title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2015. gada 2. jūlijā.#Johannes Demmer pret Fødevareministeriets Klagecenter.#Vestre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Vienotā maksājuma shēma – Regula (EK) Nr. 1782/2003 – 44. panta 2. punkts – Regula (EK) Nr. 73/2009 – 34. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Jēdziens “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” – Platības, kas robežojas ar skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām – Izmantošana lauksaimniecības vajadzībām – Pieļaujamība – Nelikumīgi piešķirta lauksaimniecības atbalsta piešķiršana.#Lieta C-684/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑684/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Vestre Landsret  (Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 16. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 23. decembrī, tiesvedībā
            Johannes Demmer
            pret
            Fødevareministeriets Klagecenter .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši S. Rodins [ S. Rodin ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] (referents), E. Levits un M. Bergere [ M. Berger ],
            ģenerāladvokāts N. Vāls [ N. Wahl ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – J. Demmer  vārdā – G. Lund , advokat ,
            – Dānijas valdības vārdā – C. Thorning , pārstāvis, kam palīdz R. Holdgaard , advokat ,
            – Grieķijas valdības vārdā – I. Chalkias  un O. Tsirkinidou , pārstāvji,
            – Polijas valdības vārdā – B. Majczyna , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – H. Kranenborg  un L. Grønfeldt , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 26. februāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp., un labojumi OV 2004, L 94, 70. lpp.), 44. panta 2. punktu un Padomes 2009. gada 19. janvāra Regulas (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006 un (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 30, 16. lpp., un labojumi OV 2010, L 43, 7. lpp.), 34. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 137. pantu, kā arī Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Regulā (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 141, 18. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2005. gada 23. decembra Regulu (EK) Nr. 2184/2005 (OV L 347, 61. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 796/2004”), 73. panta 4. un 5. punktu.
            2. Šis lūgums radās prāvā starp J. Demmer un Fødevareministeriets Klagecenter  (Pārtikas ministrijas Sūdzību centrs, turpmāk tekstā – “ Klagecenter ”) saistībā ar atbalsta saņemšanas pieļaujamību saskaņā ar vienotā maksājuma shēmu par platībām, kas izmantotas siena ražošanai un kas robežojas ar lidostas skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām Skridstrupas aviācijas bāzē (Dānija) un Ālborgas lidostā (Dānija).
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            Regula Nr. 1782/2003
            3. Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 21. apsvērumā bija noteikts:
            “Atbalsta shēmas saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku paredz tiešu atbalstu ienākumiem, jo īpaši, lai nodrošinātu pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem. Šis mērķis ir cieši saistīts ar lauku rajonu uzturēšanu [..].”
            4. Šīs regulas 1. pantā bija noteikts:
            “Šajā regulā nosaka:
            [..]
            – ieņēmumu atbalstu lauksaimniekiem (še turpmāk “vienreizējo [vienoto] maksājumu shēma”),
            [..].”
            5. Saskaņā ar minētās regulas 2. panta b) un c) punktu:
            “b) “saimniecība” ir visas ražošanas vienības, ko pārvalda lauksaimnieks un kas atrodas tās pašas dalībvalsts teritorijā;
            c) “lauksaimnieciska darbība” ir lauksaimniecības produktu ražošana vai audzēšana, ieskaitot ražas novākšanu, slaukšanu, dzīvnieku audzēšanu un turēšanu lauksaimniecības nolūkiem, labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšana zemē, kā noteikts saskaņā ar 5. pantu”.
            6. Tās pašas regulas 43. panta 1. punkta pirmajā daļā bija paredzēts:
            “Neierobežojot 48. pantu, lauksaimnieks saņem tiesības uz maksājumu par hektāru, ko aprēķina, pamatsummu dalot ar trīs gadu vidējo lielumu, kurš attiecas uz visiem hektāriem, kas pārskata periodā deva tiesības uz tiešajiem maksājumiem, kuri uzskaitīti VI pielikumā.”
            7. Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 1. un 2. punktā bija paredzēts:
            “1. Jebkuras tiesības uz maksājumu, saistībā ar hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, dod tiesības uz tādas summas maksājumu, kas noteikta ar tiesībām uz maksājumu.
            2. “Hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” ir jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām.”
            Regula Nr. 73/2009
            8. Regula Nr. 1782/2003 kopš 2009. gada 1. janvāra tika atcelta un aizstāta ar Regulu (EK) Nr. 73/2009.
            9. Regulas Nr. 73/2009 preambulas 49. apsvērumā bija noteikts:
            “Sākotnējā posmā dalībvalstīm piešķirot tiesības uz maksājumu, lauksaimnieki saņēma īpaši lielus maksājumus dažu kļūdu dēļ. Parasti šāda neatbilstība jālabo ar finansiālu korekciju, līdz tiek veikti koriģējoši pasākumi. Tomēr, ņemot vērā laikposmu, kas pagājis kopš pirmās reizes, kad tika piešķirtas tiesības uz maksājumu, vajadzīgās korekcijas dalībvalstīm izraisītu neproporcionālus tiesiskos un administratīvos ierobežojumus. Tādēļ juridiskās noteiktības labad šādu maksājumu piešķiršana būtu jālegalizē.”
            10. Saskaņā ar šīs regulas 2. pantu:
            “[..]
            b) “saimniecība” ir visas ražošanas vienības, ko pārvalda lauksaimnieks un kas atrodas tās pašas dalībvalsts teritorijā;
            c) “lauksaimnieciska darbība” ir lauksaimniecības produktu ražošana vai audzēšana, ieskaitot ražas novākšanu, slaukšanu, dzīvnieku audzēšanu un turēšanu lauksaimniecības nolūkiem, vai zemes uzturēšanu labā lauksaimniecības un vides stāvoklī, kā noteikts 6. pantā;
            [..]
            h) “lauksaimniecības zeme” ir aramzemes, pastāvīgo ganību vai ilggadīgo kultūru kopējā platība.”
            11. Minētās regulas 34. pantā bija paredzēts:
            “1. Saskaņā ar vienotā maksājuma shēmu atbalstu lauksaimniekiem piešķir pēc tam, kad aktivizētas tiesības uz maksājumu par hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu. Aktivizētās tiesības uz maksājumu sniedz tiesības uz tajās noteikto maksājumu summu.
            2. Šajā sadaļā “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” ir:
            a) jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme un jebkurš zemes gabals, kurā iestādīts pamežs ar īsu augseku (KN kods ex 0602 90 41), ko izmanto lauksaimniecības darbībām, vai, ja zemes gabalu izmanto arī ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām, to pārsvarā izmanto lauksaimniecības darbībām [..]
            [..].
            Komisija saskaņā ar 141. panta 2. punktā minēto procedūru paredz sīki izstrādātus noteikumus ar lauksaimniecību nesaistīto darbību izmantošanai uz hektāriem, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu.
            Hektāri atbilst atbilstības nosacījumiem jebkurā kalendārā gada laikā, izņemot force majeure  vai ārkārtas apstākļus.”
            12. Regulas Nr. 73/2009 137. pantā bija noteikts:
            “1. Tiesības uz maksājumiem, kas piešķirtas lauksaimniekiem pirms 2009. gada 1. janvāra, uzskata par likumīgām un pareizām no 2010. gada 1. janvāra.
            2. Tiesībām uz maksājumiem, kas lauksaimniekiem piešķirtas, pamatojoties uz pieteikumiem, kuros ir faktu kļūdas, 1. punktu nepiemēro, izņemot gadījumus, kad var pamatoti uzskatīt, ka lauksaimnieks kļūdu atklāt nevarēja.
            [..]”
            Regula (EK) Nr. 795/2004
            13. Saskaņā ar Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo [vienoto] maksājumu shēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 141, 1. lpp.), 2. panta a) punktu ““lauksaimniecības zeme” ir aramzemes, pastāvīgo ganību un ilggadīgo kultūru kopējā platība”.
            Regula (EK) Nr. 370/2009
            14. Komisijas 2009. gada 6. maija Regulas (EK) Nr. 370/2009, ar ko groza Regulu Nr. 795/2004 (OV L 114, 3. lpp.), preambulas 3. apsvērumā ir noteikts:
            “Regulas [..] Nr. 795/2004 3.b pantā izklāstītie atbilstības kritēriji ir lieki, tādēļ tie ir jāsvītro. Savukārt Regulas [..] Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir iekļauti noteikumi attiecībā uz to hektāru, par kuriem var pretendēt uz atbalstu, izmantošanu nelauksaimniecības darbībām. Attiecībā uz visām dalībvalstīm jānosaka pamatkritēriji.”
            15. Ar Regulas Nr. 370/2009 1. panta 3. punktu Regulai Nr. 795/2004 tika pievienots 3.c pants, kura formulējums ir šāds:
            “Regulas [..] Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkta nolūkos saimniecības teritorija, ko izmanto gan lauksaimniecībā, gan nelauksaimnieciskos nolūkos, uzskatāma par teritoriju ar lielākoties lauksaimniecisku izmantojumu, ja nelauksaimniecisko darbību intensitāte, būtība, ilgums un laika plānojums būtiski neietekmē veiktās lauksaimnieciskās darbības.
            Dalībvalstis nosaka kritērijus šā panta pirmās daļas īstenošanai savā teritorijā.”
            16. Saskaņā ar tās 2. pantu Regulu Nr. 370/2009 piemēro no 2009. gada 1. janvāra.
            Regula Nr. 796/2004
            17. Saskaņā ar Regulas Nr. 796/2004 2. pantu:
            “Šajā regulā [..]:
            1) “Aramzeme” ir zeme, kas apstrādāta augkopībai, un zeme, kas atstāta atmatā, vai zeme, kas uzturēta labā lauksaimnieciskā un ekoloģiskā stāvoklī [..];
            [..]
            2) “Pastāvīgās ganības” ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot (iesējot) un kas nav iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk. [..]
            [..]”
            18. Šīs regulas 12. pantā bija notei kts:
            “1. Vienotajā pieteikumā ietver visu informāciju, kas vajadzīga, lai noteiktu tiesības pretendēt uz atbalstu, jo īpaši:
            [..]
            d) sīku informāciju, kas sniedz iespēju identificēt visus lauksaimniecības zemes gabalus saimniecībā, to platību, kas izteikta hektāros līdz divām decimāldaļām, atrašanās vietu un attiecīgā gadījumā izmantošanas veidu, kā arī to, vai lauksaimniecības zemes gabalu apūdeņo;
            [..]
            f) lauksaimnieka paziņojumu par to, ka viņam ir zināmi visi nosacījumi, kas attiecas uz attiecīgo atbalsta shēmu.
            [..]
            4. Iesniedzot pieprasījumu, lauksaimnieks izdara labojumus 2. un 3. punktā minētajās iepriekš iespiestajās veidlapās, ja atbilstīgi Regulas [..] Nr. 1782/2003 46. pantam ir nodotas tiesības uz maksājumu vai iespiestajās veidlapās ir nepareiza informācija.
            [..]”
            19. Regulas Nr. 796/2004 24. pantā bija paredzēts:
            1. Regulas [..] Nr. 1782/2003 23. pantā minētās administratīvās pārbaudes nodrošina pārkāpumu atklāšanu, jo īpaši automātisko atklāšanu, izmantojot datorizētus līdzekļus, ieskaitot kontrolpārbaudes:
            [..]
            c) attiecībā uz vienotajā pieteikumā deklarētajiem lauksaimniecības zemes gabaliem un lauksaimniecības zemes gabalu identifikācijas sistēmā iekļautajiem bāzes zemes gabaliem, lai pārbaudītu tiesības pretendēt uz atbalstu par platībām kā tādām;
            [..].”
            20. Minētās regulas 73. pantā bija paredzēts:
            “1. Ja ir veikts nepamatots maksājums, lauksaimnieks atmaksā attiecīgo summu, kam pieskaitīti procenti saskaņā ar 3. punktu.
            [..]
            4. Atmaksas saistības, kas minētas 1. punktā, nepiemēro, ja maksājums izdarīts kompetentās iestādes vai citas iestādes kļūdas dēļ un lauksaimnieks pamatoti nav varējis šo kļūdu atklāt.
            Ja kļūda attiecas uz faktiem, kas ir būtiski attiecībā uz attiecīgā maksājuma aprēķinu, pirmo daļu tomēr piemēro tikai tad, ja lēmums par summas atmaksu nav paziņots 12 mēnešu laikā pēc maksājuma.
            5. Atmaksas saistības, kas minētas 1. punktā, nepiemēro, ja laika posms, kas aizritējis no atbalsta samaksas dienas līdz dienai, kad kompetentā iestāde pirmo reizi paziņojusi saņēmējam, ka attiecīgais maksājums bijis nepamatots, ir ilgāks par desmit gadiem.
            Pirmajā daļā minēto laika posmu tomēr samazina līdz četriem gadiem, ja saņēmējs ir darbojies godprātīgi.
            [..]”
            21. Regulas Nr. 796/2004 73.a pantā bija noteikts:
            “1. Ja pēc tam, kad tiesības uz maksājumu piešķirtas lauksaimniekiem saskaņā ar Regulu [..] Nr. 795/2004, konstatē, ka konkrētas tiesības uz maksājumu ir piešķirtas nepamatoti, attiecīgais lauksaimnieks nepamatoti piešķirtās tiesības nodod valsts rezervē, kas minēta Regulas [..] Nr. 1782/2003 42. pantā.
            [..]
            Tiesības, kas piešķirtas nepamatoti, uzskata par nepiešķirtām no paša sākuma.
            [..]
            4. Nepamatoti izmaksātās summas atgūst saskaņā ar 73. pantu.”
            Dānijas tiesības
            22. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Dānijā prasības par lidlauku drošības zonām nosaka Trafikstyrelsen (Sauszemes, jūras un gaisa transporta iestāde) Civilās aviācijas noteikumos ( Bestemmelser for Civil Luftfart ).
            23. Drošības zona šajos noteikumos ir definēta kā īpaša zona ar mērķi samazināt risku sabojāt uz zemes manevrējošu lidmašīnu un pasargāt lidmašīnas, paceļoties un nosēžoties.
            24. Iesniedzējtiesas skatījumā noteikumi par drošības zonu apaudzēšanu ir ietverti 2005. gada 31. janvāra Civilās aviācijas noteikumos 3-16 par pasākumiem, lai uz lidlauka samazinātu lidmašīnu un putnu/zīdītāju sadursmju risku, un tajos citstarp ir noteikts:
            “5.2.2. Zemes gabali bez cietas virsmas, kuri atrodas lidlauka teritorijā ap skrejceļu/skrejceļiem un līdz 150 m attālumā no tā/tiem:
            a) zeme ir jāapsēj ar zāli [..]
            [..].
            5.2.3.		Zemes gabali bez cietas virsmas, kuri atrodas lidlauka teritorijā 150–300 m attālumā no skrejceļa/skrejceļiem:
            a) zeme ir jāizmanto zāles audzēšanai, izņemot tad, ja dabiskā veģetācija, piemēram, virši, ir pietiekama, lai no zemesgabala atbaidītu putnus/zīdītājus.
            b) zemi var izmantot, lai audzētu labību, tikai pēc konsultēšanās ar padomnieku. [..]
            5.2.4.		Zemes gabalus bez cietas virsmas, kuri atrodas lidlauka teritorijā vairāk nekā 300 m attālumā no skrejceļa/skrejceļu robežām, var izmantot lauksaimniecībai tikai pēc konsultēšanās ar padomnieku.
            [..]
            6.4.1.		Saistībā ar zemes izmantošanu lauksaimniecībai ir jāņem vērā turpmākais:
            a) zāle pastāvīgi ir jāuztur, lielākais, 20 cm augstumā gar skrejceļiem un manevrēšanas ceļiem, kuriem nav grants vai cietas virsmas [..],
            b) ārpus zonām, kas ir minētas a) apakšpunktā, taču to zonu iekšienē, uz kurām attiecas 5.2.2. punkts, ir jānodrošina, lai zāle tiktu pastāvīgi uzturēta augstumā starp 20 cm un, augstākais, 40 cm [..],
            [..].”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            25. 1999. gada 21. decembrī un 2000. gada 10. maijā J. Demmer noslēdza divus nomas līgumus ar Ālborgas lidostu un Skridstrupas aviācijas bāzi, un šie līgumi attiecās uz platībām šīs lidostas un šīs aviācijas bāzes teritorijā.
            26. Minētajos līgumos bija paredzēts, ka J. Demmer kā nomnieks ieguva tiesības pļaut un izmantot uz lidostas zemes augošo zāli, par to maksājot nomas maksu un ievērojot šajos pašos līgumos izvirzītos nosacījumus.
            27. Saskaņā ar līgumu, kas noslēgts ar Ālborgas aviācijas bāzi, J. Demmer bija pienākums informēt iznomātāju par to, ka viņš vēlas piekļūt iznomātajai zemei, un Bruņotajiem spēkiem bez jebkādiem ierobežojumiem bija tiesības izmantot minētās platības vai ļaut tās izmantot jebkādām militārajām apmācībām.
            28. Šajā līgumā bija arī paredzēts, ka mēslošana ir jāsāk ne agrāk kā aprīlī un ka izkaisīšanu ir jāvar apturēt nekavējoties, ja tās turpināšana tiek uzskatīta par risku lidojumu drošībai.
            29. Tāpat nomnieka pienākums bija zāli nopļaut, pirms tā izaug tik gara, ka vietējā militārā iestāde varētu uzskatīt, ka zāle varētu būtiski traucēt militārajām apmācībām.
            30. Visbeidzot, minētajā līgumā bija noteikts, ka sākot no 2005. gada 1. janvāra nomniekam ir pienākums izmantot zemi tā, lai tiktu piešķirtas tiesības uz maksājumu.
            31. Ar Skridstrupas aviācijas bāzi noslēgtajā līgumā bija noteikts, ka zālāja uzturēšanā ietilpst mēslojuma izkaisīšana un zālāja appļaušana un blietēšana.
            32. J. Demmer tostarp bija pienākums nopļaut zāli līdz 15 cm augstumam ap skrejceļiem un manevrēšanas ceļiem, izmantojot ierīces, ar kurām var nopļaut tik tuvu, cik vien iespējams. Šī pļaušana atbilstoši prasībām bija jāveic pēc Gaisa satiksmes vadības dienesta pieprasījuma; oktobra vai novembra mēnesī zāle bija jānopļauj līdz ar zemi.
            33. Attiecībā uz teritoriju ap skrejceļu zemi zāle bija jāpļauj pēc vajadzības, pirmo reizi laikā no 1. maija līdz 15. jūlijam un pēc tam – pēc Gaisa satiksmes vadības dienesta pieprasījuma.
            34. Attiecībā uz pieteikumiem par zāles ap skrejceļu un ap skrejceļa zemi pļaušanu – nomniekam tie ir jāiesniedz 5 darba dienas pirms zāles pļaušanas. Zāles pļaušana ir jāuzsāk norādītajā laikā un jāturpina, līdz darbs tiek pabeigts, un nomniekam nopļautā zāle pēc pļaušanas ir nekavējoties jānovāc.
            35. Tālāk blietēšana, kas ir jāveic katru pavasari vai pēc Gaisa satiksmes vadības dienesta pieprasījuma, ir jāveic 30 metrus uz abām pusēm no galvenā un paralēlajiem skrejceļiem.
            36. J. Demmer bija atļauts izkaisīt mēslojumu, kas nepieciešams nopļautās zāles apjoma izmantošanai, bet ne agrāk kā marta beigās. Savukārt uz iznomātās zemes nebija atļauts izmantot pesticīdus.
            37. Visbeidzot, J. Demmer bija jāņem vērā ar lidojumu operācijām saistītās prasības un jāievēro rīkojumi un aizliegumi, kurus var izdot Gaisa satiksmes vadības dienests vai aviācijas bāzes vadība.
            38. 2005. gada 25. aprīlī J. Demmer pieteicās tiesībām uz maksājumu saskaņā ar vienoto maksājumu shēmu un atbalstu zemes gabaliem kopā par 232,65 hektāru un 317 hektāru platību attiecīgi Skridstrupas aviācijas bāzē un Ālborgas lidostā.
            39. Ar 2006. gada 29. maija lēmumu Direktoratet for FødevareErhverv (Pārtikas ražošanas aģentūra) viņam piešķīra tiesības uz maksājumiem par attiecīgajām platībām sākot no 2005. gada.
            40. Tostarp J. Demmer 2006. gada 1. februārī nodeva Dānijas bruņotajiem spēkiem tiesības uz maksājumiem par Ālborgas lidostas zemi.
            41. Tādēļ 2006.–2009. atbalsta gadā J. Demmer turpināja saņemt atbalstu saskaņā ar vienoto maksājumu shēmu par platībām ap Skridstrupas aviācijas bāzi.
            42. J. Demmer  tika informēts ar 2008. gada 24. novembra vēstuli par to, ka pēc revīzijas Dānijas lauksaimniecības kultūraugu platību reģistrā dažas no platībām, kuras viņš bija deklarējis saskaņā ar vienoto maksājumu shēmu, tiks samazinātas vai svītrotas, kas atbilda samazinājumam 166,48 hektāru apmērā Ālborgas lidostā un 218,03 hektāru apmērā Skridstrupas aviācijas bāzē, jo drošības zonas nevar uzskatīt par lauksaimniecības platībām, kuras var pretendēt uz attiecīgo atbalstu. Turklāt J. Demmer  tika paziņots, ka tiks pārskatīti pieteikumi par iepriekšējiem gadiem un ka šīs pārskatīšanas rezultātā tiks pārrēķinātas piešķirtās tiesības uz maksājumiem.
            43. Ar 2011. gada 2. maija lēmumu J. Demmer  tiesības uz atbalsta maksājumiem tika samazinātas un tika noteikts atgūt viņam nepamatoti izmaksāto atbalstu. Tajā pašā datumā pieņemtā atsevišķā lēmumā J. Demmer  deklarētās platības pieteikumā par 2010. gadu tika samazināta no 319,43 hektāriem līdz 96,11 hektāriem.
            44. J. Demmer šos divus lēmumus apstrīdēja Klagecenter , kurš ar 2012. gada 15. maija un 2012. gada 12. jūnija lēmumu paturēja spēkā Pārtikas ražošanas aģentūras lēmumus.
            45. 2012. gada 13. novembrī J. Demmer cēla prasību pret šiem diviem pēdējiem minētajiem lēmumiem.
            46. Uzskatot, ka pamata lietas iznākums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, Vestre Landsret  (Rietumu reģiona apelācijas instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) a) Vai nosacījums, ka lauksaimniecības teritorija, ko neizmanto “ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām” (Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkts), un nosacījums, ka zemes gabals “jāizmanto ar lauksaimniecību saistītām darbībām” vai “[..] pārsvarā [jā]izmanto lauksaimniecības darbībām” (Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkts), ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums atbalsta saņemšanai ir tāds, ka zeme pārsvarā ir jāizmanto lauksaimniecības darbībām?
            b) Apstiprinošas atbildes gadījumā Tiesai tiek lūgts precizēt, kādi kritēriji ir jāņem vērā, izlemjot, kāds izmantošanas mērķis ir “pārsvarā”, ja zemi vienlaikus izmanto vairākiem mērķiem?
            c) Apstiprinošas atbildes gadījumā Tiesai tālāk tiek lūgts lemt par to, vai tad, ja iepriekš minētais ir piemērojams, tas nozīmē, ka par drošības zonām ap lidostu skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām, kas ir lidostas daļa un kam piemēro tādus īpašus noteikumus un ierobežojumus kā tos, uz ko attiecas šī lieta par zemes izmantošanu, taču kuras vienlaikus izmanto siena ražas ievākšanai sausbarības izgatavošanai, to veida un izmantošanas dēļ var pretendēt uz atbalstu saskaņā ar iepriekš minētajām tiesību normām?
            2) Vai nosacījums par to, ka lauksaimniecības zemei ir jāietilpst lauksaimnieka “saimniecībā” (Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkts un Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkts), ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē, ka par drošības zonām ap lidostu skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām, kas ir lidostas daļa un kam piemēro tādus īpašus noteikumus un ierobežojumus kā tos, uz ko attiecas šī lieta par zemes izmantošanu, taču kuras vienlaikus izmanto siena ražas ievākšanai sausbarības izgatavošanai, to veida un izmantošanas dēļ var pretendēt uz atbalstu saskaņā ar iepriekš minētajām tiesību normām?
            3) Noliedzošas atbildes gadījumā uz pirmā jautājuma c) punktu un/vai otro jautājumu, vai tādēļ, ka zemes gabalus, kuri reizē ir drošības zonas ap skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām, izmanto kā ilggadīgas pļavas sausbarības ražošanai,
            a) tā ir kļūda, par kuru varētu pamatoti tikt uzskatīts, ka lauksaimnieks to varēja atklāt Regulas Nr. 73/2009 137. panta izpratnē, kaut arī tiesības uz maksājumiem par šo teritoriju ir piešķirtas;
            b) tā ir kļūda, par kuru varētu pamatoti tikt uzskatīts, ka lauksaimnieks to varēja atklāt Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punkta izpratnē, kaut arī tiesības uz maksājumiem par teritoriju ir piešķirtas;
            c) tas ir nepamatots maksājums, attiecībā uz kuru saņēmējs nevar tikt uzskatīts par tādu, kas rīkojies labā ticībā Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punkta izpratnē, kaut arī tiesības uz maksājumiem par teritoriju ir piešķirtas?
            4) Kad ir jāveic novērtējums par to, vai
            a) pastāv kļūda, par kuru var tikt pamatoti uzskatīts, ka lauksaimnieks to varēja atklāt Regulas Nr. 73/2009 137. panta izpratnē;
            b) pastāv kļūda, par kuru var tikt pamatoti uzskatīts, ka lauksaimnieks to varēja atklāt Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punkta izpratnē;
            c) saņēmējs var tikt uzskatīts par tādu, kas rīkojies labā ticībā Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punkta izpratnē?
            5) Vai novērtējums, kas ir minēts ceturtā jautājuma a)–c) punktā, ir jāveic par katru atsevišķu atbalsta gadu vai arī par maksājumiem kopumā?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo un otro jautājumu
            47. Uzdodama pirmos divus jautājumus, kas būtu jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, cik lielā mērā lidostas drošības zonas ap lidostu skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām ir uzskatāmas par “hektāriem, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu” Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta un Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
            48. Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktu “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ir jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām.
            49. Regula Nr. 1782/2003 sākot no 2009. gada 1. janvāra ir aizstāta ar Regulu Nr. 73/2009. Saskaņā ar pēdējās minētās 34. panta 2. punkta a) apakšpunktu par “hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ir uzskatāma jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko izmanto lauksaimniecības darbībām, – vai, ja zemes gabalu izmanto arī ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām, to pārsvarā izmanto lauksaimniecības darbībām.
            50. Ņemot vērā pamatlietas faktu norises laikam atbilstošo periodu, proti, 2005.–2009. gadu, šīs divas regulas ir piemērojamas ratione temporis . Tai pat laikā ir jānorāda, ka ir atšķirība starp Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta un Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkta formulējumu.
            51. Lai gan no Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkta formulējuma nešaubīgi izriet, ka lauksaimniecības zeme, ko izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām, ietilpst jēdzienā “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ja to pārsvarā izmanto lauksaimniecības darbībām, šādi tas nav Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta gadījumā.
            52. Katrā ziņā, tā kā neierasti nav tas, ka lauksaimniecības platību var izmantot gan lauksaimniecības darbībām, gan ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām un nekas Regulas Nr. 73/2009 travaux préparatoires nenorāda uz likumdevēja centieniem grozīt jēdzienu “platība, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, kā tas definēts Regulā Nr. 1782/2003, tad Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkts, to lasot Regulas Nr. 795/2004 3.c panta gaismā, šķiet, ir Savienības likumdevēja vēlmes šo jēdzienu skaidrot rezultāts.
            53. Šajos apstākļos pirmais un otrais jautājums ir jāvērtē jēdziena “hektārs, par kuru ir tiesības” gaismā, kā tas definēts Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunktā, par laiku no 2005. gada līdz 2009. gadam.
            54. Tādējādi, lai saņemtu attiecīgo atbalstu, aplūkojamai platībai principā ir jābūt lauksaimniecības platībai, lauksaimniekam tā ir jāizmanto un tas jādara lauksaimniecības darbībām vai, ja tā nav, tad pārsvarā lauksaimniecības darbībām.
            55. Pirmkārt, attiecībā uz jēdzienu “lauksaimniecības zeme”: tā Regulas Nr. 73/2009 2. panta h) punktā ir definēta kā “aramzemes, pastāvīgo ganību vai ilggadīgo kultūru kopējā platība”.
            56. Pamatlietā ir skaidrs, ka J. Demmer aplūkotās platības izmantoja, lai savāktu zāli sausbarības ražošanai. Šai sakarā jāprecizē – tā kā tās tika izmantotas kā “pastāvīgas ganības” Regulas Nr. 796/2004 2. panta 2. punkta izpratnē, kas iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, minētās platības ir jākvalificē kā “lauksaimniecības zeme”. Faktiski kvalificēšana par “pastāvīgām ganībām” šīs tiesību normas izpratnē un līdz ar to arī [kvalificēšana par] “lauksaimniecības zemi” ir atkarīga no attiecīgās zemes faktiskā lietošanas veida (šajā ziņā skat. spriedumu Landkreis Bad Dürkheim , C‑61/09, EU:C:2010:606, 37. punkts).
            57. No tā izriet, ka apstāklis, ka zāles pļaušana lidostu skrejceļu un bremzēšanas joslu tuvumā arī atbilst gaisa satiksmes drošības mērķiem, šai sakarā ir zaudējis savu nozīmi. Tāpat tas ir arī attiecībā uz apstākli, ka saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu strīdīgās platības kā tādas nodrošina lidmašīnu drošību pacelšanās un nolaišanās laikā.
            58. Otrkārt, lai varētu būt runa par “[hektāru], par kuru ir tiesības pretendēt uz pabalstu” Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta un Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, pamatlietā aplūkojamai lauksaimniecības platībai ir jābūt daļai no tās, ko attiecīgais lauksaimnieks izmanto. Šai sakarā Tiesa ir nospriedusi, ka šādi tas ir gadījumos, kad minētajam lauksaimniekam ir tiesības to pārvaldīt, veicot uz tās lauksaimnieciskas darbības, proti, ja saistībā ar šo platību viņam ir pietiekama autonomija, lai veiktu uz tās lauksaimniecisku darbību (spriedums Landkreis Bad Dürkheim , C‑61/09, EU:C:2010:606, 58. un 62. punkts).
            59. Šajā gadījumā noteikumi un ierobežojumi, ko piemēro zonām ap skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām, izriet gan no valsts, gan starptautisko tiesību normām ar mērķi nodrošināt gaisa satiksmes drošību, kā arī no līguma noteikumiem, saskaņā ar kuriem pamatlietā aplūkotās platības tika nodotas J. Demmer  rīcībā. Šie noteikumi un klauzulas, kas tostarp attiecās uz to, kā minētās platības ir jākopj, kādus kultūraugus tajās var audzēt, kā arī, kāds zāles garums ir pieļaujams, neapstrīdami radīja ievērojamus J. Demmer brīvības ierobežojumus ar šīm platībām rīkoties.
            60. Neraugoties uz to – tā kā šie ierobežojumi attiecīgajam lauksaimniekam neradīja šķērsli veikt lauksaimniecisku darbību, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, nevar uzskatīt, ka šīs platības nebija daļa no tām, kuras viņš izmantoja.
            61. Pamatlietas apstākļos ir vēl jāatgādina, ka, lai arī jēdziens “pārvaldīšana” nenozīmē, ka lauksaimniekam ir neierobežota vara pār attiecīgo platību, izmantojot to lauksaimniecībai, ir tomēr svarīgi, lai lauksaimnieks nebūtu pilnībā atkarīgs no iznomātāja rīkojumiem (skat. šajā ziņā spriedumu Landkreis Bad Dürkheim , C‑61/09, EU:C:2010:606, 61. un 63. punkts).
            62. Tādējādi lauksaimniekam savā ar lauksaimniecību saistītajā darbībā attiecīgajās platībās ir jābūt arī zināmai rīcības brīvībai, un viņam tajās nebūtu jāstrādā vienīgi pēc iznomātāja pieprasījuma; un arī tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus.
            63. Treškārt, no šī sprieduma 54. punkta izriet, ka, lai varētu būt runa par “[hektāru], par kuru ir tiesības pretendēt uz pabalstu”, saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktu un Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunktu, pamatlietā aplūkotās lauksaimniecības platības ir jāizmanto lauksaimnieciskai darbībai vai, ja tās tiek izmantotas ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām, tādā gadījumā tās būtu šādi jāizmanto pārsvarā.
            64. Pamatlietā nav šaubu, ka J. Demmer veiktā darbība aplūkotajās platībās, proti, zāles savākšana sausbarības ražošanai, ir ar lauksaimniecību saistīta darbība Regulas Nr. 1782/2003 2. panta c) punkta un Regulas Nr. 73/2009 2. panta c) punkta izpratnē.
            65. Turklāt ir jāprecizē, ka Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta un Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunkta nolūkos nav nozīmes tam, ka šāda darbība attiecīgajās platībās atbilst juridiskajām prasībām par gaisa satiksmes drošības nodrošināšanu attiecīgajā lidostas zonā (šajā ziņā skat. spriedumu Landkreis Bad Dürkheim , C‑61/09, EU:C:2010:606, 47. punkts).
            66. Saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu J. Demmer piekrita izmantot pamatlietā aplūkotās platības, kuras atrodas Skridstrupas aviācijas bāzē, pienācīgi ņemot vērā ar lidošanu saistītas darbības, un saskaņā ar nomas līgumu, kas noslēgts ar Ālborgas lidostu, Dānijas bruņotajiem spēkiem bija tiesības izmantot attiecīgās teritorijas, kas atrodas ap minēto lidostas teritoriju, lai organizētu visa veida militārās apmācības.
            67. Tai pat laikā – kā to savu secinājumu 41. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts – ne fakts, ka pastāv regulējums, ne fakts, ka attiecīgais zemes gabals atrodas lidlauka drošības zonā, nevar tikt uzskatīti par pierādījumu ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām šajās pašās zemes platībās.
            68. Šajos apstākļos iesniedzējtiesai ir jāvērtē tas, ka ar lauksaimniecību nesaistītās darbības – kā militārās apmācības vai ar lidošanu saistītās darbības – tik tiešām ir tikušas veiktas minētajās platībās.
            69. Pieņemot, ka iesniedzējtiesa nonāks pie secinājuma, ka pamatlietā aplūkotās platības ir tikušas izmantotas gan ar lauksaimniecību saistītiem, gan nesaistītiem mērķiem, ir jāatgādina, ka, piemērojot Regulas Nr. 795/2004 3.c pantu, šīs platības būtu jāuzskata par tādām, kas pārsvarā izmantotas ar lauksaimniecību saistītiem mērķiem atbilstoši Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta c) apakšpunktam, ja attiecīgajā ar lauksaimniecību saistītajā darbībā notiek būtiska iejaukšanās ar lauksaimniecību nesaistītās darbības intensitātes, veida, ilguma un grafika dēļ.
            70. Šajā vērtējumā būtu jāņem vērā visi faktiskie apstākļi, kas saistīti ar dažādiem veidiem, kādos pamatlietā aplūkotās platības ir izmantotas. Kā to savu secinājumu 52. punktā norādījis ģenerāladvokāts – būtiska iejaukšanās ar lauksaimniecību saistītā darbībā attiecīgajās platībās ir tad, ja lauksaimnieks, veikdams lauksaimniecības darbību, sastopas ar faktiskām – un būtiskām – grūtībām vai šķēršļiem, kas radušies, paralēli veicot ar lauksaimniecību nesaistītu darbību.
            71. Turklāt, ņemot vērā Regulas Nr. 795/2004 3.c pantu, nozīme ir tam, ka lauksaimniekam ir jābūt spējīgam veikt savu lauksaimniecības darbību, neraugoties uz ierobežojumiem, kas izriet no darbības, kas nav saistīta ar lauksaimniecību, šajās pašās platībās.
            72. Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai J. Demmer veiktās darbības šajās platībās tik tiešām varēja notikt, būtiski tajā neiejaucoties ar lauksaimniecību nesaistītas darbības intensitātes, veida, ilguma un grafika dēļ.
            73. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkts un Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimniecības zeme, kurā ietilpst zonas, kas lidlaukā ir ap lidostu skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām un uz kurām attiecas noteikumi un īpaši ierobežojumi, ir platība, par kuru ir tiesības saņemt attiecīgo atbalstu, ja, pirmkārt, lauksaimniekam, kas šo platību izmanto, ir pietiekama autonomija tās izmantošanā lauksaimnieciskai darbībai, un, otrkārt, ja viņš šo darbību minētajā platībā var veikt, neraugoties uz ierobežojumiem, kas izriet no darbības šajā platībā, kas nav saistīta ar lauksaimniecību.
            Par trešo, ceturto un piekto jautājumu
            74. Uzdodama trešo, ceturto un piekto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa – pieņemot, ka tā nonāks pie secinājuma, ka par pamatlietā aplūkotajām platībām nav tiesību saņemt atbalstu, jo lauksaimniekam nav nekādas rīcības brīvības šo platību izmantošanā lauksaimnieciskai darbībai un/vai viņš nav spējīgs savu lauksaimniecisko darbību minētajās platībās veikt to ierobežojumu dēļ, kas izriet no darbībām tajās pašās platībās, kas nav lauksaimnieciskas darbības – būtībā jautā, vai attiecīgais lauksaimnieks loģiski varēja atklāt kļūdu tiesību uz maksājumu piešķiršanā, kā arī attiecīgā atbalsta summas pārskaitīšanā.
            75. Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 43. pantu lauksaimniekiem piešķirtās tiesības uz maksājumu principā ir tikušas aprēķinātas, pamatojoties uz vidējo skaitu trīs gadu laikā no kopējiem hektāriem, par kuriem 2000.–2002. gadā ir bijušas tiesības uz šīs regulas VI pielikumā minētajiem tiešajiem maksājumiem. Tādēļ tas, ka platības, par kurām radušās tiesības uz tiešajiem maksājumiem, vienotā maksājuma shēmā nav hektāri, par kuriem ir tiesības saņemt atbalstu, pats par sevi neļauj pamatot saskaņā ar šo 43. pantu piešķirto tiesību uz maksājumiem apstrīdēšanu.
            76. Pieņemot, ka iesniedzējtiesai tik un tā būtu jānonāk pie secinājuma, ka pamatlietā aplūkotās tiesības uz maksājumiem J. Demmer  ir tikušas piešķirtas nepamatoti, ir jāatgādina, ka, lai arī Regulas Nr. 796/2004 73.a pantā ir paredzēts, ka šādas tiesības ir jāieskaita valsts rezervē, tai pat laikā no Regulas Nr. 73/2009 137. panta 1. punkta izriet, ka tiesības uz maksājumiem, kas nepamatoti piešķirtas lauksaimniekiem pirms 2009. gada 1. janvāra, uzskata par likumīgām un pareizām no 2010. gada 1. janvāra. Saskaņā ar šīs regulas 137. panta 2. punktu šo tiesību normu katrā ziņā nepiemēro tiesībām uz maksājumiem, kas tikušas piešķirtas, pamatojoties uz pieteikumiem, kuros ir faktu kļūdas, izņemot gadījumus, kad var pamatoti uzskatīt, ka lauksaimnieks kļūdu atklāt nevarēja.
            77. Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka sākot no 2008. gada novembra kompetentā iestāde J. Demmer informēja par to, ka pamatlietā aplūkotās platības nevar tikt uzskatītas par tādām, par kurām piešķir tiesības uz atbalstu. Šai sakarā J. Demmer arī tapa zināms iestādes nodoms veikt jaunu to tiesību uz maksājumiem aprēķinu, kas viņam sākotnēji tika piešķirtas.
            78. Kā to savu secinājumu 70. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts – Regulas Nr. 73/2009 137. pants ir pamatots ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. No tā izriet, ka, tā kā J. Demmer  bija informēts par nepamatotu tiesību uz maksājumiem piešķiršanu par minētajām platībām pirms 2010. gada 1. janvāra, nebija pamatoti atsaukties uz šo tiesību normu, lai saņemtu šo tiesību korekciju.
            79. Tādēļ J. Demmer saskaņā Regulas Nr. 796/2004 73.a panta 1. punktu nepamatoti piešķirtās tiesības uz maksājumiem bija jānodod valsts rezervē, un tādējādi tās ir jāuzskata par tādām, kas nekad nav bijušas piešķirtas.
            80. Tālāk, runājot par nepamatoti pārskaitītajām summām – tās ir jāatmaksā saskaņā ar to, kas minēts Regulas Nr. 796/2004 73. panta 1. punktā. Kā tas izriet no šīs regulas 73.a panta 4. punkta, tāpat tas ir arī attiecībā uz maksājumiem, kas izrādās nepamatoti, jo ir tikuši veikti, pamatojoties uz pašām attiecīgajam lauksaimniekam piešķirtajām tiesībām.
            81. Saskaņā ar minētās regulas 73. panta 4. punktu lauksaimniekam tomēr principā nav jāatmaksā atbalsts, ko viņš nepamatoti saņēmis kompetentās iestādes vai citas iestādes kļūdas dēļ, kuru viņš pamatoti nav varējis atklāt.
            82. Kā to savu secinājumu 70. punktā norādījis ģenerāladvokāts – šis izņēmums ir pamatots ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
            83. Šajā gadījumā no atbildes uz pirmo un otro jautājumu izriet, ka kļūda šajā gadījumā  bija tajā, ka kompetentā iestāde J. Demmer pārskaitīja summu, kas atbilst pamatlietā minētajām platībām, lai gan par tām nevarēja pretendēt uz šo atbalstu, jo tās neietilpa to platību daļā, kuras viņš izmantoja un/vai tās pārsvarā netika izmantotas lauksaimnieciskai darbībai.
            84. Lai noteiktu, vai šādu kļūdu varēja atklāt, ir jāņem vērā tas, ka no lauksaimniekiem kā profesionāļiem tiek sagaidīts, ka viņi veltīs īpašu uzmanību, iesniedzot atbalsta pieteikumu, un būs informēti par šī atbalsta piešķiršanas nosacījumiem. Tas it īpaši izriet no Regulas Nr. 796/2004 12. panta, saskaņā ar kuru lauksaimniekam ir jāpārbauda informācijas pareizība uz iepriekš izdrukātās veidlapas, kura tiek izmantota, lai pieteiktos atbalstam saskaņā ar vienoto maksājumu shēmu. No šī panta arī izriet, ka šī maksājumu shēma ir balstīta uz pieņēmumu, ka lauksaimniekiem ir zināmi noteikumi, ar kuriem tiek regulēta atbalsta piešķiršana saskaņā ar attiecīgajām shēmām.
            85. Ir arī jānorāda, ka, ciktāl ir paredzēts izņēmums pienākumam atmaksāt nepamatoti veiktos maksājumus, Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punkts ir jāinterpretē šauri vēl jo vairāk tādēļ, ka šāda pienākuma mērķis ir aizsargāt Eiropas Savienības finanšu intereses.
            86. Šajos apstākļos, neraugoties uz interpretācijas grūtībām, kas var rasties saistībā ar atbilstošajām Savienības tiesību normām, ir jāuzskata, ka lauksaimniekam, kurš atrodas tādā situācijā kā J. Demmer , principā loģiski vajadzēja atklāt to, ka saistībā ar pamatlietā minētajām platībām nav tiesību pretendēt uz atbalsta saņemšanu, jo tās viņš neizmantoja un/vai tās netika pārsvarā izmantotas lauksaimnieciskām darbībām un tādēļ tās neatbilda Regulas Nr. 73/2009 34. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem.
            87. Šajā vērtējumā iesniedzējtiesai tomēr ir jāņem vērā visi pamatlietas apstākļi un tostarp jautājums par to, vai pirms lauksaimniecībā izmantojamo zemesgabalu reģistra revīzijas, kas notika 2008. gada laikā, Dānijā bija spēkā administratīva prakse, kurā konsekventi tika atzīts, ka par tādām kā pamatlietā minētajām platībām ir tiesības pretendēt uz atbalstu. Šādā gadījumā faktiski varēja prezumēt, ka J. Demmer nevarēja atklāt šī sprieduma 83. punktā minēto kļūdu (šajā ziņā skat. spriedumu Vonk Noordegraaf , C‑105/13, EU:C:2014:1126, 50. punkts).
            88. Savukārt fakts, ka kompetentās iestādes par pamatlietā minētajām platībām veica atbalsta pārskaitīšanu, pats par sevi neļauj izslēgt kļūdas esamību, kuru attiecīgais lauksaimnieks loģiski varēja atklāt. Faktiski iesniedzējtiesas minētās tiesību normas šajos jautājumos, it īpaši Regulas Nr. 796/2004 73. pants, precīzi attiecas uz gadījumiem, kuros nepamatoti ir ticis veikts maksājums, un tādēļ no lauksaimniekiem tiek sagaidīts, ka viņiem ir zināms par tāda riska esamību, ka var tikt veiktas korekcijas, ieskaitot tos gadījumus, kad atbalsts viņiem jau ir ticis piešķirts.
            89. Turklāt, lai izvērtētu, vai kļūdu, kas bijusi atbalsta pārskaitīšanas pamatā, attiecīgais lauksaimnieks varēja loģiski atklāt, par izejas punktu iz jāizvēlas atbalsta samaksas brīdis – kā tas izriet no Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punkta formulējuma.
            90. Turklāt, ja atbalsts ir pārskaitīts tikai par vienu gadu un ja attiecīgie ar atbalsta par platībām saņemšanu saistītie apstākļi laika gaitā var mainīties, vērtējums atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punktam ir jāveic par katru attiecīgo gadu atsevišķi.
            91. Visbeidzot jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas minēts Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punktā, pienākums atmaksāt nepamatoti piešķirtu atbalstu ir noteikts uz desmit gadiem sākot no samaksas dienas. Katrā ziņā šis termiņš ir samazināts līdz četriem gadiem, ja lauksaimnieks ir rīkojies labticīgi.
            92. Šai sakarā ir jāprecizē, ka attiecīgais lauksaimnieks ir uzskatāms par tādu, kas rīkojies labticīgi, ja viņš ir bijis patiesi pārliecināts, ka attiecīgās platības ir bijušas tādas, par kurām varēja pretendēt uz atbalsta saņemšanu. Katrā ziņā šī sprieduma 88. punktā minētā iemesla dēļ fakts, ka kompetentās iestādes par šīm platībām ir veikušas atbalsta pārskaitījumu, kā tāds nepierāda šī lauksaimnieka labticību.
            93. Tālāk, tā kā lauksaimnieka labticības ņemšanas vērā mērķis ir nodrošināt tiesiskās paļāvības principa aizsardzību, šai labticībai tādos kā pamatlietas apstākļos ir jāpastāv atbalsta pieteikuma iesniegšanas brīdī un tai ir jāsaglabājas vēl četrus gadus pēc tam, kad atbalsts ir ticis pārskaitīts. Tādējādi šīs labticības novērtēšana saskaņā ar Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punktu ir jāveic atsevišķi par katru no aplūkotajiem gadiem, un lauksaimnieka labticībai ir jāsaglabājas līdz pat ceturtajam gadam, kas seko pēc atbalsta samaksas dienas.
            94. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo, ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild šādi:
            – Regulas Nr. 73/2009 137. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimnieks, kurš līdz 2010. gada 1. janvārim bija informēts par to, ka viņa tiesības uz maksājumiem ir tikušas īstenotas nepamatoti, nevar atsaukties uz šo pantu, lai šajās tiesībās veiktu korekcijas;
            – Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimnieks ir uzskatāms par tādu, kas loģiski ir varējis atklāt, ka viņš nav bijis tiesīgs saņemt attiecīgo atbalstu par platībām, saistībā ar kurām viņam lauksaimniecisku darbību veikšanai nav nekādas rīcības brīvības un/vai kurās viņš nav bijis spējīgs šādu darbību veikt tādu ierobežojumu dēļ, kas izriet no darbības, kas nav saistīta ar lauksaimniecību un kas tiek veikta šajās pašās platībās. Lai novērtētu, vai šis lauksaimnieks varēja loģiski šo kļūdu atklāt, par izejas punktu ir jāpieņem atbalsta samaksas brīdis. Vērtējums atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punktam ir jāveic par katru attiecīgo gadu atsevišķi; un
            – Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos kā pamatlietas apstākļos lauksaimnieks ir jāuzskata par labticīgu, ja viņš ir bijis patiesi pārliecināts, ka par attiecīgajām platībām varēja pretendēt uz atbalstu. Šis lauksaimnieka labticības novērtējums atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punktam ir jāveic atsevišķi par katru attiecīgo gadu, un šai labticībai ir jāturpinās vēl četrus gadus no atbalsta samaksas dienas.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            95. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001, 44. panta 2. punkts un Padomes 2009. gada 19. janvāra Regulas (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu Nr. 1782/2003, 34. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimniecības zeme, kurā ietilpst zonas, kas lidlaukā ir ap lidostu skrejceļiem, manevrēšanas ceļiem un bremzēšanas joslām un uz kurām attiecas noteikumi un īpaši ierobežojumi, ir platība, par kuru ir tiesības saņemt attiecīgo atbalstu, ja, pirmkārt, lauksaimniekam, kas šo platību izmanto, ir pietiekama autonomija tās izmantošanā lauksaimnieciskai darbībai, un, otrkārt, ja viņš šo darbību minētajā platībā var veikt, neraugoties uz ierobežojumiem, kas izriet no darbības šajā platībā, kas nav saistīta ar lauksaimniecību;
            2) Regulas Nr. 73/2009 137. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimnieks, kurš līdz 2010. gada 1. janvārim bija informēts par to, ka viņa tiesības uz maksājumiem ir tikušas īstenotas nepamatoti, nevar atsaukties uz šo pantu, lai šajās tiesībās veiktu korekcijas.
            Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Regulā (EK) Nr. 1782/2003, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2005. gada 23. decembra Regulu (EK) Nr. 2184/2005, 73. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimnieks ir uzskatāms par tādu, kas loģiski ir varējis atklāt, ka viņš nav bijis tiesīgs saņemt attiecīgo atbalstu par platībām, saistībā ar kurām viņam lauksaimniecisku darbību veikšanai nav nekādas rīcības brīvības un/vai kurās viņš nav bijis spējīgs šādu darbību veikt tādu ierobežojumu dēļ, kas izriet no darbības, kas nav saistīta ar lauksaimniecību un kas tiek veikta šajās pašās platībās. Lai novērtētu, vai šis lauksaimnieks varēja loģiski šo kļūdu atklāt, par izejas punktu ir jāpieņem atbalsta samaksas brīdis. Vērtējums atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 73. panta 4. punktam ir jāveic par katru attiecīgo gadu atsevišķi.
            Regulas Nr. 796/2004, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2184/2005, 73. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos kā pamatlietas apstākļos lauksaimnieks ir jāuzskata par labticīgu, ja viņš ir bijis patiesi pārliecināts, ka par attiecīgajām platībām varēja pretendēt uz atbalstu. Šī lauksaimnieka labticības novērtējums atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 73. panta 5. punktam ir jāveic atsevišķi par katru attiecīgo gadu, un šai labticībai ir jāturpinās vēl četrus gadus no atbalsta samaksas dienas.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (sestā palāta) 2008. gada 18.decembrī. # General Química, SA, Repsol Química, SA un Repsol YPF, SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Gumijas apstrādei paredzēto ķīmisko vielu nozare - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Apmaiņa ar konfidenciālu informāciju un cenu noteikšana - Mātes sabiedrības atzīšana par vainojamu - Solidāra atbildība - Naudas sodi - Paziņojums par sadarbību. # Lieta T-85/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (sestā palāta) 2008. gada 18. decembra spriedums – General Química u.c./Komisija
      (lieta T‑85/06)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Gumijas apstrādei paredzēto ķīmisko vielu nozare – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Apmaiņa ar konfidenciālu informāciju un cenu noteikšana – Mātes sabiedrības atzīšana par vainojamu – Solidāra atbildība – Naudas sodi – Paziņojums par sadarbību
      1.                     Konkurence – Kopienu noteikumi – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātes sabiedrība un meitas sabiedrības – Ekonomiska
            vienība – Vērtējuma kritēriji (EKL 81. un 82. pants) (sal. ar 58., 59., 61., 62. un 82. punktu)
      2.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Horizontāla aizliegta vienošanās par cenām
            (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts) (sal. ar 102.–107. punktu)
      3.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Nepieciešamība atšķirīgi izturēties pret dažādiem vienā pārkāpumā
            iesaistītiem uzņēmumiem atkarībā no to kopējā apgrozījuma – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas
            Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta sestā daļa) (sal. ar 110.–112. punktu)
      4.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Apgrozījums, kas jāņem vērā, aprēķinot naudas soda apmēru (Padomes Regulas
            Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta sestā daļa) (sal. ar 113. punktu)
      5.                     Konkurence – Naudas sodi – Izvērtēšana pēc uzņēmuma individuālās rīcības – Soda neesamības sekas attiecībā pret citu saimnieciskās
            darbības subjektu – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 1/2003 7. un 23. pants) (sal. ar 117. un 118. punktu)
      6.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Katra uzņēmuma administratīvā procesa laikā īstenotās sadarbības
            līmeņa novērtējums (Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 B daļa) (sal. ar 146.,
            147., 150., 154. un 155. punktu)
      Priekšmets

         Prasība daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 21. decembra Lēmumu 2006/902/EK par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma
                  53. pantu pret

               Flexsys NV
               ,
               Bayer AG
               ,
               Crompton Manufacturing Company Co. Inc.
                (bijušā
               Uniroyal Chemical Company Inc
               .),
               Crompton Europe Ltd
               ,
               Chemtura Corp.
                (bijušā
               Crompton Co. Corp.
               ),
               General Química, SA
               ,
               Repsol Química, SA
                un
               Repsol YPF, SA
               . (Lieta COMP/F/38.443 – Gumijas ķīmiskās piedevas [Gumijas apstrādei paredzētās ķīmiskās vielas]) (OV 2006, L 353, 50. lpp.),
                  kā arī – pakārtoti – samazināt prasītājām uzlikto naudas sodu

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	General Química, SA, Repsol Química, SA un Repsol YPF, SA sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2013. gada 17. oktobrī. # Vasil Vasilev pret Eiropas Komisiju. # Lieta F-77/12.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2012. gada 8. novembrī. # Atilla Gülbahce pret Freie und Hansestadt Hamburg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hamburgisches Oberverwaltungsgericht - Vācija. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - EEK un Turcijas Asociācijas līgums - Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80 - 6. panta 1. punkta pirmais ievilkums - Likumīgi nodarbinātu Turcijas darba ņēmēju tiesības - Uzturēšanās atļaujas atcelšana ar atpakaļejošu spēku. # Lieta C-268/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-268/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hamburgisches Oberverwaltungsgericht  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 19. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 31. maijā, tiesvedībā
            Atilla Gülbahce
            pret
            Freie und Hansestadt Hamburg .
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā:, R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), kas pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ], T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] un D. Švābi [ D. Šváby ],
            ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
            sekretārs K. Malaceks [ K. Malacek ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 18. aprīļa tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – A. Gülbahce  vārdā – M. Prottung , Rechtsanwalt ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Möller , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – V. Kreuschitz  un G. Rozet , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 21. jūnijā tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmumu Nr. 1/80 par asociācijas izveidi, kas tika nodibināta ar nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju un kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā attiecīgi – “Lēmums Nr. 1/80” un “Asociācijas līgums”).
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp A. Gülbahce un Freie und Hansestadt Hamburg [Hanzas brīvpilsētu Hamburgu] saistībā ar to, ka pēdējā minētā atcēla A. Gülbahce  uzturēšanās atļauju.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            Asociācijas līgums
            3. Saskaņā ar Asociācijas līguma 2. panta 1. punktu līguma mērķis ir veicināt līgumslēdzēju pušu savstarpējo tirdzniecības un ekonomisko attiecību nostiprināšanu un līdzsvaru, pilnībā ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Turcijas ekonomikas paātrinātu attīstību un paaugstināt Turcijas tautas nodarbinātības līmeni un dzīves apstākļus.
            4. Saskaņā ar Asociācijas līguma 12. pantu “Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 39.], [40.] un [41. panta], lai pakāpeniski savā starpā ieviestu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos”, un saskaņā ar šī līguma 13. pantu šīs puses “vienojas iedvesmoties no [EKL 43.] līdz [46. panta], to ieskaitot, un [EKL 48. panta], lai savā starpā novērstu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus”.
            5. Asociācijas līguma 22. panta 1. punktā ir noteikts:
            “[Asociācijas] līguma mērķu sasniegšanai un tajā noteiktajos gadījumos Asociācijas padomei ir lēmējtiesības. Katra no pusēm veic pieņemto lēmumu īstenošanai nepieciešamos pasākumus. [..]”
            Lēmums Nr. 1/80
            6. Lēmuma Nr. 1/80 6. pantā ir noteikts:
            “Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam, kas ir Turcijas pilsonis un kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū:
            – pēc viena likumīgi nostrādāta darba gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja viņam ir brīva darba vieta;
            – pēc trīs likumīgi nostrādātiem darba gadiem un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas dalībvalstu darba ņēmējiem, ir tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;
            – pēc četriem likumīgi nostrādātiem darba gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.
            2. Ikgadējos atvaļinājumus un prombūtni sakarā ar grūtniecību un dzemdībām, nelaimes gadījumu darbā vai īslaicīgu slimību pielīdzina likumīgai nodarbinātībai. Bezdarba periodi, ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības dēļ, ko neieskaita likumīgas nodarbinātības laikā, neskar tiesības, kas iegūtas iepriekšējā nodarbinātības periodā.
            [Šī panta] 1. un 2. punkta piemērošanas noteikumi tiek noteikti valsts tiesību aktos.”
            7. Šī lēmuma 7. pantā ir paredzēts:
            “Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
            – ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu, ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
            – ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus.
            Darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērni, kuri mītnes valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var pieņemt jebkuru darba piedāvājumu.”
            8. Minētā lēmuma 10. pantā ir paredzēts:
            “1. Kopienas dalībvalstis darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi un kas ir likumīgi nodarbināti to darba tirgū, piemēro kārtību, kas attiecībā uz darba samaksu un citiem darba nosacījumiem izslēdz jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ, salīdzinot ar Kopienas darba ņēmējiem.
            2. Ievērojot 6. un 7. panta piemērošanu, 1. punktā minētajiem darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi, un viņu ģimenes locekļiem ir tādas pašas tiesības vērsties nodarbinātības dienestos, lai saņemtu palīdzību darba meklēšanā, kādas ir Kopienas darba ņēmējiem.”
            9. Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā ir noteikts:
            “Kopienas dalībvalstis un Turcija nedrīkst ieviest jaunus ierobežojumus to darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu piekļuvei nodarbinātībai, kas to attiecīgajā teritorijā likumīgi uzturas un strādā.”
            Vācijas tiesības
            10. 1990. gada 9. jūlija Likuma par ārvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos federālajā teritorijā ( Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet , BGBl . 1990 I, 1354. lpp.; turpmāk tekstā – “ AuslG ”) 5. panta ar nosaukumu “Uzturēšanās atļauju veidi” 1. punktā ir noteikts:
            “Tiek piešķirtas šāda veida uzturēšanās atļaujas:
            1. uzturēšanās atļauja (15. un 17. pants),
            2. pastāvīgās uzturēšanās atļauja (27. pants),
            3. uzturēšanās atļauja īpašiem mērķiem (28. un 29. pants),
            4. uzturēšanās atļauja humānu apsvērumu dēļ (30. pants).”
            11. AuslG  19. pantā ar nosaukumu “Laulāto autonomas uzturēšanās tiesības” ir noteikts:
            “(1) Kopdzīves izbeigšanas gadījumā laulātā uzturēšanās atļauja tiek pagarināta kā autonomas uzturēšanās tiesības, kas nav atkarīgas no 17. panta 1. punktā minētā uzturēšanās iemesla, ja:
            1. likumīga kopdzīve federālajā teritorijā ir pastāvējusi vismaz divus gadus,
            [..]
            4. ārvalstniekam līdz 1.–3. punktā minēto nosacījumu izpildei ir bijusi termiņuzturēšanās atļauja vai pastāvīgās uzturēšanās atļauja un ja viņš nav varējis laikus lūgt pagarināt uzturēšanās atļauju ar viņa vainu nesaistītu iemeslu dēļ.
            (2) 1. punktā minētajos gadījumos uzturēšanās atļauja ir jāpagarina par vienu gadu; šī pagarināšana neliedz saņemt sociālos pabalstus, neskarot 1. punkta trešo teikumu. Pēc tam uzturēšanās atļauja var tikt pagarināta uz noteiktu laiku, kamēr nav izpildīti nosacījumi pagarināšanai uz nenoteiktu laiku.
            [..]”
            12. AuslG  23. panta ar nosaukumu “Vācijas pilsoņu ģimenes locekļi ārvalstnieki” 1. punktā ir paredzēts:
            “Uzturēšanās atļauja saskaņā ar 17. panta 1. punktu ir jāpiešķir:
            1) Vācijas pilsoņa laulātajam ārvalstniekam,
            [..]
            ja attiecīgā Vācijas pilsoņa parastā dzīvesvieta ir federālajā teritorijā;
            [..].”
            13. Noteikumu par darba atļaujām darba ņēmējiem, kas nav Vācijas pilsoņi ( Verordnung über die Arbeitserlaubnis für nichtdeutsche Arbeitnehmer ), to 1980. gada 12. septembrī publicētajā redakcijā ( BGBl. 1980 I, 1754. lpp.; turpmāk tekstā – “ AEVO ”), 1. pantā ir paredzēts:
            “Atļauju atbilstoši Likuma par nodarbinātības veicināšanu (darba atļaujām) 19. panta 1. punktam, ievērojot situāciju darba tirgū un darba tirgus attīstību, var izsniegt,
            1. ja tiek veikta noteikta profesionāla darbība noteiktā uzņēmumā vai
            2. bez jebkādiem ierobežojumiem attiecībā uz profesionālu darbību vai uzņēmumu.”
            14. AEVO  2. panta ar nosaukumu “Īpašās darba atļaujas” 1. punktā ir noteikts:
            “Darba atļaujas nav atkarīgas no situācijas darba tirgū un darba tirgus attīstības un ir jāizsniedz bez 1. panta 1. punkta 1) apakšpunktā paredzētajiem ierobežojumiem, ja darba ņēmējs:
            [..]
            2. ir salaulājies ar Vācijas pilsoni Pamatlikuma [ Grundgesetz ] 116. panta 1. punkta izpratnē un viņa pastāvīgā dzīvesvieta ietilpst šo noteikumu piemērošanas jomā [..]
            [..]”
            15. AEVO  4. panta 2. punktā ir paredzēts:
            “2. panta 1. punktā, 2. punkta 1) un 2) apakšpunktā un 3. punktā paredzētā darba atļauja ir spēkā piecus gadus. Tā bez ierobežojumiem attiecībā uz spēkā esamību ir jāizsniedz darba ņēmējiem, kuriem ir šo noteikumu piemērošanas jomā ietilpstoša pastāvīga un nepārtraukta dzīvesvieta astoņus gadus pirms darba atļaujas spēkā esamības termiņa.”
            16. Sociālā nodrošinājuma kodeksa Trešās grāmatas ( Sozialgesetzbuch, Drittes Buch ), tās redakcijā, kas bija spēkā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 31. decembrim ( BGBl . 1997 I, 594. lpp.; turpmāk tekstā – “ SGB III ”), 284. pantā ir noteikts:
            “(1) Ārvalstnieki var strādāt tikai ar nodarbinātības aģentūras [ Agentur für Arbeit ] atļauju, un darba devēji viņus var nodarbināt tikai tad, ja viņiem ir šāda atļauja.
            [..]
            (5) Atļauju var izsniegt tikai tad, ja ārvalstniekam ir [ AuslG ] 5. pantā paredzētā uzturēšanās atļauja, izņemot gadījumus, ja piemērojamajās normās ir paredzēts citādi un ja nodarbināšanu nepieļauj kāds no tiesību normās par ārvalstniekiem paredzētais nosacījums.”
            17. SGB III  286. pantā ar nosaukumu “Beztermiņa darba atļauja” ir noteikts:
            “(1) Beztermiņa darba atļauja tiek izsniegta gadījumā, ja ārvalstnieks:
            1. ir saņēmis uzturēšanās atļauju vai uzturēšanās atļauju humānu apsvērumu dēļ un
            a) ir ticis likumīgi nodarbināts piecus gadus federālajā teritorijā, un ir pakļauts obligātajai apdrošināšanai vai
            b) uzturas federālajā teritorijā sešus gadus pēc kārtas un
            2. netiek pakļauts neizdevīgākiem darba nosacījumiem salīdzinājumā ar līdzvērtīgiem darba ņēmējiem ar Vācijas pilsonību.
            Attiecībā uz noteiktām tiesību aktos paredzētām personu grupām ir pieļaujami izņēmumi no pirmā teikuma Nr. 1 ietvertajām normām.
            [..]
            (3) Beztermiņa darba atļauja tiek piešķirta bez ierobežojumiem attiecībā uz termiņu, uzņēmumiem, attiecīgajām profesijām vai reģioniem, ja vien tiesību normās nav paredzēts citādi.”
            18. 1998. gada 17. septembra Noteikumu par darba atļauju izsniegšanu darba ņēmējiem ārvalstniekiem ( Verordnung über die Arbeitsgenehmigung für ausländische Arbeitnehmer ) ( BGBl . 1998 I, 2899. lpp.; turpmāk tekstā – “ ArGV ”) 2. panta ar nosaukumu “Beztermiņa darba atļauja” 1. punktā ir paredzēts:
            “Neatkarīgi no SGB III  286. panta 1. punkta pirmā teikuma noteikumiem beztermiņa darba atļauja tiek izsniegta arī tādā gadījumā, ja ārvalstnieks:
            1. dala kopdzīvi ar ģimenes locekli Vācijas pilsoni un viņam ir uzturēšanās atļauja, kas izsniegta saskaņā ar AuslG  23. panta 1. punktu;
            [..].”
            19. ArGV  5. pantā ar nosaukumu “Saderība ar statusu, kāds izriet no uzturēšanās tiesībām” ir noteikts:
            “Atkāpjoties no SGB III  284. panta 5. punkta, darba atļauju var izsniegt arī ārvalstniekiem:
            1. kuri ir atbrīvoti no nosacījuma par uzturēšanās atļauju, ja vien šis atbrīvojums nav ierobežots ar uzturēšanās laiku līdz trīs mēnešiem vai uzturēšanos, neuzsākot darbu, kura veikšanai ir nepieciešama darba atļauja,
            2. kuriem ir pagaidu uzturēšanās atļauja (Likuma par patvēruma procedūru ( Asylverfahrengesetz ) 55. pants) un kuriem nav jāuzturas uzņemšanas centrā (Likuma par patvēruma procedūru 47.–50. pants),
            3. kuru uzturēšanās tiek uzskatīta par atļautu saskaņā ar [ AuslG ] 69. panta 3. punktu,
            4. kuriem ir pienākums izceļot no teritorijas, ciktāl šis pienākums nav jāizpilda vai nav beidzies likumā paredzētais izceļošanas termiņš,
            5. kuriem ir [ AuslG ] 55. pantā paredzētā izņēmuma atļauja palikt valstī ( Duldung ), izņemot, ja šie ārvalstnieki ir ieceļojuši Vācijas teritorijā, lai saņemtu Likumā par pabalstu izmaksu patvēruma meklētājiem [ Asylbewerberleistungsgesetz ] paredzētos pabalstus, vai ja pasākumi, kas izbeidz viņu uzturēšanās tiesības, nevar tikt veikti ar viņiem saistītu iemeslu dēļ (Likuma par pabalstu izmaksu patvēruma meklētājiem 1.a. pants), vai arī
            6. kuru izraidīšana ir apturēta ar tiesas rīkojumu.”
            20. Saskaņā ar ArGV  8. panta 1. punkta 1) apakšpunktu darba atļauja kļūst nederīga, ja ārvalstnieks neizpilda nevienu no šī likuma 5. pantā paredzētajiem nosacījumiem.
            21. 2004. gada 30. jūlija Likums par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju federālajā teritorijā ( Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet , BGBl . 2004 I, 1950. lpp.), redakcijā ar grozījumiem ( BGBl . 2008 I, 162. lpp.; turpmāk tekstā – “ AufenthG ”), stājās spēkā 2005. gada 1. janvārī. Šī likuma 4. panta ar nosaukumu “Prasība par uzturēšanās atļauju” 2. un 5. punktā ir noteikts:
            “(2) Uzturēšanās tiesības ļauj strādāt algotu darbu gadījumā, ja tā ir paredzēts šajā likumā vai ja uzturēšanās tiesības skaidri piešķir atļauju strādāt šādu darbu. Katrā uzturēšanās atļaujā ir jābūt norādītam, vai ir atļauts strādāt algotu darbu. Ārvalstnieks, kuram nav nodarbinātības nolūkā izsniegtas uzturēšanās atļaujas, nevar tikt nodarbināts, ja vien Federālā Nodarbinātības aģentūra nav devusi savu piekrišanu vai regulā ir paredzēts, ka šāda darba veikšana bez minētās aģentūras atļaujas ir likumīga. Ar minētās aģentūras atļaujas izsniegšanu saistītajiem ierobežojumiem ir jābūt ietvertiem uzturēšanās atļaujā.
            [..]
            (5) Ārvalstniekam, kuram saskaņā ar Asociācijas līgumu [..] ir uzturēšanās tiesības, ir jāpierāda šādu tiesību esamība, iesniedzot pierādījumus par to, ka viņam ir uzturēšanās atļauja, ja viņam nav ne atļaujas veikt uzņēmējdarbību Savienībā, ne arī pastāvīgās uzturēšanās atļaujas. Uzturēšanās atļauja tiek izsniegta pēc pieprasījuma.”
            22. AufenthG  105. panta ar nosaukumu “Darba atļauju derīguma turpināšanās” 2. punktā ir paredzēts:
            “Darba atļauja, kas izsniegta pirms šī likuma stāšanās spēkā, ir jāuzskata par Federālās Nodarbinātības aģentūras beznosacījuma piekrišanu veikt profesionālo darbību.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            23. A. Gülbahce ir Turcijas pilsonis, kurš 1997. gada jūnijā salaulājās ar Vācijas pilsoni. 1998. gada 8. jūnijā viņš ieradās Vācijā ar ģimenes atkalapvienošanās nolūkā izsniegtu vīzu. 1998. gada jūlijā Vācijas iestādes viņam izsniedza uzturēšanās atļauju, kas tika pagarināta 1999. gada jūnijā, 2001. gada augustā un 2004. gada janvārī. Vienlaikus 1998. gada 29. septembrī kompetentais nodarbinātības dienests viņam izsniedza beztermiņa darba atļauju.
            24. 2005. gada jūlijā Vācijas iestādes uzzināja, ka A. Gülbahce sieva 1999. gada novembrī bija paziņojusi, ka dzīvo atsevišķi no viņa kopš 1999. gada 1. oktobra. Pēc A. Gülbahce  uzklausīšanas Freie und Hansestadt Hamburg ar 2006. gada 6. februāra lēmumu, kas tika apstiprināts ar 2006. gada 29. augusta lēmumu, atsauca A. Gülbahce  uzturēšanās atļaujas pagarinājumus, kas tika piešķirti 2001. gada augustā un 2004. gada janvārī, ar atpakaļejošu spēku. Saskaņā ar Freie und Hansestadt Hamburg teikto uzturēšanās atļaujas pagarinājumi bija nelikumīgi tāpēc, ka A. Gülbahce un viņa sieva divus gadus neatradās kopdzīvē. Turklāt pagarinājums, kas tika piešķirts saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, nebija iespējams arī tāpēc, ka A. Gülbahce nebija nostrādājis pie viena un tā paša darba devēja vismaz gadu.
            25. A. Gülbahce cēla prasību Verwaltungsgericht Hamburg [Hamburgas Administratīvajā tiesā], kas tika noraidīta ar 2007. gada 3. jūlija spriedumu. Apelācijas tiesvedībā iesniedzējtiesa ar 2008. gada 29. maija lēmumu grozīja šo spriedumu.
            26. Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto, kaut arī A. Gülbahce nepierādīja, ka atradās ar sievu kopdzīvē divus gadus, un kaut arī viņš nevar atsaukties arī uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, viņa uzturēšanās atļauja bija jāpagarina divu iemeslu dēļ, proti, pamatojoties uz to, ka 1998. gada septembrī viņam tika izsniegta beztermiņa darba atļauja, un pamatojoties uz šī lēmuma 10. panta 1. punktu, skatot to kopā ar Tiesas judikatūru par diskriminācijas aizliegumiem, kādi ir Eiropas Savienības noslēgtajos līgumos ar Tunisijas Republiku un Marokas Karalisti.
            27. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskatīja, ka, ciktāl A. Gülbahce  bija likumīgi nodarbināts gan 2001. gada augustā, gan 2004. gada janvārī, tiesības faktiski veikt profesionālo darbību viņam varēja atņemt tikai ar valsts likumiskajām interesēm saistītu iemeslu dēļ, kādi šajā gadījumā neeksistēja.
            28. Freie und Hansestadt Hamburg iesniegtās apelācijas sūdzības par Hamburgisches Oberverwaltungsgericht [Hamburgas Augstākās administratīvās tiesas] 2008. gada 29. maija spriedumu Bundesverwaltungsgericht  [Federālā Administratīvā tiesa] atcēla ar 2009. gada 8. decembra spriedumu un nosūtīja lietu atpakaļ minētajai tiesai jaunai izskatīšanai.
            29. Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto Bundesverwaltungsgericht uzskatīja, ka Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts nepiešķīra ne tiesības izsniegt uzturēšanās atļauju ar atpakaļejošu spēku, ne arī no konkrēta darba esamības neatkarīgas uzturēšanās tiesības. Šajā ziņā darba atļauja, kas izsniegta pirms AufenthG spēkā stāšanās, ir derīga pēc šī spēkā stāšanās datuma, proti, 2005. gada 1. janvāra, tikai kā administratīva atļauja. Turklāt šādu tiesisko regulējumu nevar uzskatīt par pretēju Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā paredzētajai “dīkstāves” klauzulai, jo beztermiņa darba atļaujas piešķiršana Vācijas pilsoņu laulātajiem tika ieviesta tikai ar ArGV  1998. gada septembrī, savukārt 1980. gadā spēkā esošais tiesiskais regulējums, uz kuru attiecas minētais 13. pants, ļāva izsniegt beztermiņa atļauju tikai pēc likumīgas astoņus gadus pēc kārtas ilgušas uzturēšanās.
            30. Uzskatot, ka Savienības tiesību interpretācija ir nepieciešama tajā izskatāmā strīda atrisināšanai, Hamburgisches Oberverwaltungsgericht  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
            a) Turcijas darba ņēmējs, kuram ir likumīgi izsniegta atļauja konkrētu laikposmu (kas attiecīgā gadījumā var būt bez termiņa ierobežojuma) veikt profesionālo darbību dalībvalsts teritorijā ar garāku termiņu, kāds ir uzturēšanās atļaujai (t.s. darba atļauja ar pārsniegtu termiņu), visā šajā laikposmā var izmantot savas no šīs atļaujas izrietošās tiesības, ciktāl to neliedz tādu valsts likumīgo interešu kā sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības aizsardzība,
            b) un ka dalībvalstij ir aizliegts jau sākotnēji, pamatojoties uz valsts tiesību normām, kuras ir spēkā atļaujas izsniegšanas brīdī un saskaņā ar kurām nosacījums darba atļaujas saņemšanai ir uzturēšanās atļauja, atteikties atzīt, ka šī atļauja ietekmē attiecīgās personas ar uzturēšanās tiesībām saistīto statusu (saskaņā ar 1999. gada 2. marta spriedumu lietā C-416/96 Eddline El-Yassini , Recueil , I-1209. lpp., sprieduma kopsavilkuma 3. punkts un sprieduma 62.–65. punkts, attiecībā uz [Eiropas Ekonomikas Kopienas un Marokas Karalistes sadarbības nolīguma, kas tika parakstīts 1976. gada 27. aprīlī Rabātā un Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 1978. gada 26. septembra Regulu (EEK) Nr. 2211/78 (OV L 264, 1. lpp.)] 40. panta pirmās daļās piemērošanas jomu, kā arī saskaņā ar 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C-97/05 Gattoussi , Krājums, I-11917. lpp., sprieduma kopsavilkuma 2. punkts un sprieduma 36.–43. punkts, attiecībā uz [Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Tunisijas Republiku, no otras puses, kas tika noslēgts 1995. gada 17. jūlijā Briselē un Eiropas Kopienas un Eiropas Ogļu un tērauda kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes un Komisijas 1998. gada 26. janvāra Lēmumu 98/238/EK, EOTK (OV L 97, 1. lpp.)] 64. panta 1. punkta piemērošanas jomu?
            Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:
            2) Vai Lēmuma Nr. 1/80 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka “dīkstāves” klauzula arī neļauj dalībvalstij, pamatojoties uz tiesību normu (šajā gadījumā – [ AufenthG ]), Turcijas darba ņēmējam, kurš ir likumīgi nodarbināts darba tirgū, liegt izmantot iespēju atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punktā paredzētā diskriminācijas aizlieguma pārkāpumu, ņemot vērā tam agrāk izsniegto darba atļauju, kuras derīguma termiņš pārsniedz uzturēšanās atļaujas termiņu?
            Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:
            3) Vai Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktais diskriminācijas aizliegums katrā ziņā neliedz valsts iestādēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem atsaukt termiņuzturēšanās atļaujas pēc to derīguma termiņa beigām, kuras kļūdaini ir tikušas izsniegtas Turcijas darba ņēmējiem saskaņā ar valsts tiesību normām par tādiem laikposmiem, kuros Turcijas darba ņēmējs ir faktiski izmantojis agrāk saņemto beztermiņa darba atļauju un ir bijis nodarbināts?
            4) Vai Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts turpinājumā ir jāinterpretē tādējādi, ka šis noteikums ietver vienīgi tādu nodarbošanos, kuru Turcijas darba ņēmējs, kam ir valsts iestāžu likumīgi izsniegta beztermiņa un ratione materiae neierobežota darba atļauja, ir veicis laikposmā, kurā ir beidzies citam mērķim izsniegtās uzturēšanās atļaujas termiņš, un ka Turcijas darba ņēmējs šādā situācijā nevar pieprasīt, lai valsts iestādes arī pēc šīs nodarbinātības beigām atļautu turpmāku uzturēšanos jaunas nodarbinātības nolūkā, kas attiecīgā gadījumā var būt pēc darba meklēšanai nepieciešamā laikposma?
            5) Vai Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts turpinājumā ir jāinterpretē tādējādi, ka diskriminācijas aizliegums (vien) liedz uzņemošās dalībvalsts iestādēm attiecībā pret likumīgi nodarbinātu Turcijas pilsoni – kuram šis punkts sākotnēji attiecībā uz profesionālās darbības veikšanu ir piešķīris plašākas tiesības nekā attiecībā uz uzturēšanos – pēc pēdējās izsniegtās uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa beigām veikt ar uzturēšanās izbeigšanu saistītus pasākumus, ciktāl šie pasākumi nav valsts likumīgo interešu aizsardzībai, bet tomēr nenosaka šīm iestādēm pienākumu izsniegt uzturēšanās atļauju?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            31. Vispirms jānorāda, ka, pat ja formāli iesniedzējtiesa savus jautājumus ir uzdevusi tikai par Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkta un 13. panta interpretāciju, tas neliedz Tiesai tai sniegt visu Savienības tiesību aspektu interpretāciju, kas var būt noderīgi, izspriežot tajā izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa minēto jautājumu formulējumā ir uz tiem atsaukusies (skat. 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā C-251/06 ING. AUER , Krājums, I-9689. lpp., 38. punkts, un 2011. gada 5. maija spriedumu lietā C-434/09 McCarthy , Krājums, I-3375. lpp., 24. punkts).
            32. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, piemērojot LESD 267. pantu, no valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem, ievērojot tās izklāstītos faktus, Tiesa var izsecināt elementus, kas attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, lai dotu valsts tiesai iespēju atrisināt izskatāmo juridisko problēmu (2009. gada 28. aprīļa spriedums lietā C-420/07 Apostolides , Krājums, I-3571. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
            33. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa savā lēmumā norāda, ka A. Gülbahce  uzturēšanās atļaujas pagarinājumu, kas tika piešķirti 2001. gada augustā un 2004. gada janvārī, atcelšana ar atpakaļejošu spēku bija balstīta uz kopdzīves izbeigšanu ar viņa sievu kopš 1999. gada 1. oktobra, kas bija nosacījums, lai saņemtu uzturēšanās atļauju saskaņā ar AuslG , AEVO , SGB III  un ArGV  noteikumiem, skatot tos kopā.
            34. Tāpat iesniedzējtiesa norāda, ka atcelšanas ar atpakaļejošu spēku brīdī, proti, 2006. gada 6. februārī, A. Gülbahce strādāja pie viena un tā paša darba devēja vairāk nekā gadu, kas nozīmē, ka principā nosacījumi, lai uzskatītu, ka viņš tika likumīgi nodarbināts darba tirgū Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmā ievilkuma izpratnē, bija izpildīti.
            35. Tāpēc uzdotos jautājumus ir jāpārformulē vienā jautājumā, kurš ir jāsaprot tādējādi, ka būtībā ar to tiek vaicāts, vai Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka kompetentās valsts iestādes atsauc Turcijas izcelsmes darba ņēmēja uzturēšanās atļauju ar atpakaļejošu spēku no brīža, kad vairs nepastāv iemesls, kura dēļ uzturēšanās atļauja tikusi izsniegta saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ja šī atsaukšana notiek pēc minētā 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā paredzētā viena gada likumīgas nodarbinātības laikposma beigām.
            36. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tiesības, kādas Turcijas darba ņēmējiem piešķir Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts, pakāpeniski palielinās proporcionāli likumīgi nostrādātajam laikam algotā darbā un to mērķis ir pakāpeniski nostiprināt attiecīgo personu statusu uzņemošajā dalībvalstī (it īpaši skat. 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-230/03 Sedef , Krājums, I-157. lpp., 34. punkts).
            37. Kā izriet no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmā ievilkuma, pēc viena likumīgi nostrādāta gada Turcijas darba ņēmējam ir tiesības turpināt strādāt algotu darbu pie tā paša darba devēja.
            38. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šo tiesību lietderīgā iedarbība noteikti nozīmē no tām izrietošu attiecīgās personas uzturēšanās tiesību esamību (it īpaši skat. 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-383/03 Dogan , Krājums, I-6237. lpp., 14. punkts).
            39. Turcijas pilsoņa likumīga nodarbinātība uzņemošajā dalībvalstī Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmā ievilkuma izpratnē nozīmē stabilu, nevis pagaidu stāvokli minētās dalībvalsts darba tirgū un šajā ziņā ir saistīta ar neapstrīdamām uzturēšanās tiesībām (1992. gada 16. decembra spriedums lietā C-237/91 Kus , Recueil , I-6781. lpp., 22. punkts, un 2008. gada 18. decembra spriedums lietā C-337/07 Altun , Krājums, I-10323. lpp., 53. punkts).
            40. Šajā gadījumā, kā tika atgādināts šī sprieduma 34. punktā, ir skaidrs, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā ietvertais nosacījums attiecībā uz likumīgas nodarbinātības laiku tika izpildīts brīdī, ka ar atpakaļejošu spēku tika atcelti A. Gülbahce  uzturēšanās atļaujas pagarinājumi, proti, 2006. gada 6. februārī.
            41. Saskaņā ar valsts iestādēm šāda atcelšana bija balstīta uz konstatējumu, ka, pirmkārt, minētais nosacījums nebija izpildīts 2001. gada augustā un 2004. gada janvārī, proti, datumos, kad tika pagarināta A. Gülbahce  uzturēšanās atļauja, kā arī, otrkārt, pēdējais minētais šajos datumos nebija izpildījis vēl vienu nosacījumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai, proti, viņš neatradās kopdzīvē ar Vācijas pilsoni.
            42. Līdz ar to saskaņā ar valsts iestādēm, ja Turcijas darba ņēmējs pirmā nodarbinātības gada laikā vairs neievēro nosacījumus, ar kādiem tika izsniegta viņa uzturēšanās atļauja, viņa uzturēšanās tiesības zaudē savu neapstrīdamo tiesību raksturu, kas nozīmē, ka no šī brīža šī darba ņēmēja nodarbinātības laikposmi nevar tikt ņemti vērā, lai iegūtu Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā paredzētās tiesības, jo viņš nav izpildījis nosacījumu par viena gada likumīgu nodarbinātību Tiesas judikatūras izpratnē.
            43. Tomēr šādu argumentu ir skaidri noraidījusi Tiesa, runājot konkrētāk par valsts tiesību normām, kurās ir paredzēts izsniegt uzturēšanas atļauju Turcijas pilsonim ar nosacījumu, ka viņš dzīvo kopdzīvē ar attiecīgās dalībvalsts pilsoni.
            44. 2011. gada 29. septembra spriedumā lietā C-187/10 Unal  (Krājums, I-9045. lpp.), kas tika pasludināts pēc šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas, Tiesai jau bija iespēja konstatēt, ka, tā kā Turcijas pilsonis var likumīgi pamatoties uz tiesībām atbilstoši Lēmumam Nr. 1/80, šīs tiesības vairs nav atkarīgas no to apstākļu turpināšanās, kuri ir bijuši šo tiesību iegūšanas pamatā, jo šajā lēmumā nav paredzēts šāda rakstura nosacījums (iepriekš minētais spriedums lietā Unal , 50. punkts).
            45. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, lai Turcijas darba ņēmējam būtu tiesības atjaunot savu darba atļauju pie viena un tā paša darba devēja, pietiek ar to, ka viņš ir bijis likumīgi nodarbināts ilgāk nekā gadu, ņemot vērā, ka šajā tiesību normā šo tiesību atzīšana nav padarīta atkarīga ne no viena cita nosacījuma un it īpaši ne no tādiem nosacījumiem, ar kādiem ir iegūtas iebraukšanas un uzturēšanās tiesības (iepriekš minētais spriedums lietā Unal , 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
            46. Tādējādi Tiesa atzina, ka Turcijas darba ņēmējs, kas vairāk nekā gadu ir bijis nodarbināts un kam ir bijusi spēkā esoša darba atļauja, ir jāuzskata par tādu, kurš ir izpildījis minētā 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā minētos nosacījumus, pat ja uzturēšanās atļauja sākotnēji viņam tikusi piešķirta citām vajadzībām, nevis algota darba veikšanai (iepriekš minētais spriedums lietā Unal , 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
            47. Taisnība, ka saskaņā ar pašreizējām Savienības tiesībām Lēmums Nr. 1/80 nekādi neietekmē dalībvalstu kompetenci atteikt Turcijas pilsonim tiesības iebraukt to teritorijā un strādāt tajā pirmo algoto darbu. Šis lēmums principā arī pieļauj, ka šīs valstis reglamentē viņa nodarbinātības nosacījumus līdz [Lēmuma Nr. 1/80] 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā paredzētā viena gada termiņa beigām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Unal , 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
            48. Tomēr Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka tas ļautu dalībvalstij vienpusēji grozīt progresīvas Turcijas pilsoņu integrācijas uzņemošās dalībvalsts darba tirgū sistēmas piemērojamību, liedzot darba ņēmējam, kam ir atļauts iebraukt tās teritorijā un kas nepārtraukti vairāk nekā gadu pie viena un tā paša darba devēja tajā likumīgi ir veicis reālu un faktisku saimniecisku darbību, tiesības, ko viņam pakāpeniski piešķir trīs šīs tiesību normas ievilkumi atkarībā no algota darba veikšanas ilguma (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Unal , 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
            49. Šādas interpretācijas rezultātā Lēmums Nr. 1/80 zaudētu savu jēgu un jebkādu lietderīgo iedarbību, ņemot vērā, ka šī lēmuma 6. panta 1. punkta formulējums ir vispārīgs un bez nosacījumiem, ciktāl tajā dalībvalstīm nav paredzēta iespēja ierobežot tiesības, kas ar šo tiesību normu tieši tiek piešķirtas Turcijas darba ņēmējiem (iepriekš minētais spriedums lietā Unal , 43. un 44. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
            50. Taisnība, ka Turcijas pilsoņa nodarbinātība atbilstoši uzturēšanās atļaujai, kas izsniegta krāpnieciskas rīcības rezultātā, par kuru ir piespriests sods, vai atbilstoši pagaidu uzturēšanās atļaujai, kas ir spēkā tikai tik ilgi, kamēr tiks pieņemts galīgais lēmums par uzturēšanās tiesībām, šim pilsonim nevar radīt tiesības saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu (iepriekš minētais spriedums lietā Unal , 47. punkts).
            51. Tomēr pamatlietā un atšķirībā no 1997. gada 5. jūnijā sprieduma lietā C-285/95 Kol  ( Recueil , I-3069. lpp.), kurā runa bija par fiktīvu laulību, no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu neizriet, ka A. Gülbahce tika nodarbināts, pamatojoties uz uzturēšanās atļauju, kas izsniegta šādas krāpnieciskas darbības rezultātā, vai ka viņa uzturēšanās atļauja bija spēkā tikai tik ilgi, kamēr tiek pieņemts galīgais lēmums.
            52. Turklāt saskaņā ar AEVO  2. panta 1. punkta 2) apakšpunktu, kā arī ArGV  2. panta 1. punkta 1) apakšpunktu un 5. pantu A. Gülbahce  bija uzturēšanās tiesības, kas viņam ļāva brīvi strādāt algotu darbu kopš 1998. gada 29. septembra, kad kompetentais nodarbinātības dienests viņam izsniedza beztermiņa darba atļauju. Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda, ka netika konstatēts, ka viņa tiesības ieceļot un uzturēties Vācijā tika iegūtas krāpnieciskā veidā.
            53. Tāpēc netiek apstrīdēts, ka A. Gülbahce bija izpildījis uzņemošās dalībvalsts tiesību un normatīvajos aktos paredzētās prasības jautājumā par iebraukšanu tās teritorijā, kā arī par nodarbinātību.
            54. Šādos apstākļos neatzīšana, ka prasītājs pamatlietā Vācijā bija likumīgi nodarbināts vairāk nekā gadu, būtu pretrunā Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmajam ievilkumam.
            55. Līdz ar to nodarbinātības laikposmi, ko prasītājs pamatlietā ir nostrādājis pēc uzturēšanās un darba atļaujas saņemšanas un pirms uzturēšanās atļaujas pagarinājumu atsaukšanas ar atpakaļejošu spēku, ir jāuzskata par tādiem, kas atbilst nosacījumam par viena gada likumīgu nodarbinātību Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmā ievilkuma izpratnē.
            56. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz uzdotajiem jautājumiem, kā tos pārformulēja Tiesa, ir jāatbild, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj, ka kompetentās valsts iestādes atsauc Turcijas darba ņēmēja uzturēšanās atļauju ar atpakaļejošu spēku no brīža, kad vairs nepastāv iemesls, kura dēļ uzturēšanās atļauja tikusi izsniegta saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ja minēto darba ņēmēju nevar vainot nekādā krāpnieciskā rīcībā un ja šī atsaukšana notiek pēc minētā 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā paredzētā viena gada likumīgas nodarbinātības laikposma beigām.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            57. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi, kas tika nodibināta ar nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju un kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK, 6. panta 1. punkta pirmais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj, ka kompetentās valsts iestādes atsauc Turcijas darba ņēmēja uzturēšanās atļauju ar atpakaļejošu spēku no brīža, kad vairs nepastāv iemesls, kura dēļ uzturēšanās atļauja tikusi izsniegta saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ja minēto darba ņēmēju nevar vainot nekādā krāpnieciskā rīcībā un ja šī atsaukšana notiek pēc minētā 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā paredzētā viena gada likumīgas nodarbinātības laikposma beigām.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 12.septembrī. # ColArt/Americas, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "BASICS" reģistrācijas pieteikums - Absolūti atteikuma pamatojumi - Atšķirtspējas neesamība - Aprakstoša preču zīme - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts - Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja - Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkts. # Lieta T-164/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 12. septembra spriedums – ColArt/Americas/ITSB (“BASICS”)
      (lieta T‑164/06)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “BASICS” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamatojumi – Atšķirtspējas neesamība – Aprakstoša preču zīme – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts – Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja – Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkts
      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv
            tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas Nr.  40/94 7. panta 1. punkta
            c) apakšpunkts) (sal. ar 24. un 25. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
            – Izņēmums – Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja (Padomes Regulas Nr.  40/94 7. panta 3. punkts) (sal. ar 45.–47. un
            53. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2006. gada 7. aprīļa lēmumu (lieta R 788/2005‑4), ar kuru noraidīts vārdiskas
                  preču zīmes “BASICS” kā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               ColArt/Americas, Inc.

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “BASICS” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 2. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 2433613

               Pārbaudītāja lēmums:

               noraidīt reģistrācijas pieteikumu

               Apelāciju padomes lēmums:

               noraidīt apelācijas sūdzību

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	ColArt/Ameritas, Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.