli, kas iegūti pēc zivju
            filejas atdalīšanas

      Kopējā muitas tarifu kombinētā nomenklatūra, kas ir ietverta I pielikumā Padomes Regulai Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas
         nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kurā ir izdarīti grozījumi ar Regulu Nr. 1719/2005, ir jāinterpretē tādējādi, ka saimniecībās
         audzētu Atlantijas lašu (Salmo salar) saldēti mugurkauli, kas iegūti pēc zivju filejas atdalīšanas, ir jāklasificē Kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 0303 22 00 ar
         nosacījumu, ka muitošanas brīdī šī prece ir derīga cilvēku pārtikai, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

      (sal. ar 30. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 16. jūlijā (*)

      Kopējais muitas tarifs – Kombinētā nomenklatūra – Tarifu klasifikācija – Apakšpozīcija KN 0511 91 10 – Apakšpozīcija KN 0303 22 00 – Saimniecībās audzētu Atlantijas lašu saldēti mugurkauli – Regula (EK) Nr. 85/2006 – Antidempinga maksājumi
      Lieta C‑56/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tallinna Halduskohus (Igaunija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 16. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 13. februārī, tiesvedībā

      Pärlitigu OÜ
      pret
      Maksu‑ ja Tolliameti Põhja maksu‑ ja tollikeskus.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents) un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Pärlitigu OÜ vārdā – M. Maksings [M. Maksing], advokaat,

      –        Igaunijas valdības vārdā – L. Uibo [L. Uibo], pārstāvis,

      –        Eiropas Savienības Padomes vārdā – T. Tobrelutsa [T. Tobreluts] un Dž. P. Hikss [J.‑P. Hix], pārstāvji, kuriem palīdz G. Berišs [G. Berrisch], Rechtsanwalt,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Sāremēla‑Stoilova [K. Saaremäel‑Stoilov], H. van Vlīts [H. van Vliet] un A. Šipošs [A. Sipos], pārstāvji,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 12. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt apakšpozīcijas 0511 91 10 un 0303 22 00 Kombinētajā nomenklatūrā,
         kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru
         un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.), kurā ir izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 27. oktobra Regulu (EK) Nr. 1719/2005
         (OV L 286, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “KN”), un par to, vai ir spēkā Padomes 2006. gada 17. janvāra Regulas (EK) Nr. 85/2006
         par galīgā antidempinga maksājuma uzlikšanu un uzliktā pagaidu maksājuma galīgu iekasēšanu par saimniecībās audzētu Norvēģijas
         izcelsmes lašu importu (OV L 15, 1. lpp.) 1. panta 5. punkts.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Maksu‑ ja Tolliameti Põhja maksu‑ ja tollikeskus [Nodokļu un muitas nodevu pārvaldes Ziemeļu centru], Igaunijas nodokļu un muitas iestādi (turpmāk tekstā – “PMTK”), un Igaunijas sabiedrību Pärlitigu OÜ (turpmāk tekstā – “Pärlitigu”) par šai sabiedrībai adresētu nodokļu paziņojumu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        KN pirmās daļas I iedaļas A apakšiedaļā, kas veltīta KN interpretācijas vispārīgajiem noteikumiem, paredzēts:

      “[KN] preces klasificē saskaņā ar šādiem principiem:
      1.      Sadaļu, nodaļu un apakšnodaļu virsraksti doti tikai ērtības labad; juridiski klasifikāciju nosaka pozīciju ieraksti un sadaļu
         un nodaļu piezīmes, kā arī tālāk izklāstītie noteikumi, ja vien pozīcijās un piezīmēs nav noteikts citādi.

      2.      a)     Jebkura norāde uz kādu preci pozīcijas ierakstā attiecas arī uz negatavām vai nepabeigtām precēm, ja uzrādāmajām precēm piemīt
         gatavas vai pabeigtas preces pamatīpašības. Tāda atsauce attiecas arī uz gatavām vai pabeigtām precēm (vai precēm, kas saskaņā
         ar šo noteikumu klasificējamas kā gatavas vai pabeigtas), ja tās uzrāda nesaliktas vai izjauktas.

      [..]
      6.      Juridiski preču klasifikāciju pozīcijas apakšpozīcijās nosaka atbilstoši apakšpozīciju noteikumiem un piezīmēm, kā arī pēc
         analoģijas atbilstoši iepriekš minētajiem noteikumiem, ievērojot, ka salīdzināmas ir tikai viena līmeņa apakšpozīcijas. Piemērojot
         šo noteikumu, iedaļu un nodaļu piezīmes arī ir piemērojamas, ja vien nav noteikts citādi.”

      4        KN otrās daļas I iedaļā ar nosaukumu “Dzīvi dzīvnieki un dzīvnieku produkti” ir piecas nodaļas.

      5        Viena no tām ir 3. nodaļa ar nosaukumu “Zivis un vēžveidīgie, mīkstmieši un citi ūdens bezmugurkaulnieki”, kura ietver pozīciju 0303.
         Šī pozīcija, kuras nosaukums ir “Saldētas zivis, izņemot zivju fileju un pārējo zivju mīkstumu, kas minēts pozīcijā 0304”,
         ir iedalīta šādi:

      “      – Klusā okeāna laši (Oncorhynchus nerka, Oncorhynchus gorbuscha, Oncorhynchus keta, Oncorhynchus tschawytscha, Oncorhynchus kisutch, Oncorhynchus masou un Oncorhynchus rhodurus), izņemot aknas, ikrus un pieņus:

      [..]
      0303 22 00 – – Atlantijas laši (Salmo salar) un Donavas laši (Hucho hucho)

      [..].”
      6        Minētās 3. nodaļas piezīmēs noteikts:

      “1.      Šajā nodaļā neietilpst:
      [..]
               c)     beigtas zivis (ieskaitot to aknas, [ikrus un pieņus]) un vēžveidīgie, mīkstmieši un citi ūdens bezmugurkaulnieki, kas nav
         piemēroti vai derīgi [cilvēku] pārtikai to sugas vai stāvokļa dēļ (5. nodaļa); [..]

      [..].”
      7        KN otrās daļas I iedaļas 5. nodaļā ar nosaukumu “[Citi d]zīvnieku izcelsmes produkti, kas citur nav minēti vai iekļauti” ir
         pozīcija 0511, kuras nosaukums savukārt ir “Dzīvnieku izcelsmes produkti, kas citur nav minēti vai ietverti; pārtikā nelietojami
         beigti 1. vai 3. nodaļā minētie dzīvnieki”, kas ir iedalīta šādi:

      “0511 10 00  – liellopu sperma
                                 – citi:
      0511 91 – – zivju vai vēžveidīgo, mīkstmiešu vai citu ūdens bezmugurkaulnieku produkti; beigti 3. nodaļā minētie dzīvnieki:
      0511 91 10 – – – zivju atkritumi
      [..].”
      8        KN 5. nodaļas piezīmēs ir šādi precizējumi:

      “1.      Šajā nodaļā neietilpst:
               a)     pārtikas produkti (kas nav zarnas, pūšļi un kuņģi vai to gabali, un šķidras vai kaltētas dzīvnieku asinis);
      [..].”
      9        Eiropas Kopienu Integrētā muitas tarifa (TARIC) apakšpozīcijas, kas attiecas uz KN otrās daļas I iedaļas 3. nodaļu, ir iedalītas šādā veidā:

      “0303 22 00 11 – – – Atlantijas laši (salmo salar)

      0303 22 00 11 – – – – savvaļas
      0303 22 00 12 – – – – citi
      0303 22 00 12 – – – – – veseli
      0303 22 00 13 – – – – – Izķidāti, ar galvu
      0303 22 00 15 – – – citi.”
      10      Regulas Nr. 85/2006 1. pantā noteikts:

      “1.      Ar šo tiek ieviests galīgais antidempinga maksājums tādu saimniecībās audzētu Norvēģijas izcelsmes lašu (kas nav savvaļas
         laši) – filejas veidā vai veselu, svaigu, dzesinātu vai saldētu – importam, kas atbilst KN kodiem ex 0302 12 00, ex 0303 11 00,
         ex 0303 19 00, ex 0303 22 00, ex 0304 10 13 un ex 0304 20 13 (turpmāk tekstā – “saimniecībās audzēti laši”).

      [..]
      4.      Visiem [..] uzņēmumiem, [kas nav Nordlaks Oppdrett AS] (TARIC papildu kods A999), galīgā antidempinga maksājuma summa ir starpība starp viszemāko importa cenu, kas noteikta 5. punktā,
         un tīro Kopienas brīvas robežpiegādes cenu pirms muitošanas, ja otrā ir zemāka par pirmo. Nodokli neievāc, ja tīra Kopienas
         brīvas robežpiegādes cena ir vienāda ar attiecīgo viszemāko importa cenu, kas noteikta 5. punktā, vai augstāka par to.

      5.       Lai izpildītu 4. punktu, piemērojama nākamās tabulas 2. slejā noteiktā viszemākā importa cena. Ja pēcimporta pārbaudē atklājas,
         ka tīrā Kopienas brīvas robežpiegādes cena, ko faktiski samaksājis pirmais neatkarīgais pircējs Kopienā (pēcimporta cena),
         ir zemāka par tīro Kopienas brīvas robežpiegādes cenu pirms nodokļiem, kas izriet no muitas deklarācijas, un pēcimporta cena
         ir zemāka par viszemāko importa cenu, piemēro tālāk tabulas 3. slejā norādīto fiksētas likmes antidempinga maksājumu, ja vien
         3. slejā norādītā fiksētās likmes maksājuma plus pēcimporta cenas piemērošana nesastāda summu (faktiski samaksātā cena plus
         fiksētas likmes maksājums), kas joprojām ir zemāka par 2. slejā norādīto viszemāko importa cenu. Tādā gadījumā piemērojama
         nodokļa summa, kas vienāda ar tālāk tabulas 2. slejā norādītās viszemākās importa cenas un pēcimporta cenas starpību. Ja fiksētās
         likmes antidempinga maksājumu iekasē retrospektīvi, tas iekasējams, atskaitot iepriekš samaksātos antidempinga maksājumus,
         aprēķinot pēc viszemākās importa cenas.

               Saimniecībās audzēto lašu produkts

               Viszemākā importa cena EUR/kg neto svara

               Fiksētas likmes nodoklis EUR/kg neto produkta svara

               TARIC kods

               Veselas zivis, svaigas, dzesinātas vai saldētas

               Izķidātas zivis ar galvu, svaigas, dzesinātas vai saldētas

               Citādas (arī izķidātas bez galvas), svaigas, dzesinātas vai saldētas

               Veselas zivju filejas un gabalos sagrieztas filejas, kas katra sver vairāk par 300 g, svaigas, dzesinātas vai saldētas ar
                  ādu

               Veselas zivju filejas un gabalos sagrieztas filejas, kas katra sver vairāk par 300 g, svaigas, dzesinātas vai saldētas bez
                  ādas

               Citādas zivju filejas un gabalos sagrieztas filejas, kas katra sver 300 g vai mazāk, svaigas, dzesinātas vai saldētas

               2,80

               3,11

               3,49

               5,01

               6,40

               7,73

               0,40

               0,45

               0,50

               0,73

               0,93

               1,12

               0302 12 00 12,
               0302 12 00 33,
               0302 12 00 93,
               0303 11 00 93,
               0303 19 00 93,
               0303 22 00 12,
               0303 22 00 83

               0302 12 00 13,
               0302 12 00 34,
               0302 12 00 94,
               0303 11 00 94,
               0303 19 00 94,
               0303 22 00 13,
               0303 22 00 84

               0302 12 00 15,
               0302 12 00 36,
               0302 12 00 96,
               0303 11 00 18,
               0303 11 00 96,
               0303 19 00 18,
               0303 19 00 96,
               0303 22 00 15,
               0303 22 00 86

               0304 10 13 13,
               0304 10 13 94,
               0304 20 13 13,
               0304 20 13 94

               0304 10 13 14,
               0304 10 13 95,
               0304 20 13 14,
               0304 20 13 95

               0304 10 13 15,
               0304 10 13 96,
               0304 20 13 15,
               0304 20 13 96

         [..].”
      11      Ar Padomes 2009. gada 16. aprīļa Regulu (EK) Nr. 319/2009, ar ko precizē piemērošanas jomu galīgajiem antidempinga maksājumiem,
         kas uzlikti ar Regulu (EK) Nr. 85/2006 (OV L 101, 1. lpp.), Regulas Nr. 85/2006 1. panta 1. punkts tika aizstāts ar šādu tekstu:

      “Ar šo tiek ieviests galīgais antidempinga maksājums saimniecībās audzētu Norvēģijas izcelsmes lašu (kas nav savvaļas laši)
         importam – filejas veidā vai veseliem, svaigiem, dzesinātiem vai saldētiem, kas atbilst KN kodiem ex 0302 12 00, ex 0303 11 00,
         ex 0303 19 00, ex 0303 22 00, ex 0304 10 13 un ex 0304 20 13 (turpmāk – “saimniecībās audzēti laši”). Uz lašu mugurkauliem,
         kuri daļēji sastāv no asakas, kas klāta ar gaļu, kuri ir zivju rūpniecības ēdami blakusprodukti un kuri atbilst KN kodiem
         ex 0302 12 00, ex 0303 11 00, ex 0303 19 00, ex 0303 22 00, neattiecas galīgais antidempinga maksājums ar nosacījumu, ka pie
         mugurkaula esošā gaļa nav vairāk par 40 % no laša mugurkaula svara.”

      12      Regulas Nr. 319/2009 2. pantā paredzēts:

      “Par precēm, uz ko neattiecas Regulas (EK) Nr. 85/2006 1. panta 1. punkts, kas grozīts ar šo regulu, galīgos antidempinga
         maksājumus, kuri veikti vai reģistrēti uzskaitē, ievērojot Regulas (EK) Nr. 85/2006 sākotnējās versijas 1. panta 1. punktu,
         kā arī pagaidu antidempinga maksājumus, kas galīgi iekasēti atbilstoši minētās regulas 2. pantam, atmaksā vai no tiem atbrīvo.

      [..]”
      13      Saskaņā ar Regulas Nr. 319/2009 3. pantu šo regulu piemēro ar atpakaļejošu datumu no 2006. gada 21. janvāra.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      2006. gada 19. janvārī Pärlitigu atbilstoši Fossen AS rēķinam Norvēģijā nopirka 13 050 kg saimniecībās audzētu Atlantijas lašu (Salmo salar) saldētu mugurkaulu, kas iegūti pēc zivju filejas atdalīšanas, par cenu EEK 6,54/kg. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu,
         it īpaši no pirmā prejudiciālā jautājuma teksta, izriet, ka runa ir par produktiem, kas ir lietojami pārtikā un ko parasti
         tirgo kā pārtikas preces.

      15      2006. gada 23. janvārī Pärlitigu importēja šīs preces Igaunijā ar muitas deklarāciju Nr. I 5446, kurā tā šīs preces nosauca par zivju atkritumiem, uz kuriem
         attiecas kods KN 0511 91 10 un kuriem netiek piemērots muitas nodoklis. Tajā pašā datumā PMTK pieņēma šo deklarāciju un laida minētās preces brīvā apgrozībā. Šajā sakarā Pärlitigu samaksāja pievienotās vērtības nodokli EEK 15 370 apmērā.

      16      2006. gada 25. janvārī Pärlitigu pārdeva šīs pašas preces uzņēmumam Alkfish OÜ par cenu EEK 8,47/kg.

      17      2006. gada 23. martā PMTK kontroles aģents a posteriori paņēma paraugu no Alkfish OÜ noliktavā uzglabātajām attiecīgajām precēm, lai pārbaudītu, vai importēšanas deklarācijā minētais KN kods bija pareizs. Šā
         parauga analīzes rezultātā tika izdarīts secinājums, ka šī prece bija derīga cilvēku pārtikai.

      18      Ņemot vērā šo secinājumu, PMTK piešķīra minētajai precei jaunu kodu KN 0303 22 00 un to klasificēja ar kodu TARIC 0303 22 00 15. 2007. gada 30. martā tā izdeva nodokļu paziņojumu Nr. 12‑5/177, ņemot vērā tostarp antidempinga maksājumu,
         kas paredzēts Regulā Nr. 85/2006.

      19      2007. gada 11. aprīlī Pärlitigu apstrīdēja šo paziņojumu Tallinna Halduskohus (Tallinas Administratīvā tiesa), lūdzot, pirmkārt, atcelt minēto paziņojumu un, otrkārt, kā pagaidu pasākumu apturēt tā izpildi.

      20      Šādos apstākļos Tallinna Halduskohus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “[1)] Vai [KN] ir jāinterpretē tādējādi, ka saimniecībās audzētu Atlantijas lašu (Salmo salar) saldēti mugurkauli (asakas ar zivju mīkstumu), kas paliek pāri pēc zivju filejas iegūšanas, ir lietojami pārtikā un parasti
         tiek tirgoti kā pārtikas produkts, ir klasificējami

      a)      apakšpozīcijā 0511 91 10 (“zivju atkritumi”), vai arī
      b)      apakšpozīcijas 0303 22 00 15 (“Atlantijas lasis (Salmo salar)”) iedaļā “citi”?

      [2)]      Ja atbilde uz 1. jautājumu ir b) variants, vai tādā gadījumā [Regulas Nr. 85/2006] 1. panta 5. punktā iekļautā tabula nav
         spēkā tādēļ, ka netiek ievērots [EK] līguma 5. pantā nostiprinātais samērīguma princips, ciktāl atbilstoši šai tabulai saldētiem lašu mugurkauliem paredzētā viszemākā
         importa cena ir augstāka nekā veselām zivīm un izķidātām zivīm ar galvu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      21      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai saimniecībās audzētu Atlantijas lašu saldēti mugurkauli, kas iegūti pēc
         zivju filejas atdalīšanas, kā zivju atkritumi ietilpst apakšpozīcijā KN 0511 91 10, vai – kā Atlantijas laši (Salmo salar) – apakšpozīcijā KN 0303 22 00, un konkrētāk – apakšpozīcijā TARIC 0303 22 00 15.

      22      Pärlitigu uzskata, ka KN ir jāinterpretē tādējādi, ka strīdīgā prece ir jāklasificē apakšpozīcijā KN 0511 91 00 ar nosaukumu “zivju
         atkritumi”, ņemot vērā, ka šis nosaukums atbilst šīs preces būtībai un ka nav nevienas citas precīzākas apakšpozīcijas, kas
         tai atbilstu. Igaunijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija turpretī uzskata, ka, tā kā minētā prece ir derīga cilvēku pārtikai,
         tā ietilpst apakšpozīcijā KN 0303 22 00 un konkrētāk – apakšpozīcijā TARIC 0303 22 00 15.

      23      Ir jāatgādina, ka, ja Tiesai ir jāsniedz prejudiciālais nolēmums tarifu klasifikācijas jomā, tās uzdevums ir valsts tiesai
         papildus izskaidrot kritērijus, kuru lietojums tai ļaus attiecīgās preces pareizi klasificēt KN, nevis veikt šo klasifikāciju
         pašai, jo Tiesas rīcībā var nebūt visas šim uzdevumam nepieciešamās informācijas. Tādējādi valsts tiesa katrā ziņā ir labākā
         pozīcijā, lai veiktu šo uzdevumu (2002. gada 7. novembra spriedums apvienotajās lietās no C‑260/00 līdz C‑263/00 Lohmann un Medi Bayreuth, Recueil, I‑10045. lpp., 26. punkts, kā arī 2006. gada 16. februāra spriedums lietā C‑500/04 Proxxon, Krājums, I‑1545. lpp., 23. punkts). Tomēr, lai tai sniegtu lietderīgu atbildi, Tiesa var sadarbības ar valsts tiesām kontekstā
         tai sniegt visas norādes, ko tā uzskata par vajadzīgām (skat. it īpaši 2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑49/07 MOTOE, Krājums, I‑4863. lpp., 30. punkts).

      24      Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai nodrošinātu tiesisko drošību un atvieglotu pārbaudes, izšķirošais
         kritērijs preču tarifu klasifikācijā principā ir jāmeklē preču objektīvajās īpašības un pazīmēs, kas ir norādītas KN pozīcijas
         aprakstā un sadaļas vai nodaļas piezīmēs (skat. it īpaši 2004. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑396/02 DFDS, Krājums, I‑8439. lpp., 27. punkts; 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑495/03 Intermodal Transports, Krājums, I‑8151. lpp., 47. punkts, un 2007. gada 15. februāra spriedumu lietā C‑183/06 RUMA, Krājums, I‑1559. lpp., 27. punkts).

      25      Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka attiecīgās preces pamata prāvā nav skaidri paredzētas nedz attiecīgo KN pozīciju tekstā, nedz
         tās sadaļas vai nodaļas piezīmēs. Tomēr netiek apstrīdēts, ka šī prece attiecas uz KN otrās daļas I iedaļu ar nosaukumu “Dzīvi
         dzīvnieki un dzīvnieku produkti”. Šī iedaļa ir iedalīta piecās nodaļās, tostarp 3. nodaļā ar nosaukumu “Zivis un vēžveidīgie,
         mīkstmieši un citi ūdens bezmugurkaulnieki” un 5. nodaļā ar nosaukumu “[Citi d]zīvnieku izcelsmes produkti, kas citur nav
         minēti vai iekļauti”. No šīs pēdējās minētās nodaļas virsraksta skaidri izriet, ka minētā 5. nodaļa attiecas uz produktiem,
         kas neatbilst nevienam no minētās iedaļas četru pārējo nodaļu nosaukumiem. Turklāt šīs pašas 5. nodaļas 1. piezīmes a) apakšpunktā
         ir noteikts, ka tajā neietilpst citi pārtikas produkti, kas nav zarnas, pūšļi un kuņģi vai to gabali, un dzīvnieku asinis.
         Šajā kontekstā ir jānosaka kritēriji, kas var pamatot attiecīgās preces pamata prāvā iespējamo klasifikāciju kādā no KN otrās
         daļas I iedaļas 3. nodaļas apakšpozīcijām.

      26      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan piezīmes pirms Kopējā muitas tarifa nodaļām, gan Muitas sadarbības padomes nomenklatūras
         paskaidrojošās piezīmes ir svarīgi līdzekļi, lai nodrošinātu vienveidīgu šī tarifa piemērošanu, un kā tādas sniedz noderīgu
         informāciju tā interpretācijai (skat. 1997. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑338/95 Wiener SI, Recueil, I‑6495. lpp., 11. punkts, un 2002. gada 7. februāra spriedumu lietā C‑276/00 Turbon International, Recueil, I‑1389. lpp., 22. punkts).

      27      Šajā gadījumā KN otrās daļas I iedaļas 3. nodaļas 1. piezīmes c) apakšpunktā noteikts, ka šajā nodaļā neietilpst zivis, kas
         nav derīgas cilvēku pārtikai to sugas vai stāvokļa dēļ. Tātad no šī piezīmes teksta izriet, ka noteicošais kritērijs, lai
         noteiktu, vai attiecīgā prece pamata prāvā ietilpst minētajā 3. nodaļā, ir tas, vai tā ir derīga cilvēku pārtikai. Šādos apstākļos
         noteicošais jautājums ir, vai muitošanas brīdī šī prece, kas ir saimniecībās audzētu Atlantijas lašu saldēti mugurkauli, ko
         iegūst pēc zivju filejas atdalīšanas, bija derīga cilvēku pārtikai (pēc analoģijas skat. 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā
         C‑395/93 Neckermann Versand, Recueil, I‑4027. lpp., 8. punkts, un 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑14/05 Anagram International, Krājums, I‑6763. lpp., 26. punkts), kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

      28      Šajā sakarā prasītāja pamata prāvā apgalvo, ka minētās preces zemā vērtība norāda, ka, pat ja produkts, ko tā veido, zināmos
         apstākļos ir derīgs cilvēku pārtikai, tas nav uzskatāms par pārtikas preci. KN otrās daļas I iedaļas 3. nodaļas struktūra
         attiecas uz zivīm, kuru daļas vai produkti vēl var tikt lietoti kā veselas zivis vai kā to galvenās daļas. Tomēr zivju mugurkauli
         neatbilst šīm prasībām, jo tiem vairs nav šo pazīmju un pamatīpašību, kas ļautu, objektīvi pamatojot un vadoties no ekonomiskiem
         apsvērumiem, tos klasificēt attiecīgajā minētās 3. nodaļas apakšpozīcijā.

      29      Tomēr, ņemot vērā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas minēta šā sprieduma 24. punktā, attiecīgā prece pamata prāvā ir
         jāklasificē, pamatojoties uz to pazīmēm un objektīvajām īpašībām, kādas ir definētas KN otrās daļas I iedaļas 3. nodaļas pozīciju
         un piezīmju tekstā, ir acīmredzams, ka attiecībā uz šo preci noteicošais kritērijs tās klasificēšanai ir tas, vai tā ir derīga
         cilvēku pārtikai, nevis tās vērtība vai daudzums.

      30      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka KN ir jāinterpretē tādējādi, ka saimniecībās
         audzētu Atlantijas lašu (Salmo salar) saldēti mugurkauli, ko iegūst pēc zivju filejas atdalīšanas, ir jāklasificē ar kodu KN 0303 22 00 ar nosacījumu, ka prece
         muitošanas brīdī ir derīga cilvēku pārtikai, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

       Par otro jautājumu
      31      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 85/2006 1. panta 5. punkts nav spēkā tādēļ, ka ar to tiek pārkāpts
         samērīguma princips, tam paredzot augstāku minimālo importēšanas cenu lašu saldētajiem mugurkauliem nekā cena, kas paredzēta
         veselām zivīm un izšķērdētām zivīm ar galvu.

      32      Šī regula ievieš galīgo antidempinga maksājumu Norvēģijas izcelsmes saimniecībās audzētajiem lašiem – filejas veidā vai veseliem,
         svaigiem, dzesinātiem vai saldētiem – precēm, uz kurām attiecas kods TARIC 0303 22 00 15 ar nosaukumu “Citādi (arī izķidāti,
         bez galvas), svaigi, dzesināti vai saldēti”, kurā attiecīgās preces pamata prāvā ir jāklasificē saskaņā ar PMTK apgalvojumu
         tās nodokļu paziņojumā Nr. 12‑5/177, ko izdeva PMTK. Minētās regulas 1. panta 4. punktā paredzēts, ka galīgā antidempinga
         maksājuma summa ir starpība starp viszemāko importa cenu, kas noteikta 5. punktā, un tīro Kopienas brīvas robežpiegādes cenu
         pirms muitošanas, ja otrā ir zemāka par pirmo. Precēm, uz kurām attiecas kods TARIC 0303 22 00 15, minētajā 5. punktā norādītajā
         tabulā minimālā importa cena ir EUR 3,49/kg un tā patiešām ir augstāka nekā cenas, kuras paredzētas veselām zivīm un izšķērdētām
         zivīm ar galvu, kas ir attiecīgi EUR 2,80 un 3,11 par kilogramu.

      33      Regulas Nr. 85/2006 piemērošanas joma vēlāk tika precizēta Regulā Nr. 319/2009, kas stājās spēkā 2009. gada 16. aprīlī.

      34      No Regulas Nr. 319/2009 preambulas piektā līdz septītā apsvēruma izriet, ka Komisija attiecībā uz otro jautājumu, kas uzdots
         šajā prejudiciālā nolēmuma procesā, uzsāka daļēju starpposma pārskatīšanu par antidempinga pasākumiem, kas piemērojami Norvēģijas
         izcelsmes saimniecībās audzētiem lašiem, attiecinot šo izmeklēšanu tikai uz produkta noteikšanu. Tāpēc tika uzskatīts par
         lietderīgu pārbaudīt, vai saldēti lašu mugurkauli pēc definīcijas atbilst produktiem, uz ko attiecas Regula Nr. 85/2006, un
         it īpaši tiem, kuru nosaukums ir “Citādi (arī izķidāti, bez galvas), svaigi, dzesināti vai saldēti”, kas atbilst tostarp kodam
         TARIC 0303 22 00 15.

      35      Šīs pārbaudes rezultātā tika izdarīts secinājums, ka lašu un saimniecībās audzētu lašu mugurkauli, kas definēti Regulas Nr. 85/2006
         1. pantā, ir atšķirīgi produkti, jo tie nav savstarpēji aizvietojami un nekonkurē savā starpā Kopienas tirgū. Līdz ar to šīs
         regulas 1. panta 1. punktā, redakcijā pēc Regulas Nr. 319/2009 pieņemšanas, tomēr paredzēts, ka lašu mugurkauliem, ko veido
         zivju asakas, daļēji pārklātas ar gaļu, un kas kā zivju rūpniecības ēdami blakusprodukti atbilst KN kodiem ex 0302 12 00,
         ex 0303 11 00, ex 0303 19 00, ex 0303 22 00, nav piemērojams galīgais antidempinga maksājums, kas paredzēts Regulā Nr. 85/2006,
         jo gaļa uz mugurkauliem nepārsniedz 40 % no lašu mugurkaulu svara.

      36      Turklāt Regulas Nr. 319/2009 3. pantā noteikts, ka šo regulu piemēro ar atpakaļejošu datumu no 2006. gada 21. janvāra. Līdz
         ar to tās 2. pantā ir paredzēta galīgo antidempinga maksājumu, kas pārskaitīti vai iegrāmatoti saskaņā ar Regulas Nr. 85/2006
         1. panta 1. punktu tā sākotnējā redakcijā, kā arī pagaidu antidempinga maksājumu, kas galīgi iekasēti par precēm, uz kurām
         neattiecas Regulas Nr. 85/2006 1. panta 1. punkts, redakcijā pēc grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 319/2009, atmaksāšana
         vai atbrīvojums no tiem.

      37      Ir jāatzīst: tā kā Regula Nr. 85/2006 ar atpakaļejošu spēku tika grozīta ar Regulu Nr. 319/2009, pamata prāvas izskatīšanai
         vairs nav nepieciešama Tiesas atbilde uz otro iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.

      38      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka minētās tiesas rīcībā ir pierādījumi, kurus ir iesniegusi prasītāja un kuri
         pierāda, ka attiecīgajā precē pamata prāvā gaļa pie lašu mugurkauliem nepārsniedz 24 % no šo mugurkaulu svara, un tieši tādēļ
         minētai tiesai radās jautājums, vai šai precei saskaņā ar Regulu Nr. 85/2006 piemērojamais antidempinga maksājums atbilst
         samērīguma principam.

      39      Ņemot vērā šos konstatētos faktus, ir skaidrs, ka saskaņā ar Regulu Nr. 319/2009 tiek uzskatīts, ka minētajām precēm nekad
         nav bijis piemērojams antidempinga maksājums, kas ieviests ar Regulu Nr. 85/2006.

      40      Šādos apstākļos uz otro jautājumu vairs nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      41      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Kombinētā nomenklatūra, kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un
            statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kurā ir izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 27. oktobra Regulu (EK)
            Nr. 1719/2005, ir jāinterpretē tādējādi, ka saimniecībās audzētu Atlantijas lašu (Salmo salar) saldēti mugurkauli, kas iegūti pēc zivju filejas atdalīšanas, ir jāklasificē ar kodu KN 0303 22 00 ar nosacījumu, ka muitošanas
            brīdī šī prece ir derīga cilvēku pārtikai, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – igauņu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1979. gada 31. maijā. # Prokuratūra pret Gilbert Even un Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour du travail de Liège - Beļģija. # # Lieta 207/78.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1998. gada 5.martā. # Compañía Internacional de Pesca y Derivados SA (Inpesca) pret Eiropas Kopienu Komisiju un Pesquería Vasco-Montañesa SA (Pevasa). # Nepieņemamība. # Apvienotās lietas C-199/94 P un C-200/94 P REV.


Tiesas spriedums (septītā palāta) 2015. gada 11. jūnijā.#Skatteministeriet pret Baby Dan A/S.#Vestre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Muitas savienība un kopējais muitas tarifs – Kombinētā nomenklatūra – Tarifu klasifikācija – Pozīcijas 7318 un 8302 – Prece, kas ir īpaši izstrādāta bērnu aizsardzībai paredzēto drošības vārtiņu uzstādīšanai.#Lieta C-272/14.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1990. gada 10. jūlijā. # Automec Srl pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Pieņemamība - Konkurence. # Lieta T-64/89.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 16.jūnijā.#Stichting de Thuiskopie pret Opus Supplies Deutschland GmbH un citi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Tiesību aktu tuvināšana - Autortiesības un blakustiesības - Direktīva 2001/29/EK - Reproducēšanas tiesības - Izņēmumi un ierobežojumi - Izņēmums saistībā ar kopēšanu privātai lietošanai - 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts - Taisnīga atlīdzība - Šīs atlīdzības finansējumam paredzētās nodevas parādnieks - Tālpārdošana starp divām personām, kas dzīvo dažādās dalībvalstīs.#Lieta C-462/09.

text:
      Lieta C‑462/09
      Stichting de Thuiskopie
      pret
      Opus Supplies Deutschland GmbH u.c.
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – Reproducēšanas tiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – Izņēmums saistībā ar kopēšanu privātai lietošanai – 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts – Taisnīga atlīdzība – Šīs atlīdzības finansējumam paredzētās nodevas parādnieks – Tālpārdošana starp divām personām, kas dzīvo dažādās dalībvalstīs
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu
            saskaņošana informācijas sabiedrībā – Reproducēšanas tiesības – Izņēmums saistībā ar privātu kopēšanu – Taisnīga atlīdzība
            – Parādnieks
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu
            saskaņošana informācijas sabiedrībā – Reproducēšanas tiesības – Izņēmums saistībā ar privātu kopēšanu
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts)
      1.        Direktīva 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā, it īpaši tās 5. panta
         2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka galalietotājs, kas privāti veic aizsargāta darba reproducēšanu,
         principā ir jāuzskata par minētajā 2. punkta b) apakšpunktā paredzētās taisnīgās atlīdzības parādnieku. Tomēr, ņemot vērā
         praktiskās grūtības identificēt privātos lietotājus, kā arī noteikt tiem pienākumu atlīdzināt autoriem kaitējumu, ko tie nodara,
         dalībvalstis drīkst noteikt nodevu par privāto kopēšanu personām, kuras nodod šī galalietotāja rīcībā digitālās reproducēšanas
         iekārtas, ierīces vai datu nesējus, jo šīm personām ir iespēja iekļaut šīs nodevas summu cenā, ko galalietotājs maksā par
         minēto nodošanu rīcībā.

      (sal. ar 27. un 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīva 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā, it īpaši tās 5. panta
         2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij – kura ir ieviesusi sistēmu attiecībā uz
         nodevu par privāto kopēšanu, kas noteikta aizsargāto darbu reproducēšanai paredzēto informācijas nesēju ražotājam vai importētājam,
         un kuras teritorijā autoriem tiek nodarīts kaitējums ar to, ka pircēji, kuri tur dzīvo, lieto autoru darbus privātiem mērķiem,
         – ir jāgarantē, ka šie autori faktiski saņem taisnīgu atlīdzību, kas paredzēta, lai tiem atlīdzinātu šo kaitējumu. Šajā ziņā
         viens pats apstāklis, ka profesionālais digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču vai datu nesēju pārdevējs atrodas citā dalībvalstī,
         nevis tajā dalībvalstī, kurā dzīvo pircēji, neietekmē šo pienākumu sasniegt konkrētu rezultātu. Valsts tiesai gadījumā, ja
         nav iespējams nodrošināt taisnīgās atlīdzības iekasēšanu no pircējiem, ir jāinterpretē savas valsts tiesības tādējādi, lai
         šo atlīdzību varētu iekasēt no parādnieka, kurš rīkojas komersanta statusā.

      (sal. ar 41. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 16. jūnijā (*)

      Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – Reproducēšanas tiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – Izņēmums saistībā ar kopēšanu privātai lietošanai – 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts – Taisnīga atlīdzība – Šīs atlīdzības finansējumam paredzētās nodevas parādnieks – Tālpārdošana starp divām personām, kas dzīvo dažādās dalībvalstīs
      Lieta C‑462/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 20. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 25. novembrī, tiesvedībā

      Stichting de Thuiskopie
      pret
      Opus Supplies Deutschland GmbH,

      Mijndert van der Lee,

      Hananja van der Lee.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 15. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Stichting de Thuiskopie vārdā – T. Koens Jehorams [T. Cohen Jehoram] un V. Rēršs [V. Rörsch], advocaten,

      –        Opus Supplies Deutschland GmbH, kā arī M. van der Lē [M. van der Lee] un H. van der Lē [H. van der Lee] vārdā – D. Visers [D. Visser] un A. Kvedvlīgs [A. Quaedvlieg], advocaten,

      –        Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [T. Materne] un Ž. K. Allē [J.‑C. Halleux], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve,

      –        Lietuvas valdības vārdā – D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas] un L. Ļubertaite [L. Liubertaitė], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl] un G. Kunnerts [G. Kunnert], pārstāvji,

      –        Somijas valdības vārdā – J. Heliskoski [J. Heliskoski], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – A. Neijenhaiss [A. Nijenhuis] un J. Samnada [J. Samnadda], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 10. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas
         2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 5. panta
         2. punkta b) apakšpunktu un 5. punktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Stichting de Thuiskopie (turpmāk tekstā – “Stichting”) un Opus Supplies Deutschland GmbH (turpmāk tekstā – “Opus”), kā arī M. van der Lē un H. van der Lē – diviem šīs sabiedrības administratoriem – par to, lai šī sabiedrība samaksātu
         taisnīgas atlīdzības finansējumam paredzēto nodevu, kas atbilstoši izņēmumam saistībā ar atlīdzību par kopēšanu privātai lietošanai
         ir maksājama autortiesību subjektiem (turpmāk tekstā – “nodeva par kopēšanu privātai lietošanai”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Direktīva 2001/29
      3        Direktīvas 2001/29 preambulas 9., 10., 31., 32., 35. un 38. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:

      “(9)      Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme
         intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu,
         patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu
         sastāvdaļu.

      (10)      Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par
         viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. [..]

      [..]
      (31)      Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu
         un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. [..]

      (32)      Šī direktīva paredz izsmeļošu izņēmumu un ierobežojumu uzskaitījumu attiecībā uz reproducēšanas tiesībām un tiesībām uz izziņošanu.
         Daži izņēmumi vai ierobežojumi vajadzības gadījumā attiecas tikai uz reproducēšanas tiesībām. Minētajā uzskaitījumā ņemtas
         vērā dalībvalstu atšķirīgās tiesību tradīcijas, vienlaikus tiecoties nodrošināt funkcionējošu iekšējo tirgu. Dalībvalstīm
         būtu saskanīgāk jāpiemēro minētie izņēmumi un ierobežojumi, ko novērtēs, nākotnē pārskatot īstenojamos tiesību aktus.

      [..]
      (35)      Dažos izņēmumu vai ierobežojumu gadījumos tiesību subjektiem būtu jāsaņem taisnīga atlīdzība, ar ko tiem pienācīgi atlīdzina
         par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu. Nosakot attiecīgās taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru
         un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā īpašie apstākļi katrā gadījumā. Novērtējot attiecīgos apstākļus, noderīgs kritērijs būtu
         iespējamais kaitējums, ko attiecīgā darbība nodara tiesību subjektiem. Gadījumos, kad tiesību subjekti jau ir saņēmuši samaksu
         kādā citā veidā, piemēram, kā daļu no maksas par licenci, īpašs vai atsevišķs maksājums var arī nepienākties. Nosakot taisnīgas
         atlīdzības apjomu, pilnībā būtu jāņem vērā šajā direktīvā minēto tehnoloģisko aizsardzības pasākumu izmantošanas pakāpe. Dažos
         gadījumos, ja tiesību subjekta aizskārums ir minimāls, maksājumu saistību var nebūt.

      [..]
      (38)      Dalībvalstīm būtu jāļauj reproducēšanas tiesību izņēmumu vai ierobežojumu paredzēšana attiecībā uz audio, vizuāla un audiovizuāla
         materiāla reproducēšanu dažos veidos personiskai lietošanai, paredzot taisnīgu atlīdzību. Tas var ietvert atlīdzības shēmu
         ieviešanu vai turpināšanu, lai kompensētu tiesību subjekta aizskārumu. [..]”

      4        Direktīvas 2001/29 2. pantā ar nosaukumu “Reproducēšanas tiesības” ir noteikts:

      “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar
         jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:

      a)      autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
      b)      izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
      c)      skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
      d)      filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
      e)      raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem
         vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”

      5        Tās pašas direktīvas 5. pantā – kura nosaukums ir “Izņēmumi un ierobežojumi” – 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts:

      “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
      [..]
      b)      reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls,
         ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana
         vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam.”

      6        Minētās direktīvas 5. panta 5. punktā savukārt ir noteikts:

      “Šī panta 1., 2., 3. un 4. punktā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus piemēro tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā
         ar darba vai cita tiesību objekta parasto izmantošanu un nepamatoti neskar tiesību subjekta likumīgās intereses.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Atbilstoši Autortiesību likuma (Auteurswet, Staatsblad 2008, Nr, 538) 16.c panta 1.–3. punktam:

      “1.      Par literāra, zinātnes vai mākslas darba autortiesību aizskārumu netiek uzskatīta darba pavairošana informācijas nesējā, kurš
         ir paredzēts, lai darbu reproducētu, ja pavairošana tiek veikta bez tieša vai netieša saimnieciskā mērķa un paredzēta tikai
         fiziskas personas, kura veic pavairošanu, pašas vingrinājumiem, pašas studijām vai pašas lietošanai.

      2.      Par pavairošanu 1. punkta izpratnē to veicošā persona vai tās tiesību pārņēmējs maksā taisnīgu atlīdzību. Atlīdzības samaksas
         pienākums ir noteikts 1. punktā minēto informācijas nesēju ražotājam vai importētājam.

      3.      Ražotājam pienākums maksāt atlīdzību rodas brīdī, kad tā ražotie nesēji var tikt laisti apgrozībā. Importētājam šis pienākums
         rodas ievešanas brīdī.”

       Pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
      8        No Autortiesību likuma 16.c panta 1. punkta izriet, ka Nīderlandes Karaliste savās valsts tiesībās ir ieviesusi izņēmumu saistībā
         ar kopēšanu privātai lietošanai. Saskaņā ar tā paša panta 2. punktu atlīdzība par kopēšanu privātai lietošanai ir jāmaksā
         reproducēšanai izmantojamo datu nesēju ražotājam vai importētājam.

      9        Stichting ir Nīderlandes iestāde, kam ir uzdots iekasēt nodevu par kopēšanu privātai lietošanai.

      10      Opus ir Vācijas sabiedrība, kas, izmantojot internetu, tirgo tukšus, proti, neierakstītus, reproducēšanai izmantojamus datu nesējus.
         Tās darbība ir vērsta galvenokārt uz Nīderlandi, pateicoties tīmekļa vietnēm holandiešu valodā, kas paredzētas Nīderlandes
         patērētājiem.

      11      Opus sagatavotajā pirkuma līgumā ir paredzēts, ka tad, ja Nīderlandes patērētājs veic pasūtījumu tiešsaistē, pasūtījums tiek apstrādāts
         Vācijā un preces no Vācijas uz Nīderlandi tiek nosūtītas pa pastu klienta uzdevumā un klienta vārdā; to veic pasta pārvadātājs,
         lai gan faktiski to nolīgst Opus.

      12      Opus nemaksā nodevu par kopēšanu privātai lietošanai attiecībā uz tā klientiem Nīderlandē piegādātajiem informācijas nesējiem
         nedz minētajā dalībvalstī, nedz Vācijā. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka Opus šādā veidā tirgoto reproducēšanai izmantojamo datu nesēju cena neietver nodevu par kopēšanu privātai lietošanai.

      13      Apgalvojot, ka vajadzēja uzskatīt Opus par “importētāju” Autortiesību likuma nozīmē un tādējādi – nodevas par kopēšanu privātai lietošanai parādnieku – Stichting vērsās pret minēto sabiedrību Nīderlandes tiesās, lai panāktu šīs nodevas samaksu.

      14      Atsaucoties uz pirkuma līguma noteikumiem, Opus apstrīdēja to, ka tā varētu tikt uzskatīta par tās tirgoto reproducēšanai izmantojamo datu nesēju importētāju Nīderlandē.
         Opus apgalvo, ka par importētājiem ir jāatzīst pircēji Nīderlandē, proti, individuālie patērētāji.

      15      Šim argumentam, ko Opus izvirzījusi savai aizstāvībai, Nīderlandes pirmās instances tiesa un pēc tam apelācijas instances tiesa piekrita; tās noraidīja
         Stichting prasību par [nodevas] samaksu. Stichting vērsās iesniedzējtiesā ar kasācijas sūdzību.

      16      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pamata lietas risinājums, ko sniegušas minētās tiesas, atbilst Direktīvai 2001/29. Saskaņā
         ar iesniedzējtiesas viedokli uzskatīt, ka pircējs, proti, individuālais patērētājs, ir importētājs un tātad nodevas par kopēšanu
         privātai lietošanai parādnieks, nozīmētu atzīt, ka šī nodeva nav atgūstama, jo individuālo pircēju ir grūti praktiski identificēt.
         Tādējādi iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai jēdzienu “importētājs” nevajadzētu definēt plašāk, nekā izriet no šī vārda
         tīri valodnieciskās nozīmes, ņemot vērā arī informācijas nesēju galamērķi, kurš ir skaidrs arī profesionālajam pārdevējam.

      17      Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvā [2001/29], it īpaši tās 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā un 5. punktā, ir rodami kādi kritēriji, pēc kuriem
         var noteikt, kam saskaņā ar valsts tiesībām būtu nosakāms pienākums maksāt 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto “taisnīgo
         atlīdzību”? [Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša], kādi ir šie kritēriji?

      2)      Vai tālpārdošanas līgumā, pircējam atrodoties citā dalībvalstī nekā pārdevējs, valsts tiesības saskaņā ar Direktīvas [2001/29]
         5. panta 5. punktu jāinterpretē tik plaši, ka komercdarbību veicošam direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētās
         “taisnīgās atlīdzības” maksāšanas pienākuma subjektam tā ir jāmaksā vismaz vienā no dalībvalstīm, kurās notiek tālpārdošanas
         līgums?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      18      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2001/29 normas, it īpaši tās 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un
         5. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir ietverti kritēriji, kas ļauj noteikt, kurš ir jāuzskata par taisnīgās atlīdzības
         atbilstoši izņēmumam saistībā ar atlīdzību par kopēšanu privātai lietošanai parādnieku.

      19      Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. pantu dalībvalstis principā piešķir autoriem ekskluzīvas tiesības
         atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā
         vai daļēji attiecībā uz viņu darbiem.

      20      Tomēr atbilstoši tās pašas direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam dalībvalstis var paredzēt izņēmumu no autora ekskluzīvajām
         reproducēšanas tiesībām uz savu darbu, ja reproducēšana notiek uz jebkura materiāla, ko privātai lietošanai veic privātpersona
         ar mērķi, kurš ne tieši, ne netieši nav komerciāls (tā sauktais “privātās kopēšanas” izņēmums).

      21      Taču minētās direktīvas 5. panta 5. punktā privātās kopēšanas izņēmuma ieviešanai ir izvirzīts trīskāršs nosacījums, proti,
         vispirms, lai šis izņēmums tiktu piemērots tikai dažos īpašos gadījumos, tad, lai tas nebūtu pretrunā darba parastajai izmantošanai
         un, visbeidzot, lai tas nepamatoti neskartu autortiesību subjekta likumīgās intereses.

      22      Tādējādi, ņemot vērā pēdējo minēto nosacījumu, ja dalībvalstis izlemj valsts tiesībās ieviest privātās kopēšanas izņēmumu,
         tām, konkrēti, saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir jāparedz pienākums maksāt “taisnīgu atlīdzību”
         par labu tiesību subjektiem (skat. arī 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑467/08 Padawan, Krājums, I‑10055. lpp., 30. punkts).

      23      Saistībā ar atbildi uz jautājumu par to, kā identificēt personu, kura ir uzskatāma par taisnīgās atlīdzības parādnieci, ir
         jākonstatē, ka Direktīvas 2001/29 normās nav tieši reglamentēts jautājums par to, kam ir jāmaksā minētā atlīdzība, tāpēc dalībvalstīm
         ir plaša rīcības brīvība, nosakot, kam ir jāmaksā šī taisnīgā atlīdzība.

      24      Tādējādi ir jāatgādina – Tiesa jau ir nospriedusi, ka taisnīgas atlīdzības koncepcija un apmērs ir saistīti ar kaitējumu,
         kas autoram rodas, kad viņa aizsargātais darbs tiek bez viņa atļaujas reproducēts privātai lietošanai. Šādā aspektā taisnīga
         atlīdzība ir uzskatāma par pretizpildījumu autoram nodarītajam kaitējumam (iepriekš minētais spriedums lietā Padawan, 40. punkts).

      25      Turklāt, kā izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvēruma, kā arī no iepriekš minētā sprieduma lietā Padawan 43. punkta, ir svarīgi saglabāt “taisnīgu līdzsvaru” starp, pirmkārt, autoru, kas ir taisnīgās atlīdzības saņēmēji, tiesībām
         un interesēm un, otrkārt, aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm.

      26      Tā kā ekskluzīvo reproducēšanas tiesību subjektam kaitējumu rada tā persona, kura privātai lietošanai izgatavo aizsargāta
         darba reprodukciju, iepriekš nelūdzot autora atļauju, tad principā šai personai ir pienākums atlīdzināt šīs reproducēšanas
         rezultātā radušos kaitējumu, maksājot atlīdzību, kas tiek izmaksāta minētajam [tiesību] subjektam (iepriekš minētais spriedums
         lietā Padawan, 45. punkts).

      27      Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā praktiskās grūtības identificēt privātos lietotājus, kā arī noteikt tiem pienākumu
         kompensēt autoriem kaitējumu, ko tie nodarījuši, dalībvalstis nolūkā iegūt līdzekļus taisnīgas atlīdzības izmaksai drīkst
         noteikt “nodevu par kopēšanu privātai lietošanai”, kas jāmaksā nevis attiecīgajām privātpersonām, bet gan tām personām, kurām
         ir digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji un kuras šādi – juridiski vai faktiski – minētās iekārtas nodod
         privātpersonu rīcībā vai sniedz tām reproducēšanas pakalpojumus. Šādā sistēmā pienākums maksāt nodevu par kopiju privātai
         lietošanai ir personām, kurām ir šīs iekārtas (iepriekš minētais spriedums lietā Padawan, 46. punkts).

      28      Tiesa vēl ir precizējusi, ka, tā kā minētā sistēma ļauj maksātājiem iekļaut nodevas par privāto kopēšanu summu cenā, [kāda
         jāmaksā] par minēto digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču un datu nesēju nodošanu rīcībā, vai sniegtā reproducēšanas pakalpojuma
         cenā; beigās visu nodevas maksu uzņemas privātais lietotājs, kas maksā šo cenu, un tas atbilst “taisnīgam līdzsvaram”, kāds
         jārod starp autoru un minēto aizsargāto darbu izmantotāju interesēm (iepriekš minētais spriedums lietā Padawan, 48. un 49. punkts)

      29      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2001/29, it īpaši tās 5. panta 2. punkta
         b) apakšpunkts un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka galalietotājs, kas privāti veic aizsargāta darba reproducēšanu, principā
         ir jāuzskata par minētajā 2. punkta b) apakšpunktā paredzētās taisnīgās atlīdzības parādnieku. Tomēr dalībvalstis drīkst noteikt
         nodevu par privāto kopēšanu personām, kuras nodod šī galalietotāja rīcībā digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces vai datu
         nesējus, jo šīm personām ir iespēja iekļaut šīs nodevas summu cenā, ko galalietotājs maksā par minēto nodošanu rīcībā.

       Par otro jautājumu
      30      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tālpārdošanas līguma gadījumā starp pircēju un profesionālu digitālās
         reproducēšanas iekārtu, ierīču vai datu nesēju pārdevēju, kuri atrodas dažādās dalībvalstīs, Direktīvā 2001/29 ir prasīts
         interpretēt valsts tiesības tādējādi, lai taisnīgo atlīdzību varētu iekasēt no parādnieka, kurš rīkojas komersanta statusā.

      31      Šajā ziņā jāuzsver, ka Direktīvas 2001/29 pašā 5. panta 5. punktā, kurā konkrēti ir izvirzīti kumulatīvie nosacījumi privātās
         kopēšanas izņēmuma piemērošanai, nav specifisku norāžu, kas pieļautu īpašu interpretāciju attiecībā uz personu, kura jāuzskata
         par parādnieci saistībā ar taisnīgo atlīdzību, kas atbilstoši privātās kopēšanas izņēmumam pienākas autoriem saistībā ar tālpārdošanas
         līgumu, par kādu ir pamata lieta.

      32      Tomēr ir svarīgi atgādināt, ka no Direktīvas 2001/29 preambulas 9. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies,
         lai tiktu garantēts augsts autortiesību un blakustiesību aizsardzības līmenis, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā
         jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu, patērētāju,
         kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tādējādi saskaņā ar tās pašas direktīvas preambulas 10. apsvērumu, lai
         autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu
         darbu izmantošanu.

      33      Konkrēti, no minētās direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta, kā arī preambulas 35. apsvēruma izriet, ka dalībvalstīs,
         kuras ieviesušas privātās kopēšanas izņēmumu, tiesību subjektiem ir jāsaņem taisnīga atlīdzība, lai tiem tiktu pienācīgi atlīdzināts
         par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu, kura notikusi bez viņu piekrišanas. Turklāt saskaņā ar tā
         paša panta 5. punktu privātās kopēšanas izņēmuma ieviešana nevar radīt nepamatotu kaitējumu autortiesību subjekta likumīgajām
         interesēm.

      34      No tā izriet, ka, ja vien šīm normām neatņem visu lietderīgo iedarbību, dalībvalstij, kas valsts tiesībās ir ieviesusi privātās
         kopēšanas izņēmumu, ar tām ir noteikts pienākums sasniegt konkrētu rezultātu tādā ziņā, ka šai valstij savas kompetences ietvaros
         ir jānodrošina, ka tiek faktiski iekasēta taisnīga atlīdzība, kura paredzēta, lai atlīdzinātu skartajiem autoriem nodarīto
         kaitējumu, it īpaši, ja šis kaitējums radies minētās dalībvalsts teritorijā.

      35      Ņemot vērā – kā norādīts šī sprieduma 26. punktā –, ka galalietotājiem, kas privātai lietošanai izgatavo aizsargāta darba
         reprodukciju, iepriekš nelūdzot tiesību subjekta atļauju, un kas tādējādi nodara tam kaitējumu, principā ir pienākums atlīdzināt
         viņam šo kaitējumu, var prezumēt, ka atlīdzināmais kaitējums ir radies tās dalībvalsts teritorijā, kurā dzīvo šie galalietotāji.

      36      No iepriekš izklāstītā izriet – ja dalībvalsts savās valsts tiesībās ir ieviesusi privātās kopēšanas izņēmumu un ja galalietotāji,
         kas privāti veic aizsargāta darba reproducēšanu, dzīvo tās teritorijā, tad šai dalībvalstij atbilstoši tās teritoriālajai
         kompetencei ir jānodrošina, ka faktiski tiek iekasēta taisnīga atlīdzība, atlīdzinot kaitējumu, kurš autoriem nodarīts minētās
         valsts teritorijā.

      37      Attiecībā uz pamata lietu ir skaidrs, ka autoriem nodarītais kaitējums ir radies Nīderlandes teritorijā, jo pircēji, kas ir
         aizsargāto darbu privāti galalietotāji, dzīvo minētajā teritorijā. Tāpat ir skaidrs, ka Nīderlandes Karaliste ir izvēlējusies
         ieviest sistēmu taisnīgās atlīdzības – kura jāmaksā saistībā ar privātās kopēšanas izņēmumu – iekasēšanai no aizsargāto darbu
         reproducēšanai paredzēto informācijas nesēju ražotāja vai importētāja.

      38      Atbilstoši iesniedzējtiesas lēmumā ietvertajām norādēm saistībā ar tādiem līgumiem, par kādiem ir pamata lieta, praksē izrādās
         neiespējami iekasēt šādu atlīdzību no galalietotājiem kā šo [datu] nesēju importētājiem Nīderlandē.

      39      Ja tā un ņemot vērā faktu, ka iekasēšanas sistēma, ko izvēlējusies attiecīgā dalībvalsts, nevar atbrīvot to no pienākuma sasniegt
         konkrētu rezultātu, proti, nodrošināt, ka skartajiem autoriem tiek faktiski izmaksāta taisnīga atlīdzība, atlīdzinot kaitējumu,
         kurš radies tās teritorijā; šīs dalībvalsts iestādēm – it īpaši tiesu iestādēm – ir jāmēģina interpretēt valsts tiesības atbilstoši
         minētajam pienākumam sasniegt konkrētu rezultātu, kas garantē minētās atlīdzības iekasēšanu no pārdevēja, kurš veicinājis
         minēto datu nesēju importu, nododot tos galalietotāju rīcībā.

      40      Šajā ziņā apstākļos, kādi, konkrēti, ir atgādināti šī sprieduma 12. punktā, šo minētajai dalībvalstij noteikto pienākumu neietekmē
         apstāklis, ka tālpārdošanas līgumu gadījumā, par kādiem ir pamata lieta, profesionālais pārdevējs, kurš nodod šīs dalībvalsts
         teritorijā dzīvojošu pircēju, kas ir galalietotāji, rīcībā digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces vai datu nesējus, atrodas
         citā dalībvalstī.

      41      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2001/29, it īpaši tās 5. panta 2. punkta
         b) apakšpunkts un 5. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij – kura ir ieviesusi sistēmu attiecībā uz nodevu par
         privāto kopēšanu, kas noteikta aizsargāto darbu reproducēšanai paredzēto informācijas nesēju ražotājam vai importētājam, un
         kuras teritorijā autoriem tiek nodarīts kaitējums ar to, ka pircēji, kuri tur dzīvo, lieto autoru darbus privātiem mērķiem,
         – ir jāgarantē, ka šie autori faktiski saņem taisnīgu atlīdzību, kas paredzēta, lai tiem atlīdzinātu šo kaitējumu. Šajā ziņā
         viens pats apstāklis, ka profesionālais digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču vai datu nesēju pārdevējs atrodas citā dalībvalstī,
         nevis tajā dalībvalstī, kurā dzīvo pircēji, neietekmē šo pienākumu sasniegt konkrētu rezultātu. Valsts tiesai gadījumā, ja
         nav iespējams nodrošināt taisnīgās atlīdzības iekasēšanu no pircējiem, ir jāinterpretē savas valsts tiesības tādējādi, lai
         šo atlīdzību varētu iekasēt no parādnieka, kurš rīkojas komersanta statusā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      42      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīva 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu
            informācijas sabiedrībā, it īpaši tās 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka galalietotājs,
            kas privāti veic aizsargāta darba reproducēšanu, principā ir jāuzskata par minētajā 2. punkta b) apakšpunktā paredzētās taisnīgās
            atlīdzības parādnieku. Tomēr dalībvalstis drīkst noteikt nodevu par privāto kopēšanu personām, kuras nodod šī galalietotāja
            rīcībā digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces vai datu nesējus, jo šīm personām ir iespēja iekļaut šīs nodevas summu cenā,
            ko galalietotājs maksā par minēto nodošanu rīcībā;
      2)      Direktīva 2001/29, it īpaši tās 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts, un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij
            – kura ir ieviesusi sistēmu attiecībā uz nodevu par privāto kopēšanu, kas noteikta aizsargāto darbu reproducēšanai paredzēto
            informācijas nesēju ražotājam vai importētājam, un kuras teritorijā autoriem tiek nodarīts kaitējums ar to, ka pircēji, kuri
            tur dzīvo, lieto autoru darbus privātiem mērķiem, – ir jāgarantē, ka šie autori faktiski saņem taisnīgu atlīdzību, kas paredzēta,
            lai tiem atlīdzinātu šo kaitējumu. Šajā ziņā viens pats apstāklis, ka profesionālais digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču
            vai datu nesēju pārdevējs atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā dalībvalstī, kurā dzīvo pircēji, neietekmē šo pienākumu sasniegt
            konkrētu rezultātu. Valsts tiesai gadījumā, ja nav iespējams nodrošināt taisnīgās atlīdzības iekasēšanu no pircējiem, ir jāinterpretē
            savas valsts tiesības tādējādi, lai šo atlīdzību varētu iekasēt no parādnieka, kurš rīkojas komersanta statusā.
      [Paraksti]
      * 	Tiesvedības valoda – holandiešu.