title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 17. novembris.#Stadt Wiener Neustadt pret Niederösterreichische Landesregierung.#Verwaltungsgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Noteiktu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Direktīva 85/337/EEK – Direktīva 2011/92/ES – Piemērošanas joma – Jēdziens “īpašs valsts leģislatīvs akts” – Ietekmes uz vidi novērtējuma neesamība – Neapstrīdama atļauja – Ietekmes uz vidi novērtējuma neesamības legalizācija a posteriori ar leģislatīvu aktu – Sadarbības princips – LES 4. pants.#Lieta C-348/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2016. gada 17. novembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Noteiktu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums — Direktīva 85/337/EEK — Direktīva 2011/92/ES — Piemērošanas joma — Jēdziens “īpašs valsts leģislatīvs akts” — Ietekmes uz vidi novērtējuma neesamība — Neapstrīdama atļauja — Ietekmes uz vidi novērtējuma neesamības legalizācija a posteriori ar leģislatīvu aktu — Sadarbības princips — LES 4. pants”
      Lieta C‑348/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 25. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 10. jūlijā, tiesvedībā

            Stadt Wiener Neustadt

      pret

            Niederösterreichische Landesregierung ,

      piedaloties

            .A.S.A. Abfall Service AG .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši J. Regans [E. Regan], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Stadt Wiener Neustadt vārdā – E. Allinger, Rechtsanwalt,

               —

                  A.S.A. Abfall Service vārdā – H. Kraemmer, Rechtsanwalt,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Pignataro-Nolin un C. Hermes, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2016. gada 8. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV 1985, L 175, 40. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK (OV 1997, L 73, 5. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 85/337”), 1. panta 5. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīvas 2011/92/ES par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV 2012, L 26, 1. lpp.) 1. panta 4. punktu, kā arī tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Stadt Wiener Neustadt (Vīnerneištates pilsētas pašvaldība, Austrija) un Niederösterreichische Landesregierung (Lejasaustrijas Federālās zemes pārvalde) par to, vai ir tiesisks lēmums, ar kuru pēdējā minētā ir atzinusi, ka.A.S.A. Abfall Service īstenotā alternatīvās degvielas ražošanas iekārtas ekspluatācija ir uzskatāma par atļautu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 85/337 1. panta 1. punktā, kura saturs būtībā ir pārņemts Direktīvas 2011/92 1. panta 1. punktā, ir paredzēts:
               “Šī direktīva attiecas uz to valsts un privāto projektu ekoloģiskās ietekmes novērtējumu, kuriem, iespējams, ir nozīmīga ekoloģiska ietekme.”

               4

               Direktīvas 85/337 1. panta 2 punktā, kura saturs būtībā ir pārņemts Direktīvas 2011/92 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ir noteikts:
               “Šajā direktīvā:
               [..]
               “attīstības piekrišana” nozīmē:
               kompetentās iestādes vai iestāžu lēmumu, kas piešķir attīstītājam tiesības turpināt projektu;
               [..].”

               5

               Direktīvas 85/337 1. panta 5. punkts, kura saturs būtībā ir pārņemts Direktīvas 2011/92 1. panta 4. punktā, ir izteikts šādi:
               “Šī direktīva neattiecas uz projektiem, kuru sīku izklāstu pieņem ar īpašu valsts tiesību aktu, jo šīs direktīvas mērķi, tostarp sniegt informāciju, tiek sasniegti likumdošanas procesā.”

               6

               Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis nosaka visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota piekrišana, uz tiem projektiem, kuriem var būt nozīmīga ekoloģiskā ietekme, inter alia, to rakstura, izmēra vai atrašanās vietas dēļ, attiektos prasība par attīstības saskaņošanu un novērtējumu attiecībā uz to ietekmi. Šie projekti ir noteikti 4. pantā.”

         Austrijas Republikas tiesības

               7

                  Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz (UVP‑G 2000) (2000. gada Ietekmes uz vidi novērtējuma likums (UVP‑G 2000), BGBl. 697/1993), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem (turpmāk tekstā – “UVP‑G 2000”), 3. panta 6. punktā ir paredzēts:
               “Pirms ietekmes uz vidi novērtējuma vai katra konkrētā gadījuma novērtējuma pabeigšanas projektiem, kuriem jāveic novērtējums atbilstoši 1., 2. vai 4. punktam, nedrīkst izsniegt atļaujas, un atbilstoši administratīvajiem tiesību aktiem veiktajiem paziņojumiem pirms ietekmes uz vidi novērtējuma pabeigšanas nav juridiska spēka. Atļaujas, kas ir piešķirtas, pārkāpjot šo normu, 39. panta 3. punktā norādītā kompetentā iestāde var atzīt par spēkā neesošām trīs gadu laikā.”

                  8

                  UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktā ir noteikts:
               “Ar federālo likumu BGBl. I, 87/2009 pārstrādāto vai ieviesto noteikumu spēkā stāšanās, kā arī pāreja uz jauno tiesisko regulējumu ir reglamentēta šādi:
               [..]

                        4.

                        Projektus, attiecībā uz kuriem saņemto atļauju Federālā likuma BGBl. I, 87/2009 spēkā stāšanās brīdī vairs nevar atzīt par spēkā neesošu atbilstoši 3. panta 6. punktam, uzskata par atļautiem saskaņā ar šo federālo likumu.”

               9

               No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkta redakcija, kas ir minēta šī sprieduma 8. punktā, ir ietverta Bundesgesetz, mit dem das Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000 geändert wird (UVP‑G‑Novelle 2009) (Federālais likums, ar kuru groza 2000. gada Ietekmes uz vidi novērtējuma likumu (UVP‑G‑Novelle 2009), BGBl. I, 87/2009), kurš stājies spēkā 2009. gada 19. augustā.

         Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums

               10

               .A.S.A. Abfall Service Vīnerneištates pilsētas teritorijā ekspluatē alternatīvās degvielas ražošanas iekārtu, kurā tiek sasmalcināti plastmasas atkritumi, līdz rodas degviela, kas galvenokārt ir paredzēta cementa rūpniecībai. Tādējādi iekārtā tiek veikta nebīstamo atkritumu fizikāla apstrāde.

               11

               1986. un 1993. gadā šīs pilsētas mērs piešķīra iekārtas ekspluatācijas atļaujas, kurās atļautā apstrādes jauda bija 9990 tonnas gadā.

               12

               Ar Lejasaustrijas federālās zemes ministru prezidenta 2002. gada 10. decembra lēmumu tika atļauts maksimālo apstrādes jaudu palielināt līdz 34000 tonnām gadā atbilstoši tiesību aktiem atkritumu apsaimniekošanas jomā. Šo jaudas pieaugumu bija paredzēts īstenot, paplašinot esošo apstrādes līniju, ka arī izbūvējot jaunu apstrādes līniju.

               13

               Šī atļauja tika piešķirta, kaut gan paplašināšanas projektam nebija veikts UVP‑G 2000 paredzētais ietekmes uz vidi novērtējums.

               14

               Ar 2014. gada 30. aprīļa vēstuli Lejasaustrijas Umweltanwalt [vides aizsardzības advokāts] lūdza minētās federālās zemes pārvaldei noteikt, vai iekārtai nav jāveic ietekmes uz vidi novērtējums saskaņā ar UVP‑G 2000.

               15

               Ar 2014. gada 27. jūnija lēmumu minētās federālās zemes pārvalde uz šo jautājumu atbildēja noraidoši, paužot viedokli, ka šī iekārta ir jāuzskata par tādu, kurai ir izsniegta atļauja atbilstoši UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktam.

               16

               Vīnerneištates pilsētas pašvaldība vērsās Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) ar prasību atcelt šo lēmumu.

               17

               Ar 2014. gada 12. septembra spriedumu pēdējā minētā tiesa šo prasību noraidīja kā nepamatotu.

               18

               Proti, Bundesverwaltungsgericht pauda viedokli, ka nav jāpārbauda, vai apstrādes jaudas palielināšanai, kas atļauta ar 2002. gada 10. decembra lēmumu, bija iepriekš jāveic ietekmes uz vidi novērtējums atbilstoši UVP‑G 2000, jo UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts ļauj uzskatīt, ka var pieņemt, ka šāda atļauja pamatlietā aplūkotajai ekspluatācijai ir likumīgi piešķirta. Turklāt šī tiesību norma neesot pretrunā Savienības tiesībām.

               19

               Vīnerneištates pilsētas pašvaldība par šo spriedumu iesniedza Revision [kasācijas] sūdzību Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija). Tā apgalvo, ka UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts ir pretrunā Savienības tiesībām. Tā uzskata, ka, konkrēti, nosacījumi, kuriem pastāvot, projekts ar valsts tiesību aktu var tikt izslēgts no Direktīvas 85/337 vai Direktīvas 2011/92 piemērošanas jomas, pamatlietā nav izpildīti.

               20

               Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīva 2011/92, īpaši tās 1. panta 4. punkts, vai Direktīva 85/337, īpaši tās 1. panta 5. punkts, nepieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru tādus projektus, kam bija jāveic ietekmes uz vidi novērtējums, kuriem nebija piešķirta atļauja atbilstoši UVP‑G 2000, bet tikai atļaujas atbilstoši atsevišķiem nozares tiesību aktiem (piemēram, Abfallwirtschaftsgesetz (Atkritumu apsaimniekošanas likums)) un kuri 2009. gada 19. augustā [..] saistībā ar valsts tiesībās (UVP‑G 2000 3. panta 6. punkts) paredzētā trīs gadu termiņa beigām vairs nevarēja tikt atzīti par spēkā neesošiem, uzskata par atļautiem atbilstoši UVP‑G 2000, vai arī šāds tiesiskais regulējums atbilst Savienības tiesībās paredzētajiem tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               21

               Vispirms ir jānorāda, ka pamatlietā aplūkotajam iekārtas apstrādes jaudas palielināšanas projektam, ņemot vērā datumu, kurā tas tika atļauts atbilstoši tiesību aktiem atkritumu apsaimniekošanas jomā, proti, 2002. gada 10. decembrī, varētu būt piemērojamas Savienības tiesības un uz to tātad varētu attiekties pienākums veikt ietekmes uz vidi novērtējumu. Tā tas turpretim nav 1986. un 1993. gadā, proti, pirms Austrijas Republikas pievienošanās Savienībai, piešķirto atļauju gadījumā.

               22

               Ir arī jāprecizē, ka iesniedzējtiesas ziņā ir izvērtēt, vai šim projektam bija jāveic ietekmes uz vidi novērtējums saskaņā ar Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktu, un attiecīgā gadījumā, vai, kā apgalvo iekārtas operators, ar 2002. gada 10. decembra lēmumu atbilstoši tiesību aktiem atkritumu apsaimniekošanas jomā piešķirtā nozarei specifiskā atļauja praktiski ir ļāvusi izpildīt šajā direktīvā paredzētās vides prasības.

               23

               Visbeidzot ir jāuzsver, ka, ņemot vērā pamatlietā aplūkoto lēmumu datumu, Direktīva 2011/92 nav jāapskata.

               24

               Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, pirmkārt, vai Direktīvas 85/337 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas netiek izslēgta tāda tiesību norma kā UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts, saskaņā ar kuru projekts, uz ko attiecas lēmums, kurš ir pieņemts, nepildot pienākumu veikt šī projekta ietekmes uz vidi novērtējumu, un attiecībā uz kuru ir beidzies termiņš prasības celšanai par tā atcelšanu, ir uzskatāma par likumīgi atļautu.

               25

               Vispārīgāk iesniedzējtiesa, otrkārt, vēlas noskaidrot arī, vai šāda tiesību norma var tikt Savienības tiesībās pamatota ar tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem.

               26

               Runājot par prejudiciālā jautājuma pirmo aspektu, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Direktīvas 85/337 1. panta 5. punktā projekta izslēgšanai no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir paredzēti divi nosacījumi. Pirmkārt, projekta sīkam izklāstam ir jātiek pieņemtam ar īpašu valsts tiesību aktu. Otrkārt, šīs direktīvas mērķiem, tostarp sniegt informāciju, ir jātiek sasniegtiem likumdošanas procesā (spriedumi, 1999. gada 16. septembris, WWF u.c.,C‑435/97, EU:C:1999:418, 57. punkts, kā arī 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 37. punkts).

               27

               Pirmais nosacījums ir saistīts ar prasību, lai leģislatīvajam aktam būtu tādas pašas pazīmes kā attīstības piekrišanai [atļaujai] Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē. Ar to it īpaši attīstītājam ir jāpiešķir tiesības īstenot projektu un tajā, tāpat kā atļaujā, ir jābūt norādītiem visiem likumdevēja vērā ņemtajiem projekta elementiem, kuriem ir nozīme ietekmes uz vidi novērtējumā (šajā ziņā skat. spriedumus, 1999. gada 16. septembris, WWF u.c.,C‑435/97, EU:C:1999:418, 58. un 59. punkts, kā arī 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 38. un 39. punkts). Tādējādi leģislatīvajā aktā ir jābūt apliecinājumam, ka saistībā ar attiecīgo projektu ir sasniegti Direktīvas 85/337 mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               28

               Tas tā nav gadījumā, kad aktā nav ietverti vajadzīgie elementi, lai novērtētu atļaujas piešķiršanas šim projektam ietekmi uz vidi (šajā ziņā skat. spriedumus, 1999. gada 16. septembris, WWF u.c.,C‑435/97, EU:C:1999:418, 62. punkts, kā arī 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 40. punkts).

               29

               Otrais nosacījums ir saistīts ar prasību, lai Direktīvas 85/337 mērķi tiktu sasniegti likumdošanas procesā. Faktiski no šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izriet, ka šīs direktīvas mērķis ir garantēt, lai attiecībā uz projektiem, kam varētu būt būtiska ietekme uz vidi, it īpaši to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ, “pirms tiek dota piekrišana”, tiktu veikts novērtējums attiecībā uz to ietekmi uz vidi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               No tā izriet, ka projekta pieņemšanas brīdī likumdevēja rīcībā ir jābūt pietiekamai informācijai. Šajā ziņā informācijai, kas attīstītājam ir jāsniedz, ir jāietver vismaz projekta apraksts, kurā ir iekļauta informācija par tā atrašanās vietu, koncepciju un apjomu, to pasākumu aprakstu, kas ir paredzēti, lai izvairītos no ievērojamām negatīvām sekām vai tās samazinātu un, ja iespējams, kompensētu, kā arī dati, kuri ir vajadzīgi, lai identificētu un novērtētu galvenās sekas, kas projektam var būt attiecībā uz vidi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 43. punkts).

               31

               Lai gan valsts tiesas ziņā ir noteikt, vai šie nosacījumi ir izpildīti, ņemot vērā gan pieņemtā leģislatīvā akta saturu, gan visu likumdošanas procesu, kas ir izraisījis tā pieņemšanu, un it īpaši sagatavošanas aktus un parlamentārās debates (spriedums, 2011. gada 18. oktobris, Boxus u.c., no C‑128/09 līdz C‑131/09, C‑134/09 un C‑135/09, EU:C:2011:667, 47. punkts), tomēr šķiet, ka tāda tiesību norma kā UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts šīm prasībām neatbilst.

               32

               Proti, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šai tiesību normai saistībā ar projektiem, uz kuriem tā attiecas, nav tādu pašu pazīmju kā attīstības piekrišanai Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē.

               33

               Tāpat arī nešķiet, ka ar UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktu varētu tikt sasniegti šīs direktīvas mērķi, jo valsts likumdevēja rīcībā, kad tas izdeva šo tiesību normu, nebija informācijas par projektu, uz kuriem tā varētu attiekties, ietekmi uz vidi, un šo tiesību normu katrā ziņā nav paredzēts piemērot attiecībā uz jau īstenotiem projektiem.

               34

               Līdz ar to šķiet, ka tāda tiesību norma kā UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts neatbilst Direktīvas 85/337 1. panta 5. punktā izvirzītajiem nosacījumiem un tātad ar to no pēdējās minētās direktīvas piemērošanas jomas nevarēja tikt izslēgtas darbības, uz kurām attiecas šī tiesību norma. Tomēr iesniedzējtiesai tā ir jāpārbauda, ievērojot valsts tiesībām raksturīgo pazīmju kopumu un precīzo nozīmi, kāda ir piešķirama aplūkotajai tiesību normai.

               35

               Runājot par prejudiciālā jautājuma otro aspektu, kas attiecas uz iespēju tādu tiesību normu kā tā, kas ir aplūkota pamatlietā, Savienības tiesībās pamatot ar tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem, ir jāizdara turpinājumā minētie precizējumi.

               36

               Savienības tiesības neliedz ar valsts tiesību noteikumiem zināmos gadījumos atļaut legalizēt darbības vai aktus, kas no Savienības tiesību viedokļa ir prettiesiski. Tomēr šāda iespēja pastāv ar nosacījumu, ka ar to ieinteresētajām personām netiek sniegta izdevība izvairīties no Savienības tiesību noteikumu ievērošanas vai atbrīvoties no pienākuma tos piemērot un ka tā saglabā izņēmuma raksturu (spriedums, 2008. gada 3. jūlijs, Komisija/Īrija,C‑215/06, EU:C:2008:380, 57. punkts).

               37

               Attiecīgi Tiesa ir atzinusi, ka tiesību akts, ar kuru legalizācijas atļaujai, kas var tikt izsniegta, pat nepastāvot nekādiem izņēmuma apstākļiem, tiek paredzētas tādas pašas sekas kā tās, kas piemīt būvatļaujai, neatbilst Direktīvas 85/337 prasībām. Proti, projekti, uz kuriem attiecas prasība veikt ietekmes uz vidi novērtējumu, saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu vispirms ir jāidentificē un tad, pirms tiem tiek dota piekrišana un tātad, obligāti, pirms tie tiek realizēti, tiem ir jālūdz dot piekrišanu un ir jāveic minētais novērtējums (spriedums, 2008. gada 3. jūlijs, Komisija/Īrija,C‑215/06, EU:C:2008:380, 61. punkts).

               38

               Tas pats attiecas uz leģislatīvu pasākumu, tādu kā UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunkts, ar kuru, pat nenosakot pienākumu veikt vēlāku novērtējumu un nepastāvot nekādiem konkrētiem izņēmuma apstākļiem, šķietami tiek atļauts pieņemt, – bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, – ka projekts, kam būtu bijis jāveic ietekmes uz vidi novērtējums Direktīvas 85/337 2. panta 1. punkta izpratnē, šāds novērtējums ir veikts.

               39

               Ir tiesa, ka pamatlietā aplūkotajā tiesību normā ir minēti tikai “projekt[i], attiecībā uz kuriem saņemto atļauju [..] vairs nevar atzīt par spēkā neesošu”, jo ir beidzies UVP‑G 2000 3. panta 6. punktā paredzētais trīs gadu termiņš prasības celšanai.

               40

               Tomēr šis apstāklis vien nevar izmainīt turpinājumā izdarīto secinājumu. Ir tiesa, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja attiecīgais jautājums nav Savienības tiesībās regulēts, katras dalībvalsts valsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un prasību celšanas procesuālie noteikumi, kam ir jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras tiesību subjektiem ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, ciktāl minētie noteikumi nav mazāk labvēlīgi par tiem, ar ko ir reglamentētas līdzīgas ar valsts tiesībām pamatotas prasības (līdzvērtības princips), un nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Savienības tiesību sistēmu piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips).

               41

               Tiesa arī uzskata, ka saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai tiesiskās noteiktības interesēs, vienlaikus aizsargājot konkrēto indivīdu un iestādi, ir saderīga ar Savienības tiesībām. Konkrēti, tā uzskata, ka šādi termiņi nav tādi, kas padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Savienības tiesību sistēmu piešķirto tiesību īstenošanu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2010. gada 15. aprīlis, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, 28. punkts, un 2014. gada 16. janvāris, Pohl, C‑429/12, EU:C:2014:12, 29. punkts).

               42

               Līdz ar to Savienības tiesības, kurās nav paredzēti noteikumi attiecībā uz termiņiem prasības celšanai par atļaujām, kas ir izsniegtas, nepildot Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktā minēto pienākumu veikt iepriekšēju ietekmes uz vidi novērtējumu, principā un, ja vien tiek ievērots līdzvērtības princips, neliedz attiecīgajai dalībvalstij noteikt trīs gadu termiņu prasības celšanai, tādu kā termiņš, kas ir paredzēts UVP‑G 2000 3. panta 6. punktā, uz kuru ir atsauce UVP‑G 2000 46. panta 20. punkta 4. apakšpunktā.

               43

               Toties ar šo direktīvu nebūtu saderīga valsts tiesību norma, no kuras izrietētu, – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, – ka projekti, par kuru īstenošanai izsniegtām atļaujām vairs nevar tikt celta tieša prasība tiesā, jo ir beidzies valsts tiesību aktā paredzētais trīs gadu termiņš prasības celšanai, tiek gluži vienkārši uzskatīti par likumīgi atļautiem no pienākuma veikt ietekmes uz vidi novērtējumu viedokļa.

               44

               Kā būtībā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 42.–44. punktā, Direktīva 85/337 kā tāda nepieļauj šāda veida tiesību normu jau tāpēc vien, ka pēdējās minētās tiesiskās sekas ir kompetento iestāžu atbrīvošana no pienākuma ņemt vērā, ka projekts šīs direktīvas izpratnē ir īstenots, neveicot tā ietekmes uz vidi novērtējumu, un rūpēties par to, lai šāds novērtējums tiktu veikts, ja būvdarbu vai ar šo projektu saistīto fizisko iejaukšanos īstenošanai būtu vajadzīga vēlāka atļaujas piešķiršana (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 17. marts, Brussels Hoofdstedelijk Gewest u.c.,C‑275/09, EU:C:2011:154, 37. punkts).

               45

               Turklāt no Tiesas iedibinātās judikatūras izriet, ka dalībvalstīm ir jāatlīdzina visi zaudējumi, kas ir radušies tāpēc, ka nav veikts ietekmes uz vidi novērtējums (spriedums, 2004. gada 7. janvāris, Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, 66. punkts).

               46

               Šajā nolūkā valstu kompetentajām iestādēm ir jāveic visi vispārējie vai konkrētie pasākumi, lai šādu novērtējuma neveikšanu izlabotu (spriedums, 2004. gada 7. janvāris, Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, 68. punkts).

               47

               Šajā ziņā ir jāprecizē, ka, lai gan nosacījumiem šādas prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai, konkrēti, saistībā ar jautājumu, vai ir jāuzskata, ka jebkurš prettiesiskums izraisa vainu, kā arī nosacījumiem saistībā ar cēloņsakarības konstatēšanu, gadījumā, ja tie nav regulēti Savienības tiesībās, ir piemērojamas valsts tiesības un, lai gan šādas prasības celšana, kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, var tikt ierobežota ar noteiktu termiņu, ja vien tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi, tomēr saskaņā ar efektivitātes principu ir jābūt iespējai šo prasību celt atbilstoši saprātīgiem nosacījumiem.

               48

               No iepriekš minētā izriet, ka, ja valsts tiesību normā, beidzoties noteiktam termiņam, ir liegts celt jebkādu prasību par zaudējumu atlīdzību Direktīvas 85/337 2. panta 1. punktā minētā pienākuma veikt ietekmes uz vidi novērtējumu neizpildes dēļ, lai gan nav beidzies valsts tiesībās noteiktais termiņš prasības celšanai attiecībā uz prasībām par zaudējumu atlīdzību, tā arī šī iemesla dēļ nebūtu saderīga ar Savienības tiesībām.

               49

               Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 85/337 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas netiek izslēgts projekts, kurš ir minēts tādā tiesību normā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, saskaņā ar kuru projekts, uz ko attiecas lēmums, kurš ir pieņemts, nepildot pienākumu veikt šī projekta ietekmes uz vidi novērtējumu, un attiecībā uz kuru ir beidzies termiņš prasības celšanai par tā atcelšanu, ir jāuzskata par likumīgi atļautu. Šāda tiesību norma, ciktāl tajā ir paredzēts, ka ir jāpieņem, ka šādam projektam ir veikts iepriekšējs ietekmes uz vidi novērtējums, ir pretrunā Savienības tiesībām.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               50

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EKK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK, 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas netiek izslēgts projekts, kurš ir minēts tādā tiesību normā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, saskaņā ar kuru projekts, uz ko attiecas lēmums, kurš ir pieņemts, nepildot pienākumu veikt šī projekta ietekmes uz vidi novērtējumu, un attiecībā uz kuru ir beidzies termiņš prasības celšanai par tā atcelšanu, ir jāuzskata par likumīgi atļautu. Šāda tiesību norma, ciktāl tajā ir paredzēts, ka ir jāpieņem, ka šādam projektam ir veikts iepriekšējs ietekmes uz vidi novērtējums, ir pretrunā Savienības tiesībām.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 30.martā. # Jämställdhetsombudsmannen pret Örebro läns landsting. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arbetsdomstolen - Zviedrija. # Sociālā politika - Direktīva 75/117/EEK. # Lieta C-236/98.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1989. gada 12. decembrī. # Evagelos Adamou Exarchos pret Eiropas Parlamentu. # Ierēdņi. # Lieta C-331/87.


Tiesas spriedums 1985. gada 30. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Lieta 290/83.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 15.oktobrī.#Ashley Neil Mote pret Eiropas Parlamentu.#Privilēģijas un imunitāte - Eiropas Parlamenta deputāts - Imunitātes atcelšana.#Lieta T-345/05.

text:
      Lieta T‑345/05
      Ashley Neil Mote
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Privilēģijas un imunitāte – Eiropas Parlamenta deputāts – Imunitātes atcelšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Parlamenta tiesību akti, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas “vis-à-vis”
            trešām personām
      (EKL 230. panta pirmā daļa; Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās)
      2.      Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli
      (EKL 230. panta ceturtā daļa; Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 9. un 10. pants)
      3.      Parlaments – Pilnvaras – Parlamenta deputātu privilēģijas un imunitāte
      (Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 8. un 10. pants)
      4.      Tiesvedība – Jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības laikā – Nosacījumi
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 48. panta 2. punkts)
      1.      Lēmums, ar kuru Parlaments atceļ kāda sava deputāta imunitāti, ir tiesību akts, kurš rada vai kura mērķis ir radīt tiesiskas
         sekas attiecībā uz trešām personām, un tas var būt Kopienu tiesas likumības pārbaudes priekšmets saskaņā ar EKL 230. panta
         pirmo daļu.

      Šāds lēmums rada tiesiskas sekas, kas pārsniedz Parlamenta iekšējās organizācijas ietvarus, tādēļ ka tas pret minēto deputātu
         ļauj ierosināt procesu par imunitātes atcelšanu.

      Lai gan privilēģijas un imunitāte, kas paredzētas Protokolā par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, ir piešķirtas
         vienīgi Kopienas interesēs, tās tomēr tika skaidri piešķirtas Kopienas iestāžu ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem, kā arī
         Parlamenta deputātiem. Fakts, ka privilēģijas un imunitāte ir paredzētas Kopienu sabiedriskajās interesēs, pamato iestādēm
         piešķirtās pilnvaras vajadzības gadījumā atcelt imunitāti, bet tas nenozīmē, ka šīs privilēģijas un imunitāte ir tikušas piešķirtas
         Kopienai, nevis tieši tās ierēdņiem, pārējiem darbiniekiem un Parlamenta deputātiem. Tādēļ Protokols attiecīgajām personām
         rada subjektīvas tiesības, kuru ievērošana tiek nodrošināta ar EKL 230. pantā paredzētajām tiesībām celt prasību.

      (sal. ar 28., 29. un 31. punktu)
      2.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tieša skaršana nozīmē, ka apstrīdētais Kopienu pasākums tieši rada sekas attiecībā uz indivīda
         tiesisko stāvokli un nepieļauj nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pilnīgi
         automātiska un izriet vien no Kopienas tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus.

      Tā kā Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 9. un 10. pantā paredzētā imunitāte Parlamenta deputātus aizsargā
         pret noteiktiem pasākumiem, kas var ierobežot viņu pienākumu izpildi, Parlamenta lēmums par deputāta imunitātes atcelšanu
         groza šī deputāta tiesisko situāciju, jo, izbeidzot vien šādu aizsardzību, tiek atjaunots viņa tādas personas statuss, kas
         ir pakļauta dalībvalsts tiesībām, un tādējādi bez jebkādiem starpnoteikumiem tiek atļauts uz viņu attiecināt šajās valsts
         tiesībās noteiktus pasākumus, it īpaši aizturēšanu un tiesvedību.

      Pēc imunitātes atcelšanas valsts iestādēm uzticētajai rīcības brīvībai saistībā ar procesa, kas ierosināts pret Parlamenta
         deputātu, atjaunošanu vai izbeigšanu nav nekādas ietekmes uz šīs personas tiesiskās situācijas tiešu skaršanu, jo no lēmuma
         par imunitātes atcelšanu izrietošās sekas ir ierobežotas ar tādas aizsardzības izbeigšanu, kas viņam nodrošināta kā Parlamenta
         deputātam, neparedzot papildu ieviešanas pasākumus.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      3.      No Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 10. panta pēdējās daļas izriet, ka imunitāte neliedz Eiropas Parlamentam
         izmantot tiesības atcelt kāda sava deputāta imunitāti un ka Parlamenta kompetencē ir lemt par pieteikumu par Eiropas Parlamenta
         deputāta imunitātes atcelšanu. Turpretī ne Protokolā, ne Parlamenta iekšējā Reglamentā nav normu, kurās Parlaments būtu noteikts
         kā kompetentā iestāde, lai konstatētu Protokola 8. pantā paredzētās privilēģijas esamību.

      Turklāt Protokola 8. un 10. pantam nav vienādas piemērojamības. 10. panta mērķis ir nodrošināt Parlamenta deputātu neatkarību,
         lai uz viņiem Parlamenta sesiju laikā netiktu izdarīts spiediens, kas izpaužas kā aresta vai tiesvedības draudi, turpretī
         8. panta uzdevums ir aizsargāt Parlamenta deputātus pret tādiem brīvas pārvietošanās ierobežojumiem, kas nav saistīti ar tiesvedībām.

      Tā kā Parlamentam nav pilnvaru atcelt 8. pantā paredzēto privilēģiju, tas, lemdams par deputāta imunitātes atcelšanu, nav
         pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā, neizsakoties par privilēģiju, kas šim deputātam tikusi piešķirta kā Parlamenta deputātam.

      (sal. ar 45.–47., 50., 51. un 69. punktu)
      4.      No Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 48. panta 2. punkta izriet, ka pieteikumā par
         lietas ierosināšanu ir jānorāda strīda priekšmets un jāietver izvirzīto pamatu kopsavilkums un ka ir aizliegts iztiesāšanas
         laikā izvirzīt jaunus pamatus, ja vien šie pamati nav balstīti uz tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir atklājušies procesa
         laikā.

      (sal. ar 85. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2008. gada 15. oktobrī (*)

      Privilēģijas un imunitāte – Eiropas Parlamenta deputāts – Imunitātes atcelšana
      Lieta T‑345/05
      Ashley Neil Mote, Eiropas Parlamenta deputāts, ko pārstāv Dž. Lofthauss [J. Lofthouse] un K. Heiss [C. Hayes], barristers, un M. Monana [M. Monan], solicitor,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Parlamentu, ko pārstāv H. Krīks [H. Krück], D. Mūrs [D. Moore] un M. Vindiša [M. Windisch], pārstāvji,

      atbildētājs,
      par lūgumu atcelt Parlamenta 2005. gada 5. jūlija lēmumu par prasītāja parlamentārās imunitātes atcelšanu.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši D. Švābi [D. Šváby] un L. Trišo [L. Truchot] (referents),

      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 21. februāra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1        1965. gada 8. aprīļa Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, kas pievienots Līgumam par vienotas Eiropas
         Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi (OV 1967, 152, 13. lpp.) (turpmāk tekstā – “Protokols”), III nodaļā
         ir noteikts:

      “III nodaļa
      Eiropas Parlamenta locekļi [deputāti]
      8. pants
      Eiropas Parlamenta [deputātiem], kas dodas uz Eiropas Parlamenta sanāksmes vietu vai prom no tās, nepiemēro nekādus administratīvus
         vai citādus brīvas pārvietošanās ierobežojumus.

      [..]
      9. pants
      Attiecībā uz Eiropas Parlamenta [deputātiem] nevar veikt izmeklēšanas darbības, viņus aizturēt vai uzsākt tiesvedību sakarā
         ar viedokli, ko viņi pauduši, vai balsojumu, ko viņi veikuši, pildot pienākumus.

      10. pants
      Eiropas Parlamenta sesijās tā [deputātiem] ir:
      a)      savā valstī – imunitāte, ko piešķir attiecīgās valsts parlamenta [deputātiem];
      b)      visās citās dalībvalstīs – imunitāte attiecībā uz aizturēšanu un tiesvedību.
      Imunitāte tāpat attiecas uz Eiropas Parlamenta [deputātiem], kamēr viņi dodas uz Eiropas Parlamenta sanāksmes vietu un prom
         no tās.

      Ja Eiropas Parlamenta [deputātu] aiztur pārkāpuma izdarīšanas laikā, viņš nevar atsaukties uz imunitāti, un tā neliedz Eiropas
         Parlamentam izmantot tiesības kādam no tā [deputātiem] atņemt imunitāti.”

       Prāvas priekšvēsture
      2        Ešlijs Neils Mote [Ashley Neil Mote], Apvienotās Karalistes pilsonis, laikā no 1996. līdz 2002. gadam bija saņēmis dažādus valsts pabalstus. Kopš 2003. gada
         novembra pret viņu ir uzsākts kriminālprocess ar pamatojumu, ka šie pabalsti ir iegūti, pamatojoties uz nepatiesām deklarācijām.
         2004. gada janvārī viņam tika nosūtīta pavēste, 2004. gada 27. aprīlī viņš tika saukts pie kriminālatbildības un 2004. gada
         10. jūnijā izsniegts apsūdzības raksts un lietas kopsavilkums.

      3        Pēc ievēlēšanas Eiropas Parlamentā 2004. gada jūnijā prasītājs iesniedza pieteikumu par notiekošā kriminālprocesa apturēšanu,
         atsaucoties uz viņa Eiropas Parlamenta deputāta privilēģijām un imunitāti. 2004. gada 25. novembrī Chichester Crown Court (Čičesteras Karaliskā tiesa) pieņēma lēmumu par procesa apturēšanu. Šī tiesa uzskatīja, ka Motem piemērotā atbrīvošana pret
         drošības naudu ir Eiropas Parlamenta deputāta brīvas pārvietošanās ierobežojums un līdz ar to pretrunā Protokola 8. pantam.

      4        Ar 2005. gada 3. februāra pieteikumu Attorney General (Anglijas un Velsas ģenerālprokurors) lūdza Parlamentu:

      –        apstiprināt, ka pret prasītāju ierosinātais kriminālprocess nav pretrunā Protokolam un it īpaši tā 8. pantam;
      –        gadījumā, ja Mote var izmantot privilēģijas un imunitāti saskaņā ar Protokolu, atcelt šīs privilēģijas vai imunitāti.
      5        Pieteikums tika nosūtīts Parlamenta Juridiskajai komitejai (turpmāk tekstā – “Juridiskā komiteja”), kur tas tika apspriests
         2005. gada 21. aprīļa, 24. maija un 20. jūnija sēdēs. Juridiskās komitejas rīkotajā 2005. gada 24. maija sēdē Moti pārstāvēja
         cits Eiropas Parlamenta deputāts. Iesniegumā, kas komitejai tika iesniegts tajā pašā dienā (turpmāk tekstā – “iesniegums”),
         viņš aicināja noraidīt pieteikumu par imunitātes atcelšanu.

      6        2005. gada 20. jūnijā Juridiskā komiteja vienbalsīgi pieņēma ziņojumu, iesakot Parlamentam atcelt Motes imunitāti (turpmāk
         tekstā – “ziņojums”). Šajā ziņojumā tika izklāstīti motīvi un priekšlikums Eiropas Parlamenta lēmumam.

      7        Ar 2005. gada 5. jūlija lēmumu Parlamenta plenārsēdē tika nolemts imunitāti atcelt un noteikts, ka lēmums un ziņojums ir jānosūta
         Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes kompetentajai iestādei (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

      8        Pamatojoties uz Parlamenta lēmumu par Motes imunitātes atcelšanu, Apvienotās Karalistes prokuratūra vērsās High Court of Justice (England & Wales) (Augstākā tiesa (Anglija un Velsa)), lai panāktu kriminālprocesa apturēšanas atcelšanu. Ar 2006. gada 17. oktobra lēmumu
         šī tiesa nolēma atjaunot pret prasītāju ierosināto procesu.

      9        2007. gada 4. maijā prasītājs iesniedza pieteikumu par viņa imunitātes un privilēģiju aizsardzību, ko Parlaments noraidīja
         ar 2007. gada 10. jūlija lēmumu.

      10      Ar 2007. gada 17. augusta spriedumu Portsmouth Crown Court (Portsmutas Karaliskā tiesa) atzina Moti par vainīgu un pēc tam ar 2007. gada 4. septembra spriedumu piesprieda viņam brīvības
         atņemšanu uz deviņiem mēnešiem. Court of Appeal (England & Wales) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa)) ar 2007. gada 21. decembra spriedumu noraidīja visus pret 17. augusta spriedumu izvirzītos
         apelācijas pamatus, izņemot vienu. 2008. gada 18. janvārī prasītājs iesniedza pieteikumu, lai viņam atļautu iesniegt apelācijas
         sūdzību.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      11      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 5. septembrī, prasītājs cēla šo prasību.

      12      2005. gada 3. novembrī prasītājs lūdza nodrošināt viņam anonimitāti pamata tiesvedībā, ko viņam piešķīra 2005. gada 14. novembrī.
         Saņemot lietas dalībnieku apsvērumus 2008. gada 21. februāra tiesas sēdē, septītās palātas priekšsēdētājs anonimitāti atcēla.

      13      Ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 28. decembrī, prasītājs
         lūdza apturēt apstrīdētā lēmuma piemērošanu saskaņā ar EKL 225. panta 1. punktu, 242. un 243. pantu. Ar 2007. gada 16. marta
         rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs šo pieteikumu noraidīja.

      14      Ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kas iesniegts 2007. gada 8. maijā, prasītājs no jauna lūdza apturēt apstrīdētā lēmuma
         piemērošanu. Šis pieteikums tika noraidīts ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 27. jūnija rīkojumu.

      15      2007. gada 29. augustā prasītājs iesniedza trešo pieteikumu par pagaidu noregulējumu ar tādu pašu pamatojumu, kas tika noraidīts
         ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 22. novembra rīkojumu.

      16      Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        katrā ziņā atzīt lēmumu par spēkā neesošu attiecībā uz tādas privilēģijas atcelšanu, kas ir noteikta Protokola 8. pantā, jo
         lēmumā ir minēta tikai imunitāte;

      –        piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      17      Eiropas Parlamenta prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        galvenokārt, noraidīt prasību kā nepieņemamu;
      –        pakārtoti, noraidīt prasību kā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Par pieņemamību
      18      Parlaments lūdz atzīt prasību par nepieņemamu ar pamatojumu, ka lēmums par imunitātes atcelšanu prasītāju neskar tieši EKL
         230. panta ceturtās daļas nozīmē, it īpaši tādēļ, ka šāds lēmums adresātam atstāj rīcības brīvību.

      19      Savas prasības pieņemamības pamatojumam Mote norāda, ka, lai gan privilēģijas un imunitāte ir saistītas ar Kopienām, tās saskaņā
         ar Parlamenta Reglamenta (OV 2005, L 44, 1. lpp.) 5. pantu attiecas arī uz Parlamenta deputātiem, un līdz ar to visi lēmumi
         par privilēģijām un imunitāti tieši skar attiecīgo Parlamenta deputātu.

      20      Vispirms ir jānoskaidro, vai 2005. gada 5. jūlija lēmums par parlamentārās imunitātes atcelšanu ir apstrīdams lēmums.

      21      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Eiropas Kopiena pamatojas uz tiesiskumu, jo ne šīs Kopienas dalībvalstis, ne iestādes
         nevar izvairīties no tā, ka tiek uzraudzīta to pieņemto tiesību aktu atbilstība galvenajai konstitucionālajai hartai – Līgumam
         un ka ar Līgumu izveido pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kura paredzēta, lai Tiesai ļautu pārbaudīt
         iestāžu pieņemto tiesību aktu likumību (Tiesas 1986. gada 23. aprīļa spriedums lietā 294/83 Les Verts/Parlaments, Recueil, 1339. lpp., 23. punkts, un 1993. gada 23. marta spriedums lietā C‑314/91 Weber/Parlaments, Recueil, I‑1093. lpp., 8. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 2. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑222/99, T‑327/99
         un T‑329/99 Martinez u.c./Parlaments, Recueil, II‑2823. lpp., 48. punkts). Tiesa atzina arī, ka Parlamenta akti principā nav tādi, par kuriem nevar celt prasību tos atcelt
         (iepriekš minētais spriedums lietā Les Verts/Parlaments, 24. punkts).

      22      Saskaņā ar EKL 230. panta pirmo daļu Tiesa pārbauda tādu Parlamenta tiesību aktu likumību, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas
         sekas vis‑à‑vis trešām personām un šajā sakarā izšķir divas aktu kategorijas.

      23      Prasību atcelt tiesību aktu nevar celt par tādiem Parlamenta aktiem, kas attiecas vienīgi uz tā iekšējo darba organizāciju
         (Tiesas 1986. gada 4. jūnija rīkojums lietā 78/85 Groupe des droites européennes/Parlaments, Recueil, 1753. lpp., 11. punkts, un 1990. gada 22. maija rīkojums lietā C‑68/90 Blot un Front national/Parlaments, Recueil, I‑2101. lpp., 11. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Weber/Parlaments, 9. punkts).

      24      Šajā kategorijā ietilpst Parlamenta tiesību akti, kas vai nu nerada tiesiskas sekas, vai arī rada tiesiskas sekas vienīgi
         Parlamenta ietvaros attiecībā uz tā darba organizāciju, un uz tiem attiecas pārbaudes procedūras, kas ir noteiktas Parlamenta
         Reglamentā (iepriekš minētie spriedumi lietā Weber/Parlaments, 10. punkts, un apvienotajās lietās Martinez u.c./Parlaments, 52. punkts).

      25      Savukārt Kopienu tiesā var apstrīdēt Parlamenta tiesību aktus, kas rada vai ir paredzēti, lai radītu tiesiskas sekas trešām
         personām, vai, citiem vārdiem sakot, aktus, kuru tiesiskās sekas pārsniedz iestādes iekšējās darba organizācijas ietvarus
         (iepriekš minētie spriedumi lietā Weber/Parlaments, 11. punkts, un apvienotajās lietās Martinez u.c./Parlaments, 53. punkts).

      26      Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka Parlamenta deputāti, kas ir pilnvaroti kā Kopienā apvienoto valstu tautu pārstāvji,
         attiecībā uz tiesību aktu, ko pieņēmis Parlaments un kas rada tiesiskas sekas attiecībā uz minēto pilnvaru izmantošanas nosacījumiem,
         ir uzskatāmi par trešām personām EKL 230. panta pirmās daļas izpratnē (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Martinez u.c./Parlaments, 61. punkts).

      27      Runājot it īpaši par privilēģijām un imunitāti, ko Protokols piešķir Eiropas Kopienām, tām ir tikai funkcionāls raksturs tādā
         ziņā, ka to mērķis ir novērst šķēršļus Kopienu darbībai un neatkarībai (Tiesas 1989. gada 11. aprīļa rīkojums lietā 1/88 SA
         Générale de Banque/Komisija, Recueil, 857. lpp., 9. punkts, un 1990. gada 13. jūlija rīkojums lietā C‑2/88 IMM Zwartveld u.c., Recueil, I‑3365. lpp., 19. punkts).

      28      Lai gan privilēģijas un imunitāte tika piešķirtas vienīgi Kopienas interesēs, tās tomēr tika skaidri piešķirtas Kopienas iestāžu
         ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem, kā arī Parlamenta deputātiem. Fakts, ka privilēģijas un imunitāte ir paredzētas Kopienu
         sabiedriskajās interesēs, pamato iestādēm piešķirtās pilnvaras vajadzības gadījumā atcelt imunitāti, bet tas nenozīmē, ka
         šīs privilēģijas un imunitāte ir tikušas piešķirtas Kopienai, nevis tieši tās ierēdņiem, pārējiem darbiniekiem un Parlamenta
         deputātiem. Tādēļ Protokols attiecīgajām personām rada subjektīvas tiesības, kuru ievērošana tiek nodrošināta ar EKL 230. pantā
         paredzētajām tiesībām celt prasību (skat. pēc analoģijas Tiesas 1960. gada 16. decembra spriedumu lietā 6/60 Humblet/Beļģijas valsts, Recueil, 1125. lpp.).

      29      Jāatzīst, ka lēmums, ar kuru Parlaments atceļ kāda sava deputāta imunitāti, rada tiesiskas sekas, kas pārsniedz tā iekšējās
         organizācijas ietvarus, tādēļ ka tas pret minēto Parlamenta deputātu ļauj ierosināt procesu par attiecīgajiem faktiem.

      30      Attiecīgā Parlamenta deputāta mandāta īstenošanas apstākļus ietekmē šāds lēmums, kas ļauj ierosināt vai turpināt kriminālprocesu
         pret šo parlamentārieti un vajadzības gadījumā veikt tādus brīvību ierobežojošus pasākumus, kas var kavēt viņa parlamentārā
         mandāta īstenošanu. Šajā gadījumā, pamatojoties uz apstrīdēto lēmumu, Apvienotās Karalistes prokuratūra varēja pieprasīt un
         panākt atbilstoši High Court of Justice (England & Wales) 2006. gada 17. oktobra rīkojumam pret Moti ierosinātā kriminālprocesa apturēšanas atcelšanu.

      31      Apstrīdētais lēmums tādēļ ir jāuzskata par tiesību aktu, kurš rada vai kura mērķis ir radīt tiesiskas sekas attiecībā uz trešām
         personām. No tā izriet, ka saskaņā ar kritērijiem, ko Tiesa noteikusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Weber/Parlaments, tas var būt Kopienu tiesas likumības pārbaudes priekšmets saskaņā ar EKL 230. panta pirmo daļu.

      32      Attiecībā uz iebildi par prasības nepieņemamību, ko Parlaments izvirzījis, pamatojoties uz EKL 230. panta ceturto daļu, jākonstatē,
         ka Parlaments atzīst, ka prasītājs ir skarts individuāli, taču apstrīd, ka viņš ir skarts tieši.

      33      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tieša skaršana nozīmē, ka apstrīdētais Kopienu pasākums tieši rada sekas attiecībā uz indivīda
         tiesisko stāvokli un nepieļauj nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam
         automātiska un izriet vien no Kopienas tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. Tiesas 1998. gada 5. maija
         spriedumu lietā C‑404/96 P Glencore Grain/Komisija, Recueil, I‑2435. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra; 2004. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑486/01 P Front national/Parlaments, Krājums, I‑6289. lpp., 34. punkts, un 2006. gada 2. maija spriedumu lietā C‑417/04 P Regione Siciliana/Komisija, Krājums, I‑3881. lpp., 28. punkts).

      34      Šajā gadījumā Protokola 9. un 10. pantā paredzētā imunitāte Parlamenta deputātus aizsargā pret noteiktiem pasākumiem, kas
         var ierobežot viņu pienākumu izpildi tāpēc, ka lēmums par imunitātes atcelšanu groza Parlamenta deputāta tiesisko situāciju,
         jo, izbeidzot vien šādu aizsardzību, tiek atjaunots viņa tādas personas statuss, kas ir pakļauta dalībvalsts tiesībām, un
         tādējādi bez jebkādiem starpnoteikumiem tiek atļauts uz viņu attiecināt šajās valsts tiesībās noteiktus pasākumus, it īpaši
         aizturēšanu un tiesvedību. No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums prasītāju skar tieši.

      35      Pēc imunitātes atcelšanas valsts iestādēm uzticētajai rīcības brīvībai saistībā ar procesa, kas ierosināts pret Parlamenta
         deputātu, atjaunošanu vai izbeigšanu nav nekādas ietekmes uz šīs personas tiesiskās situācijas tiešu skaršanu, jo no lēmuma
         par imunitātes atcelšanu izrietošās sekas ir ierobežotas ar tādas aizsardzības izbeigšanu, kas viņam nodrošināta kā Parlamenta
         deputātam, neparedzot papildu ieviešanas pasākumus.

      36      No iepriekš minētā izriet, ka prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par pieņemamu.

       Par lietas būtību
      37      Prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam Mote izvirza četrus pamatus. Ar pirmo pamatu, kas saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā,
         prasītājs apgalvo, ka Parlamentam esot vajadzējis konstatēt, ka ir pārkāpta ar Protokola 8. pantu piešķirta privilēģija. Otro
         pamatu veidu divas daļas. Pirmā no tām ir balstīta uz Parlamenta Reglamenta pārkāpumu saistībā ar viedokli, ko Parlaments
         izteicis par procesu, kas ierosināts pret Moti. Atbilstoši otrajai daļai prasītājs apgalvo, ka Parlaments nav pienācīgi un
         pilnīgi ņēmis vērā faktus un argumentus, ko viņš ir iesniedzis Juridiskajai komitejai. Trešais pamats ir saistīts ar apstrīdētā
         lēmuma pilnīga un atbilstīga pamatojuma nenorādīšanu. Pēdējais pamats ir saistīts ar lēmuma nesaprātīgo un nesamērīgo raksturu.
         Kā uzskata prasītājs, pamatojoties uz viņa izvirzītajiem argumentiem, viņa imunitātes atcelšanu vajadzēja noraidīt.

       Par kļūdu tiesību piemērošanā
       Lietas dalībnieku argumenti
      38      Prasītājs apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tiesiski ir kļūdains, jo Parlamentam esot vajadzējis konstatēt privilēģijas, kas
         uz viņu attiecoties saskaņā ar Protokola 8. pantu, pārkāpumu. Jānošķir ir 8. pantā atzītā privilēģija par Parlamenta deputātu
         brīvu pārvietošanos un 10. pantā noteiktā imunitāte, kas attiecas uz šo personu neaizskaramību tiesvedības gadījumā. Šajā
         lietā Apvienotās Karalistes krimināltiesībās paredzētā atbrīvošana pret drošības naudu aizskar 8. pantā paredzēto privilēģiju,
         jo apsūdzētajam ir jānodrošina sava klātbūtne valsts tiesā. Tādēļ viņa dalība Parlamenta sēdēs, kā arī komiteju darbā ir atkarīga
         no tiesneša rīcības brīvības, kas esot Parlamenta deputātu brīvas pārvietošanās ierobežojums un Parlamenta neatkarības aizskārums
         neatkarīgi no Apvienotās Karalistes tiesu iestāžu paustās gribas sadarboties. Pamatojoties uz šādu 8. panta interpretāciju,
         Chischester Crown Court apturēja kriminālprocesu, gaidot Parlamenta atbildi uz pieteikumu par imunitātes atcelšanu. Pieņemot atšķirīgu 8. panta interpretāciju
         ziņojuma motīvu izklāsta daļā un nelemjot par privilēģijas atcelšanu, Parlaments esot pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā.

      39      Parlaments uzskata, ka šis pamats nav pamatots. Tas skaidro, ka vienīgi atbildējis uz pieteikumu par imunitātes atcelšanu.
         Tas precizē, ka motīvu izklāsts katrā ziņā neatspoguļo Parlamenta kā iestādes nostāju, un izklāsta savu interpretāciju par
         Protokola 8. un 10. pantu, uzsverot šo noteikumu funkcionālo raksturu.

      40      Kā norāda Parlaments, Protokola 8. pants, pieņemts laikā, kad pārvietošanās Kopienās nebija tik viegla kā šodien, būtībā paredz
         novērst visa veida administratīvus, policijas vai muitas šķēršļus attiecībā uz Parlamenta deputātu pārvietošanos. Tas pats
         par sevi nenodrošina imunitāti tieslietās. Protokola 10. pants kā tāds paredz Parlamenta deputātu neaizskaramību par darbībām,
         ko viņi veikuši savas valsts teritorijā vai citas dalībvalsts teritorijā, kas nav saistītas ar viedokli vai balsojumu, pildot
         pienākumus, uz ko attiecas 9. pants. Turklāt 10. pants parlamentāriešiem nodrošina imunitāti, kamēr viņi dodas uz Parlamenta
         sanāksmes vietu vai atgriežas no tās. Šie noteikumi būtu lieki, ja ar 8. pantu piešķirtās privilēģijas varētu radīt šķērsli
         tiesu procesiem. Parlaments piebilst, ka nevienu 8. pantā atzītu privilēģiju nevar atcelt, pamatojoties uz 10. pantu.

      41      Runājot par valsts tiesas iespēju radīt šķēršļus Eiropas Parlamenta darbībai, ja šī tiesa varētu kontrolēt prasītāja pārvietošanos,
         Parlaments atgādina, ka dalībvalstu un Kopienu iestāžu attiecības reglamentē lojālas sadarbības princips atbilstoši EKL 10. pantam.
         Valsts tiesu iestāžu pienākums ir pēc iespējas atbalstīt Kopienu iestāžu sekmīgu darbību un ievērot to prerogatīvas, kā to
         darīja Apvienotās Karalistes tiesa, jo pretējā gadījumā dalībvalstij būtu jāatbild Kopienu tiesā.

      42      Prasītājs atzīst, ka Kopienu privilēģijām un imunitātei visupirms ir funkcionāls raksturs, un apstrīd, ka viņš jelkad 8. panta
         noteikumus būtu pielīdzinājis absolūtai imunitātei pret kriminālprocesu. Tomēr viņš paskaidro, ka uztur argumentu par to,
         ka ar 8. pantu piešķirtā privilēģija ir jāinterpretē kā vispārēja un ka īpašos apstākļos tā var radīt šķērsli procesiem, kuri
         pēc būtības ietver brīvību ierobežojošus pasākumus. Šī privilēģija novēršot iejaukšanos parlamentārieša pienākumu pildīšanā
         pilnīgi citā veidā nekā 10. panta noteikumi.

      43      Parlaments uzskata, ka Motes piedāvātā 8. panta interpretācija ir jānoraida, jo aizliegums ierobežot parlamentārieša pārvietošanos
         nevar radīt lielāku aizsardzību nekā ar 10. pantu piešķirtā imunitāte. Šajā gadījumā parlamentārietim piešķirtā imunitāte
         būtu absolūta, jo privilēģiju atšķirībā no imunitātes atcelt nevar.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      44      Prasītājs pārmet Parlamentam, ka tas nav konstatējis, ka viņu aizsargāja Protokola 8. pantā paredzētā privilēģija un ka šī
         privilēģija tika pārkāpta, ierosinot pret viņu procesu, lai gan šis jautājums ir jāizskata Parlamentam nevis valsts tiesai,
         lemjot par tiesu procesa radīto risku ierobežot Parlamenta deputāta pienākumu izpildi.

      45      Protokola 10. panta pēdējā daļā ir noteikts, ka imunitāte neliedz Eiropas Parlamentam izmantot tiesības atcelt kāda sava deputāta
         imunitāti, un no šīs normas izriet, ka Parlamenta kompetencē ir lemt par pieteikumu par parlamentārieša imunitātes atcelšanu.
         Parlamenta Reglamenta 6. un 7. pants šos noteikumus papildina, precizējot imunitātes atcelšanas procedūras normas.

      46      Turpretī ne Protokolā, ne Parlamenta iekšējā Reglamentā nav normu, kurās Parlaments būtu noteikts kā kompetentā iestāde, lai
         konstatētu Protokola 8. pantā paredzētās privilēģijas esamību.

      47      Turklāt jānorāda, ka Protokola 8. un 10. pantam nav vienādas piemērojamības.

      48      Tiesa ir nospriedusi, ka Protokola 8. panta pirmās daļas iedarbība ir aizliegums dalībvalstīm radīt administratīvus ierobežojumus,
         it īpaši savā nodokļu praksē, Parlamenta deputātu pārvietošanās brīvībai (Tiesas 1981. gada 15. septembra spriedums lietā
         208/80 Bruce of Donington, Recueil, 2205. lpp., 14. punkts). Kā tas ir precizēts minētajā noteikumā, privilēģija nodrošina Parlamenta deputātu brīvu pārvietošanos
         uz Parlamenta sanāksmes vietu un prom no tās.

      49      Tomēr svarīgi ir uzsvērt – lai gan Protokola 8. panta pirmajā daļā, saskaņā ar kuru nepiemēro administratīvus “vai citādus”
         ierobežojumus, šie ierobežojumi nav uzskatīti izsmeļoši, tie ierobežojumi neietver tādus, kas izriet no tiesu procesiem, tāpēc
         ka pēdējiem ir piemērojams 10. pants, ar kuru ir noteikts imunitātes tiesiskais regulējums, kas ir ārpus 9. panta īpašās piemērojamības
         attiecībā uz parlamentāriešu balsojumu vai viedokli pienākumu pildīšanas laikā. Protokola 10. panta pirmās daļas b) punktā
         skaidri ir minēts, ka Parlamenta deputāts visu citu dalībvalstu teritorijā Parlamenta sesijas laikā ir atbrīvots no tiesvedības.
         Tāpat saskaņā ar Protokola 10. panta pirmās daļas a) punktu Parlamenta deputātam attiecīgajā laikā savas valsts teritorijā
         ir tāda pati imunitāte, kā savas valsts parlamenta deputātiem, no kurām dažās valstīs parlamentārieši ir pasargāti no iespējamiem
         tiesu procesiem. Visbeidzot 10. panta otrajā daļā ir paredzēts, ka imunitāte tāpat attiecas uz Parlamenta deputātiem, kamēr
         viņi dodas uz Parlamenta sanāksmes vietu un prom no tās. Šāda noteikuma esamība, kas, tāpat kā Protokola 8. panta pirmā daļa,
         Parlamenta deputātus aizsargā pret viņu brīvas pārvietošanās aizskārumu, apstiprina, ka šajā pēdējā noteikumā minētie ierobežojumi
         neaptver visus iespējamos Parlamenta deputāta brīvas pārvietošanās aizskārumus un, kā par to liecina iepriekš izskatītie 10. panta
         noteikumi, ka uz tiesas procesiem attiecas šajā pēdējā pantā noteiktā tiesiskā sistēma.

      50      Protokola 10. panta mērķis ir nodrošināt Parlamenta deputātu neatkarību, lai uz viņiem Parlamenta sesiju laikā netiktu izdarīts
         spiediens, kas izpaužas kā aresta vai tiesvedības draudi (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 2. maija rīkojums
         lietā T‑17/00 R Rothley u.c./Parlaments, Recueil, II‑2085. lpp., 90. punkts).

      51      Protokola 8. panta uzdevums ir aizsargāt Parlamenta deputātus pret tādiem brīvas pārvietošanās ierobežojumiem, kas nav saistīti
         ar tiesvedībām.

      52      Tā kā netika apgalvots, ka risku aizskart Motes parlamentāro pienākumu izpildi radīja cita veida ierobežojumi, nevis tādi,
         kas izrietēja no viņa izcelsmes valsts tiesu iestāžu ierosinātā procesa, jākonstatē, ka Parlaments, nolemdams atcelt Motes
         imunitāti, neizskatot nedz jautājumu par viņam kā Parlamenta deputātam piešķirto privilēģiju, nedz par 8. panta pārkāpumu
         šajā gadījumā, nav pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā.

      53      No iepriekš minētā izriet, ka pamats ir jānoraida.

       Par Juridiskās komitejas viedokļa paušanu par kriminālvajāšanas nepieciešamību, pārkāpjot Parlamenta Reglamentu, un par faktu
            un argumentu taisnīgu un pilnīgu neņemšanu vērā
       Lietas dalībnieku argumenti
      54      Prasītāja izvirzīto pamatu veido divas daļas.

      –       Par pirmo daļu, kas ir saistīta ar Parlamenta Reglamenta pārkāpumu un viedokļa izteikšanu par kriminālvajāšanas nepieciešamību
      55      Prasītājs apgalvo, ka saskaņā ar Parlamenta Reglamenta 7. panta 7. punktu Juridiskā komiteja nedrīkstēja savā ziņojumā izteikties
         par kriminālvajāšanas nepieciešamību, kas pret viņu tika veikta. Šī noteikuma pārkāpums ietekmējot apstrīdētā lēmuma likumību.
         Viņš piebilst, ka Parlamenta viedoklis tajā pašā ziņojumā ir izteikts bez jebkādām atsaucēm uz viņa apsvērumiem par šo jautājumu.

      56      Parlaments iebilst, ka pamats ir acīmredzami nepamatots. Tas apgalvo, ka tikai ziņotājs bija atbildīgs par ziņojumā minēto
         motīvu izstrādi un ka viņa izteikto atzinumu nevar izmantot, lai apstrīdētu Parlamenta pieņemot rezolūciju. Katrā ziņā ziņotāja
         izmantotā kvalifikācija attiecas nevis uz kriminālvajāšanas pamatotību, bet gan uz tās pamatoto raksturu.

      –       Par otro daļu, kas ir saistīta ar faktu un argumentu taisnīgu un pilnīgu neņemšanu vērā
      57      Prasītājs apgalvo, ka Juridiskās komitejas ziņojumā nekas neliecina, ka tā un līdz ar to Parlaments būtu efektīvi un pienācīgi
         izvērtējusi prasītāja argumentus pēc būtības. Šāds trūkums radot šķērsli prasītāja tiesībām iepazīties ar Juridiskās komitejas
         secinājumiem un tādēļ padarot lēmumu par spēkā neesošu.

      58      Parlaments šo pamatu vērtē kā nepamatotu. Tas atgādina, ka saskaņā ar Parlamenta Reglamenta 7. panta 3. punktu Motem bija
         iespēja sniegt paskaidrojumus Juridiskajā komitejā, kur viņu 2005. gada 24. maijā pārstāvēja cits Parlamenta deputāts. Tas
         apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma preambulā šī noklausīšanās ir skaidri minēta.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      –       Par pirmo pamata daļu
      59      Ievadā ir jākonstatē, ka, ievērodams tā Juridiskās komitejas izteikto priekšlikumu par Motes imunitātes atcelšanu un atsaukdamies
         uz šīs komitejas ziņojumu apstrīdētajā lēmumā, neizsakot nekādas iebildes par minētajā dokumentā norādītajiem motīviem, Parlaments
         ziņojuma motīvus pieņēmis par saviem. No tā izriet, ka šī pamata pirmajā daļā formulētā kritika ir jāvērtē kā tāda, kas ir
         vērsta pret apstrīdētā lēmuma motīviem.

      60      Parlamenta Reglamenta 7. panta 7. punktā ir noteikts, ka “[..] [Juridiskā komiteja] nekādā gadījumā neizsakās par deputāta
         vainīgumu vai nevainīgumu un par to, vai ir nepieciešama kriminālvajāšana par uzskatiem vai darbībām, kas deputātam piedēvēti,
         pat tad ne, ja pieprasījuma izskatīšana ļauj komitejai iegūt detalizētas ziņas par lietas materiāliem”.

      61      Jāizvērtē, vai Juridiskā komiteja savā ziņojumā bija pieņēmusi nostāju ierosinātā procesa atbalstam un izteikusi atzinumu
         par Motes vainīgumu. Ziņojuma II2. punktā ziņotājs vispirms konstatē izmeklēšanas materiālu “pamatoto” raksturu. Šis vērtējums,
         kas pauž ziņotāja viedokli par kriminālvajāšanas, kas ierosināta pret Moti, pietiekami pamatoto raksturu, nav pielīdzināms
         atzinumam, kas attiecas uz viņa vainīgumu vai kriminālvajāšanas nepieciešamību. Turklāt tas pats attiecas uz vienkārši objektīvu
         ziņotāja konstatējumu II3. punktā par attiecīgā soda smagumu Apvienotajā Karalistē un šādu sodu esamību vairumā dalībvalstu.
         Visbeidzot, apstiprinādams tajā pašā punktā, ka “kriminālprocess jau, šķiet, norit”, ziņotājs ir vienkārši norādījis, ka tas
         ir tālākā stadijā, kam jāseko tiesas sēdei, iepriekš neizlemdams procesa iznākumu.

      62      No iepriekš minētā izriet, ka Parlamenta Reglamenta 7. pants nav pārkāpts un ka šī pamata pirmā daļa līdz ar to ir jānoraida.

      –       Par otro pamata daļu
      63      Prasītājs apgalvo, ka Parlaments nav reāli un pienācīgi izvērtējis pēc būtības šādus argumentus par: pret viņu ierosinātās
         lietas novēloto raksturu, kas var traucēt pienācīgu Parlamenta darbību pretrunā EKL 10. pantam; veidu, kādā Apvienotās Karalistes
         iestādes rīkojās ar pieteikumu par viņa imunitātes atcelšanu; pieteikuma par imunitātes atcelšanu skaidrības trūkumu attiecībā
         uz inkriminēto nodarījumu smagumu un kriminālvajāšanas nepieciešamību; Parlamenta iespējām atcelt privilēģiju.

      64      Pirmkārt, runājot par tāda pamata neņemšanu vērā, kas ir saistīts ar kavēšanos saistībā ar valsts tiesu iestāžu ierosināto
         procesu pret Moti, šis kavējums, kā viņš norāda, aizskarot viņa parlamentārieša mandāta īstenošanu un līdz ar to Parlamenta
         darbību, tādējādi izraisot EKL 10. pantā paredzētā lojālas sadarbības principa pārkāpumu no Apvienotās Karalistes puses.

      65      Jānorāda, ka Parlaments, atzīdams, ka nekas neradīja šaubas par Attorney General apgalvojumiem, ka “Motes viedoklis vai politiskie pienākumi nekādā veidā neietekmē kriminālvajāšanu un [..] izmeklēšana [tikusi]
         veikta iespējami ātri” un ka Chichester Crown Court varēja iesniegt pieteikumu par imunitātes atcelšanu arī gadījumā, ja tai “būtu bijušas šaubas par prokurora vai citas personas
         nodomiem (kā tas acīmredzami nebija)”, Parlaments netieši, bet skaidri noraidīja pamatu par kavēšanos. Pamatodamies ne tikai
         uz Attorney General iesniegto informāciju, bet arī uz Chichester Crown Court analīzi, Parlaments uzskatīja, ka šīs kriminālvajāšanas pamatā nebija nekāda nodoma iejaukties Motes deputāta mandāta īstenošanā.

      66      Jāpiebilst, ka no Juridiskajā komitejā izvirzītajiem prasītāja argumentiem neizriet, ka izmeklēšanas ilgums un līdz ar to
         kavēšanās, kas esot ietekmējusi viņa ierašanos krimināltiesā, liecinātu par vēlmi traucēt viņa, Eiropas Parlamenta deputāta,
         darbību. Motes izteiktie apsvērumi ir atbilde uz Attorney General apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem izmeklēšanas ilgums ir saistīts ar informācijas nesniegšanu no viņa paša puses, it īpaši
         jautājumā par bankas kontu Menas salā, un viņa nepietiekamo sadarbību. Mote apgalvoja, ka viņš faktu par atteikšanos sadarboties
         ar izmeklētājiem ir apstrīdējis un ka viņš esot vēlējies klusēt, kā to viņam atļaujot tiesības uz aizstāvību. Viņš turklāt
         uzskatīja, ka izmeklētāju kavēšanās ar Barclays Bank nopratināšanu Menas salā neesot attaisnojama. Neviens no šiem apsvērumiem nevar pierādīt jebkādu vēlmi traucēt viņa deputāta
         darbību.

      67      Otrkārt, runājot par Apvienotās Karalistes iestāžu attieksmi attiecībā uz pieteikumu par imunitātes atcelšanu, jāsecina, ka
         Parlaments norādīja, ka tam nav nekādu šaubu par pieteikuma iesniegšanu atbilstoši formas prasībām. To sakot, Parlaments ņēma
         vērā prasītāja argumentus par veidu, kādā pieteikums par imunitātes atcelšanu tika noformēts, un secināja, ka neviens no tiem
         neliedzot šo pieteikumu izskatīt.

      68      Treškārt, jākonstatē, ka Parlaments nav pieņēmis nostāju par argumentiem, kas attiecas uz skaidrības neesamību pieteikumā
         par imunitātes atcelšanu, tostarp attiecībā uz kriminālvajāšanas nepieciešamību, un uz inkriminēto pārkāpumu smagumu. Parlaments
         tādējādi ir atturējies no jebkādiem vērtējumiem par kriminālvajāšanas nepieciešamību, uz ko aicināts šajā iebilduma pārbaudē,
         un tādēļ ievēroja Reglamenta 7. panta 7. punktu.

      69      Visbeidzot, attiecībā uz iebildumu par iespēju atcelt Protokola 8. pantā paredzēto privilēģiju, Parlaments nav pieļāvis kļūdu
         tiesību piemērošanā, kā tas ir izklāstīts iepriekš 44.–52. punktā, lemdams par Motes imunitāti, neizsakoties ne par privilēģiju,
         kas viņam piešķirta kā Parlamenta deputātam, ne par Protokola 8. panta pārkāpumu šajā gadījumā. Tā kā Parlamentam nav pilnvaru
         atcelt 8. pantā paredzēto privilēģiju, nevar iebilst, ka tas nav ņēmis vērā šajā sakarā izvirzītos argumentus.

      70      No iepriekš minētā izriet, ka nav pierādīts, ka apstrīdētajā lēmumā reāli un pienācīgi nav ņemti vērā prasītāja izvirzītie
         fakti un argumenti.

      71      No tā izriet, ka pamata otrā daļa ir jānoraida.

       Par pilnīga un pienācīga pamatojuma nenorādīšanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      72      Prasītājs apgalvo, ka Parlamentam ir pienākums pamatot lēmumu par imunitātes atcelšanu. Pamatojuma nenorādīšana esot pretrunā
         demokrātiskām prasībām, kas Eiropas Parlamentam ir jāievēro ne tikai saskaņā ar LES 6. pantu, bet arī saskaņā ar principu
         par tā darbību pārskatāmību, kas ir noteikts Parlamenta Reglamentā.

      73      Šajā lietā prasītājs uzskata, ka Juridiskās komitejas atzinumā ir norādīts apstrīdētā lēmuma pamatojums, bet viņš apstrīd
         tā pilnīgumu un piemērotību, jo nav tikuši izskatīti visi izvirzītie argumenti par viņa imunitātes saglabāšanu. Kā viņš uzskata,
         agrākai Parlamenta judikatūrai imunitātes jomā vajadzēja izraisīt atbilstošu pamatojumu, taču faktiski norādītais pamatojums
         neļāva nedz lēmuma lasītājiem saprast tā pieņemšanas iemeslus, nedz pusēm novērtēt tā spēkā esamību un iespējami to apstrīdēt.

      74      Parlaments lūdz noraidīt šo pamatu.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      75      Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu
         prasības pieteikumā ir jānorāda strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums. Kā norādīts pastāvīgajā judikatūrā, lai
         prasība būtu pieņemama, būtiskajiem faktu un tiesību elementiem, uz kuriem tā pamatota, vismaz kopsavilkuma veidā, taču arī
         saskaņotā un saprotamā veidā jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta. Lai arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu
         var pamatot un papildināt, atsaucoties uz tam pievienotajiem materiāliem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja
         tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu neesamību, kam atbilstoši iepriekš minētajiem
         noteikumiem ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā (Tiesas 1992. gada 31. marta spriedums lietā C‑52/90 Komisija/Dānija,
         Recueil, I‑2187. lpp., 17. punkts; Pirmās instances tiesas 1993. gada 29. novembra rīkojums lietā T‑56/92 Koelman/Komisija, Recueil, II‑1267. lpp., 21. punkts, un 1999. gada 21. maija rīkojums lietā T‑154/98 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil, II‑1703. lpp., 49. punkts; Pirmās instances tiesas 2007. gada 17. septembra spriedums lietā T‑201/04 Microsoft/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 94. punkts). Līdz ar to Pirmās instances tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt
         pamatus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi izmantojami vienīgi
         pierādīšanas un tehniskos nolūkos (Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra spriedums lietā T‑84/96 Cipeke/Komisija, Recueil, II‑2081. lpp., 34. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Microsoft/Komisija, 94. punkts).

      76      Šajā lietā prasītājs atsaucas uz pilnīga un atbilstīga apstrīdētā lēmuma pamatojuma nenorādīšanu, neminot punktus, kuriem,
         viņaprāt, trūkst pamatojuma. Prasības pieteikumā ir vienīgi atgādināts, ka modernai demokrātiskai iestādei savi lēmumi jāpamato
         pilnīgi un atbilstīgi, un tai ir jāizskata visi izvirzītie apgalvojumi, kā arī šāda pamatojuma svarīgums. Mote neprecizē tiesību
         un faktiskos apstākļus, kurus, viņaprāt, Parlamentam vajadzētu skaidrot papildus. Vienīgais precīzais iebildums attiecas uz
         viedokļa izteikšanu pretēji Parlamenta Reglamenta 7. panta 7. punktam, kas bija otrā pamata pirmās daļas priekšmets un kas
         ar šo spriedumu tika noraidīts.

      77      No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jāatzīst par nepieņemamu.

       Par lēmuma nesaprātīgo un nesamērīgo raksturu
       Lietas dalībnieku argumenti
      78      Prasītājs apgalvo, ka viņa pret imunitātes atcelšanu izvirzītajiem argumentiem vajadzēja rosināt Parlamentu pieņemt saprātīgu
         un samērīgu lēmumu un attiecīgi atteikt atcelt imunitāti. Viņš atsaucas uz prasības pieteikuma pielikumā izklāstītajiem argumentiem,
         norādīdams, ka tie netiks plaši izklāstīti.

      79      Prasītājs apgalvo, ka, nenorādot iemeslu, kas pamatotu argumenta par kavēšanos noraidīšanu, neviena lēmējinstitūcija nevar
         saprātīgi atcelt imunitāti un Parlamentam vajadzēja atteikt privilēģijas vai imunitātes atcelšanu.

      80      Viņš izvirza jautājumu par Parlamenta pilnvarām atcelt privilēģiju, nevis imunitāti, jo Parlamenta Reglamentā par privilēģijas
         atcelšanu nekas nav teikts.

      81      Prasītājs apgalvo, ka viņa argumentu pilnīga un atbilstīga izskatīšana nebūtu vedinājusi Parlamentu atcelt viņa imunitāti,
         un viņš atsaucas uz Juridiskās komitejas ziņojumu Sichrowsky lietā, lai apgalvotu, ka Parlaments šādu prezumpciju piemēro fumus persecutionis gadījumos.

      82      Prasītājs uzsver pret viņa ierosinātā procesa iekavēto raksturu, kas traucējot Parlamenta darbību un aizskarot Kopienu iestāžu
         un dalībvalstu lojālas sadarbības principu. Viņš skaidro, ka vēlētos iepazīties ar Parlamenta analīzi par šo aspektu.

      83      Visbeidzot, replikas rakstā viņš apgalvo, ka Juridiskā komiteja nav izskatījusi viņa iesniegumā minēto pieteikumu par papildu
         informāciju.

      84      Parlaments uzskata, ka šim pamatam trūkst pamatojuma.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      85      Runājot par pamatu, kas ir saistīts ar iesniegumā izteiktā pieteikuma par papildu informāciju neizskatīšanu, kas iesniegts
         replikas stadijā, jāatgādina, ka no Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 48. panta 2. punkta izriet, ka pieteikumā
         par lietas ierosināšanu ir jānorāda strīda priekšmets un jāietver izvirzīto pamatu kopsavilkums un ka ir aizliegts iztiesāšanas
         laikā izvirzīt jaunus pamatus, ja vien šie pamati nav balstīti uz tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir atklājušies procesa
         laikā. Tomēr pamats, kas pieteikumā par lietas ierosināšanu tieši vai netieši papildina iepriekš izvirzītu pamatu un kam ar
         to ir cieša saikne, ir jāatzīst par pieņemamu (Pirmās instances tiesas 1990. gada 20. septembra spriedums lietā T‑37/89 Hanning/Parlaments, Recueil, II‑463. lpp., 38. punkts). Līdzīgs risinājums attiecas uz iebildumu, kas izvirzīts pamata atbalstam (Pirmās instances tiesas
         2002. gada 21. marta spriedums lietā T‑231/99 Joynson/Komisija, Recueil, II‑2085. lpp., 156. punkts).

      86      Šajā lietā prasītājs replikas rakstā pirmo reizi ir izvirzījis iebildumu par to, ka Juridiskā komiteja nav izvērtējusi viņa
         pieteikumus vai jautājumus, kas ir saistīti ar papildu informācijas iegūšanu. Šis iebildums, kas konkrēti attiecas uz pieteikuma
         par imunitātes atcelšanu izskatīšanu Juridiskajā komitejā un nevis to apstākļu izvērtēšanu, ko Parlamentam esot vajadzējis
         ņemt vērā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, nevar uzskatīt par pieteikumā par lietas ierosināšanu izvirzīto iebildumu papildinājumu.

      87      Tādēļ tas ir jāatzīst par nepieņemamu.

      88      Runājot par iebildumu, ka iesniegumā izvirzītajiem argumentiem vajadzēja rosināt Parlamentu pieņemt saprātīgu un samērīgu
         lēmumu, atsakot imunitātes atcelšanu, jākonstatē, ka šie argumenti nav izvirzīti prasības pieteikumā un ka prasītājs aicina
         atsaukties uz šo iesniegumu, kas ir pievienots pielikumā. Saskaņā ar iepriekš 75. punktā minēto pastāvīgo judikatūru Pirmās
         instances tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri
         veido prasības pamatojumu.

      89      Tādēļ šis iebildums ir jāatzīst par nepieņemamu, izņemot daļā, kas attiecas uz valsts tiesu iestāžu izraisīto kavēšanos. Tomēr,
         tā kā Pirmās instances tiesa par šo pēdējo argumentu jau lēmusi iepriekš 64.–66. punktā, tas ir jānoraida kā nepamatots.

      90      No visa iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jāatzīst par daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu, un prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      91      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā ka prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Parlamenta prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (septītā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Ešlijs Neils Mote sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus.

               Forwood

               Šváby

               Truchot

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 15. oktobrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     N. J. Forwood

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1984. gada 11. decembrī. # Kriminālprocess pret J. G. Abbink. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nīderlande. # Lieta 134/83.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 26.maijā. # Société d'exportation de produits agricoles SA (SEPA) pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Eksporta kompensācijas - Liellopu un teļa gaļa - Nokaušana īpašas steidzamības kārtībā - Regula (EEK) Nr. 3665/87 - 13. pants - Veselības prasībām atbilstoša, pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte - Derīgums pārdošanai parastos apstākļos. # Lieta C-409/03.

text:
      Lieta C‑409/03
      Société d'exportation de produits agricoles SA (SEPA)
      pret
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Eksporta kompensācijas – Liellopu gaļa – Nokaušana īpašas steidzamības kārtībā – Regula (EEK) Nr. 3665/87 – 13. pants – Pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte – Derīgums pārdošanai parastos apstākļos
      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2005. gada 3. februārī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 26. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība — Tirgu kopīgā organizācija — Eksporta kompensācijas — Piešķiršanas nosacījumi — Produkti, kuriem ir pienācīgi
            laba tirdzniecības kvalitāte — Jēdziens — Gaļa, ko nevar pārdot parastos apstākļos — Izslēgšana
      (Komisijas Regulas Nr. 3665/87 13. pants)
      Regulas Nr. 3665/87 par lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmas kopējiem piemērošanas noteikumiem 13. pants
         ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka gaļu, kas atbilst sanitārajiem kritērijiem un kuras pārdošana Eiropas Kopienā lietošanai uzturā
         saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu tiek ierobežota vietējā tirgus ietvaros sakarā ar to, ka tā ir no dzīvniekiem, kas
         nokauti īpašas steidzamības kārtībā, nevar uzskatīt par tādu, kam piemīt “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, kas ir
         nosacījums, kas nepieciešams eksporta kompensāciju piešķiršanai. Tā kā tādu gaļu nevar pārdot parastos apstākļos, pat ja tā
         atbilst sanitārajiem kritērijiem un ir komercdarījuma priekšmets, tā neatbilst minētajam kompensācijas piešķiršanas nosacījumam.

      (sal. ar 22., 30., 32. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 26. maijā (*)

      Eksporta kompensācijas – Liellopu gaļa – Nokaušana īpašas steidzamības kārtībā – Regula (EEK) Nr. 3665/87 – 13. pants – Pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte – Derīgums pārdošanai parastos apstākļos
      Lieta C‑409/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 15. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 1. oktobrī, tiesvedībā

      Société d’exportation de produits agricoles SA (SEPA)
      pret
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann] un E. Juhāss [E. Juhász] (referents),

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre M. F. Kontē [M.‑F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 18. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       SEPA vārdā – D. Ēle [D. Ehle], Rechtsanwalt,

      –       Hauptzollamt Hamburg-Jonas vārdā – M. Blesings [M. Blaesing], pārstāvis,

      –       Grieķijas valdības vārdā – G. Kanelopuls [G. Kanellopoulos] un V. Kondolems [V. Kontolaimos] kā arī E. Svolopulu [E. Svolopoulou], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Pāsivirta [E. Paasivirta] un G. Brauns [G. Braun], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 3. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 13. pantu Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulā (EEK) Nr. 3665/87
         par lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmas kopējiem piemērošanas noteikumiem (OV L 351, 1. lpp.).

      2       Prejudiciālie jautājumi radās tiesvedībā starp Societé d'exportation de produits agricoles SA (turpmāk tekstā – “SEPA”) un Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hamburgas-Jonasas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par eksporta kompensāciju piešķiršanas atteikumu liellopu – dzīvnieku, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā – gaļai,
         ko SEPA eksportēja uz trešām valstīm.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Regulas Nr. 3665/87 devītajā apsvērumā ir noteikts:
      “[p]roduktiem ir jāpiemīt tādai kvalitātei, lai tos varētu pārdot parastos apstākļos”.
      4       Šīs pašas regulas 13. pantā ir noteikts:
      “Kompensāciju nepiešķir, ja produktiem nepiemīt pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte un tad, kad šie produkti paredzēti
         lietošanai uzturā, ja to izmantošana šim nolūkam ir izslēgta vai būtiski samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.”

      5       No 1999. gada 1. jūlija Regulu Nr. 3665/87 aizstāja ar Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulu (EK) Nr. 800/1999, ar ko nosaka
         kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.),
         kuras 11. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Kompensācija ir piešķirta tikai produktiem, kas [..] ir brīvā apgrozībā Kopienā [..].”
      6       Šīs pašas regulas 21. panta 1. punkta pirmā, otrā un trešā daļa ir formulēta šādi:
      “1. Kompensāciju nepiešķir produktiem, kam nav pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte tajā datumā, kad pieņem eksporta deklarāciju.
      Produktus uzskata par atbilstošiem pirmajā daļā noteiktajām prasībām, ja tos var tirgot Kopienas teritorijā parastos apstākļos
         ar aprakstu, kas norādīts kompensācijas pieteikumā, kā arī, ja šādi produkti ir paredzēti lietošanai pārtikā un to izmantošanas
         iespēja tādam nolūkam nav izslēgta vai ievērojami samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.

      Produktu atbilstību prasībām, kas noteiktas pirmajā daļā, pārbauda saskaņā ar standartiem vai praksi, kas ir spēkā Kopienā.”
      7       2. panta n) apakšpunktā Padomes 1964. gada 26. jūnija Direktīvā 64/433/EEK par veselības problēmām, kas ietekmē Kopienas iekšējo
         tirdzniecību ar svaigu gaļu (OV 1964, 121, 2012. lpp.), kas grozīta un konsolidēta ar Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvu
         91/497/EEK (OV L 268, 69. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 64/433”), ir sniegta šāda definīcija:

      ““Īpašā piespiedu kaušana” [nokaušana īpašas steidzamības kārtībā] ir jebkāda kaušana, ko pēc nelaimes gadījuma vai saistībā
         ar nopietnām psiholoģiskām vai funkcionālām problēmām liek veikt veterinārķirurgs. Īpašo piespiedu kaušanu [nokaušanu īpašas
         steidzamības kārtībā] var veikt ārpus kautuves, ja veterinārķirurgs uzskata, ka dzīvnieku pārvest nav iespējams vai arī pārvešana
         to pakļautu nevajadzīgām ciešanām.”

      8       Šīs direktīvas 6. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
      “Dalībvalstis nodrošina, ka:
      [..]
      e)      dzīvniekus, ko pakļauj īpašai piespiedu kaušanai [nokaušanai īpašas steidzamības kārtībā], atļauj izmantot cilvēku uzturā
         tikai vietējā tirgū un tikai, ja ir izpildīti šādi nosacījumi [..].”

       Valsts tiesiskais regulējums
      9       Vācijas 1996. gada 19. janvāra likuma par gaļas sanitārajām prasībām (Fleischygienegesetz, BGBl. 1996 I, 59. lpp.) 13. pants ir formulēts šādi:

      “13. pants – Nokaušana slimības gadījumā
      1. Dzīvniekus,
      1) kas jānokauj īpaša iemesla dēļ vai
      2) kas izdala patogēnus slimību ierosinātājus,
      var nokaut tikai īpašās lopkautuvēs (t.s. izolētās lopkautuvēs). Pēc katras nokaušanas izolētā lopkautuvē izmantotās telpas
         un iekārtas ir jānotīra un jādezinficē.

      2. No nokautiem slimiem dzīvniekiem iegūto gaļu var laist tirgū kā pārtikas preci tikai iepriekš minēto lopkautuvju pārdošanas
         punktos, ko šim nolūkam īpaši apstiprinājusi un kontrolē kompetenta valsts iestāde, un šī gaļa ir īpaši jāatzīmē.

      [..]
      4. Federālā ministrija ir tiesīga pieņemt noteikumus, izdodot Bundesrāta apstiprinātu rīkojumu, ciktāl tas ir nepieciešams
         patērētāju aizsardzībai vai Eiropas Kopienu iestāžu tiesību aktu piemērošanai šādos jautājumos:

      1)      minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas izolētām lopkautuvēm, lai novērstu jebkādu patogēno slimību ierosinātāju izplatīšanās
         risku;

      2)      attiecīgās gaļas marķējums;
      3)      minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas pārdošanas punktiem apstiprināšanas un kontroles brīdī, kā arī nosacījumi un
         procedūra, kas jāievēro, lai apstiprinātu vai noraidītu to apstiprinājumu;

      4)      minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas nokauto slimo dzīvnieku gaļas uzglabāšanai, transportēšanai un pārdošanai pārdošanas
         punktos ar iepriekš minētajiem nosacījumiem;

      5)      minimālās sanitārās prasības, kas piemērojamas, veicot nokaušanu steidzamības kārtībā un tādas gaļas pārdošanai, kuras izcelsme
         ir šāda veida lopkautuvēs.”

      10     Minētā likuma normas tika ieviestas ar noteikumiem par gaļas sanitārajām prasībām (Fleischhygieneverordnung, BGBl. 1997 I, 1138. lpp.), kuru 10. pantā ir noteikts, ka izolētās lopkautuvēs iegūto gaļu “[..] var pārdot tikai apstiprinātos
         [..] pārdošanas punktos un tikai gala patērētājiem [..]”.

       Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
      11     Francijas sabiedrība SEPA eksportēja uz trešajām valstīm gaļu no izolētām lopkautuvēm Vācijā, kur tika nokauti slimie dzīvnieki un tie dzīvnieki, kurus
         vajadzēja steidzami nokaut noteiktu iemeslu dēļ (piemēram, nelaimes gadījuma rezultātā). Līdz 1997. gada oktobrim tai tika
         piešķirtas kompensācijas par šādu eksportu.

      12     1997. gada novembrī SEPA iesniedza eksporta deklarāciju par saldētas liellopu gaļas, kas iegūta no minētajās izolētajās lopkautuvēs nokautiem dzīvniekiem,
         sūtījumu, ar ko tā pieprasīja Hauptzollamt eksporta kompensācijas. Šo piešķiršanu tai atteica, pamatojoties uz to, ka šim produktam nepiemita “pienācīgi laba tirdzniecības
         kvalitāte” Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē, jo nokautās gaļas aprite ar šādiem nosacījumiem bija stingri ierobežota
         saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu.

      13     SEPA  celtā prasība Finanzgericht Hamburg (Hamburgas Finanšu tiesa) par atteikuma lēmumu tika noraidīta, pamatojoties uz to, ka nebija izpildīti eksporta kompensācijas
         piešķiršanas nosacījumi. Šī tiesa uzskatīja, ka gaļai nebija “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” sakarā ar to, ka no
         izolētajām lopkautuvēm iegūtās gaļas pārdošana ir pakļauta noteiktiem Vācijas tiesību ierobežojumiem.

      14     Tā kā izolētajām lopkautuvēm bija veterinārais sertifikāts, saskaņā ar kuru gaļa bija derīga lietošanai pārtikā un atbilda
         Vācijas tiesību aktu prasībām par gaļas sanitārajām prasībām, un muitas formalitāšu nolūkā bija saņemti arī citi sertifikāti
         par gaļas atbilstību sanitārajām prasībām, SEPA iesniedza Bundesfinanzhof kasācijas sūdzību par Finanzgericht Hamburg  nolēmumu.

      15     Uzskatot, ka strīda risinājumam ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [..] Regulas Nr. 3665/87 13. pants ar “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienu pieprasa, lai attiecīgo preču
         ražošana un izplatīšana būtu pakļauta vienīgi vispārējas piemērošanas tiesību normām – tādām, ko piemēro visām šī veida precēm,
         – un vai tādējādi šis pants liedz piešķirt eksporta kompensācijas par precēm, uz kurām attiecas īpaši ierobežojumi, it sevišķi
         attiecībā uz to iegūšanu, apstrādi vai izplatīšanu, kā, piemēram, rīkojums veikt īpašu sanitāro pārbaudi vai pārdošanas vietu
         ierobežojums?

      2)      Vai Regulas Nr. 3665/87 13. pants ar “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienu pieprasa eksportējamās preces vidusmēra
         kvalitāti un tādējādi liedz piešķirt eksporta kompensācijas par precēm, kurām piemīt zemāka kvalitāte un kuras parasti tomēr
         tiek pārdotas ar mērķi, kas noteikts kompensācijas pieteikumā? Vai tā tas ir arī gadījumā, ja preces zemā kvalitāte nekādā
         veidā neietekmē komercdarījuma īstenošanu?”

       Par prejudiciāliem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      16     SEPA atzīmē, ka vienīgais eksporta kompensācijas piešķiršanas nosacījums ir preces sertifikāta iesniegšana par atbilstību sanitārām
         prasībām. Saskaņā ar tās teikto, “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” ir jāvērtē atkarībā no pašai precei piemītošām objektīvām
         īpašībām, kas pastāv neatkarīgi no “neierobežotas pārdošanas” vai “pārdošanas sistēmas” jautājuma. Līdz ar to pārdošanas vietu
         ierobežojums nevar mazināt preces derīgumu pārdošanai. Tā uzsver, ka Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē ar iespēju šo
         produktu pārdot vietējā tirgū pietiek, lai [varētu] atzīt “preces [tirdzniecības] kvalitāti”. Turklāt SEPA  piebilst, ka ar vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās drošības principu, kam piemīt īpaša nozīme Kopienas kompensāciju sistēmas
         ietvaros, tiek pieprasīts tas, ka tiesiskajam regulējumam, ar ko tiek uzlikti pienākumi, ir jābūt skaidram un precīzam, lai
         [persona], kurai ir tiesības uz kompensāciju, nepārprotami varētu zināt savas tiesības un pienākumus un tādējādi rīkoties
         atbilstoši tiem.

      17     Hauptzollamt, kas neiesniedza rakstveida apsvērumus, tiesas sēdes laikā norādīja, ka, pat ja to dzīvnieku, kas nokauti īpašas steidzamības
         kārtībā, gaļa nav zemākas kvalitātes, bet tiek uzskatīta par derīgu lietošanai uzturā pēc veterinārās kontroles, no juridiskā
         viedokļa to var laist pārdošanā tikai vietējā tirgū un īpašos pārdošanas punktos. Sakarā ar Vācijas un Kopienu atbilstošo
         tiesisko regulējumu šādas gaļas pārdošanas iespējas ir ļoti ierobežotas; Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē tā nav nedz
         laižama tirgū, nedz pārdodama. No konkrētā tirgus konkurences un gaļas tiesiskā regulējuma viedokļa starp šo gaļu un to, kas
         pārdodama bez ierobežojumiem, ir tik lielas atšķirības, ka vienīgā līdzība ir tāda, ka abos gadījumos runa ir par gaļu. Turklāt
         šī iestāde apgalvo, ka minētajā 13. pantā ir paredzēta ne tikai veselības aizsardzība, bet arī eksporta kompensācijas ierobežojumi,
         to paredzot tikai tiem produktiem, kuri to ir pelnījuši.

      18     Grieķijas Republika uzskata, ka lauksaimniecības produktu pārdošanas “parastie apstākļi” var aptvert situācijas, uz kurām
         attiecas gan vispārējas piemērošanas noteikumi par šo produktu ražošanu un izplatīšanu un kas attiecas uz visiem vienas kategorijas
         produktiem, gan arī īpaši ierobežojumi, kuri jo īpaši ietekmē noteiktu produktu ražošanu, apstrādi un izplatīšanu. Vispārējās
         piemērošanas tiesiskais regulējums, no vienas puses, un īpašie ierobežojumi, no otras puses, kopā veido lauksaimniecības produkta
         pieprasītajai “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” atbilstības kritērijus tādā veidā, ka nerodas jautājums par diferenciāciju,
         salīdzinot ar pārdošanas “parastiem apstākļiem”.

      19     Saskaņā ar Eiropas Kopienu Komisijas teikto, “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdziens nozīmē, ka produktu var pārdot
         parastos apstākļos. Tā uzskata, ka tāda gaļa kā pamata lietā, kas ir iegūta no izolētām lopkautuvēm, neatbilst šim kritērijam,
         jo tās pārdošana ir ierobežota. Komisija tādējādi apgalvo, ka šāds produkts, kaut arī netiek apstrīdēta tā atbilstība sanitārajām
         prasībām, neizpilda “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” pienākumu, jo to nevar pārdot parastos apstākļos.

       Tiesas vērtējums
      20     Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā pamata lietas faktus, Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē
         tādā nozīmē, ka gaļu, kas atbilst sanitārajām prasībām un kuras pārdošana Eiropas Kopienā lietošanai uzturā tiek ierobežota
         ar Kopienas tiesisko regulējumu vietējā tirgus ietvaros sakarā ar to, ka tā iegūta no dzīvniekiem, kas nokauti īpašas steidzamības
         kārtībā, var uzskatīt par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” gaļu, jo šis nosacījums ir nepieciešams, lai piešķirtu
         eksporta kompensācijas.

      21     Regulas Nr. 3665/87 13. pantā ir paredzēts, ka kompensāciju nepiešķir, ja produktiem nepiemīt “pienācīgi laba tirdzniecības
         kvalitāte” un tad, kad šie produkti ir paredzēti lietošanai uzturā, ja to izmantošana šim nolūkam ir izslēgta vai būtiski
         samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ.

      22     Šajā sakarā Tiesa saistībā ar Komisijas 1967. gada 21. decembra Regulu Nr. 1041/67/EEK par eksporta kompensāciju piemērošanas
         noteikumiem produktu sektorā, uz kuriem attiecas vienota cenas sistēma (OV 1967, 314, 9. lpp.), ir nospriedusi, ka “pienācīgi
         labas tirdzniecības kvalitātes” prasība ir kompensācijas piešķiršanas vispārējs un objektīvs nosacījums neatkarīgi no prasībām
         attiecībā uz veidu un kvalitāti regulās, ar ko nosaka kompensāciju apmēru katram produktam. Produkts, ko nevar pārdot Kopienas
         teritorijā parastos apstākļos un atbilstoši aprakstam, kas norādīts kompensācijas pieteikumā, neatbilst šīm kvalitātes prasībām
         (skat. 1973. gada 9. oktobra spriedumu lietā 12/73 Muras, Recueil, 963. lpp., 12. punkts).

      23     Šī interpretācija ir pārņemta Regulas Nr. 3665/87 devītajā apsvērumā, kurā ir noteikts, ka produktiem ir jāpiemīt tādai kvalitātei,
         lai tos varētu pārdot parastos apstākļos (skat. 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑235/97 Francija/ Komisija, Recueil, I‑7555. lpp., 77. punkts).

      24     Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka, nepastāvot Kopienas tiesību normai, kurā būtu definēts jēdziens “pienācīgi laba tirdzniecības
         kvalitāte”, dalībvalstu pienākums ir pieņemt precīzākus atbilstošos noteikumus, kas nedrīkstētu būt pretrunā piemērojamā Kopienu
         tiesiskā regulējuma vispārējai uzbūvei, ar ko tiek pieprasīta kvalitāte, kas atļauj pārdošanu parastos apstākļos (skat. it
         īpaši 1994. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑371/92 Ellinika Dimitriaka, Recueil, I‑2391. lpp., 23. punkts, un spriedumu iepriekš minētajā lietā Francija/ Komisija, 76. un 77. punkts).

      25     Līdz ar to dalībvalstīm ir tiesības pieņemt precīzākus valsts noteikumus attiecībā uz Kopienu tiesību jēdzienu “pienācīgi
         laba tirdzniecības kvalitāte”, bet to likumdošanas varu ierobežo Kopienu tiesiskais regulējums, it īpaši Regulas Nr. 3665/87
         13. pantā noteiktie kritēriji, kas ir interpretēti saskaņā ar šīs pašas regulas devīto apsvērumu.

      26     Tas, ka produkta derīgums pārdošanai “parastos apstākļos” ir “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienam piemītošs
         elements, citastarp, skaidri izriet no tiesiskā regulējuma par lauksaimniecības produktu eksporta kompensācijām, ciktāl kopš
         Regulas Nr. 1041/67 pieņemšanas visās atbilstošās regulās ir ticis pārņemts “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdziens,
         kā arī produkta pārdošanas derīguma kritērijs “parastos apstākļos” kā prasības, lai produktam varētu piešķirt eksporta kompensāciju.

      27     Runājot par Regulu Nr. 800/1999, ir jāatzīmē, ka tās 21. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts, ka kompensāciju
         nepiešķir produktiem, kam nav “veselības prasībām atbilstošas, pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” tajā dienā, kurā
         pieņem eksporta deklarāciju, un ka produkti atbilst šai prasībai, “ja tos var pārdot Kopienas teritorijā parastos apstākļos”.
         Ir jāatzīst, ka ar šo noteikumu, kas stājies spēkā pēc pamata lietas faktiem, pārņemot iepriekš minētos jēdzienus, ir nevis
         mainīta, bet gan pretēji – apstiprināta pastāvošā juridiskā situācija.

      28     Attiecībā uz noteikumiem par “pārdošanu parastos apstākļos” nevar pieņemt apgalvojumu, saskaņā ar kuru īpaši ierobežojumi,
         kas ietekmē produktu ražošanu, apstrādi un izplatīšanu, veido reglamentētu situāciju loku un tādējādi pieder pie “parastiem
         apstākļiem”, jo tas atņem jēgu šī jēdziena saturam. Ja šī argumentācija tiktu ņemta vērā, būtu jāatzīst, ka visi produkti,
         kas var būt par likumīga komercdarījuma priekšmetu, ir jākvalificē kā tādi, kas ir “pārdodami parastos apstākļos”.

      29     Šajā sakarā ir jāmin Direktīva 64/433, kuras 6. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, lai
         tādu dzīvnieku gaļu, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā, atļautu lietot uzturā tikai vietējā tirgū un vienīgi tad, ja
         ievēroti dažādie papildu nosacījumi.

      30     Tomēr tādu gaļu kā pamata lietā, kuras ražošana, apstrāde un izplatīšana ir būtiski ierobežota, pat ja tā atbilst sanitārajiem
         kritērijiem un ir komercdarījuma priekšmets, nevar uzskatīt par tādu, kas būtu derīga pārdošanai “parastos apstākļos”.

      31     Turklāt jebkurā gadījumā šķiet neloģiski atbalstīt šo produktu eksportu uz trešām valstīm laikā, kad Kopienas iekšienē tos
         var pārdot tikai vietējos tirgos.

      32     No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild šādi: Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē,
         ka gaļa, kas atbilst sanitārajiem kritērijiem un kuras pārdošana Eiropas Kopienā lietošanai uzturā saskaņā ar Kopienu tiesisko
         regulējumu tiek ierobežota vietējā tirgus ietvaros sakarā ar to, ka tā ir no dzīvniekiem, kas nokauti īpašas steidzamības
         kārtībā, nevar uzskatīt par tādu, kam piemīt “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”, kas ir nosacījums, kas nepieciešams
         eksporta kompensāciju piešķiršanai.

       Par otro jautājumu
      33     Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka
         eksportēto preci, kas ir pārdošanas priekšmets, var uzskatīt par tādu, kam piemīt “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte”,
         kas ir nosacījums, kas nepieciešams eksporta kompensāciju piešķiršanai, ja tās kvalitāte ir zemāka par šāda veida preces vidusmēra
         kvalitāti.

      34     Ņemot vērā atbildi, kas ir sniegta uz pirmo jautājumu, nav jāatbild uz otru jautājumu.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      35     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      13. pants Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulā (EEK) Nr. 3665/87 par lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmas
            kopējiem piemērošanas noteikumiem ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka gaļu, kas atbilst sanitārajiem kritērijiem un kuras pārdošana
            Eiropas Kopienā lietošanai uzturā saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu tiek ierobežota vietējā tirgus ietvaros sakarā ar
            to, ka tā ir no dzīvniekiem, kas nokauti īpašas steidzamības kārtībā, nevar uzskatīt par tādu, kam piemīt “pienācīgi laba
            tirdzniecības kvalitāte”, kas ir nosacījums, kas nepieciešams eksporta kompensāciju piešķiršanai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.