Tiesas spriedums 1970. gada 16. aprīlī. # La Compagnie d'approvisionnement, de transport et de crédit SA, pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 65-69.


Tiesas spriedums 1995. gada 17. oktobrī. # Eckhard Kalanke pret Freie Hansestadt Bremen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesarbeitsgericht - Vācija. # Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm - Direktīva 76/207/EEK - Paaugstināšana amatā. # Lieta C-450/93.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2015. gada 23. oktobris.#TrekStor Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “SmartTV Station” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamati – Atšķirtspējas neesamība – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkts.#Lieta T-649/13.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 7.jūlijā. # Jean-Marie Le Pen pret Eiropas Parlamentu. # Apelācija - Eiropas Parlamenta locekļu vēlēšanas - Vienotas vēlēšanu procedūras neesamība - Valsts tiesību piemērošana - Eiropas Parlamenta deputāta pilnvaru atņemšana pēc kriminālatbildības iestāšanās - Akts, ar kuru Eiropas Parlaments šo pilnvaru atņemšanu "pieņem zināšanai" - Prasība atcelt tiesību aktu - Akts, kas nav pārsūdzams - Nepieņemamība. # Lieta C-208/03 P.

text:
      Lieta C-208/03 P
      Jean-Marie Le Pen
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Apelācija – Eiropas Parlamenta locekļu vēlēšanas – Vienotas vēlēšanu procedūras neesamība – Valsts tiesību piemērošana – Eiropas Parlamenta deputāta pilnvaru atņemšana pēc kriminālatbildības iestāšanās – Akts, ar kuru Eiropas Parlaments šo pilnvaru atņemšanu “pieņem zināšanai” – Prasība atcelt tiesību aktu – Akts, kas nav pārsūdzams – Nepieņemamība
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 27. janvārī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 7. jūlijā.
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Apelācija — Pamati — Vienkārša Pirmās instances tiesā izvirzītu pamatu un argumentu atkārtošana — Nepieņemamība — Pirmās instances
            tiesas veiktas Kopienu tiesību interpretācijas vai piemērošanas apstrīdēšana — Pieņemamība
      (EKL 225. pants; Protokola par Tiesas statūtiem 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      2.     Prasība atcelt tiesību aktu — Akti, pret kuriem var celt prasību — Jēdziens — Akti ar juridiski saistošu iedarbību — Eiropas
            Parlamenta priekšsēdētāja paziņojums, ar ko pieņem zināšanai to, ka vieta kļūst vakanta pēc valsts iestāžu veiktas valsts
            tiesību normu piemērošanas — Izslēgšana
      (EKL 230. pants; Akta par Asamblejas pārstāvju vispārējām tiešām vēlēšanām 12. panta 2. punkts)
      1.     Saskaņā ar EKL 225. pantu, Protokola par Tiesas statūtiem 58. panta pirmo daļu un šīs tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta
         c) apakšpunktu apelācijas sūdzībās ir precīzi jānorāda tā sprieduma, kuru ir prasīts atcelt, pārsūdzētie elementi, kā arī
         juridiskie argumenti, kas specifiskā veidā pamato šo apelācijas sūdzību. Šim nosacījumam neatbilst apelācijas sūdzība, kas
         – pat neietverot argumentāciju, kas specifiski atklātu kļūdu tiesību piemērošanā, kuras dēļ pārsūdzētais spriedums kļūtu par
         atceļamu – aprobežojas ar iepriekš Pirmās instances tiesā jau izvirzītu pamatu un argumentu atkārtošanu vai tekstuālu reproducēšanu.
         Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs tomēr apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu,
         pirmajā instancē izvērtētos juridiskos aspektus var atkārtoti izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs
         tādējādi nevar balstīt savu apelācijas sūdzību uz Pirmās instances tiesā jau izmantotiem pamatiem un argumentiem, iepriekš
         minētais process var zaudēt daļu no tā jēgas.

      (sal. ar 39. un 40. punktu)
      2.     Lai noteiktu, vai akti var būt prasības atcelt tiesību aktu, kas celta atbilstoši EKL 230. pantam, priekšmets, ir jāpieturas
         vairāk pie pašu aktu būtības, kā arī to autora nodoma; forma, kādā ir pieņemts akts vai lēmums, principā ir nenozīmīga. Tādējādi
         nav izslēgts, ka rakstveida paziņojums vai pat vienkāršs mutvārdu paziņojums saskaņā ar EKL 230. pantu var tikt pakļauts Tiesas
         kontrolei.

      Tomēr Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja paziņojuma plenārsēdes laikā par deputāta vietas vakanci novērtējumā nevarētu ignorēt
         uz Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām attiecināmos noteikumus un procedūras. Tā kā strīda faktu rašanās brīdī nekāda vienota
         vēlēšanu procedūra šīs iestādes deputātu vēlēšanām nebija stājusies spēkā, šī procedūra saskaņā ar 1976. gada Akta par Asamblejas
         pārstāvju vispārējām tiešām vēlēšanām 7. panta 2. punktu joprojām noritēja saskaņā ar katrā dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem.
         Tā kā saskaņā ar dalībvalsts noteikumiem ierobežojuma tikt ievēlētam dēļ tika atņemts Eiropas Parlamenta deputāta mandāts,
         šim parlamentam nebija citas izvēles kā vien nekavējoties pieņemt zināšanai konstatāciju par vietas vakanci, ko bija izdarījušas
         valsts iestādes un kas bija konstatācija par iepriekš pastāvošu tiesisku stāvokli un kas izrietēja vienīgi no šo iestāžu lēmuma.

      Faktiski no paša 1976. gada akta 12. panta 2. punkta redakcijas, atbilstoši kuram Eiropas Parlamentam ir pienākums “pieņemt
         zināšanai“ vietas vakanci saskaņā ar dalībvalstīs spēkā esošu tiesību normu piemērošanu, izriet, ka Eiropas Parlamentam nav
         nekādas rīcības brīvības šajā jomā. Ņemot vērā šo īpašo gadījumu, Eiropas Parlamentam nepiekrīt konstatēt vietas vakanci,
         bet vienkārši pieņemt zināšanai to, ka attiecīgās personas vieta kļūst vakanta, ko jau ir konstatējušas valsts iestādes, kaut
         gan pārējos attiecīgajos gadījumos šai iestādei it īpaši kāda tā deputāta atkāpšanās vai nāves gadījumā ir aktīvāka loma,
         jo tā pati konstatē vietas vakanci un par to informē attiecīgo dalībvalsti. Turklāt tas arī nepiekrīt Eiropas Parlamentam
         – bet vienīgi valsts tiesām vai, attiecīgā gadījumā, Eiropas Cilvēktiesību tiesai – pārbaudīt, vai ir ievērots process, ko
         paredz piemērojamās valsts tiesības vai attiecīgās personas pamattiesības.

      (sal. ar 46.–50. un 56. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 7. jūlijā(*)

      Apelācija – Eiropas Parlamenta locekļu vēlēšanas – Vienotas vēlēšanu procedūras neesamība – Valsts tiesību piemērošana – Eiropas Parlamenta deputāta pilnvaru atņemšana pēc kriminālatbildības iestāšanās – Akts, ar kuru Eiropas Parlaments šo pilnvaru atņemšanu “pieņem zināšanai” – Prasība atcelt tiesību aktu – Akts, kas nav pārsūdzams – Nepieņemamība
      Lieta C‑208/03 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
      ko 2003. gada 10. maijā iesniedza
      Jean‑Marie Le Pen, Senklū [Saint‑Cloud] (Francija), ko pārstāv F. Vāgners [F. Wagner], avocat,

      apelācijas sūdzības iesniedzējs,
      citi lietas dalībnieki –
      Eiropas Parlaments, ko pārstāv H. Krīks [H. Krück] un K. Karamarks [C. Karamarcos], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētājs pirmajā instancē,
      Francijas Republika, ko pārstāv R. Abraāms [R. Abraham] un Ž. de Bergess [G. de Bergues], kā arī L. Berneims [L. Bernheim], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 27. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu apelācijas sūdzību Lepēns [Le Pen] prasa atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu T‑353/00 Le Pen/Parlaments (Recueil, II‑1729. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa kā nepieņemamu noraidīja prasību, ko cēla Lepēns,
         lai atceltu lēmumu, kas pieņemts Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas 2000. gada 23. oktobra paziņojuma formā par Lepēna Eiropas
         Parlamenta deputāta pilnvaru atņemšanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”).

      2       Ar atsevišķu dokumentu, kas reģistrēts Tiesas kancelejā 2003. gada 10. jūnijā, Lepēns saskaņā ar EKL 242. un 243. pantu arī
         iesniedza pieteikumu par apstrīdētā akta piemērošanas apturēšanu. Šis pieteikums tika noraidīts ar Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada
         31. jūlija rīkojumu C‑208/03 P‑R Le Pen/Parlaments (Recueil, I‑7939. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
       EK līgums
      3       EKL 190. panta 4. punkts paredz, ka Eiropas Parlaments izstrādā priekšlikumus par savu locekļu vispārējām tiešām vēlēšanām
         saskaņā ar vienotu procedūru visās dalībvalstīs vai saskaņā ar to kopīgajiem principiem un ka Padome, saņēmusi piekrišanu
         no Eiropas Parlamenta, kas pieņem lēmumu ar visu savu locekļu balsu vairākumu, vienprātīgi pieņem attiecīgos noteikumus un
         iesaka šīm dalībvalstīm tos pieņemt saskaņā ar katras valsts attiecīgajām konstitucionālajām prasībām.

       1976. gada akts
      4       1976. gada 20. septembrī Padome pieņēma lēmumu 76/787/EOTK, EEK, Euratom  Akts par Asamblejas pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās (OV L 278, 1. lpp.), kas bija iepriekšminētajam lēmumam
         pievienots akts (turpmāk tekstā tā oriģinālajā versijā – “1976. gada akts”).

      5       Saskaņā ar 1976. gada akta 3. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta “pārstāvjus ievēlē uz pieciem gadiem”.
      6       1976. gada akta 6. panta 1. punktā ir uzskaitīti amati, ar kādiem nevar apvienot Eiropas Parlamenta deputāta amatu, un šī
         panta 2. punktā paredzēts, ka “turklāt 7. panta 2. punktā paredzētajos apstākļos katra dalībvalsts var noteikt savas normas
         attiecībā uz amatu nesavienojamību”. Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu Eiropas Parlamenta deputātus, uz kuriem mandāta laikā
         tiek attiecināts 1. un 2. punkts, “nomaina saskaņā ar 12. pantu”.

      7       1976. gada akta 7. panta 1. punktā tiek precizēts, ka Eiropas Parlaments izstrādā priekšlikumus par vienotu vēlēšanu procedūru,
         bet līdz prāvas faktu rašanās brīdim šāda veida procedūra vēl joprojām nebija stājusies spēkā.

      8       1976. gada akta 7. panta 2. punkts nosaka:
      “Līdz brīdim, kad stājas spēkā vienota vēlēšanu procedūra, un atbilstīgi pārējiem šā Akta noteikumiem vēlēšanu procedūru katrā
         dalībvalstī regulē šīs valsts tiesību normas.”

      9       1976. gada akta 11. panta redakcija ir šāda:
      “Kamēr nav stājusies spēkā vienotā vēlēšanu procedūra, kas minēta 7. panta 1. punktā, [Eiropas Parlaments] pārbauda pārstāvju
         mandātus. Šajā nolūkā [tas] ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus un izšķir visas domstarpības, kas varētu rasties
         šā Akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā
         Aktā.”

      10     1976. gada akta 12. pants paredz:
      “1. Kamēr nav stājusies spēkā vienotā vēlēšanu procedūra, kas minēta 7. panta 1. punktā, un atbilstīgi pārējiem šā Akta noteikumiem
         katra dalībvalsts nosaka piemērotu kārtību, kā uz atlikušo laiku aizpildīt visas amatu vietas, kas kļūst vakantas 3. pantā
         minēto piecu gadu amata pilnvaru laikā.

      2. Ja amata vieta kļūst vakanta saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību normām, attiecīgā dalībvalsts to dara zināmu [Eiropas
         Parlamentam], un [tas] minēto faktu pieņem zināšanai.

      Visos pārējos gadījumos [Eiropas Parlaments] konstatē, ka ir vakance, un par to informē attiecīgo dalībvalsti.”
       Eiropas Parlamenta Reglaments
      11     Eiropas Parlamenta Reglamenta 7. pants ar nosaukumu “Pilnvaru pārbaude” prāvas faktu rašanās laikā spēkā esošajā redakcijā
         (OV 1999, L 202, 1. lpp.) paredzēja:

      “1. Pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, Parlaments nekavējoties pārbauda pilnvaras un nosaka, vai katra jaunievēlētā
         deputāta mandāts ir derīgs, kā arī izskata iespējamās domstarpības, kas var rasties saistībā ar [1976. gada 20. septembra
         Akta] noteikumiem, izņemot tās domstarpības, kuras rodas saistībā ar dalībvalstu vēlēšanu likumiem.

      [..]
      4. Atbildīgā komiteja nodrošina, lai Eiropas Savienības dalībvalstu vai Eiropas Savienības iestādes nekavējoties paziņotu
         Parlamentam visu informāciju, kas var ietekmēt deputāta pienākumu pildīšanu Eiropas Parlamentā vai aizvietotāju secību, minot
         dienu, kad pilnvaras stājas spēkā, ja deputātu ieceļ.

      Kad dalībvalstu attiecīgās iestādes uzsāk procedūru, kas var beigties ar deputāta pilnvaru atņemšanu, Parlamenta priekšsēdētājs
         prasa, lai viņu regulāri informē par procedūras virzību. Parlamenta priekšsēdētājs nodod šo jautājumu atbildīgajai komitejai,
         pēc kuras priekšlikuma Parlaments var pieņemt nostāju šajā jautājumā.

      5. Kamēr deputāta pilnvaras nav pārbaudītas vai kamēr nav pieņemts lēmums par strīdīgo jautājumu, deputāti darbojas Parlamentā
         un tā struktūrvienībās un īsteno visas tiesības.

      [..]”
      12     Šī paša reglamenta 8. pantā par “deputātu pilnvaru laiku” turklāt norādīts:
      “1. Deputāta pilnvaru laiks sākas un beidzas saskaņā ar [1976. gada 20. septembra Akta] noteikumiem. Pilnvaru laiks beidzas
         arī tad, ja deputāts ir miris vai atkāpjas.

      [..]
      6. Par deputāta pilnvaru izbeigšanās un brīvas vietas parādīšanās dienu uzskata:
      –       ja deputāts atkāpjas – dienu, kurā Parlaments saskaņā ar atkāpšanās protokolu ir paziņojis, ka vieta ir brīva;
      –       ja saskaņā ar attiecīgās valsts vēlēšanu likumu vai saskaņā ar [1976. gada 20. septembra Akta] 6. pantu deputāts ieņem ar
         Eiropas Parlamenta deputāta mandātu nesavienojamu amatu – dienu, kuru norādījušas dalībvalstu vai Eiropas Savienības kompetentās
         iestādes.

      [..]
      8. Ja apstrīd tāda deputāta mandāta derīgumu, kura pilnvaras ir pārbaudītas, šo jautājumu nodod atbildīgajai komitejai, kuras
         uzdevums ir nekavējoties, bet ne vēlāk kā nākamās sesijas sākumā sagatavot ziņojumu Parlamentam.

      9. Parlaments patur sev tiesības izskatīto mandātu pasludināt par nederīgu vai atbrīvojušos deputāta vietu neizsludināt, ja
         deputāta mandāta apstiprināšana vai atkāpšanās ir notikusi būtiskas kļūdas vai maldības dēļ.”

       Valsts tiesības
      13     Saskaņā ar 5. pantu 1977. gada 7. jūlija Likumā Nr. 77‑729 par Eiropas Kopienas Asamblejas pārstāvju vēlēšanām (1977. gada
         8. jūlija JORF, 3579. lpp.) prāvai piemērojamajā versijā (turpmāk tekstā – “1977. gada likums”):

      “[Eiropas Parlamenta deputātu] vēlēšanām ir piemērojami Vēlēšanu kodeksa panti LO 127.–LO 130‑1. [..]
      Mandāts tiek zaudēts, ja tā laikā rodas iemesli, kas nepieļauj iespēju tikt ievēlētam. To konstatē ar dekrētu.”
      14     1977. gada likuma 25. panta redakcija ir šāda:
      “[Eiropas Parlamenta deputātu] vēlēšanas var apstrīdēt strīdus kārtībā Valsts padomē ikkatrs vēlētājs desmit dienu laikā pēc
         balsošanas rezultātu izziņošanas visos šī likuma piemērošanas aspektos. Nolēmumu taisa plēnums.

      Prasības pieteikumam nav apturošas iedarbības.”
       Prāvas rašanās fakti un tiesvedība Pirmās instances tiesā
      15     Kā tas izriet no Tiesai iesniegtajiem materiāliem, prasība Pirmās instances tiesā ir celta sakarā ar strīdu saistībā ar apelācijas
         sūdzības iesniedzēja kriminālatbildības iestāšanos atbilstoši Francijas tiesas spriedumam un šādas atbildības sekām saskaņā
         ar Francijas tiesībām attiecībā uz vēlēšanu mandāta un tostarp Eiropas Parlamenta pārstāvja mandāta īstenošanu.

      16     Lepēns, kuru 1999. gada 13. jūnijā ievēlēja par Eiropas Parlamenta deputātu, iepriekš 1998. gada 2. aprīlī ar Versaļas (Francija)
         Pirmās instances tiesas (Tribunal correctionnel de Versailles) krimināllietu iztiesāšanas sastāva spriedumu tika atzīts par vainīgu vardarbībā un publiskā goda un cieņas aizskaršanā un
         pēc tam apelācijā tika atzīts par vainīgu vardarbībā pret valsts iestādes darbinieku (personne dépositaire) tā pienākumu izpildes laikā, kad minētās vardarbības īstenotājam cietušā statuss ir acīmredzams vai zināms. Pamatojoties
         uz šo deliktu, par kuru atbildība ir paredzēta Francijas kriminālkodeksa 222‑13. panta pirmās daļas 4. punktā, apelācijas
         sūdzības iesniedzējs ar Versaļas Apelācijas tiesas (Cour d’appel de Versailles) krimināllietu iztiesāšanas sastāva 1998. gada 17. novembra spriedumu tika notiesāts ar brīvības atņemšanu uz trīs mēnešiem
         nosacīti, kā arī ar naudas sodu FRF 5 000 apmērā. Šī tiesa kā papildsodu turklāt pasludināja liegumu vienu gadu izmantot kriminālkodeksa
         131‑26. pantā paredzētās tiesības, šo liegumu attiecinot tikai uz tiesībām tikt ievēlētam.

      17     Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja par augšminēto spriedumu iesniegtā kasācijas sūdzība tika noraidīta ar Kasācijas tiesas
         (Francija) 1999. gada 23. novembra spriedumu, [Francijas] premjerministrs atbilstoši 1977. gada likuma 5. panta otrajai daļai
         ar 2000. gada 31. marta dekrētu atzina, ka “Žana Marī Lepēna ierobežojums tikt ievēlētam pārtrauc viņa Eiropas Parlamenta
         pārstāvja mandātu”. Par šo dekrētu ar Francijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretāra 2000. gada 5. aprīļa vēstuli tika paziņots
         apelācijas sūdzības iesniedzējam, kā arī Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai, kura 2000. gada 3. maija plenārsēdes laikā par
         minēto faktu informēja deputātus un paziņoja par savu nodomu nodot lietas materiālus par Lepēna mandāta atņemšanu saskaņā
         ar Eiropas Parlamenta Reglamenta 7. panta 4. punkta otro daļu Juridiskajai un iekšējā tirgus komisijai (turpmāk tekstā – “Juridiskā
         komisija”).

      18     Juridiskā komisija savās sanāksmēs 2000. gada 4., 15. un 16. maijā aiz slēgtām durvīm veica apelācijas sūdzības iesniedzēja
         pilnvaru pārbaudi. Pēc pēdējās sanāksmes šīs komisijas priekšsēdētāja nosūtīja Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai šādu vēstuli:

      “Priekšsēdētājas kundze,
      2000. gada 16. maija sanāksmes laikā [Juridiskā komisija] atgriezās pie Žana Marī Lepēna jautājuma izskatīšanas. Komisija
         apzinās, ka Francijas Republikas premjerministra dekrēts, kas tika paziņots Lepēnam 2000. gada 5. aprīlī un publicēts “Francijas
         Republikas Oficiālajā Vēstnesī” (Journal officiel de la République française) 2000. gada 22. aprīlī, tagad ir kļuvis izpildāms. Tomēr komisija uzsver, kā tas ir arī norādīts vēstulē, ar kuru par dekrētu
         tika paziņots ieinteresētajai personai, ka tai ir tiesības celt prasību Valsts padomē (Conseil d’État) un šo prasību var papildināt ar pieteikumu apturēt dekrēta izpildi.

      Ievērojot vakar pieņemto lēmumu nerekomendēt Eiropas Parlamentam šobrīd formāli pieņemt zināšanai dekrētu par Lepēnu, komisija
         izvērtēja iespējamos tālākos soļus. Apstiprinot šādu lēmumu, Tapī [Tapie] lieta tika izvirzīta kā vadošais precedents, kā rezultātā Eiropas Parlaments formāli pieņems zināšanai dekrētu, ar kuru
         atņem [deputāta mandātu] tikai pēc tam, kad būs notecējis prasības celšanas termiņš Valsts padomē vai attiecīgā gadījumā pēc
         tās sprieduma.”

      19     Eiropas Parlamenta 2000. gada 18. maija plenārsēdes laikā šī parlamenta priekšsēdētāja nolasīja šo vēstuli un nekavējoties
         darīja zināmu savu nodomu “ievērot Juridiskās komisijas ieteikumu”.

      20     Ar 2000. gada 9. jūnija vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja informēja Vedrīnu [Védrine] un Moskoviči [Moscovici] – attiecīgi ārlietu ministru un valsts ministru Eiropas jautājumos – par faktu, ka “sakarā ar mandāta atņemšanas neatgriezenisko
         raksturu [..], Eiropas Parlaments formāli [pieņems] zināšanai 2000. gada 31. marta dekrētu tikai pēc tam, kad būs notecējis
         prasības celšanas termiņš Valsts padomē vai attiecīgā gadījumā pēc tās sprieduma”.

      21     Eiropas Parlamenta nostāju asi apstrīdēja Francijas iestādes un norādīja, ka, no vienas puses, šādi Eiropas Parlaments neievēro
         1976. gada akta 12. panta 2. punktu un ka, no otras puses, izvirzītais pamats nekādā veidā nevar attaisnot šādu pārkāpumu,
         tomēr šie iebildumi tika atstāti bez ievērības.

      22     Ar 2000. gada 16. jūnija vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja apstiprināja, ka šis parlaments “pieņems zināšanai Lepēna
         mandāta atņemšanu [tad, kad 2000. gada 31. marta dekrēts stāsies spēkā]”, kas vēl nav noticis, jo 2000. gada 5. jūnijā apelācijas
         sūdzības iesniedzējs Valsts padomē cēla prasību atcelt minēto dekrētu. Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja attaisnoja šādu nostāju,
         atsaucoties uz Tapī lietas precedentu un tiesiskās drošības prasību.

      23     Valsts padome 2000. gada 6. oktobrī noraidīja Lepēna prasību. Pēc tam Vedrīns un Moskoviči 2000. gada 12. oktobrī nosūtīja
         Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai vēstuli, kurā, pastāvot uz to, ka Francijas valdība vienmēr ir “stingri apstrīdējusi” Eiropas
         Parlamenta nostāju par vajadzību nogaidīt līdz iepriekšminētās tiesu iestādes sprieduma pieņemšanai par apelācijas sūdzības
         iesniedzēja prasību par 2000. gada 31. marta dekrēta atcelšanu – nostāju, ko šī valdība uzskatīja par pretēju “1976. gada
         akta burtam un garam” – viņi aicināja Eiropas Parlamentu “rīkoties atbilstoši Kopienu tiesībām” un cik vien ātri iespējams
         šī parlamenta priekšsēdētājai pieņemt zināšanai Lepēna mandāta atņemšanu.

      24     Ar 2000. gada 20. oktobra vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka iepriekšējā
         dienā viņa ir saņēmusi Francijas iestāžu oficiālu paziņojumu par iepriekšminēto Valsts padomes lēmumu un ka saskaņā ar Eiropas
         Parlamenta Reglamentu un 1976. gada aktu “[viņa] pieņems zināšanai [2000. gada 31. marta] dekrētu nākošās plenārsēdes laikā
         23. oktobrī”.

      25     Ar 2000. gada 23. oktobra vēstuli Lepēns informēja Eiropas Parlamenta priekšsēdētāju, pirmkārt, par to, ka viņš ir apstrīdējis
         iepriekšminētā Valsts padomes lēmuma spēkā esamību, jo pretēji 1977. gada likuma 25. pantam tā nolēmumu nav pieņēmusi šīs
         tiesu iestādes plēnuma iztiesāšanas sastāvā, un, otrkārt, par to, ka viņš ir lūdzis apžēlošanu Francijas Republikas prezidentam,
         kā arī iesniedzis pieteikumu par lēmuma par viņa mandāta atņemšanu piemērošanas apturēšanu Eiropas Cilvēktiesību tiesā. Tā
         rezultātā Lepēns prasīja sasaukt jaunu Juridiskās komisijas sanāksmi un uzklausīt viņu, pirms Eiropas Parlaments apstiprina
         2000. gada 31. marta dekrētu.

      26     Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja neatbildēja uz šo pieteikumu. Atbilstoši 2000. gada 23. oktobra plenārsēdes debašu protokolam
         darba kārtības punktā “Priekšsēdētājas paziņojums” šī parlamenta priekšsēdētāja sniedza šādu paziņojumu:

      “Es Jums daru zināmu to, ka ceturtdien – 2000. gada 19. oktobrī – es saņēmu Francijas Republikas kompetentās iestādes oficiālu
         paziņojumu par Valsts padomes 2000. gada 6. oktobra spriedumu, ar kuru ir noraidīta prasība, ko Žans Marī Lepēns cēla pret
         Francijas premjerministra 2000. gada 31. marta dekrētu, ar kuru paredz pārtraukt viņa Eiropas Parlamenta deputāta mandātu.

      Es Jūs informēju arī par to, ka esmu saņēmusi Lepēna apžēlošanas lūguma Francijas Republikas prezidentam Žakam Širakam [Jacques Chirac] kopiju, ko viņa labā ir iesnieguši Šarls de Golls [Charles de Gaulle], Karls Langs [Carl Lang], Žans Klods Martiness [Jean‑Claude Martinez] un Bruno Golnišs [Bruno Gollnisch].”

      27     Pēc šī paziņojuma Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja deva vārdu Juridiskās komisijas priekšsēdētājai, kura paziņoja:
      “Priekšsēdētājas kundze, [Juridiskā komisija] pēc apspriedēm sanāksmēs, kas notika šī gada 15. un 16. maijā, vienojās ieteikt
         apturēt paziņojuma sniegšanu plenārsēdē par Eiropas Parlamenta konstatāciju par mandāta atņemšanu Žanam Marī Lepēnam. Es uzsveru,
         ka Juridiskā komisija ieteica apturēt šī paziņojuma sniegšanu līdz laikam, kamēr būs notecējis termiņš Lepēna prasības celšanai
         Francijas Valsts padomē vai pēc tās sprieduma. Es šeit citēšu 17. maija vēstules tekstu, kuru Jūs pati, priekšsēdētājas kundze,
         nolasījāt Eiropas Parlamentā.

      Valsts padome – kā Jūs minējāt – noraidīja šo prasību un mūs attiecīgi informēja par šo noraidījumu. Tā rezultātā vairs nav
         pamata atlikt šī paziņojuma sniegšanu Eiropas Parlamentā, kas ir obligāts saskaņā ar primārajiem tiesību aktiem, konkrēti
         – [1976. gada akta] 12. panta 2. punktu.

      Apžēlošanas lūgums, kuru Jūs, priekšsēdētājas kundze, pieminējāt, šo stāvokli nekādā ziņā nemaina, jo tas neattiecas uz prasību
         tiesā. Kā uz to norāda pats šī lūguma nosaukums, tas ir publiskas iestādes lēmums, kas neskar Francijas valdības dekrētu,
         kurš, saskaņā ar Juridiskās komisijas rekomendāciju, ir jāpaziņo plenārsēdē.”

      28     Pēc šīs uzstāšanās Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja paziņoja:
      “Saskaņā ar [1976. gada akta] 12. panta 2. punktu Eiropas Parlaments pieņem zināšanai Francijas valdības paziņojumu, ar ko
         konstatēta mandāta atņemšana Žanam Marī Lepēnam.”

      29     Pēc tam viņa aicināja apelācijas sūdzības iesniedzēju atstāt plenārsēžu zāli un pārtrauca plenārsēdi, lai tādējādi veicinātu
         attiecīgās personas aiziešanu.

      30     Ar 2000. gada 27. oktobra vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja, no vienas puses, informēja Francijas ārlietu ministru
         par faktu, ka Eiropas Parlaments ir “pieņēmis zināšanai” faktu par Lepēna mandāta atņemšanu un, no otras puses, uzaicināja
         šo ministru saskaņā ar 1976. gada akta 12. panta 1. punktu paziņot viņai personas vārdu, kas ir aicināta aizpildīt vakanto
         vietu.

      31     Ar 2000. gada 13. novembra vēstuli minētais ministrs atbildēja, ka “Marī‑Fransai Stirbuā [Marie France Stirbois] no Nacionālās frontes [Front national] Eiropas Parlamenta vēlēšanu saraksta [būtu] jāaizstāj Žans Marī Lepēns.”

      32     Šādos apstākļos, 2000. gada 21. novembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedzot prasības pieteikumu, Lepēns cēla prasību
         atcelt apstrīdēto aktu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs ar atsevišķu dokumentu, kas šajā kancelejā reģistrēts tajā pašā dienā,
         iesniedza pieteikumu, lai apturētu apstrīdētā akta piemērošanu.

      33     Ar 2001. gada 26. janvāra rīkojumu lietā T‑353/00 R Le Pen/Eiropas Parlaments (Recueil, II‑125. lpp.) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs apmierināja iepriekšminēto pieteikumu un apturēja piemērošanu “lēmumam,
         kas pieņemts Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas 2000. gada 23. oktobra paziņojuma formā tiktāl, ciktāl šis paziņojums izveido
         Eiropas Parlamenta lēmumu, ar kuru šis parlaments pieņēma zināšanai prasītāja Eiropas Parlamenta deputāta mandāta atņemšanu”.
         Tā rezultātā Lepēns atguva savu Eiropas Parlamenta deputāta statusu un atgriezās šī parlamenta plenārsēžu zālē, kuru viņš
         bija atstājis 2000. gada 23. oktobrī.

      34     Tomēr ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja Lepēna prasību kā nepieņemamu un piesprieda viņam segt savus,
         kā arī atlīdzināt Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus gan pamata tiesvedībā, gan pagaidu noregulējuma tiesvedībā.

       Pārsūdzētais spriedums
      35     Šāda secinājuma izdarīšanai, kuru atbalsta gan Eiropas Parlaments, gan Francijas Republika, kurai tika atļauts iestāties lietā
         iepriekšminētā parlamenta secinājumu atbalstam, Pirmās instances tiesa galvenokārt balstījās uz apstākli, ka par apstrīdēto
         aktu, ievērojot tā īpašo būtību, nevar celt prasību par tā atcelšanu EKL 230. panta ietvaros. Šajā sakarā Pirmās instances
         tiesa it īpaši ir nospriedusi šādi:

      “77      Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai tādi pasākumi, kas rada juridiski saistošu iedarbību, kas ietekmē
         prasītāja intereses, grozot tā tiesisko stāvokli, ir akti, kuru atcelšanai var celt prasību EKL 230. panta ietvaros (Tiesas
         1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 9. punkts, `un Pirmās instances tiesas 1999. gada 4. marta spriedums lietā T‑87/96 Assicurazioni Generali  un Unicredito/Komisija, Recueil, II‑203. lpp., 37. punkts). Tādējādi prasību atcelt tiesību aktu var celt par visiem iestāžu pieņemtajiem aktiem, neņemot
         vērā to būtību vai formu, ja tie paredz radīt tiesisku iedarbību (Tiesas 1971. gada 31. marta spriedums lietā 22/70 Komisija/Padome,
         Recueil, 263. lpp., 42. punkts).

      78      Šajā gadījumā [apstrīdētais] akts ir Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas paziņojums 2000. gada 23. oktobra plenārsēdē, atbilstoši
         kuram “saskaņā ar [1976. gada akta] 12. panta 2. punktu Eiropas Parlaments pieņem zināšanai Francijas valdības paziņojumu,
         ar ko konstatēta mandāta atņemšana [prasītājam]”.

      79      Tāpēc ir jāizvērtē, vai šis paziņojums rada juridiski saistošu iedarbību, kas ietekmē prasītāja intereses, īpašā veidā grozot
         tā tiesisko stāvokli.

      80      Šajā sakarā ir jāatgādina juridiskais konteksts, kādā tika pieņemts iepriekšminētais paziņojums.
      81      Ir zināms, ka faktu rašanās brīdī nekāda vienota vēlēšanu procedūra Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām nebija stājusies
         spēkā.

      82      Tā rezultātā saskaņā ar 1976. gada akta 7. panta 2. punktu vēlēšanu procedūra šīm vēlēšanām joprojām noritēja saskaņā ar katras
         dalībvalsts noteikumiem.

      83      Tādējādi it īpaši no 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas izriet, ka “saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību normām”
         Eiropas Parlamenta deputāta vieta var kļūt vakanta.

      84      Piemērojot 1976. gada aktu, [Francijas Republika] tostarp pieņēma 1977. gada likumu. Šī likuma 2. pants paredz, ka Eiropas
         Parlamenta deputātu vēlēšanas regulē “Vēlēšanu kodeksa 1. grāmatas 1. daļa un turpmāko sadaļu noteikumi”. Šī paša likuma 5. pants,
         kas atrodas III sadaļā [ar nosaukumu] “Nosacījumi tiesībām tikt ievēlētam un neiespējamībai tikt ievēlētam, nesavienojamība”,
         tostarp paredz, ka “vēlēšanu kodeksa panti LO 127. – LO 130‑1. ir piemērojami [Eiropas Parlamenta deputātu] vēlēšanām [..]”
         un ka “mandāts tiek zaudēts, ja tā laikā rodas iemesli, kas nepieļauj iespēju tikt ievēlētam [..]”, un ka “to konstatē ar
         dekrētu”.

      85      1976. gada 12. panta 2. punkts izšķir divas hipotēzes attiecībā uz Eiropas Parlamenta deputāta vietas vakanci.
      86      Pirmo hipotēzi paredz šo noteikumu pirmā daļa un aptver gadījumus, kuros vieta kļūst vakanta “saskaņā ar [..] dalībvalsts
         tiesību normām”. Otrā hipotēze, kura paredzēta šo pašu noteikumu otrajā daļā, ir piemērojama “visos pārējos gadījumos”.

      87      Šajā sakarā ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, pirmā hipotēze neaprobežojas ar [amata] nesavienojamības gadījumiem,
         ko paredz 1976. gada akta 6. pants, bet ietver arī gadījumus, kad nav iespējams tikt ievēlētam. Patiesi, 1976. gada akta 6. panta
         3. punkts norāda, ka Eiropas Parlamenta deputātus, uz kuriem attiecas “1. un 2. punkts”, aizstāj “saskaņā ar 12. pantu”. Tomēr
         no šīs atsauces nevar secināt, ka šis pants attiecas vienīgi uz 6. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem [amatu] nesavienojamības
         gadījumiem. Turklāt ir jāatzīst, ka šis 12. pants nekur neatsaucas uz [amatu] “nesavienojamības” jēdzienu, bet izmanto daudz
         plašāku “[vietas] vakances” jēdzienu.

      88      1976. gada akta 12. panta 2. punktā paredzētajā pirmajā hipotēzē Eiropas Parlamenta loma ir ierobežota ar “pieņemšanu zināšanai”
         par to, ka attiecīgās personas vieta kļūst vakanta. Otrās hipotēzes gadījumā, kas, piemēram, aptver gadījumus, kad atkāpjas
         kāds deputāts, “Eiropas Parlaments konstatē, ka ir vakance, un par to informē attiecīgo dalībvalsti”.

      89      Tā kā šajā gadījumā [apstrīdētais] akts tika pieņemts, piemērojot 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmo daļu, ir jānosaka
         šajā regulējumā paredzētās “pieņemšanas zināšanai” procedūras ietvari.

      90      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka “pieņemšanas zināšanai” procedūra ir saistīta nevis ar attiecīgās personas mandāta atņemšanu,
         bet gan ar vienkāršu faktu, ka šīs personas vieta kļūst vakanta, piemērojot dalībvalstī spēkā esošus noteikumus. Citiem vārdiem
         sakot, Eiropas Parlamenta loma nekādā veidā neietver mandāta atņemšanas “īstenošanu”, kā to apgalvo prasītājs, bet gan aprobežojas
         ar konstatācijas, ko jau ir veikušas valsts iestādes, “pieņemšanu zināšanai” par to, ka vieta kļūst vakanta, proti, par iepriekš
         pastāvošu tiesisku stāvokli, kas izriet vienīgi no šo iestāžu lēmuma.

      91      Eiropas Parlamenta pārbaudes pilnvaras šajā kontekstā ir īpaši ierobežotas. Tās pēc būtības ir ierobežotas ar attiecīgās personas
         vietas vakances esamības faktisko kontroli. Pretēji tam, kā to apgalvo prasītājs, Eiropas Parlamentam nepiekrīt pārbaudīt,
         vai ir ievērots process, ko paredz piemērojamās valsts tiesības vai attiecīgās personas pamattiesības. Šī kompetence faktiski
         piekrīt vienīgi kompetentajām valsts tiesām – vai attiecīgā gadījumā – Eiropas Cilvēktiesību tiesai. Turklāt minētajā sakarā
         ir jāatgādina, ka šajā lietā prasītājs aizstāvēja savas tiesības kā Francijas Valsts padomē, tā arī Eiropas Cilvēktiesību
         tiesā. Tāpat ir jāatzīmē, ka pats Eiropas Parlaments nekad savos rakstveida apsvērumos vai tiesas sēdē nav pastāvējis uz to,
         ka tam būtu tik plaša pārbaudes kompetence, kā to apgalvoja prasītājs.

      92      Jāpapildina, ka šāda plaša Eiropas Parlamenta pārbaudes kompetence 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas ietvaros
         sniegtu šai iestādei iespēju apšaubīt pašu valsts iestādes pasludinātas [mandāta] atņemšanas likumību un atteikties pieņemt
         zināšanai to, ka vieta kļūst vakanta, gadījumā, ja šis parlaments uzskatītu, ka pastāv nelikumība. Vienīgi Reglamenta 8. panta
         9. punkts paredz iespēju Eiropas Parlamentam vakanto deputāta vietu neizsludināt un tikai tādos gadījumos, ja tas ir aicināts
         “konstatēt” šādu vakanci un kad “ir notikusi būtiska kļūda” vai “maldība”. Tas būtu paradoksāli, ja Eiropas Parlamentam būtu
         plašākas izvērtēšanas iespējas gadījumā, kad tam atbilstoši valsts iestāžu konstatējumam ir vienkārši jāpieņem zināšanai tas,
         ka vieta kļūst vakanta, nekā gadījumā, ja tam pašam vajadzētu konstatēt, ka vieta kļūst vakanta.

      93      Šie secinājumi nekādā veidā nav pretrunā [Eiropas Parlamenta] Reglamenta 7. panta 4. punkta [otrās] daļas redakcijai. Kā to
         pamatoti uzsvēra Eiropas Parlaments un Francijas Republika, šis noteikums ir piemērojams “pat pirms tiesību zaudēšanas” (en amont même de la déchéance) un tādējādi vakantajai vietai. Šie noteikumi paredz, ka Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs nodod šo jautājumu atbildīgajai
         komisijai tad, “kad attiecīgās dalībvalstu iestādes uzsāk procedūru, kas var beigties ar [Eiropas Parlamenta deputāta] pilnvaru
         atņemšanu”. Pēc tam, kad šī procedūra ir pabeigta un kad attiecīgās personas vietas vakanci ir konstatējušas kompetentās valsts
         iestādes, Eiropas Parlamentam saskaņā ar 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmajā daļā noteikto piekrīt vienīgi pieņemt
         zināšanai šo vakanci. Jebkurā gadījumā Reglamenta noteikumi saskaņā ar tiesību normu hierarhijas principu nevar atkāpties
         no 1976. gada akta noteikumiem un piešķirt Eiropas Parlamentam plašākas kompetences robežas par tām, kas šim parlamentam ir
         piešķirtas.

      94      Šos secinājumus neapgāž fakts, ka līdz 2000. gada 23. oktobrim prasītājs joprojām piedalījās Eiropas Parlamenta darbā un saņēma
         pabalstu uz šī parlamenta rēķina un ka līdz 2000. gada 24. oktobrim Francijas iestādes viņam maksāja algu. Starp lietas dalībniekiem
         nepastāv strīds par to, ka 2000. gada 31. marta dekrēts bija izpildāms. Fakts, ka Eiropas Parlaments nepieņēma zināšanai šo
         dekrētu laikā, kad par to paziņoja Francijas iestādes, bet gan vēlāk, un fakts, ka tādēļ prasītājam radās zināmas praktiskas
         sekas, negroza juridisko iedarbību, kādu, piemērojot 1976. gada akta 12. panta 2. punktu, rada šis paziņojums.

      95      Tāpat prasītāja argumenti, atbilstoši kuriem, pirmkārt, 1977. gada likuma 5. pants aizskar Eiropas Parlamenta neatkarību un
         rada nepieļaujamu iejaukšanos tā darbībā un, otrkārt, pastāv vispārīgais princips, atbilstīgi kuram “par [mandāta] atņemšanu
         ir jāpaziņo attiecīgajai parlamentārajai asamblejai”, nav pamatoti. Kā jau tika uzsvērts iepriekš 83. punktā, no 1976. gada
         akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas tieši izriet, ka Eiropas Parlamenta deputāta amata vieta var kļūt vakanta saskaņā ar
         “kādas dalībvalsts tiesību normām”. Tā kā nekāda vienota vēlēšanu procedūra faktu rašanās brīdī nebija pieņemta, šī norma
         un līdz ar to 1977. gada likums bija pilnīgi piemērojami. Neraugoties uz izmaiņām Eiropas Parlamenta pilnvarās, jaunās pilnvaras,
         nepastāvot tāda paša ranga tiešam atceļošam aktam, nevar izraisīt tādu primāro tiesību aktu nepiemērojamību, kāds ir 1976. gada
         akts.

      96      Pamatojoties uz to pašu pamatu, prasītāja argumentam par Kopienu tiesību pārākumu trūkst jebkādas atbilstības. Šajā lietā
         faktiski nepastāv ne pretrunas, ne kolīzijas starp valsts un Kopienu tiesībām.

      97      No visiem iepriekšminētajiem apsvērumiem izriet, ka pasākums, kas šajā lietā radīja juridiski saistošu iedarbību, kura ietekmē
         prasītāja intereses, ir 2000. gada 31. marta dekrēts. [Apstrīdētā] akta mērķis nebija radīt savu, no šī dekrēta nošķirtu tiesisku
         iedarbību.

      98      Tādēļ ir jāsecina, ka [apstrīdētais] akts nevar būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets EKL 230. panta nozīmē. Tādēļ šī
         prasība ir jānoraida kā nepieņemama bez vajadzības izvērtēt citus pamatus un argumentus attiecībā uz pieņemamību.”

       Apelācijas sūdzība
      36     Ar savu apelācijas sūdzību Lepēns pēc būtības prasa Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu sakarā ar to, ka ar šo spriedumu viņa
         prasība tika noraidīta kā nepieņemama, atzīt šo prasību par pieņemamu un pamatotu, kā arī atcelt apstrīdēto aktu vai arī,
         pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai tās izskatīšanai pēc būtības, izmaksāt viņam summu EUR 7 622,45 apmērā
         kā neatgūstamus izdevumus un piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt visus uz šo instanci attiecināmos tiesāšanās izdevumus.

      37     Eiropas Parlaments prioritāri prasa noraidīt apelācijas sūdzību kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu, kā arī piespriest
         apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus divās instancēs, ieskaitot tos, kas attiecināmi uz pagaidu
         noregulējumu un, pakārtoti, nodot lietu Pirmās instances tiesai.

      38     Tāpat kā Eiropas Parlaments, Francijas Republika prasa noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelācijas sūdzības pieņemamību
      39     Eiropas Parlaments un Francijas valdība savos attiecīgajos rakstos norāda, ka apelācijas sūdzība lielā daļā ir nepieņemama
         sakarā ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs aprobežojas ar savu Pirmajā instances tiesā izvirzīto pamatu atkārtošanu,
         precīzi nenorādot ne pārsūdzētā sprieduma apstrīdētās daļas, ne arī juridiskos argumentus, ar kuriem tas specifiskā veidā
         pamato savu prasību atcelt tiesību aktu, tāpēc ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 225. pantu, Protokola par Tiesas statūtiem
         58. panta pirmo daļu un šīs tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunktu apelācijas sūdzībās ir precīzi jānorāda
         tā sprieduma, kuru ir prasīts atcelt, pārsūdzētie elementi, kā arī juridiskie argumenti, kas specifiskā veidā pamato šo apelācijas
         sūdzību. Šim nosacījumam neatbilst apelācijas sūdzība, kas – pat neietverot argumentāciju, kas specifiski atklātu kļūdu tiesību
         piemērošanā, kuras dēļ pārsūdzētais spriedums kļūtu par atceļamu – aprobežojas ar iepriekš Pirmās instances tiesā jau izvirzītu
         pamatu un argumentu atkārtošanu vai tekstuālu reproducēšanu (Tiesas 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑352/98 P Bergaderm  un Goupil/Komisija, Recueil, I‑5291. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑76/01 P Eurocoton  u.c./Padome, Recueil, I‑10091. lpp., 46. un 47. punkts).

      40     Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs tomēr apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu,
         pirmajā instancē izvērtētos juridiskos aspektus var atkārtoti izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs
         tādējādi nevar balstīt savu apelācijas sūdzību uz Pirmās instances tiesā jau izmantotiem pamatiem un argumentiem, iepriekšminētais
         process var zaudēt daļu no tā jēgas (skat. it īpaši Tiesas 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑41/00 P Interporc/Komisija, Recueil, I‑2125. lpp., 17. punkts, un Tiesas 2003. gada 11. novembra rīkojumu lietā C‑488/01 P Martinez/Parlaments, Recueil, I‑13355. lpp., 39. punkts).

      41     Šīs apelācijas sūdzības mērķis, visaptveroši raugoties, ir tieši apstrīdēt Pirmās instances tiesas vērtējumu par dažādiem
         tai iesniegtajiem tiesību jautājumiem un, jo sevišķi, par 1976. gada akta precīzu piemērojamību un šī akta 12. panta 2. punkta
         pirmajā daļā esošā termina “pieņem zināšanai” precīzu nozīmi.

      42     Šādos apstākļos šī apelācijas sūdzība ir pieņemama.
       Par apelācijas sūdzības pamatotību
      43     Ar savu apelācijas sūdzību tās iesniedzējs galvenokārt apstrīd Pirmās instances tiesas interpretāciju 1976. gada akta 12. panta
         2. punktam un, jo sevišķi, šīs tiesas secinājumam pārsūdzētā sprieduma 97. punktā, atbilstoši kuram apstrīdētā akta mērķis
         nebija radīt savu, no 2000. gada 31. marta dekrēta nošķirtu tiesisku iedarbību. Atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzēja
         norādītajam šāds secinājums, pat neraugoties uz to, ka tas būtu pretrunā šī paša sprieduma 90. un 91. punktā ietvertajam apgalvojumam,
         atbilstoši kuram Eiropas Parlamentam “tomēr” ir piešķirta pārbaudes kompetence, kas ir ierobežota tādā kontekstā, ka tad,
         ja šis parlaments pieņem zināšanai valsts iestāžu veikto konstatāciju par to, ka vieta ir vakanta, deformētu arī paša 1976. gada
         akta 12. panta piemērojamību.

      44     Šajā sakarā, atgādinot par Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai, no vienas puses, vairāk jāievēro akta būtība, nekā forma,
         un, no otras puses, jāņem vērā tā autora izteiktais nodoms, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka šajā gadījumā akts,
         kas ir grozījis viņa tiesisko stāvokli, atņemot tā vēlēšanu mandātu, drīzāk ir apstrīdētais akts, nevis 2000. gada 31. marta
         dekrēts. Starp citu šādu interpretāciju apstiprinot gan paša 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas redakcija –
         kas Eiropas Parlamentam uzliek pienākumu “pieņemt zināšanai” vietas vakanci, kas rodas no valsts tiesību normu piemērošanas
         –, gan Juridiskās komisijas un Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas attieksme, kā arī apstāklis, ka viņš joprojām līdz 2000. gada
         23. oktobrim bija Eiropas Parlamenta deputāts un līdz šim datumam saņēma šīs iestādes izmaksātos pabalstus un Francijas iestāžu
         maksāto algu.

      45     Pirms 1976. gada 12. panta 2. punkta piemērojamības izvērtēšanas uzreiz ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments
         par pretrunu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā, it īpaši starp tā 91. un 97. punktu. Kā Francijas valdība to uzsvēra savos rakstveida
         apsvērumos, papildus tam, ka termins “tomēr” vispār tajos nav minēts, norādītais 91. punkts, skatīts ārpus tā konteksta un
         citēts vienīgi daļējā apmērā, ko veica apelācijas sūdzības iesniedzējs, neizbēgami rada minētā sprieduma 97. punktā izklāstīto
         secinājumu. Tas ir precīzi, jo, kā tas ir atzīts 91. punktā, Eiropas Parlamentam piešķirtās pārbaudes pilnvaras ir īpaši ierobežotas
         un tās pēc būtības aprobežojas ar vietas vakances esamības faktisko kontroli – bez iespējas pārbaudīt, it īpaši, vai ir ievērots
         process, ko paredz piemērojamās valsts tiesības vai attiecīgās personas pamattiesības – ko Pirmās instances tiesa varēja secināt
         šī paša sprieduma 97. punktā par to, ka apstrīdētais akts neradīja savu, no 2000. gada 31. marta dekrēta nošķirtu tiesisku
         iedarbību.

      46     Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja būtisko argumentu par 1976. gada akta 12. panta 2. punkta nozīmes deformāciju
         un Pirmās instances tiesas patiesās juridiskās būtības kļūdainu novērtējumu apstrīdētajam aktam, kas viens pats groza apelācijas
         sūdzības iesniedzēja tiesisko stāvokli, ir jāatzīmē tēzes pamatotība, atbilstoši kurai, lai noteiktu, vai akti var būt prasības,
         kas celta atbilstoši EKL 230. pantam, priekšmets, ir jāpieturas vairāk pie pašu aktu būtības, kā arī to autora nodoma. Atbilstoši
         pastāvīgai judikatūrai forma, kādā ir pieņemts akts vai lēmums, principā ir nenozīmīga attiecībā uz iespēju par šo aktu vai
         lēmumu celt prasību par tiesību akta atcelšanu (skat. it īpaši iepriekšminētos spriedumus lietās Komisija/Padome, 42. punkts,
         un IBM/Komisija, 9. punkts).

      47     Lai arī šādi raugoties, nav izslēgts, ka rakstveida paziņojums vai pat vienkāršs mutvārdu paziņojums saskaņā ar EKL 230. pantu
         var tikt pakļauts Tiesas kontrolei, šāda iespēja tomēr nevar novest pie noteikumu un procedūru, kas attiecināmas uz Eiropas
         Parlamenta deputātu vēlēšanām, neievērošanas.

      48     Šajā ziņā, kā jau Pirmās instances tiesa to tiesiski pamatoti uzsvēra pārsūdzētā sprieduma 81. un 82. punktā, strīda faktu
         rašanās brīdī nekāda vienota vēlēšanu procedūra Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām nebija stājusies spēkā un tādēļ saskaņā
         ar 1976. gada akta 7. panta 2. punktu šī procedūra joprojām noritēja saskaņā ar katrā dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem.

      49     Šādos apstākļos, tā kā saskaņā ar 1977. gada likuma 5. pantu ierobežojuma tikt ievēlētam dēļ tika atņemts Eiropas Parlamenta
         deputāta mandāts, kas tika konstatēts ar dekrētu, šim parlamentam nebija citas izvēles kā vien nekavējoties pieņemt zināšanai
         konstatāciju, ko jau bija izdarījušas valsts iestādes par apelācijas sūdzības iesniedzēja vietas vakanci un kas – kā Pirmās
         instances tiesa to tiesiski pamatoti uzsvēra pārsūdzētā sprieduma 90. punktā – bija konstatācija par iepriekš pastāvošu tiesisku
         stāvokli, kas izriet vienīgi no šo iestāžu lēmuma. Neviena apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītā argumenta būtība šīs
         apelācijas sūdzības ietvaros nav tāda, lai atspēkotu iepriekšminēto secinājumu.

      50     Vispirms, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, balstoties uz paša 1976. gada akta 12. panta 2. punkta
         redakciju, kas Eiropas Parlamentam uzliek pienākumu “pieņemt zināšanai” vietas vakanci saskaņā ar dalībvalstīs spēkā esošu
         tiesību normu piemērošanu, šī norma, būdama tālu no tā, lai nostiprinātu apelācijas sūdzības iesniedzēja pieņēmumu, tieši
         pretēji skaidri nosaka to, ka Eiropas Parlamentam nav nekādas rīcības brīvības šajā jomā. Ņemot vērā šo īpašo gadījumu, Eiropas
         Parlamentam nepiekrīt konstatēt vietas vakanci, bet, kā Pirmās instances tiesa to tiesiski pamatoti uzsvēra pārsūdzētā sprieduma
         88. punktā, vienkārši pieņemt zināšanai to, ka attiecīgās personas vieta kļūst vakanta, ko jau ir konstatējušas valsts iestādes,
         kaut gan pārējos attiecīgajos gadījumos šai iestādei jo sevišķi kāda tā deputāta atkāpšanās vai nāves gadījumā ir aktīvāka
         loma, jo tā pati konstatē vietas vakanci un par to informē attiecīgo dalībvalsti.

      51     Šādu interpretāciju turklāt nostiprina citu 1976. gada akta pantu redakcija, piemēram, šī akta 11. panta un Eiropas Parlamenta
         Reglamenta 7. panta 1. punkta redakcija. Šie divi panti, kas attiecas uz Eiropas Parlamenta deputātu mandātu pārbaudi, piešķir
         šim parlamentam kompetenci lemt par katra jaunievēlētā deputāta mandāta spēkā esamību, kā arī izšķirt domstarpības, kas varētu
         rasties uz 1976. gada akta noteikumu pamata, “izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalstu noteikumu dēļ,
         uz kuriem norādīts šajā aktā” (1976. gada akta 11. pants) un “izņemot tās domstarpības, kuras rodas saistībā ar dalībvalstu
         vēlēšanu likumiem” (minētā reglamenta 7. panta 1. punkts). Šie precizējumi, kas bez grozījumiem tika pārņemti 1976. gada akta
         pašreizējā 12. pantā ar grozījumiem, kas veikti ar Padomes 2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra lēmumu 2002/772/EK,
         Euratom (OV L 283, 1. lpp.), kā arī pašlaik spēkā esošā Eiropas Parlamenta Reglamenta 3. panta 1. punktā (OV 2005, L 44, 2005, 1. lpp.),
         tādējādi pašreizējā Kopienu tiesību stāvoklī  nostiprināja pilnīgo Eiropas Parlamenta kompetences trūkumu attiecībā uz vietas
         vakanci, kas rodas saskaņā ar dalībvalstu tiesību normām.

      52     Apelācijas sūdzības iesniedzējam šādas interpretācijas apstrīdēšanai ir veltīgi arī izvirzīt apstrīdētā akta autoru nodomu
         tā pieņemšanas laikā un, it īpaši, norādīt, ka Juridiskā komisija, kā arī Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja “vienmēr par drošu
         uzskatīja” principu, atbilstoši kuram vienīgi mandāta atņemšanas apelācijas sūdzības iesniedzējam pieņemšanas zināšanai fakts
         groza tā statusu. Papildus tam, ka šāds arguments skar faktu novērtējumu, kas apelācijas sūdzības ietvaros vairs nav Tiesas
         kompetencē, jebkurā gadījumā no vairākiem pieteikuma pielikumā esošajiem dokumentiem izriet, ka iepriekšminētā komisija un
         Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja uzskatīja, ka tām ir saistoša Francijas iestāžu konstatācija par šo [mandāta] atņemšanu.

      53     Tas ir it īpaši gadījumā ar Juridiskās komisijas 2000. gada 15. maija ārkārtas sanāksmes mutvārdu procesu, kurā šīs komisijas
         priekšsēdētāja iejaucās, lai precizētu šīs komisijas locekļiem to, ka Eiropas Parlamenta lēmumam ir jāaprobežojas ar “formalitāti
         pieņemt vai nepieņemt zināšanai”, kā arī ar divas dienas vēlāk Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai adresēto vēstuli, kurā iepriekšminētās
         komisijas priekšsēdētāja skaidri uzsvēra 2000. gada 31. marta dekrēta “izpildu” raksturu. Šie divi faktoloģiskie elementi,
         kuriem var pievienot Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas 2000. gada 9. jūnija vēstuli, kas adresēta Francijas iestādēm, kurā
         tika uzsvērts mandāta atņemšanas “neatgriezeniskais” raksturs, kas izrietēja no minētā dekrēta, tika ņemti vērā pārsūdzētajā
         spriedumā, attiecīgi tā 23., 24. un 29. punktā. Tomēr neviena no Pirmās instances tiesas veiktajām konstatācijām šajos trijos
         punktos netika apstrīdēta šīs apelācijas sūdzības ietvaros.

      54     Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīto apstākli par to, ka viņš joprojām līdz 2000. gada 23. oktobrim varēja
         būt Eiropas Parlamenta deputāta statusā un līdz šim datumam saņemt gan pabalstu uz šīs iestādes rēķina, gan arī Francijas
         iestāžu izmaksāto algu – kas, viņaprāt, demonstrēja, ka vienīgi apstrīdētais akts varēja grozīt viņa tiesisko stāvokli un
         līdz ar to radīt prasības priekšmetu EKL 230. panta ietvaros – ir jāuzsver, kā Pirmās instances tiesa to jau tiesiski pamatoti
         uzsvēra, ka tās ir praktiskās sekas, kas izriet no kavēšanās, ar kādu Eiropas Parlaments pieņēma zināšanai paziņojumu par
         2000. gada 31. marta dekrētu, ko pieņēma Francijas iestādes. Faktiski dekrēts ir tas, kas viens pats grozīja apelācijas sūdzības
         iesniedzēja tiesisko stāvokli, konstatējot viņa mandāta atņemšanu.

      55     Apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza divus papildu argumentus savas tēzes, atbilstoši kurai apstrīdētajam aktam piemīt
         apstrīdams raksturs, atbalstam. Pirmais arguments attiecas uz apstākli, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 91. punktā
         tieši atzīmēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir prasījis savu tiesību aizsardzību Valsts padomē un Eiropas Cilvēktiesību
         tiesā, kas tādējādi pierādīja apstrīdama akta pastāvēšanu, jo Eiropas Parlaments tādā veidā uzsāka faktisko un tiesisko pierādījumu
         novērtējumu. Otrais arguments attiecas uz piemērotības trūkumu apstiprinoša akta teorijai (théorie de l’acte confirmatif), kas bija ietverta minētā sprieduma 97. punktā, jo 91. punktā minētās prasības tieši izveidoja tiesiskos pierādījumus, kas
         no jauna tika izvirzīti starp 2000. gada 31. marta dekrēta pieņemšanas datumu un datumu, kurā Eiropas Parlaments pieņēma zināšanai
         apelācijas sūdzības iesniedzēja mandāta atņemšanu.

      56     Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka arguments, atbilstoši kuram Eiropas Parlaments uzsāka faktisko un tiesisko pierādījumu
         novērtējumu, balstās uz acīmredzami kļūdainu pārsūdzētā sprieduma lasījumu, jo, kā jau tas tika uzsvērts šī sprieduma 45. punktā,
         Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 91. punktā tieši nosprieda, ka tas nepiekrīt Eiropas Parlamentam – bet valsts
         tiesām vai, attiecīgā gadījumā, Eiropas Cilvēktiesību tiesai – pārbaudīt, vai ir ievērots process, ko paredz piemērojamās
         valsts tiesības vai attiecīgās personas pamattiesības. Vēl vairāk, lai izveidotu apstiprinājumu tam, ka Eiropas Parlamentam
         piemīt kaut kāda novērtējuma kompetence, apelācijas sūdzības iesniedzēja pieminētās iesniegtās prasības Valsts padomē un iepriekšminētajā
         Eiropas tiesā izveido papildu pierādījumu tam, ka Eiropas Parlamentam trūkst šādas kompetences, un faktam, ka pretēji viņa
         apgalvojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs varēja efektīvi aizstāvēt savas tiesības tiesā.

      57     Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumam, atbilstoši kuram Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 97. punktā ir tieši
         piemērojusi apstiprinoša akta teoriju, trūkst jebkāda pamatojuma. Kā to jau uzsvēra ģenerāladvokāts savu secinājumu 63. punktā,
         papildus faktam, ka neviens minētā 97. punkta elements neliecina, ka Pirmās instances tiesa būtu atsaukusies uz šādu teoriju,
         pārsūdzētā sprieduma motivācijas kopums, tieši pretēji, pierāda, ka 2000. gada 31. marta dekrēts un apstrīdētais akts bija
         atšķirīgi gan attiecībā uz to būtību, gan attiecībā uz to priekšmetu.

      58     Ievērojot visus iepriekš norādītos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot
         Lepēna prasību kā nepieņemamu.

      59     Tādējādi šī apelācijas sūdzība ir noraidāma bez vajadzības izvērtēt citus apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos pamatus
         attiecībā gan uz apstrīdētā akta ārējo, gan iekšējo nelikumību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Eiropas Parlaments ir prasījis piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus un tā kā tam spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz pagaidu noregulējuma tiesvedību, kas minēta šī sprieduma 2. punktā.
         Saskaņā ar tā paša panta 4. punkta pirmo daļu Francijas Republika, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Lepēns atlīdzina tiesāšanās izdevumus šajā instancē, ieskaitot tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz pagaidu noregulējuma
            tiesvedību;
      3)      Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2017. gada 13. jūlijs.#London Borough of Ealing pret Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#First-tier Tribunal (Tax Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – Ar sportu cieši saistītu pakalpojumu atbrīvojums – 133. pants – Atbrīvojuma nepiemērošana, ja pastāv risks radīt konkurences izkropļojumus, nostādot neizdevīgā stāvoklī uzņēmumus, kas ir PVN maksātāji – Pakalpojumu sniegšana, ko veic publisko tiesību bezpeļņas organizācijas.#Lieta C-633/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2017. gada 13. jūlijā (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – Ar sportu cieši saistītu pakalpojumu atbrīvojums – 133. pants – Atbrīvojuma nepiemērošana, ja pastāv risks radīt konkurences izkropļojumus, nostādot neizdevīgā stāvoklī uzņēmumus, kas ir PVN maksātāji – Pakalpojumu sniegšana, ko veic publisko tiesību bezpeļņas organizācijas
      Lieta C‑633/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu palāta), Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 30. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 30. novembrī, tiesvedībā

            London Borough of Ealing

      pret

            Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], K. Vajda [C. Vajda], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 26. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  London Borough of Ealing vārdā – F Mitchell, barrister, ko pilnvarojusi H. Grantham, solicitor,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Brandon, pārstāvis, kam palīdz R. Hill un P. Mantle, barristers,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Lyal un L. Lozano Palacios, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 21. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp., un labojums – OV 2007, L 335, 60. lpp.) 133. panta pirmās daļas d) punkta un otrās daļas interpretāciju.

               2

               Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts tiesvedībā starp London Borough of Ealing (Londonas pilsētas Īlingas pašvaldība) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Apvienotās Karalistes Ieņēmumu, maksājumu un muitas dienests, turpmāk tekstā – “dienests”) par pievienotās vērtības nodokļa (PVN) uzlikšanu ieejas maksai par piekļuvi sporta aprīkojumam.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Atbilstoši 28. panta 3. punkta a) apakšpunktam Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp., Īpašais izdevums latviešu valodā: 9. nodaļa, 1. sējums, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), aplūkojot to kopsakarā ar šīs direktīvas E pielikuma 4. punktu, šā panta 4. punktā paredzētajā pārejas laikposmā dalībvalstis varēja turpināt piemērot PVN darījumiem, kas norādīti minētās direktīvas 13.A panta 1. punkta m) apakšpunktā.

               4

               Ar Direktīvu 2006/112 saskaņā ar tās 411. un 413. pantu kopš 2007. gada 1. janvāra ir atcelts un aizstāts Eiropas Savienības tiesiskais regulējums PVN jomā, tostarp Sestā direktīva.

               5

               Šīs direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā, kurš ir ietverts minētās direktīvas IX sadaļas 2. nodaļā “Atbrīvojumi konkrētām darbībām sabiedrības interesēs”, ir paredzēts, ka dalībvalstis atbrīvo no nodokļa:
               “konkrētus pakalpojumus, kas cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu un ko bezpeļņas organizācijas sniedz personām, kas piedalās sporta vai fiziskās audzināšanas pasākumos”.

               6

               Saskaņā ar minētās direktīvas 133. pantu:
               “Piešķirot struktūrām, kas nav publisko tiesību subjekti, 132. panta 1. punkta b), g), h), i), l), m) un n) apakšpunktā paredzētos atbrīvojumus, dalībvalsts katrā atsevišķā gadījumā var tām piemērot vienu vai vairākus šādus nosacījumus:
               [..]

                        d)

                        atbrīvojumi nedrīkstētu radīt konkurences izkropļojumus, nostādot neizdevīgā stāvoklī uzņēmumus, kas ir PVN maksātāji.

                  Dalībvalstis, kas saskaņā ar [Sestās direktīvas] E pielikumu 1989. gada 1. janvārī piemēroja PVN darbībām, kas minētas 132. panta 1. punkta m) [..] apakšpunktā, var piemērot arī pirmās daļas d) apakšpunktā paredzētos nosacījumus, ja minētajām preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanai, ko veic publisko tiesību subjekti, piešķir atbrīvojumu.”

         Apvienotās Karalistes tiesības

               7

               Sestās direktīvas 28. panta 3. punktā paredzētajā laikposmā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste turpināja aplikt ar PVN to pakalpojumu sniegšanu, kas cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, kuri paredzēti šīs direktīvas 13.A panta 1. punkta m) apakšpunktā, izņemot divus pakalpojumus saistībā ar dalību sporta sacensībās, kuri paredzēti Value Added Tax Act 1983 (1983. gada pievienotās vērtības nodokļa likums) 6. pielikuma 10. grupā.

               8

                  Value Added Tax Act 1994 (1994. gada pievienotās vērtības likums) 9. pielikuma 10. grupā ir paredzēts no PVN atbrīvot šādus pakalpojumus:

                        “1.

                        Tiesību piedalīties sporta sacensībās vai fiziskās audzināšanas pasākumā piešķiršana, ja atlīdzība par šādu tiesību iegūšanu ir naudas līdzekļi, kas pilnībā ir jānovirza balvas vai balvu, kuras tiks iegūtas šajās sacensībās, finansēšanai.

                        2.

                        Tiesību piedalīties šāda veida sacensībās piešķiršana, ja to veic attiecīga organizācija, kas ir izveidota, lai darbotos sporta vai fiziskās audzināšanas jomā.

                        3.

                        Pakalpojumi, ko attiecīga organizācija sniedz fiziskai personai un kas ir cieši saistīti un ir būtiski sportam vai fiziskajai audzināšanai, kurā šī persona piedalās, izņemot, ja šī organizācija apvieno biedrus, pakalpojumus, kas tiek sniegti fiziskai personai, kura nav tās biedrs.”

               9

               Saskaņā ar 10. grupas 2. skaidrojošās piezīmes A daļā minēto definīciju “attiecīga organizācija” ir bezpeļņas organizācija, kas atbilst noteiktiem nosacījumiem.

               10

               Atbilstoši šīs grupas 3. skaidrojošajai piezīmei:
               “9. pielikuma 10. grupas 3. punkta izpratnē “attiecīga organizācija” nav:

                        a)

                        pašvaldības;

                        b)

                        ministrijas iestāde [..]; vai

                        c)

                        [atsevišķas valstiskas organizācijas, kas nav ministriju iestādes].”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               11

               Londonas pilsētas Īlingas municipalitāte ir vietējā pašvaldība, kuras pārziņā ir zināms skaits tāda sporta aprīkojuma kā vingrošanas zāles un peldbaseini. No 2009. gada 1. jūnija līdz 2012. gada 31. augustam tā maksāja par ieejas maksu šajās sporta telpās iekasēto PVN.

               12

               2013. gadā minētā vietējā pašvaldība lūdza nodokļu iestādei atmaksāt šo nodokli, atsaucoties uz to, ka tai ir tiesības uz atbrīvojumu atbilstoši Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta m) apakšpunktam. Tai tika atteikts, pamatojot ar to, ka, piemērojot šīs direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā un otrajā daļā paredzētos nosacījumus, valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēts atbrīvojums šajā noteikumā paredzēto sporta pakalpojumu sniegšanai, ja tos sniedz tādas publisko tiesību organizācijas kā vietējā pašvaldība.

               13

               Par šo lēmumu Londonas pilsētas Īlingas pašvaldība cēla prasību First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu palāta), Apvienotā Karaliste). Šajā tiesā tā norādīja, ka Apvienotā Karaliste nevar atsaukties uz minētās direktīvas 133. panta otro daļu, jo šī dalībvalsts 1989. gada 1. janvārī neaplika ar nodokli visus sporta pakalpojumus, tā ka tiesības piedalīties sporta sacensībās bija atbrīvotas. Turklāt, kā uzskata prasītāja pamatlietā, minētā 133. panta otrajā daļā, kas attiecas uz tādu pakalpojumu sniegšanu, kuri ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, nav atļauts izslēgt no PVN atbrīvojuma saņemšanas publisko tiesību bezpeļņas organizācijas, neizslēdzot no tā saņemšanas arī bezpeļņas organizācijas, kas nav publisko tiesību subjekti. Visbeidzot šīs pašas direktīvas 133. panta otrajā daļā dalībvalstīm neesot ļauts vispārīgi liegt visām vietējām pašvaldībām saņemt šādu atbrīvojumu, jo ir noteikts “katrā atsevišķā gadījumā” konstatēt, vai šāds atbrīvojums var radīt konkurences izkropļojumus. Nodokļu iestāde iebilst pret šādu argumentāciju.

               14

               Atbilstoši lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu esošajām norādēm Londonas pilsētas Īlingas pašvaldība ir uzskatāma par bezpeļņas organizāciju, kuras pakalpojumi ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu un ir paredzēti personām, kuras nodarbojas ar sportu vai fizisko audzināšanu, Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē.

               15

               Šādos apstākļos First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmās instances tiesa (Nodokļu palāta)) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai saskaņā ar Direktīvas 2006/112 133. panta otro daļu Apvienotā Karaliste publisko tiesību subjektiem var piemērot nosacījumu, kas ietverts šī panta [pirmās daļas] d) punktā, [pirmkārt] apstākļos, ja 1989. gada 1. janvārī šādi atbilstoši darījumi tajā tika aplikti ar [PVN], bet citi sporta pakalpojumi tajā pašā laikā netika aplikti ar nodokli, un [otrkārt] apstākļos, ja saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu attiecīgie darījumi netika atbrīvoti no nodokļa, pirms Apvienotā Karaliste piemēroja nosacījumu, kas ietverts šīs direktīvas 133. panta [pirmās daļas] d) punktā?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Apvienotā Karaliste nosacījumu, kas ietverts Direktīvas 2006/112 133. panta [pirmās daļas] d) punktā, var piemērot bezpeļņas organizācijām, kas ir publisko tiesību subjekti, vienlaikus šo nosacījumu nepiemērojot bezpeļņas organizācijām, kas nav publisko tiesību subjekti?

                        3)

                        Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai Apvienotā Karaliste var izslēgt no [Direktīvas 2006/112] 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā ietvertā atbrīvojuma visas bezpeļņas organizācijas, kas ir publisko tiesību subjekti, neizvērtējot katrā atsevišķā gadījumā, vai atbrīvojuma piešķiršana var radīt konkurences izkropļojumus, radot neizdevīgu stāvokli uzņēmumiem, kas ir PVN maksātāji?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               16

               Uzreiz jānorāda, ka atbilstoši norādēm lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatlietā aplūkotie pakalpojumi, kas ietilpst Direktīvas 2006/112 piemērošanas rationae temporis, ir jāuzskata par tādiem, kas atbilst šīs direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma nosacījumiem un tos ir sniedzis publisko tiesību subjekts, kurš darbojas bez mērķa gūt peļņu šā noteikuma izpratnē. Tā kā par šiem pakalpojumiem bija maksājams PVN atbilstoši pamatlietā aplūkotajam valsts tiesiskajam regulējumam, iesniedzējtiesas jautājumi attiecas vienīgi uz minētās direktīvas 133. panta otrās daļas interpretāciju, aplūkojot to kopsakarā ar tā pirmās daļas d) punktu, kurā ar zināmiem nosacījumiem ir ļauts nepiešķirt atbrīvojumu šiem pakalpojumiem, ja tos sniedz publisko tiesību subjekti.

         Par pirmo jautājumu

               17

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 133. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā ir likts ievērot šīs direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzēto nosacījumu, piešķirot atbrīvojumu no PVN publisko tiesību subjektiem, kas sniedz pakalpojumus, kuri ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē, lai gan, pirmkārt, 1989. gada 1. janvārī šī dalībvalsts neaplika visus šos pakalpojumus ar PVN un, otrkārt, aplūkotie pakalpojumi netika atbrīvoti no PVN, pirms netika noteikta minētā nosacījuma ievērošana.

               18

               Jautājumā par to, vai visi pakalpojumi, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, bija jāapliek ar PVN 1989. gada 1. janvārī, lai dalībvalsts varētu atsaukties uz Direktīvas 2006/112 133. panta otro daļu, ir jānorāda, ka šā noteikuma formulējumā šāda nosacījuma nav. Proti, šis noteikums ir piemērojams dalībvalstīm, kas aplika ar šo nodokli šīs direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā norādītos darījumus, neprasot aplikt ar nodokli visus šos darījumus.

               19

               Turklāt šāda prasība būtu pretrunā minētā 132. panta 1. punkta m) apakšpunktam, uz ko ir atsauce minētā 133. panta otrajā daļā un kurš skar “konkrētus” pakalpojumus, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu.

               20

               Tādējādi tāda dalībvalsts kā Apvienotā Karaliste, kas 1989. gada 1. janvārī piemēroja PVN ne visiem, bet atsevišķiem šiem pakalpojumiem, var izmantot tiesības, kas dalībvalstīm ir piešķirtas ar minētās direktīvas 133. panta otro daļu, aplūkojot to kopsakarā ar tā pirmās daļas d) punktu.

               21

               Pirmā jautājuma otrā daļa attiecas uz tās pašas direktīvas 133. panta otrās daļas pēdējo teikuma daļu, proti, “minētajām preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanai, ko veic publisko tiesību subjekti, piešķir atbrīvojumu”.

               22

               Šajā ziņa iesniedzējtiesa šaubās par to, vai, kā to apgalvo Londonas pilsētas Īlingas pašvaldība, šis formulējums paredz, ka Apvienotajai Karalistei vispirms bija jāatbrīvo pakalpojumi, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, ko sniedz publisko tiesību bezpeļņas subjekti, pirms tā varēja piemērot Direktīvas 2006/112 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzēto nosacījumu šādiem pakalpojumiem.

               23

               Taču šāda prasība nav izsecināma no minētās direktīvas 133. panta otrās daļas. Proti, kā to secinājumu 44. punktā norāda ģenerāladvokāts, šajā noteikumā darbības vārds “piešķirt” ir lietots tagadnē, proti, “piešķir”, nevis “piešķīra”. Tādējādi šajā noteikumā netiek prasīts, lai šie pakalpojumi būtu bijuši atbrīvoti no PVN, pirms tika piemērots šīs pašas direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzētais nosacījums.

               24

               Direktīvas 2006/112 133. panta otrās daļas mērķis arī liecina par labu šādai interpretācijai. Proti, šā noteikuma mērķis ir nevis atbrīvot pakalpojumus, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, bet tieši pretēji, kā izriet no minētā 133. panta otrās daļas formulējuma, aplūkojot to kopsakarā ar tā pirmās daļas d) punktu, ļaut dalībvalstīm aplikt ar PVN šos pakalpojumus, ko sniedz publisko tiesību subjekti un kas tika aplikti ar šo nodokli 1989. gada 1. janvārī.

               25

               No tā izriet, ka, piemērojot minētās direktīvas 133. panta otro daļu, pakalpojuma, kam ir cieša saikne ar sportu vai fizisko audzināšanu un ko sniedz publisko tiesību subjekti, atbrīvojumam var tikt piemērots šā panta pirmās daļas d) punktā paredzētais nosacījums, pat ja šie pakalpojumi nav pirms tam bijuši atbrīvoti attiecīgajā dalībvalstī.

               26

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 133. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā ir likts ievērot šīs direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzēto nosacījumu, piešķirot atbrīvojumu no PVN publisko tiesību subjektiem, kas sniedz pakalpojumus, kuri ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē, lai gan, pirmkārt, 1989. gada 1. janvārī šī dalībvalsts neaplika visus šos pakalpojumus ar PVN un, otrkārt, aplūkotie pakalpojumi nebija atbrīvoti no PVN, pirms netika noteikta minētā nosacījuma ievērošana.

         Par otro jautājumu

               27

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 133. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietā, jo ar to atbrīvojuma no PVN piešķiršana bezpeļņas publisko tiesību subjektiem, kas sniedz pakalpojumus, kuri ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē ir pakārtota minētās direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzētajam nosacījumam, vienlaicīgi nepiemērojot šo nosacījumu citām bezpeļņas organizācijām, kas nav publisko tiesību subjekti, kuras sniedz šādus pakalpojumus.

               28

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta m) apakšpunkts, atbilstoši kuram dalībvalstis atbrīvo konkrētus pakalpojumus, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu un kurus sniedz bezpeļņas subjekti, bez izšķirības attiecas uz visām bezpeļņas organizācijām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 25. februāris, Komisija/Nīderlande, C‑22/15, nav publicēts, EU:C:2016:118, 43. punkts).

               29

               Lai gan šīs direktīvas 133. pantā dalībvalstīm ir ļauts pakārtot šā atbrīvojuma piešķiršanu papildnosacījumu ievērošanai, no šā panta pirmās daļas formulējuma izriet, ka dalībvalstis šīs daļas a)–d) punktā norādītos nosacījumus principā var piemērot tikai organizācijām, kas nav publisko tiesību subjekti. Jautājumā par publisko tiesību subjektiem šā panta otrajā daļā ir atļauts noteikt vienīgi tā paša panta pirmās daļas d) punktā paredzēto nosacījumu, kurš ir paredzēts, lai izvairītos no konkurences izkropļojumiem, kas kaitē komercuzņēmumiem, un tas attiecas vienīgi uz dalībvalstīm, kuras 1989. gada 1. janvārī aplika ar PVN minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā norādītos pakalpojumus.

               30

               Tādējādi dalībvalstīm atstātā iespēja nepiešķirt PVN atbrīvojumu pakalpojumiem, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē, pamatojoties uz tās 133. pantu, ir regulēta striktāk bezpeļņas publisko tiesību subjektiem, nekā tas ir pārējām bezpeļņas organizācijām. Kā to secinājumu 27. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šī pēdējā minētā noteikuma mērķis tādējādi ir dot priekšroku publisko tiesību subjektiem attiecībā pret pārējiem subjektiem, piešķirot atbrīvojumu to sniegtajiem pakalpojumiem, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu.

               31

               Ņemot vērā šo mērķi, vārds “arī” Direktīvas 2006/112 133. panta otrajā daļā ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka dalībvalsts var likt ievērot šā panta pirmās daļas d) punktā noteikto nosacījumu publisko tiesību subjektiem, ja tā to piemēro arī citām organizācijām, kas nav publisko tiesību subjekti.

               32

               Taču šāda interpretācija nepieļauj, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā, par kādu ir pamatlieta, atbrīvojums no PVN pakalpojumiem, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē netiek piešķirts vienīgi pakalpojumiem, ko snieguši bezpeļņas publisko tiesību subjekti, nepiemērojot PVN atbilstoši tās pašas direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktam pakalpojumiem, ko sniegušas citas bezpeļņas organizācijas.

               33

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 133. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, jo tajā PVN atbrīvojuma piešķiršana bezpeļņas publisko tiesību subjektiem, kas sniedz pakalpojumus, kuri ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē, ir pakārtota minētās direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzētajam nosacījumam, vienlaicīgi nepiemērojot šo nosacījumu citām bezpeļņas organizācijām, kas nav publisko tiesību subjekti, kuras sniedz šādus pakalpojumus.

         Par trešo prejudiciālo jautājumu

               34

               Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz trešo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               35

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                        1)

                           Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 133. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā ir likts ievērot šīs direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzēto nosacījumu, piešķirot atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa (PVN) publisko tiesību subjektiem, kas sniedz pakalpojumus, kuri cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē, lai gan, pirmkārt, 1989. gada 1. janvārī šī dalībvalsts neaplika visus šos pakalpojumus ar PVN un, otrkārt, aplūkotie pakalpojumi nebija atbrīvoti no PVN, pirms netika noteikta minētā nosacījuma ievērošana.

                        2)

                           Direktīvas 2006/112 133. panta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietā, jo tajā PVN atbrīvojuma piešķiršana bezpeļņas publisko tiesību subjektiem, kas sniedz pakalpojumus, kuri ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu, minētās direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta izpratnē ir pakārtota minētās direktīvas 133. panta pirmās daļas d) punktā paredzētajam nosacījumam, vienlaicīgi nepiemērojot šo nosacījumu citām bezpeļņas organizācijām, kas nav publisko tiesību subjekti, kuras sniedz šādus pakalpojumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 10. marts.#Italmobiliare SpA pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – “Cementa un saistītu produktu” tirgus – Administratīvais process – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 18. panta 1. un 3. punkts – Lēmums par informācijas pieprasīšanu – Pamatojums – Pieprasījuma precizitāte.#Lieta C-268/14 P.


Tiesas spriedums 1994. gada 9. augustā. # Raymond Vander Elst pret Office des migrations internationales. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal administratif de Châlons-sur-Marne - Francija. # Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-43/93.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1981. gada 29. oktobrī. # Günther Arning pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis. # Lieta 125/80.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1984. gada 9. februārī. # Nelly Kohler pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Ierēdnis. # Apvienotās lietas 316/82 un 40/83.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1994. gada 16. jūnijā. # Develop Dr. Eisbein GmbH & Co. pret Hauptzollamt Stuttgart-West. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vācija. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta C-35/93.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2013. gada 16. septembrī. # Rovi Pharmaceuticals GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-97/11.