title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 8. jūlijā. # MFE Marienfelde GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Agrāka vārdiska preču zīme "HIPPOVIT" - Kopienas vārdiskas preču zīmes "HIPOVITON" reģistrācijas pieteikums - Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana - Regulas (EK) Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts - Tiesības tikt uzklausītam. # Lieta T-334/01.

text:
      Lieta T‑334/01
      MFE Marienfelde GmbH
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Agrāka vārdiska preču zīme “HIPPOVIT” – Kopienas vārdiskas preču zīmes “HIPOVITON” reģistrācijas pieteikums – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts – Tiesības tikt uzklausītam
      Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 8. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Pirmās instances tiesas kompetence – Biroja lēmuma grozījumi
            – Apjoms – Iebildumu nodaļas lēmuma atcelšana
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 62. panta 1. punkts un 63. panta 3. punkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Trešo personu apsvērumi un iebildumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Faktiska izmantošana – Jēdziens – Interpretācija, ņemot vērā Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta ratio legis
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      3.     Kopienas preču zīme – Trešo personu apsvērumi un iebildumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Faktiska izmantošana – Jēdziens – Vērtēšanas kritēriji
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      4.     Kopienas preču zīme – Trešo personu apsvērumi un iebildumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Faktiska izmantošana – Kritēriju piemērošana konkrētā gadījumā
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      5.     Kopienas preču zīme – Trešo personu apsvērumi un iebildumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Biroja noteiktais termiņš – Papildu pierādījumu sniegšana pēc termiņa izbeigšanās jaunu faktu rašanās gadījumā – Pieļaujamība

      (Padomes Regulas Nr. 2868/95 1. panta 22. noteikuma 1. punkts)
      6.     Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Pirmās instances tiesas tiesības grozīt apstrīdēto lēmumu
            – Robežas
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. panta 3. punkts)
      1.     Prasībā par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomes lēmumu par iebildumu procesu
         Pirmās instances tiesas kompetencē ir izskatīt arī pieteikumu attiecībā uz Iebildumu nodaļas lēmuma atcelšanu.

      Tādēļ ka, kā tas izriet no Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 62. panta 1. punkta otrā teikuma, Apelāciju padome var
         atcelt Biroja struktūrvienības lēmumu, ko tā ir pieņēmusi kā pirmā instance, šāda atcelšana ietilpst to pasākumu skaitā, kurus
         Pirmās instances tiesa var veikt, izmantojot savas ar minētās regulas 63. panta 3. punktu piešķirtās tiesības grozīt lēmumus.

      (sal. ar 19. punktu)
      2.     Interpretējot Kopienas preču zīmes faktiskas izmantošanas jēdzienu Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta izpratnē, ir
         jāņem vērā fakts, ka prasības, saskaņā ar ko agrākai preču zīmei ir jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis ir – samazināt konfliktus starp divām preču zīmēm, ja vien nepastāv ekonomiski pamatots iemesls, kas izriet no preču zīmes
         reālas izmantošanas tirgū. Savukārt minētā prasība neparedz ne vērtēt uzņēmuma komercdarbības panākumus, ne kontrolēt uzņēmuma
         ekonomisko stratēģiju, ne arī sniegt aizsardzību preču zīmēm tikai tad, ja to komerciāla izmantošana sasniedz kvantitatīvi
         nozīmīgu apjomu.

      (sal. ar 32. punktu)
      3.     Preču zīme ir faktiski izmantota Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta izpratnē, ja tā ir izmantota atbilstoši tās galvenajai
         funkcijai – garantēt to preču vai pakalpojumu izcelsmes identitāti, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu
         noieta tirgu šīm precēm vai pakalpojumiem, izņemot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir preču zīmei
         piešķirto tiesību uzturēšana. Šajā sakarā noteikums attiecībā uz faktisku izmantošanu prasa – šai preču zīmei, kas ir aizsargāta
         konkrētajā teritorijā, jābūt izmantotai publiski un ārēji.

      Preču zīmes faktiskās izmantošanas rakstura vērtējums ir jābalsta kopumā uz visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši,
         lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, jo īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomiskajā sektorā uzskata par
         pamatotu, lai uzturētu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem, šo preču vai pakalpojumu
         raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu.

      Attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota agrāka preču zīme, jo īpaši jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu komerciālais
         apjoms, un, otrkārt, izmantošanas perioda ilgums, kā arī izmantošanas biežums.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      4.     Lai šajā gadījumā pārbaudītu, vai agrāka preču zīme ir faktiski izmantota, ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus
         uz šo gadījumu attiecināmos faktorus. Šis vērtējums nozīmē noteiktu savstarpējo saistību, kas pastāv starp vērā ņemamiem faktoriem.
         Tādējādi ar minēto preču zīmi pārdoto preču nelielo apjomu var kompensēt šīs preču zīmes izmantošanas augstā intensitāte vai
         ievērojams pastāvīgums šīs preču zīmes izmantošanas laikā un otrādi. Turklāt ar agrāku preču zīmi pārdoto preču apgrozījumu,
         kā arī pārdošanas apjomu nedrīkst vērtēt absolūtā izteiksmē, bet tos jāvērtē saistībā ar citiem attiecīgajiem faktoriem, tādiem
         kā komercdarbības apjoms, ražošanas vai pārdošanas kapacitāte vai dažādošanas pakāpe uzņēmumā, kas izmanto preču zīmi, kā
         arī preču vai pakalpojumu raksturs attiecīgajā tirgū. Lai agrākas preču zīmes izmantošanu kvalificētu kā faktisku izmantošanu,
         nav nepieciešams, lai tās izmantošana vienmēr būtu kvantitatīvi nozīmīga.

      Tomēr, jo mazāks ir preču zīmes izmantošanas komerciālais apjoms, jo vairāk papildu pierādījumu ir nepieciešams sniegt lietas
         dalībniekam, kurš iebilst pret reģistrāciju, lai izkliedētu attiecīgās preču zīmes iespējamās faktiskas izmantošanas šaubas.

      (sal. ar 36.–37. punktu)
      5.     Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 22. noteikuma 1. punkts, kas nosaka, ka agrākas
         preču zīmes izmantošanas pierādījums ir jāsniedz termiņā, kuru Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un
         modeļi) nosaka oponējošai pusei un kura neievērošanas gadījumā iebildums noraidāms, nevar tikt interpretēts kā tāds, kas aizliedz
         pieņemt izskatīšanai papildu pierādījumu jaunu faktoru rašanās gadījumā, pat ja šāds pierādījums ir iesniegts pēc minētā termiņa
         beigām.

      (sal. ar 56. punktu)
      6.     Pirmās instances tiesas iespēja grozīt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju padomes
         lēmumu, ko paredz Regulas Nr. 40/94 63. panta 3. punkts, principā ir paredzēta gadījumiem, kuros lieta ir sasniegusi galīga
         lēmuma pieņemšanas iespējamības stadiju. Tas nozīmē, ka Pirmās instances tiesai uz tai iesniegto pierādījumu pamata būtu jāspēj
         pieņemt lēmums, kas Apelāciju padomei bija jāpieņem, saskaņā ar lietā piemērojamiem noteikumiem. Šis nosacījums nav izpildīts,
         kad Apelāciju padome būtu varējusi vai nu pati spriest par iebildumiem, vai nodot lietu atpakaļ Iebildumu nodaļai.

      (sal. ar 62–63. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 8. jūlijā (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Agrāka vārdiska preču zīme “HIPPOVIT” – Kopienas vārdiskas preču zīmes “HIPOVITON” reģistrācijas pieteikums – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts – Tiesības tikt uzklausītam
      Lieta T‑334/01
      MFE Marienfelde GmbH, Hamburga (Vācija), ko pārstāv S. Rojāna [S. Rojahn] un S. Freitags [S. Freytag], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv E. Žolī [E. Joly] un G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otrs procesā ITSB Apelāciju padomē dalībnieks, persona, kas ir iestājusies lietā Pirmās instances tiesā –
      Vétoquinol AG, iepriekšējais nosaukums – Chassot AG, Berne (Šveice), ko pārstāv A. Kokleiners [A. Kockläuner], advokāts,

      par prasību, kas celta par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2001. gada 26. septembra lēmumu lietā R 578/2000‑4 attiecībā uz
         iebildumu procesu starp MFE Marienfelde GmbH un Vétoquinol AG.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], tiesneši J. Pirungs [J. Pirrung] un A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij],

      sekretāre D. Kristensena [D. Christensen], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu un replikas rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti, attiecīgi, 2001. gada
         24. decembrī un 2002. gada 29. jūlijā,

      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu un atbildes rakstu uz repliku, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti, attiecīgi,
         2002. gada 24. aprīlī un 30. oktobrī,

      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu uz prasības pieteikumu un atbildes rakstu uz repliku, kas Pirmās
         instances tiesas kancelejā iesniegti, attiecīgi, 2002. gada 22. aprīlī un 29. oktobrī,

      pēc tiesas sēdes 2003. gada 11. novembrī
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1996. gada 30. decembrī persona, kas iestājusies lietā, darbojoties ar savu iepriekšējo nosaukumu Chassot AG, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
         L 11,1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “HIPOVITON”.
      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 31. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam
         1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām,
         un atbilst šādam aprakstam: “dzīvnieku barība”.

      4       1998. gada 11. maijā preču zīmes pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā].

      5       1998. gada 11. augustā prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. panta 1. punktu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās
         preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām precēm, kas minētas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā. Iebildumu pamatā bija
         1972. gada 17. maijā Vācijā reģistrētā preču zīme, kuras prioritātes datums ir 1969. gada 16. maijs. Šī preču zīme (turpmāk
         tekstā – “Agrākā preču zīme”), kas ir vārdisks apzīmējums “HIPPOVIT”, ir reģistrēta saskaņā ar Nicas Nolīgumu attiecībā uz
         31. klasē ietilpstošajām precēm, kas atbilst aprakstam “dzīvnieku barība”.

      6       Lai pamatotu savus iebildumus, prasītāja balstījās uz relatīvajiem atteikuma pamatojumiem, kas ir noteikti Regulas Nr. 40/94
         8. panta 1. punkta b) apakšpunktā.

      7       Ar 1999. gada 15. marta vēstuli persona, kas ir iestājusies lietā, pieprasīja, lai prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94
         43. panta 2. un 3. punktu iesniegtu pierādījumu, ka dalībvalstī, kurā Agrākā preču zīme ir reģistrēta, tā tika patiesi izmantota
         piecu gadu laikā pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma publikācijas datuma. Ar 1999. gada 8. aprīļa vēstuli ITSB iebildumu
         nodaļa (turpmāk tekstā – “Iebildumu nodaļa”) lūdza prasītāju sniegt šādu pierādījumu divu mēnešu laikā.

      8       1999. gada 4. maijā prasītāja iesniedza ITSB, pirmkārt, četrus reklāmas prospektus, kuros ir norādīta Agrākā preču zīme, taču
         burts “O” šajos prospektos bija izrotāts ar zirga galvu un zirga ķermeņa priekšējo daļu. Otrkārt, tā iesniedza titullapu ar
         nosaukumu “Marienfelder Tierfutter – Programm” (“Marienfeldes dzīvnieku barības programma”) kopā ar pasūtījuma veidlapu, kā arī brošūru ar nosaukumu “Ich liebe Pferde von A-Z” (“Es mīlu zirgus no A līdz Z”). Treškārt, tā iesniedza tās pārvaldnieka Bodes [Bode] deklarāciju ar nosaukumu “Eidesstattliche Versicherung” (“Deklarācija zvēresta vietā”). Tajā ir norādīts, ka laikā no 1998. gada janvāra līdz jūnijam pārdošanas apgrozījums ar
         Agrāko preču zīmi sasniedz 12 500 vācu marku (DEM), un no 1998. gada janvāra līdz decembrim – 21 100 vācu marku (DEM).

      9       Pēc vairāku procesuālo rakstu starp prasītāju un personu, kas iestājusies lietā, apmaiņas ITSB nosūtīja šiem lietas dalībniekiem
         ar 2000. gada 24. janvāri datētu rakstveida paziņojumu, kas bija izteikts šādi:

      “[ITSB] jūs informē, ka turpmākas piezīmes nevar tikt iesniegtas”.
      10     Ar 2000. gada 8. februāra vēstuli persona, kas iestājusies lietā, cita starpā paziņoja, ka prasītājas apgrozījums, kas ir
         iegūts no preču pārdošanas, kuras bija atzīmētas ar Agrāko preču zīmi, atbilst 459 vienību pārdošanai, un, otrkārt, ka prasītājas
         1998. gada kopējais apgrozījums sasniedza 2,8 miljonus vācu marku (DEM).

      11     Ar 2000. gada 8. marta rakstveida paziņojumu, atsaucoties uz 2000. gada 24. janvāra rakstveida paziņojumu, ITSB norādīja prasītājai
         un personai, kas iestājusies lietā, ka personas, kura iestājusies lietā, 2000. gada 8. februāra vēstules saturs ITSB lēmumā
         netiks ņemts vērā.

      12     Ar 2000. gada 28. marta lēmumu (lēmums Nr. 601/2000) Iebildumu nodaļa saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktu
         iebildumus noraidīja, pamatojoties uz to, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Agrākā preču zīme tika faktiski izmantota šī noteikuma
         izpratnē. Šajā sakarā tā uzskatīja, ka prasītājas iesniegto “Deklarāciju zvēresta vietā” nav nodevusi neitrāla persona vai
         iestāde un tā bija jāatbalsta ar citiem pierādījumiem. Attiecībā uz citiem prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem Iebildumu
         nodaļa uzskatīja, ka tie neietver norādi attiecībā uz Agrākās preču zīmes izmantošanas vietu, ilgumu un pakāpi.

      13     2000. gada 23. maijā prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.
      14     2000. gada 28. jūlija procesuālā raksta, kas ietvēra apelācijas motīvus, pielikumā prasītāja iesniedza vairākus rēķinus attiecībā
         uz piedalīšanos vairākās 1998. gada izstādēs, izstāžu stendu īri un etiķešu un reklāmas materiālu pirkumiem. Tā iesniedza
         arī 15 rēķinus attiecībā uz preču ar Agrāko preču zīmi pārdošanu, kas ir notikusi laikā no 1998. gada 6. marta līdz 1998. gada
         19. maijam. Šajos rēķinos preču pircēju vārdi tika noklusēti. Šo rēķinu atbilstošais apgrozījums līdz 1998. gada 11. maijam
         sasniedza 2 753,84 vācu marku (DEM).

      15     2000. gada 9.  oktobra procesuālā rakstā persona, kas iestājusies lietā, atsaucoties uz savu 2000. gada 8. februāra vēstuli,
         atkārtoja šajā vēstulē norādītos apgalvojumus attiecībā uz prasītājas apgrozījumu. 2000. gada 24. oktobra vēstule, ar ko ITSB
         nosūtīja minēto rakstu prasītājai, ietvēra norādi, ka šim paziņojumam ir tikai informatīvs raksturs.

      16     Ar 2001. gada 26. septembra lēmumu, kas prasītājai tika paziņots 2001. gada 15. oktobrī (turpmāk – “Apstrīdētais lēmums”),
         ITSB Apelāciju ceturtā padome apelāciju noraidīja. Būtībā tā noteica, ka periods, attiecībā uz kuru ir jāpārbauda, vai Agrākā
         preču zīme tika faktiski izmantota, ir laiks no 1993. gada 12. maija līdz 1998. gada 11. maijam, un ka prasītāja nav apgalvojusi,
         ka tā ir lietojusi šo preču zīmi pirms 1998. gada. Attiecībā uz prasītājas “Deklarāciju zvēresta vietā” Apelāciju padome uzskatīja,
         ka nav vajadzības lemt par deklarācijas pierādījuma spēku. Tā nosprieda, ka pat ja 1998. gada preču ar Agrāko preču zīmi pārdošanas
         apgrozījums būtu noteikts, tas nenozīmētu, ka attiecīgā perioda laikā šī preču zīme tika faktiski izmantota. Saskaņā ar Apelāciju
         padomes viedokli, 12 500 vācu marku (DEM) apgrozījums, pat ja tas ir sasniegts attiecīgā perioda laikā, no vienas puses, atbilst
         tikai aptuveni 450 attiecīgo preču vienību pārdošanai un, no otras puses, salīdzinājumā ar prasītājas kopējo gada apgrozījumu,
         kas 1998. gadā sasniedza 2.8 miljonus vācu marku (DEM), ir ļoti mazs. Šajos apstākļos Apelāciju padome uzskatīja, ka nav vajadzības
         pārbaudīt, vai, izmantojot Agrāko preču zīmi citā formā, salīdzinot ar to, kādā tā tika reģistrēta, prasītāja pietiekami izmantoja
         šo preču zīmi, lai saglabātu tās tiesības.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      17     Prasītāja lūdz Tiesu:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu un Iebildumu nodaļas 2000. gada 28. marta lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      18     ITSB un persona, kas ir iestājusies lietā, lūdz Tiesu:
      –       prasību noraidīt;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Par Iebildumu nodaļas lēmuma atcelšanas prasījuma pieņemamību
      19     Šajā lietā prasītāja lūdz atcelt gan Apstrīdēto lēmumu, gan arī Iebildumu nodaļas lēmumu. Šis prasījums būtībā ir vērsts uz
         to, lai Pirmās instances tiesa pieņemtu lēmumu, kas saskaņā ar prasītājas viedokli būtu bijis jāpieņem Apelāciju padomei,
         izskatot apelāciju ITSB. Šajā sakarā Regulas Nr. 40/94 62. panta 1. punkta otrais teikums nosaka, ka Apelāciju padome var
         atcelt ITSB kā pirmās instances lēmumu. Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 63. panta 3. punktu, šāda atcelšana tādējādi ietilpst
         to pasākumu skaitā, kurus Pirmās instances tiesa var veikt, izmantojot savas tiesības grozīt lēmumus (šajā sakarā, attiecībā
         uz lūgumu par lietas nodošanu atpakaļ pārbaudītājam, skat. 2002. gada 27. februāra Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
         T‑106/00 Streamserve/ITSB (STREAMSERVE), Recueil, II‑723. lpp., 19. punkts, ko apstiprina Eiropas Kopienu Tiesas 2004. gada 5. februāra rīkojums lietā C‑150/02 Streamserve/ITSB, Recueil, I‑1461. lpp.). No minētā izriet, ka Pirmās instances tiesas kompetencē ir izskatīt Iebildumu nodaļas lēmuma atcelšanas prasījumu.

       Par lietas būtību
      20     Lai pamatotu savu prasību, prasītāja norāda piecus pamatus. Pirmais pamats ir apgalvojums par Regulas Nr. 40/94 43. panta
         2. un 3. punkta, skatot to kopā ar 15. pantu, pārkāpumu. Saskaņā ar otro pamatu, prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā
         nav ņēmusi vērā pierādījumu, ko prasītāja ir iesniegusi apelācijas procesa gaitā. Trešais pamats attiecas uz Regulas Nr. 40/94
         8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Ceturtais un piektais pamats ir, attiecīgi, tiesību tikt uzklausītam un pamatojuma
         sniegšanas pienākuma pārkāpums.

       Par pamatu – apgalvojumu par Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta, skatot to kopā ar 15. pantu, pārkāpumu, un pamatu,
         kas attiecas uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      21     Prasītāja vispārīgi norāda, ka preču zīmes “faktiska izmantošana” ir jāinterpretē tādējādi, lai tā ietvertu sevī jebkuru darbību,
         kas, ņemot vērā tās dabu, pakāpi un ilgumu, objektīvi veido preču zīmes normālu izmantošanu attiecīgajā tirgū. Attiecībā uz
         nepieciešamo izmantošanas pakāpi prasītāja norāda, ka tā ir atkarīga no lietas apstākļiem un, precīzāk, no attiecīgā uzņēmuma
         lieluma un tā uzņēmējdarbības diversifikācijas pakāpes.

      22     Šajā lietā prasītāja apgalvo, ka, ja Apelāciju padome iepriekš minētos novērtēšanas kritērijus būtu piemērojusi pareizi, tai
         būtu jānolemj, ka Agrākā preču zīme tika faktiski izmantota. Tā norāda, ka attiecīgā perioda laikā tā pārdeva preces ar Agrāko
         preču zīmi visā Vācijas teritorijā. Saskaņā ar prasītājas viedokli, tās pārvaldnieka “Deklarācija zvēresta vietā” pierāda,
         ka šīs pārdošanas rezultātā sasniegtais apgrozījums, kaut arī salīdzinoši neliels tā iemesla dēļ, ka attiecīgo preču pārdošana
         bija uzsākta nesen, parāda normālu preču zīmes izmantošanu, lai nodrošinātu šo preču noietu.

      23     Turpinājumā prasītāja apstiprina, ka apgrozījums 2,8 miljoni vācu marku (DEM) apmērā, kas Apstrīdētajā lēmumā norādīts attiecībā
         uz 1998. gadu, nav pareizs.

      24     Pamata attiecībā uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma ietvaros prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka pirms Apstrīdētā lēmuma
         pieņemšanas tā nebija informējusi prasītāju par savu nodomu izmantot par lēmuma pamatu faktu to, ka attiecīgajā periodā prasītāja
         pārdeva tikai aptuveni 450 preču vienības ar Agrāko preču zīmi. Savā atbildē tā norāda, ka Apelāciju padome ir ņēmusi vērā
         personas, kas 2000. gada 8. februārī iestājusies lietā, vēstules saturu, lai gan Iebildumu nodaļa tai bija norādījusi, ka
         šī vēstule netiks ņemta vērā.

      25     ITSB norāda, ka no dažādām Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta un 15. panta valodu versijām izriet, ka faktiskai izmantošanai
         ir nepieciešama patiesa, īsta, faktiska vai reāla izmantošana. Saskaņā ar ITSB viedokli, šādai izmantošanai jābūt vērstai
         ne tikai uz esošo tiesību uz preču zīmi saglabāšanu, bet arī uz apzīmējamo preču vai pakalpojumu atšķiršanu.

      26     ITSB uzskata, ka, lai šajā lietā novērtētu preču zīmes izmantošanas faktisko raksturu, ir jāveic kopējais novērtējums, ņemot
         vērā attiecīgo tirgu, veidu, kādā attiecīgās preces un pakalpojumi parasti tiek pārdoti, preču zīmes īpašnieka ražošanas un
         pārdošanas iespējas un tā ieņemamā tirgus daļa.

      27     ITSB, pirmkārt, atzīmē, ka šajā lietā saskaņā ar prasītājas sniegtajiem pierādījumiem Agrākās preču zīmes izmantošana tika
         uzsākta tikai 1998. gada sākumā, tas ir, nedaudz vairāk par četriem mēnešiem pirms preču zīmes pieteikuma publikācijas. Otrkārt,
         ITSB pamato, ka preču ar Agrāko preču zīmi pārdošanas rezultātā sasniegtais apgrozījums attiecīgā periodā ir ļoti mazs, ko
         nevar izskaidrot ar faktu, ka attiecīgo preču pārdošana tika uzsākta tikai 1998. gada sākumā. Pārdošanas apjomi šī gada otrajā
         pusē ir zemāki, nekā tā sākumā. Treškārt, ITSB apgalvo, ka prasītājas preču ar Agrāko preču zīmi pārdošanas apgrozījums ir
         mazsvarīgs, salīdzinot ar prasītājas kopējo gada apgrozījumu.

      28     Turklāt ITSB uzskata, ka Apelāciju padome ir ievērojusi prasītājas tiesības tikt uzklausītai.
      29     Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka prasītāja Agrāko preču zīmi nav faktiski izmantojusi. Šajā sakarā tā norāda, ka
         apgrozījums, ko prasītāja ieguva, pārdodot preces ar Agrāko preču zīmi, sasniedz maksimāli 0.75 % no prasītājas kopējā gada
         apgrozījuma. Tiesas sēdē tā precizēja – ja prasītājas pārvaldnieka deklarācijā norādītais apgrozījums, kas ir iegūts, pārdodot
         preces ar Agrāko preču zīmi, ir pareizs, šo preču pārdošanas apjomi atbilst tikai aptuveni 38 preču vienībām mēnesī attiecīgajā
         periodā.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      30     Kā izriet no Regulas Nr. 40/94 devītā apsvēruma, agrākas preču zīmes aizsardzība ir pamatota vienīgi tiktāl, ciktāl to faktiski
         izmanto. Atbilstoši šim apsvērumam, Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts paredz, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikuma iesniedzējs var lūgt pierādījumu tam, ka piecu gadu laikā pirms Kopienas preču zīmes, kas ir iebildumu priekšmets,
         pieteikuma publicēšanas agrāka preču zīme ir faktiski izmantota teritorijā, kurā tā ir aizsargāta (2002. gada 12. decembra
         spriedums lietā T‑39/01 Kabushiki Kaisha Fernandes/ITSB – Harrison (HIWATT), Recueil, II‑5233. lpp, 34. punkts).

      31     Pamatojoties uz Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par
         Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.), 22. noteikuma 2. punktu, pierādot agrākas preču zīmes lietošanu [izmantošanu], ir
         jāsniedz pierādījums par tās izmantošanas vietu, laiku, apjomu un raksturu.

      32     Interpretējot faktiskas izmantošanas jēdzienu, ir jāņem vērā fakts, ka prasības, saskaņā ar ko agrākai preču zīmei ir jābūt
         faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, ratio legis ir – samazināt konfliktus starp divām preču zīmēm, ja vien nepastāv ekonomiski pamatots iemesls, kas izriet no preču zīmes
         reālas izmantošanas tirgū (2003. gada 12. marta spriedums lietā T‑174/01 Goulbourn/ITSB – Redcats (Silk Cocoon), Recueil, II‑789. lpp., 38. punkts). Savukārt minētā prasība neparedz ne vērtēt uzņēmuma komercdarbības panākumus, ne kontrolēt uzņēmuma
         ekonomisko stratēģiju, ne arī sniegt aizsardzību preču zīmēm tikai tad, ja to komerciāla izmantošana sasniedz kvantitatīvi
         nozīmīgu apjomu.

      33     39     Tāpat no Tiesas 2003. gada 11. marta sprieduma lietā C‑40/01 Ansul, Recueil, I‑2439. lpp., par interpretāciju Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvai 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību
         aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kuras normatīvais saturs pēc būtības atbilst Regulas Nr. 40/94 43. panta
         2. punktam, izriet, ka preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā ir izmantota atbilstoši tās galvenajai pamata funkcijai – garantēt
         to preču vai pakalpojumu izcelsmes identitāti, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu noieta tirgu
         šīm precēm vai pakalpojumiem, izņemot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir preču zīmei piešķirto tiesību
         uzturēšana (minētais spriedums Ansul, 43. punkts). Šajā sakarā noteikums attiecībā uz faktisku izmantošanu prasa – šai preču zīmei, kas ir aizsargāta konkrētajā
         teritorijā, jābūt izmantotai publiski un ārēji (minētais spriedums Ansul, 37. punkts, un minētais spriedums Silk Cocoon/ITSB, 39. punkts.

      34     Preču zīmes faktiskās izmantošanas rakstura vērtējums ir jābalsta kopumā uz visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši,
         lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, jo īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomiskajā sektorā uzskata par
         pamatotu, lai uzturētu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem, šo preču vai pakalpojumu
         raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu (minētais spriedums Ansul, 43. punkts).

      35     Attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota Agrākā preču zīme, jo īpaši jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu komerciālais
         apjoms, un otrkārt, izmantošanas perioda ilgums, kā arī izmantošanas biežums.

      36     Lai šajā gadījumā pārbaudītu, vai Agrākā preču zīme ir faktiski izmantota, ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus
         uz šo gadījumu attiecināmos faktus. Šis vērtējums nozīmē noteiktu savstarpējo saistību, kas pastāv starp vērā ņemamiem faktiem.
         Tādējādi ar minēto preču zīmi pārdoto preču nelielo apjomu var kompensēt šīs preču zīmes izmantošanas augstā intensitāte vai
         ievērojams pastāvīgums šīs preču zīmes izmantošanas laikā un otrādi. Turklāt ar Agrāko preču zīmi pārdoto preču apgrozījumu,
         kā arī pārdošanas apjomu nedrīkst vērtēt absolūtā izteiksmē, bet tos jāvērtē saistībā ar citiem attiecīgajiem faktiem, tādiem
         kā komercdarbības apjoms, ražošanas vai pārdošanas kapacitāte vai dažādošanas pakāpe uzņēmumā, kas izmanto preču zīmi, kā
         arī preču vai pakalpojumu raksturs attiecīgajā tirgū. Tiesa ir precizējusi – lai Agrākās preču zīmes izmantošanu kvalificētu
         kā faktisku izmantošanu, nav nepieciešams, lai tās izmantošana vienmēr būtu kvantitatīvi nozīmīga (minētais spriedums Ansul, 39. punkts).

      37     Tomēr, jo mazāks ir preču zīmes izmantošanas komerciālais apjoms, jo vairāk papildu pierādījumu ir nepieciešams sniegt lietas
         dalībniekam, kurš iebilst pret jauno reģistrāciju, lai izkliedētu attiecīgās preču zīmes iespējamās faktiskas izmantošanas
         šaubas.

      38     Apstrīdētais lēmums ir jāpārbauda, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus.
      39     Vispirms ir jāatgādina, ka, tā kā Kopienas preču zīmes pieteikums tika publicēts 1998. gada 11. maijā, Regulas Nr. 40/49 43. panta
         2. un 3. punktā noteiktais piecu gadu periods attiecas uz laiku no 1993. gada 11. maija līdz 1998. gada 10. maijam (turpmāk
         tekstā – “Attiecīgais periods”).

      40     45     Kā izriet no minētās regulas 15. panta 1. punkta, tajā paredzētās sankcijas ir piemērojamas tikai tām preču zīmēm, kuru faktiskā
         izmantošana ir bijusi pārtraukta uz laiku, kas bez pārtraukuma ilga piecus gadus. Tātad, lai izvairītos no minētajām sankcijām,
         pietiek ar to, ka preču zīme ir faktiski izmantota kādā Attiecīgā perioda daļā.

      41     Lietas dalībnieki neapstrīd prasītājas apgalvojumu, ka tā ir izmantojusi Agrāko preču zīmi tikai sākot ar 1998. gada janvāri.
         Apelāciju padome tādējādi pareizi ir balstījusi Apstrīdēto lēmumu uz prasītājas norādītās izmantošanas laikā no 1998. gada
         sākuma līdz 1998. gada 10. maijam vērtējumu.

      42     Lai gan šis fakts nav īpaši atzīmēts Apstrīdētajā lēmumā, Apelāciju padome vērtējuma nolūkiem ir ņēmusi vērā tikai drukātos
         materiālus un prasītājas iebildumu procesa gaitā iesniegto “Deklarāciju zvēresta vietā”, kā arī pārbaudītāja 2000. gada 8. februāra
         un 9. oktobra ziņojumos norādītos apsvērumus.

      43     Attiecībā uz “Deklarāciju zvēresta vietā” Pirmās instances tiesa atzīmē, ka Apelāciju padome nepārprotami ir atstājusi atklātu
         jautājumu par to, kāds varētu būt šīs deklarācijas pierādošais spēks. Tomēr savā analīzē tā balstījās uz pieņēmumu, ka šīs
         deklarācijas saturs ir pareizs. Šīs lietas vajadzībām Pirmās instances tiesa uzskata par piemērotu balstīties uz šo pašu premisi.

      44     Kas attiecas uz prasītājas iesniegtajiem drukātajiem materiāliem, Apelāciju padome ir pareizi secinājusi, ka tie neietver
         nekādas norādes attiecībā uz Agrākās preču zīmes izmantošanas ilgumu vai datumu. Lai gan tā ir nolēmusi, ka no šiem materiāliem
         ir iespējams secināt šādas izmantošanas raksturu un vietu, jo starp tiem esošā pasūtījuma forma ir skaidri paredzēta vācu
         tirgum.

      45     Lai noteiktu, vai šāda izmantošana var tikt uzskatīta par tādu, kam ir faktisks raksturs, Apelāciju padome būtībā ir balstījusies
         uz diviem dažādiem faktoriem. Vispirms tā izdarīja pieņēmumu, ka, preces ar vidēju cenu gadījumā, apgrozījums 12 500 vācu
         marku (DEM) apmērā, pat ja tas ir sasniegts no 1998. gada 1. janvāra līdz 11. maijam, nevis no 1998. gada 1. janvāra līdz
         30. jūnijam, un sasniegtais pārdošanas apjoms 450 vienību apmērā, ir pārāk mazs. Tad tā nolēma, ka preču ar Agrāko preču zīmi
         pārdošanas rezultātā sasniegtais apgrozījums, kas atbilst 0.75 % no prasītājas kopējā gada apgrozījuma, kas ir novērtēts 2.8 miljonu
         vācu marku (DEM) apmērā, nav pietiekams.

      46     No Apelāciju padomes izvērtētajiem faktiskajiem apstākļiem izriet, ka prasītāja sasniedza noteiktu apgrozījumu preču ar Agrāko
         preču zīmi pārdošanas rezultātā. Tādējādi Agrākā preču zīme bija tādas izmantošanas objekts, ko, ņemot vērā situāciju attiecīgajā
         tirgū, var uzskatīt par objektīvi atbilstošu preču, attiecībā uz kurām Agrākā preču zīme bija reģistrēta, noieta tirgus radīšanai
         vai saglabāšanai.

      47     Pirmās instances tiesa atzīst, ka tas bija neliels apgrozījums, kas sasniegts relatīvi īsā četru ar pusi mēnešu laikā tieši
         pirms Kopienu preču zīmes pieteikuma publikācijas datuma.

      48     Tādējādi ir jāpārbauda, vai šaubas par šīs izmantošanas faktisko raksturu, kam pamatā ir nelielais tās apjoms vai fakts, ka
         izmantošana tika atsākta tieši pirms preču zīmes pieteikuma publikācijas, ir pamatotas, ievērojot lietas dalībnieku sniegtos
         faktus un pierādījumus.

      49     Kas attiecas uz attiecību starp apgrozījumu, kas ir sasniegts preču ar Agrāko preču zīmi pārdošanas rezultātā, un prasītājas
         gada apgrozījumu, ir jāatzīmē, ka uzņēmuma, kas darbojas vienā un tajā pašā tirgū, aktivitāšu diversifikācijas pakāpe mainās.
         Turklāt agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījumu sniegšanas pienākuma mērķis nav uzņēmuma komerciālas stratēģijas
         uzraudzība. Preces vai preču grupas pārdošana uzņēmumam var būt ekonomiski un objektīvi attaisnota pat tad, ja to daļa attiecīgā
         uzņēmuma gada apgrozījumā ir minimāla. Turklāt mazā uzņēmumā neliels gada apgrozījuma procents atbilst mazai summai absolūtos
         lielumos.

      50     No tā izriet, ka šajā gadījumā attiecībai starp prasītājas kopējo apgrozījumu un apgrozījumu, kas ir sasniegts preču ar Agrāko
         preču zīmi pārdošanas rezultātā, pašai par sevi ir tikai neliela indikatīva vērtība, kas tādējādi nevar būt noteicoša šīs
         preču zīmes izmantošanas faktiska rakstura novērtēšanā.

      51     Attiecībā uz preču ar Agrāko preču zīmi pārdošanas apjomiem un tās rezultātā sasniegto apgrozījumu absolūtos lielumos, ITSB
         tiesas sēdē ir paskaidrojis, ka Apelāciju padome uzskatīja, ka preču ar vidējām cenām pārdošanas apjomi visumā ir lielāki,
         salīdzinot ar ļoti dārgām precēm. Apstrīdētais lēmums tādējādi nosaka, ka nelielie preču ar vidējām cenām vai lētu preču apgrozījumi
         un pārdošanas apjomi absolūtos lielumos apstiprina slēdzienu, ka attiecīgā preču zīme faktiski netika izmantota. Lai gan šis
         apsvērums ir pareizs pats par sevi, tas ir nepilnīgs, ja nav ņemti vērā attiecīgā tirgus raksturojumi.

      52     Šajā sakarā prasītāja procesā Apelāciju padomē norādīja, ka ar Agrāko preču zīmi pārdotās preces tiek izmantotas tikai nelielos
         daudzumos. Persona, kas iestājusies lietā, minētajā procesā šo apgalvojumu neapstrīdēja. Turklāt to atbalsta prasītājas sniegtie
         reklāmas prospekti, kuri ietver attiecīgo preču dozēšanas norādes. Šī norāde nav minēta arī Apstrīdētajā lēmumā, lai gan tā
         būtu varējusi izskaidrot ar Agrāko preču zīmi veiktās pārdošanas nelielo apjomu.

      53     Apelāciju padome nav ņēmusi vērā arī prasītājas argumentu, kas bija norādīts gan tās iebildumu paziņojuma pamatojumā, gan
         arī tās procesuālajā rakstā Apelāciju padomei – ka prasītāja ir atsākusi attiecīgo preču pārdošanu, un tāpēc šo preču pārdošanas
         apjomi ir nelieli. Šim argumentam varētu būt nozīme Agrākās preču zīmes izmantošanas faktiska rakstura novērtējumā, lai gan
         apgrozījums, kas esot sasniegts 1998. gada otrajā pusē, ir mazāks par šī gada pirmās puses apgrozījumu. Ir iespējams, ka sākotnējais
         preces pārdošanas periods ilgst vairāk nekā dažus mēnešus.

      54     Prasītāja tomēr nav sniegusi pierādījumus tam, ka ar Agrāko preču zīmi pārdodamo preču realizācija tirgū atradās sākotnējā
         stadijā, lai gan persona, kas ir iestājusies lietā, šo apgalvojumu apstrīdēja, kas pirmo reizi ir norādīts tās 2000. gada
         9. oktobra atbildes rakstā Apelāciju padomei. Taču prasītāja būtu vainojama par šo pierādījumu nesniegšanu tikai tad, ja tai
         būtu pienācīgi dota iespēja reaģēt uz personas, kas iestājusies lietā, 2000. gada 9. oktobra rakstu. Šajā sakarā Pirmās instances
         tiesas rīcībā esošajos dokumentos redzams, ka ITSB šo rakstu prasītājai nosūtīja ar 2000. gada 24. oktobra vēstuli, norādot,
         ka šim paziņojumam ir tikai informatīvs raksturs. Turklāt attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, 2000. gada 8. februāra
         procesuālo rakstu, uz kuru pēdējā atsaucās tās 2000. gada 9. oktobra rakstā, ITSB Iebildumu nodaļa ar 2000. gada 8. marta
         paziņojumu informēja prasītāju, ka 2000. gada 8. februāra raksta saturs netiks ņemts vērā. No minētā izriet, ka prasītājai
         nebija iespējas novērtēt papildu pierādījumu sniegšanas lietderīgumu, jo tai netika pieprasīts izteikt savu viedokli par 2000. gada
         9. oktobra rakstu.

      55     Šie secinājumi attiecas arī uz pārdoto preču daudzuma datiem absolūtos lielumos un uz personas, kas iestājusies lietā, 2000. gada
         8. februāra ziņojumā norādīto prasītājas kopējo gada apgrozījumu (skat. iepriekš 10. punktu), uz ko persona, kas iestājusies
         lietā, atsaucas 2000. gada 9. oktobra ziņojumā un ko Apelāciju padome ir ņēmusi vērā Apstrīdētajā lēmumā.

      56     Jāatzīmē, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 1. punkts, kas nosaka, ka agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums ir jāsniedz
         termiņā, kuru ITSB nosaka oponējošai pusei un kura neievērošanas gadījumā iebildums noraidāms, nevar tikt interpretēts kā
         tāds, kas aizliedz pieņemt izskatīšanai papildu pierādījumu jaunu faktu rašanās gadījumā, pat ja šāds pierādījums ir iesniegts
         pēc minētā termiņa beigām.

      57     Tā kā Komisija ir pieņēmusi Regulu Nr. 2868/95 saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 140. panta 1. punktu, tās noteikumi ir jāinterpretē
         saskaņā ar pēdējās regulas noteikumiem. Šajā sakarā ir īpaši jāņem vērā Regulas Nr. 40/94 43. panta 1. punkts un 74. panta
         2. punkts. Regulas Nr. 40/94 43. panta 1. punkts nosaka, ka izskatot iebildumus, ITSB tā noteiktajā termiņā, cik bieži tas
         ir vajadzīgs, lūdz puses iesniegt savus apsvērumus par citu pušu vai paša ITSB iesniegtiem materiāliem. Regulas Nr. 40/94
         74. panta 2. punkts, kas nosaka, ka ITSB var neņemt vērā faktus vai pierādījumus, ko attiecīgās puses nav iesniegušas laikā,
         piešķir ITSB instancēm izvēles tiesības attiecībā uz pierādījuma, kas ir iesniegts pēc termiņa beigām, ievērošanu.

      58     Ievērojot visus šos apsvērumus, Pirmās instances tiesa atzīst, ka Apelāciju padome, novērtējot, vai Agrākās preču zīmes izmantošana
         var tikt uzskatīta par tādu, kam ir faktiskais raksturs, nav ņēmusi vērā visus attiecīgos faktus. Turklāt tā balstījās uz
         nepilnīgu faktisko pamatu, neuzaicinot prasītāju izteikt viedokli par personas, kas iestājusies lietā, 2000. gada 9. oktobra
         rakstā iesniegtajiem jaunajiem faktiem un argumentiem, tas ir, par norādīto prasītājas kopējo gada apgrozījumu, argumentu
         sakarā ar pārdoto preču daudzumu, un personas, kas iestājusies lietā, prasītājas apgalvojuma apstrīdēšanu, ka ar Agrāko preču
         zīmi apzīmēto preču pārdošana tirgū atradās sākotnējā stadijā.

      59     No tā izriet, ka Apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, nepastāvot nepieciešamībai spriest par citiem prasītājas izvirzītajiem pamatiem.
       Par Apstrīdētā lēmuma grozīšanas lūgumu
      60     Pamatojot savu lūgumu, prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā nav anulējusi Iebildumu nodaļas lēmumu tiktāl, ciktāl pēdējā
         ir nolēmusi, ka Agrākās preču zīmes īpašnieka pārvaldnieka “Deklarācija zvēresta vietā” nav uzskatāma par pietiekamu pierādījumu.

      61     Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka funkcionālā kontinuitāte ITSB ietvaros liek Apelāciju padomei veikt prasītājas iesniegto pierādījumu
         jaunu vērtējumu. Ja šī pārbaude rada rezultātus, kas ir atšķirīgi no pirmās instances institūcijas rezultātiem, Apelāciju
         padome saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 62. panta 1. punktu var vai nu spriest par iebildumiem, vai arī nodot lietu atpakaļ Iebildumu
         nodaļai.

      62     No tā izriet, ka, pat ja iepriekš 60. punktā minētais prasītājas arguments tiktu atzīts, Apelāciju padome būtu varējusi vai
         nu pati spriest par iebildumiem, vai nodot lietu atpakaļ Iebildumu nodaļai.

      63     Atceļot Iebildumu nodaļas lēmumu, Pirmās instances tiesa veiktu Apstrīdētā lēmuma grozījumus. Šī Regulas Nr. 40/94 63. panta
         3. punktā noteiktā iespēja principā ir paredzēta gadījumiem, kuros lieta ir sasniegusi galīga lēmuma pieņemšanas iespējamības
         stadiju (2002. gada 2. jūlija sprieduma lietā T‑323/00 SAT.1/ITSB (SAT.2), Recueil, II‑2839. lpp, kas tika pārsūdzēts, 18. punkts). Tas nozīmē, ka Pirmās instances tiesai uz tai iesniegto pierādījumu pamata
         būtu jāspēj pieņemt lēmums, kas Apelāciju padomei bija jāpieņem, saskaņā ar lietā piemērojamiem noteikumiem. No iepriekš norādītajiem
         apsvērumiem izriet, ka šajā lietā šis nosacījums nav izpildīts.

      64     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Pirmās instances tiesa nevar grozīt Apstrīdēto lēmumu.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      65     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai
         daļai Pirmās instances tiesa var nolemt, ka personām, kas iestājušās lietā, savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām.

      66     Šajā lietā personai, kas ir iestājusies lietā, tāpat kā ITSB, spriedums ir nelabvēlīgs. Taču prasītāja nav prasījusi personai,
         kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, un ITSB nav apstrīdējis prasītājas prasījumu likt vienīgi ITSB atlīdzināt
         visus prasītājas tiesāšanās izdevumus.

      67     Tādējādi ir jāpiespriež ITSB atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus un segt savus tiesāšanās izdevumus. Persona, kas iestājusies
         lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju ceturtās padomes 2001. gada 26. septembra
            lēmumu lietā R 578/2000-4;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      ITSB sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina prasītājas tiesāšanās izdevumus;
      4)      persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Forwood

                Pirrung

                Meij

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 8. jūlijā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1975. gada 10. jūnijā. # Hauptzollamt Hamburg-Ericus pret Hamburger Import-Kompanie. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta 91-74.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 10.martā.#Finanzamt Burgdorf pret Manfred Bog (C-497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG pret Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (C-499/09), Lothar Lohmeyer pret Finanzamt Minden (C-501/09) un Fleischerei Nier GmbH & Co. KG pret Finanzamt Detmold (C-502/09).#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#Nodokļi - PVN - Sestā direktīva 77/388/EEK - 5. un 6. pants - Komercdarbības kvalificēšana par "preču piegādi" vai "pakalpojumu sniegšanu" - Ēdienu vai pārtikas pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos vai autobufetēs - Popkorna un "tortilla" čipsu ("nachos") pasniegšana kinoteātrī tūlītējam patēriņam - Ēdināšanas uzņēmums, kas piegādā mājās - H pielikuma 1. kategorija - Jēdziena "pārtikas produkti" interpretācija.#Apvienotās lietas C-497/09, C-499/09, C-501/09 un C-502/09.

text:
      Apvienotās lietas C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 un C‑502/09
      Finanzamt Burgdorf u.c.
      pret
      Manfred Bog u.c.
      (Bundesfinanzhof lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Nodokļi – PVN – Sestā direktīva 77/388/EEK – 5. un 6. pants – Komercdarbības kvalificēšana par “preču piegādi” vai “pakalpojumu sniegšanu” – Ēdienu vai pārtikas pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos vai autobufetēs – Popkorna un “tortilla” čipsu (“nachos”) pasniegšana kinoteātrī tūlītējam patēriņam – Ēdināšanas uzņēmums, kas piegādā mājās – H pielikuma 1. kategorija – Jēdziena “pārtikas produkti” interpretācija
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Preču
            piegāde
      (Padomes Direktīvas 77/388 5. pants)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Pakalpojumu
            sniegšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 6. pants)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Dalībvalstu
            iespēja piemērot samazinātu nodokļa likmi noteiktām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai
      (Padomes Direktīvas 77/388 12. panta 3. punkta a) apakšpunkts un H pielikums)
      1.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti
         ar Direktīvu 92/111, 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka svaigi pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšana tūlītējam patēriņam
         uzkodu stendos, autobufetēs vai kinoteātru foajē ir preču piegāde minētā panta nozīmē, ja no visa darījuma kvalitatīva vērtējuma
         izriet, ka pakalpojumu sniegšanas elementi pirms un līdz ar pārtikas produktu piegādi nav galvenie.

      Tā kā šajā ziņā silta galaprodukta pagatavošana būtībā ietver tikai vienkāršas un standartizētas darbības, kuras vairumā gadījumu
         nenotiek pēc konkrēta klienta pasūtījuma, bet gan pastāvīgi vai regulāri atkarībā no vispārīga iepriekš paredzama pieprasījuma,
         tā nav attiecīgā darījuma galvenais elements un pati par sevi šim darījumam nevar piešķirt pakalpojumu sniegšanas raksturiezīmi.

      Turklāt tas, ka kinoteātru foajē ir mēbeles, kuras nav paredzētas tikai tam, lai veicinātu šādu pārtikas produktu iespējamo
         patēriņu, nav uzskatāms par tāda rakstura pakalpojumu sniegšanas elementu, kas darījumam kopumā piešķirtu pakalpojuma statusu.

      (sal. ar 68., 73. un 81. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti
         ar Direktīvu 92/111, 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā
         tikai standarta ēdienus, papildus nesniedzot citus pakalpojuma elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde
         ir darījuma galvenais elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma darbība ir pakalpojumu sniegšana minētā panta nozīmē.

      Atšķirībā no ēdieniem, kas tiek pasniegti uzkodu stendos, autobufetēs vai kinoteātros, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma mājās
         piegādātie ēdieni parasti nav vienkāršas standartizētas pagatavošanas rezultāts, bet ietver daudz svarīgāku pakalpojumu sniegšanas
         dimensiju un tiem ir vajadzīgs kvalificētāks darbs un prasmes.

      (sal. ar 77. un 81. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Saskaņā ar 12. panta 3. punkta a) apakšpunktu Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
         apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 92/111, samazinātas pievienotās vērtības nodokļa likmes var tikt
         piemērotas tikai šīs direktīvas H pielikumā norādītajām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai.

      Preču piegādes gadījumā Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā minētais “pārtikas produktu” jēdziens ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas attiecas arī uz ēdieniem un maltītēm, kuri, vārot, cepot, gatavojot cepeškrāsnī vai kā citādi, ir pagatavoti
         tūlītējam patēriņam. Šī norma attiecas uz pārtikas produktiem vispārīgi un neievieš nekādu atšķirību vai ierobežojumu atkarībā
         no darījuma tipa, pārdošanas veida, iepakojuma, pagatavošanas vai temperatūras.

      (sal. ar 84., 85. un 88. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 10. martā (*)

      Nodokļi – PVN – Sestā direktīva 77/388/EEK – 5. un 6. pants – Komercdarbības kvalificēšana par “preču piegādi” vai “pakalpojumu sniegšanu” – Ēdienu vai pārtikas pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos vai autobufetēs – Popkorna un “tortilla” čipsu (“nachos”) pasniegšana kinoteātrī tūlītējam patēriņam – Ēdināšanas uzņēmums, kas piegādā mājās – H pielikuma 1. kategorija – Jēdziena “pārtikas produkti” interpretācija
      Apvienotās lietas C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 un C‑502/09
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, kurus Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2009. gada 15. un 27. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti 2009. gada 3. decembrī,
         tiesvedībās

      Finanzamt Burgdorf (C‑497/09)

      pret
      Manfred Bog,

      CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, agrāk – Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG, (C‑499/09)

      pret
      Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst,

      Lothar Lohmeyer (C‑501/09)

      pret
      Finanzamt Minden
      un
      Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (C‑502/09)

      pret
      Finanzamt Detmold.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs K. Malačeks [K. Malaček], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 24. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        M. Boga [M. Bog] vārdā – H. Apkings [H. Apking] un T. Mitrahs [T. Mittrach], Rechtsanwälte,

      –        CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, agrāk – Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG, vārdā – G. Dziejks [G. Dzieyk] un A. Millers [A. Müller], Rechtsanwälte, kā arī A. Lukate [A. Lukat], Steuerberater,

      –        L. Lohmeijera [L. Lohmeyer] vārdā – K. Megers [K. Meger], Steuerberater,

      –        Fleischerei Nier GmbH & Co. KG vārdā – M. Bekers [M. Becker], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – J. Mellers [J. Möller] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. pantu, 5. panta 1. punktu un 6. panta 1. punktu Padomes 1977. gada
         17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja
         pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada
         14. decembra Direktīvu 92/111/EEK (OV L 384, 47. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), kā arī šīs direktīvas H pielikuma
         1. kategorijā ietverto jēdzienu “pārtikas produkti”.

      2        Šie lūgumi ir iesniegti četrās tiesvedībās, proti, Finanzamt Burgdorf [Burgdorfas finanšu pārvalde] pret M. Bogu (lieta C‑497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, agrāk – Hans‑Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “CinemaxX”), pret Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst [Hamburgas–Barmbekas–Ūlenhorstas finanšu pārvaldi] (lieta C‑499/09), L. Lohmeijers pret Finanzamt Minden [Mindenes finanšu pārvaldi] (lieta C‑501/09) un Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Fleischerei Nier”) pret Finanzamt Detmold [Detmoldes finanšu pārvaldi] (lieta C‑502/09), lai noskaidrotu, vai dažādu ēdienu vai maltīšu, kas pagatavoti tūlītējam patēriņam,
         pasniegšana ir preču piegāde Sestās direktīvas 5. panta nozīmē vai arī pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas 6. panta nozīmē
         un, ja šīs darbības ir uzskatāmas par preču piegādēm, vai tām ir piemērojams Vācijas tiesību aktos paredzētais samazinātas
         likmes pievienotās vērtības nodoklis (turpmāk tekstā – “PVN”) attiecībā uz “pārtikas produktu” tirdzniecību šīs direktīvas
         H pielikuma 1. kategorijas nozīmē.

       Atbilstošās tiesību normas
       Eiropas Savienības tiesības
      3        Sestās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:

      “[PVN] jāmaksā:
      1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas.”

      4        Sestās direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts:

      ““Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu [ķermenisku lietu] kā īpašniekam.”
      5        Sestās direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:

      ““Pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde 5. panta izpratnē.
      [..]”
      6        Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

      “[PVN] standartlikmi katra dalībvalsts nosaka procentos no summas, kurai uzliek nodokli; preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai
         standartlikme ir vienāda. [..]

      [..]
      Dalībvalstis var piemērot arī vienu vai divas samazinātas likmes. Šīs likmes nosaka kā procentuālo daļu no apliekamās summas,
         tās nevar būt mazākas par 5 %, un tās piemēro tikai to kategoriju precēm un pakalpojumiem, kas norādīti H pielikumā.”

      7        Sestās direktīvas H pielikuma ar nosaukumu “Piegādājamo preču un sniedzamo pakalpojumu saraksts, uz kuriem var attiecināt
         pazeminātas PVN likmes” 1. kategorijā ir minēti “pārtikas produkti (ieskaitot dzērienus, bet ne alkoholiskus dzērienus) cilvēku
         un dzīvnieku patēriņam; [..] sastāvdaļas, ko parasti izmanto pārtikas produktu ražošanā; produkti, kurus parasti izmanto pārtikas
         produktu papildināšanai vai aizstāšanai”.

      8        Ar Padomes 2009. gada 5. maija Direktīvu 2009/47/EK, ar ko Direktīvu 2006/112/EK groza attiecībā uz samazinātām pievienotās
         vērtības nodokļa likmēm (OV L 116, 18. lpp.), dalībvalstīm ir atļauts ieviest samazinātu likmi “restorānu un sabiedriskās
         ēdināšanas pakalpojumiem”. Taču šī direktīva nebija spēkā dažādo pamata lietu faktu rašanās laikā.

       Valsts tiesības
      9        Likuma par apgrozījuma nodokli (Umsatzsteuergesetz, turpmāk tekstā – “UStG”) 1. panta 1. punkta 1) apakšpunktā ir noteikts:

      “Apgrozījuma nodoklis ir jāmaksā par šādiem darījumiem:
      1)      par preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā savas uzņēmējdarbības ietvaros veicis
         uzņēmējs.”

      10      Saskaņā ar UStG 3. panta 1. punktu “uzņēmēja piegādes ir darījumi, ar kuriem tas vai tā pilnvarotā trešā persona pircējam vai tā pilnvarotai
         trešai personai dod tiesības rīkoties ar lietu kā ar savu (tiesību rīkoties nodošana)”.

      11      UStG 3. panta 9. punktā ir noteikts:

      “Citi pakalpojumi ir darījumi, kas nav piegādes. [..] Ēdienu un dzērienu nodošana patēriņam uz vietas ir cits pakalpojums.
         Ēdieni un dzērieni patēriņam uz vietas tiek nodoti tad, ja atbilstoši nodošanas apstākļiem tos ir paredzēts patērēt vietā,
         kura ir telpiski saistīta ar nodošanas vietu, un tiek nodrošinātas īpašas iekārtas patēriņam uz vietas.”

      12      No UStG 12. panta 2. punkta 1) apakšpunkta izriet, ka samazināta PVN likme ir piemērojama tostarp “gaļas, zivju [utt.] izstrādājumu”,
         “graudu, miltu, cietes vai piena, [kā arī] maizes izstrādājumu”, “dārzeņu, augļu [utt.]” vai “dažādu pārtikas produktu izstrādājumu”
         piegādēm (šīs preces attiecīgi ir norādītas šajā normā minētajos pielikumos Nr. 28 un Nr. 31–33).

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑497/09
      13      M. Bogs iknedēļas tirdziņos pārdod tūlītējam patēriņam dzērienus un gatavus ēdienus (it īpaši desiņas un fritētus kartupeļus)
         trijās vienādās autobufetēs (Imbisswagen). Šīs autobufetes ir aprīkotas ar tirdzniecības leti, aizsargstiklu un zem tā esošu apjoztu leti, kas ražota no “Resopal”
         lamināta un kuru var izmantot šo maltīšu ēšanai uz vietas. Šo autobufešu sānos uz statīva atrodas izvelkama “mēle”, kas veidota
         galda formā, atrodas tādā pašā augstumā un ir izgatavota no tāda paša materiāla kā apjoztā lete. Ēstuvi no lietus pasargā
         izvelkams jumts.

      14      2004. gada PVN deklarācijā M. Bogs dzērienu tirdzniecību deklarēja atbilstoši PVN standartlikmei, bet maltīšu tirdzniecību
         atbilstoši samazinātajai likmei. Īpaša PVN audita laikā inspektors konstatēja, ka M. Boga klienti preces parasti patērē uz
         vietas. Tā kā netika norādīts patēriņa apjoms pie autobufetes, ar standartlikmi apliekamie maltīšu tirdzniecības darījumi
         tika novērtēti 70 % apjomā no visiem darījumiem.

      15      Līdz ar to 2006. gada 27. decembrī nodokļu administrācija izdeva koriģētu paziņojumu par nodokli attiecībā uz 2004. gadu.
         M. Bogs šo lēmumu pārsūdzēja.

      16      Kompetentā Finanzgericht (Finanšu tiesa) apmierināja M. Boga sūdzību, būtībā uzskatīdama, ka, lai nošķirtu pārtikas piegādes darījumus, kam piemērojama
         PVN standartlikme, un darījumus, kam piemērojama samazinātā likme, jānoskaidro, vai pakalpojumu sniegšanas elementiem ir kvalitatīvs
         pārsvars. Šajā gadījumā runa esot par preču piegādi, jo papildus ēdienu pagatavošanai prasītājs pamata lietā savas autobufetes
         ir aprīkojis tikai ar pārsegtu vietu, kurā var pasniegt ēdienus un kurā atrodas atkritumu grozi. Savukārt tajā nav citu pakalpojumu
         sniegšanas elementu, kas veido ēdināšanas uzņēmuma sniegto pakalpojumu kopainu (tostarp apkalpošana, galdiņu ierādīšana, slēgtas
         un ar gaisa kondicionieri aprīkotas telpas vai ēšanai piemērotas ārtelpas, ģērbtuve un tualetes).

      17      Nodokļu administrācija par minēto Finanzgericht spriedumu iesniedza Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa) kasācijas (“Revision”) sūdzību, apgalvodama, ka pārtikas piegāde esot bijusi saistīta ar pakalpojumiem
         (pārtikas sagatavošana maltītēm un pārsegtas vietas nodrošināšana patēriņam), kas esot vairāk nekā vienkārša tirdzniecība.

      18      Iesniedzējtiesa atgādina, ka, runājot par atšķirību starp preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu gatavu ēdienu un dzērienu
         pasniegšanas jomā, Tiesa 1996. gada 2. maija spriedumā lietā C‑231/94 Faaborg-Gelting Linien (Recueil, I‑2395. lpp.) ir noteikusi atšķirību starp ēdināšanas darījumiem un darījumiem, kas attiecas uz pārtiku līdzņemšanai. Tādējādi
         ēdināšanas darījumiem (pakalpojumu sniegšana) ir “raksturīgi tas, ka tos veido virkne tādu elementu un darbību no ēdienu gatavošanas
         līdz to pasniegšanai”, no kurām pārtikas piegāde ir tikai viena sastāvdaļa un kurā pakalpojumu sniegšanai lielākoties ir galvenā
         nozīme, bet runa par pārtiku līdzņemšanai (preču piegāde) ir tad, ja papildus pārtikas piegādei “netiek sniegts neviens pakalpojums,
         kura mērķis ir nodrošināt piemērotus apstākļus patēriņam uz vietas”.

      19      Papildus tam Bundesfinanzhof vienmēr ir uzskatījusi, ka nav būtisks kvantitatīvais ēdināšanas pakalpojumu elementu pārsvars attiecībā pret ēdienu gatavošanas
         un piegādes elementiem, bet būtiski ir tas, ka, veicot visaptverošu vērtējumu, ēdināšanai raksturīgā pakalpojumu sniegšana
         kvalitatīvā ziņā ir galvenā. Turklāt kvantitatīvs vērtējums lietu faktisko apstākļu daudzveidības, proti, ēdienu un to pasniegšanas
         veidu dažādības un sarežģītības, dēļ praksē radītu nepārvaramas nodalīšanas problēmas.

      20      Ēdienu un maltīšu pagatavošanas procesu konkrētā klientu izraudzītā laikā Bundesfinanzhof uzskatīja par būtisku pakalpojuma elementu, kas, būdams saistīts ar citiem pakalpojuma elementiem, piemēram, šajā gadījumā
         – augstu galdu vai citu virsmu nodrošināšanu, lai veicinātu tūlītēju patēriņu, ļauj uzskatīt, ka pakalpojumi kvalitatīvā ziņā
         ir galvenie.

      21      Ņemot vērā Savienības tiesību PVN jomā pašreizējo attīstību, iesniedzējtiesa tomēr jautā, vai nav tā, ka ēdienu vai maltīšu
         pagatavošana tūlītējam patēriņam jau pati par sevi raksturo darījumu, un tādēļ nav nozīmes, vai papildus tiek sniegti citi
         pakalpojumi.

      22      Savukārt, ja maltīšu pasniegšana ir jāuzskata par pakalpojumu sniegšanu tikai tad, ja papildus tiek sniegti citi pakalpojumi,
         iesniedzējtiesa uzsver, ka atbildētājs pamata lietā ir sagādājis papildu iekārtas, nodrošinot patēriņu uz vietas. Tomēr tā
         norāda, ka šajā gadījumā daļa klientu ēdienus vai maltītes ir pirkuši tikai līdzņemšanai un līdz ar to nav izmantojuši viņiem
         piedāvāto iespēju ēst uz vietas.

      23      Visbeidzot, iesniedzējtiesa norāda, ka, ja tūlītējam patēriņam pagatavotie ēdieni vai maltītes nav “pārtikas produkti” Sestās
         direktīvas H pielikuma 1. kategorijas nozīmē, dalībvalstīm nebūtu tiesību piemērot šiem ēdieniem vai maltītēm samazinātu PVN
         likmi, pat ja runa būtu par preču piegādi.

      24      Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai runa ir par [preču] piegādi Sestās direktīvas [..] 5. panta izpratnē, ja tiek tirgoti ēdieni vai maltītes, kas pagatavoti
         tūlītējam patēriņam?

      2)      Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no tā, vai tiek sniegti papildu pakalpojumu elementi (iespēju nodrošināšana patēriņam
         uz vietas)?

      3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša, vai Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas
         produkti” ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek pārdoti
         pārtikas tirdzniecības vietās, vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi,
         ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?”

       Lieta C‑499/09
      25      CinemaxX vairākās vietās Vācijā apsaimnieko kinoteātrus.

      26      Papildus saldumiem un dzērieniem kinoteātra apmeklētāji foajē var iegādāties arī popkornu un “tortilla” čipsus (“nachos”)
         dažāda lieluma porcijās. Paši tirdzniecības stendi nav aprīkoti ar letēm maltīšu ieturēšanai, bet dažu kinoteātru foajē atrodas
         dažāds skaits stāvgaldu, bāra taburetes, reizēm soli, krēsli, galdi un sienas letes. Tomēr ne visos kinoteātros ir visi iepriekš
         minētie iekārtas priekšmeti. Dažās kinoteātru zālēs pie sēdvietām ir piestiprināti dzērienu turētāji.

      27      Popkorns tiek ražots, popkorna mašīnā noteiktās proporcijās ievietojot cukuru, kukurūzu, popkorna sāli un eļļu. Daļa preču
         uzreiz tiek izlikta pārdošanai paredzētajos apsildāmajos plauktos. Pēc klientu vēlmēm popkorns tiek iepildīts ar mazu lāpstiņu
         un pasniegts dažāda izmēra papīra maisiņos. Pārējā prece tiek uzglabāta lielos maisos vai vannās un vēlāk vajadzības gadījumā
         tiek ievietota apsildāmajos traukos. “Tortilla” čipsi parasti no piegādātājiem tiek pasūtīti 500 g paciņās. Tie arī tiek novietoti
         termiskajos plauktos, kuros tie tiek uzturēti mērenā siltumā. Klāt tiek piedāvātas dažādas mērces (“dips”). Tās tiek piegādātas
         traukos un ir gatavas pasniegšanai. Šīs mērces tiek uzsildītas un sadalītas porcijās.

      28      2005. gada jūnija PVN deklarācijā CinemaxX popkorna un “tortilla” čipsu tirdzniecības apgrozījumu deklarēja kā apgrozījumu, kam piemērojama samazināta PVN likme. Nodokļu
         iestāde nepiekrita šai deklarācijai un pieņēma lēmumu, ar kuru šiem darījumiem tika piemērota standartlikme.

      29      Gan nodokļu administrācijā iesniegtā CinemaxX sūdzība par šo lēmumu, gan kompetentajā Finanzgericht celtā prasība tika noraidītas. Finanzgericht uzskatīja, ka attiecīgie darījumi ir bijusi nevis preču piegāde, bet gan “citi pakalpojumi” UStG 3. panta 9. punkta izpratnē, jo CinemaxX esot piedāvājusi nevis pārtiku līdzņemšanai, bet gan ēdienus tūlītējam patēriņam.

      30      CinemaxX iesniedza kasācijas (“Revision”) sūdzību iesniedzējtiesā, apgalvodama, ka, runājot par ēdienu vai maltīšu pasniegšanu, ar
         PVN standartlikmi apliekams ēdināšanas darījums ir tikai tad, ja galvenā nozīme ir pakalpojuma elementam. Tas neizrietot no
         popkorna un “tortilla” čipsu mērenas temperatūras uzturēšanas, jo šajā ziņā runa esot tikai par šo pārtikas produktu atbilstošu
         uzglabāšanas metodi un/vai optimālas temperatūras nodrošināšanu pārdošanai. Negatīvas nozīmes neesot arī faktam, ka nav iepakojuma
         līdzņemšanai, jo šāds konstatējums nevarot kompensēt pakalpojuma neesamību un atbilstošus apstākļus patēriņam uz vietas. Turklāt
         kinoteātru zāļu tīrīšanu nevarot uzskatīt par CinemaxX nelabvēlīgu pazīmi. Stāvgaldi, taburetes un cits aprīkojums neesot paredzēti popkorna vai “tortilla” čipsu ēšanai, jo vairums
         cilvēku, kas šos pārtikas produktus iegādājas kinoteātrī, ēd tos kinoteātra zālē, nevis foajē. Papildus tam CinemaxX veiktie darījumi neatšķiroties no tiem, kas attiecībā uz pārtikas tirdzniecību tiek veikti lielveikalos vai kioskos. Vidusmēra
         kinoteātra apmeklētājam šāds tirdzniecības veids esot tikai kinoseansa apmeklējuma papildinājums. CinemaxX nepiedāvājot tādus ēdināšanas pakalpojumus kā apkalpošana ēdamzālē.

      31      Ņemot vērā līdzīgos šī sprieduma 18.–23. punktā izklāstītos apsvērumus saistībā ar lietu C‑497/09, Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai runa ir par [preču] piegādi Sestās direktīvas [..] 5. panta izpratnē, ja tiek tirgoti ēdieni vai maltītes, kas pagatavoti
         tūlītējam patēriņam?

      2)      Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no tā, vai tiek sniegti papildu pakalpojumu elementi (galdu, krēslu, cita ēšanai
         paredzēta aprīkojuma nodrošināšana, kino rādīšana)?

      3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša, vai Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas
         produkti” ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek pārdoti
         pārtikas tirdzniecības vietās, vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi,
         ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?”

       Lieta C‑501/09
      32      L. Lohmeijers no 1996. gada līdz 1999. gadam apsaimniekoja vairākus uzkodu stendus, kā arī grilu. Tajos viņš tirgoja patēriņam
         gatavus ēdienus (grilētas desiņas, karija desiņas, hotdogus, fritētus kartupeļus, gaļas steikus, krūtiņas, iesmus, ribiņas
         u.c.). Visu ar tirdzniecību saistīto apgrozījumu viņš deklarēja kā apgrozījumu, kam piemērojama samazināta PVN likme.

      33      Tomēr nodokļu administrācija konstatēja, ka šie stendi ir aprīkoti ar letēm, un uzskatīja, ka runa ir par īpašu aprīkojumu,
         kas ir paredzēts ēdienu patēriņam uz vietas, kā rezultātā attiecīgajiem darījumiem principā ir jāpiemēro PVN standartlikme.
         Tā kā nodokļu administrācija neizslēdza, ka daļa klientu letes patēriņam uz vietas neizmanto, bet gan pārtiku pērk līdzņemšanai,
         tā uzskatīja, ka 80 % no visiem darījumiem ir jāpiemēro PVN standartlikme.

      34      Līdz ar to tā 2002. gada 28. maijā izdeva koriģētu paziņojumu par nodokli attiecībā uz 1996.–1999. gadu. L. Lohmeijera iesniegtā
         sūdzība un prasība pret šo lēmumu tika noraidītas.

      35      Tad viņš iesniedzējtiesā iesniedza kasācijas (“Revision”) sūdzību, kurā būtībā apgalvoja, ka pie ēdināšanas stenda ierīkota
         lete nav infrastruktūra Tiesas judikatūras izpratnē.

      36      Atsaukdamās uz iepriekš minēto spriedumu lietā Faaborg-Gelting Linien, Bundesfinanzhof 2008. gada 18. decembra spriedumā nolēma, ka ēdienu un maltīšu pagatavošanas process noteiktā laikā atbilstoši katra klienta
         vēlmēm ir būtisks pakalpojumu sniegšanas elements. Taču, ņemot vērā pret šo judikatūru pausto kritiku, iesniedzējtiesa uzskatīja,
         ka nav pietiekamas pārliecības, lai ēdiena pagatavošanu noteiktā laikā uzskatītu par būtisku elementu, kas, skatot to atsevišķi
         vai papildus saistībā ar nebūt nenozīmīgu pakalpojumu brīdī, kad ēdiens tiek pasniegts klientam, ļautu uzskatīt, ka tā kopumā
         ir pakalpojuma sniegšana.

      37      Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Sestās direktīvas [..] H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas produkti” ir interpretējams tādējādi, ka
         tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek tirgoti pārtikas produktu tirdzniecības vietās,
         vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi, ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?

      2)      Ja Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijas izpratnē “pārtikas produkti” ir arī ēdieni vai maltītes tūlītējam patēriņam,
         vai Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tā ir piemērojama svaigi pagatavotu ēdienu
         vai maltīšu piedāvāšanai, kuras pircējs neņem līdzi, bet patērē uz vietas, izmantojot ēšanai paredzētu aprīkojumu, piemēram,
         novietošanas virsmas, stāvgaldus vai tamlīdzīgas iekārtas?”

       Lieta C‑502/09
      38      Fleischerei Nier ir komandītsabiedrība, kas apsaimnieko gaļas izstrādājumu veikalu un sniedz izbraukuma ēdināšanas pakalpojumus. Šīs darbības
         ietvaros sabiedrība pasūtītos ēdienus piegādā noslēgtos siltumtraukos, un atkarībā no klientu vēlmēm tiek nodrošināti arī
         galda piederumi, trauki, stāvgaldi un apkalpojošais personāls.

      39      Savos rēķinos Fleischerei Nier ienākumiem no galda piederumu, trauku, stāvgaldu un apkalpojošā personāla nodrošināšanas piemēroja PVN standartlikmi, bet
         ienākumiem no ēdiena piegādes – samazinātu PVN likmi.

      40      Taču nodokļu administrācija uzskatīja, ka arī ēdiena piegādēm ir jāpiemēro PVN standartlikme, jo tās ir saistītas ar galda
         piederumu, trauku, stāvgaldu un personāla nodrošināšanu, un līdz ar to tā izdeva koriģētu paziņojumu par nodokli.

      41      Sūdzības izskatīšanas procesā lietas dalībnieki vienojās, ka ieņēmumiem no ēdiena piegādes ir jāpiemēro PVN standartlikme
         gadījumos, kad Fleischerei Nier ir nodrošinājusi arī personālu. Sūdzība un prasība pret koriģēto paziņojumu par nodokli tika noraidītas.

      42      Kasācijas (“Revision”) sūdzības ietvaros tā būtībā apgalvoja, ka galda piederumu un trauku nodrošināšana ir ēdiena piegādi
         papildinošs pakalpojums, kas neesot pamats, lai visu darījumu kvalificētu kā pakalpojuma sniegšanu. Parasti izbraukuma ēdināšanas
         pakalpojumu gadījumā klients vēlas, lai viņa viesi tiktu apkalpoti mājās, tādējādi šādu darbības veidu nevar pielīdzināt restorāna
         darbībai.

      43      Bundesfinanzhof, atsaukdamās uz iepriekš minēto spriedumu lietā Faaborg-Gelting Linien, ir nospriedusi, ka ēdināšanas uzņēmuma pakalpojumi ir vienots pakalpojums, ja papildus pagatavotu ēdienu piegādei tiek piedāvāti
         un pēc tam nomazgāti arī galda piederumi un trauki, un ka ēdienu un maltīšu pagatavošanas process noteiktā laikā atbilstoši
         katra klienta vēlmēm ir būtisks pakalpojuma sniegšanas elements. Taču, ņemot vērā Fleischerei Nier argumentus un doktrīnā pausto kritiku, šī tiesa uzskata, ka vairs nav pietiekamas pārliecības, kas ļautu apstiprināt, ka
         šī judikatūra atbilst Savienības tiesību principiem.

      44      Iesniedzējtiesa uzskata, ka ēdināšanas uzņēmums sniedz saviem pircējiem vienotu pakalpojumu, nevis vairākus patstāvīgus pamatpakalpojumus,
         turklāt neatkarīgi no fakta, vai pircējam ir vai nav iespēja papildus ēdienu piegādei saņemt vienu vai vairākus brīvprātīgi
         piedāvātus papildpakalpojumus, piemēram, galda piederumu, trauku, stāvgaldu vai personāla nodrošināšanu.

      45      Pēc iesniedzējtiesas domām, jānoskaidro, vai tas ir atbilstoši Savienības tiesībām, ka, kvalificējot ēdināšanas uzņēmuma vienoto
         pakalpojumu, ēdienu pagatavošanas process no dažādiem pārtikas produktiem tiek uzskatīts par pakalpojuma sniegšanas elementu.

      46      Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jānosaka praksē izmantojami kritēriji, lai, kvalificējot šādus pakalpojumus, iegūtu paredzamus
         rezultātus un visiem iesaistītajiem uzņēmējiem garantētu tiesisko drošību. Pēc tās domām, nav nekādu šaubu, ka vienots pakalpojums
         vienmēr ir jākvalificē kā pakalpojuma sniegšana, ja tiek nodrošināti viesmīļi, bet pārējie izvērtējamie pakalpojumi nav jāuzskata
         par raksturīgiem vai galvenajiem, ja to faktiskās kopējās izmaksas ir daudz mazākas par patēriņam pagatavoto ēdienu faktiskajām
         izmaksām.

      47      Taču iesniedzējtiesa jautā, vai šāda pieeja ir saderīga ar Tiesas judikatūru, un norāda, ka saskaņā ar 2005. gada 27. oktobra
         spriedumu lietā C‑41/04 Levob Verzekeringen un OV Bank (Krājums, I‑9433. lpp., 28. punkts), nosakot kompleksa pakalpojuma galvenos elementus, atbilstošs rādītājs it īpaši var būt
         izmaksas, bet saskaņā ar 2007. gada 29. marta spriedumu lietā C‑111/05 Aktiebolaget NN (Krājums, I‑2697. lpp., 37. punkts), kvalificējot kompleksu darījumu, izmaksas pašas par sevi nedrīkstētu būt noteicošais
         faktors.

      48      Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Sestās direktīvas [..] H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas produkti” ir interpretējams tādējādi, ka
         tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek tirgoti pārtikas produktu tirdzniecības vietās,
         vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi, ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?

      2)      Ja Sestās direktīvas [..] H pielikuma 1. kategorijas izpratnē “pārtikas produkti” ir arī ēdieni vai maltītes tūlītējam patēriņam,
         vai ēdienu vai maltīšu pagatavošanas process ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas elementu, izvērtējot, vai banketu un
         svinību apkalpošanas uzņēmuma vienotais pakalpojums (tūlītējam patēriņam gatavu ēdienu vai maltīšu tirdzniecība kopā ar piegādi
         un, ja nepieciešams, galda piederumu un trauku un/vai stāvgaldu nodrošināšana, kā arī lietošanai nodoto priekšmetu atpakaļsavākšana)
         ir kvalificējams kā pārtikas produktu piegāde, kam piemērojama samazināta nodokļa likme (šīs direktīvas H pielikuma 1. kategorija),
         vai arī kā pakalpojumu sniegšana, kam nav piemērojama samazināta nodokļa likme (šīs direktīvas 6. panta 1. punkts)?

      3)      Ja atbilde uz otro jautājumu būtu noliedzoša, vai tas, ka, kvalificējot banketu un svinību apkalpošanas uzņēmuma visaptverošo
         pakalpojumu vai nu kā preču piegādi, vai arī kā īpaša rakstura pakalpojumu sniegšanu, šīs kvalificēšanas nolūkā tiek ņemts
         vērā tikai pakalpojumu sniegšanai raksturīgo elementu skaits (divi vai vairāk) salīdzinājumā ar preču piegādēm raksturīgo
         elementu skaitu, ir saderīgi ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu, skatot to kopā ar 5. panta 1. punktu un 6. panta 1. punktu,
         vai arī pakalpojumu sniegšanai raksturīgie elementi ir izvērtējami neatkarīgi no to skaita un, ja tā – saskaņā ar kādiem kritērijiem?”

      49      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 3. februāra rīkojumu lietas C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 un C‑502/09, ņemot vērā to saistību
         un pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 43. pantu, tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      50      Ar pirmajiem diviem jautājumiem lietās C‑497/09 un C‑499/09, otro jautājumu lietā C‑501/09 un otro un trešo jautājumu lietā
         C‑502/09, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai četrās pamata lietās izskatāmās dažādās tūlītējam
         patēriņam pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšanas darbības ir preču piegāde Sestās direktīvas 5. panta nozīmē vai pakalpojumu
         sniegšana šīs direktīvas 6. panta nozīmē un kāda ietekme šajā ziņā var būt pakalpojumu sniegšanu papildinošajiem elementiem.

       Ievada apsvērumi
      51      Vispirms ir jānosaka, vai no PVN viedokļa dažādās izskatāmās darbības katrā pamata lietā ir jāvērtē kā atšķirīgi darījumi,
         kas ar nodokli ir apliekami atsevišķi, vai arī kā vienoti kompleksi darījumi, kurus veido vairāki elementi.

      52      Kā tas izriet no Tiesas judikatūras, ja darījums sastāv no virknes elementu un darbību, ir jāņem vērā visi apstākļi, kuros
         attiecīgais darījums tiek veikts, lai, pirmkārt, noteiktu, vai pastāv divi vai vairāki atsevišķi pakalpojumi vai vienots pakalpojums
         un, otrkārt, vienota pakalpojuma gadījumā – vai šis vienotais pakalpojums ir atzīstams par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu
         (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 19. punkts, kā arī lietā Aktiebolaget NN, 21. punkts).

      53      Tiesa ir arī nospriedusi, ka, pirmkārt, atbilstoši Sestās direktīvas 2. pantam katrs darījums parasti ir uzskatāms par atsevišķu
         un neatkarīgu un, otrkārt, darījumu, kas ir tikai ekonomiska rakstura pakalpojums, nedrīkst mākslīgi sadalīt, lai neizkropļotu
         PVN sistēmas darbību. Jāuzskata, ka vienots pakalpojums ir tad, ja divi vai vairāki elementi vai darbības, ko nodokļu maksātājs
         veicis patērētāja interesēs, ir tik cieši saistīti, ka tie objektīvi veido vienotu, ekonomiski nedalāmu pakalpojumu, kura
         sadalīšana būtu mākslīga (iepriekš minētie spriedumi lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 20. un 22. punkts, kā arī lietā Aktiebolaget NN, 22. un 23. punkts).

      54      Turklāt vienots pakalpojums ir tad, ja viens vai vairāki elementi ir jāuzskata par tādiem, kas veido pamatpakalpojumu, turpretī
         pārējie elementi ir jāuzskata par tādiem, kas veido vienu vai vairākus papildpakalpojumus, kuri ir apliekami ar nodokli tāpat
         kā pamatpakalpojums. It īpaši pakalpojums ir uzskatāms par pamatpakalpojuma papildinājumu, ja tas pats par sevi nav klienta
         mērķis, bet veids, kā visērtāk saņemt pakalpojumu sniedzēja pamatpakalpojumu (it īpaši skat. 1999. gada 25. februāra spriedumu
         lietā C‑349/96 CPP, Recueil, I‑973. lpp., 30. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 21. punkts; 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑572/07 RLRE Tellmer Property, Krājums, I‑4983. lpp., 18. punkts, kā arī 2010. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑276/09 Everything Everywhere, Krājums, I‑0000. lpp., 24. un 25. punkts).

      55      Saskaņā ar LESD 267. pantu izveidotās sadarbības ietvaros valsts tiesām pašām ir jānosaka, vai konkrētajā lietā ir šāds gadījums,
         un šajā ziņā jāveic galīgs vērtējums par faktiem (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā CPP, 32. punkts, kā arī lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 23. punkts).

      56      Šajā gadījumā visās pamata lietās ir salikums, ko veido vienas preces vai vairāku preču piegāde un dažādi pakalpojumu sniegšanas
         elementi, un iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda piegāde un pakalpojumu sniegšana PVN ziņā veido vienotu darījumu. Ne no lēmumiem
         par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, ne no Tiesā iesniegtajiem apsvērumiem neizriet, ka šāda kvalifikācija nav tikusi veikta
         atbilstoši iepriekš minētajiem kritērijiem.

      57      Runājot par pakalpojumiem, kas ietilpst izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma darbībā, kā tas ir pamata tiesvedībā lietā C‑502/09,
         nozīme turklāt ir tam, ka vienota darījuma esamība nav atkarīga no apstākļa, ka ēdināšanas uzņēmums izraksta tikai vienu rēķinu
         par visiem elementiem vai, gluži pretēji, izraksta atsevišķu rēķinu par ēdienu piegādi (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā CPP, 31. punkts; lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 25. punkts, kā arī lietā Everything Everywhere, 29. punkts).

       Par preču piegādes vai kā pakalpojumu sniegšanas kvalifikāciju
      58      Jāatgādina, ka ar Sesto direktīvu ir izveidota kopējā PVN sistēma, kas ir balstīta uz vienotu ar nodokli apliekamo darījumu
         definīciju (it īpaši skat. 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑255/02 Halifax u.c., Krājums, I‑1609. lpp., 48. punkts).

      59      Runājot par jēdzienu “preču piegāde”, Sestās direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka preču piegāde nozīmē tiesību nodošanu
         rīkoties ar ķermenisku lietu kā īpašniekam. Tiesas judikatūrā šajā ziņā ir precizēts, ka šis jēdziens ietver visus darījumus,
         ar kuriem viena persona nodod ķermenisku lietu otrai personai, dodot tai tiesības to faktiski izmantot tā, it kā šī pēdējā
         minētā persona būtu šīs lietas īpašniece (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 51. punkts).

      60      Attiecībā uz jēdzienu “pakalpojumu sniegšana” no Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta izriet, ka tajā ietilpst jebkurš darījums,
         kas nav preču piegāde šīs direktīvas 5. panta nozīmē.

      61      Lai noteiktu, vai vienots komplekss darījums, kā, piemēram, dažādās pamata lietās aplūkojamie darījumi, ir kvalificējams kā
         “preču piegāde” vai “pakalpojumu sniegšana”, ir jāņem vērā visi apstākļi, kādos notiek darījums, lai rastu raksturīgos elementus
         un no tiem identificētu galvenos elementus (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Faaborg-Gelting Linien, 12. un 14. punkts; lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 27. punkts, un lietā Aktiebolaget NN, 27. punkts, kā arī 2010. gada 11. februāra spriedumu lietā C‑88/09 Graphic Procédé, Krājums, I‑1049. lpp., 24. punkts).

      62      Jāprecizē arī, ka galvenais elements ir jānosaka, pamatojoties uz vidusmēra patērētāja viedokli (šajā ziņā it īpaši skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Levob Verzekeringen un OV Bank, 22. punkts, kā arī lietā Everything Everywhere, 26. punkts) un šajā visaptverošajā vērtējumā ņemot vērā pakalpojumu sniegšanas elementu kvalitatīvo, nevis tikai kvantitatīvo
         nozīmi salīdzinājumā ar preču piegādes elementiem.

      63      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā preces tirdzniecība vienmēr ir saistīta ar minimālu pakalpojumu sniegšanu, kā, piemēram,
         preču izvietošanu plauktos vai rēķina izsniegšanu, tad, lai novērtētu, kādu daļu visā kompleksajā darījumā, kas ietver arī
         preces piegādi, ieņem pakalpojumu sniegšana, var ņemt vērā tikai tādus pakalpojumus, kas ir atšķirīgi no pakalpojumiem, kuri
         ir nedalāmi saistīti ar preces tirdzniecību (2005. gada 10. marta spriedums lietā C‑491/03 Hermann, Krājums, I‑2025. lpp., 22. punkts).

      64      Konkrētāk, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Faaborg-Gelting Linien 14. punktā ir nospriedusi, ka ēdināšanas darījumam ir raksturīgi, ka to veido virkne tādu elementu un darbību, no kuriem
         pārtikas piegāde ir tikai viena sastāvdaļa un kuros pakalpojumu sniegšanai lielākoties ir galvenā nozīme. Līdz ar to tas ir
         jāuzskata par pakalpojumu sniegšanu Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta nozīmē. Savukārt pavisam citādi ir tad, ja darījums
         attiecas uz pārtiku līdzņemšanai un papildus netiek sniegts neviens pakalpojums, kura mērķis būtu nodrošināt piemērotus apstākļus
         patēriņam uz vietas.

      65      Tā, runājot par sabiedriskās ēdināšanas darbībām uz prāmjiem, Tiesa ir uzsvērusi, ka pagatavotu ēdienu un dzērienu pasniegšana
         tūlītējam patēriņam ir vairāku pakalpojumu rezultāts, sākot no ēdiena gatavošanas līdz tā pasniegšanai, un ka papildus tam
         klienta rīcībā tiek nodota infrastruktūra, kas ietver gan restorāna zāli ar tai piegulošām telpām (garderobe utt.), gan mēbeles
         un galda piederumi. Vajadzības gadījumā fiziskas personas, kuru profesionālā darbība ietver šādu ēdināšanas darbību veikšana,
         apkalpos galdiņus, sniegs klientam padomus un paskaidrojumus par piedāvājumā esošajiem ēdieniem vai dzērieniem, pasniegs šos
         ēdienus un, visbeidzot, apkops galdus pēc maltītes (iepriekš minētais spriedums lietā Faaborg-Gelting Linien, 13. punkts).

      66      Pašreizējā gadījumā, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegtās ziņas, pamata tiesvedībās lietā C‑497/09 un lietā C‑501/09 izskatāmās
         darbības ietver desiņu, fritētu kartupeļu un citu siltu pārtikas produktu tirdzniecību tūlītējam patēriņam autobufetēs vai
         uzkodu stendos.

      67      Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka šādu produktu pasniegšana iepriekš paredz to pagatavošanu vai uzsildīšanu, kas ir tāds
         pakalpojums, kas ir jāņem vērā visaptverošā novērtējumā par attiecīgo darījumu, lai to kvalificētu kā preču piegādi vai pakalpojumu
         sniegšanu.

      68      Tā kā silta galaprodukta pagatavošana būtībā ietver tikai vienkāršas un standartizētas darbības, kuras vairumā gadījumu nenotiek
         pēc konkrēta klienta pasūtījuma, bet gan pastāvīgi vai regulāri atkarībā no vispārīga iepriekš paredzama pieprasījuma, tā
         nav attiecīgā darījuma galvenais elements un pati par sevi šim darījumam nevar piešķirt pakalpojumu sniegšanas raksturiezīmi.

      69      Turklāt, runājot par sabiedriskās ēdināšanas darījumiem raksturīgajiem pakalpojumu sniegšanas elementiem, kas izriet no šī
         sprieduma 63.–65. punktā minētās judikatūras, jākonstatē, ka pamata tiesvedībās lietā C‑497/09 un lietā C‑501/09 izskatāmo
         darbību ietvaros nav viesmīļa, nav īstena padoma klientiem, nav apkalpošanas šī vārda patiesā nozīmē, kas ietvertu pasūtījuma
         nodošanu virtuvē, ēdienu vēlāku noformēšanu un pasniegšanu klientiem pie galdiņa, nav arī slēgtu un kondicionētu telpu, kas
         ir īpaši paredzētas piedāvātā ēdiena ēšanai, nav ne ģērbtuves, ne tualešu un vairumā gadījumu nav ne trauku, ne mēbeļu, ne
         galda piederumu.

      70      Iesniedzējtiesas minētie pakalpojumu sniegšanas elementi ietver tikai elementāras iekārtas, proti, vienkāršas letes bez sēdēšanas
         iespējām, kas ierobežotam skaitam klientu dod iespēju ieturēt maltīti ārā uz vietas. Šādām elementārām iekārtām ir vajadzīga
         tikai niecīga personāla līdzdalība. Šādos apstākļos šādi elementi veido tikai minimālus papildpakalpojumus un tie pēc būtības
         nemaina pamatpakalpojuma galveno raksturiezīmi, kas ir preču piegāde.

      71      Iepriekš minētie apsvērumi tāpat attiecas arī uz popkorna un “tortilla” čipsu pārdošanu kinoteātru foajē, kā tas ir pamata
         tiesvedībā lietā C‑499/09.

      72      No iesniedzējtiesas iesniegtā faktu apraksta izriet, ka popkorna pagatavošana, kas atbilst tā ražošanai, kā arī popkorna un
         “tortilla” čipsu izplatīšana iepakojumā veido šo produktu pārdošanas neatņemamu sastāvdaļu un tādēļ tie nav no pārdošanas
         neatkarīgi darījumi. Turklāt pārtikas produktu pagatavošana un uzturēšana noteiktā temperatūrā ir regulāras darbības, kas
         netiek veiktas pēc konkrēta klienta pasūtījuma.

      73      Jākonstatē arī, ka mēbeļu (stāvgaldu, taburešu, krēslu un solu), kuru turklāt nav visos kinoteātros, esamība parasti nav saistīta
         ar popkorna un “tortilla” čipsu pārdošanu un ar šādām mēbelēm aprīkotas telpas var būt domātas gan kā uzgaidāmās telpas, gan
         kā satikšanās vietas. Turklāt praksē patēriņš notiek kinozālē. Šajā ziņā dažu kinozāļu sēdvietas ir aprīkotas ar dzērienu
         turētājiem, kuru mērķis ir nodrošināt arī tīrību zālē. Šādu mēbeļu esamība, kuras nav paredzētas tikai tāpēc, lai veicinātu
         šādu pārtikas produktu iespējamo patēriņu, nav uzskatāma par tāda rakstura pakalpojumu sniegšanas elementu, kas darījumam
         kopumā piešķirtu pakalpojuma statusu.

      74      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, runājot par izskatāmajām darbībām pamata tiesvedībās lietā C‑497/09, lietā
         C‑499/09 un lietā C‑501/09, attiecīgo darījumu galveno elementu, vērtējot šos darījumus kopumā, veido tūlītējam patēriņam
         paredzētu ēdienu vai maltīšu piegāde, bet pēc būtības ar tām saistītajai vienkāršai un standartizētai pagatavošanai un elementāru
         iekārtu esamībai, kas noteiktam skaitam klientu dod iespēju ieturēt maltīti uz vietas, ir tikai papildinoša un nenozīmīga
         raksturiezīme. Apstāklim, vai klienti izmanto šīs elementārās iekārtas, nav nozīmes, jo, tā kā tūlītējs patēriņš uz vietas
         nav būtiska attiecīgā darījuma raksturiezīme, tas nevar noteikt darījuma būtību.

      75      Runājot par tādām ēdināšanas uzņēmuma darbībām banketu un svinību ietvaros kā pamata tiesvedībā lietā C‑502/09, vispirms jāuzsver,
         kā tas izriet no šī sprieduma 38. punkta, ka atkarībā no klienta vēlmēm ir iedomājamas vairākas darījumu kombinācijas, sākot
         ar vienkāršu ēdienu pagatavošanu un piegādi līdz pilnam pakalpojumu klāstam, kas cita starpā var ietvert trauku, mēbeļu (galdu
         un krēslu) nodrošināšanu, ēdienu noformēšanu, dekorācijas, apkalpojošā personāla nodrošināšanu un padomus par ēdienkartes
         saturu, kā arī, ja vajadzīgs, dzērienu izvēli.

      76      Jāatgādina arī tas, ka, tā kā runa ir par vienotu pakalpojumu, darījuma kvalificēšana par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu
         būs atkarīga no visiem faktiskajiem apstākļiem, ņemot vērā visus kvalitatīvi galvenos elementus no patērētāja viedokļa.

      77      Runājot par izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma mājās piegādātajiem ēdieniem, jānorāda, ka atšķirībā no uzkodu stendos, autobufetēs
         un kinoteātros pasniegtajiem ēdieniem šie ēdieni parasti nav vienkāršas standartizētas pagatavošanas rezultāts, bet ietver
         daudz svarīgāku pakalpojumu sniegšanas dimensiju un tiem ir vajadzīgs kvalificētāks darbs un prasmes. Ēdienu kvalitāte, radošums,
         kā arī pasniegšanas veids šajā gadījumā ir elementi, kas klientam vairumā gadījumu ir izšķiroši svarīgi. Bieži vien klientam
         tiek piedāvāta ne tikai iespēja izveidot savu ēdienkarti, bet arī iespēja pagatavot īpašus ēdienus pēc pasūtījuma. Šī pakalpojuma
         dimensija turklāt izpaužas terminoloģijas jomā, jo ikdienas valodā parasti runā par izbraukuma “ēdināšanas pakalpojumiem”
         un izbraukuma ēdināšanas uzņēmumā “pasūtītiem”, nevis “nopirktiem” ēdieniem.

      78      Pēc tam šāds ēdināšanas uzņēmums ēdienus piegādā noslēgtos siltumtraukos vai uz vietas tos uzsilda. Klientam ir arī svarīgi,
         lai ēdienu piegāde notiktu konkrētā, viņa noteiktā laikā.

      79      Turklāt izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma pakalpojumi var ietvert ēšanai vajadzīgus priekšmetus, piemēram, trauku, galda piederumu
         vai pat mēbeļu nodrošināšanu. Šie elementi atšķirībā no elementāras infrastruktūras nodrošināšanas, kā tas ir uzkodu stendu
         vai autobufešu un kinoteātru gadījumā, paredz turklāt zināmu personāla līdzdalību, lai atvestu, aizvestu un vajadzības gadījumā
         nomazgātu priekšmetus.

      80      Šādu apsvērumu kontekstā ir jāuzskata, ka, izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā tikai standarta ēdienus,
         papildus nesniedzot citus pakalpojuma elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde ir darījuma galvenais
         elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma darbība ir pakalpojumu sniegšana.

      81      No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmajiem diviem jautājumiem lietās C‑497/09 un C‑499/09, uz otro jautājumu lietā C‑501/09
         un uz otro un trešo jautājumu lietā C‑502/09 ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 5. un 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:

      –        svaigi pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos, autobufetēs vai kinoteātru foajē ir preču
         piegāde minētā 5. panta nozīmē, ja no visa darījuma kvalitatīva vērtējuma izriet, ka pakalpojumu sniegšanas elementi pirms
         un līdz ar pārtikas produktu piegādi nav galvenie;

      –        izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā tikai standarta ēdienus, papildus nesniedzot citus pakalpojuma
         elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde ir darījuma galvenais elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma
         darbība ir pakalpojumu sniegšana minētā 6. panta nozīmē.

       Par Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā minēto “pārtikas produktu” jēdzienu
      82      Ar trešo jautājumu lietās C‑497/09 un C‑499/09, kā arī ar pirmo jautājumu lietā C‑501/09 un C‑502/09, kas ir jāizskata kopā,
         iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai gadījumā, kad attiecīgie darījumi pamata lietās ir preču piegāde, Sestās direktīvas H pielikuma
         1. kategorijā minētais jēdziens “pārtikas produkti” attiecas arī uz ēdieniem vai maltītēm, kas ir pagatavotas to tūlītējam
         patēriņam.

      83      Tā kā Sestajā direktīvā nav pārtikas produktu jēdziena definīcijas, tas ir jāinterpretē, ievērojot kontekstu, kurā tas ir
         ietverts Sestajā direktīvā (pēc analoģijas skat. 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑83/99 Komisija/Spānija, Recueil, I‑445. lpp., 17. punkts, un 2010. gada 18. marta spriedumu lietā C‑3/09 Erotic Center, Krājums, I‑2361. lpp., 14. punkts).

      84      Šajā ziņā no Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta izriet, ka vienas vai divu samazināto likmju piemērošana
         ir iespēja, ko dalībvalstis var izmantot, atkāpjoties no principa par standartlikmes piemērošanu. Turklāt saskaņā ar šo normu
         samazinātas PVN likmes var tikt piemērotas tikai šīs direktīvas H pielikumā norādītajām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai
         (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Spānija, 18. punkts, un lietā Erotic Center, 15. punkts). No pastāvīgās judikatūras izriet, ka PVN jomā normas, kuras pēc būtības ir atkāpes no kāda principa, ir jāinterpretē
         šauri, vienlaicīgi nodrošinot, lai atkāpei netiktu atņemta tās lietderīgā iedarbība (it īpaši skat. 2010. gada 30. septembra
         spriedumu lietā C‑581/08 EMI Group, Krājums, I‑0000. lpp., 20. punkts, un 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑175/09 AXA UK, Krājums, I‑0000. lpp., 25. punkts).

      85      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka attiecīgā norma attiecas uz pārtikas produktiem vispārīgi un neievieš nekādu atšķirību vai ierobežojumu
         atkarībā no darījuma tipa, pārdošanas veida, iepakojuma, pagatavošanas vai temperatūras.

      86      Turklāt šajā normā ir minētas arī “sastāvdaļas, ko parasti izmanto pārtikas produktu ražošanā” un “produkti, kurus parasti
         izmanto pārtikas produktu papildināšanai vai aizstāšanai”.

      87      Visbeidzot, ēdieni un maltītes, kas pagatavotas tūlītējam patēriņam, ir paredzētas patērētāju uzturam.

      88      Tādēļ uz trešo jautājumu lietās C‑497/09 un C‑499/09, kā arī uz pirmo jautājumu lietās C‑501/09 un C‑502/09 ir jāatbild, ka
         preču piegādes gadījumā Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā minētais “pārtikas produktu” jēdziens ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas attiecas arī uz ēdieniem un maltītēm, kuri, vārot, cepot, gatavojot cepeškrāsnī vai kā citādi, ir pagatavoti
         tūlītējam patēriņam.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      89      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      5. un 6. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
            apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes
            1992. gada 14. decembra Direktīvu 92/111/EEK, ir jāinterpretē tādējādi, ka:
      –        svaigi pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos, autobufetēs vai kinoteātru foajē ir preču
            piegāde minētā 5. panta nozīmē, ja no visa darījuma kvalitatīva vērtējuma izriet, ka pakalpojumu sniegšanas elementi pirms
            un līdz ar pārtikas produktu piegādi nav galvenie;
      –        izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā tikai standarta ēdienus, papildus nesniedzot citus pakalpojuma
            elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde ir darījuma galvenais elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma
            darbība ir pakalpojumu sniegšana minētā 6. panta nozīmē;
      2)      preču piegādes gadījumā Sestās direktīvas 77/388, kas grozīta ar Direktīvu 92/111, H pielikuma 1. kategorijā minētais “pārtikas
            produktu” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz ēdieniem un maltītēm, kuri, vārot, cepot, gatavojot cepeškrāsnī
            vai kā citādi, ir pagatavoti tūlītējam patēriņam.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.