title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 14.jūlijā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Dalībvalsts divpusēju nolīgumu sarunu process, to noslēgšana, ratifikācija un īstenošana - Kravu vai pasažieru pārvadājumi pa ūdensceļiem - Kopienas ārējā kompetence - EKL 10. pants - Regula (EEK) Nr. 3921/91 un Regula (EK) Nr. 1356/96.#Lieta C-433/03.

text:
      Lieta C‑433/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Dalībvalsts divpusēju nolīgumu sarunu process, to noslēgšana, ratifikācija un īstenošana – Kravu vai pasažieru pārvadājumi pa ūdensceļiem – Kopienas ārējā kompetence – EKL 10. pants – Regula (EEK) Nr. 3921/91 un Regula (EK) Nr. 1356/96
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. martā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 14. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — Strīda priekšmets — Noteikšana pirmstiesas procedūras laikā — Vēlāka grozīšana
            ierobežojošā nozīmē — Pieļaujamība
      (EKL 226. pants)
      2.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — Pamatotības pārbaude Tiesā — Vērā ņemamais stāvoklis — Stāvoklis, beidzoties
            argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam
      (EKL 226. pants)
      3.     Starptautiskie nolīgumi — Kopienas kompetence — Kopienas ekskluzīvās arējās kompetences rašanās sakarā ar tās iekšējās kompetences
            īstenošanu — Nosacījumi — Pārvadājumi pa ūdensceļiem — Regula Nr. 3921/91 — Kopienu tiesiskā regulējuma nepietiekamība, lai
            veiktu ekskluzīvās ārējās kompetences nodošanu Kopienai
      (EKL 71. panta 1. punkts un 80. panta 1. punkts; Padomes Regula Nr. 3921/91)
      4.     Tiesvedība — Pieteikums par lietas ierosināšanu — Strīda priekšmets — Definēšana — Grozīšana tiesvedības laikā — Aizliegums
      5.     Dalībvalstis — Pienākumi — Sadarbības pienākums — Lēmums, ar ko Komisija tiek pilnvarota vest sarunas par daudzpusēju nolīgumu
            Kopienas vārdā — Dalībvalstu pienākumi — Rīcības un atturēšanās pienākumi — Apjoms
      (EKL 10. pants)
      1.     Lai gan ir skaidrs, ka saskaņā ar EKL 226. pantu celtās prasības priekšmeta robežas nosaka šajā normā paredzētā pirmstiesas
         procedūra un ka līdz ar to Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz identiskiem iebildumiem, šis nosacījums
         tomēr nevar ikvienā gadījumā pieprasīt, lai to formulējums pilnībā sakrīt, jo strīda priekšmets netika paplašināts vai grozīts,
         bet gan – gluži pretēji – tikai ierobežots.

      (sal. ar 28. punktu)
      2.     Pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā
         noteiktajam termiņam, un pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā.

      (sal. ar 32. punktu)
      3.     Kopiena iegūst ekskluzīvu ārējo kompetenci sakarā ar tās iekšējās kompetences īstenošanu, ja starptautiskās saistības ietilpst
         kopīgo noteikumu piemērošanas jomā vai jebkurā jomā, uz kuru jau lielā mērā attiecas kopīgie noteikumi, pat ja nav pretrunu
         starp šiem noteikumiem un starptautiskajām saistībām.

      Tādējādi, ja Kopiena savos iekšējos tiesību aktos ir ietvērusi klauzulas par attieksmi pret trešās valsts pilsoņiem [trešās
         valstīs dibinātiem uzņēmumiem] vai skaidri piešķīrusi savām iestādēm pilnvaras vest sarunas ar trešām valstīm, tā iegūst ekskluzīvu
         ārējo kompetenci tādā apmērā, ko nosaka šie tiesību akti.

      Tā tas ir pat tad, ja nav skaidri noteiktas klauzulas, ar ko iestādēm tiek piešķirtas pilnvaras vest sarunas ar trešām valstīm,
         ja Kopiena ir īstenojusi pilnīgu konkrētas jomas saskaņošanu, jo šādi pieņemti kopīgie noteikumi varētu tikt skarti, ja dalībvalstis
         paturētu tiesības vest sarunas ar trešām valstīm.

      Attiecībā uz tādu nosacījumu noteikšanu, saskaņā ar kuriem trešo valstu pārvadātāji drīkst veikt pārvadājumus pa dalībvalsts
         ūdensceļiem, Kopiena nav ieguvusi ekskluzīvu ārējo kompetenci. Regula Nr. 3921/91, ar ko paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem
         ārvalstu pārvadātāji drīkst pārvadāt kravas vai pasažierus pa dalībvalsts iekšējiem ūdensceļiem, neregulē šo pārvadātāju situāciju,
         jo tā attiecas tikai uz dalībvalstī dibinātiem pārvadātājiem un ar šo regulu veiktā saskaņošana tāpēc nav pilnīga.

      (sal. ar 44.–48., 50., 52. un 53. punktu)
      4.     Lietas dalībnieks tiesvedības laikā nevar grozīt pašu strīda priekšmetu, tādēļ prasības pamatotība ir jāizvērtē vienīgi attiecībā
         uz prasījumiem, kas ietverti pieteikumā par lietas ierosināšanu.

      (sal. ar 61. punktu)
      5.     EKL 10. pantā noteiktais lojālās sadarbības pienākums ir piemērojams vispārīgi un nav atkarīgs nedz no attiecīgās Kopienas
         kompetences ekskluzīvā rakstura, nedz arī no iespējamām dalībvalstu tiesībām uzņemties saistības pret trešām valstīm.

      It sevišķi uz dalībvalstīm attiecas īpaši rīcības un atturēšanās pienākumi situācijā, kad Komisija Padomei ir iesniegusi priekšlikumus,
         kuri, kaut arī Padome tos nebūtu pieņēmusi, ir pamats saskaņotai Kopienas darbībai.

      Līdz ar to Padome, pieņemot lēmumu, ar ko Komisija tiek pilnvarota vest sarunas par daudzpusēju nolīgumu Kopienas vārdā un
         kas iezīmē sākumu Kopienas saskaņotai darbībai starptautiskā līmenī, dalībvalstīm uzliek ja ne atturēšanās pienākumu, tad
         vismaz ciešas sadarbības pienākumu ar Kopienas iestādēm, lai atvieglotu Kopienas uzdevumu izpildi un nodrošinātu tās starptautisko
         darbību un pārstāvības vienotību un saskaņotību.

      (sal. ar 64.–66. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 14. jūlijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Dalībvalsts divpusēju nolīgumu sarunu process, to noslēgšana, ratifikācija un īstenošana – Kravu vai pasažieru pārvadājumi pa ūdensceļiem – Kopienas ārējā kompetence – EKL 10. pants – Regula (EEK) Nr. 3921/91 un Regula (EK) Nr. 1356/96
      Lieta C‑433/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 10. oktobrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Šmita [C. Schmidt], kā arī V. Vilss [W. Wils] un A. Menvils [A. Manville], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv V. D. Plesings [W.‑D. Plessing], pārstāvis, kam palīdz G. Šoe [G. Schohe], Rechtsanwalt,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), K. Gulmans [C. Gulmann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un P. Kūris [P. Kūris],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
      a)      vedot individuālas sarunas, noslēdzot, ratificējot un īstenojot
      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Rumānijas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes ūdensceļiem, kas parakstīts
         1991. gada 22. oktobrī Bonnā (BGBl. 1993 II, 770. lpp., turpmāk tekstā – “ar Rumāniju noslēgtais nolīgums”),

      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Polijas Republikas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes ūdensceļiem, kas
         parakstīts 1991. gada 8. novembrī Varšavā (BGBl. 1993 II, 779. lpp., turpmāk tekstā – “ar Poliju noslēgtais nolīgums”), un

      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Ukrainas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes ūdensceļiem, kas parakstīts
         1992. gada 14. jūlijā Bonnā (BGBl. 1994 II, 258. lpp., turpmāk tekstā – “ar Ukrainu noslēgtais nolīgums”), un

      b)      atsakoties denonsēt ar Rumāniju, Poliju un Ukrainu noslēgtos nolīgumus, kā arī
      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Čehoslovākijas Sociālistiskās Republikas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes
         ūdensceļiem, kas parakstīts 1988. gada 26. janvārī Prāgā (BGBl. 1989 II, 1035. lpp., turpmāk tekstā – “ar Čehoslovākiju noslēgtais nolīgums”), un

      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Ungārijas Tautas Republikas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes ūdensceļiem,
         kas parakstīts 1988. gada 15. janvārī Budapeštā (BGBl. 1989 II, 1026. lpp., turpmāk tekstā – “ar Ungāriju noslēgtais nolīgums”),

      Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 10. pants un Padomes 1991. gada 16. decembra Regula
         (EEK) Nr. 3921/91, ar ko paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem ārvalstu pārvadātāji drīkst pārvadāt kravas vai pasažierus
         pa dalībvalsts iekšējiem ūdensceļiem (OV L 373, 1. lpp), attiecībā uz a) apakšpunktā minētajiem nolīgumiem, kā arī Padomes
         1996. gada 8. jūlija Regula (EK) Nr. 1356/96 par kopīgiem noteikumiem, ko piemēro kravu vai pasažieru pārvadājumiem pa dalībvalstu
         iekšējiem ūdensceļiem, lai ieviestu šādu pārvadāšanas pakalpojumu sniegšanas brīvību (OV L 175., 7. lpp.), attiecībā uz b) apakšpunktā
         minētajiem nolīgumiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       EK līguma noteikumi
      2       EKL 10. pants ir formulēts šādi:
      “Dalībvalstis veic gan vispārējus, gan īpašus attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no šā
         Līguma vai ko rada Kopienas iestāžu darbība. Tās atvieglina Kopienas uzdevumu veikšanu.

      Tās atturas no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt šā Līguma mērķu sasniegšanu.”
      3       Attiecībā uz transporta jomu EKL 70. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis Līguma mērķus īsteno ar kopēju politiku.
      4       EKL 71. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Lai īstenotu 70. pantu, kā arī ievērojot transporta nozares īpatnības, Padome, apspriedusies ar Ekonomikas un sociālo lietu
         komiteju un Reģionu komiteju, saskaņā ar 251. pantā minēto procedūru nosaka

      a)      kopīgus noteikumus, ko piemēro starptautiskiem pārvadājumiem uz kādu dalībvalsti vai no tās, vai cauri vienai vai vairākām
         dalībvalstīm;

      b)      nosacījumus, ar kādiem pārvadātāji, kas nav attiecīgās dalībvalsts rezidenti, tajā drīkst sniegt pārvadāšanas pakalpojumus;
      c)      pasākumus, kas pastiprina transporta drošību;
      d)      citus attiecīgus noteikumus.”
      5       Pamatojoties uz šo pēdējo minēto normu, Padome ir pieņēmusi Regulu Nr. 3921/91 un Regulu Nr. 1356/96.
       Regula Nr. 3921/91
      6       Saskaņā ar tās trešo apsvērumu Regulas Nr. 3921/91 mērķis ir atļaut pārvadātājiem, kas nav rezidenti, nodarboties ar kravu
         vai pasažieru pārvadājumiem pa iekšējiem ūdensceļiem ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus dalībvalsts noteikusi pati saviem
         pārvadātājiem.

      7       Šajā nolūkā regulas 1. panta 1. daļā ir noteikts, ka no 1993. gada 1. janvāra jebkuram kravu vai pasažieru pārvadātājam pa
         iekšējiem ūdensceļiem ir atļauts veikt kravu vai personu komercpārvadājumus pa iekšējiem ūdensceļiem dalībvalstī, kurā tas
         nav dibināts (turpmāk tekstā šāda darbība saukta par “kabotāžu”), ar noteikumu, ka tas veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī
         saskaņā ar tās tiesību aktiem un, vajadzības gadījumā, ka viņam ir tiesības veikt starptautiskos kravu vai personu pārvadājumus
         pa iekšējiem ūdensceļiem. Panta otrajā daļā ir noteikts, ka tad, ja pārvadātājs atbilst iepriekš minētajiem nosacījumiem,
         tas ierobežotu laiku var nodarboties ar kabotāžu attiecīgajā dalībvalstī bez pienākuma izveidot tur juridisko adresi vai citu
         uzņēmumu.

      8       Turklāt tās pašas regulas 2. panta 1. punktā ir noteikts – lai pārvadātājam atļautu nodarboties ar kabotāžu, viņš šim nolūkam
         var izmantot tikai tādus kuģus, kuru viens vai vairāki īpašnieki ir fiziskas personas, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir kādā
         dalībvalstī un kuri ir dalībvalstu pilsoņi, vai juridiskas personas, kuru juridiskā adrese ir kāda dalībvalstī un kuru [kapitāla]
         lielākā daļa pieder dalībvalstu pilsoņiem.

      9       Visbeidzot, Regulas Nr. 3921/91 6. pantā ir noteikts, ka šī regula neietekmē tiesības, kuras noteiktas ar Pārskatīto konvenciju
         par kuģošanu Reinā, kas parakstīta 1868. gada 17. oktobrī Manheimā (turpmāk tekstā – “Manheimas Konvencija”).

       Regula Nr. 1356/96
      10     Kā izriet no Regulas Nr. 1356/96 nosaukuma un otrā apsvēruma, Regulas Nr. 1356/96 mērķis ir ieviest pakalpojumu sniegšanas
         brīvību kravu vai pasažieru pārvadājumu pa dalībvalstu iekšējiem ūdensceļiem jomā, atceļot visus pakalpojumu sniedzējiem noteiktos
         ierobežojumus to valsts piederības dēļ vai tāpēc, ka tie nav reģistrēti dalībvalstī, kurā jāsniedz pakalpojumi.

      11     Regulas 1. un 2. pantā ir noteikts, ka visiem uzņēmējiem, kas pārvadā kravas vai pasažierus pa iekšējiem ūdensceļiem, ir atļauts
         veikt šīs pārvadājumu darbības dalībvalstīs un tranzītā caur tām bez diskriminācijas, kas pamatota uz viņu pilsonību vai uzņēmējdarbības
         veikšanas vietu. 2. pantā uzskaitīti arī šīs atļaujas nosacījumi.

      12     Saskaņā ar šīs regulas 3. panta noteikumiem Regulas noteikumi “neietekmē trešo valstu uzņēmēju tiesības saskaņā ar Pārskatīto
         konvenciju par kuģošanu Reinā (Manheimas Konvenciju), Konvenciju par kuģošanu Donavā (Belgradas Konvenciju) vai tiesības,
         kas izriet no Eiropas Kopienas starptautiskajām saistībām”.

       Vācijas Federatīvās Republikas noslēgtie divpusējie nolīgumi
      13     Šī sprieduma 1. punktā minētie nolīgumi (turpmāk tekstā – “divpusējie nolīgumi”) ietver noteikumus attiecībā uz abpusēju iekšējo
         ūdensceļu izmantošanu pasažieru un kravu pārvadājumiem ar līgumslēdzēju pušu kuģiem.

      14     Šajos nolīgumos tostarp paredzēts, ka pasažieru un/vai kravu pārvadājumiem ar vienas līgumslēdzējas puses kuģiem starp otras
         puses ostām (kabotāža) un pasažieru un/vai kravu pārvadājumiem ar vienas līgumslēdzējas puses kuģi starp otras puses ostām
         un trešās valsts ostām (satiksme ar trešām valstīm) ir jāsaņem īpaša līgumslēdzēju pušu attiecīgo kompetento iestāžu izsniegta
         atļauja.

      15     Ar Ungāriju un Čehoslovākiju noslēgtie nolīgumi tika ratificēti ar diviem 1989. gada 14. decembra likumiem un stājās spēkā
         attiecīgi 1990. gada 31. janvārī un 4. maijā. Ar Rumāniju un Poliju noslēgtie nolīgumi tika ratificēti ar diviem 1993. gada
         19. aprīļa likumiem un stājās spēkā attiecīgi 1993. gada 9. jūlijā un 1. novembrī. Ar Ukrainu noslēgtais nolīgums tika ratificēts
         ar 1994. gada 2. februāra likumu un stājās spēkā 1994. gada 1. jūlijā.

       Prāvas priekšvēsture un pirmstiesas procedūra
      16     1991. gada 28. jūnijā Komisija Padomei iesniedza priekšlikumu lēmumam par sarunu uzsākšanu sakarā ar daudzpusēja nolīguma
         par pasažieru un kravu pārvadājumiem pa iekšējiem ūdensceļiem noslēgšanu starp Kopienu un trešām valstīm.

      17     Padome ar 1992. gada 7. decembra lēmumu “atļāva Komisijai veikt sarunas par daudzpusēju nolīgumu par pasažieru un kravu pārvadājumiem
         pa upēm starp Eiropas Ekonomikas kopienu, no vienas puses, un Poliju un Donavas Konvencijas dalībvalstīm (Ungāriju, Čehoslovākiju,
         Rumāniju, Bulgāriju, bijušo PSRS, bijušo Dienvidslāviju un Austriju), no otras puses, piemērojamajiem noteikumiem (turpmāk
         tekstā – “Padomes 1992. gada 7. decembra lēmums”).

      18     Pēc šī Padomes lēmuma Komisija ar 1993. gada 20. aprīļa vēstuli lūdza vairākas dalībvalstis, tostarp arī Vācijas Federatīvo
         Republiku, “atturēties no jebkādiem pasākumiem, kas varētu apdraudēt Kopienas līmenī uzsākto sarunu pozitīvu norisi, un jo
         īpaši atteikties ratificēt jau parafētus vai parakstītus nolīgumus, kā arī uzsākt jaunas sarunas ar Centrāleiropas un Austrumeiropas
         valstīm kuģošanas pa iekšzemes ūdensceļiem jomā”.

      19     1994. gada 8. aprīlī Padome nolēma, ka prioritāte ir jāpiešķir sarunām ar Čehijas Republiku, Ungārijas Republiku, Polijas
         Republiku un Slovākijas Republiku.

      20     Komisijas veikto daudzpusējo sarunu rezultātā 1996. gada 5. augustā tika parafēts daudzpusējā nolīguma projekts, uz kuru pamatojoties
         Komisija Padomei 1996. gada 13. decembrī iesniedza projektu lēmumam par vienošanos starp Eiropas Kopienu, no vienas puses,
         un Čehijas Republiku, Polijas Republiku un Slovākijas Republiku, no otras puses, ar ko paredz nosacījumus pasažieru un kravu
         pārvadājumiem pa ūdensceļiem.

      21     Tomēr līdz šim brīdim Kopiena nav noslēgusi nevienu daudzpusējo nolīgumu ar attiecīgajām valstīm.
      22     Ar 1995. gada 10. aprīļa brīdinājuma vēstuli un 1998. gada 24. novembra papildu brīdinājuma vēstuli Komisija uzsāka EKL 226. pantā
         paredzēto procedūru par valsts pienākumu neizpildi un lūdza Vācijas Federatīvo Republiku denonsēt divpusējos nolīgumus.

      23     Tā kā Vācijas valdība 1995. gada 23. jūnija un 1999. gada 26. februāra atbildēs apstrīdēja to, ka divpusējo nolīgumu noslēgšana
         rada Kopienu tiesību pārkāpumu, Komisija 2000. gada 28. februārī pieņēma argumentētu atzinumu, aicinot Vācijas Federatīvo
         Republiku veikt vajadzīgos pasākumus šī atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā pēc tā paziņošanas.

      24     Uzskatot, ka situācija joprojām ir neapmierinoša, Komisija nolēma celt šo prasību.
       Par pieņemamību
      25     Vācijas valdība, pirmkārt, apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz nolīgumiem, kuri noslēgti ar Ungāriju
         un Čehoslovākiju. Šie nolīgumi argumentētajā atzinumā netika izvērtēti.

      26     Šajā sakarā pietiek atzīmēt, ka attiecībā uz iebildumu par divpusējo nolīgumu nesaderību ar Regulu Nr. 1356/96 argumentētajā
         atzinumā neviennozīmīgi un vairākkārt ir minēti ar Ungāriju un Čehoslovākiju noslēgtie nolīgumi un ka atbildes uz argumentēto
         atzinumu 2. punktā Vācijas Federatīvā Republika ir skaidri paudusi savu nostāju šajā jautājumā.

      27     Vācijas valdība, otrkārt, apstrīd prasības pieņemamību, ciktāl Komisija tajā atsaucas uz Tiesas 2002. gada 5. novembra spriedumiem
         – t.s. “Atvērto griestu” (“Ciel ouvert”) spriedumiem – lietās C‑466/98 Komisija/Apvienotā Karaliste (Recueil, I‑9427. lpp.), C‑467/98 Komisija/Dānija (Recueil, I‑9519. lpp.), C‑468/98 Komisija/Zviedrija (Recueil, I‑9575. lpp.), C‑469/98 Komisija/Somija (Recueil, I‑9627. lpp.), C‑471/98 Komisija/Beļģija (Recueil, I‑9681. lpp.), C‑472/98 Komisija/Luksemburga (Recueil, I‑9741. lpp.), C‑475/98 Komisija/Austrija (Recueil, I‑9797. lpp.) un C‑476/98 Komisija/Vācija (Recueil, I‑9855. lpp.), lai gan šos spriedumus pasludināja pēc pirmstiesas procedūras noslēguma. Kā norāda Vācijas valdība, pirms
         celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, Komisijai bija jānosūta Vācijas Federatīvajai Republikai jauns argumentēts atzinums,
         atsaucoties uz šo jauno judikatūras kontekstu.

      28     Lai gan ir skaidrs, ka saskaņā ar EKL 226. pantu celtās prasības priekšmeta robežas nosaka šajā normā paredzētā pirmstiesas
         procedūra un ka līdz ar to Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz identiskiem iebildumiem, šis nosacījums
         tomēr nevar ikvienā gadījumā pieprasīt, lai to formulējums pilnībā sakrīt, jo strīda priekšmets netika paplašināts vai grozīts,
         bet gan – gluži pretēji – tikai ierobežots (skat. it īpaši Tiesas 1997. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑279/94 Komisija/Itālija,
         Recueil, I‑4743. lpp., 24. un 25. punkts; 2002. gada 25. aprīļa spriedumu lietā C‑52/00 Komisija/Francija, Recueil, I‑3827. lpp., 44. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑139/00 Komisija/Spānija, Recueil, I‑6407. lpp., 18. un 19. punkts).

      29     Savā prasības pieteikumā atsaucoties uz iepriekš minētajiem “Atvērto griestu” spriedumiem, Komisija vēlējās vienīgi norādīt
         uz visjaunāko judikatūru attiecībā uz principiem, kuri regulē Kopienas ekskluzīvo ārējo kompetenci, nepaplašinot, negrozot,
         pat neierobežojot strīda priekšmetu, kas noteikts 2000. gada 28. februāra argumentētajā atzinumā.

      30     No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir pieņemama.
       Par prasību
      31     Vispirms Vācijas valdība lūdz Tiesu atzīt, ka prasība ir zaudējusi savu priekšmetu, ciktāl tā attiecas uz nolīgumiem, kuri
         noslēgti ar Čehoslovākiju, Ungāriju un Poliju, sakarā ar Čehijas Republikas, Ungārijas Republikas, Polijas Republikas un Slovākijas
         Republikas iestāšanos Eiropas Savienībā 2004. gada 1. maijā.

      32     Šajā sakarā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas
         dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar
         ņemt vērā (skat. it īpaši Tiesas 2001. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑110/00 Komisija/Austrija, Recueil, I‑7545. lpp., 13. punkts, un 2004. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑310/03 Komisija/Luksemburga, Recueil, I‑1969. lpp., 7. punkts).

      33     Šajā gadījumā argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš beidzās 2000. gada 28. aprīlī, tāpēc Čehijas Republikas, Ungārijas
         Republikas, Polijas Republikas un Slovākijas Republikas iestāšanās Eiropas Savienībā šo prāvu neietekmē.

      34     Komisija savas prasības atbalstam izvirza trīs iebildumus. Pirmkārt tā pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā ir iejaukusies
         Kopienas ekskluzīvajā ārējā kompetencē Tiesas 1971. gada 31. marta sprieduma tā saucamajā “AETR” lietā 22/70 Komisija/Padome (Recueil, 263.lpp.) izpratnē. Otrkārt tā atsaucas uz EKL 10. panta pārkāpumu. Treškārt tā apgalvo, ka divpusējie nolīgumi nav saderīgi
         ar Regulu Nr. 1356/96.

       Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz iejaukšanos Kopienas ekskluzīvajā ārējā kompetencē
       Lietas dalībnieku argumenti
      35     Formulējot pirmo iebildumu, Komisija apgalvo, ka, vedot sarunas, noslēdzot, ratificējot un īstenojot ar Poliju, Rumāniju un
         Ukrainu noslēgtos divpusējos nolīgumus, Vācijas Federatīvā Republika ir iejaukusies Kopienas ekskluzīvajā ārējā kompetencē,
         lai noslēgtu starptautiskus nolīgumus iepriekš minētā sprieduma AETR lietā izpratnē. Šie nolīgumi ietekmē Kopienas pieņemtos kopīgos noteikumus, kas ietverti Regulā Nr. 3921/91.

      36     Jo īpaši Komisija uzskata, ka, ar īpašas atļaujas palīdzību atļaujot attiecīgo trešo valstu pārvadātāju kabotāžu Vācijā, minētie
         nolīgumi skar Regulā Nr. 3921/91 ietvertos kopīgos noteikumus, ciktāl tie, sākot ar 1993. gada 1. janvāri, pilnībā saskaņo
         kabotāžas atļaujas noteikumus Kopienas dalībvalstīs.

      37     Komisija šajā sakarā norāda, ka Regulā Nr. 3921/91 ir minēti ne tikai Kopienas pārvadātāji, bet arī trešo valstu pārvadātāji,
         jo tās 6. pantā atzītas arī Šveices pārvadātāju piekļuves tiesības saskaņā ar Manheimas Konvenciju.

      38     Vācijas valdība apgalvo, ka ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu noslēgtajos nolīgumos paredzētie noteikumi neietilpst Regulas Nr. 3921/91
         piemērošanas jomā vai arī jomā, ko tā lielā mērā regulē, jo šie nolīgumi neietekmē Kopienas pieņemtos kopīgos noteikumus,
         kas ietverti šajā regulā.

      39     Vācijas valdība uzskata, ka Regulai Nr. 3921/91 ir tikai iekšējs raksturs. Saskaņā ar to organizē vienīgi kabotāžu uz vienas
         dalībvalsts ūdensceļiem, ko veic citās dalībvalstīs dibināti pārvadātāji, un tā neietver nevienu klauzulu attiecībā uz nosacījumiem,
         saskaņā ar kuriem trešo valstu pārvadātāji varētu saņemt atļauju sniegt kabotāžas pakalpojumus pa Kopienas ūdensceļiem.

      40     Šajā sakarā Vācijas valdība norāda, ka atsauci uz Manheimas Konvenciju Regulas Nr. 3921/91 6. pantā nevar interpretēt kā klauzulu
         par attieksmi pret trešās valsts pilsoņiem [trešās valstīs dibinātiem uzņēmumiem]. Šī norma attiecas tikai uz Šveici un apstiprina
         vienīgi tiesības, kuras Šveicei rada minētā konvencija.

       Tiesas vērtējums
      41     Ir jāatzīmē – kaut arī Līgumā nav skaidri noteikta Kopienas ārējā kompetence pārvadājumu pa ūdensceļiem jomā, EKL 71. panta
         1. punktā un 80. panta 1. punktā tomēr ir paredzētas Kopienas rīcības pilnvaras šajā jomā.

      42     Iepriekš minētā sprieduma AETR lietā 16.–18. un 22. punktā Tiesa ir atzinusi, ka Kopienas kompetence slēgt starptautiskus nolīgumus izriet ne tikai no tā,
         kas skaidri minēts Līgumā, bet var izrietēt arī no citiem Līguma noteikumiem un aktiem, ko šo noteikumu ietvaros pieņēmušas
         Kopienas iestādes. Jo īpaši ikreiz, kad Līgumā minētās kopējās politikas īstenošanai Kopiena ir pieņēmusi aktus, kuri – vienalga,
         kādā formā – ievieš kopīgus noteikumus, dalībvalstīm vairs nav tiesību rīkoties individuāli vai pat kolektīvi, uzņemoties
         saistības pret trešām valstīm, kas ietekmē šos noteikumus. Pakāpeniski nosakot šos kopīgos noteikumus, tikai Kopiena var uzņemties
         un izpildīt tādas līgumiskas saistības pret trešām valstīm, kas ietekmē visu Kopienas tiesiskās kārtības piemērošanas jomu.
         Ciktāl Kopienas noteikumi tiek pieņemti Līguma mērķu īstenošanai, dalībvalstis nevar, pārsniedzot Kopienas iestāžu pilnvaras,
         uzņemties saistības, kas varētu skart iepriekš minētos noteikumus vai mainīt to piemērojamību.

      43     Ja dalībvalstīm būtu atļauts uzņemties starptautiskas saistības, kas skar Kopienas noteikumus, šo noteikumu mērķu – tāpat
         kā Kopienas uzdevumu un Līguma mērķu – īstenošana tiktu apdraudēta (Tiesas 2005. gada 2. jūnija spriedums lietā C‑266/03 Komisija/Luksemburga,
         Krājums, I-4805. lpp., 41. punkts).

      44     Nosacījumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstu uzņemtās starptautiskās saistības varētu skart vai grozīt kopīgo noteikumu piemērojamību
         un tādējādi nosacījumus, saskaņā ar kuriem Kopiena iegūst ekskluzīvu ārējo kompetenci sakarā ar tās iekšējās kompetences īstenošanu,
         Tiesa tostarp ir atzinusi iepriekš minētajos “Atvērto griestu” spriedumos.

      45     Tā tas ir gadījumā, ja šīs starptautiskās saistības ietilpst kopīgo noteikumu piemērošanas jomā vai jebkurā jomā, uz kuru
         jau lielā mērā attiecas kopīgie noteikumi, pat ja nav pretrunu starp šiem noteikumiem un starptautiskajām saistībām (iepriekš
         minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 108. punkts).

      46     Tādējādi, ja Kopiena savos iekšējos tiesību aktos ir ietvērusi klauzulas par attieksmi pret trešās valsts pilsoņiem [trešās
         valstīs dibinātiem uzņēmumiem] vai skaidri piešķīrusi savām iestādēm pilnvaras vest sarunas ar trešām valstīm, tā iegūst ekskluzīvu
         ārējo kompetenci tādā apmērā, ko nosaka šie tiesību akti (iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 109. punkts).

      47     Tā tas ir pat tad, ja nav skaidri noteiktas klauzulas, ar ko iestādēm tiek piešķirtas pilnvaras vest sarunas ar trešām valstīm,
         ja Kopiena ir īstenojusi pilnīgu konkrētas jomas saskaņošanu, jo šādi pieņemti kopīgie noteikumi varētu tikt skarti iepriekš
         minētā sprieduma AETR lietā izpratnē, ja dalībvalstis paturētu tiesības vest sarunas ar trešām valstīm (iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija
         110. punkts).

      48     Kā secināms no Regulas Nr. 3921/91 nosaukuma un 1. un 2. panta, tajā ir paredzēti nosacījumi, kas ļauj veikt kravu vai pasažieru
         pārvadājumus pa dalībvalsts ūdensceļiem, un tie attiecas tikai uz Kopienas pārvadātājiem. Līdz ar to šie noteikumi attiecas
         tikai uz dalībvalstī dibinātiem kravu vai pasažieru pārvadātājiem pa ūdensceļiem, kas izmanto kuģus, kuru īpašnieki ir fiziskas
         personas, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir kādā dalībvalstī un kuri ir dalībvalsts pilsoņi, vai juridiskas personas, kuru juridiskā
         adrese ir kādā dalībvalstī un kuru [kapitāla] lielākā daļa pieder dalībvalstu pilsoņiem (iepriekš minētā 2005. gada 2. jūnija
         sprieduma lietā Komisija/Luksemburga 46. punkts).

      49     Regulas Nr. 3921/91 6. pantā ietvertā norāde uz tiesībām, kuras izriet no Manheimas Konvencijas, nevar novest pie cita secinājuma,
         jo ar šo normu Kopiena tikai pieņem zināšanai tiesības, kas ar šo konvenciju ir piešķirtas Šveicei (iepriekš minētā 2005. gada
         2. jūnija sprieduma lietā Komisija/Luksemburga 47. punkts).

      50     No tā izriet, ka Regula Nr. 3921/91 neattiecas uz nosacījumiem, saskaņā ar kuriem trešo valstu kravu vai pasažieru pārvadātāji
         drīkst veikt pārvadājumus pa dalībvalsts ūdensceļiem (iepriekš minētā 2005. gada 2. jūnija sprieduma lietā Komisija/Luksemburga
         48. punkts).

      51     Tā kā ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu noslēgtie nolīgumi neattiecas uz Regulas Nr. 3921/91 piemērošanas jomu, līdz ar to nevar
         uzskatīt, ka tie skar šo jomu, kā to savā pamatojumā ir norādījusi Komisija.

      52     Turklāt tas vien, ka Regula Nr. 3921/91 neattiecas uz tādu trešās valstīs dibinātu pārvadātāju situāciju, kuri veic uzņēmējdarbību
         Kopienā, norāda, ka ar šo regulu veiktā saskaņošana nav pilnīga.

      53     Tādējādi Komisija nepamatoti uzskata, ka Kopiena ir ieguvusi ekskluzīvu ārējo kompetenci sprieduma AETR lietā izpratnē ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu noslēgto nolīgumu regulētajā jomā.

      54     Šādos apstākļos pirmais iebildums ir jānoraida.
       Par otro iebildumu, kas attiecas uz EKL 10. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      55     Formulējot otro iebildumu, Komisija apgalvo, ka, ratificējot un īstenojot ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu noslēgtos nolīgumus
         pēc tam, kad Padome 1992. gada 7. decembrī bija nolēmusi pilnvarot Komisiju Kopienas vārdā vest sarunas par daudzpusēju nolīgumu
         un kad savā 1993. gada 20. aprīļa vēstulē tā bija lūgusi Vācijas valdību atteikties ratificēt šos nolīgumus, Vācijas Federatīvā
         Republika ir apdraudējusi šī lēmuma izpildi un nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 10. pants. Komisijas vestās sarunas
         par daudzpusēju nolīgumu Kopienas vārdā, kā arī tā vēlāka noslēgšana Padomes vārdā tika apgrūtināta dalībvalsts individuālas
         iejaukšanās dēļ.

      56     Savā replikā Komisija piebilst, ka ar Čehoslovākiju noslēgtā nolīguma paturēšana spēkā ar 1993. gada 24. marta paziņojumu,
         kas 1993. gada 22. aprīlī publicēts Bundesgesetzblatt (BGBl. 1993 II, 762. lpp.), arī ir EKL 10. panta pārkāpums.

      57     Vācijas valdība apgalvo, ka saskaņā ar lojālas sadarbības principu dalībvalstīm nevar būt ierobežojumu denonsēt ar trešām
         valstīm jau noslēgtus divpusējos nolīgumus tikai tāpēc, ka Komisija jau ir uzsākusi sarunas tajā pašā jomā, kuru regulē nolīgumi.
         Tā kā šādu sarunu noslēgums un daudzpusēja nolīguma noslēgšana Kopienas vārdā pati par sevi nav garantēta, denonsēšana varētu
         radīt “tiesību roba” situāciju līdz brīdim, kad, iespējams, stājas spēkā šis daudzpusējais nolīgums.

      58     Jebkurā gadījumā šīs dalībvalsts valdība uzskata, ka ir izpildījusi EKL 10. panta prasības, jo pēc konsultēšanās ar Komisiju
         divpusējo nolīgumu sarunu laikā tā apņēmās tos denonsēt, tiklīdz tiks noslēgts Kopienas nolīgums, un līdz sešiem mēnešiem
         samazināja to denonsēšanas termiņu.

      59     Vācijas valdība turklāt norāda, ka divpusējie nolīgumi tika parakstīti pirms Padomes 1992. gada 7. decembra lēmuma pieņemšanas.
       Tiesas vērtējums
      60     Pirmkārt, attiecībā uz to, vai ir pieņemams iebildums par nolīguma ar Čehoslovākiju paturēšanu spēkā, ir jāatzīst, ka Komisija
         to izvirzīja savā replikas rakstā un līdz ar to Tiesa nevar to izvērtēt. Šo iebildumu Komisija nav minējusi savā pieteikumā
         par lietas ierosināšanu (šajā sakarā skat. Tiesas 1988. gada 14. jūlija spriedumu lietā 298/86 Komisija/Beļģija, Recueil, 4343. lpp., 8. punkts).

      61     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lietas dalībnieks tiesvedības laikā nevar grozīt pašu strīda priekšmetu, tādēļ prasības pamatotība
         ir jāizvērtē vienīgi attiecībā uz prasījumiem, kas ietverti pieteikumā par lietas ierosināšanu (skat. it īpaši Tiesas 1979. gada
         25. septembra spriedumu lietā 232/78 Komisija/Francija, Recueil, 2729. lpp., 3. punkts, un 2000. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑256/98 Komisija/Francija, Recueil, I‑2487. lpp., 31. punkts).

      62     Līdz ar to, tā kā Komisijas iebildums attiecas uz nolīguma ar Čehoslovākiju paturēšanu spēkā, tas ir jānoraida kā nepieņemams.
      63     Otrkārt, attiecībā uz minētā iebilduma pamatotību ir jāatgādina, ka EKL 10. pantā ir noteikts – dalībvalstis atvieglo Kopienas
         uzdevumu veikšanu un atturas no jebkuriem pasākumiem, kas varētu traucēt Līguma mērķu sasniegšanu.

      64     Tāpat ir jāatgādina, ka šis lojālās sadarbības pienākums ir piemērojams vispārīgi un nav atkarīgs nedz no attiecīgās Kopienas
         kompetences ekskluzīvā rakstura, nedz arī no iespējamām dalībvalstu tiesībām uzņemties saistības pret trešām valstīm (iepriekš
         minētā 2005. gada 2. jūnija sprieduma lietā Komisija/Luksemburga 58. punkts).

      65     Šajā sakarā Tiesa jau ir atzinusi, ka uz dalībvalstīm attiecas īpaši rīcības un atturēšanās pienākumi situācijā, kad Komisija
         Padomei ir iesniegusi priekšlikumus, kuri, kaut arī Padome tos nebūtu pieņēmusi, ir pamats saskaņotai Kopienas darbībai (Tiesas
         1981. gada 5. maija spriedums lietā 804/79 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, I‑1045. lpp., 28. punkts, iepriekš minētā 2005. gada 2. jūnija sprieduma lietā Komisija/Luksemburga 59. punkts).

      66     Tāda lēmuma pieņemšana, ar ko Komisija tiek pilnvarota vest sarunas par daudzpusēju nolīgumu Kopienas vārdā, iezīmē sākumu
         Kopienas saskaņotai darbībai starptautiskā līmenī, un ar to dalībvalstīm tiek uzlikts ja ne atturēšanās pienākums, tad vismaz
         ciešas sadarbības pienākums ar Kopienas iestādēm, lai atvieglotu Kopienas uzdevumu izpildi un nodrošinātu tās starptautisko
         darbību un pārstāvības vienotību un saskaņotību (iepriekš minētā 2005. gada 2. jūnija sprieduma lietā Komisija/Luksemburga
         60. punkts).

      67     Šajā gadījumā – kā to ir atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 92. punktā – Padomes 1992. gada 7. decembra lēmuma pieņemšana
         izraisīja to tiesisko ietvaru būtiskas izmaiņas, kuros noslēgti nolīgumi ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu, un padarīja par nepieciešamu
         ciešāku sadarbību un apspriešanos ar Komisiju, pirms šie nolīgumi tiek ratificēti un īstenoti.

      68     Kā to turklāt ir uzsvēris ģenerāladvokāts savu secinājumu 90. un 91. punktā, lai gan Vācijas valdības un Komisijas konsultācijas
         notika ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu noslēgto nolīgumu sarunu un parakstīšanas laikā, t.i., pirms Padomes 1992. gada 7. decembra
         lēmuma pieņemšanas, ir skaidrs, ka pēc šī datuma Vācijas Federatīvā Republika ratificēja un īstenoja šos nolīgumus, nesadarbojoties
         vai neapspriežoties ar Komisiju.

      69     Šādi rīkojoties, šī dalībvalsts apdraudēja Padomes 1992. gada 7. decembra lēmuma īstenošanu un līdz ar to arī Kopienas uzdevumu
         izpildi, kā arī Līguma mērķu sasniegšanu.

      70     Konsultēšanās ar Komisiju bija nepieciešama jo vairāk tādēļ, ka Padome ar Komisiju bija vienojušās – Kopienas vārdā vesto
         daudzpusēja nolīguma sarunu procesam tiks piemēroti noteikumi, ko ietver 1992. gada 7. decembra pilnvarojumam uzsākt sarunas
         pievienotā džentlmeņu vienošanās un kuri paredz ciešu Komisijas un dalībvalstu savstarpējo koordināciju. Šajā sakarā džentlmeņu
         vienošanās II sadaļas 3. punkta d) apakšpunktā ir noteikts, ka “sarunas Komisija ved Kopienas vārdā, un dalībvalstu pārstāvji
         uzstājas tikai pēc Komisijas lūguma”, un ka “dalībvalstu pārstāvji atturas no jebkuras darbības, kas varētu apdraudēt Komisijas
         uzdevumu pienācīgu izpildi”.

      71     Lai gan ir skaidrs – kā to uzsver Vācijas valdība, – ka divpusējie nolīgumi tika parakstīti pirms Padomes 1992. gada 7. decembra
         lēmuma pieņemšanas, tik un tā ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu noslēgtie nolīgumi tika ratificēti un īstenoti pēc šī datuma.

      72     Visbeidzot, fakts, ka Vācijas valdība apņēmās denonsēt divpusējos nolīgumus, tiklīdz Kopienas vārdā tiek noslēgts daudzpusējs
         nolīgums, nepierāda, ka tika ievērots EKL 10. pantā paredzētais lojālas sadarbības pienākums. Tā kā tas notika pēc minētā
         nolīguma sarunām un tā noslēgšanas, denonsēšana zaudēja jebkādu lietderīgo iedarbību, jo tā nekādā veidā neatviegloja Komisijas
         vestās daudzpusējās sarunas.

      73     No iepriekš minētā izriet, ka, ratificējot un īstenojot ar Poliju, Rumāniju un Ukrainu noslēgtos nolīgumus, nesadarbojoties
         vai neapspriežoties ar Komisiju, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 10. pants.

      74     No tā izriet, ka otrais iebildums ir pamatots, kā tas ir norādīts iepriekšējā punktā.
       Par trešo iebildumu, kas attiecas uz divpusējo nolīgumu nesaderību ar Regulu Nr. 1356/96
       Lietas dalībnieku argumenti
      75     Formulējot trešo iebildumu, Komisija apgalvo, ka divpusējo nolīgumu noteikumu, saskaņā ar kuriem pēc kompetentās iestādes
         izdotas īpašas atļaujas saņemšanas ar attiecīgajās trešās valstīs reģistrētiem kuģiem drīkst sniegt pārvadājumu pakalpojumus
         pa Vācijas Federatīvās Republikas un citu Kopienas dalībvalstu ūdensceļiem, uzturēšana spēkā pēc Regulas Nr. 1356/96 pieņemšanas
         ir nesaderīga ar minētās regulas 1. un 2. pantu, ka arī ar tās vispārīgajiem mērķiem.

      76     Ļaujot Vācijas Federatīvajai Republikai vienpusēji piešķirt piekļuves tiesības vai vismaz rezervējot šai dalībvalstij tiesības
         vienpusēji piešķirt tiesības piekļūt Kopienas iekšējiem ūdensceļiem tādiem pārvadātājiem, kuri neatbilst Regulas Nr. 1356/96
         noteikumiem, ar divpusējiem nolīgumiem vienpusēji un bez Kopienas kontroles tiek grozīta Kopienu tiesību noteikumu par pārvadājumu
         pakalpojumu pa dalībvalstu ūdensceļiem brīvu sniegšanu būtība un piemērošanas joma. Kā norāda Komisija, ir skaidrs, ka Čehijas,
         Ungārijas, Polijas, Rumānijas, Slovākijas un Ukrainas pārvadātāji un uzņēmumi, kam varētu piešķirt atļauju saskaņā ar šiem
         nolīgumiem, lai sniegtu pārvadājumu pakalpojumus starp Vācijas Federatīvo Republiku un citām Kopienas dalībvalstīm, neatbilst
         nevienam no šiem nosacījumiem.

      77     Vācijas valdība apgalvo, ka divpusējie nolīgumi neatrodas Regulas Nr. 1356/96 piemērošanas jomā vai jomā, ko tā lielā mērā
         regulē.

      78     Kā norāda šī valdība, Regulas Nr. 1356/96 vienīgais mērķis ir izveidot iekšējo tirgu, definējot kopīgus noteikumus, kas piemērojami
         kravu vai pasažieru pārvadājumiem pa dalībvalstu iekšējiem ūdensceļiem, un tajā nav iekļauts neviens noteikums, kas regulē
         trešo valstu uzņēmumu piekļuvi pasažieru vai kravu pārvadājumu pakalpojumiem pa Kopienas iekšējiem ūdensceļiem.

       Tiesas vērtējums
      79     Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1356/96 galvenais mērķis ir īstenot pakalpojumu sniegšanas brīvību kravu vai pasažieru pārvadājumu
         pa dalībvalstu iekšējiem ūdensceļiem jomā, likvidējot visus ierobežojumus vai diskrimināciju attiecībā uz pakalpojumu sniedzēju
         tā pilsonības vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ.

      80     Saskaņā ar Regulas Nr. 1356/96 2. pantu šī kravu vai pasažieru pārvadājumu pakalpojumu pa ūdensceļiem brīvas sniegšanas kārtība
         attiecas uz pārvadātājiem:

      –       kas ir dibināti dalībvalstī saskaņā ar šīs dalībvalsts likumiem,
      –       kas šajā dalībvalstī ir tiesīgi veikt kravu vai pasažieru starptautiskos pārvadājumus pa iekšzemes ūdensceļiem,
      –       kas šādām pārvadājumu darbībām izmanto iekšējo ūdeņu kuģus, kas ir reģistrēti dalībvalstī vai kuriem – ja tie nav reģistrēti
         – ir apliecība par piederību dalībvalsts flotei, un

      –       kas atbilst Padomes Regulas Nr. 3921/91 2. pantā paredzētajiem nosacījumiem, proti, izmanto kuģus, kuru viens vai vairāki
         īpašnieki ir fiziskas personas, kuru dzīvesvieta ir dalībvalstī un kuri ir dalībvalsts pilsoņi, vai juridiskas personas, kuru
         juridiskā adrese ir dalībvalstī un kuru [kapitāla] lielākā daļa pieder dalībvalstu pilsoņiem.

      81     Lai gan ar Regulu Nr. 1356/96 tiek nodibināta brīvas pārvadājumu pakalpojumu pa Kopienas dalībvalstu iekšējiem ūdensceļiem
         sniegšanas kārtība attiecībā uz tajās dibinātajiem pārvadātājiem, ir jāsecina, ka ar Regulu Nr. 1356/96 tādējādi ieviestās
         sistēmas mērķis vai sekas nav kavēt trešās valstīs dibinātus pārvadātājus – vai ar trešās valstīs reģistrētiem kuģiem – sniegt
         šos pakalpojumus Kopienas dalībvalstīs (skat. iepriekš minētā 2005. gada 2. jūnija sprieduma lietā Komisija/Luksemburga 73. punktu).

      82     Turklāt divpusējie nolīgumi neievieš sistēmu pakalpojumu sniegšanas brīvībai kravu vai pasažieru pārvadājumu pa dalībvalstu
         iekšējiem ūdensceļiem jomā attiecībā uz Čehijas, Ungārijas, Polijas, Slovākijas, Rumānijas un Ukrainas pārvadātājiem, bet
         gan tikai paredz iespēju saskaņā ar līgumslēdzēju pušu kompetento iestāžu izdotu atļauju sniegt šos pakalpojumus ar trešās
         valstīs reģistrētiem kuģiem starp Vācijas Federatīvo Republiku un citām Kopienas dalībvalstīm.

      83     No tā izriet, ka, pretēji Komisijas apgalvotajam, ar divpusējo nolīgumu noteikumiem netiek grozīta nedz Regulas Nr. 1356/96
         normu būtība, nedz arī to piemērošanas joma.

      84     Šādos apstākļos trešais iebildums ir jānoraida.
      85     Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, pirmkārt, ir jāatzīst, ka, ratificējot un īstenojot divpusējos nolīgumus, nesadarbojoties
         vai neapspriežoties ar Komisiju, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 10. pants, un,
         otrkārt, prasība pārējā daļā ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      86     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmajai daļai, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji
         nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus
         paši. Tā kā Komisijas prasība ir apmierināta tikai daļēji, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      ratificējot un īstenojot
      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Rumānijas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes ūdensceļiem, kas parakstīts
            1991. gada 22. oktobrī Bonnā,
      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Polijas Republikas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes ūdensceļiem, kas
            parakstīts 1991. gada 8. novembrī Varšavā, un
      –       Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Ukrainas valdības nolīgumu par kuģošanu pa iekšzemes ūdensceļiem, kas parakstīts
            1992. gada 14. jūlijā Bonnā,
      nesadarbojoties vai neapspriežoties ar Eiropas Kopienu Komisiju, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus,
            ko tai uzliek EKL 10. pants;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      Eiropas Kopienu Komisija un Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 2000. gada 3. oktobrī. # Angelo Ferlini pret Centre hospitalier de Luxembourg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Luksemburgas Lielhercogiste. # Lieta C-411/98.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2004. gada 29.aprīlī. # Harald Weigel et Ingrid Weigel pret Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - Sestā PVN direktīva. # Lieta C-387/01.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1986. gada 8. oktobrī. # S. R. Industries pret Administration des douanes. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'instance de Béthune - Francija. # Preču izcelsme. # Lieta 385/85.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 26.maijā. # Finanzamt Arnsberg pret Stadt Sundern. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Sestā PVN direktīva - 25. pants - Kopējs vienotas likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem - Medību iecirkņu noma pašvaldības mežsaimniecības darbības ietvaros - "Lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanas" jēdziens. # Lieta C-43/04.

text:
      Lieta C‑43/04
      Finanzamt Arnsberg
      pret
      Stadt Sundern
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 25. pants – Kopējs vienotas likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem – Medību iecirkņu iznomāšana pašvaldības mežsaimniecības uzņēmējdarbības ietvaros – “Lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanas” jēdziens
      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 26. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem — Tiesību aktu saskaņošana — Apgrozījuma nodokļi — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma — Kopējs
            vienotas likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem — Piemērošanas joma — Darbības, kas nav nedz lauksaimniecības preču piegāde,
            nedz lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšana — Izslēgšana — Lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšana — Jēdziens — Medību iecirkņu
            iznomāšana — Izslēgšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 25. pants)
      Sestās direktīvas 77/388 25. pants, kas dalībvalstīm ļauj piemērot vienotas likmes režīmu lauksaimniekiem tad, ja parastā
         pievienotās vērtības nodokļa režīma vai, attiecīgajā gadījumā, 24. pantā paredzētā vienkāršotā režīma piemērošana šiem lauksaimniekiem
         radītu grūtības, ir jāinterpretē tādējādi, ka šāds režīms attiecas tikai uz tādu lauksaimniecības preču piegādi un lauksaimniecisku
         pakalpojumu sniegšanu, kas ir definēti 25. panta 2. punktā, un ka citai uzņēmējdarbībai, ko veic vienotas likmes lauksaimnieki,
         piemērojams parastais šīs direktīvas režīms.

      Šajā sakarā direktīvas 25. panta 2. punkta piektais ievilkums, skatot to kopā ar tās B pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi,
         ka medību iecirkņu iznomāšana, ko veic vienotas likmes lauksaimnieks, nav uzskatāma par lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu
         šīs direktīvas nozīmē. Vispirms medību iecirkņu iznomāšana minētās direktīvas normās nav skaidri norādīta, un tā neatbilst
         tajās ietvertajiem nosacījumiem. Turklāt kopējs vienotas likmes režīms ir Sestās direktīvas parastā režīma izņēmums, un tas
         ir jāpiemēro tikai tiktāl, ciktāl ir vajadzīgs tā mērķa sasniegšanai. Visbeidzot, “lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanas”
         jēdziena interpretācija, kas ietvertu tādu iznomāšanu kā medību iecirkņu iznomāšana, kura nav vērsta uz lauksaimniecības mērķu
         sasniegšanu un neattiecas uz līdzekļiem, ko parasti izmanto lauksaimniecības, mežsaimniecības un zivsaimniecības darbībā,
         būtu pretrunā minētā režīma būtībai un mērķim.

      (sal. ar 21., 26., 27., 29., 31. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 26. maijā (*)

      Sestā PVN direktīva – 25. pants – Kopējs vienotas likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem – Medību iecirkņu iznomāšana pašvaldības mežsaimniecības uzņēmējdarbības ietvaros – “Lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanas” jēdziens
      Lieta C‑43/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 27. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 4. februārī, tiesvedībā

      Finanzamt Arnsberg
      pret
      Stadt Sundern.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas] (referents), tiesneši E. Borgs-Bartets [A. Borg Barthet], A. La Pergola [A. La Pergola], J. Malenovskis [J. Malenovský] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –       Vācijas valdības vārdā – C. D. Kvasovskis [C.-D. Quassowski] un A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāvji,

      –       Grieķijas valdības vārdā – E. Svolopulu [E. Svolopoulou] un K. Marinu [K. Marinou], pārstāves,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triantafilu [D. Triantafyllou] un K. Gross [K. Gross], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prejudiciālu nolēmumu lūdz par to, kā interpretēt 25. pantu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Zundernas pilsētu [Stadt Sundern] (Zundernas pašvaldību) un Arnsbergas Finanšu pārvaldi [Finanzamt Arnsberg] (turpmāk tekstā – “Finanšu pārvalde”) par minētajā pantā paredzētā kopējas vienotas likmes režīma piemērošanu medību iecirkņu
         iznomāšanai pašvaldības mežsaimniecības uzņēmējdarbības ietvaros.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Sestās direktīvas 25. pants ar virsrakstu “Kopējas [kopējs] vienotas likmes režīms lauksaimniekiem” paredz:
      “1. Gadījumos, kad parastā pievienotās vērtības nodokļa režīma vai arī 24. pantā paredzētā vienkāršotā režīma piemērošana
         lauksaimniekiem radītu grūtības, dalībvalstis var piemērot lauksaimniekiem vienotas likmes režīmu, kas vērsts uz to, lai kompensētu
         pievienotās vērtības nodokli, kas iekasēts par preču pirkumiem un pakalpojumiem, ko veikuši vienotas likmes lauksaimnieki,
         pildot šo pantu.

      2. Šajā pantā ir piemērojamas šādas definīcijas:
      –       “lauksaimnieks”: nodokļa maksātājs, kas darbojas kādā no turpmāk definētajiem uzņēmumiem,
      –       “lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumi”: uzņēmums, ko saistībā ar A pielikumā uzskaitītajām ražošanas
         darbībām par tādu uzskata katra dalībvalsts,

      –       “vienotas likmes lauksaimnieks”: lauksaimnieks, uz kuru attiecas vienotas likmes režīms, kas paredzēts 3. un turpmākajos punktos,
      –       “lauksaimniecības ražojumi”: preces, ko ražo lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmums jebkurā dalībvalstī,
         veicot A pielikumā uzskaitītās ražošanas darbības,

      –       “lauksaimniecisks pakalpojums”: visi B pielikumā aprakstīti pakalpojumi, ko sniedz lauksaimnieks, izmantojot savu darbaspēku
         un/vai ierīces, kuras parasti ir pieejamas viņa vadītā lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumā,

      [..].
      5. Šā panta 3. punktā paredzētos vienotas likmes procentus piemēro [..] cenām bez nodokļa [..]. Šī kompensācija izslēdz visus
         citus atskaitīšanas veidus.

      [..]
      9. Katra dalībvalsts var izslēgt no vienotas likmes režīma dažas lauksaimnieku kategorijas un lauksaimniekus, kuriem administratīvas
         grūtības neradītu tas, ka piemērotu parasto pievienotās vērtības nodokļa režīmu vai 24. panta 1. punktā paredzēto vienkāršoto
         režīmu.

      [..]”
      4       Tās pašas direktīvas B pielikums ar nosaukumu “Lauksaimniecisku pakalpojumu saraksts” nosaka:
      “Tādu lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu, kuri parasti ir nozīmīgi lauksaimnieciskā ražošanā, uzskata par lauksaimniecisku
         pakalpojumu sniegšanu, un tā jo īpaši ietver:

      [..]
      –       tādu ierīču izīrēšanu lauksaimnieciskiem nolūkiem, kuras parasti lieto lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības
         uzņēmumos,

      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      5       2. pants likumā “Par apgrozījuma nodokli” (Umsatzsteuergesetz, turpmāk tekstā – “UStG”), pamata prāvas faktu laikā spēkā esošajā redakcijā paredz:

      “1)      Uzņēmējs ir persona, kas patstāvīgi veic rūpniecisku, komerciālu vai profesionālu darbību. Uzņēmums ietver uzņēmēja rūpnieciskas,
         komerciālas vai profesionālas darbības kopumu. [..]

      [..]
      3)      Publisko tiesību juridiskas personas rūpniecisku, komerciālu vai profesionālu darbību veic tikai ar to rūpniecisku vai komerciālu
         uzņēmumu (Körperschaftsteuergesetz [Likuma par uzņēmumu nodokli] 1. panta 1) punkta 6. apakšpunkts un 4. pants) un ar lauksaimniecības un mežsaimniecības uzņēmumu
         starpniecību.”

      6       UStG 24. pants nosaka:

      “1)      Attiecībā uz lauksaimniecības vai mežsaimniecības uzņēmējdarbību nodoklis, neskarot 2), 3) un 4) punktu, tiek noteikts šādi:
      1.      mežsaimniecības preču piegādēm, izņemot kokzāģētavu preces – 5 % apmērā no vērtības, kas apliekama ar nodokli,
      [..]
      3.      citiem darījumiem 1. panta 1) punkta 1. apakšpunkta izpratnē – 9 % apmērā no ar nodokli apliekamās vērtības. [..] Priekšnodokļa
         summas tiek noteiktas 5 % apmērā attiecībā uz 1. apakšpunkta pirmajā teikumā noteiktajiem darījumiem un 9 % apmērā attiecībā
         uz citiem darījumiem pirmā teikumā izpratnē no vērtības, kas apliekama ar nodokli. Citi priekšnodokļa samazināšanas veidi
         nepastāv. [..]

      2)      Par lauksaimniecību un mežsaimniecību tiek uzskatīta:
      1.      lauksaimniecība, mežsaimniecība, vīnkopība, dārzkopība, koku audzēšana, dārzeņkopība, stādu audzētava, visas darbības, kas
         vērstas uz augu un augu daļu kultivēšanu dabīgā ceļā, zvejošana iekšējos ūdeņos, zivjaudzēšana dīķos, zivjaudzēšana zvejošanai
         iekšējos ūdeņos un zivjaudzēšanai dīķos, biškopība, ganāmpulka pārvietošana uz vasaras ganībām, kā arī sēklaudzēšana;

      2.      [..].
      Lauksaimniecībai un mežsaimniecībai pieder arī saistītie pasākumi, kuru nolūks ir kalpot lauksaimniecībai un mežsaimniecībai.
         [..]

      3)      Ja uzņēmējs papildus pirmajā daļā minētajām darbībām veic arī citas darbības, lauksaimniecība un mežsaimniecība jāuzskata
         par uzņēmējdarbības veidiem, kas uzņēmuma struktūrā tiek pārvaldīti atsevišķi.

      [..]”
       Pamata process un prejudiciālie jautājumi
      7       No 1994. gada līdz 1999. gadam Zundernas pilsēta guva ienākumus no koksnes pārdošanas un mežsaimniecības, kā arī no privātu
         medību iecirkņu iznomāšanas. Uzskatot, ka šī iznomāšana ir uzņēmējdarbība, kam ir piemērojama UStG 24. pantā paredzētā vienotā likme, tā šajā sakarā apgrozījuma nodokli nedeklarēja.

      8       Pēc tam, kad Finanšu pārvalde bija veikusi kontroli uz vietas, tā uzskatīja, ka attiecīgo medību iecirkņu iznomāšana nav uzskatāma
         par lauksaimniecības un mežsaimniecības uzņēmējdarbību šī panta izpratnē un ir apliekama ar parasto nodokļa likmi saskaņā
         ar parasto nodokļa režīmu. Tādējādi Zundernas pilsētai pieprasīja samaksāt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā –
         “PVN”) par ienākumiem, kas ir gūti no minētās iznomāšanas.

      9       Zundernas pilsēta iesniedza Finanzgericht [Finanšu tiesā] prasību par attiecīgo paziņojumu par nodokļiem. Finanzgericht prasību apmierināja, uzskatot, ka medību iecirkņu iznomāšanu nevar attiecināt nedz uz lauksaimniecības un mežsaimniecības
         uzņēmējdarbību, nedz arī uz rūpniecisku vai komerciālu uzņēmējdarbību UStG 2. panta 3) punkta izpratnē. Faktiski tā nepārsniedz vienkāršas īpašuma pārvaldes robežas.

      10     Finanšu pārvalde iesniedza kasācijas sūdzību [Revision] Bundesfinanzhof [Federālajā Finanšu tiesā]. Tā norādīja, ka minētie iecirkņi atbilstoši UStG 2. panta 3) punktam tika iznomāti Zundernas pilsētas mežsaimniecības uzņēmējdarbības ietvaros, taču iznomāšana nav uzskatāma
         par lauksaimniecības uzņēmējdarbību UStG  24. panta izpratnē. Tā secināja, ka tādējādi minētajai iznomāšanai ir piemērojams parastais nodokļa režīms.

      11     Bundesfinanzhof  jautā, vai tās judikatūra, saskaņā ar kuru medību iecirkņu iznomāšana nav pakļauta vienotas likmes režīmam un uz to attiecas
         parastais nodokļa režīms, atbilst Sestās direktīvas 25. panta noteikumiem gadījumā, ja zeme, ar ko medību tiesības ir saistītas,
         pieder lauksaimniecības vai mežsaimniecības uzņēmumam. Šajos apstākļos šī tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai
         šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai dalībvalstīm, kas ir transponējušas valsts tiesībās [..] [Sestās] direktīvas 25. pantā paredzēto vienotas likmes režīmu
         lauksaimniekiem, ir tiesības vai arī pienākums atbrīvot vienotas likmes lauksaimniekus no apgrozījuma nodokļa?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai tas attiecas ne tikai uz lauksaimniecības preču piegādi un lauksaimniecisku
         pakalpojumu sniegšanu, bet arī uz citiem vienotas likmes lauksaimnieka uzņēmējdarbības veidiem, vai arī citiem veidiem piemērojams
         parastais [..] [Sestās] direktīvas režīms?

      Kas no tā izriet attiecībā uz medību iecirkņa iznomāšanu, ko veic vienotas likmes lauksaimnieks?”
       Ievada apsvērumi
      12     Vispirms ir jāatzīmē, ka no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu skaidri neizriet precīza pirmā jautājuma jēga, kā arī tā saikne
         ar otro jautājumu.

      13     Tomēr pirmo jautājumu var saprast tādējādi, ka tā nolūks ir noteikt, vai dalībvalstij, kas atbilstoši Sestās direktīvas 25. pantam
         izmanto tiesības piemērot lauksaimniekiem kopēju vienotas likmes režīmu, ir pienākums piemērot šo režīmu tiem lauksaimniekiem,
         kas veic šim režīmam atbilstošu uzņēmējdarbību, vai arī runa drīzāk ir par tiesībām to darīt.

      14     Otrs jautājums būtībā sastāv no divām daļām. No vienas puses, iesniedzējtiesa jautā, vai uzņēmējdarbībai, ko veic vienotas
         likmes lauksaimnieks un kas nav uzskatāma par lauksaimniecības preču piegādi un lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu, ir
         piemērojams kopējais vienotas likmes režīms. No otras puses, tā vēlas noskaidrot, vai medību iecirkņu iznomāšana ir lauksaimniecisku
         pakalpojumu sniegšana Sestās direktīvas 25. panta izpratnē.

      15     Tiesa uzskata, ka uz pirmo jautājumu veidā, kādā tas ir interpretēts šī sprieduma 13. punktā, atbilde ir jāsniedz tikai tad,
         ja uz uzdotā otrā jautājuma otro daļu ir sniegta apstiprinoša atbilde.

      16     Šajos apstākļos ir jāmaina jautājumu secība un vispirms jāizskata abas otrā jautājuma daļas. Pirmais jautājums vajadzības
         gadījumā ir jāizskata pēc tam.

       Par otrā jautājuma pirmo daļu
      17     Ar otrā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa jautā, vai Sestās direktīvas 25. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka kopējais
         vienotas likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem, attiecas tikai uz lauksaimniecības preču piegādi un lauksaimniecisku pakalpojumu
         sniegšanu, kas ir definēta šī panta 2. punktā, un vai citai uzņēmējdarbībai, ko veic vienotas likmes lauksaimnieki, ir piemērojams
         parastais PVN režīms.

      18     Vācijas un Grieķijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija iesaka atbildēt uz šo jautājumu apstiprinoši.
      19     Jāatzīmē, ka Tiesai jau bijusi iespēja spriest par attiecību starp kopēju vienotas likmes režīmu, ko piemēro lauksaimniekiem,
         un parasto PVN režīmu lietā, kurā pieņēma 2004. gada 15. jūlija spriedumu Harbs (C‑321/02, Krājums, I‑7101. lpp.).

      20     No šī sprieduma izriet, ka uzņēmējdarbībai, kas nav lauksaimniecības preču piegāde un lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšana
         Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta izpratnē un ko veic vienotas likmes lauksaimnieks lauksaimniecības darbības ietvaros,
         piemērojams parastais Sestās direktīvas režīms (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Harbs, 31. un 36. punkts).

      21     Tādēļ uz otrā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 25. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka kopējais vienotas
         likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem, attiecas tikai uz lauksaimniecības preču piegādi un lauksaimniecisku pakalpojumu
         sniegšanu, kas ir definēti šī panta 2. punktā, un citai uzņēmējdarbībai, ko veic vienotas likmes lauksaimnieki, ir piemērojams
         parastais minētās direktīvas režīms.

       Par otrā jautājuma otro daļu
      22     Ar otrā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai medību iecirkņu iznomāšana, ko veic vienotas likmes lauksaimnieks,
         ir lauksaimniecisks pakalpojums Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piektā ievilkuma izpratnē, skatot to kopā ar tās B pielikumu,
         kurā uzskaitīti lauksaimnieciski pakalpojumi.

      23     Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka uz šo jautājumu būtu jāatbild noliedzoši, jo medību iecirkņu iznomāšana B pielikumā
         nav norādīta. Šajā sakarā tās uzsver, ka šīs direktīvas 25. pants ir jāinterpretē sašaurināti, jo tas paredz izņēmumus.

      24     Ir jāatgādina, ka, lai noteiktu Kopienu tiesību normas piemērojamību, ir jāņem vērā gan tās redakcija, gan konteksts un mērķis
         (1992. gada 15. oktobra spriedums lietā C‑162/91 Tenuta il Bosco, Recueil, I‑5279. lpp., 11. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Harbs, 28. punkts). Turklāt gan no Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka tādas Kopienu
         tiesību normas teksts, kurā nav nekādas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un piemērojamību, ir
         jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā regulējuma mērķi (skat. it īpaši 1984. gada
         18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro, Recueil, 107. lpp., 11. punkts, un 2005. gada 17. marta spriedumu lietā C‑170/03 Feron, Krājums, I‑2299. lpp., 26. punkts).

      25     Ir jākonstatē, ka interpretāciju, ko aizstāv Vācijas valdība un Komisija, apstiprina gan attiecīgo normu redakcija, gan konteksts,
         kurā tās atrodas, kā arī mērķis, uz ko ir vērsts kopējais vienotas likmes režīms.

      26     Vispirms ir jāatzīmē, ka atbilstoši Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piektajam ievilkumam un tās B pielikumam par lauksaimniecisku
         pakalpojumu sniegšanu uzskata tādu lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu, kas parasti ir nozīmīgi lauksaimnieciskā ražošanā,
         un tā jo īpaši ietver “tādu ierīču izīrēšanu lauksaimnieciskiem nolūkiem, kuras parasti lieto lauksaimniecības [..] uzņēmumos”.
         Medību iecirkņu iznomāšana šajās direktīvas normās nav skaidri norādīta, un turklāt tā neatbilst tajās ietvertajiem nosacījumiem.

      27     Attiecībā uz kontekstu, kurā šīs normas atrodas, ir jākonstatē, ka tās attiecas uz īpašu režīmu, kas ir Sestās direktīvas
         parastā režīma izņēmums. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ikviena atkāpe vai izņēmums no vispārēja noteikuma ir jāinterpretē
         sašaurināti (skat. it īpaši 1995. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑399/93 Oude Luttikhuis  u.c., Recueil, I‑4515. lpp., 23. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑5/01 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑11991. lpp., 56. punkts). Tāpat kā citi Sestajā direktīvā paredzētie īpašie režīmi šis režīms ir jāpiemēro tikai tiktāl,
         ciktāl tas ir vajadzīgs tā mērķa sasniegšanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Harbs, 27. punkts).

      28     Visbeidzot, runājot par kopēja vienotas likmes režīma mērķiem, ir jāatgādina, ka tas ir paredzēts, lai nodrošinātu vienkāršību.
         Kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Harbs 29. punkta, šis režīms ir vērsts uz to, lai kompensētu nodokli, kas iekasēts par lauksaimnieku preču un pakalpojumu pirkumiem,
         izmaksājot vienotas likmes kompensāciju lauksaimniekiem, kuri darbojas lauksaimniecībā, mežsaimniecībā un zivsaimniecībā,
         kad tie piegādā lauksaimniecības ražojumus vai sniedz lauksaimnieciskus pakalpojumus.

      29     Kopēja vienotas likmes režīma piemērošana balstās ne tikai uz formālo lauksaimnieka statusa kritēriju, bet gan ir atkarīga
         no tā veicamās uzņēmējdarbības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Harbs, 31. punkts). Tāda Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piektajā ievilkumā norādītā “lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanas”
         jēdziena interpretācija, kas ietvertu tādu darbību kā medību iecirkņu iznomāšana, kas nav vērsta uz lauksaimniecības mērķu
         sasniegšanu un neattiecas uz līdzekļiem, ko parasti izmanto lauksaimniecības, mežsaimniecības un zivsaimniecības darbībā,
         būtu pretrunā minētā režīma būtībai un mērķim.

      30     Tātad tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, lauksaimnieka veikto medību iecirkņu iznomāšanu nevar uzskatīt par lauksaimniecisku
         pakalpojumu sniegšanu Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piektā ievilkuma, skatot to kopā ar šīs direktīvas B pielikumu,
         izpratnē.

      31     Tādējādi uz otrā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piektais ievilkums, skatot to kopā
         ar direktīvas B pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka medību iecirkņu iznomāšana, ko veic vienotas likmes lauksaimnieks,
         nav uzskatāma par lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu šīs direktīvas izpratnē.

      32     Ņemot vērā atbildi, kas ir sniegta uz otrā jautājuma otro daļu, kā arī šī sprieduma 12.–16. punktā minēto iemeslu dēļ uz pirmo
         jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      33     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      25. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze ir jāinterpretē tādējādi, ka kopējais vienotas
            likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem, attiecas tikai uz tādu lauksaimniecības preču piegādi un lauksaimniecisku pakalpojumu
            sniegšanu, kas ir definēti šī panta 2. punktā, un ka citai uzņēmējdarbībai, ko veic vienotas likmes lauksaimnieki, piemērojams
            parastais šīs direktīvas režīms;
      2)      Direktīvas 77/388 25. panta 2. punkta piektais ievilkums, skatot to kopā ar šīs direktīvas B pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi,
            ka medību iecirkņu iznomāšana, ko veic vienotas likmes lauksaimnieks, nav uzskatāma par lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu
            šīs direktīvas izpratnē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.