title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 20.aprīlī. # Atomic Austria GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Vārdiska preču zīme "ATOMIC BLITZ" - Valsts vārdiskas preču zīmes "ATOMIC" īpašnieka iebildumi - Agrākas preču zīmes reģistrācijas pagarinājuma pierādījums - ITSB pārbaudes apmērs - Iebildumu noraidīšana - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-318/03.

text:
      Lieta T‑318/03
      Atomic Austria GmbH
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Vārdiska preču zīme “ATOMIC BLITZ” – Valsts vārdiskas preču zīmes “ATOMIC” īpašnieka iebildumi – Agrākas preču zīmes reģistrācijas pagarinājuma pierādījums – ITSB pārbaudes apjoms – Iebildumu noraidīšana – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 20. aprīlī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Faktu pārbaude pēc savas iniciatīvas – Iebildumu process – Pārbaude, kas aprobežojas
            ar izvirzītajiem pamatiem – ITSB veikta attiecīgo faktu svarīguma un iesniegtas informācijas pierādīšanas spēka pārbaude –
            Apjoms – Tiesību uz aizstāvēšanos ievērošana
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Faktu pārbaude pēc savas iniciatīvas – Iebildumu process – Pārbaude, kas aprobežojas
            ar izvirzītajiem pamatiem – Pierādījumu, kas ir paredzēti, lai pamatotu iebildumu iesniedzēja agrāko tiesību esamību, obligātā
            forma – Neesamība
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts)
      3.     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Faktu pārbaude pēc savas iniciatīvas – Iebildumu process – Sacīkstes princips –
            Ietekme – Robežas
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts)
      1.     Lai gan pamatojoties, it īpaši, uz Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. panta 1. punktu, lietās, kuras attiecas uz
         relatīvu reģistrācijas atteikuma pamatojumu, lietas dalībniekam, kas, balstoties uz agrāku valsts preču zīmi, iebilst pret
         Kopienas preču zīmes reģistrāciju, ir jāpierāda, ka pastāv aizsardzība, un, attiecīgā gadījumā, tās apjoms, Iekšējā tirgus
         saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) ir jāpārbauda, vai nosacījumi, lai piemērotu reģistrācijas atteikuma
         pamatojumu, ir izpildīti. Šajā kontekstā tam ir jānovērtē, cik svarīgi ir attiecīgie fakti un lietas dalībnieku iesniegto
         elementu pierādīšanas spēks.

      Birojam var būt vajadzīgs ņemt vērā it īpaši tās dalībvalsts valsts tiesības, kurā aizsardzību bauda agrāka preču zīme, kas
         ir iebildumu pamatā. Šajā gadījumā ITSB pēc savas iniciatīvas, izmantojot līdzekļus, kas šim nolūkam tam šķiet piemēroti,
         ir jāievāc informācija par dalībvalsts valsts tiesībām, ja šāda informācija vajadzīga, vērtējot attiecīgā reģistrācijas atteikuma
         pamatojuma piemērošanas nosacījumus un it īpaši norādīto faktu īstumu vai lietas dalībnieku iesniegto dokumentu pierādīšanas
         spēku. Biroja veicamās pārbaudes faktiskā pamata ierobežojums neizslēdz to, ka tas, papildus tiem faktiem, ko lietas dalībnieki
         noteikti iesnieguši iebildumu procesā, ņem vērā vispārzināmus faktus, tas ir, faktus, ko var zināt visas personas vai ko var
         uzzināt no vispārēji pieejamiem avotiem. Birojs, uzskatot, ka tas ir lietderīgi, tāpat var aicināt lietas dalībniekus sniegt
         norādes attiecībā uz konkrētām valsts likumdošanas normām. Tomēr ieinteresētajam dalībniekam nav pienākuma pēc savas iniciatīvas
         sniegt vispārēju informāciju par attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošām intelektuālā īpašuma tiesībām.

      Birojam iesniegto faktu un pierādījumu pārbaude ir jāveic, ievērojot iebildumu procesa dalībnieku tiesības uz aizstāvību un
         taisnīgu procesu. Ja Kopienas preču zīmes pieteicējs šaubās par to, ka dokumentiem, ko iebildumu iesniedzējs sniedzis, lai
         pierādītu konkrētu agrāko tiesību pastāvēšanu, ir pierādošs spēks, vai arī par to, ka šādas tiesības ir piemērojamas, pieteicējs
         var izskaidrot attiecīgos apsvērumus ITSB procesā, un šai iestādei tie ir rūpīgi jāpārbauda. Tomēr birojs nevar izvairīties
         no sniegto faktu un dokumentu visaptveroša vērtējuma, apgalvojot, ka iebildumu iesniedzējam pēc savas iniciatīvas jāsniedz
         birojam izsmeļoša informācija līdz ar pierādījumiem attiecībā uz tās dalībvalsts tiesībām, kurā ir reģistrēta iebildumu pamatā
         esoša agrāka preču zīme.

      (sal. ar 33.–38. punktu)
      2.     Nedz Regulā Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, nedz arī Regulā Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par
         Kopienas preču zīmi, nav noteikta to pierādījumu obligātā forma, kas iebildumu iesniedzējam iebildumu procesā ir jāsniedz,
         lai pamatotu savu agrāko tiesību esamību. No minētā izriet, ka, no vienas puses, iebildumu iesniedzējs var brīvi izvēlēties
         tādu pierādījumu savu iebildumu atbalstam, ko tas uzskata par derīgu iesniegšanai Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču
         zīmes, paraugi un modeļi), un, no otras puses, ka birojam ir pienākums pārbaudīt visus sniegtos pierādījumus, lai izdarītu
         secinājumu, vai tie faktiski pierāda agrākas preču zīmes reģistrāciju vai pieteikšanu, un tas nevar no paša sākuma noraidīt
         vienu pierādījumu veidu kā nepieņemamu tā formas dēļ. Šo secinājumu nostiprina atšķirīga dalībvalstu administratīvā prakse.
         Ja pieļautu, ka birojs varētu formulēt nosacījumus iesniedzamo pierādījumu formai, tad rezultātā šādu pierādījumu iesniegšana
         dažos gadījumos dalībniekiem kļūtu neiespējama.

      (sal. ar 39–41. punktu)
      3.     Lai gan saistībā ar Kopienas preču zīmes reģistrāciju uzsāktu iebildumu procesu sacīkstes princips nosaka, ka otram iebildumu
         procesa dalībniekam jānodrošina iespēja iepazīties ar iebildumu iesniedzēja iesniegtajiem pierādījumiem tiesvedības valodā,
         to tomēr nevar interpretēt tādējādi, ka šiem pierādījumiem pašiem par sevi jābūt tādiem, kas tam ļauj pārliecināties par agrāko
         preču zīmju esamību, negriežoties pēc palīdzības pie padomnieka vai vispārīgi pieejamiem informācijas avotiem, kas pārsniedz
         sniegto pierādījumu ietvarus.

      (sal. ar 51. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 20. aprīlī (*)

      Kopienas preču zīme – Vārdiska preču zīme “ATOMIC BLITZ” – Valsts vārdiskas preču zīmes “ATOMIC” īpašnieka iebildumi – Agrākas preču zīmes reģistrācijas pagarinājuma pierādījums – ITSB pārbaudes apjoms – Iebildumu noraidīšana – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Lieta T‑318/03
      Atomic Austria GmbH, Altenmarkta [Altenmarkt] (Austrija), ko pārstāv G. Kucsko [G. Kucsko] un C. Šūmahers [C. Schumacher], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider] un B. Millers [B. Müller], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks –
      Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA, Onila [Onil] (Spānija),

      par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2003. gada 9. jūlija lēmumu (lietā R 95/2003‑2) attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Atomic Austria GmbH  un Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un I. Pelikānova [I. Pelikánová],

      sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 15. septembrī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 3. februārī,
      pēc tiesas sēdes 2004. gada 9. novembrī
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       2000. gada 13. novembrī Spānijas sabiedrība Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA  Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu,
         pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “ATOMIC BLITZ”.
      3       Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 28. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “spēles, rotaļlietas; vingrošanas un sporta preces, kas nav ietvertas citās klasēs”.

      4       2001. gada 9. jūlijā šis pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [“Kopienas Preču Zīmju Biļetenā”] Nr. 60/2001.

      5       2001. gada 3. oktobrī sabiedrība Atomic Austria GmbH (turpmāk tekstā – “prasītāja”) iesniedza iebildumus pret reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunktu. Iebildumi balstīti uz sešām agrākām preču zīmēm, ko veido apzīmējums “ATOMIC” (turpmāk tekstā –
         “agrākās preču zīmes”) un uz kurām attiecas šādas Austrijā veiktas reģistrācijas:

      –       vārdiska preču zīme Nr. 75 086, kas ir pieteikta 1973. gada 16. martā un reģistrēta 1973. gada 23. augustā;
      –       vārdiska preču zīme Nr. 76 640, kas ir pieteikta 1974. gada 8. februārī un reģistrēta 1974. gada 15. martā;
      –       vārdiska preču zīme Nr. 85 558, kas ir pieteikta 1977. gada 2. martā un reģistrēta 1977. gada 16. maijā;
      –       vārdiska preču zīme Nr. 97 370, kas ir pieteikta 1981. gada 27. martā un reģistrēta 1981. gada 2. jūlijā;
      –       vārdiskā preču zīme Nr. 106 849, kas ir pieteikta 1984. gada 28. jūnijā un reģistrēta 1984. gada 10. septembrī.
      6       Paziņojums par iebildumiem ir papildināts ar Austrijas Preču zīmju reģistra izrakstu attiecībā uz katru agrāko preču zīmi
         ar tulkojumu angļu valodā, kā arī patentu pilnvarotā, kas pārstāv prasītāju ITSB, ziņojumu, ar ko tas apstiprina, ka “[..]
         piecas reģistrācijas ir spēkā pilnā apjomā attiecībā uz visām attiecīgi izrakstos un manā tulkojumā norādītajām precēm”. Izraksti
         ir datēti ar 1999. gada 19. aprīli.

      7       Ar 2001. gada 23. novembra vēstuli ITSB Iebildumu nodaļa informēja prasītāju par to, ka tās iebildumi tika nosūtīti pieteicējai,
         piešķīra tai četru mēnešu termiņu, kas beidzās 2002. gada 23. martā, lai tā varētu pievienot lietai papildu faktus, pierādījumus
         un apsvērumus, ko tā uzskatītu par vajadzīgiem savu iebildumu atbalstam.

      8       Šo vēstuli papildināja skaidrojoša piezīme, kas attiecās uz iebildumu atbalstam vajadzīgiem pierādījumiem (turpmāk tekstā
         – “skaidrojošā piezīme”). Nedz vēstule, nedz arī skaidrojošā piezīme neietvēra noteiktu aicinājumu iesniegt precīzi norādītus
         trūkstošos dokumentus.

      9       Prasītājai piešķirtajā termiņā tā neiesniedza nevienu papildu pierādījumu savu iebildumu atbalstam.
      10     Ar 2002. gada 9. decembra lēmumu ITSB Iebildumu nodaļa pilnībā noraidīja visus iebildumus, pamatojoties uz to, ka prasītāja
         noteiktajā termiņā neiesniedza pierādījumus tam, ka ir pagarināta agrāko preču zīmju reģistrācija, lai pierādītu to juridisko
         spēkā esamību.

      11     2003. gada 17. janvārī prasītāja iesniedza apelāciju pret ITSB Iebildumu nodaļas lēmumu. Prasītāja norāda, ka Iebildumu nodaļa
         nav ņēmusi vērā patentu pilnvarotā ziņojumu, ka iesniegtās izrakstu kopijas nesatur pazīmes, kas varētu norādīt uz to, ka
         reģistrācijas kļuvušas spēkā neesošas, un ka Iebildumu nodaļai bija noteikti jāpieprasa, lai prasītāja iesniedz trūkstošos
         dokumentus.

      12     Ar 2003. gada 9. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju otrā padome pret Iebildumu nodaļas
         lēmumu iesniegto apelāciju noraidīja.

      13     Apelāciju padome uzskatīja, ka skaidrojošā piezīme, kas papildināja ITSB 2001. gada 23. novembra vēstuli, skaidri un nepārprotami
         norāda, ka agrāko preču zīmju reģistrācijas pagarināšana jāpierāda, iesniedzot pagarināšanas sertifikātu vai jebkuru citu
         līdzvērtīgu pierādījumu. Tā nosprieda, ka patentu pilnvarotā, kas pārstāv prasītāju ITSB, ziņojumu, ar ko tas apstiprina agrāko
         preču zīmju spēkā esamību, nevar atzīt par dokumentu, kas ir līdzvērtīgs oficiālam pagarināšanas sertifikātam. Visbeidzot
         tā precizēja, ka skaidrojošā piezīme, kas pievienota 2001. gada 23. novembra vēstulei, ļauj nošķirt šo lietu no tām, kurās
         tika pieņemti prasītājas norādītie Apelāciju padomes lēmumi, ar ko nolēma, ka Iebildumu nodaļai bija jānosūta papildu lūgums.

       Process
      14     Ar 2004. gada 27. oktobra vēstuli ITSB iesniedza dažus apsvērumus par ziņojumu tiesas sēdē.
      15     2004. gada 16. novembrī, pēc tiesas sēdes, Pirmās instances tiesa aicināja lietas dalībniekus norādīt tiesību normas, kas
         regulē preču zīmju aizsardzības termiņu Austrijas tiesībās. Prasītāja un ITSB uz šo aicinājumu atbildēja, attiecīgi, ar 2004. gada
         25. novembra un 2004. gada 29. novembra vēstulēm.

      16     Saņemot lietas dalībnieku atbildes, 2004. gada 10. decembrī tika pabeigts mutvārdu process.
       Lietas dalībnieku prasījumi
      17     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      18     ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       prasību noraidīt;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      19     Savas prasības atbalstam prasītāja izvirza trīs pamatus, kas, attiecīgi, galvenokārt attiecas uz faktu, ka Apelāciju padome
         neņēma vērā to, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi palika neievēroti, un, pakārtoti, uz faktu, ka Apelāciju padome nesaskatīja
         procesa pārkāpumu tajā apstāklī, ka Iebildumu nodaļa nepievērsa prasītājas uzmanību tam, ka trūkst noteiktu dokumentu, un,
         arī pakārtoti, uz faktu, ka Apelāciju padome neuzskatīja, ka Iebildumu nodaļa pārkāpa tiesiskās paļāvības principu, nenorādot,
         ka tās prakse ir grozīta.

       Par pirmo pamatu, kas attiecas uz to, ka Iebildumu nodaļa neņēma vērā iesniegtos pierādījumus
      20     Pirmais pamats dalās divās daļās. Pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka tās iesniegtie Austrijas preču zīmju reģistra izraksti
         uzskatāmi par agrāko preču zīmju spēkā esamības pietiekamu pierādījumu. Otrajā daļā tā pakārtoti apgalvo, ka šādu pierādījumu
         tā iesniedza ar patentu pilnvarotā sniegtā ziņojuma palīdzību.

      21     Vispirms ir jāizskata šī pamata pirmā daļa.
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      22     Prasītāja apgalvo, ka lieta, kas papildina 2001. gada 3. oktobra paziņojumu par iebildumiem, ir pilnīga. Tā uzskata, ka Komisijas
         1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 16. noteikuma
         2. punktā norādītie pierādījumi tika iesniegti, jo no oficiālajiem reģistra izrakstiem attiecībā uz agrākām preču zīmēm bija
         redzams, ka attiecīgās preču zīmes joprojām ir spēkā. Prasītāja uzskata – ja izrakstu veikšanas brīdī agrāko preču zīmju aizsardzība
         būtu, piemēram, izbeigusies, tad Austrijas Patentu valde [Österreichisches Patentamt] būtu pievienojusi izrakstiem attiecīgu piezīmi. Ņemot vērā to, ka prasītājas iesniegtajos izrakstos attiecībā uz agrākām
         preču zīmēm šādas piezīmes nebija, tad Iebildumu nodaļai nebija nekāda pamata uzskatīt, ka reģistrācijas vairs nebija spēkā.

      23     Turklāt laikposmā no reģistra izrakstu veikšanas datuma līdz paziņojuma par iebildumiem iesniegšanas datumam nebija jāpagarina
         neviena agrākā preču zīme, izņemot preču zīmi Nr. 97 370. Tādēļ prasītāja uzskata, ka pagarināšanas sertifikāts vai līdzvērtīgs
         pierādījums skaidrojošās piezīmes izpratnē nebija jāsniedz.

      24     Tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka preču zīmes aizsardzības termiņš, kas izriet no oficiāla dokumenta, negarantē, ka preču
         zīme tieši tik ilgi ir aizsargāta. No vienas puses, aizsardzību var pagarināt – Austrijā preču zīmi var pagarināt termiņā,
         kas nepārsniedz sešus mēnešus no aizsardzības termiņa beigām. No otras puses, preču zīmi var anulēt ar tiesas spriedumu pirms
         šī termiņa beigām, vai arī īpašnieks no savas preču zīmes var atteikties. Prasītāja no tā secina, ka aizsardzības termiņa
         norāde vien negarantē, ka preču zīme līdz norādītajam datumam faktiski ir aizsargāta un ka aizsardzības termiņš attiecīgi
         nav tik būtisks, salīdzinot ar citiem preču zīmes raksturojumiem, tādiem kā preču un pakalpojumu saraksts, uz ko tā attiecas.

      25     Turklāt prasītāja tiesas sēdē apgalvo, ka Austrijas Patentu valde neizsniedz īpašu preču zīmes pagarināšanas sertifikātu.
         Šādā situācijā prasītāja pieņēma lēmumu ar reģistra izrakstu palīdzību pierādīt, ka agrākās preču zīmes ir spēkā.

      26     ITSB atgādina, ka iebildumu iesniedzēja pienākums ir iesniegt agrāko tiesību pastāvēšanas pierādījumus, kas pamato iebildumus.
         Agrākas preču zīmes pierādījums ietver arī pierādījumu tās iespējamam pagarinājumam. Ja preču zīme netiek pagarināta, tā zaudē
         spēku un tādējādi nevar radīt šķēršļus jaunu preču zīmju reģistrācijai.

      27     ITSB uzskata, ka Austrijas Patentu valdes reģistra izraksti attiecībā uz agrākām preču zīmēm, kas papildina prasītājas paziņojumu
         par iebildumiem, neļauj noteikt datumu, kurā beidzas agrāko preču zīmju aizsardzība, kas ir ar preču zīmi piešķirto tiesību
         būtiska sastāvdaļa. Prasītājai nesniedzot īpašus paskaidrojumus attiecībā uz agrāko preču zīmju aizsardzības termiņu, ITSB
         uzskatīja, ka šis termiņš ir desmit gadi. Šāds termiņš attiecībā uz visām agrākām preču zīmēm, kas reģistrētas no 1973. līdz
         1984. gadam, ir beidzies.

      28     ITSB, iesakot piemērot Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. novembra rīkojumā lietā T‑235/02 Strongline/ITSB – Scala (SCALA), Recueil, II‑4903. lpp., noteiktos principus, ievērojot vajadzīgos grozījumus (mutatis mutandis), arī apgalvo – tādēļ, ka no reģistra izrakstiem neizriet aizsardzības termiņa beigu datums, otra puse iebildumu procesā
         un Apelāciju padome nevar ar pietiekamu noteiktību pārbaudīt agrāko preču zīmju tiesisko statusu un īpašuma tiesību stāvokli.
         Tādējādi ITSB uzskata, ka iesniegtos izrakstus nevar izmantot kā vienīgos pierādījumus agrāko preču zīmju pastāvēšanai.

      29     Tiesas sēdē ITSB papildināja savus argumentus, apgalvojot, ka prasītājas iesniegtie izraksti to iesniegšanas brīdī ITSB ir
         bijuši pārāk veci. Tā turklāt uzskata, ka, pat tad, ja prasītājai nebija iespējams iesniegt oficiālu pagarināšanas sertifikātu,
         tā tomēr varēja pierādīt agrāko preču zīmju pagarināšanu, iesniedzot vai nu izvilkumus no preču zīmju aizsardzības termiņu
         regulējošiem Austrijas tiesību aktiem, vai nu Austrijas Patentu valdes pavadvēstules, kas bija pievienotas agrāko preču zīmju
         reģistrācijas sertifikātiem.

      30     ITSB turklāt norāda vairākus argumentus, kas var atbalstīt šī pamata pirmo daļu un tādējādi prasību atcelt Apstrīdēto lēmumu.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      31     Vispirms Pirmās instances tiesa atgādina to, kas izriet arī no Regulas Nr. 40/94 piektā apsvēruma, proti – ka Kopienas tiesību
         akti attiecībā uz preču zīmēm tomēr neaizvieto dalībvalstu likumus par preču zīmēm. Ar šo regulu izveidotās sistēmas priekšnosacījums
         ir – ITSB jāņem vērā tas, ka pastāv agrākas valsts tiesības vai preču zīmes.

      32     Tātad šīs regulas 8. panta 1. punktā, skatot to kopā ar 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) un iii) punktu, noteikts, ka
         agrākas dalībvalstī spēkā esošas valsts vai starptautiskas preču zīmes īpašnieks noteiktos apstākļos var iebilst pret Kopienas
         preču zīmes reģistrāciju.

      33     No Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta it īpaši izriet, ka, izskatot lietas, kuras attiecas uz relatīvu reģistrācijas atteikuma
         pamatojumu, lietas dalībniekam, kas, balstoties uz agrāku valsts preču zīmi, iebilst pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju,
         ir jāpierāda, ka pastāv aizsardzība, un, attiecīgā gadījumā, tās joma.

      34     Turpretim ITSB pienākums ir pārbaudīt, vai iebildumu procesā ir izpildīti nosacījumi, lai piemērotu reģistrācijas atteikuma
         pamatojumu. Šajā kontekstā ir jānovērtē, cik svarīgi ir attiecīgie fakti un lietas dalībnieku iesniegto elementu pierādīšanas
         spēks.

      35     ITSB jānorāda, ka tam ir jāņem vērā it īpaši tās dalībvalsts valsts tiesības, kurā aizsardzību bauda agrāka preču zīme, kas
         ir iebildumu pamatā. Šajā gadījumā ITSB pēc savas iniciatīvas, izmantojot līdzekļus, kas šim nolūkam tam šķiet piemēroti,
         ir jāievāc informācija par dalībvalsts valsts tiesībām, ja šāda informācija vajadzīga, vērtējot attiecīgā reģistrācijas atteikuma
         pamatojuma piemērošanas nosacījumus un it īpaši norādīto faktu īstumu vai lietas dalībnieku iesniegto dokumentu pierādīšanas
         spēku. ITSB veicamās pārbaudes faktiskā pamata ierobežojums neizslēdz to, ka tas, papildus tiem faktiem, ko lietas dalībnieki
         noteikti iesnieguši iebildumu procesā, ņem vērā vispārzināmus faktus, tas ir, faktus, ko var zināt visas personas vai ko var
         uzzināt no vispārēji pieejamiem avotiem (Pirmās instances tiesas 2004. gada 22. jūnija spriedums lietā T‑185/02 Ruiz‑Picasso u.c./ITSB – DaimlerChrysler (PICARO), Krājums, II‑1739. lpp., 29. punkts; par šo punktu apelācijas sūdzība nav iesniegta).

      36     ITSB, uzskatot, ka tas ir lietderīgi, tāpat var aicināt lietas dalībniekus sniegt norādes attiecībā uz konkrētām valsts likumdošanas
         normām. Tomēr ieinteresētajai pusei nav pienākuma pēc savas iniciatīvas sniegt vispārēju informāciju par attiecīgajā dalībvalstī
         spēkā esošām intelektuālā īpašuma tiesībām.

      37     ITSB iesniegto faktu un pierādījumu pārbaude ir jāveic, ievērojot iebildumu procesa dalībnieku tiesības uz aizstāvību un taisnīgu
         procesu. Ja Kopienas preču zīmes pieteicējs šaubās par to, ka dokumentiem, ko iebildumu iesniedzējs sniedzis, lai pierādītu
         konkrētu agrāko tiesību pastāvēšanu, ir pierādošs spēks, vai arī par to, ka šādas tiesības ir piemērojamas, pieteicējs var
         izskaidrot attiecīgos apsvērumus ITSB procesā, un šai iestādei tie ir rūpīgi jāpārbauda.

      38     Tomēr ITSB nevar izvairīties no sniegto faktu un dokumentu visaptveroša vērtējuma, apgalvojot, ka iebildumu iesniedzējam pēc
         savas iniciatīvas jāsniedz birojam izsmeļoša informācija kopā ar pierādījumiem attiecībā uz tās dalībvalsts tiesībām, kurā
         ir reģistrēta iebildumu pamatā esoša agrāka preču zīme.

      39     Turklāt ir jāatzīmē, ka nedz Regulā Nr. 40/94, nedz arī Regulā Nr. 2868/95 nav noteikta to pierādījumu obligātā forma, kas
         iebildumu iesniedzējam ir jāsniedz, lai pamatotu savu agrāko tiesību esamību. Regulas Nr. 2868/95 16. noteikuma 2. punktā
         ir noteikts tikai tas, ka, “ja iebildumus pamato ar agrāku zīmi, kas nav Kopienas preču zīme, paziņojumam par iebildumiem
         vēlams pievienot pierādījumus par šīs agrākās zīmes reģistrāciju vai iesniegšanu, tādus kā reģistrācijas apliecību”. Turklāt
         Regulas Nr. 40/94 76. panta 1. punktā, kas attiecas uz pierādījumu iegūšanu ITSB, paredzēts tikai iespējamo līdzekļu neizsmeļošs
         saraksts (“lietas izskatīšanas procesā Birojā pierādījumus sniedz vai iegūst [..]”).

      40     No minētā izriet, ka, no vienas puses, iebildumu iesniedzējs var brīvi izvēlēties tādu pierādījumu savu iebildumu atbalstam,
         ko tas uzskata par derīgu iesniegšanai ITSB, un, no otras puses, ka ITSB ir pienākums pārbaudīt visus sniegtos pierādījumus,
         lai izdarītu secinājumu, vai tie faktiski pierāda agrākas preču zīmes reģistrāciju vai pieteikšanu, un tas nevar no paša sākuma
         noraidīt vienu pierādījumu veidu kā nepieņemamu tā formas dēļ.

      41     Šo secinājumu nostiprina atšķirīga dalībvalstu administratīvā prakse. Ja pieļautu, ka ITSB varētu formulēt nosacījumus iesniedzamo
         pierādījumu formai, tad rezultātā šādu pierādījumu iesniegšana dažos gadījumos pusēm kļūtu neiespējama. Šāds gadījums varētu
         būt šajā lietā, jo prasītāja norāda, ko ITSB neapstrīd, ka Austrijas Patentu valde neizsniedz oficiālu dokumentu, lai apstiprinātu
         preču zīmes pagarināšanu, un ka tādējādi prasītāja nevarēja šādu dokumentu iesniegt.

      42     Šajā lietā prasītāja iesniedza Austrijas Patentu valdes 1999. gada 19. aprīļa izrakstus. Piecos izrakstos, katrs no kuriem
         atbilst vienai agrākai preču zīmei, ailē “Termiņa beigas” nav norādīta nekāda informācija. Tādējādi šie izraksti apstiprina,
         ka agrākās preču zīmes ir spēkā izrakstu veikšanas datumā, tas ir, 1999. gada 19. aprīlī. No izrakstiem izriet arī tas, ka
         agrākās preču zīmes tika reģistrētas, attiecīgi, 1973. gada 23. augustā (preču zīme Nr. 75 086), 1974. gada 15. martā (preču
         zīme Nr. 76 640), 1977. gada 16. maijā (preču zīme Nr. 85 558), 1981. gada 22. jūlijā (preču zīme Nr. 97 370), un 1984. gada
         10. septembrī (preču zīme Nr. 106 849).

      43     Tā kā prasītāja nav sniegusi konkrētas norādes, tad Apelāciju padome prezumēja, ka saskaņā ar Austrijas tiesībām preču zīmju
         aizsardzības termiņš ir desmit gadi no reģistrācijas datuma. Pat ja ir skaidrs, ka ITSB prezumpcija ir pareiza, kā tas izriet
         no iekšējo tiesību normām, ko lietas dalībnieki iesniedza, atbildot uz Pirmās instances tiesas lūgumu, tad šajā sakarā ir
         jānorāda, ka ITSB, kas ir intelektuālā īpašuma tiesību jomā specializēta Kopienas organizācija un kam tādējādi šajā jomā ir
         ievērojams zināšanu līmenis, nevar aprobežoties ar agrāko preču zīmju aizsardzības būtisku faktu vienkāršu prezumpciju. Pirmkārt,
         Apelāciju padome rīkojās pretrunīgi, no vienas puses, balstoties uz prezumēto Austrijas preču zīmju desmit gadu aizsardzības
         termiņu un, no otras puses, atsakoties pilnībā piemērot šo prezumpciju aizsardzības termiņam, vērtējot prasītājas iesniegto
         reģistra izrakstu piemērojamību. Otrkārt, no iepriekš 31.–41. punktā minētā izriet, ka Apelāciju padomei būtu jāpārbauda preču
         zīmju aizsardzības termiņš Austrijā saskaņā ar šīs valsts tiesībām.

      44     Saskaņā ar 1970. gada Markenschutzgesetz (Preču zīmju aizsardzības likuma) 19. panta pirmo daļu Austrijas preču zīmes aizsardzības termiņš beidzas pēc desmit gadiem,
         skaitot no preču zīmes reģistrācijas mēneša beigām. Šo termiņu var pagarināt. Pagarināšanas gadījumā jaunais aizsardzības
         termiņš, kas tāpat ir desmit gadi, sākas ar iepriekšējā termiņa beigām sekojošo dienu un, tādējādi, neatkarīgi no faktiskā
         pagarināšanas datuma.

      45     No tā izriet, ka, lai saglabātu aizsardzību, katra no preču zīmēm bija jāpagarina reizi desmit gados. Tas, ka visas preču
         zīmes uz 1999. gada 19. aprīli bija spēkā, kā tas ir norādīts iepriekš 42. punktā, nozīmē, ka pagarināšana, kas bija jāveic,
         attiecīgi, 1991. (preču zīmei Nr. 97 370), 1993. (preču zīmei Nr. 75 086), 1994. (preču zīmei Nr. 76 640 un preču zīmei Nr. 106 849)
         un 1997. (preču zīmei Nr. 85 558) gadā, faktiski tika veikta. Šis fakts nozīmē arī to, ka aizsardzības termiņš preču zīmei
         Nr. 75 086 ir spēkā līdz 2003. gada 31. augustam, preču zīmei Nr. 76 640 – līdz 2004. gada 31. martam, preču zīmei Nr. 85 558
         – līdz 2007. gada 31. maijam, preču zīmei Nr. 97 370 – līdz 2001. gada 31. jūlijam un preču zīmei Nr. 106 849 – līdz 2004. gada
         30. septembrim.

      46     Tātad, pretēji ITSB apgalvojumiem, prasītājas sniegtie izraksti ļauj noteikt agrāko preču zīmju aizsardzības beigu datumu,
         kā arī ļauj secināt, ka četras no piecām agrākām preču zīmēm (izņemot preču zīmi Nr. 97 370) uz Apelāciju padomes lēmuma pieņemšanas
         brīdi, tas ir, uz 2003. gada 9. jūliju, bija spēkā.

      47     Tas, ka izraksti bija datēti vairāk nekā 29 mēnešus pirms to iesniegšanas brīža ITSB, šo secinājumu nevar apšaubīt. Pat ja
         būtu bijis labāk, ja prasītāja iesniegtu jaunākus izrakstus, iepriekš minētajā 45. un 46. punktā norādītais vērtējums no izrakstu
         vecuma nav atkarīgs. Turklāt ir zināms, ka laikposmā no izrakstu veikšanas līdz to iesniegšanai piecu agrāko preču zīmju statuss
         nav mainījies. Visbeidzot, attiecībā uz pēdējo minēto laikposmu, kas ir neizbēgams, iesniedzot oficiālus dokumentus, prasītājas
         patentu pilnvarotais nolēma pievienot izrakstiem savu ziņojumu, kas apstiprina, ka agrākās preču zīmes saglabā savu spēkā
         esamību.

      48     Tāpat ir jānoraida ITSB arguments, saskaņā ar kuru, lai pierādītu agrāko preču zīmju pagarināšanu, prasītāja varēja iesniegt
         vai nu izvilkumus no attiecīgiem Austrijas tiesību aktiem, vai nu agrāko preču zīmju reģistrācijas sertifikātiem pievienotās
         Austrijas Patentu valdes pavadvēstules.

      49     Kā norādīts iepriekš 31.–41. un 43. punktā, prasītājai nebija pienākuma pēc savas iniciatīvas sniegt vispārēju informāciju
         par Austrijas preču zīmju tiesībām.

      50     Pavadvēstules, spriežot pēc tās, ko ITSB citēja kā piemēru tiesas sēdē, ir formulētas vispārīgi, un tajās vienīgi atkārtotas
         1970. gada Markenschutzgesetz noteiktās normas attiecībā uz aizsardzības termiņu. Tādēļ iespējamai šo vēstuļu iesniegšanai šajā lietā nav nozīmes.

      51     Visbeidzot, kas attiecas uz ITSB minēto judikatūru attiecībā uz pienākumu iesniegt pierādījumu un attaisnojošo dokumentu pienācīgu
         tulkojumu (iepriekš minētais rīkojums SCALA), Pirmās instances tiesa uzskata – pat ja sacīkstes princips nosaka, ka otram iebildumu procesa dalībniekam jānodrošina iespēja
         iepazīties ar prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem tiesvedības valodā, to tomēr nevar interpretēt tādējādi, ka šiem pierādījumiem
         pašiem par sevi jābūt tādiem, kas tam ļauj pārliecināties par agrāko preču zīmju esamību, negriežoties pēc palīdzības pie
         padomnieka vai vispārīgi pieejamiem informācijas avotiem, kas pārsniedz sniegto pierādījumu ietvarus.

      52     Tādējādi šis pamats tā pirmajā daļā ir jāatzīst.
      53     Līdz ar to Apstrīdētais lēmums ir jāatceļ. Nav jāizskata argumenti, ko prasītāja sniegusi ITSB sava pirmā pamata pirmās daļas
         atbalstam, un tādējādi Pirmās instances tiesai par to pieņemamību nav jāspriež.

      54     Tā kā prasības pirmais pamats ir atzīts, tad prasītājas izvirzītie pakārtotie pamati nav jāpārbauda.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      55     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju otrās padomes 2003. gada 9. jūlija lēmumu
            (lieta R 95/2003‑2);
      2)      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 20. aprīlī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1976. gada 15. jūnijā. # Ute Wack pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 1-76.


Tiesas spriedums 1999. gada 8.jūlijā. # Société Baxter, B. Braun Médical SA, Société Fresenius France un Laboratoires Bristol-Myers-Squibb SA pret Premier Ministre, Ministère du Travail et des Affaires sociales, Ministère de l'Economie et des Finances un Ministère de l'Agriculture, de la Pêche et de l'Alimentation. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija. # Lieta C-254/97.


Tiesas spriedums 1986. gada 30. septembrī. # P. Agostini un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Procenti par atalgojuma parādu. # Lieta 233/83.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1980. gada 20. novembrī. # François Gerin pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Pieņemamība - Apstiprinošs akts/ Apstiprinošs tiesību akts. # Lieta 806/79.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 7.jūnijā. # Lidl Stiftung & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Vārdiskas preču zīmes "Salvita" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrāka vārdiska preču zīme "SOLEVITA" - Valsts agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums - Iebilduma noraidīšana. # Lieta T-303/03.

text:
      Lieta T‑303/03
      Lidl Stiftung & Co. KG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Vārdiskas preču zīmes “Salvita” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrāka vārdiska preču zīme “SOLEVITA” – Valsts agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Iebildumu noraidīšana
      Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 7. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme — Iebildumi un trešo personu apsvērumi — Iebildumu izskatīšana — Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            — Faktiska izmantošana — Jēdziens — Interpretācija, ņemot vērā Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta ratio legis
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme — Iebildumi un trešo personu apsvērumi — Iebildumu izskatīšana — Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            — Faktiska izmantošana — Jēdziens — Vērtējuma kritēriji — Prasība par konkrētiem un objektīviem pierādījumiem
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      3.     Kopienas preču zīme — Iebildumi un trešo personu apsvērumi — Iebildumu izskatīšana — Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            — Pierādīšanas līdzekļu pierādījumu spēks — Vērtējuma kritēriji
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts, un 76. panta 1. punkta f) apakšpunkts; Komisijas Regulas Nr. 2868/95
            1. panta 22. noteikuma 3. punkts)
      4.     Kopienas preču zīme — Apelācijas process — Prasība Kopienu tiesā — Pieņemamības nosacījums — Pamati, kas izvirzīti tikai par
            Apelāciju padomju lēmumiem
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. panta 1. punkts)
      5.     Kopienas preču zīme — Apelācijas process — Apelācijas procesā pieņemts lēmums — Tiesību uz aizstāvēšanos ievērošana — Principa
            piemērojamība
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 73. pants)
      6.     Kopienas preču zīme — Procesa normas — Faktu pārbaude pēc savas iniciatīvas — Iebildumu process — Pārbaude, kas aprobežojas
            ar izvirzītajiem pamatiem un iesniegtajiem lūgumiem — Apstiprinošie pierādījumi — Minēto pierādījumu sniegšanas pienākums,
            kas ir uzlikts pusēm
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts)
      7.     Kopienas preču zīme — Iebildumi un trešo personu apsvērumi — Iebildumu izskatīšana — Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            — Prasība, ko pieteicējs iesniedzis skaidri un savlaicīgi — Iedarbība — Pierādīšanas pienākums, kas uzlikts iebildumu iesniedzējam
            — Elementu, kas izvirzīti iebildumu pamatojumam, neapstrīdēšana — Neatbilstība
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      1.     Lai interpretētu faktiskas izmantošanas jēdzienu Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 43. panta 2. un 3. punkta izpratnē,
         ir jāņem vērā fakts, ka prasības, saskaņā ar kuru agrākajai preču zīmei jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt
         Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis  ir ierobežot konfliktus starp divām preču zīmēm, ja vien nepastāv taisnīgs ekonomiskais pamats, kas radies, preču zīmei efektīvi
         darbojoties tirgū. Minētais noteikums turpretim neparedz ne novērtēt komerciālos sasniegumus, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko
         stratēģiju, ne arī nodrošināt preču zīmju aizsardzību vienīgi tādēļ, ka tās komerciāli izmanto nozīmīgos apjomos.

      (sal. ar 35. punktu)
      2.     Preču zīme ir faktiski izmantota Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 43. panta 2. un 3. punkta izpratnē, ja tā ir izmantota
         atbilstoši tās galvenajai funkcijai – garantēt to preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, izcelsmes identitāti,
         lai izveidotu vai saglabātu noieta tirgu šīm precēm vai pakalpojumiem, izņemot simbolisku izmantošanu, kuras vienīgais mērķis
         ir uzturēt preču zīmes radītās tiesības. Šajā sakarā nosacījums attiecībā uz preču zīmes faktisko izmantošanu prasa, lai preču
         zīme, kas ir aizsargāta konkrētā teritorijā, būtu izmantota publiski.

      Preču zīmes faktiskās izmantošanas vērtējums jābalsta uz tādu faktu un apstākļu kopumu, ar ko var pierādīt tās patiesu komerciālu
         izmantošanu, it īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomikas nozarē uzskata par pamatotu, lai uzturētu vai izveidotu preču
         vai pakalpojumu, ko aizsargā preču zīme, tirgus daļu, šo preču vai pakalpojumu raksturu, tirgus raksturīgās pazīmes, preču
         zīmes izmantošanas apjomu un regularitāti.

      Lai pārbaudītu, vai agrākā preču zīme ir faktiski izmantota, ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus izskatāmajā
         lietā atbilstošos faktorus. Turklāt preču zīmes faktisku izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem, bet ir
         jābalstās uz konkrētiem un objektīviem elementiem, kas pierāda preču zīmes patiesu un pietiekamu izmantošanu attiecīgajā tirgū.

      (sal. ar 36.–38. punktu)
      3.     Ne Regulā Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, ne Regulā Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94, nav nekā, kas ļautu secināt,
         ka preču zīmes izmantošanas pierādīšanas līdzekļu pierādījumu spēks būtu jāanalizē no dalībvalsts tiesību aktu viedokļa. Lai
         novērtētu, kāds pierādījuma spēks ir tādam dokumentam, pirmkārt, ir jāpārbauda tajā ietvertās informācijas ticamība. Līdz
         ar to it īpaši ir jāņem vērā dokumenta izcelsme, tā sagatavošanas apstākļi, tā adresāts un, vērtējot tā saturu, ir jānoskaidro,
         vai tas šķiet saprātīgs un uzticams.

      (sal. ar 42. punktu)
      4.     Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 63. panta 1. punktam prasības Kopienu tiesā var celt tikai par Apelāciju
         padomju lēmumiem. Tādēļ šādu prasību ietvaros ir pieņemami tikai tie pamati, kas izvirzīti par pašas Apelāciju padomes lēmumu.
         Līdz ar to ir jānoraida kā nepieņemams tāds pamats, kas izvirzīts par regulējošo normu pārkāpumu, kurš pieļauts, Iekšējā tirgus
         saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) nodaļai pieņemot lēmumu pirmajā instancē.

      (sal. ar 59. un 60. punktu)
      5.     Gadījumā, kad apelācijas procesā par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) nodaļas lēmumu, kas
         pieņemts pirmajā instancē, prasītājs procesā Birojā pats iesniedza attiecīgos dokumentus un attiecīgi varēja sniegt savus
         apsvērumus par tiem un to atbilstību, Apelāciju padomei nebija jāuzklausa prasītājs par faktisko apstākļu, ar kuriem tā izvēlējās
         pamatot savu lēmumu, vērtējumu.

      Faktu vērtēšana attiecas uz aktu, kam ir lēmuma raksturs, un tiesības tikt uzklausītam attiecas uz visiem faktiskajiem un
         tiesību apstākļiem, pamatojoties uz kuriem, tiek pieņemts lēmums, bet ne uz galīgo nostāju, ko iestāde grasās paust.

      (sal. ar 62. punktu)
      6.     Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 74. panta 1. punktam “procesos, kas attiecas uz relatīvu pamatu reģistrācijas
         noraidīšanai [relatīvu atteikuma pamatojumu], Birojs aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu, ko puses iesniegušas,
         pārbaudi”. Ja šīs normas franču valodas versijā pusēm nav tieši paredzēts pierādījumu sniegšanas pienākums, tomēr no tās izriet,
         ka arī pusēm ir uzlikts pienākums sniegt pierādījumus, lai pamatotu savus lūgumus.

      (sal. ar 74. un 76. punktu)
      7.     Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 43. panta 2. un 3. punktam pēc preču zīmes reģistrācijas pieteicēja lūguma
         agrākas preču zīmes īpašniekam, kas cēlis iebildumus, jāsniedz pierādījumi, ka šī preču zīme ir faktiski izmantota vai pastāv
         pamatoti iemesli tās neizmantošanai. Iesniedzot šādu lūgumu, reģistrācijas pieteicējs panāk, ka iebildumu iesniedzējam tiek
         uzlikts pienākums pierādīt faktisko izmantošanu (vai to, ka pastāv pamatoti iemesli tās neizmantošanai), pretējā gadījumā
         tā iebildumi tiks noraidīti. Lai to panāktu, lūgums Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) jāizsaka
         skaidri un savlaicīgi.

      Tas nozīmē, ka iebildumus var noraidīt faktiskās izmantošanas pierādījuma neesamības dēļ tikai tad, ja reģistrācijas pieteicējs
         skaidri un savlaicīgi ir lūdzis sniegt šādu pierādījumu, vēršoties Iekšējā tirgus saskaņošanas birojā.

      Gadījumā, ja prasība ir iesniegta skaidri un savlaicīgi un ja iebildumu iesniedzējs nav sniedzis pierādījumu, ko tam ir pienākums
         darīt, Birojam ir tiesisks pamats noraidīt iesniegumu par iebildumiem, un tas pats attiecas uz gadījumu, kad preču zīmes pieteikuma
         iesniedzējs nav apstrīdējis elementus, kurus iebildumu iesniedzējs ir izvirzījis, pamatojot savus iebildumus.

      (sal. ar 77.–79. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS
      (piektā palāta)
      2005. gada 7. jūnijā (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Vārdiskas preču zīmes “Salvita” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrāka vārdiska preču zīme “SOLEVITA” – Valsts agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Iebildumu noraidīšana
      Lieta T‑303/03
      Lidl Stiftung & Co. KG, Nekarsulma [Neckarsulm] (Vācija), ko pārstāv P. Gross [P. Groß], avocat,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv U. Pflēgars [U. Pfleghar] un G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā –
      REWE-Zentral AG, Ķelne (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Kinkeldijs [M. Kinkeldey], pēc tam – M. Kinkeldijs un Č. Šmits [C. Schmitt], advokāti,

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās palātas 2003. gada 30. jūnija lēmumu lietā R 408/2002‑1 attiecībā uz valsts preču zīmes
         “SOLEVITA” īpašnieka iebildumiem pret Kopienas vārdiskas preču zīmes “Salvita” reģistrāciju.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un D. Švābi [D. Šváby],

      sekretārs H. Jungs [H. Jung],

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 4. septembrī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 16. janvārī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 16. janvārī,
      pēc tiesas sēdes 2004. gada 30. novembrī
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1997. gada 14. augustā REWE-Central AG Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
         L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “Salvita”.
      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 5., 29., 30. un 32. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:

      –       5. klase: “Zāļu tējas, košļājamās gumijas medicīniskiem nolūkiem; pārtika zīdaiņiem; visas iepriekš minētās preces, kas tiek
         pārdotas vienīgi pārtikas veikalos”;

      –       29. klase: “Gaļa, zivis, mājputni un medījumi, moluski un vēžveidīgie, šie produkti arī sagatavotā veidā; cūkgaļas izstrādājumi,
         gaļa, mājputni un zivis, kaviārs; salāti no gaļas, zivīm, mājputniem un medījuma; gaļas, mājputnu, medījumu un zivju pastētes,
         gaļas ekstrakti; augļi, dārzeņi un žāvēti (lietošanai sagatavoti) augļi; augļu un dārzeņu biezeņi; gastronomijas salāti no
         dārzeņu salātiem vai svaigiem dārzeņiem; kartupeļu izstrādājumi, proti, fritēti kartupeļi, kroketes, cepti kartupeļi, jaunie
         kartupeļi, kartupeļu biezenis, kartupeļu lodītes, cepti kartupeļi berniešu gaumē, kartupeļu pankūkas, čipsi, kartupeļu nūjiņas;
         knēdeļi (maizes lodītes); pusfabrikāti un gatavie ēdieni, proti, zupas (tai skaitā, ātri pagatavojamās zupas), sutināmie ēdieni,
         liofilizēti vai neliofolizēti ēdieni no viena vai vairākiem šādiem produktiem: gaļa, zivis, dārzeņi, lietošanai sagatavoti
         augļi, siers, pastētes, rīsi; gaļas, augļu un dārzeņu želejas, ievārījumi; olas, piens un piena produkti, tostarp dzeramais
         piens, skābpiens, sūkalas, jogurts, augļu jogurts, šokolādes jogurts vai jogurts ar kakao piedevām, bezalkoholiskie piena
         dzērieni, kefīrs, krējums, biezpiens, biezpiena izstrādājumi ar augļiem vai garšaugiem, deserti, kas pagatavoti no piena un
         aromātiskām vielām ar želatīnu un/vai cieti sarecēšanai, sviests, kausēti cūku tauki, siers un siera izstrādājumi; želejveidīgi
         pudiņi, salātu mērces; eļļas un pārtikas tauki; sāļie cepumi, graudu čipsi, sālīti un nesālīti rieksti un citas uzkodas, kas
         ietilpst 29. klasē; visi iepriekš minētie produkti, (attiecīgā gadījumā) arī diētiskie produkti nemedicīniskām vajadzībām,
         visi iepriekš minētie produkti (cik vien iespējams) arī saldēti un konservēti, sterilizēti vai homogenizēti”;

      –       30. klase: “Mērces, kompoti, saistvielas mērcēm, sausās mērces, kečups, mārrutki, kaperi; kafija, tēja, kakao, šokolāde, šokolādes
         izstrādājumi, pulveris kakao dzērienu pagatavošanai; šokolādes dzērieni, marcipāns, riekstu masa, izstrādājumi no marcipāna
         un riekstu masas; pudiņi, deserti no pudiņiem, sviestmaižu masa, kas pagatavota galvenokārt no cukura, kakao, riekstu masas,
         piena un/vai taukiem; šokolādes konfektes, arī ar pildījumu; cukurs, konditorejas izstrādājumi, vaniļas cukurs, konfektes,
         jo īpaši karameles, piparmētru karameles, augļu karameles, košļājamās konfektes, ledenes, košļājamās gumijas nemedicīniskām
         vajadzībām; rīsi, tapioka, kafijas aizstājēji; picas; milti, pārtikas produkti no graudaugiem, pilnībā izlobīti graudaugi,
         proti, rīsi, kvieši, auzas, miežu putraimi, rudzi, prosa, kukurūza un griķi, šie produkti arī jauktā veidā un citos izstrādājumos,
         jo īpaši kviešu klijas, kviešu asni, kukurūzas milti, linsēklas, musli un musli tāfelītes (galvenokārt no graudu pārslām,
         žāvētiem augļiem, riekstiem), graudu pārslas, popkorns; maize, smalkmaizītes, konditorejas izstrādājumi un saldumi; makaroni
         un pilngraudu makaroni, jo īpaši nūdeles; gatavā cepamā mīkla, aromātiskās vielas ēdienu pagatavošanai, biskvīti kūkām, pārtikas
         ledus, saldēts krēms; medus, melases sīrups, raugs, cepamais pulveris; pulveris pudiņu pagatavošanai; sāls; sinepes; etiķis,
         garšvielas, garšvielu maisījumi, pipari graudos, sāļie cepumi, graudu čipsi, sālīti un nesālīti rieksti un citas uzkodas,
         kas ietilpst 30. klasē; visi iepriekš minētie produkti, (attiecīgā gadījumā) arī diētiskie produkti nemedicīniskām vajadzībām,
         visi iepriekš minētie produkti (cik vien iespējams) arī saldēti un konservēti, sterilizēti vai homogenizēti”;

      –       32. klase “Alus; minerālūdeņi, gāzēti ūdeņi un citi bezalkoholiskie dzērieni; augļu un dārzeņu dzērieni, augļu sulas; sīrupi
         un citas sastāvdaļas dzērienu pagatavošanai; dzērieni, kas pagatavoti no sūkalām; šķīstošie pulveri dzērienu pagatavošanai”.

      4       1998. gada 13. jūlijā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 50/98.

      5       1998. gada 13. oktobrī Lidl Stiftung & Co. KG iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, atsaucoties uz iespēju maldināt [sajaukšanas iespēju] Regulas
         Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Šie iebildumi bija pamatoti ar to, ka pastāv agrāka Vācijas preču zīme
         “SOLEVITA”, kas reģistrēta 1983. gada 27. jūnijā, lai apzīmētu preces, kas ietilpst 32. klasē Nicas Nolīguma nozīmē. Iebildumi
         bija vērsti pret dažādām precēm, kas ietilpst 29., 30. un 32. klasē un ir norādītas Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā.

      6       Ar 1999. gada 27. oktobra vēstuli persona, kas iestājusies lietā, lūdza prasītāju iesniegt šīs preču zīmes izmantošanas pierādījumu
         atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktam.

      7       2000. gada 18. janvārī ITSB Iebildumu nodaļa aicināja prasītāju iesniegt šādu pierādījumu divu mēnešu termiņā.
      8       2000. gada 14. februārī prasītāja iesniedza:
      –       apliecinājumu, ko parakstījis starptautisko iepirkumu direktors un kas datēts ar 2000. gada 27. janvāri, par preču, kuras
         apzīmētas ar preču zīmi “SOLEVITA”, apgrozījumu Vācijas Federatīvajā Republikā laika posmā no 1993. līdz 1999. gadam;

      –       ar preču zīmi “SOLEVITA” laika posmā no 1993. līdz 1999. gadam pārdoto preču sarakstu, sauktu “Solevita bis 10‑1999” (līdz
         1999. gada oktobrim – “Solevita”), ar atzīmi “Stand : 23. März 1998 – 27.01.00” (aktualizēts: 1998. gada 23. marts – 27.01.2000.);

      –       ar preču zīmi “SOLEVITA” tirgū laistu dažādu augļu sulu iepakojuma paraugu kopijas, visas bez datuma.
      9       2002. gada 28. martā Iebildumu nodaļa noraidīja prasītājas iebildumus. Pamatojot savu lēmumu, tā būtībā paskaidroja, ka prasītājas
         iesniegtie dokumenti bija nepietiekami, lai pierādītu, ka valsts agrākā preču zīme ir patiesi un faktiski izmantota. It īpaši
         Iebildumu nodaļa norādīja, ka uz iepakojuma paraugiem nav datuma, ka apliecinājumam ir tikai relatīvs pierādījuma spēks, jo
         to ir izstrādājis prasītājas darbinieks, kas ieņem vadošu amatu, un turklāt šis apliecinājums ir tikai norāde uz preču zīmes
         izmantošanu. Iebildumu nodaļa uzskatīja, ka prasītāja nebija iesniegusi ne faktūrrēķinus, ne trešo personu paskaidrojumus,
         lai pamatotu vai apstiprinātu pašas norādītos apgrozījuma apjomus, tādējādi iesniegto pierādījumu pārbaudes rezultāti ļāva
         secināt, ka nav pierādīta patiesa un faktiska izmantošana. Turklāt Iebildumu nodaļa paskaidroja, ka iebildumi ir jānoraida,
         pamatojoties uz to, ka konfliktējošajiem apzīmējumiem nebija nekādas līdzības.

      10     2002. gada 10. maijā prasītāja iesniedza apelāciju par Iebildumu nodaļas lēmumu. Konkrēti tā uzskatīja, ka šajā lietā bija
         iesniegts preču zīmes izmantošanas pierādījums. Turklāt prasītāja uzskatīja, ka Iebildumu nodaļa bija pārkāpusi viņas tiesības
         tikt uzklausītai tāpēc, ka viņai nebija iespējas sniegt savus apsvērumus par vērtējumu attiecībā uz pierādījumiem, kas iesniegti,
         lai pierādītu preču zīmes faktisko izmantošanu. Iebildumu nodaļa bija pārkāpusi arī “dispozitivitātes” principu, jo persona,
         kas iestājusies lietā, nebija apstrīdējusi preču zīmes izmantošanu.

      11     Ar 2003. gada 30. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome noraidīja apelāciju.
      12     Būtībā Apelāciju padome attiecībā uz preču zīmes izmantošanas pierādījumu norādīja, ka apliecinājums, kas apstiprināts ar
         amatpersonas parakstu, bija vienpusējs paziņojums, ko sniedza ieinteresētā puse jeb tās uzņēmuma vadošais darbinieks, un ka
         šāds apliecinājums nav pietiekams, lai pierādītu objektīvus faktus, izņemot gadījumu, ja to apstiprina papildu pierādījumi,
         tādi kā faktūrrēķini, kā tas nav noticis izskatāmajā lietā. Turklāt, tā kā iepakojuma paraugu kopijās nav nekādu norāžu uz
         tirdzniecības perioda ilgumu, Apelāciju padome uzskatīja, ka tās, tāpat kā citi izvirzītie pierādījumi nevar apstiprināt norādīto
         apgrozījuma apjomu. Tas Apelāciju padomei ļāva spriest, ka Iebildumu nodaļa bija pareizi secinājusi, ka dokumenti, kas iesniegti,
         lai pierādītu preču zīmes izmantošanu vērā ņemamā laika posmā, nebija pietiekami.

      13     Kas attiecas uz tiesībām tikt uzklausītam Regulas Nr. 40/94 73. panta otrā teikuma izpratnē, Apelāciju padome norādīja – ITSB,
         veicot dokumentu pārbaudi, ir tiesīgs izmantot visas norādes, ko sniegusi puse, nedodot tai iepriekšēju iespēju izteikt par
         to savu nostāju, jo tiek uzskatīts, ka attiecīgajai pusei ir zināmas konkrētās norādes. Attiecībā uz “dispozitivitātes” principu
         Apelāciju padome uzskatīja, ka jautājums par preču zīmes izmantošanu ir pakļauts šim principam tikai tiktāl, ciktāl pieteicējs
         var jebkurā brīdī atsaukt savu pieteikumu. Tādējādi Iebildumu nodaļa nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktu.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      14     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      15     ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      16     Prasītāja, pamatojot savu prasību, izvirza trīs pamatus. Balstoties uz pirmo pamatu, tā apstrīd Apelāciju padomes secinājumu,
         saskaņā ar kuru izskatāmajā lietā netika iesniegts preču zīmes izmantošanas pierādījums. Balstoties uz otro un trešo pamatu,
         prasītāja norāda, ka attiecīgi ir pārkāptas tiesības tikt uzklausītai un dispozitivitātes princips.

       Par preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījumu
      Lietas dalībnieku argumenti
      17     Prasītājas izvirzītais pirmais pamats balstās uz izklāstu, kas izvērsts piecos punktos.
      18     Pirmkārt, atgādinot Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta redakciju un atsaucoties uz vairākiem ITSB Apelāciju padomes
         pieņemtiem lēmumiem, prasītāja norāda, ka “faktiska” izmantošana ir jāsaprot kā agrākas preču zīmes patiesa izmantošana tirgū
         ar nolūku piesaistīt potenciālo klientu uzmanību precēm un pakalpojumiem, ko piedāvā ar šo apzīmējumu. Tādējādi Regulas Nr. 40/94
         43. panta 3. punkts neprasa preču zīmes izmantošanas izvērstu pierādījumu atšķirībā no citiem noteikumiem, tādiem kā šīs pašas
         Regulas 7. panta 3. punkts. Pietiek pierādīt, ka agrākā preču zīme tiešām ir izmantota un ka tā tirgū nav izmantota vienīgi
         kā “fiktīvas tiesības”.

      19     Otrkārt, prasītāja norāda uz faktu, ka Apelāciju padome savā lēmumā atsaucās uz Tiesas 2003. gada 11. marta spriedumu lietā
         C‑40/01 Ansul (Recueil, I‑2439. lpp.) un Pirmās instances tiesas 2003. gada 12. marta spriedumu lietā T‑174/01 Goulbourn/ITSB – Redcats (“Silk Cocoon”) (Recueil, II‑789. lpp.). Prasītājai šķiet, ka Apelāciju padome uzskata, ka šajos divos spriedumos tika risināti jautājumi par to,
         kādi dokumenti ir pietiekami, lai pierādītu preču zīmes faktisku izmantošanu. Prasītāja uzskata, ka tas tā nav, jo šiem diviem
         spriedumiem nav nekāda sakara ar šīs prasības priekšmetu.

      20     Treškārt, atsaucoties uz Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktu un Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95,
         ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.), 22. noteikuma 2. un 3. punktu, prasītāja
         apstrīd Apelāciju padomes pieeju, saskaņā ar kuru konkrēti dokumenti varētu būt pietiekami, lai raksturotu ticamu izmantošanu
         Vācijas tiesību izpratnē, bet ne vienmēr ir pietiekami, lai pierādītu izmantošanu Regulas Nr. 40/94 izpratnē. Šī piezīme it
         īpaši attiecas uz faktu, ka apliecinājuma pierādījuma spēks tika atzīts par mazāk pārliecinošu, nekā to parasti atzītu Vācijas
         tiesībās.

      21     Ceturtkārt, prasītāja uzsver, ka apstrīdētais lēmums ir pretrunā ITSB Apelāciju trešās padomes 2001. gada 11. jūlija lēmumam,
         kas pieņemts lietā R 759/2000‑3 “Grafenwälder”/“Grafenwalder”. Šajā lietā iebildumu iesniedzēja iesniedza apliecinājumu, mēneša
         apgrozījuma atskaiti par attiecīgo periodu, ar tās preču zīmi aptverto divu preču kopijas, kā arī reklāmas bukletu. Prasītāja
         norāda uz faktu, ka Apelāciju padome, noraidot Iebildumu nodaļas viedokli, savā lēmumā, it īpaši 22. punktā, noteica, ka “pierādījumi,
         ko sniedza iebildumu pieteicēja, izskatāmajā lietā ir pietiekami, lai atbilstu šīm prasībām, jo vairāk tāpēc, ka noteikums
         [Regulas Nr. 2868/95 22. noteikums] neprasa, lai kumulatīvi iesniegtu visus šī noteikuma tekstā minētos pierādījumus”. Prasītāja
         uzskata, ka šis juridiskais viedoklis turklāt atbilst Apelāciju otrās padomes lēmumam, kas pieņemts 2000. gada 8. novembrī
         lietā R 756/1999‑2, “DOCTORS”/“DOC & TORS”.

      22     Piektkārt, prasītāja uzskata, ka lietā esošie dokumenti, aplūkoti kopumā, neatstāj nekādas šaubas par to, ka agrākā preču
         zīme Vācijā – dalībvalstī, kur tā ir reģistrēta – ir ļoti nozīmīgi faktiski izmantota attiecībā uz konkrētām precēm un periodu,
         kas jāņem vērā. Pamatojot savu viedokli, prasītāja atsaucas uz ITSB Apelāciju pirmās padomes 2001. gada 6. aprīļa lēmumu,
         kas pieņemts lietā R 129/2000‑1, “VISIO”/“VISION”. Prasītāja no tā secina, ka izskatāmajā lietā ir sniegts agrākās preču zīmes
         izmantošanas pierādījums Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta izpratnē.

      23     Savukārt ITSB uzskata – pat ja tas iebildumu procesā nav lūdzis, lai iebildumu iesniedzēja pierāda, ka tās preču zīme izmantošanas
         rezultātā ir ieguvusi atšķirtspēju, kā to var paredzēt Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkts, tas tomēr iebilduma iesniedzēju
         neatbrīvo no tai uzliktā pierādīšanas pienākuma.

      24     Gluži pretēji, atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta noteikumiem prasītājai jāsniedz pierādījums, ka apzīmējums
         konkrētajā periodā faktiski tika izmantots.

      25     Nav šaubu, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punkts neprasa, lai visus tajā minētos pierādījumus sniedz kumulatīvi.
         Tomēr pierādījumiem, ko sniedz iebildumu iesniedzējs, jābūt tādiem, kas ļauj izdarīt skaidrus secinājumus par agrākās preču
         zīmes izmantošanas vietu, ilgumu, nozīmīgumu un raksturu šīs pašas normas 2. punkta izpratnē.

      26     Izskatāmajā lietā ITSB atzīst, ka lietā esošie dokumenti ir pierādījumi, kas ir pieņemami Regulas Nr. 40/94 76. panta 1. punkta
         un Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. un 3. punkta izpratnē. ITSB it īpaši precizē, ka “apliecinājums”, ko iesniedza iebilduma
         iesniedzēja, ir pieņemams pierādījums.

      27     Tomēr ITSB uzskata, ka tāda paziņojuma pierādījuma spēks ir jāvērtē ar visiem citiem iesniegtajiem pierādījumiem, ņemot vērā
         to saturu un konkrētos apstākļus izskatāmajā lietā. Šī pārbaude ļauj secināt, ka šis oficiālais paziņojums, aplūkots pats
         par sevi vai ņemot vērā pielikumā pievienoto preču attēlus, nav pietiekams, lai pierādītu agrāku tiesību faktisku izmantošanu.

      28     Šajā sakarā ITSB uzskata, ka apliecinājumam pievienotais saraksts tikai atspoguļo paziņojumā norādītos skaitļus, nekalpojot
         par to pierādījumu. Tātad šīs norādes nav pietiekamas, lai pierādītu faktisku izmantošanu, tāpēc ka tās nav apstiprinātas,
         piemēram, ar faktūrrēķiniem, katalogiem vai iespiestiem sludinājumiem. Turklāt preču iepakojuma attēli, kas ir bez datuma,
         ļauj tos uzskatīt par vienkāršiem pieņēmumiem, un tātad tie nevar apstiprināt citus pierādījuma līdzekļus un paziņojumus.

      29     Persona, kas iestājusies lietā, arī atzīst, ka apliecinājums ir pieņemams pierādīšanas līdzeklis, ko tieši paredz Regulas
         Nr. 40/94 76. panta 1. punkta f) apakšpunkts. Tomēr tas ir ITSB, konkrētāk, tā Apelāciju padomju, kompetencē – brīvi un saskaņā
         ar savu izpratni vērtēt šī oficiālā paziņojuma pierādījuma spēku.

      30     Izskatāmajā lietā norādes uz pārdotajām vienībām un norādītais preču pārdošanas periods parādās tikai apliecinājumā, ko sniedz
         pašas prasītājas starptautisko iepirkumu direktors. Arī preču attēlus iesniedza prasītāja pati, un tos neapstiprina neviens
         cits objektīvs pierādījums. Tie nepastiprina apliecinājuma pierādījuma spēku. Faktiski tas ir vienkārši viena lietas dalībnieka
         rakstveida pieņēmums bez jebkāda pierādījuma spēka. Attiecībā uz iepakojuma paraugiem persona, kas iestājusies lietā, uzskata,
         ka tie ir vienīgie objektīvie pierādījumi, ko prasītāja ir iesniegusi. Tomēr tajos nav ne mazākās norādes uz to izmantošanas
         datumu vai attiecīgo periodu.

      31     Persona, kas iestājusies lietā, norāda arī uz to, ka pat atbilstoši Vācijas tiesībām apliecinājums tikai tad būtu pietiekams,
         lai pierādītu patiesu un faktisku izmantošanu, ja tam tiktu pievienoti un to atbalstītu citi pierādīšanas līdzekļi. Šajā sakarā
         tā atsaucas uz ITSB Apelāciju pirmās padomes lēmumu, kas minēts prasības pieteikumā.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      32     Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts paredz, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteicējs var lūgt pierādījumu,
         ka agrākā preču zīme ir faktiski izmantota teritorijā, kurā tā ir aizsargāta, piecu gadu laikā pirms preču zīmes, pret kuru
         celti iebildumi, pieteikuma publikācijas.

      33     Atbilstoši Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punktam norādījumiem un pierādījumiem, kas sniedzami nolūkā pierādīt preču
         zīmes izmantošanu, jāietver norādes par agrākās preču zīmes izmantošanas vietu, ilgumu, nozīmīgumu un izmantošanas raksturu
         attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta un uz kuru pamata ir iesniegti iebildumi. Saskaņā
         ar šo pašu noteikumu šīs norādes ir jāsniedz ar “pierādījumiem to pamatojumam”.

      34     Šajā sakarā Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punktā ir paskaidrots, ka preču zīmes izmantošanas pierādījumi “būtībā” ir
         ierobežoti ar “tādu” papilddokumentu un priekšmetu iesniegšanu, “kā, piemēram”, iepakojumi, uzlīmes, cenrāži, katalogi, faktūrrēķini,
         fotogrāfijas, laikrakstu sludinājumi un rakstiski paziņojumi, kā norādīts Regulas Nr. 40/94 76. panta 1. punkta f) apakšpunktā,
         kas tostarp ietver oficiālus rakstveida paziņojumus.

      35     Turklāt, lai interpretētu faktiskas izmantošanas jēdzienu, ir jāņem vērā fakts, ka prasības, saskaņā ar kuru agrākajai preču
         zīmei jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis  ir ierobežot konfliktus starp divām preču zīmēm, ja vien nepastāv taisnīgs ekonomiskais pamats, kas radies, preču zīmei efektīvi
         darbojoties tirgū (iepriekš 19. punktā minētais spriedums lietā “Silk Cocoon”, 38. punkts). Minētais noteikums turpretim neparedz
         ne novērtēt komerciālos sasniegumus, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko stratēģiju, ne arī nodrošināt preču zīmju aizsardzību
         vienīgi tādēļ, ka tās komerciāli izmanto nozīmīgos apjomos (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑334/01
         MFE Marienfelde/ITSB – Vétoquinol (“HIPOVITON”), Krājums, II‑2787. lpp., 32. punkts).

      36     Tāpat arī no sprieduma lietā Ansul (minēts iepriekš 19. punktā) attiecībā uz to, kā interpretēt Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK,
         ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 12. panta 1. punktu, kura normatīvais
         saturs būtībā atbilst Regulas Nr. 40/94 43. punktam, izriet, ka preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā ir izmantota atbilstoši
         tās galvenajai funkcijai – garantēt to preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, izcelsmes identitāti,
         lai izveidotu vai saglabātu noieta tirgu šīm precēm vai pakalpojumiem, izņemot simbolisku izmantošanu, kuras vienīgais mērķis
         ir uzturēt preču zīmes radītās tiesības (43. punkts). Šajā sakarā nosacījums attiecībā uz preču zīmes faktisko izmantošanu
         prasa, lai preču zīme, kas ir aizsargāta konkrētā teritorijā, būtu izmantota publiski un ārpus tās (iepriekš 19. punktā minētais
         spriedums lietā “Silk Cocoon”, 39. punkts; šajā sakarā un pēc analoģijas skat. iepriekš 19. punktā minēto spriedumu lietā
         Ansul, 37. punkts).

      37     Preču zīmes faktiskās izmantošanas vērtējums jābalsta uz tādu faktu un apstākļu kopumu, ar ko var pierādīt tās patiesu komerciālu
         izmantošanu, it īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomikas nozarē uzskata par pamatotu, lai uzturētu vai izveidotu preču
         vai pakalpojumu, ko aizsargā preču zīme, tirgus daļu, šo preču vai pakalpojumu raksturu, tirgus raksturīgās pazīmes, preču
         zīmes izmantošanas apjomu un regularitāti (iepriekš 35. punktā minētais spriedums lietā “HIPOVITON”, 34. punkts; šajā sakarā
         un pēc analoģijas skat. iepriekš 19. punktā minēto spriedumu lietā Ansul, 43. punkts).

      38     Lai pārbaudītu, vai agrākā preču zīme ir faktiski izmantota, ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus izskatāmajā
         lietā atbilstošos faktorus (iepriekš 35. punktā minētais spriedums lietā “HIPOVITON”, 36. punkts). Turklāt preču zīmes faktisku
         izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem, bet ir jābalstās uz konkrētiem un objektīviem elementiem, kas pierāda
         preču zīmes patiesu un pietiekamu izmantošanu attiecīgajā tirgū (Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. decembra spriedums
         lietā T‑39/01 Kabushiki Kaisha Fernandes/ITSB – Harrison (“HIWATT”), Recueil, II‑5233. lpp., 47. punkts).

      39     Izskatāmajā lietā rakstveida apliecinājumā, ko sniedza prasītājas starptautisko iepirkumu direktors, kā arī tabulas formā
         veidotajā sarakstā par pārdotajām precēm ir norādes uz preču zīmes izmantošanu saistībā ar vietu (Vācija), periodu (1993–1999),
         apjomu (gada un preces apgrozījums) un attiecīgo preču veidu (galvenokārt augļu sulas).

      40     Kas attiecas uz rakstveida apliecinājumu, ko sniedza prasītājas starptautisko iepirkumu direktors, ir jāatgādina, ka Regulas
         Nr. 40/94 76. panta 1. punkta f) apakšpunkts atbilstoši atsaucei Regulas Nr. 2868/95 22. noteikumā kā preču zīmes izmantošanas
         pierādīšanas līdzekli paredz “rakstveida paziņojumus, kas apstiprināti ar zvērestu vai ar līdzīgām sekām atbilstoši tās valsts
         likumiem, kurā paziņojums sastādīts”. No tā izriet, ka attiecīgās dalībvalsts likumos ir jānoskaidro, kādas tiesiskās sekas
         ir vienkāršam rakstveida apliecinājumam, kā tas ir šajā gadījumā, kad tas nav apstiprināts ar zvērestu vai līdzīgā veidā.
         Izskatāmajā lietā nav šaubu par to, ka rakstveida apliecinājums, ko sniedza prasītājas starptautisko iepirkumu direktors,
         ir oficiāls apliecinājums un ka Apelāciju padome to kā tādu atzina par pieņemamu. Šī iemesla dēļ un, neanalizējot, kādas ir
         tā tiesiskās sekas Vācijas tiesībās, šis apliecinājums ir daļa no pierādīšanas līdzekļiem, ko paredz Regulas Nr. 40/94 76. panta
         1. punkta f) apakšpunkts, uz kuru atsaucas Regulas Nr. 2868/95 22. noteikums.

      41     Tomēr, lai gan apliecinājumu un tabulas formā veidotu sarakstu par prasītājas pārdotajām precēm var uzskatīt par pieņemamiem
         pierādīšanas līdzekļiem, ir visaptveroši jāvērtē lietā esošie pierādījumi, ņemot vērā visus atbilstošos faktorus, lai noteiktu,
         vai ir pierādīta preču zīmes faktiska izmantošana. Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma
         3. punktam lietas dalībnieku rīcībā ir dažādi preču zīmes izmantošanas pierādījumi. Turklāt ne Regulā Nr. 40/94, ne Regulā
         Nr. 2868/95 nav nekā, kas ļautu domāt, ka ITSB, aplūkojot preču zīmes izmantošanas pierādījumus to kopumā vai atsevišķi, būtu
         obligāti jānonāk pie secinājuma, ka ir sniegts faktiskās izmantošanas pierādījums.

      42     Izskatāmajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka apliecinājumu un tabulas formā veidotu sarakstu par pārdotajām precēm ir veidojusi
         pati prasītāja. Šajā sakarā ir jāatgādina – lai novērtētu, kāds pierādījuma spēks ir dokumentam, pirmkārt, ir jāpārbauda tajā
         ietvertās informācijas ticamība. Līdz ar to it īpaši ir jāņem vērā dokumenta izcelsme, tā sagatavošanas apstākļi, tā adresāts
         un, vērtējot tā saturu, jānoskaidro, vai tas šķiet saprātīgs un uzticams (šajā sakarā un pēc analoģijas skat. Pirmās instances
         tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95
         līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 1838. punkts; skat. arī ģenerāladvokāta Ležē secinājumus lietā C‑57/02 P Acerinox/Komisija, 2005. gada 14. jūlija spriedums, Krājums, I‑6689. lpp., 202. punkts). Ne Regulā Nr. 40/94, ne Regulā Nr. 2868/95
         nav nekā, kas ļautu secināt, ka preču zīmes izmantošanas pierādīšanas līdzekļu pierādījumu spēks būtu jāanalizē no dalībvalsts
         tiesību aktu viedokļa.

      43     Otrkārt, prasītāja nevienā brīdī procesā ITSB nesniedza citus pierādījumus, kas ļautu apstiprināt tostarp tās apliecinājumā,
         kā arī tās pārdoto preču sarakstā norādītos skaitļus.

      44     Vienīgais lietā esošais papildu pierādījums bija attiecīgo preču iepakojuma paraugu kopijas, uz kurām nav datuma. Pat ja šīs
         kopijas varētu apstiprināt preču zīmes izmantošanas “raksturu” (augļu sula) un, iespējams, “vietu” (šie iepakojuma paraugi
         bija ar tekstu vācu valodā), tās nesniedz nekādu pierādījumu, lai apstiprinātu šīs izmantošanas periodu un apjomu.

      45     Visbeidzot, ir jāatgādina, ka papildu ziņas, kas varētu apstiprināt norādes, kas ietvertas apliecinājumā – piemēram, faktūrrēķini,
         katalogi vai laikrakstu sludinājumi, – nav tādas, ko prasītājai būtu grūti iegūt. Šīs ziņas it īpaši varēja iesniegt procesā
         Apelāciju padomē, jo vairāk tāpēc, ka Iebildumu nodaļas lēmumā jau bija norādīts uz preču zīmes izmantošanas pierādījumu nepietiekamību.

      46     Rezumējot iepriekš teikto un ņemot vērā visus atbilstošos faktorus, ir jāsecina, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu,
         uzskatot, ka izskatāmajā lietā nebija pierādīta valsts agrākās preču zīmes izmantošana.

      47     Citi argumenti, ko izvirza prasītāja, nevar atspēkot šo vērtējumu.
      48     Runājot par faktu, ka Apelāciju padome Apstrīdētajā lēmumā atsaucās uz spriedumiem lietā Ansul  un lietā “Silk Cocoon” (minēti iepriekš 19. punktā), kuriem izskatāmajā lietā neesot nozīmes, tad pretēji tam, ko apgalvo
         prasītāja, ir jāatzīmē, ka Apelāciju padome nenorādīja, ka šajos spriedumos tika risināts jautājums par to, kādi dokumenti
         ir pietiekami, lai pierādītu preču zīmes faktisko izmantošanu. Kā tas skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma 15. punkta, Apelāciju
         padome tikai atsaucās uz šiem diviem spriedumiem, ciktāl tajos ir definēts jēdziens “faktiska izmantošana” Kopienu tiesību
         normu izpratnē. Tātad šis arguments balstās uz neapstiprinātiem faktiem.

      49     Attiecībā uz apstākli, ka Apelāciju padomes agrākie lēmumi būtu pretrunā apstrīdētajam lēmumam, ir jāatzīmē, ka Apelāciju
         padomes lēmumu likumība ir jāvērtē, pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 40/94, kā to ir interpretējušas Kopienu tiesas, nevis
         pamatojoties uz tās agrāk pieņemto lēmumu praksi (Tiesas 2002. gada 9. oktobra spriedums lietā T‑36/01 Glaverbel/ITSB (Surface d'une plaque de verre), Recueil, II‑3887. lpp., 35. punkts, un 2002. gada 20. novembra spriedums lietā T‑79/01 un T‑86/01 Bosch/ITSB (“Kit pro” un “Kit Super Pro”), Recueil, II‑4881. lpp., 32. punkts). Tādējādi šim argumentam nav nozīmes.

      50     Ņemot vērā visus šos motīvus, pirmais pamats ir jānoraida.
       Par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu
      Lietas dalībnieku argumenti
      51     Prasītāja uzskata, ka tiktāļ, ciktāl Apelāciju padome nav likusi saprast, ka tā šaubās par apliecinājuma ticamību un ka tā
         atzīst to par pierādījumu ar ierobežotu spēku, Apelāciju padomei būtu jādod viņai iepriekšēja iespēja sniegt savus apsvērumus
         atbilstoši Regulas Nr. 40/94 73. panta otrajam teikumam. Prasītāja paskaidro, ka, ņemot vērā citas Apelāciju padomes lēmumu
         citā lietā (iepriekš 21. punktā minētā lieta “Grafenwälder”/“Grafenwalder”), viņa varēja pieļaut, ka ITSB iesniegtie dokumenti
         bija pietiekami, lai sniegtu tai informāciju par preču zīmes izmantošanas vietu, periodu, apjomu un raksturu. Prasītāja it
         īpaši norāda, ka viņai nebija pamata domāt, ka Apelāciju padome oficiālo paziņojumu vērtētu kā pierādījumu ar ierobežotu spēku.
         Tāpēc prasītāja uzskata, ka “tiesai”, kura izskatīja lietu, bija viņu jāinformē par juridisko viedokli, ko tā nezināja un
         uz kura pamata minētā “tiesa” gatavojās pieņemt savu lēmumu. Pastāvot šiem apstākļiem, izskatāmā lieta atšķiras no tās, kas
         bija pamatā Pirmās instances tiesas 2002. gada 5. jūnija spriedumam lietā Hershey Foods/ITSB (Kiss Device with plume) (T‑198/00, Recueil, II‑2567. lpp.) un uz ko atsaucas apstrīdētais lēmums.

      52     ITSB savukārt uzskata, ka tiesības tikt uzklausītam attiecas uz visiem faktiskajiem un tiesību apstākļiem, pamatojoties uz
         kuriem tiek pieņemts lēmums, bet ne uz galīgo nostāju, ko iestāde grasās paust. Šādos apstākļos ITSB uzskata, ka Iebildumu
         nodaļa nebija pārkāpusi tiesības tikt uzklausītam un jebkurā gadījumā tās lēmumu nevar pārsūdzēt Pirmās instances tiesā.

      53     Ja tomēr prasītājas izvirzītais pamats attiecas uz Apelāciju padomes lēmumu, ITSB uzskata, ka pretenzija par to, ka ir liegtas
         tiesības tikt uzklausītai, ir nesaprotama, jo Apelāciju padome noraidīja iebildumus tā paša iemesla dēļ, kura dēļ to darīja
         Iebildumu nodaļa.

      54     Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka ITSB var pamatot savu lēmumu tikai ar tiem faktiem, kas zināmi abām pusēm un attiecībā
         uz kuriem tās varēja iesniegt apsvērumus. Vērtējums par to, ciktāl noteikti attiecināmi fakti ir pietiekami, lai pierādītu
         preču zīmes patieso un faktisko izmantošanu, attiecas uz tiesību jautājumiem. Tas nekādi neattiecas uz faktu konstatēšanu,
         bet uz iesniegto dokumentu juridisko vērtējumu, kas ITSB nav iepriekš jāapspriež ar pusēm. Persona, kas iestājusies lietā,
         arī norāda, ka mudināt vienu pusi sniegt vairāk pierādījumu preču zīmes izmantošanai būtu pretrunā ITSB pienākumam ievērot
         neitralitāti.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      55     Vispirms ir jāapsver, ka prasītāja, kā pamatu izvirzot tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu, faktiski atsaucas uz to, ka ir
         pārkāpts Regulas Nr. 40/94 73. panta otrais teikums, kas paredz, ka ITSB lēmumi balstās tikai uz tādiem motīviem, par ko pusēm
         bija iespēja iesniegt savus apsvērumus.

      56     Turklāt ir jāatzīmē, ka tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka šis pamats skar gan procesu, kurā tika pieņemts Iebildumu nodaļas
         lēmums, gan procesu, kurā tika pieņemts Apstrīdētais lēmums.

      57     Kas attiecas uz procesu, kurā tika pieņemts Iebildumu nodaļas lēmums, pirmo reizi šis pamats šajā jautājumā tika izvirzīts
         mutvārdu procesā.

      58     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmajai daļai iztiesāšanas laikā nav atļauts izvirzīt jaunus
         pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas kļuvuši zināmi iztiesāšanas
         laikā.

      59     Katrā ziņā atbilstoši Regulas Nr. 40/94 63. panta 1. punktam prasības Kopienu tiesās var celt tikai par Apelāciju padomju
         lēmumiem. Tādēļ ir pamats uzskatīt, ka šādu prasību ietvaros ir pieņemami tikai tie pamati, kas izvirzīti par pašas Apelāciju
         padomes lēmumu.

      60     Tāpēc pamats, kas izvirzīts kā Regulas Nr. 40/94 73. panta otrā teikuma pārkāpums, ciktāl tas attiecas uz Iebildumu nodaļas
         lēmumu, ir jānoraida kā nepieņemams.

      61     Attiecībā uz apstrīdēto lēmumu – pat uzskatot, ka prasītāja faktiski pārmet Apelāciju padomei, ka tā nav atcēlusi Iebildumu
         nodaļas lēmumu, neskatoties uz šķietamo procesuālo kļūdu, kas padara šo lēmumu apstrīdamu, ir jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma
         26. punktā pamatoti tika atzīts, ka, pārbaudot lietas materiālus, ITSB ir tiesīgs izmantot visas norādes, ko sniegusi puse,
         nedodot tai iepriekšēju iespēju sniegt par tiem savus apsvērumus. Katrā ziņā Apelāciju padomei nav pienākuma atcelt Iebildumu
         nodaļas lēmumu tikai šī iemesla dēļ, ja nav pieļauti nekādi tiesību pārkāpumi pēc būtības. Turklāt ir jāuzsver, ka prasītāja
         iesniedza apelācijas sūdzību Apelāciju padomei, lai tostarp uzsvērtu savu viedokli par izskatāmajā lietā iesniegto pierādījumu
         atbilstību, lai pierādītu preču zīmes faktisko izmantošanu, un tātad viņa šajā jautājumā tika uzklausīta.

      62     Kas attiecas uz prasītājas tiesībām tikt uzklausītai pašā procesā Apelāciju padomē, ir jāatgādina, ka faktu vērtēšana attiecas
         uz lēmuma pieņemšanu. Tiesības tikt uzklausītam attiecas uz visiem faktiskajiem un tiesību apstākļiem, pamatojoties uz kuriem
         tiek pieņemts lēmums, bet ne uz galīgo nostāju, ko iestāde grasās paust (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada
         21. janvāra spriedumu lietā T‑129/95, T‑2/96 un T‑97/96 Neue Maxhüte Stahlwerke et Lech-Stahlwerke/Komisija, Recueil, II‑17. lpp., 231. punkts). Turklāt, kā tas jau tika atzīmēts, tā kā prasītāja pati iesniedza attiecīgos dokumentus procesā
         ITSB, viņa acīmredzami varēja sniegt savus apsvērumus par tiem un to atbilstību. Pastāvot šiem apstākļiem, Apelāciju padomei
         nebija jāuzklausa prasītāja par faktisko apstākļu, ar kuriem tā izvēlējās pamatot savu lēmumu, vērtējumu.

      63     Šo iemeslu dēļ ir jānoraida pamats par Regulas Nr. 40/94 73. panta otrā teikuma pārkāpumu.
       Par dispozitivitātes principa pārkāpumu
      Lietas dalībnieku argumenti
      64     Prasītāja uzskata, ka Regulas Nr. 40/94 74. panta pirmajā punktā ietvertais dispozitivitātes princips paredz – ja vien Apelāciju
         padomei nebija iemesla šaubīties par apliecinājumā ietverto norāžu ticamību, pamatojoties uz personas, kas iestājusies lietā,
         apsvērumiem vai dokumentos esošām pretrunīgām norādēm, tā nebija tiesīga pēc savas iniciatīvas apstrīdēt norādes un atzīt,
         ka apliecinājumam ir vājš pierādījuma spēks.

      65     Izskatāmajā lietā Apelāciju padome kļūdaini uzskatīja, ka nebija pārkāpts Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts. Apelāciju
         padome faktiski nebija izdarījusi nekādu secinājumu no tā, ka persona, kas iestājusies lietā, nebija apstrīdējusi pierādījumus
         attiecībā uz preču zīmes izmantošanu. Turklāt Apelāciju padome neņēma vērā faktu, ka šo pierādījumu raksturs un saturs klusējot
         tika atzīts par pārliecinošu, jo persona, kas iestājusies lietā, saīsināja savu preču sarakstu un vēlāk, tostarp apelācijas
         procesā, tā izteicās tikai par sajaukšanas iespēju. Pastāvot šiem apstākļiem, nebija nekāda iemesla šaubīties par iesniegto
         dokumentu pareizību un ticamību. Prasītāja uzskata, ka Iebildumu nodaļai tāpēc nebija nekāda juridiska pamata, lai, pirmkārt,
         pēc savas iniciatīvas tos uzskatītu par apstrīdētiem, otrkārt, lai šaubītos par apliecinājumā ietverto norāžu ticamību un,
         treškārt, lai atzītu, ka tiem ir vājš pierādījuma spēks. Tikai šī iemesla dēļ vien apstrīdētais lēmums ir apstrīdams, jo ir
         pieļauts būtisks procesuāls pārkāpums.

      66     Attiecībā uz jautājumu par to, vai izmantošana bija pierādīta, jo persona, kas iestājusies lietā, neapstrīdēja šo izmantošanu
         pēc tam, kad prasītāja iesniedza uz to attiecināmus pierādījumus, ITSB norāda, ka Pirmās instances tiesa jau ir lēmusi par
         šiem argumentiem savā 2002. gada 13. jūnija spriedumā lietā T‑232/00 Chef Revival USA/ITSB – Massagué Marín (“Chef”) (Recueil, II‑2749. lpp.). Atbilstoši šim spriedumam no Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta izriet, ka tie ir lietas dalībnieki,
         kam uzlikts pienākums sniegt pierādījumus, pamatojot savus lūgumus. Šajā spriedumā nav norādes uz atkāpi no šī principa gadījumā,
         ja pierādījumi nav apstrīdēti.

      67     Kas attiecas uz jautājumu par to, vai attieksmes nepaušanu var uzskatīt par piekrišanu faktiem, ITSB uzsver, ka ne Regulā
         Nr. 40/94, ne Regulā Nr. 2868/95 nav tiešas atsauces uz šādu principu. Ja pieteicējs nesniedz nekādus apsvērumus, ITSB var
         lemt par iebildumiem, pamatojoties uz pierādījumiem, kas ir tā rīcībā. ITSB vēl norāda, ka pat tad, ja preču zīmes reģistrācijas
         pieteicējs nereaģē uz iebildumiem, ITSB rīcībā ir viņa reģistrācijas pieteikums, kas kopā ar iebildumiem veido pamatu, kurš
         vajadzīgs lēmuma pieņemšanai.

      68     ITSB piebilst, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktam, ja preču zīmes reģistrācijas pieteicējs ir lūdzis pierādīt
         iebildumu iesniedzēja preču zīmes faktisko izmantošanu, iebildumi ir jānoraida, ja šādi pierādījumi netiek sniegti.

      69     Visbeidzot, ņemot vērā visus šos elementus, ITSB paskaidro, ka nevar piekrist prasītājas argumentam, saskaņā ar kuru reģistrācijas
         pieteikuma sašaurināšana ir klusējot izteikta piekrišana. ITSB uzskata, ka šādu sašaurināšanu var veikt jebkurā brīdī un tai
         nav nekāda sakara ar iebildumu procesu. Prasītājas arguments šajā jautājumā nav pārliecinošs.

      70     Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktam ITSB, pārbaudot faktus, aprobežojas
         ar pušu izvirzītajiem pamatiem un to izteiktajiem lūgumiem. Tādējādi iebildumus nevar noraidīt tikai tādēļ, ka iebildumu iesniedzēja
         nav pierādījusi patieso un faktisko izmantošanu, ja preču zīmes reģistrācijas pieteicējs nav apstrīdējis tās preču zīmes izmantošanu,
         ar kuru tā pamato savus iebildumus. Persona, kas iestājusies lietā, uzskata – ja preču zīmes, ar kuru pamato iebildumus, izmantošana
         jebkādā procesa brīdī tiek apstrīdēta, tad tiek apstrīdēts viss process, tostarp iespējamais apelācijas process. Tāpēc apstrīdēšana
         nav jāveic atkārtoti, tā zaudē spēku tikai tad, ja preču zīmes reģistrācijas pieteicējs to tieši atsauc vai ja tas skaidri
         atzīst agrākās preču zīmes patieso un faktisko izmantošanu, kā tas izskatāmajā lietā nav noticis.

      71     Persona, kas iestājusies lietā, piebilst, ka procesā Apelāciju padomē tā iesniedza apsvērumus par preču zīmes izmantošanas
         neesamību. Kas attiecas uz faktu, ka iebildumu procesā tā izvirzīja vienīgi argumentu par preču zīmju sajaukšanas iespēju,
         tas nenozīmē, ka tā būtu atsaukusi savu izvirzīto pamatu par patiesas un faktiskas izmantošanas neesamību. Šādu atsaukšanu
         var veikt tikai tieši, kas izskatāmajā lietā nav noticis.

      72     Attiecībā uz tās reģistrācijas pieteikumā norādīto preču saraksta saīsināšanu, persona, kas iestājusies lietā, uzskata – šāda
         saīsināšana nenozīmē, ka tā būtu netieši atteikusies apstrīdēt preču zīmes izmantošanu. Atteikties no šādas apstrīdēšanas
         var, tikai noteikti paziņojot to ITSB. Persona, kas iestājusies lietā, piebilst, ka preču un pakalpojumu saraksta saīsināšana
         ir saistīta ar citiem faktiem un ir izraisījusi citus iebildumu procesus.

      Pirmās instances tiesas vērtējums
      73     Pirmām kārtām ir jānorāda, ka, izvirzot pamatu par “dispozitivitātes” principa pārkāpumu, prasītāja atsaucas uz faktu, ka
         ir pārkāpts Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkts.

      74     Atbilstoši šīs normas noteikumiem “procesos, kas attiecas uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai [relatīvu atteikuma
         pamatojumu], Birojs aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu, ko puses iesniegušas [pušu izvirzīto pamatu un lūgumu],
         pārbaudi”. Vārds “lūgums” izskatāmajā lietā ietver sevī preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, kā arī iebilduma, kas šajā sakarā
         tiek izteikts, pieteikumu. Vārds “pamati” ietver sevī tiesību un faktiskos apstākļus, ko puses izvirza, pamatojot savus lūgumus.

      75     Tātad izskatāmajā lietā ITSB bija izvirzīti divi lūgumi Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta izpratnē. Pirmais, ko iesniedza
         persona, kas iestājusies lietā, bija vērsts uz preču zīmes “Salvita” reģistrāciju. Otrais, ko iesniedza prasītāja, bija vērsts
         uz to, lai iebilstu pret šo reģistrāciju, tādēļ ka pastāv agrāka preču zīme “SOLEVITA”. Šie divi lūgumi bija pamatoti ar pušu
         izvirzītajiem pamatiem.

      76     Šajā sakarā ir jāatgādina – ja Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta redakcijā tās franču valodas versijā pusēm tieši nav
         paredzēts pierādījumu sniegšanas pienākums, tomēr no šīs normas izriet, ka arī pusēm ir uzlikts pienākums sniegt pierādījumus,
         lai pamatotu savus lūgumus. Šādu interpretāciju apstiprina šīs pašas normas redakcijas analīze citās valodās un tostarp redakcija
         angļu valodā, kas paredz “the facts, evidence and arguments provided by the parties”, redakcija vācu valodā, kas paredz “das Vorbringen [..] der Beteiligten” un redakcija itāļu valodā, kas atsaucas uz “[ai] fatti, prove ed argomenti addotti [..] dalle parti” (iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā “Chef”, 45. punkts).

      77     Tomēr atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktam pēc preču zīmes reģistrācijas pieteicēja lūguma agrākas preču
         zīmes īpašniekam, kas cēlis iebildumus, jāsniedz pierādījumi, ka šī preču zīme ir faktiski izmantota vai pastāv pamatoti iemesli
         tās neizmantošanai. Iesniedzot šādu lūgumu, reģistrācijas pieteicējs panāk, ka iebildumu iesniedzējam tiek uzlikts pienākums
         pierādīt faktisko izmantošanu (vai to, ka pastāv pamatoti iemesli tās neizmantošanai), pretējā gadījumā tā iebildumi tiks
         noraidīti. Lai to panāktu, lūgums ITSB jāizsaka skaidri un savlaicīgi. Tas nozīmē, ka iebildumus var noraidīt faktiskās izmantošanas
         pierādījuma neesamības dēļ tikai tad, ja reģistrācijas pieteicējs skaidri un savlaicīgi ir lūdzis sniegt šādu pierādījumu,
         vēršoties ITSB (Pirmās instances tiesas 2004. gada 17. marta spriedums lietā T‑183/02 un T‑184/02 El CorteInglés/ITSB – González Cabello et Iberia Líneas Aéras de España (“MUNDICOR”), Recueil, II‑965. lpp., 38. un 39. punkts).

      78     Izskatāmajā lietā persona, kas iestājusies lietā, 1999. gada 27. oktobrī lūdza prasītāju sniegt tās preču zīmes faktiskās
         izmantošanas pierādījumu atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktam. Nav šaubu par to, ka šis lūgums tika izteikts
         skaidri un savlaicīgi. Tātad tas uzlika prasītājai pienākumu pierādīt tās preču zīmes faktisko izmantošanu.

      79     Šādos apstākļos, ņemot vērā faktu, ka persona, kas iestājusies lietā, neatsauca preču zīmes “Salvita” reģistrācijas pieteikumu,
         ka prasītājas pienākums bija pierādīt tās preču zīmes faktisko izmantošanu un ka izskatāmajā lietā šāds pierādījums netika
         sniegts, ir jāsecina – ITSB pamatoti noraidīja iebildumus, neskatoties uz to, ka persona, kas iestājusies lietā, neapstrīdēja
         pierādījumus, ko prasītāja izvirzīja savu iebildumu pamatošanai.

      80     Kas attiecas uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru persona, kas iestājusies lietā, būtu saīsinājusi savā reģistrācijas
         pieteikumā norādīto preču sarakstu un tātad netieši būtu uzskatījusi, ka bija sniegts preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījums,
         ir jāatzīmē – persona, kas iestājusies lietā, lūdza saīsināt tikai to preču sarakstu, kuras uzskaitītas 5. klasē Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumā. Turklāt nav šaubu par to, ka iebildums, ko iesniedza prasītāja, bija vērsts tikai pret
         tām precēm, kas Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā uzskaitītas 29., 30. un 32. klasē. Tas nozīmē, ka reģistrācijai
         pieteikto preču saraksta saīsināšana izskatāmajā lietā nevar ietekmēt prasītājas celto iebildumu. Katra ziņā ir jāatgādina,
         ka uz prasītāju gulstas pienākums sniegt pierādījumu, ka attiecīgā preču zīme ir bijusi faktiski izmantota. Nepastāvot šādam
         pierādījumam, un, ciktāl persona, kas iestājusies lietā, nav atsaukusi tās iesniegto Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu,
         ITSB bija tiesīgs noraidīt prasītājas celto iebildumu.

      81     Rezumējot iepriekš minēto, pamats, kas izvirzīts kā Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta pārkāpums, ir jānoraida un līdz
         ar to prasība kopumā ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 7. jūnijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               H. Jung

                     M. Vilaras

         * Tiesvedības valoda – vācu.