title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 15. jūlijā.#Douwe Egberts NV pret Westrom Pharma NV un Christophe Souranis, veikiantis įmonės Établissements FICS vardu, ir Douwe Egberts NV pret FICS-World BVBA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van Koophandel te Hasselt - Beļģija.#Tiesību aktu tuvināšana - EKL 28. panta un Direktīvu 1999/4/EK un 2000/13/EK interpretācija - Direktīvas 1999/4/EK spēkā esamība - Pārtikas produktu marķēšana un reklāma - Aizliegums lietot atsauces uz veselību.#Lieta C-239/02.

text:
      Lieta C‑239/02
      Douwe Egberts NV
      pret
      Westrom Pharma NV u. c.
      [Rechtbank van Koophandel te Hasselt (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Tiesību aktu tuvināšana – EKL 28. panta un Direktīvu 1999/4/EK un 2000/13/EK interpretācija – Direktīvas 1999/4/EK spēkā esamība – Pārtikas produktu marķēšana un reklāma – Aizliegums lietot atsauces uz veselību
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Pārtikas produktu marķēšana un noformēšana – Kafijas ekstrakti un cigoriņu ekstrakti – Direktīva 1999/4
            – Produkta komercnosaukums – Modes nosaukums vai preču zīmes izmantošana vienlaikus – Pieļaujamība
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/4 2. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Pārtikas produktu marķēšana, noformēšana un reklāma – Direktīva 2000/13 – Valsts regulējums, ar
            ko pārtikas produktu marķējumā tiek aizliegts izmantot atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem vai apliecinājumiem"
            – Nepieļaujamība – Pamatojums – Trūkums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/13 18. panta 1. un 2. punkts)
      3.        Brīva preču aprite – Kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Valsts regulējums, ar ko pārtikas produktu
            noformējumā tiek aizliegts izmantot atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem vai apliecinājumiem" – Nepieļaujamība
            – Pamatojums – Trūkums
      (EKL 28. un 30. pants)
      1.        Direktīvas 1999/4, kas attiecas uz kafijas ekstraktiem un cigoriņu ekstraktiem, 2. pants, kurā paredzēts, ka produktu nosaukumus,
         kas uzskaitīti minētās direktīvas pielikumā, piemēro tikai tiem produktiem, kas tajā minēti, un tie jāizmanto tirdzniecībā
         to apzīmēšanai, ir interpretējams tādējādi, ka šo produktu tirdzniecībā nav izslēgta citu nosaukumu – tādu kā modes vai tirdzniecības
         nosaukumi – izmantošana kopā ar komercnosaukumu.

      (sal. ar 24., 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīvas 2000/13 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu, kā arī ar
         to saistīto reklāmu 18. panta 1. un 2. punkts iestājas pret tādu valsts regulējumu, ar ko pārtikas produktu marķējumā un noformējumā
         tiek aizliegts izmantot atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem par viedokli
         vai uz apstiprinošiem paziņojumiem".

      Pārtikas produkti, kuru marķējums satur neviltotas norādes attiecībā uz veselību, faktiski ir atzīstami par atbilstošiem minētās
         direktīvas noteikumiem, un dalībvalstis nevar aizliegt to tirdzniecību, pamatojoties uz apsvērumiem par šī marķējuma iespējamo
         neatbilstību. Tomēr Direktīva 2000/13 ļauj dalībvalstīm piemērot nesaskaņotās valsts tiesību normas, ar ko tiek aizliegta
         pārtikas produktu, kas atbilst šajā direktīvā pieņemtajiem noteikumiem kā attiecīgais regulējums, tirdzniecība tiktāl, ciktāl
         tas attaisnojams ar sabiedrības patērētāju veselības aizsardzību. Tajā pat laikā šāds regulējums pārsniedz minēto mērķu sasniegšanai
         nepieciešamo.

      (sal. ar 38.–39., 44., 47. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        EKL 28. un 30. pants iestājas pret valsts regulējumu, ar ko citu dalībvalstu izcelsmes pārtikas produktu reklāmā tiek aizliegts
         izmantot atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem par viedokli vai uz
         apstiprinošiem paziņojumiem".

      Būtībā nevar izslēgt iespēju, ka fakts, ka attiecīgajam uzņēmējam ir jāpārtrauc reklāmas kampaņa, kuru viņš uzskatīja par
         īpaši efektīvu, veido importa ierobežojumu.

      Turklāt pilnīgs produkta īpašību reklamēšanas aizliegums apgrūtina jaunu citas dalībvalsts izcelsmes produktu pieeju tirgum
         salīdzinājumā ar valstī ražotajiem produktiem, ko patērētājs pazīst labāk.

      Šāds šķērslis turklāt nav attaisnojams ar personu veselības aizsardzību un viltojumu apkarošanu, un šāds regulējums pārsniedz
         šo mērķu sasniegšanai nepieciešamo.

      (sal. ar 52.–53., 56., 59. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 15. jūlijā (*)

      Tiesību aktu tuvināšana – EKL 28. panta un Direktīvu 1999/4/EK un 2000/13/EK interpretācija – Direktīvas 1999/4/EK spēkā esamība – Pārtikas produktu marķēšana un reklāma – Aizliegums lietot atsauces uz veselību
      Lieta C-239/02
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Rechtbank van Koophandel te Hasselt (Beļģija) nolūkā saņemt prāvā, ko iztiesā šī tiesa, starp

      Douwe EgbertsNV
      un
      Westrom Pharma NV,

      Christophe Sourainis, kas darbojas ar firmu "Établissements FICS",

      un starp
      Douwe Egberts NV
      un
      FICS-World BVBA,
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretējams EKL 28. pants par Parlamenta un Padomes 1999. gada 22. februāra Direktīvas
         1999/4/EK, kas attiecas uz kafijas ekstraktu un cigoriņu ekstraktiem (OV L 66, 26. lpp.), 2. panta interpretāciju un spēkā
         esamību, un par to, kā interpretējams Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas 2000/13/EK par dalībvalstu tiesību
         aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV L 109, 29. lpp.) 18. pants.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: otrās palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet], H. N. da Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), R. Šintgens [R. Schintgen] un tiesnese N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre M. F. Kontē [M.-F. Contet], galvenā administratore,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      – Douwe Egberts NV vārdā – G. Glass [G. Glas] un A. Vilsens [A. Wilsens], advocaten,

      – FICS-World BVBA vārdā –Ī. van Vallendāls [Y. Van Wallendael], advocaat,

      – Beļģijas valdības vārdā – A. Snoeksa [A. Snoecx], pārstāve,

      – Eiropas Parlamenta vārdā – A. Bāss [A. Baas] un M. Mūrs [M. Moore], pārstāvji,

      – Eiropas Savienības Padomes vārdā – E. Karlsone [E. Karlsson], pārstāve,

      – Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Fransa [M. França] un H. H. Speijarts [H. H. Speyart], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 2003. gada 6. novembrī sniedza Douwe Egberts NV, ko pārstāv T. Heremanss [T. Heremans], advocaat; FICS-World BVBA, ko pārstāv Ī. van Vallendāls un Rūsens [Roosen], advocaat; Beļģijas valdība, ko pārstāv J. Devaders [J. Devadder] un D. Havens [D. Haven], pārstāvji; Parlaments, ko pārstāv A. Bāss un M. Mūrs; Padome, ko pārstāv E. Karlsone un B. Drīzens [B. Driessen], pārstāvji; un Komisija, ko pārstāv Ž. Žonsī [J. Jonczy] un A. Neijenhauss [A. Nijenhuis], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2003. gada 11. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2002. gada 28. jūnija lēmumu, kas Tiesā iesniegts tā paša gada 1. jūlijā, Rechtbank van Koophandel te Hasselt atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretējams EKL 28. pants par Parlamenta un Padomes
         1999. gada 22. februāra Direktīvas 1999/4/EK, kas attiecas uz kafijas ekstraktu un cigoriņu ekstraktiem (OV L 66, 26. lpp.),
         2. panta interpretāciju un spēkā esamību, un par to, kā interpretējams Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas
         2000/13/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV L
         109, 29. lpp.) 18. pants.

      2        Šie jautājumi tika uzdoti saistībā ar prāvu par produkta ar nosaukumu "DynaSvelte Café" laišanu Beļģijas tirgū pie nosacījumiem,
         kas atbilstoši sabiedrības Douwe Egberts NV (turpmāk tekstā – Douwe Egberts) teiktajam ir pretrunā ar valsts noteikumiem par pārtikas produktu reklāmu un marķēšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 1999/4 2. pantā noteikts:

      –        "Direktīvu 79/112/EEK piemēro produktiem, kas noteikti pielikumā,  atbilstīgi   šādiem nosacījumiem:
      –        a) produktu nosaukumus, kas uzskaitīti pielikumā, piemēro tikai tiem produktiem, kas tajā minēti, un tie jāizmanto tirdzniecībā
         to apzīmēšanai. Tādiem nosaukumiem pievieno vārdus:

      –        "pasta" vai "pastas veidā"
      vai
      –        "šķidrums" vai "šķidrā veidā".
      [..]"
      4        Tās pašas direktīvas 3. pants nosaka:

      "Produktiem, kas definēti pielikumā, dalībvalstis nepieņem valsts noteikumus, ko neparedz šī direktīva."
      5        Direktīvas 1999/4 pielikuma 1. punkts ar nosaukumu "kafijas ekstrakts", "šķīstošais kafijas ekstrakts", "šķīstošā kafija"
         vai "ātri pagatavojama kafija" nosaka:

      "Tas nozīmē koncentrētu produktu, kas iegūts ekstrakcijas rezultātā no grauzdētām kafijas pupiņām, par ekstrakcijas vidi izmantojot
         tikai ūdeni un izslēdzot jebkuru hidrolīzes procesu, kas ietver skābes vai sārma pievienošanu.

      [..]
      Kafijas ekstrakts cietā vai pastas formā nedrīkst saturēt citas vielas, kā vien tās, kas iegūtas no kafijas ekstrakcijas. [..]"
      6        Direktīvas 2000/13 ceturtā, piektā, sestā un astotā apsvēruma redakcija ir šāda:

      "(4)      Šīs direktīvas mērķis ir ieviest vispārējus noteikumus Kopienā, kas būtu horizontāli piemērojami visiem pārtikas produktiem,
         ko laiž tirgū.

      (5)   Īpašas normas, ko piemēro vertikāli tikai attiecībā uz konkrētiem pārtikas produktiem, būtu jāiestrādā noteikumos, kas
         skar šos produktus.

      (6)   Jebkuru pārtikas marķēšanas noteikumu galvenais uzdevums būtu informēt un aizsargāt patērētāju.
      (8)      Sīki izstrādāts marķējums, kas jo īpaši izceļ produkta patieso dabu un īpašības, kā arī ļauj patērētājam izdarīt izvēli, pilnībā
         apzinoties faktus, ir ārkārtīgi būtisks, jo tas rada vismazāk šķēršļu brīvai tirdzniecībai."

      7        Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkts paredz:

      "Marķējums un izmantojamās metodes nedrīkst:
      a)       būt tādas, kas maldina pircēju, konkrēti:
      i)    par pārtikas produkta raksturīgajām pazīmēm un jo īpaši tā raksturu, identitāti, īpašībām, sastāvu, daudzumu, derīgumu,
         izcelsmi vai pirmavotu, izgatavošanas vai ražošanas veidu;

      ii)  piedēvējot pārtikas produktam tādu iedarbību vai īpašības, kas tam nepiemīt;
      iii)  liekot saprast, ka pārtikas produktam piemīt īpašas pazīmes, kad īstenībā šādas pazīmes piemīt visiem līdzīgiem pārtikas
         produktiem;

      b)       ievērojot Kopienas noteikumus, ko piemēro dabiskajiem minerālūdeņiem un īpašam uzturam paredzētai pārtikai, piedēvēt jebkuram
         pārtikas produktam spējas novērst, ārstēt vai izārstēt kādu cilvēka slimību vai atsaukties uz šādām spējām."

      8        Šīs direktīvas 2. panta 3. punkta b) apakšpunkts precizē to, ka šī panta 1. un 2. punktā paredzētie aizliegumi vai ierobežojumi
         attiecas arī uz reklāmu.

      9        Atbilstoši tās pašas direktīvas 3. panta 1. punktam:

      "Saskaņā ar 4. līdz 17. pantu un ievērojot tur ietvertos izņēmumus, pārtikas produktu marķējumā obligāti jābūt  tikai šādām
         norādēm:

      1) produkta komercnosaukums;
      [..]."
      10      Atbilstoši minētās direktīvas 5. pantam:

      "1. Pārtikas produkta komercnosaukums atbilst nosaukumam, ko paredz tam piemērojamie Kopienas noteikumi.
      [..]
      2. Produkta komercnosaukumu nedrīkst aizstāt ar preču zīmi, tirdzniecības nosaukumu vai modes nosaukumu.
      [..]"
      11      Atbilstoši Direktīvas 2000/13 18. pantam:

      "1. Dalībvalstis nedrīkst aizliegt to pārtikas produktu tirdzniecību, kas atbilst šajā direktīvā ietvertajiem noteikumiem,
         piemērojot nesaskaņotus savas valsts noteikumus, kuri reglamentē marķējumu un pasniegšanas veidu (noformēšanu) dažiem pārtikas
         produktiem vai pārtikas produktiem kopumā.

      2. Pirmais punkts neattiecas uz nesaskaņotiem attiecīgās valsts noteikumiem, ko   attaisno:
      –        sabiedrības veselības aizsardzība,
      –        viltojumu novēršana, ja vien šādi noteikumi nekavē šīs direktīvas definīciju un normu piemērošanu,
      –        rūpniecisko un komerciālo īpašumtiesību, avotu norāžu, reģistrēta izcelsmes apzīmējuma aizsardzība un negodīgas konkurences
         novēršana."

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      1987. gada 5. marta Karaļa lēmuma "Par kafiju un kafijas aizstājējiem" (1987. gada 12. jūnija Moniteur belge, 9035. lpp.) 1. pants nosaka:

      "Šī lēmuma piemērošanai ar zemāk minēto saprot šo:
      1) kafija: pienācīgi notīrītas un grauzdētas kafijas pupiņas (Coffea šķirne); [..]."

      13      Šī lēmuma 3. panta 1. punkta redakcija ir šāda:

      "1. pantā norādīto pārtikas produktu tirdzniecības laikā tiem ir jābūt apzīmētiem tikai ar vienu no nosaukumiem, kas atbilst
         šajā pantā minētajai definīcijai."

      14      1980. gada 17. aprīļa Karaļa lēmuma "Par pārtikas produktu reklāmu" (1980. gada 6. maija Moniteur belge, 5476. lpp.) 2. pantā paredzēts:

      "Pārtikas produktu reklāmā aizliegts izmantot:
      [..]
      3) atsauces uz novājēšanu;
      [..]
      7) atsauces uz medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem vai viedokli, vai uz apstiprinošiem paziņojumiem,
         izņemot atsauces uz to, ka pārtikas produkts nav lietojams gadījumos, kad tas ir pretrunā ar mediķu ieteikumu; [..]."

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      15      Douwe Egberts ar preču zīmi "Douwe Egberts" Beļģijas tirgū ražo un tirgo kafiju. Tā tiesā vērsusies pret produkta ar nosaukumu "DynaSvelte
         Café" laišanu tirgū, ko ražoja Westrom Pharma NV un ko līdz 2001. gada 31. decembrim ieskaitot izplatīja Suraiņa kungs [Souranis], kas tirgū darbojas ar firmu "Établissements FICS", bet kopš 2002. gada 1. janvāra – ar FICS-World BVBA.

      16      Douwe Egberts pagaidu noregulējuma tiesvedības ietvaros Rechtbank van Koophandel  atzīmē, ka uz burciņas, iesaiņojuma un šī produkta lietošanas pamācībā atrodamās frāzes, proti, "straujš progress svara vērošanas
         jomā", "novājēšana, labāka svara kontrole, novērš pārmērīgu tauku uzkrājumu veidošanos" un "ASV patentēta formula, ko attīstījusi
         Dr. Anna de Vīsa Allena [Ann de Wees Allen] no Glycemie Research Institute (Glikēmijas pētniecības institūta)", satur dažādus valsts tiesību aktu par pārtikas produktu marķēšanu un reklāmu pārkāpumus.

      17      Pieņemot, ka prāvas iznākums ir atkarīgs no Kopienu tiesību normu interpretācijas un Direktīvas 1999/4 spēkā esamības novērtēšanas,
         Rechtbank van Koophandel te Hasselt  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1)       Vai Direktīvas 1999/4/EK [..] 2. pants ir interpretējams tādējādi, ka šīs direktīvas pielikumā minētajiem produktiem ir izmantojami
         tikai šeit minētie komercnosaukumi, nepastāvot iespējai, ka kopā ar šiem komercnosaukumiem var izmantot arī citus nosaukumus
         (tirdzniecības vai modes nosaukumus), vai arī 2. pants būtu interpretējams tā, ka direktīvas pielikumā minētos komercnosaukumus
         var izmantot tikai šajā pielikumā minētajiem produktiem, bet kopā ar šiem komercnosaukumiem var izmantot arī citus nosaukumus
         (tirdzniecības vai modes nosaukumus)?

      2)      Ja Tiesai [..] būtu jāuzskata, ka Direktīvas 1999/4/EK [..] 2. pants ir interpretējams tādējādi, ka šīs direktīvas pielikumā
         minētajiem produktiem ir izmantojami tikai tur minētie komercnosaukumi, nepastāvot iespējai, ka kopā ar šiem komercnosaukumiem
         var izmantot arī citus nosaukumus (kā tirdzniecības vai modes nosaukumus), vai no tā neizriet, ka šī direktīva ir pretrunā
         ar EKL 28. pantu, ar ko Eiropas Kopienu dalībvalstu starpā tiek aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi
         ar līdzvērtīgu iedarbību, jo saskaņā ar šādu interpretāciju produktiem, kas atbilst tās pielikumā minētajai kafijas un cigoriņu
         ekstrakta definīcijai:

      –        ir izslēgta citu nosaukumu lietošana, izņemot "kafijas ekstrakts" vai "ātri pagatavojama kafija", proti, nosaukums "kafija";
      –        ir paredzēta nosaukuma "kafija" lietošana tikai vienā gadījumā – apzīmējot kafijas pupiņas;
      –        tādējādi attiecībā uz konkurējošiem cita veida produktiem nekā kafijas pupiņu kafiju, kā, piemēram, kafijas ekstraktiem vai
         ātri pagatavojumu kafiju ir ierobežots kafijas tirgus?

      3)      Vai Direktīvas 2000/13/EK 18. panta 1. punkts un 18. panta 2. punkts būtu interpretējami tādējādi, ka valsts noteikumi par
         pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu, ar ko tiek aizliegta tādu noteiktu frāžu kā "atsauces uz novājēšanu"
         un "atsauces uz medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem vai viedokli, vai uz apstiprinošiem paziņojumiem"
         izmantošana marķējumā un/vai noformējumā, un/vai reklāmā, kaut gan šo frāžu izmantošana ar Direktīvu nav aizliegta, veido
         šīs direktīvas pārkāpumu, ievērojot faktu, ka tās astotais apsvērums paredz, ka vispiemērotākais marķējums ir tāds marķējums,
         kas rada vismazāk šķēršļu brīvai tirdzniecībai, un ka šie valsts noteikumi tādējādi nav piemērojami?

      4)      Vai Direktīvas 2000/13/EK 18. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ar "sabiedrības veselības aizsardzību" būtu jāsaprot
         nesaskaņotie valsts noteikumi par pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu, ar ko tiek aizliegtas tādas noteiktas
         frāzes kā "atsauces uz novājēšanu" un "atsauces uz medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem vai viedokli,
         vai uz apstiprinošiem paziņojumiem"?

      5)      Vai Direktīvas EKL 28. pants būtu interpretējams tādējādi, ka valsts noteikumi par pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu
         un reklāmu, kas nav saskaņoti un atkāpjas no Eiropas tiesībām, kā arī no Direktīvas 2000/13/EK, marķējumā un/vai noformēšanā,
         un/vai reklāmā aizliedzot izmantot noteiktas "atsauces uz novājēšanu" un "atsauces uz medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem,
         paziņojumiem vai viedokli, vai uz apstiprinošiem paziņojumiem", ir uzskatāmi par pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību un/vai
         importa kvantitatīviem ierobežojumiem Eiropas Kopienu dalībvalstu starpā, kur valsts noteikumi:

      –        no vienas puses, uzliek papildu nodokli pārtikas produktu importam, lai tos saskaņotu ar valsts tiesību aktiem, šādi radot
         šķēršļus tirdzniecībai dalībvalstu starpā,

      un
      –        no otras puses, nav piemērojami visiem attiecīgajiem uzņēmējiem, kas veic uzņēmējdarbību valsts teritorijā, tādā nozīmē, ka,
         pastāvot ļoti līdzīgiem produktiem (tādiem kā kosmētikas produkti), attiecībā uz tiem ne šos, ne arī līdzīgus noteikumus nepiemēro
         un ka šos noteikumus valsts tiesas nevar piemērot?"

       Ievada apsvērumi
      18      Beļģijas valdība, Parlaments un Padome izsaka šaubas par to, ka produkts "DynaSvelte Café" kā tāds šajā gadījumā varētu radīt
         šķēršļus Direktīvas 1999/4 piemērošanā. Komisija no savas puses atzīmē, ka, ja produkts nav pārtikas produkts ikdienas lietošanai,
         bet vairāk īpašai lietošanai, uz to neattiecas Direktīvas 2000/13 piemērojamība.

      19      Ir jāatgādina, ka, saskaņā ar iedibināto judikatūru, EKL 234. pantā noteiktās sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām ietvaros
         tikai valsts tiesai, kas spriež prāvā, ņemot vērā atsevišķo gadījumu, ir jāpamato gan prejudiciālā jautājuma nepieciešamība
         sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu piemērotība (skat., jo īpaši, 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C-379/98
         Preussen/Electra, Recueil 2001, I-2099. lpp., 38. punkts, un 2003. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑438/01 Design Concept, Recueil 2003, I-5617. lpp., 14. punkts).

      20      Šajā lietā uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ievērojot premisas, uz kurām balstās iesniedzējtiesa, proti, ka "DynaSvelte
         Café" ir pārtikas produkts ikdienas lietošanai un ka uz to attiecas Direktīvas 1994/4 piemērojamība.

       Par pirmo jautājumu
      21      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 1999/4 pielikumā minēto produktu tirdzniecības laikā
         ir izmantojami tikai tur minētie komercnosaukumi vai arī kopā ar šiem komercnosaukumiem var izmantot citus nosaukumus – tādus
         kā tirdzniecības vai modes nosaukumi.

      22      Sākotnēji ir jāatzīmē, ka Direktīvā 2000/13 ietverti vispārīgi un horizontāli noteikumi, kas piemērojami pārtikas produktu
         kopumam, kamēr specifiskie vertikālie noteikumi tikai par kafijas un cigoriņu ekstraktu ir pieņemti ar Direktīvu 1999/4.

      23      Šajā kontekstā Direktīva 1999/4 ir nozares direktīva Direktīvas 2000/13 piektā apsvēruma izpratnē un ir interpretējama šīs
         pēdējās direktīvas kontekstā.

      24      Atbilstoši Direktīvas 1999/4 2. panta a) apakšpunktam "produktu nosaukumus, kas uzskaitīti pielikumā, piemēro tikai tiem produktiem,
         kas tajā minēti, un tie jāizmanto tirdzniecībā to apzīmēšanai".

      25      No tā, no vienas puses, izriet, ka komercnosaukumi, proti, "kafijas ekstrakts", "šķīstošais kafijas ekstrakts", "šķīstošā
         kafija" un "ātri pagatavojamā kafija" ir izmantojami tikai tādu produktu tirdzniecībā, kuriem piemērojama Direktīva 1999/4
         un, no otras puses, ka šāds pielietojums ir obligāts.

      26      Turklāt, kā to precizē Parlaments un Komisija, Direktīvas 2000/13 3. pants uzskaita frāzes, kurām obligāti jābūt pārtikas
         produkta marķējumā, tostarp komercnosaukumu, tomēr neizslēdzot iespēju pielietot arī citas frāzes.

      27      Turklāt Direktīvas 2000/13 5. panta 2. punkts paredz, ka produkta komercnosaukumu nedrīkst aizstāt ar preču zīmi, tirdzniecības
         nosaukumu vai modes nosaukumu, tajā pašā laikā neaizliedzot to vienlaicīgu pielietošanu.

      28      Tātad Direktīvas 1999/4 2. pants neaizliedz modes vai tirdzniecības nosaukuma pastāvēšanu līdzās obligātajam komercnosaukumam.
         Šāda veida aizliegums principā ierobežotu informācijas par attiecīgā produkta īpašībām sniegšanu patērētājiem un būtu pretrunā
         ar Direktīvas 2000/13 sestajā apsvērumā noteiktajiem mērķiem.

      29      Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 1999/4 2. pants ir interpretējams tādējādi, ka šīs direktīvas pielikumā
         minēto produktu tirdzniecībā nav izslēgts tas, ka citi nosaukumi – tādi kā modes vai tirdzniecības nosaukumi – būtu izmantojami
         kopā ar komercnosaukumu.

       Par otro jautājumu
      30      Jautājumu par Direktīvas 1999/4 spēkā esamību iesniedzējtiesa minēja, tikai pieņemot, ka, atbildot uz pirmo jautājumu, Tiesa
         interpretēs, ka šīs direktīvas pielikumā minētajiem produktiem ir aizliegts izmantot citus nosaukumus paralēli komercnosaukumiem.

      31      Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par trešo, ceturto un piekto jautājumu
      32      Ar šiem jautājumiem, kuri izvērtējami kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 28. pants, kā arī Direktīvas 2000/13 18.
         panta 1. un 2. punkts iestājas pret valsts tiesību aktiem, ar kuriem tiek aizliegtas atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska
         rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem vai viedokli, vai uz apstiprinošiem paziņojumiem" izmantošana pārtikas
         produktu marķējumā, noformējumā un reklāmā.

      33      No rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka karaļa 1980. gada 17. aprīļa lēmums aizliedz izmantot attiecīgās
         frāzes ne tikai pārtikas produktu reklāmā, bet arī to marķējumā.

      34      Bet, kā Tiesa to nospriedusi savā 1990. gada 12. decembra spriedumā lietā C‑241/89 (SARPP, Recueil 1990, I-4695. lpp., 15. punkts), Direktīvas noteikumi par marķējumu būtiski atšķiras no noteikumiem par reklāmu. Direktīva tās
         vispārīgā un horizontālā rakstura dēļ atļauj dalībvalstīm saglabāt vai pieņemt noteikumus, kas papildina tajā ietvertos. Kas
         attiecas uz marķējumu, tad arī dalībvalstīm piešķirtās ierobežotās pilnvaras rada pati Direktīva, jo tajā 18. panta 2. punktā
         izsmeļošā veidā uzskaitīti iespējamie iemesli, lai attaisnotu nesaskaņoto valsts tiesību normu piemērošanu, ar ko tiek aizliegta
         pārtikas produktu, kas atbilst šajā direktīvā pieņemtajiem noteikumiem, tirdzniecība. Tajā pašā laikā Direktīvas 2000/13 18.
         pants nav piemērojams reklāmai. Tā rezultātā jautājums par to, vai šajā nozarē Kopienu tiesības iestājas pret valsts tiesību
         aktiem, kas papildina Direktīvā paredzētos noteikumus, ir izvērtējams Līguma pantu par brīvu preču apriti, jo īpaši, EKL 28.
         un 30. panta kontekstā.

      35      Tātad atsevišķi ir jāizvērtē attiecīgie valsts tiesiskā regulējuma aspekti, no vienas puses, saistībā ar marķējumu, un, no
         otras puses, saistībā ar pārtikas produktu reklāmu.

      Par pārtikas produktu marķējumu
      36      Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts aizliedz visāda veida atsauces, kas norāda uz cilvēka slimībām,
         neatkarīgi no tā, vai tās patērētāju var vai nevar maldināt, kā arī atsauces, kas, lai gan drīzāk attiecas uz veselību nekā
         uz slimību, tomēr ir viltotas (skat. 2003. gada 23. janvāra spriedumu lietā C-221/00 Komisija/Austrija, Recueil 2003, I-1007. lpp., 35. punkts, un spriedumu lietās C‑421/00, C-426/00 un C-16/01 Sterbenz  un Haug, Recueil 2003, I-1065. lpp., 28. punkts).

      37      Turklāt Direktīvas 18. panta 1. punkts dalībvalstis attur veikt pasākumus, lai aizliegtu pārtikas produktu, kas atbilst šajā
         direktīvā pieņemtajiem noteikumiem, tirdzniecību.

      38      No iepriekš teiktā izriet, ka pārtikas produkti, kuru marķējums satur neviltotas atsauces attiecībā uz veselību, ir atzīstami
         par atbilstošiem Direktīvas 2000/13 noteikumiem un ka dalībvalstis nevar aizliegt to tirdzniecību, pamatojoties uz apsvērumiem
         par šī marķējuma iespējamo neatbilstību (iepriekš minētais spriedums Komisija/Austrija, 37. punkts, un spriedums Sterbenz un Haug, 30. punkts).

      39      Turklāt, kā jau tas minēts šī sprieduma 34. punktā, Direktīva 2000/13 atļauj dalībvalstīm piemērot nesaskaņotās valsts tiesību
         normas, ar ko tiek aizliegta pārtikas produktu, kas atbilst šajā direktīvā pieņemtajiem noteikumiem, tirdzniecība, tiktāl,
         ciktāl tas attaisnojams ar 18. panta 2. punktu bez nepieciešamības šādus noteikumus novērtēt EKL 28. un 30. panta kontekstā.
         Šajos pantos uzskaitītie iemesli attiecas uz sabiedrības un patērētāju veselību.

      40      Ciktāl minētie karaļa 1980. gada 17. aprīļa lēmuma apstrīdētie noteikumi pilnībā aizliedz atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska
         rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem vai viedokli, vai uz apstiprinošiem paziņojumiem" neatkarīgi no to spējas
         maldināt patērētāju un, kaut arī tās neatsaucas uz cilvēka slimībām, tie ir atzīstami par nesaskaņotām valsts tiesību normām,
         kuru atbilstība Kopienu tiesībām ir atkarīga no apsvērumiem, uz kuriem tie balstīti, un no samērīguma principa ievērošanas.

      41      Taču, ja Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkts, no vienas puses, aizliedz visas atsauces saistībā ar spēju novērst, ārstēt
         vai izārstēt kādu cilvēka slimību pat tad, ja tās būtībā pircēju nemaldina, un, no otras puses, aizliedz viltotas atsauces
         uz veselību, ir jākonstatē, ka sabiedrības veselības aizsardzība, ja vien attiecīgajā situācijā veselības risks vispār ir
         pieļaujams, neattaisno tik būtisku brīvas preču aprites ierobežojumu, kāds tas noteikts attiecīgajos valsts tiesību aktos
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu Komisija/Austrija, 48. punkts, un spriedumu Sterbenz un Haug, 37. punkts).

      42      Faktiski, lai izvairītos no riskiem saistībā ar veselību, pastāv mazāk ierobežojoši pasākumi, kuru starpā attiecīgā produkta
         ražotājam vai izplatītājam šaubu gadījumā ir pienākums pierādīt marķējumā norādīto datu patiesumu (skat. 1999. gada 28. janvāra
         spriedumu lietā C-77/97 Unilever, Recueil 1999, I‑431. lpp., 35. lpp., un iepriekš minēto spriedumu Sterbenz un Haug, 38. punkts).

      43      Pilnīgs aizliegums pārtikas produktu marķējumā izcelt noteiktus norādījumus par novājēšanu vai medicīniska rakstura ieteikumiem,
         katrā gadījumā nepārbaudot to faktisko spēju maldināt pircēju, varētu būt sekas tam, ka pārtikas produktus ar šādām pazīmēm
         nevar brīvi tirgot Beļģijā, pat pieņemot, ka tie nav viltoti.

      44      Šāds pasākums pārsniegtu nepieciešamo, lai sasniegtu mērķi aizsargāt patērētājus pret viltojumiem, un tas tātad nav attaisnojams
         saskaņā ar Direktīvas 2000/13 18. panta 2. punktu.

      45      Turklāt gadījumos, kad attiecīgās frāzes ir zinātniski pamatotas, tās patērētājiem sniedz nepieciešamo informāciju, kas tos
         var mudināt vai atturēt iegūt un lietot šos produktus.

      46      Visbeidzot, attiecībā uz iespējamām grūtībām noteiktos gadījumos pierādīt, ka konkrētas frāzes ir viltotas, ir jāatgādina,
         ka valsts tiesām visos šaubīgajos gadījumos ir jārada pārliecība, ņemot vērā iespējamo vidusmēra, parastā veidā informētu,
         uzmanīgu un saprātīgu patērētāju (skat., jo īpaši, 2000. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C-465/98 Darbo, Recueil 2000, I-2297. lpp., 20. punkts, un iepriekš minēto spriedumu Sterbenz un Haug, 43. punkts).

      47      Tātad attiecībā uz pārtikas produktu marķējumu uz trešo, ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2000/13 18.
         panta 1. un 2. punkts ir interpretējams tā, ka tas iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kāds tas ir šajā gadījumā un
         ar ko pārtikas produktu marķēšanā vai noformējumā tiek aizliegtas atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem,
         apliecinājumiem, paziņojumiem vai viedokli, vai uz apstiprinošiem paziņojumiem".

      Par pārtikas produktu reklāmu
      48      Attiecībā uz valstiska regulējuma aspektiem pārtikas produktu reklāmā ir jāatzīmē, ka, no vienas puses, šie tiesību akti ir
         identiski tiesību aktiem par marķējumu un ka, no otras puses, Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta noteikumi, kas piemērojami
         marķējumam, saskaņā ar 2. panta 3. punkta b) apakšpunktu tāpat ir piemērojami reklāmai.

      49      Šādos apstākļos, ņemot vērā šī sprieduma 36. un 40. punktā konstatēto, ir jāuzskata, ka pilnīgs aizliegums pārtikas produktu
         reklāmā izmantot frāzes par "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem vai viedokli,
         vai apstiprinošiem paziņojumiem" veido ar Direktīvu 2000/13 nesaskaņotu noregulējumu.

      50      Brīva preču aprite dalībvalstu starpā ir EKL pamatprincips, kas izteikts ar EK līguma 28. pantā noteikto aizliegumu attiecībā
         uz importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem un citiem pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību.

      51      Kā Tiesa to jau ir nospriedusi attiecībā uz valsts tiesību aktiem, ar ko tiek ierobežoti vai aizliegti noteikti pārdošanas
         veidi, kurus neskar EKL 28. panta piemērojamība, tie nevar traucēt preču ar citas dalībvalsts izcelsmi pieeju tirgum vai radīt
         vairāk šķēršļu salīdzinājumā ar valstī ražotajiem produktiem (1993. gada 24. novembra spriedums lietās C-267/91 un C-268/91
         Keck un Mithouard, Recueil 1993, I-6097. lpp., 17. punkts).

      52      Taču ir jāatzīmē, ka citās dalībvalstīs likumīgi ražotiem un tirgotiem pārtikas produktiem, kurās saskaņā ar Direktīvas 2000/13
         noteikumiem var minēt neviltotas norādes saistībā ar veselību, būtu ierobežota pieeja Beļģijas tirgum. Būtībā nevar izslēgt
         iespēju, ka fakts, ka attiecīgajam uzņēmējam ir jāpārtrauc reklāmas kampaņa, kuru viņš uzskatīja par īpaši efektīvu, veido
         importa ierobežojumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu SARPP, 29. punkts).

      53      Turklāt pilnīgs produkta īpašību reklamēšanas aizliegums apgrūtina jaunu citas dalībvalsts izcelsmes produktu pieeju tirgum
         salīdzinājumā ar valstī ražotajiem produktiem, ko patērētājs pazīst labāk (šajā sakarā skat. 2001. gada 8. marta spriedumu
         lietā C-405/98 Gourmet International Products, Recueil 2001, I‑1795. lpp., 21. punkts).

      54      Tādējādi ar valsts regulējumu noteiktais aizliegums veido šķēršļus tirdzniecībai Kopienā, un tas ir pakārtojams EKL 28. panta
         piemērojamībai.

      55      Šādi šķēršļi ir attaisnojami tikai ar EKL 30. pantā uzskaitītajām vispārīgajām interesēm, kuru starpā atrodama cilvēku veselības
         un dzīvības aizsardzība, vai arī ar obligātām prasībām, pie kurām pieskaitāma patērētāju aizsardzība. Tāpat tiem jābūt piemērotiem,
         lai nodrošinātu izvirzīto mērķu sasniegšanu, nepārsniedzot nepieciešamā robežas (šajā sakarā skat. 1997. gada 9. jūlija spriedumu
         apvienotajās lietās no C-34/95 līdz C-36/95 De Agostini un TV-Shop, Recueil 1997, I‑3843. lpp., 45. lpp.).

      56      Minētajiem iemesliem, proti, cilvēku veselības aizsardzībai un viltojumu apkarošanai attiecīgo tiesību aktu par reklāmu attaisnošanai
         ir tāda pati piemērojamība kā tiesību aktu par marķējumu attaisnošanai. Šī sprieduma 41. līdz 46. punktā minēto apsvērumu
         dēļ šie argumenti nav pieņemami.

      57      Jebkurā gadījumā attiecībā uz reklāmu EKL 28. un 30. pantam pretrunā esošo valsts tiesību aktu piemērošana, kuri ir pretēji
         tiesību aktiem par marķējumu, kas ir pretrunā ar Direktīvu 2000/13 un kurus nevar piemērot ne ievestajiem, ne arī valstī ražotajiem
         pārtikas produktiem, ir aizliegta tikai ievestajiem un nevis valstī ražotajiem produktiem (iepriekš minētais spriedums SARPP, 16. punkts).

      58      Tā kā no rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka pamata prāva neattiecas uz ievestiem pārtikas produktiem,
         valsts tiesai ir jāpārbauda, kādā mērā uz Kopienu tiesību pamata valsts tiesības vietējam uzņēmējam garantē tās pašas tiesības
         kā citas dalībvalsts uzņēmējam līdzīgā situācijā (šajā sakarā skat. 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C-448/98 Guimont, Recueil 2000, I‑10663. lpp., 23. lpp.).

      59      Iepriekš minēto apsvērumu kontekstā uz trešo, ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka saistībā ar pārtikas produktu reklāmu
         EKL 28. un 30. pants būtu interpretējami tādējādi, ka tie iestājas pret valsts regulējumu, ar ko pārtikas produktu ar citas
         dalībvalsts izcelsmi reklāmā tiek aizliegts izmantot atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem,
         paziņojumiem vai viedokli, vai uz apstiprinošiem paziņojumiem".

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Beļģijas valdībai, Parlamentam, Padomei, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai,
         nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
         un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA (otrā palāta),
      atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2002. gada 28. jūnija lēmumu iesniedza Rechtbank van Koophandel te Hasselt, nospriež:

      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 22. februāra Direktīvas 1999/4/EK, kas attiecas uz kafijas ekstraktiem un cigoriņu
            ekstraktiem, 2. pants ir interpretējams tādējādi, ka šīs direktīvas pielikumā minēto produktu tirdzniecībā nav izslēgta citu
            nosaukumu, tādu kā modes vai tirdzniecības nosaukumi, izmantošana kopā ar komercnosaukumu.
      2)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas 2000/13/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā
            uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu 18. panta 1. un 2. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tie iestājas
            pret valsts regulējumu – kāds tas ir šajā gadījumā – ar ko pārtikas produktu marķējumā tiek aizliegts izmantot atsauces uz
            "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem, paziņojumiem par viedokli vai uz apstiprinošiem paziņojumiem".
      3)      EKL 28. un 30. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie iestājas pret valsts tiesību aktiem, ar kuriem citu dalībvalstu izcelsmes
            pārtikas produktu reklāmā tiek aizliegts izmantot atsauces uz "novājēšanu" un "medicīniska rakstura ieteikumiem, apliecinājumiem,
            paziņojumiem par viedokli vai uz apstiprinošiem paziņojumiem".

               Timmermanss

                Puisošē

                Kunja Rodrigess

               Šintgens

                      Kolnerika

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.

               Sekretārs

                      Otrās palātas priekšsēdētājs

               R. Grass

                      K. V. A. Timmermanss

         * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 18.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 92/49/EEK. # Lieta C-206/98.


Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2013. gada 6. maija spriedums.#A+P Kieffer Omnitec Sàrl pret Eiropas Komisiju.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – HVAC iekārtu, sprinkleru un hidrosanitāro iekārtu uzturēšana Joseph-Bech ēkā Luksemburgā – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Vienlīdzīga attieksme – Pārskatāmība – Samērīgums – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T‑288/11.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 28.jūlijā.#Synthon BV pret Merz Pharma GmbH & Co. KGaA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) - Apvienotā Karaliste.#Patentu tiesības - Zāles - Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm -Regula (EEK) Nr. 1768/92 - 2. pants - Piemērošanas joma - Direktīvā 65/65/EEK noteiktās nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes - Neesamība - Sertifikāta spēkā neesamība.#Lieta C-195/09.

text:
      Lieta C‑195/09
      Synthon BV
      pret
      Merz Pharma GmbH & Co. KGaA
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Patentu tiesības – Zāles – Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm – Regula (EEK) Nr. 1768/92 – 2. pants – Piemērošanas joma – Direktīvā 65/65/EEK noteiktās nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes – Neesamība – Sertifikāta spēkā neesamība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Vienveidīgi tiesību akti – Rūpnieciskais un komercīpašums – Patenta tiesības – Papildu aizsardzības
            sertifikāts zālēm – Piemērošanas joma – Produkts, kas laists tirgū pirms atļaujas saņemšanas laišanai tirgū saskaņā ar Direktīvu 65/65
            – Izslēgšana
      (Padomes Regulas Nr. 1768/92 2. pants; Padomes Direktīva 65/65)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Vienveidīgi tiesību akti – Rūpnieciskais un komercīpašums – Patenta tiesības – Papildu aizsardzības
            sertifikāts zālēm – Izsniegšana produktam, kas neietilpst Regulas Nr. 1768/92 piemērošanas jomā – Sertifikāta spēkā neesamība
      (Padomes Regulas nr. 1768/92 2., 3. un 15. pants)
      1.        Padomes Regulas Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds
         produkts, kurš ir laists Eiropas Kopienas tirgū kā cilvēkiem paredzētas zāles, pirms par to tika saņemta Direktīvai 65/65
         par to normatīvo vai administratīvo aktu noteikumu tuvināšanu, kas attiecas uz zālēm, atbilstoša atļauja laišanai tirgū, un
         kuram tostarp netika veiktas nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes, neietilpst šīs regulas piemērošanas jomā un līdz ar to
         tam nevar izsniegt papildu aizsardzības sertifikātu.

      No iepriekš minētās tiesību normas izriet, ka papildu aizsardzības sertifikātu varētu izsniegt tikai tādam produktam, kuru
         aizsargā spēkā esošs patents attiecīgās dalībvalsts teritorijā un kuram ir izsniegta atļauja laišanai tirgū pēc tam, kad šim
         produktam kā zālēm pirms tā laišanas Kopienas tirgū ir veikta administratīvās atļaujas procedūra saskaņā ar Direktīvu 65/65,
         kurā ietilpst tā nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes.

      (sal. ar 44. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Papildu aizsardzības sertifikāts, kas ir izsniegts produktam, kurš neietilpst Regulas Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības
         sertifikāta izstrādi zālēm piemērošanas jomā atbilstoši tam, kā tā definēta šīs regulas 2. pantā, nav spēkā.

      Pat ja no iepriekš minētās regulas 15. panta 1. punkta redakcijas vai izcelšanās vēstures nevar secināt, ka tajā minēto papildu
         aizsardzības sertifikāta spēkā neesamības iemeslu saraksts nav galīgs, tomēr kāda šīs regulas panta, kurš nav minēts šajā
         tiesību normā, neievērošanas sekas var būt iepriekš minētā sertifikāta spēkā neesamība, ņemot vērā saikni, kas pastāv starp
         šo pantu un šīs pašas regulas 3. pantu. Šajā 3. pantā minētais jēdziens “produkts” nepārprotami attiecas uz tādu produktu,
         kas ietilpst Regulas Nr. 1768/92 piemērošanas jomā atbilstoši tās 2. panta definīcijai. Tātad iepriekš minētā sertifikāta
         izsniegšana produktam, kas neietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, pārkāpj minētā jēdziena “produkts” piemērošanas apjomu,
         un sertifikāts, kas ir izsniegts šādos apstākļos, nav spēkā saskaņā ar iepriekš minēto Regulas Nr. 1768/92 15. pantu.

      (sal. ar 55.–57. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 28. jūlijā (*)

      Patentu tiesības – Zāles – Papildu aizsardzības sertifikāts zālēm – Regula (EEK) Nr. 1768/92 – 2. pants – Piemērošanas joma – Direktīvā 65/65/EEK noteiktās nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes – Neesamība – Sertifikāta spēkā neesamība
      Lieta C‑195/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 3. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 29. maijā,
         tiesvedībā

      Synthon BV
      pret
      Merz Pharma GmbH & Co. KGaA.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabdžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents) un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 9. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Synthon BV vārdā – R. Viljams [R. Williams], barrister, un M. Heršdorfers [M. Herschdorfer], advocaat,

      –        Merz Pharma GmbH & Co. KGaA vārdā – A. fon Falks [A. von Falck], Rechtsanwalt, un R. Andersons [R. Anderson], solicitor-advocate,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 31. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1768/92 par
         papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm (OV L 182, 1. lpp.), kas grozīta ar Aktu par Austrijas Republikas, Somijas
         Republikas un Zviedrijas Karalistes iestāšanās nosacījumiem un to līgumu pielāgošanu, ar kuriem dibināta Eiropas Savienība
         (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995, L 1, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1768/92”), 2., 13. un 19. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Synthon BV (turpmāk tekstā – “Synthon”) un Merz Pharma GmbH & Co. KGaA (turpmāk tekstā – “Merz”) par papildu aizsardzības sertifikātu (turpmāk tekstā – “PAS”), kas izsniegts produktam ar nosaukumu “memantine” (turpmāk
         tekstā – “memantīns”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
       Regula Nr. 1768/92
      3        Regulas Nr. 1768/92 preambulas no pirmā līdz ceturtajam un astotajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā farmaceitiskai izpētei ir izšķirīga nozīme sabiedrības veselības aizsardzības pastāvīgā uzlabošanā;
      tā kā zāles, jo īpaši tās, kas ir ilgstošu, dārgu pētījumu rezultāts, turpmāk Kopienā un Eiropā netiks attīstītas, ja vien
         uz tām neattiecinās labvēlīgus noteikumus, kas nodrošina pietiekamu aizsardzību un sekmē šādus pētījumus;

      tā kā pašreiz laikposms starp patenta pieteikuma iesniegšanu attiecībā uz jaunām zālēm un šo zāļu atļaujas laišanai tirgū
         saņemšanu [turpmāk tekstā – “ALT”] samazina faktiskās patentaizsardzības laikposmu – tas nav pietiekams, lai atgūtu pētniecībā
         ieguldītos līdzekļus;

      tā kā šo apstākļu dēļ aizsardzība nav nodrošināta un tas apgrūtina farmaceitisko izpēti;
      [..]
      tā kā tās aizsardzības ilgums, ko piešķir ar [PAS], ir jānosaka tā, lai nodrošinātu pienācīgu, efektīvu aizsardzību; tā kā
         šajā nolūkā no brīža, kad attiecībā uz konkrētajām zālēm pirmo reizi saņem [ALT] Kopienā, patenta un [PAS] īpašniekam vajadzīga
         iespēja izmantot ekskluzīvas tiesības maksimāli piecpadsmit gadus.”

      4        Regulas Nr. 1768/92 1. pantā ar virsrakstu “Definīcijas” ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      [..]
      b)      “produkts” ir zāļu aktīvā viela vai aktīvo vielu kombinācija;
      [..].”
      5        Šīs regulas 2. pants ar virsrakstu “Darbības [Piemērošanas] joma” ir izteikts šādā redakcijā:

      “Saskaņā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem [par] produkt[u], kas kādas dalībvalsts teritorijā ir aizsargāts ar patentu
         un uz ko kā uz zālēm pirms laišanas tirgū attiecas administratīvās atļaujas procedūra saskaņā ar [Padomes 1965. gada 26. janvāra]
         Direktīvu 65/65/EEK [par to normatīvo vai administratīvo aktu noteikumu tuvināšanu, kas attiecas uz zālēm (OV L 22, 369. lpp.),
         kas grozīta ar Padomes 1989. gada 3. maija Direktīvu 89/341/EEK (OV L 142, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 65/65”)]
         vai attiecīgi [Padomes 1981. gada 28. septembra] Direktīvu 81/851/EEK [par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz
         veterinārajām zālēm (OV L 317, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1990. gada 13. decembra Direktīvu 90/676/EEK (OV L 373, 15. lpp.)],
         var [izsniegt] [PAS].”

      6        Iepriekš minētās regulas 3. pantā ar virsrakstu “[PAS] saņemšanas nosacījumi” ir paredzēts:

      “[PAS] piešķir, ja dalībvalstī, kurā iesniegts 7. pantā minētais pieteikums, pieteikuma iesniegšanas dienā:
      a)      produktu aizsargā spēkā esošs pamatpatents;
      b)      attiecībā uz produktu kā zālēm piešķirta [ALT] saskaņā ar Direktīvu [65/65] vai attiecīgi Direktīvu [81/851] [..];
      c)      uz produktu līdz šim nekad nav attiecies kāds [PAS];
      d)      atļauja, kas minēta b) apakšpunktā, ir pirmā [ALT] produktam kā zālēm.”
      7        Šīs pašas regulas 4. pantā ar virsrakstu “Aizsardzības objekts” ir noteikts:

      “Nepārsniedzot pamatpatenta piešķirtās aizsardzības robežas, aizsardzība, ko piešķir [PAS], attiecas uz produktu, uz ko attiecas
         [atbilstīgo zāļu] [ALT] un jebkādā veidā izmantot produktu kā zāles, kas atļautas pirms [PAS] termiņa beigām.”

      8        Saskaņā ar Regulas Nr. 1768/92 8. panta 1. punktu [PAS] pieteikumā ir jābūt:

      “a)      lūgumam piešķirt PAS, jo īpaši norādot:
      [..]
      iv)      numuru un datumu 3. panta b) apakšpunktā minētajai pirmajai [ALT] un, ja šī atļauja nav pirmā [ALT] Kopienā, minētās atļaujas
         numuru un datumu;

      b)      regulas 3. panta b) apakšpunktā minētās [ALT] kopijai, ar kuru ir identificēts produkts un kurā jo īpaši ir atļaujas numurs
         un datums un produkta raksturojums saskaņā ar Direktīvas [65/65] 4.a pantu vai Direktīvas [81/851] 5.a pantu;

      c)      ja b) apakšpunktā minētā atļauja nav pirmā [ALT] Kopienā kā zāles, informācijai par šādi atļauta produkta identitāti un tiesību
         normu, saskaņā ar kuru veikta atļaujas procedūra, kopā ar attiecīgā [Oficiālajā Vēstnesī publicētas] atļaujas [..] kopiju.”

      9        Šīs Regulas 9. pantā ar virsrakstu “[PAS] pieteikuma iesniegšana” ir noteikts:

      “1.      [PAS] pieteikumu iesniedz tās dalībvalsts rūpnieciskā īpašuma kompetentajai iestādei, kura piešķīrusi pamatpatentu vai kuras
         vārdā tas piešķirts, un kurā saņemta 3. panta b) apakšpunktā minētā [ALT], ja vien dalībvalsts šim nolūkam neizrauga citu
         iestādi.

      2.      Paziņojumu par [PAS] pieteikumu publicē 1. punktā minētā iestāde. Paziņojumā ir vismaz šāda informācija:
      [..]
      d)      numurs un datums 3. panta b) apakšpunktā minētajai [ALT], kā arī minētajā atļaujā identificētais produkts;
      e)      attiecīgā gadījumā numurs un datums pirmajai [ALT] Kopienā.”
      10      Iepriekš minētās regulas 11. panta 1. punkta d) un e) apakšpunktā ir noteikts, ka numuram un datumam šīs regulas 3. panta
         b) apakšpunktā minētajai ALT, kā arī minētajā atļaujā identificētajam produktam, kā arī vajadzības gadījumā numuram un datumam
         pirmajai ALT Kopienā ir jābūt minētiem piešķirot PAS, ko publicē šīs regulas 9. panta 1. punktā minētā iestāde.

      11      Regulas Nr. 1768/92 13. pantā par PAS spēkā esamības laiku ir noteikts:

      “1.      [PAS] stājas spēkā pamatpatenta likumīgā termiņa beigās uz laiku, kas ir vienāds ar laikposmu no dienas, kad iesniedz pamatpatenta
         pieteikumu, līdz dienai, kad piešķir pirmo [ALT] Kopienā, un no kā atņem piecus gadus.

      2.      Neatkarīgi no 1. punkta [PAS] spēkā esamības laiks nevar pārsniegt piecus gadus no tā spēkā stāšanās dienas.”
      12      Šīs regulas 15. pantā ir noteikts:

      “1.      [PAS] nav spēkā, ja:
      a)      tas piešķirts, neievērojot 3. panta noteikumus;
      [..]
      2.      Jebkura persona var iesniegt pieteikumu vai celt prasību attiecībā uz [PAS] spēkā neesamību atbildīgajā iestādē saskaņā ar
         valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz attiecīgā pamatpatenta anulēšanu.”

      13      Minētās regulas 19. pantā par pārejas noteikumiem ir paredzēts:

      “1.      Jebkuram produktam, ko pievienošanās dienā aizsargā spēkā esošs patents un kuram pirmā [ALT] kā [zālēm] Kopienā vai Austrijas,
         Somijas vai Zviedrijas teritorijā saņemta pēc 1985. gada 1. janvāra, var piešķirt [PAS].

      Ja [PAS] piešķirami Dānijā, Vācijā un Somijā, datumu “1985. gada 1. janvāris” aizstāj ar datumu “1988. gada 1. janvāris”.
      [..]
      2.      [PAS] pieteikumu, kas minēts šā panta 1. punktā, iesniedz sešu mēnešu laikā pēc šīs regulas spēkā stāšanās dienas.”
       Direktīva 65/65
      14      Direktīvas 65/65 II nodaļā ar virsrakstu “Zāļu [ALT]” bija ietverts 3.–10. pants.

      15      Direktīvas 65/65 3. pantā bija noteikts:

      “Nevienas zāles nedrīkst laist dalībvalsts tirgū, ja vien minētās dalībvalsts kompetentās iestādes nav izsniegušas atļauju.”
      16      Šīs direktīvas 4. panta otrajā daļā bija uzskaitītas ziņas un dokumenti, ko jāpievieno ALT pieprasījumam, kuru vidū tostarp
         bija attiecīgo zāļu nekaitīguma un efektivitātes pārbaužu rezultāti, proti, fizikāli ķīmisko, bioloģisko vai mikrobioloģisko,
         pārbaužu rezultāti, toksikoloģiskās un farmakoloģiskās pārbaudes, kā arī klīniskā izpēte.

      17      Saskaņā ar minētās direktīvas 5. pantu ALT tika atteikta tad, “ja pēc 4. punktā uzskaitīto ziņu un dokumentu pārbaudes [izrādījās],
         ka zāles [bija] kaitīgas, tās pareizi lietojot, vai tām [trūka] ārstnieciskas iedarbības vai pretendents to nepietiekami [pamatoja],
         vai to kvalitatīvais un kvantitatīvais sastāvs [neatbilda] deklarētajam.” Atļauja tika atteikta arī tad, “ja pieprasījuma
         pamatojumam iesniegtie dati un dokumenti [neatbilda] 4. panta noteikumiem”.

      18      Iepriekš minētās direktīvas 24. pantā bija noteikts:

      “Šajā direktīvā paredzēto regulējumu pakāpeniski piemēros zālēm, kuru [ALT] tika iegūta saskaņā ar agrākajiem noteikumiem,
         ievērojot termiņus un nosacījumus, kas ir noteikti otrās [Padomes 1975. gada 20. maija] Direktīvas 75/319/EEK [par to normatīvo
         un administratīvo aktu tuvināšanu, kas attiecas uz zālēm (OV L 147, 13. lpp.)] 39. panta 2. un 3. punktā.”

       Direktīva 75/319
      19      No Direktīvas 75/319 39. panta 2. punkta izriet, ka dalībvalstīm atvēlētais termiņš, lai šos noteikumus pakāpeniski piemērotu
         zālēm, kuras tika laistas tirgū saskaņā ar agrākajiem noteikumiem, beidzās 1990. gada 21. maijā.

      20      Saskaņā ar šīs direktīvas 39. panta 3. punktu dalībvalstīm vēlākais 1978. gada 21. maijā Eiropas Kopienu Komisijai bija jāpaziņo
         to zāļu skaitu, kurām piemēro minētā 39. panta 2. punktu, un katru nākamo gadu jāpaziņo to šo zāļu skaitu, kurām vēl nav piešķirta
         [ALT], kas ir paredzēta Direktīvas 65/65 3. pantā.

       Valstu tiesiskais regulējums
      21      Vācijā saskaņā ar 1976. gada 24. augusta Likuma par zāļu tiesiskā regulējuma reformu (Gesetz zur Neuordnung des Arzneimittelrechts, turpmāk tekstā – “Vācijas 1976. gada likums”) 7. pielikuma 3. pantu, ar kuru tika transponēta Direktīva 65/65, produktiem,
         kas jau bija laisti tirgū šajā dalībvalstī un kuri bija tirgū 1978. gada 1. janvārī, datumā, kurā šis likums stājās spēkā,
         tika automātiski piešķirta atļauja turpināt tos tirgot, neveicot papildu pārbaudes, ar nosacījumu, ka par šādiem produktiem
         ir paziņots. Ja vien paziņojums bija iesniegts sešu mēnešu laikposmā pirms 1978. gada 1. janvāra, šī atļauja turpināja būt
         spēkā divpadsmit gadus, skaitot no šī datuma.

      22      Luksemburgā Direktīvas 65/65 noteikumi tika transponēti ar 1983. gada 11. aprīļa likumu par patentēto zāļu un gatavo zāļu
         laišanas tirgū un reklāmas regulējumu (Mémorial, A 1983, 702. lpp.; turpmāk tekstā – “Luksemburgas 1983. gada likums”). Šī likuma īstenošanas noteikumi bija paredzēti Lielhercoga
         1983. gada 29. aprīļa regulā.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      23      No lietas materiāliem izriet, ka Merz jau pirms 1976. gada 1. septembra pārdeva memantīnu Vācijas tirgū kā cilvēkiem paredzētas zāles ar preču zīmi Akatinol. Šīs zāles tika izmantotas Parkinsona un citu slimību ārstēšanai un uz tām attiecās atļauja, kas tika izdota saskaņā ar 1961. gada
         Vācijas tiesisko regulējumu, kurā nebija paredzēts veikt zāļu nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes. Saskaņā ar Vācijas 1976. gada
         likuma 7. pielikuma 3. pantu memantīnam tika piešķirta ALT Vācijā (turpmāk tekstā – “Vācijas ALT”), neveicot Direktīvā 65/65
         paredzētās procedūras.

      24      1983. gada 30. jūnijā Merz iesniedza pieteikumu kompetentajām Luksemburgas iestādēm, lai saņemtu ALT iepriekš minētajām zālēm, kas tika izsniegta 1983. gada
         19. septembrī (turpmāk tekstā – “Luksemburgas ALT”) saskaņā ar Luksemburgas 1983. gada likumu. Tomēr iepriekš minētās iestādes
         atsaucās uz agrāk izsniegto Vācijas ALT un neveica memantīna nekaitīguma un efektivitātes pārbaudi.

      25      1989. gada 14. aprīlī Merz iesniedza Eiropas patenta pieteikumu memantīna hidrohlorīdam. Lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir precizēts, ka
         šis patents tika piešķirts, lai gan memantīns jau bija pieejams tirgū, tādēļ, ka tas attiecās uz citu šo zāļu izmantošanas
         veidu, proti, zāļu Alcheimera slimības ārstēšanai izgatavošanu. Minētais patents beidzās 2009. gada 13. aprīlī.

      26      Kā izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, Vācijas un Luksemburgas ALT tika atsauktas, līdzko 2002. gada 15. maijā
         saskaņā ar Padomes 1993. gada 22. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2309/93, ar ko nosaka kārtību, kā Kopienā apstiprina un pārrauga
         cilvēkiem paredzētas zāles un veterinārās zāles, kā arī izveido Eiropas Zāļu novērtēšanas aģentūru (OV L 214, 1. lpp.), H. Lundbeck A/S – kam Merz bija piešķīris licenci – tika izsniegtas vairākas Eiropas Kopienā derīgas ALT (turpmāk tekstā – “2002. gada ALT”). ALT tika
         izsniegta zālēm “Ebixa”, kas bija preču zīme, ar kādu tirgoja iepriekš minēto memantīna citu izmantošanas veidu. No Merz rakstveida apsvērumiem izriet, ka pirms šīs ALT izsniegšanas Eiropas Zāļu novērtēšanas aģentūra veica “Ebixa” nekaitīguma
         un efektivitātes pārbaudi saskaņā ar Direktīvu 65/65.

      27      2002. gada 13. novembrī Merz iesniedza pieteikumu Apvienotās Karalistes Patentu birojā PAS saņemšanai memantīnam. Savā pieteikumā Merz atsaucās uz Apvienotajā Karalistē derīgu pamatpatentu, kā arī uz 2002. gada ALT, nepieminot Vācijas vai Luksemburgas ALT.
         PAS tika izsniegts 2003. gada 14. augustā uz pieciem gadiem.

      28      Ģenerisko zāļu izgatavotājs Synthon cēla prasību High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) [Patentu tiesā], lai iepriekš minēto PAS atzītu par spēkā neesošu vai lai ar to piešķirtais aizsardzības ilgums tiktu “noteikts
         nulles apmērā”.

      29      Tā kā High Court of Justice radās šaubas par Regulas Nr. 1768/92 piemērošanas jomu, kā arī par jēdziena “pirmā ALT Kopienā” definīciju šīs regulas 13. un
         19. panta izpratnē, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Padomes Regulas [Nr. 1768/92] 13. un 19. panta izpratnē atļauja ir “pirm[ā] [ALT] Kopienā”, ja tā ir piešķirta, piemērojot
         valsts tiesību normas, kuras atbilst Direktīvai [65/65], vai arī ir nepieciešams, lai papildus tiktu noteikts, ka, piešķirot
         attiecīgo atļauju, valsts iestāde ir ievērojusi datu novērtējumu, kā to paredz šajā direktīvā noteiktā administratīvā procedūra?

      2)      Vai Regulas [Nr. 1768/92] 13. un 19. panta izpratnē vārdkopa “pirm[ā] [ALT] Kopienā” iekļauj atļaujas, kurām valsts tiesību
         aktos tika atļauts līdzāspastāvēt ar atļauju režīmu, kas atbilst Direktīvai [65/65]?

      3)      Vai Regulas [Nr. 1768/92] piemērošanas joma, kas ir definēta tās 2. pantā, attiecas uz produktu, kura pirmā [ALT] [..] Kopienā
         tika piešķirta, nepiemērojot Direktīvā [65/65] paredzēto administratīvo procedūru?

      4)      Ja uz trešo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši, vai [PAS], kas piešķirts šādam produktam, ir spēkā neesošs?”
       Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
      30      Ar 2011. gada 24. maija vēstuli Merz lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu, būtībā norādot uz to, ka ģenerāladvokāta secinājumos tika apskatīts jautājums par
         šī produkta citu izmantošanas veidu atbilstoši Regulas Nr. 1768/92 4. pantam, ko bija izvirzījusi Komisija tiesvedībā, par
         ko tika pieņemts 2011. gada 28. jūlija spriedums lietā C‑427/09 Generics (UK) (Krājums, I‑0000. lpp.), savukārt pārējie lietas dalībnieki savos rakstveida apsvērumos šo pantu vai šo jautājumu nav apskatījuši.

      31      Ņemot vērā sacīkstes principa mērķi, kas paredz novērst Tiesas ietekmēšanos no argumentiem, kurus lietas dalībnieki nav varējuši
         apspriest, Tiesa pēc savas ierosmes vai ievērojot ģenerāladvokāta ieteikumu vai arī lietas dalībnieku lūgumu var izdot rīkojumu
         par atkārtotu mutvārdu procesa sākšanu atbilstoši Reglamenta 61. pantam, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekami skaidri lietas
         apstākļi vai ka lieta ir jāizskata, ņemot vērā argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. it īpaši 2000. gada
         4. februāra rīkojumu lietā C‑17/98 Emesa Sugar, Recueil, I‑665. lpp., 18. punkts, kā arī 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑42/07 Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International, Krājums, I‑7633. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Tomēr šajā gadījumā Tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas uzskata, ka tās rīcībā ir visa informācija, kas vajadzīga, lai
         atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, un ka tai iesniegtie apsvērumi tiesas sēdē, kurus tostarp sniedza arī Merz, attiecās uz šiem jautājumiem.

      33      Līdz ar to pieteikums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu ir jānoraida.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par trešo jautājumu
      34      Ar trešo jautājumu, kurš ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1768/92 2. pants ir interpretējams
         tādējādi, ka produkts, kurš ir laists Kopienas tirgū kā cilvēkiem paredzētas zāles, tam iepriekš nepiemērojot Direktīvā 65/65
         paredzēto administratīvo atļaujas piešķiršanas procedūru un tostarp nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes, ietilpst šīs regulas
         piemērošanas jomā un attiecīgi vai tam var izsniegt PAS.

      35      No Regulas Nr. 1768/92 2. panta izriet, ka, lai iegūtu PAS, attiecīgajam produktam ir jābūt aizsargātam ar spēkā esošu patentu
         kādas dalībvalsts teritorijā un šim produktam kā zālēm pirms tā laišanas tirgū ir veikta administratīvās atļaujas procedūra
         saskaņā ar Direktīvu 65/65.

      36      Pirmkārt, attiecībā uz produkta “laišanas tirgū” jēdzienu Regulas Nr. 1768/92 2. panta izpratnē Merz apgalvo, ka šis jēdziens attiecas uz tās dalībvalsts tirgu, kurā ir ticis iesniegts patenta pieteikums. Produkts ietilpstot
         šīs regulas piemērošanas jomā tad, ja to aizsargā attiecīgās dalībvalsts teritorijā derīgs patents un ja par šo produktu kā
         zālēm pirms tā laišanas šīs dalībvalsts tirgū ir veikta administratīvās atļaujas procedūra minētajā dalībvalstī saskaņā ar
         Direktīvu 65/65.

      37      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no Regulas Nr. 1768/92 2. panta teksta neizriet, ka ar jēdzienu “laišana tirgū” likumdevējs būtu
         domājis Kopienas tirgu vai tās dalībvalsts tirgu, kurā ir iesniegts PAS pieprasījums un kurā ir derīgs patents.

      38      Šādos apstākļos, lai noteiktu uz kuru tirgu attiecas minētais pants, šī tiesību norma ir jāinterpretē atbilstoši tās kontekstam
         un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītajam mērķim (šajā ziņā skat. 1983. gada 17. novembra spriedumu
         lietā 292/82 Merck, Recueil, 3781. lpp., 12. punkts; 2007. gada 1. marta spriedumu lietā C‑34/05 Schouten, Krājums, I‑1687. lpp., 25. punkts; 2009. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑466/07 Klarenberg, Krājums, I‑803. lpp., 37. punkts, un 2009. gada 3. decembra spriedumu lietā C‑433/08 Yaesu Europe, Krājums, I‑11487. lpp., 24. punkts).

      39      Attiecībā uz Regulas Nr. 1768/92 2. panta kontekstu ir tiesa, kā to apgalvo Merz, ka šajā tiesību normā ietvertā norāde “dalībvalsts teritorijā ir aizsargāts ar patentu” varētu likt domāt, ka tirgus, uz
         kuru attiecas iepriekš minētā tiesību norma, ir tās dalībvalsts tirgus, kurā ir iesniegts PAS pieprasījums. Šāda interpretācija
         turklāt atbilstu PAS konceptam, kuru uzskata par valsts dokumentu.

      40      Tomēr, kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 39. punktā, šāda interpretācija nozīmētu, ka Regulas Nr. 1768/92 3. panta
         a) un b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, kas noteikti, lai saņemtu PAS – saskaņā ar kuriem produkts ir aizsargāts ar pamatpatentu
         tajā dalībvalstī, kurā ir iesniegts PAS pieprasījums, un tajā dalībvalstī, kurā produktam kā zālēm ir piešķirta ALT saskaņā
         ar Direktīvu 65/65 –, esot ietverti jau šīs regulas 2. pantā. No tā izrietot, ka minētais 2. pants vienīgi iepriekš atklāj
         šīs regulas 3. panta a) un b) apakšpunkta saturu. Atbilstoši iepriekš minētajai interpretācijai šim 2. pantam vairs nebūtu
         nekādas nozīmes.

      41      Kā attiecīgi izriet no Regulas Nr. 1768/92 2. un 3. panta virsrakstiem, proti, “Darbības [Piemērošanas] joma” un “[PAS] saņemšanas
         nosacījumi”, šajā regulā tās 2. pantā vispirms ir paredzēts vispārīgi noteikt, kādiem produktiem var izsniegt PAS, pirms tās
         3. pantā tiek noteikts, kādi ir nosacījumi, lai šiem produktiem izsniegtu PAS.

      42      Šie apsvērumi tātad ir pretrunā tādai Regulas Nr. 1768/92 2. pantā minētā jēdziena “tirgus” interpretācijai, atbilstoši kurai
         tas attiektos uz atsevišķu dalībvalsti. Tieši otrādi, šie apsvērumi ir par labu norādei uz Kopienas tirgu.

      43      Otrkārt, attiecībā uz administratīvās atļaujas procedūru, kuru produktam kā zālēm ir jāveic atbilstoši Direktīvai 65/65, no
         Regulas Nr. 1768/92 3. panta b) apakšpunkta, kā arī no šīs direktīvas 3. panta izriet, ka šī procedūra ir minēta minētās direktīvas
         II nodaļā par ALT saņemšanu. Šajā procedūrā ietilpst zāļu nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes, kuru rezultātiem saskaņā
         ar Direktīvas 65/65 4. panta 2. punktu ir jābūt pievienotiem ALT pieprasījumam.

      44      No tā izriet, ka Regulas Nr. 1768/92 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka PAS var izsniegt tikai tādam produktam, kuru aizsargā
         spēkā esošs patents attiecīgās dalībvalsts teritorijā, un šim produktam kā zālēm pirms tā laišanas tirgū ir veikta administratīvās
         atļaujas procedūra saskaņā ar Direktīvu 65/65, kurā ietilpst tā nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes.

      45      Šādu Regulas Nr. 1768/92 2. panta interpretāciju apstiprina arī tās mērķis.

      46      Kā izriet no šīs regulas preambulas pirmā līdz ceturtajam apsvērumam, lai garantētu pietiekamu aizsardzību, kas veicinātu
         farmaceitisko izpēti, minētās regulas mērķis, ieviešot PAS zālēm, kurām ir piešķirta ALT, ir aizstāt efektīvas patentaizsardzības
         perioda nepietiekamo ilgumu, lai atgūtu šajā pētniecībā ieguldītos līdzekļus, ņemot vērā laikposmu, kas paiet starp patenta
         jaunām zālēm pieprasījuma iesniegšanas brīdi un šo zāļu ALT (šajā ziņā tostarp skat. 1997. gada 12. jūnija spriedumu lietā
         C‑110/95 Yamanouchi Pharmaceutical, Recueil I‑3251. lpp., 7. punkts; 1999. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑392/97 Farmitalia, Recueil, I‑5553. lpp., 19. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑482/07 AHP Manufacturing, Krājums, I‑7295. lpp., 30. punkts).

      47      Šim kompensēšanas mērķim savukārt būtu pretrunā, ja par laikposmu, kas vajadzīgs, lai saņemtu ALT, kuras saņemšanai ir jāveic
         ilgas un dārgas attiecīgo zāļu nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes, PAS, kas ir ekskluzīvo tiesību pagarinājums, varētu
         tikt piešķirts produktam, kurš kā zāles ir laists Kopienas tirgū, pirms tam ir veikta administratīvās atļaujas procedūra saskaņā
         ar Direktīvu 65/65, kurā ietilpst tā nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes.

      48      Turklāt Merz piedāvātās Regulas Nr. 1768/92 2. panta interpretācijas sekas, ņemot vērā ar šo regulu izvirzīto mērķi, būtu nepamatota atšķirīga
         attieksme dažādu produktu starpā, kuri ir laisti tirgū pirms minētās regulas 19. panta 1. punktā noteiktā datuma. Kaut arī
         saskaņā ar iepriekš minēto tiesību normu tiem produktiem, kuriem pirms šī datuma ir piešķirta atbilstoša ALT, nevar izsniegt
         PAS pat tad, ja ALT ir piešķirta atbilstoši Direktīvai 65/65, tomēr PAS varētu izsniegt tādiem produktiem, kuri ir laisti
         tirgū pirms šī datuma saskaņā ar neatbilstošiem dokumentiem un par kuriem dalībvalstī būtu saņemta Direktīvai 65/65 atbilstoša
         ALT pēc šī datuma.

      49      Šajā gadījumā ir skaidrs, ka memantīns bija laists Kopienas tirgū kā zāles saskaņā ar Vācijas un Luksemburgas ALT, uz ko attiecas
         pamata lieta, tam iepriekš neveicot nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes, kas noteiktas Direktīvā 65/65. Šādas pārbaudes
         pirmoreiz tika veiktas, piešķirot ALT 2002. gadā.

      50      No tā izriet, ka šāds produkts neietilpst Regulas Nr. 1768/92 piemērošanas jomā atbilstoši tam, kā tā definēta šīs regulas
         2. pantā, un tātad par to nevar izsniegt PAS.

      51      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1768/92 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds
         produkts kā pamata lietā, kurš ir laists Kopienas tirgū kā cilvēkiem paredzētas zāles, pirms par to tika saņemta Direktīvai 65/65
         atbilstoša ALT, un kuram tostarp netika veiktas nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes, neietilpst šīs regulas piemērošanas
         jomā un tātad tam nevar izsniegt PAS.

       Par ceturto jautājumu
      52      Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PAS, kas izsniegts produktam, kurš neietilpst Regulas Nr. 1768/92
         piemērošanas jomā atbilstoši tās 2. panta definīcijai, ir spēkā neesošs.

      53      PAS spēkā neesamības iemesli ir uzskaitīti minētās regulas 15. pantā. Šīs pašas regulas 2. panta neievērošana šo iemeslu vidū
         nav minēta.

      54      Turpretī saskaņā ar Regulas Nr. 1768/92 15. panta 1. punkta a) apakšpunktu PAS nav spēkā, ja tas izsniegts, neievērojot šīs
         regulas 3. panta noteikumus.

      55      Tiesa 2003. gada 11. decembra sprieduma lietā C‑127/00 Hässle (Recueil, I‑14781. lpp) 90. un 91. punktā jau ir nospriedusi, ka, pat ja no iepriekš minētās regulas 15. panta 1. punkta redakcijas
         vai izcelšanās vēstures nevar secināt, ka tajā minēto PAS spēkā neesamības iemeslu saraksts nav galīgs, tomēr kāda šīs regulas
         panta, kurš nav minēts šajā tiesību normā, šajā gadījumā tās 19. panta, neievērošanas sekas var būt PAS spēkā neesamība, ņemot
         vērā saikni, kas pastāv starp šo pantu un šīs pašas regulas 3. pantu.

      56      Savukārt Regulas Nr. 1768/92 3. pantā minētais jēdziens “produkts” nepārprotami attiecas uz tādu produktu, kas ietilpst šīs
         regulas piemērošanas jomā, atbilstoši tās 2. panta definīcijai. Tātad PAS izsniegšana produktam, kas neietilpst šīs regulas
         piemērošanas jomā, pārkāpj minētā jēdziena “produkts” piemērojamības apjomu. Līdz ar to PAS, kas ir izsniegts šādos apstākļos,
         nav spēkā saskaņā ar Regulas Nr. 1768/92 15. pantu.

      57      Tādējādi uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka PAS, kas ir izsniegts produktam, kurš neietilpst Regulas Nr. 1768/92 piemērošanas
         jomā atbilstoši tam, kā tā definēta šīs regulas 2. pantā, nav spēkā.

       Par pirmo un otro jautājumu
      58      Ņemot vērā uz trešo un ceturto jautājumu sniegtās atbildes, uz pirmo un otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      59      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm, kas grozīta ar
            Aktu par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes iestāšanās nosacījumiem un to līgumu pielāgošanu,
            ar kuriem dibināta Eiropas Savienība, 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds produkts kā pamata lietā, kurš ir laists
            Eiropas Kopienas tirgū kā cilvēkiem paredzētas zāles, pirms par to satika saņemta Padomes 1965. gada 26. janvāra Direktīvai 65/65/EEK
            par to normatīvo vai administratīvo aktu noteikumu tuvināšanu, kas attiecas uz zālēm, kas grozīta ar Padomes 1989. gada 3. maija
            Direktīvu 89/341/EEK, atbilstoša atļauja laišanai tirgū, un kuram tostarp netika veiktas nekaitīguma un efektivitātes pārbaudes,
            neietilpst šīs regulas, tās versijā ar grozījumiem, piemērošanas jomā un līdz ar to tam nevar izsniegt papildu aizsardzības
            sertifikātu;
      2)      papildu aizsardzības sertifikāts, kas ir izsniegts produktam, kurš neietilpst Regulas Nr. 1768/92, tās versijā ar grozījumiem,
            piemērošanas jomā atbilstoši tam, kā tā definēta šīs regulas 2. pantā, nav spēkā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2003. gada 18.septembrī. # Daniel Callebaut pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta T-241/02.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 29.oktobrī. # Bowland Dairy Products Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība par zaudējumu atlīdzību - Regula (EK) Nr. 178/2002 - Ātrās reaģēšanas sistēma - Papildu paziņojums - Valsts iestāžu kompetence - Komisijas nostāja, kura nav juridiski saistoša - Strīda priekšmeta grozīšana - Nepieņemamība. # Lieta T-212/06.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2009. gada 29. oktobrī (
            *1
         )
      “Prasība par zaudējumu atlīdzību — Regula (EK) Nr. 178/2002 — Ātrās reaģēšanas sistēma — Papildu paziņojums — Valsts iestāžu kompetence — Komisijas atzinums, kurš nav juridiski saistošs — Strīda priekšmeta grozīšana — Nepieņemamība”
      Lieta T-212/06

            Bowland Dairy Products Ltd
         , Berovforda [Barrowford], Lenkašīra [Lancashire] (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv Dž. Miligans [J. Milligan], solicitor, D. Andersons [D. Anderson], QC, un A. Robertsons [A. Robertson], barrister,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv P. Olivers [P. Oliver], Ž. P. Kepenns [J.-P. Keppenne] un L. Parpala [L. Parpala], pārstāvji,
      atbildētāja,
      strīdā par, pirmkārt, lūgumu atcelt iespējamu Komisijas atteikumu ātrās reaģēšanas sistēmas ietvaros, kas paredzēta Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV L 31, 1. lpp.), 50. pantā, izplatīt papildu paziņojumu par Apvienotās Karalistes Food Standards Agency atļauju tirgot prasītājas ražoto balto sieru un, otrkārt, prasību atlīdzināt zaudējumus, kurus prasītāja, iespējams, cietusi šī atteikuma rezultātā.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Preks [M. Prek] (referents) un V. Čuke [V. M. Ciucă],
      sekretāre K. Kanca [C. Kantza], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 5. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Atbilstošās tiesību normas

               1

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulā (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV L 31, 1. lpp.), ir paredzētas procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu.

               2

               Regulas Nr. 178/2002 IV nodaļā ar nosaukumu “Ātrās reaģēšanas sistēma, krīzes vadība un ārkārtas situācijas” ir paredzēta ātrās reaģēšanas sistēma attiecībā uz pārtiku un dzīvnieku barību (turpmāk tekstā — “ĀRSP”).

               3

               Regulas Nr. 178/2002 50. pants ir šāds:
               “Ātrās reaģēšanas sistēma
               1.   Lai paziņotu par tiešu vai netiešu risku cilvēku veselībai, kas rodas no pārtikas vai barības, kā tīklu izveido ātrās reaģēšanas sistēmu. Tajā iesaistās dalībvalstis, Komisija un [Eiropas Pārtikas nekaitīguma] Iestāde. Dalībvalstis, Komisija un [Eiropas Pārtikas nekaitīguma] Iestāde katra izraugās kontaktpunktu, kas iekļauts tīklā. Komisija atbild par tīkla pārvaldību.
               2.   Ja kādam tīkla loceklim ir informācija par to, ka pastāv nopietns tiešs vai netiešs pārtikas vai barības radīts risks attiecībā uz cilvēku veselību, tad tādu informāciju tūlīt paziņo Komisijai, izmantojot ātrās reaģēšanas sistēmu. Komisija tūlīt pārsūta minēto informāciju tīkla locekļiem.
               [Eiropas Pārtikas nekaitīguma] Iestāde var papildināt paziņojumu ar jebkuru zinātnisku vai tehnisku informāciju, kas ļautu dalībvalstīm vieglāk veikt ātru, atbilstīgu riska pārvaldības darbību.
               3.   Neierobežojot citus Kopienas tiesību aktus, dalībvalstis, izmantojot ātrās reaģēšanas sistēmu, tūlīt paziņo Komisijai par:

                        a)

                        visiem pasākumiem, ko tās pieņem un kā mērķis ir ierobežot pārtikas vai barības laišanu tirgū vai panākt, ka pārtiku vai barību izņem no tirgus vai saņem atpakaļ no patērētāja, lai aizsargātu cilvēku veselību, un kas jāveic ātri;

                        b)

                        ikvienu tādu ieteikumu vai vienošanos ar speciālistiem, kas iesaistīti pārtikas un barības apritē, kuru mērķis ir brīvprātīgi vai obligātā kārtā novērst, ierobežot vai noteikt īpašus nosacījumus pārtikas vai barības laišanai tirgū vai iespējamai izmantošanai, ņemot vērā nopietnu risku cilvēku veselībai, un uz kuriem attiecībā vajadzīga ātra darbība;

                        c)

                        visiem gadījumiem, kad saistībā ar tiešu vai netiešu risku cilvēku veselībai kompetentā iestāde Eiropas Savienības robežkontroles postenī noraida pārtikas vai barības partiju, konteineru vai kravu.

                  Paziņojumam pievieno sīku paskaidrojumu par tās dalībvalsts kompetento iestāžu rīcības iemesliem, no kuras sniegts paziņojums. Pēc tam savlaicīgi nosūta papildu informāciju, jo īpaši, ja pasākumus, kuri ir pamatā paziņojuma izstrādei, groza vai atsauc.
               Komisija tūlīt nosūta tīkla locekļiem paziņojumu un papildu informāciju, kas saņemta saskaņā ar pirmo un otro daļu.”

         Prāvas priekšvēsture

               4

               Prasītāja, Bowland Dairy Products Ltd, ir saskaņā ar Anglijas tiesībām dibināta sabiedrība, kura nodarbojas ar biezpiena un īpaši — krēmveida siera — ražošanu. Kopš 1999. gada tā ar Pendle Environmental Health Office – vietējā pārtikas uzraudzības iestāde, kas darbojas Food Standards Agency (turpmāk tekstā — “FSA”) pārraudzībā — atļauju ražo krēmveida sieru no dažādiem piena veidiem.

               5

               2006. gada 9. jūnijā Pārtikas un veterinārais dienests (PVD), dienests, kurš ietilpst Eiropas Kopienu Komisijas ģenerāldirektorātā (ĢD) “Veselība un patērētāju aizsardzība”, FSA pārstāvju klātbūtnē pārbaudīja prasītājas birojus un kvalitātes kontroles laboratoriju. PVD inspekcijas rezultāti tika izklāstīti ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība” iekšējā paziņojumā un atspoguļoti misijas, kuru PVD veica Apvienotajā Karalistē no līdz 26. jūnijam, gala ziņojuma projektā.

               6

               2006. gada 14. jūnijāFSA ĀRSP ietvaros iesniedza ātrās reaģēšanas paziņojumu, norādot šādu risku: “Bojāti piena produkti. Antibiotiku atklāšanai nepiemērots kontroles režīms”. FSA paziņojums attiecās uz “visiem krēmveida sieriem ar sanitāro zīmi UK PE 023.EEC”, proti, visiem prasītājas ražotajiem krēmveida sieriem. Papildu informācija ĀRSP ietvaros tika iesniegta .

               7

               Uz laiku no 2006. gada 16. līdz 26. jūnijam prasītāja savas ražotnes slēdza.

               8

               2006. gada 20. jūnijāFSA veica prasītājas ražotņu kontroli. ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība” nosūtītajā vēstulē FSA pauda savas bažas par prasītājas ražotnēs konstatēto praksi un šajā sakarā veiktajiem pasākumiem. FSA secināja, ka darbības atsākšana prasītājas ražotnēs, ņemot vērā veiktos pasākumus, neradīs problēmas sabiedrības veselībai un netiks pārkāptas arī Kopienu tiesību normas.

               9

               2006. gada 26. jūnijāFSA atļāva prasītājai atsākt krēmveida siera ražošanu, ko tā darīja jau tajā pašā dienā.

               10

               ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība” un FSA starpā notika jaunas diskusijas par PVD 2006. gada 9. jūnija secinājumiem, un tika sasaukta sapulce.

               11

               Ar 2006. gada 19. jūlija elektroniskā pasta vēstuli F. kungs no FSA, precizējot, ka Komisija ir vēlējusies saņemt viņa komentārus vai priekšlikumus, tai nosūtīja šādu papildu paziņojuma projektu:
               “Lielbritānijas iestādes 2006. gada 20. jūnijā veica pilnīgu Bowland Dairy Products Ltd kontroli. Pēc šīs kontroles atpakaļ uz Apvienoto Karalisti no Vācijas tika atsūtītas divas krēmveida siera kravas, kuras bija ražotas no piena, kurš nebija piemērots lietošanai pārtikā, un, veicot kontroli, iznīcinātas 27. jūnijā.
               Turklāt tika konstatēts, ka ir jāveic korektīvi pasākumi, kā rezultātā tika uzlabota risku analīze un kritisko aspektu uzraudzība, kā arī kvalitātes kontrole un piena īpašību kontrole, to saņemot.
               Tādēļ Lielbritānijas iestādes atļauj Bowland ražotā krēmveida siera tirdzniecību.”

               12

               Ar 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstuli Komisija FSA sniedza šādu atbildi:
               “Godātais [F.] kungs,
               Mums prieks, ka vakar varējām izklāstīt no jauna [ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība”] nostāju attiecībā uz pienu, kurš satur antibiotikas un ūdens piejaukumu. Mēs esam iecerējuši pēc vasaras brīvdienām dalībvalstīm piedāvāt juridisku instrumentu, kura mērķis ir precizēt, kā rīkoties ar šīm divām sastāvdaļām, un to kontroli siera ražošanā.
               Attiecībā uz Jūsu ātrās reaģēšanas sistēmai paredzētā ziņojuma projektu — mēs pateicamies, ka sazinājāties ar mums. Ar pēdējo teikumu “Tādēļ Lielbritānijas iestādes atļauj Bowland ražotā krēmveida siera tirdzniecību” mēs saprotam, ka runa ir par Jūsu nostāju, tomēr tāda nav [ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība”] nostāja. Pēc mūsu vakardienas sarunas mēs sapratām, ka kopš 26. jūnija (datuma, kad Bowland atsāka ražošanu) Bowland atkal izmanto pienu, kura antibiotiku īpatsvars, kā arī ar ūdeni atšķaidītā piena saturs nav ticis atzīts par zemāku kā maksimāli pieļaujamais, kā arī ķīmisko vielu neesamība nav tikusi apstiprināta ar atbilstošiem līdzekļiem.
               Tādēļ [ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība”] nevar apstiprināt Jūsu vēstulē pausto atzinumu.
               Mēs Jūsu paziņojuma projektam varētu piekrist tikai tad, ja Jūs apstiprinātu, ka minētie divi piena veidi netiek izmantoti krēmveida siera ražošanai.
               Kā alternatīvu mēs varam piedāvāt izplatīt Jūsu paziņojumu ĀRSP, bet šādā gadījumā tam tiks pievienota [ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība”] piezīme, kurā precizēts, ka “Komisijas dienesti uzskata, ka Bowland ražoto krēmveida sieru tirgot nedrīkst”.
               Ar cieņu
               [E. P.]”

               13

               Ar 2006. gada 23. augusta elektroniskā pasta vēstuli, kas bija adresēta P. kungam, FSA pārstāvis Y. kungs lūdza ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība” ar ĀRSP izplatīt paziņojumu, kura teksts bija tāds pats kā paziņojuma projekta teksts. Tajā pašā dienā Apvienotās Karalistes iestādes šo pašu ziņojumu iesniedza ĀRSP kontaktpunktā Komisijā.

               14

               2006. gada 24. augustā Komisija šo paziņojumu izplatīja ar ĀRSP. Tā izplatīja arī savu dienestu piezīmi, kurā bija ietverts sanāksmes protokola projekts un no kura izrietēja, ka ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība” nepiekrīt atļaujai, ko FSA piešķīrusi prasītājai (turpmāk tekstā — “ piezīme”).

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               15

               Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 11. augustā, prasītāja cēla šo prasību.

               16

               Ar tajā pašā dienā Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegtu atsevišķu dokumentu prasītāja iesniedza lūgumu noteikt pagaidu pasākumus, īpaši lūdzot, lai Pirmās instances tiesa, pirmkārt, aptur 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstulē ietvertā apstrīdētā lēmuma izpildi un, otrkārt, aptur FSA papildu paziņojuma izplatīšanu ĀRSP ietvaros.

               17

               2006. gada 25. augustā prasītāja Pirmās instances tiesai iesniedza vēstules, kuru tā tajā pašā dienā bija nosūtījusi ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība”, kopiju un kurā tā norādīja, ka tā lūdz Pirmās instances tiesu savu lūgumu par pagaidu pasākumiem un pamata prasību izskatīt kā vērstu ne tikai pret elektroniskā pasta vēstuli, bet arī pret piezīmi.

               18

               Ar 2006. gada 12. septembra rīkojumu lietā T-212/06 R Bowland Dairy Products/Komisija (Krājumā nav publicēts) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs uzlika Komisijai par pienākumu atsaukt savu piezīmi, līdz tiks pasludināts rīkojums par pagaidu noregulējuma procedūras izbeigšanu. Komisija šo rīkojumu izpildīja.

               19

               Ar 2006. gada 24. oktobra vēstuli prasītāja atsauca savu lūgumu par pagaidu pasākumiem un prasījumu par tiesību aktu atcelšanu. Tā tomēr norādīja, ka tā uztur spēkā prasījumus par iespējami ciesto zaudējumu atlīdzināšanu.

               20

               Ar 2006. gada 29. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs izdeva rīkojumu dzēst lietu T-212/06 R no reģistra.

               21

               Pēc Komisijas lūguma, kas tika iesniegts 2007. gada 28. martā ar atsevišķu dokumentu un pret ko prasītāja savos rakstveida apsvērumos neiebilda, Pirmās instances tiesa procesa organizatorisko pasākumu ietvaros nolēma, ka jautājums par zaudējumu apmēru nav jāizskata, kamēr nav noskaidrots, vai Komisija ir vainojama pie prasītājai iespējami cēlušos zaudējumu rašanās.

               22

               Lieta tika nodota trešajai palātai. Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta. Tā kā tiesnesis referents nevarēja piedalīties palātas darbā, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs ar 2008. gada 7. janvāra rīkojumu nodeva šo lietu piektajai palātai.

               23

               Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2009. gada 5. marta tiesas sēdē.

               24

               Savā prasības pieteikumā prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu atcelt 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstuli. vēstulē prasītāja ir norādījusi, ka tā paplašina savu prasību atcelt tiesību aktu, lūdzot atcelt piezīmi. Tās prasījumi par tiesību aktu atcelšanu vēlāk tika atsaukti ar vēstuli.

               25

               Savā replikas rakstā prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu:

                        —

                        piespriest Komisijai kā zaudējumu atlīdzību samaksāt zaudējumu summu, kas tai radušies 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstules un piezīmes dēļ, pieskaitot procentus;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               26

               Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību kā daļēji nepieņemamu un katrā ziņā nepamatotu;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               27

               Vispirms ir jāuzsver, ka rakstveida procedūras ietvaros prasītāja savus prasījumus par 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstules un piezīmes atcelšanu ir atsaukusi. Šī atteikšanās no prasības tika apstiprināta tiesas sēdē. Tādēļ Pirmās instances tiesa izskatīs tikai prasījumu par zaudējumu atlīdzību.

         Lietas dalībnieku argumenti

               28

               Prasītāja norāda, ka Komisija FSA papildu paziņojumam ir izvirzījusi nosacījumu, ka FSA ir jāapstiprina, ka prasītāja krēmveida siera ražošanā neizmanto pienu, kurš satur antibiotikas, vai pienu ar ūdens piejaukumu, vai kā alternatīvu tā ir solījusi šim paziņojumam pievienot ĢD “Veselība un patērētāju aizsardzība” piezīmi, ka Komisijas dienesti uzskata, ka prasītājas ražoto krēmveida sieru tirgot nedrīkst.

               29

               Prasītāja it īpaši uzskata, ka 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstule ir galīgs Komisijas atteikums publiskot FSA papildu paziņojumu, ja tam netiks pievienota piezīme par pretējo, no kuras izriet Komisijas iebildumi. Šī atteikuma galīgo raksturu pierādot fakts, ka ar elektroniskā pasta vēstuli ir atbildēts uz FSA vēstuli, kura — kā uzskata prasītāja — nebija uzskatāma par neko citu kā vien lūgumu publicēt. Prasītāja turklāt uzskata, ka Pirmās instances tiesai, izskatot šo prasību, ir jāņem vērā, ka tās mērķis ir piedzīt atlīdzību par zaudējumiem, kas radīti ne vien ar elektroniskā pasta vēstuli, bet arī ar piezīmi, kaut arī tā ar ĀRSP starpniecību tika publiskota pēc prasības celšanas.

               30

               Pirmkārt, šajā sakarā prasītāja norāda, ka 2006. gada 24. augusta piezīmes sekas ir tādas pašas kā elektroniskā pasta vēstules sekas un ka pret šiem diviem aktiem izvirzītie argumenti un pretenzijas arī ir vienādi.

               31

               Otrkārt, tā atsaucas uz iepriekš minētā rīkojuma lietā Bowland Dairy Products/Komisija 18. punktu, kurā kā pagaidu pasākums Komisijai ir uzlikts pienākums atsaukt 2006. gada 24. augusta piezīmi līdz rīkojumam par pagaidu noregulējuma procedūras izbeigšanu. Prasītāja uzskata, ka, ņemot vērā EKL 242. pantu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 104. pantu, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs nebūtu varējis uzlikt par pienākumu atsaukt piezīmi, ja tā netiktu uzskatīta par lietas priekšmeta sastāvdaļu.

               32

               Komisija uzskata, ka 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstule nav atteikums publiskot FSA papildu paziņojumu, jo līdz minētajam datumam tai vēl nebija iesniegts galīgais lūgums to darīt. FSA elektroniskā pasta vēstule esot vienkārša apspriešanās par papildu paziņojuma projektu.

               33

               Komisija turklāt uzskata, ka prasība neattiecas uz 2006. gada 24. augusta piezīmi, jo tā ir izdota vēlāk par prasības celšanu. Tā norāda, ka sākotnējās prasības papildināšana, iesniedzot Komisijai adresētu vēstuli, būtu ļoti neparasta un Tiesas statūtiem un Reglamentam acīmredzami neatbilstoša procedūra.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               34

               Vispirms ir jāatgādina, ka pirmajā teikumā Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 21. panta pirmajā daļā, ko piemēro procesā Pirmās instances tiesā atbilstoši šo statūtu 53. panta pirmajai daļai, ir noteikts, ka “Tiesā griežas ar Tiesas sekretāram adresētu pieteikumu” un ka “prasības pieteikumā [..] jānorāda [..] strīda priekšmets, prasījums un [īss pamatu izklāsts]”.

               35

               Tas pats noteikts Reglamenta 44. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktā, kurā paredzēts, ka Tiesas Statūtu 21. pantā paredzētajā prasības pieteikumā ietver strīda priekšmetu un kopsavilkumu par izvirzītajiem pamatiem.

               36

               Ja Reglamenta 48. panta 2. punkts noteiktos apstākļos ļauj tiesvedībā izvirzīt jaunus pamatus, šo normu nekādā gadījumā nevar interpretēt kā tādu, kas ļauj prasītājam Pirmās instances tiesā iesniegt jaunus prasījumus un mainīt strīda priekšmetu (skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā T-3/99 Banatrading/Padome, Recueil, II-2123. lpp, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Otrkārt, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet — lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par tās iestāžu nelikumīgu rīcību, ir jābūt izpildītiem šādiem nosacījumiem: iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumam, zaudējumu esamībai un cēloņsakarības starp apgalvoto rīcību un norādīto kaitējumu esamībai. Tādēļ, ja viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts, prasība ir pilnībā jānoraida, nepārbaudot citus nosacījumus (skat. Tiesas 1982. gada 29. septembra spriedumu lietā 26/81 Oleifici Mediterranei/EEK, Recueil, 3057. lpp., 16. punkts; Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās T-481/93 un T-484/93 Exporteurs in Levende Varkens u.c./Komisija, Recueil, II-2941. lpp., 80. punkts, un spriedumu lietā T-344/04 Bouychou/Komisija, Krājumā nav publicēts, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               38

               No šīs judikatūras izriet, ka iestādes atbildētājas izdotais tiesību akts vai rīcība, kas ir apgalvoto zaudējumu pamatā, ietilpst prasības par zaudējumu atlīdzību priekšmetā un ir jānorāda prasības pieteikumā. Šī paša iemesla dēļ šādas prasības prasījumi ir jāsaprot tādējādi, ka tie attiecas uz iespējamo zaudējumu, kuru iemesls ir prasības pieteikumā norādītais tiesību akts vai rīcība, atlīdzību.

               39

               Treškārt, ir jāatgādina, ka ar Regulas Nr. 178/2002 50. panta 1. punktu tiek izveidota ĀRSP, ar kuru kā tīkla locekles tiek piesaistītas dalībvalstis, Komisija un Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestāde (EFSA), kā atbildīgo par tīkla vadību nosakot Komisiju. Šī tīkla ietvaros dalībvalstis paziņo Komisijai šī paša panta 3. punkta a)–c) apakšpunktā uzskaitītos pasākumus, kā arī saskaņā ar šī punkta otro daļu — papildu informāciju, it īpaši, ja paziņotie pasākumi ir grozīti vai atsaukti. Komisijai savukārt paziņošanas tīkla locekļiem ir nekavējoties jāpaziņo papildu informācija, kuru tā ir saņēmusi saskaņā ar minētā punkta pirmo un otro daļu. Tomēr kā šī tīkla locekle Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 178/2002 50. panta 2. punktu var citiem tīkla locekļiem paziņot arī tās rīcībā esošu informāciju par tiešu vai netiešu smagu risku cilvēku veselībai, kas saistīts ar pārtiku vai dzīvnieku barību.

               40

               No šīm tiesību normām izriet, ka par Regulas Nr. 178/2002 50. panta 3. punktā paredzēto paziņojumu tekstiem, kā arī to nodošanu Komisijai, lai tā tos paziņotu citiem tīkla locekļiem, atbildīga ir vienīgi attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde.

               41

               Protams, nevar izslēgt, ka pat gadījumā, kas ietilpst valsts iestāžu kompetencē, Komisija var paust savu viedokli, kuram gan nav juridisku seku un kurš minētajām iestādēm nav saistošs (Tiesas 1980. gada 27. marta spriedums lietā 133/79 Sucrimex un Westzucker/Komisija, Recueil, 1299. lpp., 16. punkts, un Tiesas rīkojums lietā 151/88 Itālija/Komisija, Recueil, 1255. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-160/98 Van Parys un Pacific Fruit Company/Komisija, Recueil, II-233. lpp, 65. punkts). Tādējādi prasījumi par zaudējumu atlīdzību, kas pamatoti ar faktu, ka Komisija šādu viedokli ir paudusi, nav pieņemami (Pirmās instances tiesas rīkojums lietā T-92/06 Lademporiki un Parousis & Sia/Komisija, Krājumā nav publicēts, 26. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Sucrimex un Westzucker/Komisija, 22. un 25. punkts).

               42

               Izskatāmajā lietā ir jāatgādina, ka 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstule FSA tika nosūtīta, atbildot uz tās elektroniskā pasta vēstuli. No pēdējās minētās vēstules izriet, ka FSA ir vēlējusies saņemt komentārus un ieteikumus no Komisijas, tostarp ieteikumus citādai paziņojuma teksta redakcijai. Turklāt FSA ir uzsvērusi, ka tā ir iecerējusi nekavējoties publiskot paziņojumu ĀRSP tīklā un ka tā šajā sakarā vēlas saņemt ātru atbildi no Komisijas.

               43

               No tā izriet, ka 2006. gada 20. jūlija elektroniskā pasta vēstulē ir pausts tikai Komisijas viedoklis, atbildot uz FSA šajā sakarā pausto lūgumu. Tādēļ un atbilstoši šī sprieduma 41. punktā norādītajai judikatūrai prasījumi par zaudējumu atlīdzināšanu, kas pamatoti ar faktu, ka Komisija, atbildot uz FSA lūgumu, ir paudusi savu nostāju par papildu informācijas paziņojuma Regulas Nr. 178/2002 50. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē tekstu, kuru FSA bija nodomājusi tai nosūtīt, lai paziņotu pārējiem tīkla locekļiem, ir nepieņemami un ir jānoraida.

               44

               Runājot par prasītājas lūgumu par to, ka tās izvirzīto prasījumu par zaudējumu atlīdzināšanu atbalstam jāņem vērā arī 2006. gada 24. augusta piezīme, no šī sprieduma 34.–36. punktā minētajiem apsvērumiem un judikatūras izriet, ka arī tas ir jānoraida kā nepieņemams, jo tā mērķis ir grozīt lietas priekšmetu, kā arī prasības sākotnējos prasījumus (šajā sakarā skat. arī iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā Banatrading/Padome, 29. punkts).

               45

               Apstāklis, ka pretēji prasītājas apgalvotajam Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs ar iepriekš 18. punktā minēto rīkojumu lietā Bowland Dairy Products/Komisija uzdeva atsaukt 2006. gada 24. augusta piezīmi, šādu slēdzienu neatspēko. Šajā sakarā pietiek norādīt, ka runa ir par rīkojumu, kas pieņemts pagaidu noregulējuma procedūrā, kas nekādi neietekmē pamata lietas iznākumu.

               46

               No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kā nepieņemama.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               47

               Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma tiesvedību, saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt kā nepieņemamu;

                           2)

                              Bowland Dairy Products Ltd atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma tiesvedību.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 29. oktobrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — angļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1998. gada 10.decembrī. # Glob-Sped AG pret Hauptzollamt Lörrach. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta C-328/97.