Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) spriedums, 2016. gada 20. jūlijs.#TeamBank AG Nürnberg pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Grafiska preču zīme “e@sy Credit” – Agrāka valsts grafiska preču zīme “EasyCredit” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts.#Lieta T-745/14.


Tiesas spriedums 1970. gada 1. decembrī. # Union nationale des mutualités socialistes pret La Marca Stéphanie. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Beļģija. # Lieta 32-70.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 16.jūlijā.#Kriminālprocess pret Tomasz Rubach.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sąd Rejonowy w Kościanie - Polija.#Savvaļas dzīvnieku un augu sugu aizsardzība - Regulas (EK) Nr. 338/97 B pielikumā ierakstītās sugas - Šo sugu īpatņu likumīgas iegūšanas pierādījums - Pierādīšanas pienākums - Nevainīguma prezumpcija - Tiesības uz aizstāvību.#Lieta C-344/08.

text:
      Lieta C‑344/08
      Kriminālprocess
      pret
      Tomasz Rubach
      (Sąd Rejonowy w Kościanie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Savvaļas dzīvnieku un augu sugu aizsardzība – Regulas (EK) Nr. 338/97 B pielikumā ierakstītās sugas – Šo sugu īpatņu likumīgas iegūšanas pierādījums – Pierādīšanas pienākums – Nevainīguma prezumpcija – Tiesības uz aizstāvību
      Sprieduma kopsavilkums
      Vide – Starptautiska tirdzniecība ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām – Regulas Nr. 338/97 B pielikumā ierakstītās
            sugas
      (Padomes Regulas Nr. 338/97 8. panta 5. punkts un B pielikums)
      Padomes Regulas Nr. 338/97 par savvaļas dzīvnieku un augu sugu aizsardzību, reglamentējot to tirdzniecību, 8. panta 5. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka kriminālprocesā, kas ir ierosināts pret personu, kura ir apsūdzēta par šī noteikuma pārkāpumu,
         visi pierādīšanas līdzekļi, ko attiecīgās dalībvalsts procesuālās tiesības pieļauj līdzīgos procesos, principā ir pieņemami,
         lai spriestu par šīs regulas B pielikumā ierakstīto sugu īpatņu iegūšanas likumību. Ņemot arī vērā nevainīguma prezumpcijas
         principu, šāda persona var izmantot visus šos līdzekļus, lai pierādītu, ka šos īpatņus ir likumīgi ieguvusi atbilstoši minētajā
         noteikumā paredzētajiem nosacījumiem.

      Līdz ar to valsts iestādēm saskaņā ar savas valsts tiesību principiem pierādījumu jomā ir jānosaka, vai konkrētajā gadījumā,
         ko tās izskata, ievērojot visus apstākļus, ir pierādīts, ka ir izpildīti Regulas Nr. 338/97 8. panta 5. punktā minētie nosacījumi.
         Šī regula neierobežo pierādīšanas līdzekļus, ko var izmantot, lai noteiktu šo īpatņu iegūšanas likumību.

      (sal. ar 28., 29. un 34. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 16. jūlijā (*)

      Savvaļas dzīvnieku un augu sugu aizsardzība – Regulas (EK) Nr. 338/97 B pielikumā ierakstītās sugas – Šo sugu īpatņu likumīgas iegūšanas pierādījums – Pierādīšanas pienākums – Nevainīguma prezumpcija – Tiesības uz aizstāvību
      Lieta C‑344/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Sąd Rejonowy w Kościanie (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 8. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 24. jūlijā, kriminālprocesā
         pret

      Tomasz Rubach.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] un K. Toadere [C. Toader] (referente),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Konstantinidis [M. Konstantinidis] un M. Ovsjanija‑Hornunga [M. Owsiany‑Hornung], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1996. gada 9. decembra Regulas (EK) Nr. 338/97 par savvaļas dzīvnieku un
         augu sugu aizsardzību, reglamentējot to tirdzniecību (OV 1997, L 61, 1. lpp.), 8. panta 5. punkta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts kriminālprocesā pret Rubahu [Rubach] par Polijas dabas aizsardzības tiesību aktu pārkāpumiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Konvencija par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām
      3        Vašingtonā 1973. gada 3. martā parakstītās Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku
         un augu sugām (Recueil des traités des Nations unies, vol. 993, Nr. I‑14537; turpmāk tekstā – “CITES”) mērķis ir nodrošināt, ka starptautiskā tirdzniecība ar tās pielikumā minētajām sugām, kā arī ar to daļām vai no tām iegūtajiem
         izstrādājumiem neapdraud bioloģisko daudzveidību un ir balstīta uz savvaļas sugu ilgtspējīgu izmantošanu.

      4        Minētā konvencija no 1984. gada 1. janvāra Eiropas Kopienā tika ieviesta ar Padomes 1982. gada 3. decembra Regulu (EEK) Nr. 3626/82
         par Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām piemērošanu Kopienā (OV L 384,
         1. lpp.). Šī regula tika atcelta ar Regulu Nr. 338/97, kuras 1. panta otrajā daļā ir noteikts, ka šo regulu piemēro atbilstīgi
         CITES mērķiem, principiem un noteikumiem.

       Kopienu tiesības
      5        Regulas Nr. 338/97 8. pantā ir noteikts:

      “Noteikumi attiecībā uz komercdarbību kontroli
      1.      Šīs regulas A pielikumā uzskaitīto sugu īpatņus aizliegts pirkt, piedāvāt pirkšanai, iegādāties komerciāliem nolūkiem, izstādīt
         publikai komerciālos nolūkos, lietot komerciāliem mērķiem un pārdošanai, uzglabāt pārdošanai, piedāvāt pārdošanai vai transportēt
         pārdošanai.

      [..]
      5.      Šā panta 1. punktā minētos aizliegumus piemēro arī attiecībā uz B pielikumā uzskaitīto sugu īpatņiem, izņemot gadījumus, kad
         attiecīgās dalībvalsts kompetentai iestādei var pierādīt, ka šie īpatņi ir iegūti un, ja tie nav cēlušies Kopienā, ir ievesti
         tajā saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem par savvaļas dzīvnieku un augu saglabāšanu.

      [..]”
      6        Tās pašas regulas 16. pantā ir noteikts:

      “Sankcijas
      1.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu sankciju uzlikšanu vismaz par šādiem šīs regulas pārkāpumiem:
      a)      īpatņu ievešana Kopienā un eksports vai reeksports no tās bez attiecīgas atļaujas vai sertifikāta, vai arī ar neīstu, viltotu
         vai nederīgu atļauju vai sertifikātu, vai arī ar atļauju vai sertifikātu, kurā izdarītas izmaiņas bez izsniedzējiestādes atļaujas;

      b)      saskaņā ar šo regulu izdotajā atļaujā vai sertifikātā precizēto prasību neievērošana;
      [..]
      j)      īpatņu pirkšana, piedāvājums pirkt, iegādāšanās komerciāliem nolūkiem, lietošana, lai gūtu komerciālus ienākumus, pārdošana,
         uzglabāšana pārdošanai, piedāvāšana pārdošanai vai transportēšana pārdošanai, kas ir pretrunā ar 8. pantu;

      [..]
      2.      Šā panta 1. punktā minētie pasākumi atbilst pārkāpuma dabai un smagumam un iekļauj noteikumus attiecībā uz īpatņu aizturēšanu
         un, ja nepieciešams, to konfiskāciju.

      [..]
      4.      Ja dzīvs kādas sugas īpatnis, kura ir uzskaitīta B vai C pielikumā, nonāk Kopienas ievešanas punktā bez attiecīgas derīgas
         atļaujas vai sertifikāta, īpatni[s] jāaiztur un to var konfiscēt, vai, ja saņēmējs atsakās īpatni atzīt, par ievešanas punktu
         atbildīgās dalībvalsts kompetentās iestādes var, ja nepieciešams, atteikties pieņemt sūtījumu un pieprasīt, lai ekspeditors
         nogādā īpatni atpakaļ izbraukšanas vietā.”

      7        Regulas Nr. 338/97 B pielikumā Arachnida klases Arneae kārtā ir minēti Brachypelma ģints zirnekļi.

       Valsts tiesības
      8        Pamata lietai piemērojamie valsts tiesību noteikumi galvenokārt izriet no 2004. gada 16. aprīļa Likuma par dabas aizsardzību
         (DZ. U. Nr. 92, 880. poz.; turpmāk tekstā – “Likums par dabas aizsardzību”), kurā ir pārņemtas CITES un Kopienu tiesiskā regulējuma normas šajā jomā.

      9        Likuma par dabas aizsardzību 61. panta 1. punktā ir noteikts:

      “1.      Augu un dzīvnieku pārvadāšanai, kas pieder pie sugām, kas saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktu noteikumiem ir pakļauti
         ierobežojumiem, kā arī to atpazīstamu daļu un izstrādājumu pārvadāšanai pāri valsts robežai, ņemot vērā 2. punktu, ir nepieciešama
         vides ministra atļauja.”

      10      Šī likuma 64. pantā ir noteikts:

      “1.      Personām, kuru īpašumā ir dzīvnieki 61. panta 1. punkta izpratnē, kas pieder pie abiniekiem, rāpuļiem, putniem un zīdītājiem,
         vai arī personām, kuras audzē šos dzīvniekus, ir pienākums iesniegt rakstisku reģistrācijas pieteikumu reģistram.

      2.      Pienākums iesniegt 1. punktā paredzēto reģistrācijas pieteikumu neattiecas uz:
      1)      zooloģiskajiem dārziem;
      2)      personām, kas veic uzņēmējdarbību tirdzniecības ar dzīvniekiem jomā 61. panta 1. punkta izpratnē;
      3)      dzīvnieku turēšanu uz laiku to ārstēšanas un rehabilitācijas nolūkā.
      3.      1. punktā minēto reģistru uztur Starosta [pašvaldības priekšsēdētājs] pēc dzīvnieku turēšanas vai audzēšanas vietas.

      [..]
      5.      Pienākums iesniegt reģistram reģistrācijas pieteikumu vai pieteikumu par svītrošanu no reģistra ir piemērojams ar dienu, kad
         notiek dzīvnieka iegāde vai pārdošana, ievešana vai izvešana, iegūšana īpašumā, pazaudēšana vai nāve. Reģistrācijas pieteikums
         vai pieteikums par svītrošanu ir jāiesniedz Starosta 14 dienu laikā kopš pienākuma rašanās.

      [..]
      8.      Starosta apstiprina reģistrēšanu reģistrā, izdodot attiecīgu izziņu.

      9.      Personām 2. punkta 2) apakšpunkta nozīmē ir jābūt 4. punkta 11) apakšpunktā minētā dokumenta oriģinālam vai kopijai un, pārdodot
         dzīvnieku, tā jāizsniedz kopā ar pārdodamo dzīvnieku. Uz attiecīgās kopijas dzīvnieka pārdevējam ir jāuzraksta kārtas numurs,
         izdošanas datums, kā arī jāuzliek zīmogs un jāparakstās un jāatzīmē dzīvnieku skaits, par kuru tā ir izdota, kā arī par to,
         kādai sugai dzīvnieki pieder, ja dokumenta kopija attiecas vairāk nekā uz vienu dzīvnieku sugu.

      [..]”
      11      Minētā likuma 128. pantā ir noteikts:

      “Personu, kura
      [..]
      2)      ar kādu no šādām darbībām pārkāpj Eiropas Savienības tiesību aktu par savvaļas dzīvnieku un augu sugu aizsardzību, regulējot
         to tirdzniecību, noteikumus:

      [..]
      d)      piedāvā pārdot vai pirkt, nopērk vai iegādājas, izstāda publikai komerciālos nolūkos, pārdod, tur vai transportē pārdošanai
         noteikto augu un dzīvnieku sugu īpatņus,

      [..]
      var sodīt ar brīvības atņemšanu no trīs mēnešiem līdz pieciem gadiem.”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      12      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Rubahs terāriju biržā ir ieguvis eksotiskus Brachypelma Albopilosum ģints zirnekļus, aizsargātus īpatņus, kas pieder pie Regulas Nr. 338/97 B pielikumā minētas sugas, un ka viņš ir uzsācis
         šo zirnekļveidīgo vairošanu un pārdošanu izsolē internetā no 2006. gada februāra līdz oktobrim.

      13      Par šiem nodarījumiem Rubaham tika izvirzīta apsūdzība par 46 pārkāpumiem saskaņā ar Likuma par dabas aizsardzību 128. panta
         2. punkta d) apakšpunktu.

      14      Sąd Rejonowy w Kościanie [Kosčanas rajona tiesa] ar 2007. gada 26. oktobra spriedumu apsūdzēto attaisnoja par visiem inkriminētajiem nodarījumiem
         tādēļ, ka tā uzskatīja, ka viņa darbībā nebija konstatējams apsūdzībā inkriminētā noziedzīgā nodarījuma sastāvs.

      15      Tā kā Rejonowy w Kościanieprokurator [Kosčanas rajona prokurors] šo lēmumu pārsūdzēja, Sąd Okręgowy w Poznaniu [Poznaņas apgabaltiesa] 2008. gada 2. aprīlī pilnībā atcēla pārsūdzēto spriedumu un nosūtīja lietu jaunai izskatīšanai.

      16      Izskatot lietu no jauna, Sąd Rejonowy w Kościanie uzskatīja, ka apelācijas tiesas valsts tiesību interpretācija, kas tai ir jāņem vērā lietas izskatīšanā, nozīmē, ka apsūdzētais
         var izvairīties no kriminālatbildības tikai tad, ja viņš pierāda dzīvnieku izcelsmi, iesniedzot vai nu apstiprinājumu par
         reģistrāciju saskaņā ar Likuma par dabas aizsardzību 64. panta 1. punktu attiecībā uz pārdotiem dzīvniekiem, vai arī iesniedzot
         pierādījumus, kas ļautu rekonstruēt šo dzīvnieku izcelsmi un skaidri noteikt personu vai personas, kurām tie pieder vai kuras
         tos audzējušas.

      17      Runājot par pirmo elementu, Sąd Rejonowy w Kościanie iztaujāja Starostwo Powiatowe w Kościanie (Kosčanas rajona administrācija). Šīs iestādes nostāja liecināja, ka apsūdzētais attiecīgos īpatņus nevarēja ierakstīt minētajā
         reģistrā, jo tie kā zirnekļveidīgie nebija jāreģistrē. Šo apstākli savos rakstveida apsvērumos apstiprināja arī Polijas valdība.

      18      Kā uzskata Sąd Rejonowy w Kościanie, ja apsūdzētajam būtu bijis pienākums uzrādīt dokumentu, ko valsts tiesības neprasa iegūt, un lai gan viņam nav pienākuma
         būt konkrēti informētam par attiecīgo dzīvnieku izcelsmi, viņš tik un tā nevarētu izvairīties no kriminālatbildības.

      19      Šādos apstākļos Sąd Rejonowy w Kościanie nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “      Kādā veidā [Regulas Nr. 338/97] B pielikumā minēto dzīvnieku (kas nav abinieki, rāpuļi, putni vai zīdītāji) īpašnieks [šīs
         regulas 8. panta 5. punkta] nozīmē, ņemot vērā nevainīguma prezumpciju, var pierādīt, ka viņa īpatņi ir iegūti [..] saskaņā
         ar spēkā esošajiem tiesību aktiem par savvaļas dzīvnieku un augu sugām [..]?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      20      Polijas valdība piedāvā atbildēt iesniedzējtiesai, ka Regulas Nr. 338/97 8. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru komercdarbība
         šīs regulas 8. panta 1. punkta nozīmē ir atļauta ar nosacījumu, ka ir iesniegti pierādījumi par šīs regulas B pielikumā ierakstīto
         sugu īpatņu likumīgu iegūšanu, attiecas uz noteikumiem par pierādījumiem, kas ir piemērojami kompetentajā valsts iestādē.
         Krimināltiesas gadījumā šāds apstāklis ir jāpierāda saskaņā ar kriminālprocesa principiem, kas paredz, ka faktu patiesums
         ir jākonstatē, izmantojot visus iespējamos pierādīšanas līdzekļus, un šaubas, kuras nav iespējams novērst, jāvērtē par labu
         apsūdzētajam.

      21      Spānijas valdība iesaka Tiesai atbildēt uz jautājumu tādējādi, ka ir jāpieprasa pierādījums par visu B pielikumā ierakstīto
         īpatņu izcelsmes likumību, atstājot dalībvalstu CITES kompetento administratīvo iestāžu ziņā uzdevumu novērtēt šos pierādījumus, kas katrā ziņā ļauj nodrošināt attiecīgo īpatņu
         likumīgās izcelsmes izsekojamību.

      22      Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesai jāatbild, ka kriminālprocesā, kas ir ierosināts, lai noteiktu sodu par
         iespējamu Regulas Nr. 338/97 8. panta 5. punkta noteikumu pārkāpumu, ņemot vērā Kopienu tiesiskā regulējuma neesamību attiecībā
         uz šādu kriminālprocesu, valsts tiesai parasti jāpiemēro valsts tiesības, interpretējot tās saskaņā ar Kopienu tiesībām un
         nodrošinot Kopienu tiesību pilnīgu iedarbību. Runājot par pierādīšanas pienākuma sadalījumu, Komisija uzskata, ka, ņemot vērā
         faktu, ka Regulas Nr. 338/97 B pielikumā ierakstīto sugu īpatņu izmantošanas aizliegums komerciāliem mērķiem ir piemērojams
         kā vispārīgs noteikums, tieši prokuroram kriminālprocesā ir jāpierāda, ka Rubahs aizsargātu sugu īpatņus ir izmantojis komerciāliem
         mērķiem. Savukārt Rubaham ir jāpierāda, ka viņš šos īpatņus ir ieguvis likumīgi, kas viņu atbrīvotu no kriminālatbildības.

       Tiesas atbilde
      23      No visiem lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu apstākļiem izriet, ka iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, pirmkārt, kādi
         pierādīšanas līdzekļi Regulas Nr. 338/97 8. panta 5. punkta kontekstā ir pieļaujami kriminālprocesā par darbībām, kas ir saistītas
         ar pamata lietā minētiem dzīvnieku sugu īpatņiem, kuri ir ierakstīti šīs regulas B pielikumā, un, otrkārt, kāds ir pierādīšanas
         pienākuma taisnīgs sadalījums attiecībā uz šādu īpatņu likumīgas iegūšanas noteikšanu.

      24      Minētās regulas A un B pielikumā ierakstīto sugu īpatņu aizsardzības režīma mērķis ir nodrošināt savvaļas dzīvnieku un augu
         sugu iespējami visplašāko aizsardzību, reglamentējot to tirdzniecību un ievērojot CITES mērķus, principus un noteikumus.

      25      Skaidrs, ka Regulā Nr. 338/97 nav noteikts vispārējs to sugu importa un tirdzniecības aizliegums, kuras nav minētas tās A pielikumā
         (2008. gada 19. jūnija spriedums lietā C‑219/07 Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers un Andibel, Krājums, I‑4475. lpp., 18. punkts).

      26      Tiesa jau ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 338/97 B pielikumā ierakstīto sugu komerciāla izmantošana ir atļauta, ja ir izpildīti
         šīs regulas 8. panta 5. punktā paredzētie nosacījumi (2001. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑510/99 Tridon, Recueil, I‑7777. lpp., 44. punkts). Šīs regulas 8. pantā minētais tirdzniecības aizliegums nav piemērojams, ja attiecīgās dalībvalsts
         kompetentajai iestādei ir pierādījumi, ka šie īpatņi ir iegūti un, ja to izcelsme nav Kopienā, ir ievesti tajā saskaņā ar
         spēkā esošajiem tiesību aktiem par savvaļas dzīvnieku un augu saglabāšanu.

      27      Tātad, ņemot vērā šos noteikumus, jākonstatē, ka Regula Nr. 338/97 neprecizē, kādi pierādīšanas līdzekļi ir jāizmanto, lai
         pierādītu šīs regulas B pielikumā ierakstīto sugu īpatņu likumīgu iegūšanu saskaņā ar šīs regulas 8. panta 5. punktā paredzētajiem
         nosacījumiem, it īpaši ja tie ir dzimuši nebrīvē Kopienas teritorijā. Tāpēc uzdevums noteikt pierādīšanas līdzekļus, kas ļauj
         pierādīt minēto nosacījumu izpildi, ir atstāts dalībvalstu kompetento iestāžu ziņā. Šādi līdzekļi var būt šajā pašā regulā
         paredzēta atļauja vai sertifikāts vai jebkurš cits piemērots dokuments, ko kompetentās valsts iestādes uzskata par lietderīgu.

      28      Šajā sakarā ir jāatgādina – tā kā pierādījuma jēdziens Kopienu tiesiskajā regulējumā nav noteikts, principā ir pieņemami visi
         pierādīšanas līdzekļi, ko dalībvalstu procesuālās tiesības pieļauj līdzīgos procesos. Līdz ar to tādos apstākļos, kādi ir
         pamata lietā, valsts iestādēm saskaņā ar savas valsts tiesību principiem pierādījumu jomā ir jānosaka, vai konkrētajā gadījumā,
         ko tās izskata, ievērojot visus apstākļus, ir pierādīts, ka ir izpildīti Regulas Nr. 338/97 8. panta 5. punktā minētie nosacījumi
         (šajā sakarā skat. 2000. gada 23. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑310/98 un C‑406/98 Met‑Trans un Sagpol, Recueil, I‑1797. lpp., 29. un 30. punkts).

      29      Tādēļ iesniedzējtiesai par šo pirmo aspektu ir jāatbild, ka Regula Nr. 338/97 neierobežo pierādīšanas līdzekļus, ko var izmantot,
         lai noteiktu šīs regulas B pielikumā ierakstīto sugu īpatņu iegūšanas likumību, un ka visi pierādīšanas līdzekļi, ko attiecīgās
         dalībvalsts procesuālās tiesības pieļauj līdzīgos procesos, principā ir pieņemami, lai noteiktu šādu īpatņu iegūšanas likumību.

      30      Otrkārt, runājot par pierādīšanas pienākuma sadalījumu, ievērojot nevainīguma prezumpciju, lai noteiktu Regulas Nr. 338/97
         B pielikumā ierakstīto dzīvnieku sugu īpatņu iegūšanas likumību, jāatgādina, ka nevainīguma prezumpcija, kas it īpaši ir noteikta
         1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punktā,
         ir daļa no pamattiesībām, kuras, kā jau noteikts Tiesas pastāvīgajā judikatūrā, turklāt apstiprinātas Vienotā Eiropas akta
         preambulā un Līguma par ES 6. panta 2. punktā, ir aizsargātas Kopienu tiesību sistēmā (skat. it īpaši 1999. gada 8. jūlija
         spriedumu lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 149. punkts, un lietā C‑235/92 P Montecatini/Komisija, Recueil, I‑4539. lpp., 175. punkts).

      31      Nevainīguma prezumpcija katrai personai nodrošina, ka tā netiek nedz atzīta par vainīgu, nedz pret to izturas kā pret vainīgu
         pārkāpumā, pirms tās vainu nav atzinusi tiesa (Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2004. gada 28. oktobra spriedums lietā Y.B. un citi pret Turciju, Nr. 48173/99 un Nr. 48319/99, 43. punkts).

      32      Jāuzsver, ka Regulas Nr. 338/97 A un B pielikumā ierakstīto sugu īpatņu aizsardzības režīma ieviešana neietekmē vispārīgo
         apsūdzības uzturētāja pienākumu kriminālprocesā pierādīt, ka apsūdzētais komerciāliem mērķiem ir izmantojis Regulas Nr. 338/97
         B pielikumā ierakstīto sugu īpatņus, ko aizsargā spēkā esošie tiesību akti.

      33      Katrā ziņā apsūdzētajam ir tiesības aizstāvēties pret kriminālatbildības ierosināšanu, pierādot saskaņā ar Regulas Nr. 338/97
         8. panta 5. punktu, ka viņš šos īpatņus ir ieguvis likumīgi atbilstoši minētajā noteikumā paredzētajiem nosacījumiem, un šajā
         sakarā viņam ir tiesības izmantot visus pierādīšanas līdzekļus, ko pieļauj piemērojamās procesuālās tiesības.

      34      Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 338/97 8. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kriminālprocesā,
         kas ir ierosināts pret personu, kura ir apsūdzēta par šī noteikuma pārkāpumu, visi pierādīšanas līdzekļi, ko attiecīgās dalībvalsts
         procesuālās tiesības pieļauj līdzīgos procesos, principā ir pieņemami, lai spriestu par šīs regulas B pielikumā ierakstīto
         dzīvnieku sugu īpatņu iegūšanas likumību. Ņemot arī vērā nevainīguma prezumpcijas principu, šāda persona var izmantot visus
         šos līdzekļus, lai pierādītu, ka šos īpatņus ir likumīgi ieguvusi atbilstoši minētajā noteikumā paredzētajiem nosacījumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      35      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1996. gada 9. decembra Regulas (EK) Nr. 338/97 par savvaļas dzīvnieku un augu sugu aizsardzību, reglamentējot to tirdzniecību,
            8. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kriminālprocesā, kas ir ierosināts pret personu, kura ir apsūdzēta par šī
            noteikuma pārkāpumu, visi pierādīšanas līdzekļi, ko attiecīgās dalībvalsts procesuālās tiesības pieļauj līdzīgos procesos,
            principā ir pieņemami, lai spriestu par šīs regulas B pielikumā ierakstīto dzīvnieku sugu īpatņu iegūšanas likumību. Ņemot
            arī vērā nevainīguma prezumpcijas principu, šāda persona var izmantot visus šos līdzekļus, lai pierādītu, ka šos īpatņus ir
            likumīgi ieguvusi atbilstoši minētajā noteikumā paredzētajiem nosacījumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – poļu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1988. gada 19. aprīlī. # Grieķijas valsts pret Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Efeteio Athinon - Grieķija. # Force majeure. # Lieta 71/87.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1994. gada 14. jūlijā. # Kriminālprocess pret J.J.J. Van der Veldt. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Beļģija. # Lieta C-17/93.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2013. gada 5. novembrī. # Brigitte Knöll pret Eiropas Policijas birojs (Eiropols). # Lieta F-105/12.


Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2014. gada 19. jūnijā. # BN pret Eiropas Parlamentu. # Lieta F-157/12.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2012. gada 12. decembrī. # BS pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Sociālais nodrošinājums. # Lieta F-90/11.


Tiesas spriedums 1994. gada 13. aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Pienākumu neizpilde - Direktīva 85/337/EEK. # Lieta C-313/93.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 10. decembrī.#Simona Kornhaas pret Thomas Dithmar.#Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Maksātnespējas procedūras – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – 4. panta 1. punkts – Piemērojamo tiesību noteikšana – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā sabiedrības vadītājam ir paredzēts pienākums atlīdzināt tai maksājumus, kas veikti pēc maksātnespējas iestāšanās – Šī tiesiskā regulējuma piemērošana sabiedrībai, kas dibināta citā dalībvalstī – LESD 49. un 54. pants – Brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums – Neesamība.#Lieta C-594/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2015. gada 10. decembrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa — Maksātnespējas procedūras — Regula (EK) Nr. 1346/2000 — 4. panta 1. punkts — Piemērojamo tiesību noteikšana — Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā sabiedrības vadītājam ir paredzēts pienākums atlīdzināt tai maksājumus, kas veikti pēc maksātnespējas iestāšanās — Šī tiesiskā regulējuma piemērošana sabiedrībai, kas dibināta citā dalībvalstī — LESD 49. un 54. pants — Brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums — Neesamība”
      Lieta C‑594/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 2. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 22. decembrī, tiesvedībā

            Simona Kornhaas

      pret

            Thomas Dithmar
          , Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd maksātnespējas administratoru.
      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: desmitās palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], kas pilda sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši M. Bergere [M. Berger] (referente) un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  S. Kornhaas vārdā – W. Steinfeld, Rechtsanwalt,

               —

                  T. Dithmar vārdā – C. Esser, Rechtsanwalt,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin, pārstāvis,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.) 4. panta, kā arī LESD 49. un 54. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp T. Dithmar kā Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (turpmāk tekstā – “sabiedrība parādniece”) maksātnespējas administratoru un S. Kornhaas par prasību atmaksāt maksājumus, kurus viņa kā sabiedrības parādnieces vadītāja ir veikusi pēc sabiedrības maksātnespējas iestāšanās.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 1346/2000 3. pantā “Starptautiska piekritība” ir noteikts:
               “1.   Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.
               2.   Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums. Šīs procedūras attiecas tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.
               [..]”

               4

               Šīs regulas 4. pantā “Piemērojamie tiesību akti” ir paredzēts:
               “1.   Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk “procedūras sākšanas valsts”.
               2.   Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
               [..]

                        m)

                        noteikumus attiecībā uz to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, kas kaitē kreditoriem.”

         Vācijas tiesības

               5

               Likuma par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1898, 846. lpp.; turpmāk tekstā – “GmbHG”) redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, 64. panta 1. un 2. punktā bija noteikts:
               “(1)   Sabiedrības maksātnespējas gadījumā vadītājiem nekavējoties un vēlākais trīs nedēļu laikā pēc maksātnespējas iestāšanās ir jāiesniedz pieteikums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu. Tas būtībā attiecas arī uz situāciju, kad sabiedrībai ir pārmērīgi lielas parādsaistības.
               (2)   Sabiedrības vadītāju pienākums ir atlīdzināt sabiedrībai maksājumus, kas veikti pēc sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai tās pārmērīgi lielo parādsaistību konstatēšanas. [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

                  6

                  T. Dithmar ir administrators sabiedrības parādnieces maksātnespējas procedūrā, kuru uzsākusi Amtsgericht Erfurt (Erfurtes pirmās instances tiesa). Sabiedrība parādniece, kuras vadītāja bija S. Kornhaas, bija reģistrēta komercsabiedrības “private company limited by shares” (turpmāk tekstā – “Limited”) formā Kārdifas [Cardiff] (Apvienotā Karaliste) komercreģistrā. Vācijā bija izveidota sabiedrības parādnieces filiāle, kas attiecīgi bija reģistrēta Amtsgericht Jena [Jēnas pirmās instances tiesas] komercreģistrā. Sabiedrības parādnieces, kas galvenokārt darbojās šajā pēdējā minētajā dalībvalstī, uzņēmējdarbības joma bija ventilācijas sistēmu uzstādīšana un ar to saistītu pakalpojumu sniegšana.

                  7

                  T. Dithmar, apgalvojot, ka sabiedrība parādniece bija maksātnespējīga jau vismaz no 2006. gada 1. novembra un ka S. Kornhaas laikposmā no 2006. gada 11. decembra līdz 2007. gada 26. februārim no šīs sabiedrības līdzekļiem esot veikusi maksājumus par kopējo summu EUR 110151,66, pamatojoties uz GmbHG 64. panta 2. punkta pirmo teikumu, cēla pret S. Kornhaas prasību par šīs summas atmaksāšanu. Landgericht Erfurt (Erfurtes apgabaltiesa) šo prasību apmierināja. Izskatot S. Kornhaas apelācijas sūdzību, Oberlandesgericht Jena (Federālās zemes augstākā tiesa Jēnā) atstāja spēkā Landgericht Erfurt (Erfurtes apgabaltiesa) spriedumu, vienlaikus atļaujot iesniegt kasācijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa).

               8

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka T. Dithmar celtā prasība ir uzskatāma par pamatotu no Vācijas tiesību viedokļa, jo GmbHG 64. panta 2. punkta pirmā teikuma mērķis būtībā ir nepieļaut, ka pirms maksātnespējas procedūras sākšanas samazinās konkursa masas aktīvi, un nodrošināt, ka minētajā procedūrā šie aktīvi ir pieejami kreditoru prasījumu vienlīdzīgai apmierināšanai. Lai arī šī tiesību norma formāli ir iekļauta tiesību aktos sabiedrību tiesību jomā, tā tātad attiecoties uz maksātnespējas tiesībām un uz to varot atsaukties procesā pret Limited vadītāju.

               9

               Iesniedzējtiesa tomēr šaubās par šādas normas saderīgumu ar Savienības tiesībām. Šajā ziņā no Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punkta izriet, ka uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas Vācijas tiesību akti kā tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta. Taču Vācijas doktrīnā nav vienprātības par to, vai uz GmbHG 64. panta 2. punkta pirmo teikumu var atsaukties procesā pret tādu sabiedrību vadītājiem, kuras ir dibinātas saskaņā ar citu Eiropas Savienības dalībvalstu tiesībām, bet kuru galveno interešu centrs atrodas Vācijā.

               10

               Iesniedzējtiesas skatījumā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmajā teikumā ir regulēti nevis nosacījumi, ar kādiem sabiedrība, kas dibināta atbilstoši citas Savienības dalībvalsts tiesībām, var izveidot savu administrācijas mītnesvietu Vācijā, bet gan tikai šāda lēmuma un tās vadītāju nepareizās rīcības tiesiskās sekas. Tādējādi brīvību veikt uzņēmējdarbību tas neesot ietekmējis.

               11

               Varbūtējs brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, ko radītu GmbHG 64. panta 2. punkta pirmā teikuma piemērošana, katrā ziņā esot pamatots ar to, ka šī norma tiekot piemērota nediskriminējoši, to attaisnojot primārs vispārējo interešu apsvērums, proti, kreditoru aizsardzība, tā varot aizsargāt konkursa masu vai to atjaunot un tā nepārsniedzot šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

               12

               Iesniedzējtiesa tomēr atzīmē, ka Tiesas judikatūra, kas izriet it īpaši no spriedumiem Überseering (C‑208/00, EU:C:2002:632) un Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512), varot tikt interpretēta arī tādējādi, ka uz iekšējām attiecībām tādās sabiedrībās, kas ir dibinātas vienā dalībvalstī, bet savu pamatdarbību veic citā dalībvalstī, saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību attiecas dibināšanas valsts sabiedrību tiesības. GmbHG 64. panta 2. punkta pirmā teikuma piemērošana citas dalībvalsts sabiedrību vadītājiem tādējādi varētu būt pretrunā brīvībai veikt uzņēmējdarbību LESD 49. un 54. panta izpratnē.

               13

               Šādos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai uz prasību, ko Vācijas tiesā pret Limited, kas dibināta saskaņā ar Anglijas vai Velsas tiesībām un attiecībā uz kuru saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punktu Vācijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra, direktoru ir cēlis maksātnespējas procedūras administrators, lai tiktu atmaksāti pirms maksātnespējas procedūras uzsākšanas, taču pēc maksātnespējas iestāšanās šī direktora veiktie maksājumi, attiecas Vācijas maksātnespējas tiesību akti Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punkta izpratnē?

                        2)

                        Vai tāda prasība ir pretrunā brīvībai veikt uzņēmējdarbību atbilstoši LESD 49. un 54. pantam?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               14

               Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1346/2000 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst prasība, kas vērsta pret sabiedrības, kura dibināta saskaņā ar Anglijas vai Velsas tiesībām un attiecībā uz kuru Vācijā ir uzsākta maksātnespējas procedūra, vadītāju un ko Vācijas tiesā cēlis šīs sabiedrības administrators, prasot uz tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums pamata atmaksāt maksājumus, ko šis vadītājs veicis pirms maksātnespējas procedūras sākšanas, bet pēc dienas, kurā šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās tikusi konstatēta.

               15

               Šādā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesām, kuras teritorijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra, kas attiecas uz sabiedrības mantu, ir jurisdikcija, pamatojoties uz šo normu, izskatīt šīs sabiedrības maksātnespējas administratora prasību, kas vērsta pret šīs sabiedrības vadītāju par to maksājumu atmaksāšanu, kas veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgi lielās parādsaistības (spriedums H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, 26. punkts).

               16

               Tiesa pamatoja šo nolēmumu tostarp ar apsvērumu, ka tāda valsts tiesību norma kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums, saskaņā ar kuru maksātnespējīgas sabiedrības vadītājam ir jāatmaksā maksājumi, ko viņš šīs sabiedrības vārdā ir veicis pēc tās maksātnespējas iestāšanās, ir atkāpe no vispārīgajiem civiltiesību un komerctiesību noteikumiem tieši šīs sabiedrības maksātnespējas dēļ. No minētā Tiesa secināja, ka uz šīs normas balstīta prasība, kas celta maksātnespējas procedūras kontekstā, ir prasība, kas tieši izriet no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistīta ar to (šajā ziņā skat. spriedumu H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, 23. un 24. punkts).

               17

               Tādējādi, lai arī spriedumā H (C‑295/13, EU:C:2014:2410) Tiesas atbilde uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu bija par Regulas Nr. 1346/2000 3. pantu un valsts tiesas starptautisko jurisdikciju izskatīt prasību, kas balstīta uz tādu valsts tiesību normu kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums, tā tomēr bija skaidri kvalificējusi, ka tāda valsts tiesību norma ietilpst maksātnespējas tiesībās. No tā izriet, ka šī pēdējā minētā tiesību norma pieder pie maksātnespējas procedūrai un tās sekām piemērojamiem tiesību aktiem Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punkta izpratnē. Atbilstoši Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punktam valsts tiesa, kura izskata maksātnespējas procesa lietu, minēto valsts tiesību normu, kurā kā vienas no sekām ir paredzēts sabiedrības vadītāja pienākums attiecīgā gadījumā atmaksāt maksājumus, ko viņš veicis sabiedrības vārdā pēc tās maksātnespējas iestāšanās, var piemērot kā tās dalībvalsts tiesības, kurā maksātnespējas procedūra ir sākta (turpmāk tekstā – “lex fori concursus”).

               18

               Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums ir jāaplūko kopā ar šī panta 1. punktu, kurā būtībā ir paredzēts, ka maksātnespējas vai pārmērīgi lielu parādsaistību gadījumā sabiedrības pārstāvības struktūras locekļiem nekavējoties un vēlākais trīs nedēļu laikā pēc maksātnespējas iestāšanās vai pārmērīgi lielu parādsaistību rašanās ir jāiesniedz pieteikums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu. Tādējādi, ja sabiedrība ir maksātnespējīga vai tai ir pārmērīgi lielas parādsaistības, atbilstoši GmbHG 64. panta 2. punkta pirmajam teikumam tostarp var tikt noteikta personiskā atbildība tās vadītājiem, kuri, pārkāpjot GmbHG 64. panta 1. punktu, nav pieprasījuši uzsākt maksātnespējas procedūru. Proti, tiklīdz šāda procedūra ir uzsākta, maksājumus šīs sabiedrības vārdā parasti veic vai tos atļauj veikt vairs nevis maksātnespējīgās sabiedrības vadītājs, bet gan tās maksātnespējas administrators. No tā izriet, ka gadījumā, ja maksātnespējīgas sabiedrības vadītājs ir izpildījis GmbHG 64. panta 1. punktā paredzēto pienākumu, sankcija, kas būtībā ir paredzēta GmbHG 64. panta 2. punkta pirmajā teikumā, netiks piemērota.

               19

               Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punktā ir tostarp paredzēts, ka maksātnespējas procedūras “sākšanas nosacījumus” nosaka lex fori concursus. Lai nodrošinātu šīs tiesību normas lietderīgo iedarbību, tā ir jāinterpretē tādējādi, ka tās piemērošanas jomā ietilpst, pirmkārt, maksātnespējas procedūras sākšanas priekšnoteikumi, otrkārt, noteikumi, kuros ir noteiktas personas, kurām ir pienākums pieprasīt šīs procedūras sākšanu, un, treškārt, šī pienākuma neizpildes sekas. Līdz ar to ir jāuzskata, ka, raugoties arī no šī aspekta, tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 1. punkts un 2. punkta pirmais teikums, kurās būtībā ir paredzēta sankcija par pienākuma pieprasīt maksātnespējas procedūras uzsākšanu neizpildi, ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 4. panta piemērošanas jomā.

               20

               Turklāt ar tādu tiesību normu kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums tiek veicināta tāda mērķa sasniegšana, kas ir raksturīgs mutatis mutandis jebkādai maksātnespējas procedūrai, proti, novērst konkursa masas varbūtējos samazinājumus pirms maksātnespējas procedūras uzsākšanas, lai nodrošinātu kreditoru prasījumu vienlīdzīgu apmierināšanu. Tādējādi tāda tiesību norma šķiet vismaz pielīdzināma noteikumam par “to juridisko aktu [..] nepiemērošanu, kas kaitē kreditoriem”, kurš saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu ietilpst lex fori concursus.

               21

               Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst prasība, kas ir vērsta pret sabiedrības, kura dibināta saskaņā ar Anglijas vai Velsas tiesībām un attiecībā uz kuru Vācijā ir uzsākta maksātnespējas procedūra, vadītāju un ko Vācijas tiesā cēlis šīs sabiedrības administrators, prasot uz tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums pamata atmaksāt maksājumus, ko šis vadītājs veicis pirms maksātnespējas procedūras sākšanas, bet pēc dienas, kurā šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās tikusi konstatēta.

         Par otro jautājumu

               22

               Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 49. un 54. pants nepieļauj tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums piemērošanu tādas sabiedrības vadītājam, kura ir dibināta saskaņā ar Anglijas vai Velsas tiesībām un attiecībā uz kuru Vācijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra.

               23

               Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka noteiktos apstākļos dalībvalsts atteikums atzīt tādas sabiedrības tiesībspēju, kas dibināta atbilstoši kādas citas dalībvalsts, kuras teritorijā tai ir sava juridiskā adrese, tiesībām, tostarp pamatojoties uz to, ka sabiedrība savu faktisko atrašanās vietu ir pārcēlusi uz tās teritoriju, var veidot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, kas principā neatbilst LESD 49. un 54. pantam (šajā ziņā skat. spriedumu Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, 82. punkts).

               24

               Tiesa ir arī jau spriedusi, ka, ciktāl valsts tiesību normas par minimālo kapitālu neatbilst Līgumā garantētajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību, tas pats noteikti attiecas uz sankcijām – tādām kā vadītāju personiskā un solidārā atbildība, ja kapitāls nesasniedz valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto minimālo apmēru vai ja tas darbības gaitā kļūst mazāks par šo apmēru, – kuras noteiktas par šo pienākumu neizpildi (šajā ziņā skat. spriedumu Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, 141. punkts).

               25

               Tomēr attiecībā uz tādu valsts tiesību normu kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums ir jākonstatē, ka tā neattiecas nedz uz dalībvalsts atteikumu atzīt tādas sabiedrības tiesībspēju, kas dibināta atbilstoši citas dalībvalsts tiesībām un ir pārcēlusi savu faktisko atrašanās vietu uz šīs pirmās minētās dalībvalsts teritoriju, nedz uz vadītāju personisko atbildību, ja šīs sabiedrības kapitāls nesasniedz valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto minimālo apmēru.

               26

               Proti, pirmkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka sabiedrības parādnieces tiesībspēja pamatlietā vispār nav tikusi apšaubīta. Atbilstoši GmbHG 64. panta 2. punkta pirmā teikuma tekstam tādas šaubas, šķiet, pat ir izslēgtas, jo šīs tiesību normas piemērošanai ir nepieciešama “sabiedrības” pastāvēšana.

               27

               Otrkārt, sabiedrības vadītāju personiskā atbildība, pamatojoties uz GmbHG 64. panta 2. punkta pirmo teikumu, ir saistīta nevis ar to, ka šīs sabiedrības kapitāls nesasniedz Vācijas tiesiskajā regulējumā vai tajā tiesiskajā regulējumā, saskaņā ar kuru šī sabiedrība tikusi dibināta, paredzēto minimālo apmēru, bet gan būtībā tikai ar to, ka šādas sabiedrības vadītāji veikuši maksājumus laikā, kad atbilstoši GmbHG 64. panta 1. punktam viņiem bija jāiesniedz pieteikums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu.

               28

               Ņemot vērā iepriekš minēto, tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums piemērošana neattiecas nedz uz sabiedrības dibināšanu konkrētajā dalībvalstī, nedz uz tās vēlāko darbības vietu citā dalībvalstī, jo šī valsts tiesību norma var tikt piemērota tikai pēc sabiedrības dibināšanas tās darbības ietvaros, konkrētāk – vai nu tiklīdz tā atbilstoši valsts tiesībām, kas ir piemērojamas saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 4. pantu, tiek uzskatīta par maksātnespējīgu, vai arī tiklīdz saskaņā ar šīm valsts tiesībām ir konstatētas tās pārmērīgi lielās parādsaistības. Līdz ar to tāda valsts tiesību norma kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums nevar ietekmēt brīvību veikt uzņēmējdarbību.

               29

               Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. un 54. pants pieļauj tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums piemērošanu tādas sabiedrības vadītājam, kura ir dibināta saskaņā ar Anglijas vai Velsas tiesībām un attiecībā uz kuru Vācijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               30

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst prasība, kas ir vērsta pret sabiedrības, kura dibināta saskaņā ar Anglijas vai Velsas tiesībām un attiecībā uz kuru Vācijā ir uzsākta maksātnespējas procedūra, vadītāju un ko Vācijas tiesā cēlis šīs sabiedrības administrators, prasot uz tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums pamata atmaksāt maksājumus, ko šis vadītājs veicis pirms maksātnespējas procedūras sākšanas, bet pēc dienas, kurā šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās tikusi konstatēta;

                           2)

                           LESD 49. un 54. pants pieļauj tādas valsts tiesību normas kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums piemērošanu tādas sabiedrības vadītājam, kura ir dibināta saskaņā ar Anglijas vai Velsas tiesībām un attiecībā uz kuru Vācijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 18.jūlijā.#État du Luksemburgas Lielhercogiste pret Hans Ulrich Lakebrink un Katrin Peters-Lakebrink.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour administrative - Luksemburga.#EKL 39. pants - Nerezidentu ienākuma nodoklis - Nodokļa likmes aprēķināšana - Nekustamais īpašums, kas atrodas citā dalībvalstī - Negatīvu īres ienākumu neņemšana vērā.#Lieta C-182/06.

text:
      Lieta C‑182/06
      État du Grand-Duché de Luxembourg
      pret
      Hans Ulrich Lakebrink un Katrin Peters-Lakebrink
      (Cour administrative lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EKL 39. pants – Nerezidentu ienākuma nodoklis – Nodokļa likmes aprēķināšana – Nekustamais īpašums, kas atrodas citā dalībvalstī – Negatīvu īres ienākumu neņemšana vērā
      Ģenerāladvokāta Paolo Mengoci [Paolo Mengozzi] secinājumi, sniegti 2007. gada 29. martā

      Tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 18. jūlija spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Vienlīdzīga attieksme – Darba samaksa – Ienākuma nodokļi
      (EKL 39. pants)
      EKL 39. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neļauj Kopienu pilsonim, kurš nav
         tās dalībvalsts rezidents, kurā tas gūst viņa ar nodokli apliekamo ienākumu galveno daļu, pieprasīt, lai, aprēķinot šiem ienākumiem
         piemērojamo nodokļa likmi, tiktu ņemti vērā negatīvie īres ienākumi no nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas citā dalībvalstī
         un kuros viņš pats nedzīvo, kamēr pirmās valsts rezidents var pieprasīt, lai šie negatīvie īres ienākumi tiktu ņemti vērā.

      Tiešo nodokļu jomā rezidentu un nerezidentu situācijas parasti nav salīdzināmas un tādējādi apstāklis, ka dalībvalsts nepiešķir
         nodokļu maksātājam nerezidentam dažas nodokļu priekšrocības, ko tā piešķir nodokļu maksātājam rezidentam, pamatā nav diskriminējošs,
         jo šīs abas nodokļu maksātāju kategorijas nav salīdzināmas.

      Tas tomēr ir citādi gadījumā, kad nerezidentam valstī, kurā viņš dzīvo, nav nekādu ievērojamu ienākumu, un galvenā daļa viņa
         ar nodokli apliekamo ienākumu būtībā gūta no darbības, ko viņš veic valstī, kurā viņš strādā, tā ka valsts, kurā viņš dzīvo,
         nevar viņam nodrošināt priekšrocības, ievērojot viņa personisko situāciju un ģimenes stāvokli, un diskriminācija pastāv tajā
         apstāklī, ka tie netiek ņemti vērā ne valstī, kurā viņš dzīvo, ne arī valstī, kurā viņš strādā.

      Iemesls, uz ko balstīta minētā diskriminācija, attiecas uz visām nodokļu priekšrocībām, kas saistītas ar nerezidenta spēju
         maksāt nodokli un kuras netiek ņemtas vērā ne dzīvesvietas, ne darba vietas valstī kamēr spēja maksāt nodokli var tikt uzskatīta
         par daļu no nerezidenta personiskās situācijas.

      (sal. ar 28.–31., 34. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 18. jūlijā (*)

      EKL 39. pants – Nerezidentu ienākuma nodoklis – Nodokļa likmes aprēķināšana – Nekustamais īpašums, kas atrodas citā dalībvalstī – Negatīvu īres ienākumu neņemšana vērā
      Lieta C‑182/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Cour administrative (Luksemburga) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 6. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 10. aprīlī, tiesvedībā

      État du Grand‑Duché de Luxembourg
      pret
      Hans Ulrich Lakebrink,

      Katrin Peters‑Lakebrink.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], A. Ticano [A. Tizzano], M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Luksemburgas Lielhercogistes vārdā – K. Šilcs [C. Schiltz], pārstāvis,

      –       Lākebrinka [Lakebrink] un Petersas‑Lākebrinkas [Peters‑Lakebrink] vārdā – M. Kleirs [M. Kleyr], avocat,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un M. de Mola [M. de Mol], pārstāves,

      –       Zviedrijas valdības vārdā – K. Vistranda [K. Wistrand], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un Ž. P. Kepēns [J.‑P. Keppenne], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 29. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 39. pantu.
      2       Šis lūgums ir iesniegts sakarā ar tiesvedību starp Luksemburgas Lielhercogisti un Lākebrinku un Petersu‑Lākebrinku (turpmāk
         tekstā kopā – “laulātie Lākebrinki”) saistībā ar ienākuma nodokli par 2002. gadu, ar ko viņi tika aplikti Luksemburgā.

       Atbilstošās tiesību normas, pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      3       Laulātie Lākebrinki [Lakebrink], kas ir Vācijas pilsoņi un rezidenti, abi strādā algotu darbu vienīgi Luksemburgā. Viņi lūdza, lai par 2002. gadu šajā dalībvalstī
         viņus kopīgi apliek ar nodokli, pamatojoties uz grozītā 1967. gada 4. decembra Likuma par ienākuma nodokli (turpmāk tekstā
         – “LIN”) 157.b pantu.

      4       Savā Luksemburgas nodokļu administrācijai adresētajā nodokļu deklarācijā laulātie Lākebrinki norādīja negatīvus īres ienākumus
         EUR 26 080 apmērā, kas attiecās uz diviem nekustamajiem īpašumiem, kuri viņiem pieder Vācijā un kuros viņi paši nedzīvo. Viņi
         lūdza, lai šie īres zaudējumi tiek ņemti vērā, nosakot nodokļa likmi, kāda tiek piemērota rezidentiem.

      5       Minētie negatīvie īres ienākumi bija pienācīgi konstatēti Finanzamt Trier [Trīres Finanšu pārvaldes] (Vācija) 2003. gada 30. jūlija paziņojumā par aplikšanu ar nodokli par 2002. gadu. No šī paziņojuma
         par aplikšanu ar nodokli izriet, ka laulātie Lākebrinki nebija guvuši Vācijā ar nodokli apliekamus ienākumus. Tādējādi viņi
         tur nemaksāja nodokļus.

      6       Pēc viņu lūguma laulātie Lākebrinki tika kopīgi aplikti ar nodokli Luksemburgā. Atbilstoši LIN 157.b pantam tika aprēķināta
         nodokļa likme, kas viņiem būtu piemērojama tad, ja viņi būtu šīs dalībvalsts rezidenti. Tomēr, nosakot šo likmi, nebija tikuši
         ņemti vērā negatīvie īres ienākumi no viņu nekustamajiem īpašumiem Vācijā.

      7       LIN 157.b pantā ir noteikts, ka, atkāpjoties no rezidentiem nodokļu maksātājiem piemērojamās aplikšanas ar nodokli sistēmas,
         kurā visiem ienākumiem, kurus ar nodokli ir tiesīgas aplikt citas valstis, aprēķinot aplikšanas ar nodokli likmi, tiek piemērots
         progresivitātes likums, nodokļu maksātājiem nerezidentiem piemērojamā aplikšanas ar nodokli sistēma paredz, ka atbilstoši
         LIN 134. pantam papildus Luksemburgā gūtajiem ienākumiem progresivitātes klauzula tiek piemērota tikai šo nodokļu maksātāju
         no darba ārvalstīs gūtajiem ienākumiem.

      8       Atbilstoši 1958. gada 23. augustā starp Luksemburgas Lielhercogisti un Vācijas Federatīvo Republiku noslēgtās Konvencijas
         par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu un noteikumu paredzēšanu par savstarpējo administratīvo un tiesisko palīdzību ienākuma
         un īpašuma nodokļu jomā, kā arī uzņēmējdarbības un nekustamā īpašuma nodokļu jomā 4. pantam ienākumi no nekustamo īpašumu
         īres ir apliekami ar nodokli tajā valstī, kurā nekustamie īpašumi atrodas, šajā gadījumā Vācijas Federatīvajā Republikā.

      9       Laulātie Lākebrinki iesniedza sūdzību par Luksemburgas nodokļu administrācijas sastādīto paziņojumu par aplikšanu ar nodokli.
         Uz šo sūdzību netika saņemta atbilde. Viņu prasību labot šo paziņojumu Luksemburgas Tribunal administratif [Pirmās instances administratīvā tiesa] atzina par pamatotu.

      10     Luksemburgas Lielhercogiste par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Cour administrative [Administratīvajā tiesā]. Šī tiesa it īpaši šaubās, vai LIN 157.b panta piemērošana, ciktāl tas ietver atteikumu ņemt vērā
         negatīvos ienākumus no laulāto Lākebrinku nekustamajiem īpašumiem Vācijā, nosakot nodokļa likmi, kas piemērojama viņu ienākumiem,
         kas gūti Luksemburgā, nav ar EKL 39. pantu aizliegta netieša diskriminācija.

      11     Šādos apstākļos Cour administrative nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EKL 39. pants ir jāinterpretē tādā veidā, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds Luksemburgā ir noteikts
         ar LIN 157.b pantu, saskaņā ar kuru Kopienu pilsonis, kas nav Luksemburgas rezidents un kas Luksemburgā gūst ienākumus, strādājot
         [algotu] darbu, – ja šie ienākumi veido viņa ar nodokli apliekamo ienākumu galveno daļu – saistībā ar tās nodokļa likmes apmēra
         aprēķināšanu, kas piemērojama viņa Luksemburgā gūtajiem ienākumiem, nevar atsaukties uz saviem negatīvajiem īres ienākumiem
         no nekustamajiem īpašumiem, kuros viņš pats nedzīvo un kuri atrodas citā dalībvalstī – šajā gadījumā Vācijā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      12     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 39. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, saskaņā ar kuru Kopienu pilsonis, kurš nav tās dalībvalsts rezidents, kurā viņš gūst
         galveno daļu no saviem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem, saistībā ar šiem ienākumiem piemērojamās nodokļa likmes aprēķināšanu
         nevar atsaukties uz saviem negatīvajiem īres ienākumiem no nekustamajiem īpašumiem, kuros viņš pats nedzīvo un kuri atrodas
         citā dalībvalstī, kamēr pirmās valsts rezidents uz šādiem negatīviem īres ienākumiem var atsaukties.

      13     Ar pamata lietā apskatītajiem tiesību aktiem tiek iedibināta atšķirīga nodokļu sistēma atkarībā no tā, vai darba ņēmējs, kurš
         Luksemburgā gūst galveno daļu no saviem ar nodokli apliekamiem ienākumiem, ir vai nav tās rezidents.

      14     Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka, kaut arī tiešie nodokļi kā tādi neietilpst Eiropas Kopienu kompetencē, tomēr dalībvalstīm
         ir jāīsteno sava kompetence, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 1995. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑279/93 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 21. punkts, un 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑290/04 FKP Scorpio Konzertproduktionen, Krājums, I‑9461. lpp., 30. punkts).

      15     Turpinājumā jāatgādina, ka jebkurš Kopienu pilsonis neatkarīgi no viņa dzīvesvietas un pilsonības, kurš veic profesionālu
         darbību citā dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts, ietilpst EKL 39. panta piemērošanas jomā (skat. 2006. gada
         21. februāra spriedumu lietā C‑152/03 Ritter‑Coulais, Krājums, I‑1711. lpp., 31. punkts).

      16     No tā izriet, ka laulāto Lākebrinku, kuri strādā citā dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas dalībvalsts, situācija ietilpst
         EKL 39. panta piemērošanas jomā.

      17     Visbeidzot, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka visu EK līguma noteikumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir Kopienu
         pilsoņiem atvieglot jebkāda veida profesionālo darbību veikšanu Kopienas teritorijā un ka tie nepieļauj pasākumus, kas var
         būt nelabvēlīgi šiem pilsoņiem, ja tie vēlas veikt saimniecisku darbību citas dalībvalsts teritorijā (skat. 2000. gada 15. jūnija
         spriedumu lietā C‑302/98 Sehrer, Recueil, I‑4585. lpp., 32. punkts, kā arī 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑209/01 Schilling un Fleck‑Schilling, Recueil, I‑13389. lpp., 24. punkts).

      18     Laulātajiem Lākebrinkiem, kuri, dzīvodami Vācijā, strādāja Luksemburgā, atšķirībā no personām, kuras strādāja un dzīvoja Luksemburgā,
         atbilstoši Luksemburgas tiesību aktiem nebija tiesību pieprasīt, lai, aprēķinot viņu Luksemburgā gūtajiem ienākumiem piemērojamo
         nodokļa likmi, tiktu ņemti vērā to īres ienākumu zaudējumi, kas saistīti ar viņu nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas Vācijā.

      19     Tādējādi pamata prāvā apskatītajā tiesiskajā regulējumā noteiktā attieksme pret tādiem darba ņēmējiem nerezidentiem ka laulātie
         Lākebrinki ir mazāk labvēlīga nekā attieksme pret darba ņēmējiem rezidentiem.

      20     Savukārt Luksemburgas un Nīderlandes valdības apgalvo, ka, tā kā šis tiesiskais regulējums neņem vērā nekādus ārvalstīs gūtus
         ienākumus, ne negatīvus, ne pozitīvus, kas nav gūti no profesionālas darbības, ar to nodokļu maksātājiem nerezidentiem tiek
         radīta nodokļu sistēma, kas tiem kopumā ir izdevīgāka salīdzinājumā ar nodokļu maksātājiem rezidentiem piemērojamo sistēmu.

      21     Šāds minētā tiesiskā regulējuma ietekmes kopnovērtējums nevar tikt pieņemts, jo tas būtu līdzvērtīgs EKL 39. pantā noteiktā
         aizlieguma jēgas atņemšanai.

      22     Lai gan tāds tiesiskais regulējums kā pamata prāvā var piešķirt nodokļu priekšrocības nodokļu maksātājiem nerezidentiem, kas
         atsaucas uz pozitīvajiem vai vismaz pārsvarā pozitīvajiem ārvalstīs gūtajiem ienākumiem, kas nav ienākumi no profesionālas
         darbības, tas ir citādi attiecībā uz tādiem nodokļu maksātājiem nerezidentiem kā laulātie Lākebrinki, kuriem ir tikai negatīvi
         ārvalstīs gūtie ienākumi, kas nav ienākumi no profesionālas darbības.

      23     Kā ģenerāladvokāts to atzīmē savu secinājumu 29. punktā, apstākli, ka tādā situācijā kā pamata prāvā attiecīgais tiesiskais
         regulējums ir nelabvēlīgs nerezidentiem, nevar kompensēt tas, ka citās situācijās šis pats tiesiskais regulējums pret nerezidentiem
         neveido citādu attieksmi kā pret rezidentiem.

      24     Šajā kontekstā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatbrīvībai pretrunā esošu nelabvēlīgu attieksmi nodokļu jomā
         nevar pamatot ar citu nodokļu priekšrocību pastāvēšanu, pat ja tādas pastāvētu (skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā
         C‑385/00 de Groot, Recueil, I‑11819. lpp., 97. punkts un tajā minētā judikatūra).

      25     Turklāt jāatzīmē, ka, ja viņiem nav dzīvesvietas valstī ar nodokli apliekamu ienākumu, tādiem darba ņēmējiem kā laulātie Lākebrinki
         nav iespējas pieprasīt ņemt vērā to īres ienākumu zaudējumus, kas saistīti ar viņu nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas šajā
         valstī, un tādējādi viņiem ir liegta jebkura iespēja atsaukties uz viņu negatīvajiem īres ienākumiem, nosakot visiem viņu
         ienākumiem piemērojamo nodokļa likmi.

      26     Šādos apstākļos jāpārliecinās par to, vai tādu darba ņēmēju, kas nav Luksemburgas rezidenti, kā laulātie Lākebrinki, nelabvēlīgā
         situācija nodokļu jomā var veidot ar EKL 39. pantu aizliegtu netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ.

      27     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai diskriminācija pastāv tikai tad, ja atšķirīgas normas piemēro salīdzināmās situācijās
         vai ja piemēro vienu un to pašu normu atšķirīgās situācijās (iepriekš minētais spriedums lietā Schumacker, 30. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland, Recueil, I‑2651. lpp., 26. punkts, un 2007. gada 22. marta spriedums lietā C‑383/05 Talotta, Krājums, I‑2555. lpp., 18. punkts).

      28     Tiešo nodokļu jomā rezidentu un nerezidentu situācijas parasti nav salīdzināmas (iepriekš minētais spriedums lietā Schumacker, 31. punkts).

      29     Tādējādi apstāklis, ka dalībvalsts nepiešķir nodokļu maksātājam nerezidentam dažas nodokļu priekšrocības, ko tā piešķir nodokļu
         maksātājam rezidentam, pamatā nav diskriminējošs, jo šīs abas nodokļu maksātāju kategorijas nav salīdzināmas.

      30     Atbilstoši iedibinātajai judikatūrai tas tomēr ir citādi gadījumā, kad nerezidentam valstī, kurā viņš dzīvo, nav nekādu ievērojamu
         ienākumu, un galvenā daļa viņa ar nodokli apliekamo ienākumu būtībā gūta no darbības, ko viņš veic valstī, kurā viņš strādā,
         tā ka valsts, kurā viņš dzīvo, nevar viņam nodrošināt priekšrocības, ievērojot viņa personisko situāciju un ģimenes stāvokli
         (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Schumacker, 36. punkts).

      31     Atbilstoši šai pašai judikatūrai attiecībā uz tādu nerezidentu gadījumu, kas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā viņš dzīvo,
         gūst galveno daļu no saviem ienākumiem un gandrīz visus no saviem ģimenes ienākumiem, diskriminācija pastāv tajā apstāklī,
         ka netiek ņemta vērā viņa personiskā situācija un ģimenes stāvoklis ne valstī, kurā viņš dzīvo, ne arī valstī, kurā viņš strādā
         (iepriekš minētais spriedums lietā Schumacker, 38. punkts).

      32     Šī judikatūra ir piemērojama tādai situācijai, kāda ir pamata prāvā.
      33     Pirmkārt, šī sprieduma 31. punktā minētā diskriminācija a fortiori skar tādus darba ņēmējus nerezidentus kā laulātie Lākebrinki, kuri, kā uzsvērts šī sprieduma 25. punktā, viņu dzīvesvietas
         valstī negūst nekādus ienākumus un visus savus ģimenes ienākumus gūst no darbības, kas tiek veikta darba vietas valstī.

      34     Otrkārt, iemesls, uz ko balstīta Tiesas konstatētā diskriminācija iepriekš minētajā spriedumā lietā Schumacker, kas ir atgādināts šā sprieduma 31. punktā, attiecas, kā ģenerāladvokāts to atzīmēja savu secinājumu 36. punktā, uz visām
         nodokļu priekšrocībām, kas saistītas ar nerezidenta spēju maksāt nodokli un kuras netiek ņemtas vērā ne dzīvesvietas, ne darba
         vietas valstī (skat. arī ģenerāladvokāta Ležē [Léger] secinājumus lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums Ritter‑Coulais, 97.–99. punkts), kamēr spēja maksāt nodokli var tikt uzskatīta par daļu no nerezidenta personiskās situācijas iepriekš minētā
         sprieduma lietā Schumacker izpratnē.

      35     Tādējādi dalībvalsts nodokļu administrācijas atteikums ņemt vērā negatīvos īres ienākumus no nodokļu maksātājam piederošā
         nekustamā īpašuma ārvalstīs ir ar EKL 39. pantu aizliegta diskriminācija.

      36     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka EKL 39. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu, kas neļauj Kopienu pilsonim, kurš nav tās dalībvalsts rezidents, kurā tas gūst viņa ar nodokli apliekamo
         ienākumu galveno daļu, pieprasīt, lai, aprēķinot šiem ienākumiem piemērojamo nodokļa likmi, tiktu ņemti vērā negatīvie īres
         ienākumi no nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas citā dalībvalstī un kuros viņš pats nedzīvo, kamēr pirmās valsts rezidents
         var pieprasīt, lai šie negatīvie īres ienākumi tiktu ņemti vērā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 39. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neļauj Kopienu pilsonim, kurš nav
            tās dalībvalsts rezidents, kurā tas gūst viņa ar nodokli apliekamo ienākumu galveno daļu, pieprasīt, lai, aprēķinot šiem ienākumiem
            piemērojamo nodokļa likmi, tiktu ņemti vērā negatīvie īres ienākumi no nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas citā dalībvalstī
            un kuros viņš pats nedzīvo, kamēr pirmās valsts rezidents var pieprasīt, lai šie negatīvie īres ienākumi tiktu ņemti vērā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1965. gada 14. decembrī. # Domenico Morina pret Eiropas Parlamentu. # Lieta 21-65.


Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2011. gada 26.maijā. # Giorgio Lebedef pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-40/10.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1999. gada 18.novembrī. # Pharos SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija. # Lieta C-151/98 P.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta), 2017. gada 14. jūnijs.#Savas Aydin pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “ROYAL & CAPORAL” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “KAPORAL” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-95/16.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 15. novembra spriedums.#Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG pret Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Oberlandesgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Kopienas augu šķirņu aizsardzība – Regula (EK) Nr. 2100/94 – Apstrāde – Apstrādātāja pienākums sniegt informāciju Kopienu aizsardzības īpašniekam – Prasības saistībā ar lūguma sniegt informāciju iesniegšanas brīdi un saturu.#Lieta C‑56/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-56/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht Düsseldorf  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 3. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 8. februārī, tiesvedībā
            Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG
            pret
            Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], E. Levits (referents), Ž. Ž. Kāzels [ J.-J. Kasel ] un M. Bergere [ M. Berger ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretāre K. Štranca-Slavičeka [ K. Sztranc-Sławiczek ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 15. marta tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG  vārdā – C. Bittner  un F. Eckard , Rechtsanwälte ,
            – Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH  vārdā – K. von Gierke  un J. Forkel , Rechtsanwälte ,
            – Spānijas valdības vārdā – A. Rubio González , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – B. Schima , M. Vollkommer , F. Wilman  un I. Galindo Martin , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 14. jūnija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (OV L 227, 1. lpp.) 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu, kā arī Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 (OV L 173, 14. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1998. gada 3. decembra Regulu (EK) Nr. 2605/98 (OV L 328, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1768/95”), 9. panta 2. un 3. punktu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Raffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG  (turpmāk tekstā – “ RWZ ”) un Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH  (turpmāk tekstā – “ STV ”) par lūgumu sniegt informāciju, kuru pēdējā minētā bija iesniegusi saistībā ar 2005./2006. un 2006./2007. sertificētu sēklu tirdzniecības gadu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Regula Nr. 2100/94
            3. Saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 11. pantu tiesības uz Kopienas augu šķirņu aizsardzību ir “selekcionāram”, proti, “personai, kas selekcionējusi vai atklājusi un attīstījusi attiecīgo šķirni, vai viņas tiesību pārņēmējam”.
            4. Šīs regulas 13. pantā ar nosaukumu “Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieka tiesības un aizliegtās darbības” ir noteikts:
            “1. Kopienas augu šķirņu aizsardzības nolūks ir panākt, ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks vai īpašnieki, kas šeit turpmāk saukti par “īpašnieku”, ir tiesīgi veikt darbības, kas izklāstītas 2. punktā.
            2. Neierobežojot 15. un 16. pantu, attiecībā uz šķirnes komponentiem vai no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu [..] vajadzīga īpašnieka atļauja šādām darbībām:
            a) ražošanai vai atjaunošanai (pavairošanai);
            [..]
            Īpašnieks var dot atļauju, ievērojot nosacījumus un ierobežojumus.
            [..]”
            5. Minētās regulas 14. panta ar nosaukumu “Atkāpe no Kopienas augu šķirņu aizsardzības” 1. punktā ir noteikts:
            “Neatkarīgi no 13. panta 2. punkta un lauksaimniecības produkcijas aizsardzības nolūkā lauksaimnieki pavairošanai laukā paši savā īpašumā drīkst lietot ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu, kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība.”
            6. Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā ir paredzēts:
            “Nosacījumus 1. punktā paredzētās atkāpes īstenošanai un selekcionāra un lauksaimnieka likumīgo interešu aizstāvībai pirms šīs regulas stāšanās spēkā nosaka īstenošanas noteikumos, ievērojot 114. pantu, pamatojoties uz šādiem kritērijiem:
            – [..]
            – sīkzemniekiem nav jāmaksā nekāda atlīdzība īpašniekam; [..]
            – [..]
            – citiem lauksaimniekiem jāmaksā īpašniekam taisnīga atlīdzība, kas ir ievērojami zemāka nekā summa, ko iekasē par tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu ražošanu tādā pašā platībā; attiecīgās taisnīgās atlīdzības faktiskais apjoms laika gaitā var mainīties, ievērojot to, kādā mērā izmanto 1. punktā paredzēto atkāpšanos attiecībā uz attiecīgo šķirni,
            – [..]
            – lauksaimnieki vai pārstrādātāji sniedz īpašniekiem pēc viņu pieprasījuma attiecīgu informāciju; [..].”
            Regula Nr. 1768/95
            7. Regulas Nr. 1768/95 2. pantā ir noteikts šādi:
            “1. Šīs regulas 1. pantā minētos nosacījumus īsteno gan selekcionāru pārstāvošais īpašnieks, gan lauksaimnieks, rīkojoties tā, lai aizsargātu viens otra likumīgās intereses.
            2. Likumīgās intereses netiek uzskatītas par aizsargātām, ja uz viena vai vairākas no šīm interesēm tiek nelabvēlīgi ietekmētas, neņemot vērā vajadzību saglabāt saprātīgu līdzsvaru starp tām vai vajadzību pēc samērības starp attiecīgā nosacījuma mērķi un tā īstenošanas faktiskajām sekām.”
            8. Šīs regulas 5. pantā, kurā ir paredzēti noteikumi saistībā ar atlīdzību, kas ir jāmaksā īpašniekam, ir noteikts:
            “1. Taisnīgas atlīdzības apjomi, kas jāmaksā īpašniekam saskaņā ar [Regulas Nr. 2100/94] 14. panta 3. punkta ceturto ievilkumu, var būt līguma priekšmets līgumā starp īpašnieku un attiecīgo lauksaimnieku.
            2. Ja šāds līgums nav noslēgts vai nav piemērojams, atlīdzības apjomi ir ievērojami zemāki par to, ko iekasē par tās pašas šķirnes viszemākās oficiāli sertificētās kategorijas pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā.
            [..]
            5. Ja 2. punktā minētajā gadījumā līgums, kā tas minēts 4. punktā, nav piemērojams, tad maksājamā atlīdzība ir 50 % no summām, ko iekasē par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā, kā norādīts 2. punktā.
            [..].”
            9. Regulas Nr. 1768/95 8. panta ar nosaukumu “Lauksaimnieka sniegtā informācija” 3. un 4. punktā ir norādīts:
            “3. Šā panta 2. punkta b), c), d) un e) apakšpunktā minētā informācija attiecas uz esošo tirgū laišanas gadu un uz vienu vai vairākiem iepriekšējiem tirgū laišanas gadiem, par ko lauksaimnieks iepriekš nav sniedzis attiecīgo informāciju saskaņā ar pieprasījumu, ko īpašnieks izteicis atbilstoši 4. un 5. punkta noteikumiem.
            Tomēr pirmais tirgū laišanas gads, uz ko attiecas informācija, nav agrāk par to gadu, kad izteikts pirmais pieprasījums sniegt informāciju par attiecīgo šķirni vai šķirnēm un attiecīgo lauksaimnieku, vai arī agrāk par to gadu, kurā lauksaimnieks ieguva attiecīgās šķirnes vai šķirņu pavairojamo materiālu, ja tam bija pievienota vismaz informācija par to, ka tiek iesniegts pieteikums Kopienas augu šķirņu aizsardzības piešķiršanai vai ka tās ir piešķirtas, kā arī par iespējamiem nosacījumiem attiecībā uz pavairojamā materiāla izmantošanu.
            [..]
            4. Savā pieprasījumā īpašnieks norāda savu vārdu un adresi, šķirni vai šķirnes, par ko viņš vēlas saņemt informāciju, kā arī atsauci vai atsauces uz attiecīgo Kopienas augu šķirņu aizsardzību. Ja lauksaimnieks to pieprasa, pieprasījumu iesniedz rakstiski, kā arī sniedz īpašumtiesību pierādījumus. Neskarot 5. punkta noteikumus, pieprasījumu iesniedz tieši attiecīgam lauksaimniekam.”
            10. Šīs regulas 9. pantā ar nosaukumu “Apstrādātāja sniegtā informācija” ir noteikts:
            “1. Attiecīgi detalizētāka informācija, ko apstrādātājs sniedz īpašniekam, ievērojot pamatregulas 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu, var būt līguma priekšmets līgumā starp īpašnieku un attiecīgo apstrādātāju.
            2. Ja šāds līgums nav noslēgts vai nav piemērojams, apstrādātājam – neskarot prasības, kas Kopienas tiesību aktos vai dalībvalstu likumos un citos normatīvos aktos izvirzītas attiecībā uz informāciju – pēc īpašnieka pieprasījuma ir jāsniedz īpašniekam pārskats ar būtisko informāciju. Šādu informāciju uzskata par būtisku:
            a) apstrādātāja vārds, viņa pastāvīgās dzīves vietas un viņa uzņēmuma reģistrētais nosaukums un adrese;
            b) fakts, vai apstrādātājs ir apstrādājis vienas vai vairāku šķirņu tos ievāktos produktus audzēšanai, kas pieder īpašniekam, ja par šķirni vai šķirnēm bija paziņots vai kā citādi darīts zināms apstrādātājam;
            c) ja apstrādātājs tos ir apstrādājis, tad no attiecīgās šķirnes vai šķirņu ievāktā produkta apjoms, kas apstrādāts audzēšanai, un šīs apstrādes rezultāta kopapjoms;
            d) šā punkta c) apakšpunktā minētās apstrādes laiks un vietas; un
            e) tās personas vai to personu vārds(-i) un adrese(-es), kam viņš ir apstrādājis ievākto produktu audzēšanai, kā minēts c) apakšpunktā, un attiecīgie apjomi.
            3. Šā panta 2. punkta b), c), d) un e) apakšpunktā minētā informācija attiecas uz esošo tirgū laišanas gadu un uz vienu vai vairākiem iepriekšējiem tirgū laišanas gadiem, par ko apstrādātājs iepriekš nav iesniedzis attiecīgo pieprasījumu saskaņā ar 4. vai 5. punkta noteikumiem. Tomēr pirmais tirgū laišanas gads, uz ko attiecas informācija, nav agrāk par to gadu, kad izteikts pirmais pieprasījums sniegt informāciju par attiecīgo šķirni vai šķirnēm un attiecīgo apstrādātāju.
            4. Šīs regulas 8. panta 4. punkta noteikumus piemēro mutatis mutandis .
            [..]”
            11. Regulas Nr. 1768/95 14. panta, kurš attiecas uz īpašnieka uzraudzību, kā tiek izpildīti lauksaimnieka pienākumi, 1. punktā ir paredzēts:
            “Lai īpašnieks veiktu uzraudzību pār to, kā tiek ievēroti [Regulas Nr. 2100/94] 14. panta noteikumi, kā precizēts šajā regulā, attiecībā uz lauksaimnieka pienākumu izpildi, lauksaimnieks, pēc īpašnieka pieprasījuma:
            sniedz pierādījumus, kas pamato informāciju, ko viņš sniedzis saskaņā ar 8. pantu, pievienojot tiem tādus pieejamus dokumentus kā faktūrrēķinus, izmantotas etiķetes vai jebkādu citu atbilstošu apstiprinājumu, kas prasīts saskaņā ar 13. panta 1. punkta noteikumu un kas attiecas uz:
            – to, ka jebkāda trešā persona veic šķirnes īpašnieka iegūtā produkta apstrādi audzēšanai, vai
            – šīs regulas 8. panta 2. punkta e) apakšpunkta gadījumā – šķirnes īpašnieka pavairojamā materiāla piegādi
            vai pierādījumiem par zemi vai uzglabāšanas iekārtām;
            b) dara zināmus vai pieejamus pierādījumus, kas prasīti 4. panta 3. punktā vai 7. panta 5. punktā.”
            Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi
            12. RWZ  ir centrālais lauksaimniecības kooperatīvs, kurš lauksaimniekiem piedāvā veikt sēklu apstrādi, ar kuru apstrādātājs veic ievāktā produkta apstrādi tā glabāšanai un audzēšanai nākotnē.
            13. Šie pakalpojumi tiek piedāvāti, pirmkārt, [augu šķirņu] īpašniekiem, kurus tostarp pārstāv STV , kuri, veicot līgumā noteiktu audzēšanu, ir likuši veikt sertifi cētu sēklu pavairošanu tirdzniecības nolūkos.
            14. Otrkārt, minētie pakalpojumi ir paredzēti lauksaimniekiem, kuri audzē sēklas atbilstoši Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktam.
            15. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka RWZ , veicot līgumā noteiktu audzēšanu, vairāku lauksaimnieku labā ir veikusi apstrādi 2005./2006. un 2006./2007. tirdzniecības gadiem augu šķirņu īpašnieku, kurus pārstāv STV , interesēs.
            16. Pamatojoties uz pārskatiem par līgumā noteikto audzēšanu, kas attiecīgajiem lauksaimniekiem tai bija jāiesniedz, STV  nosūtīja RWZ  divas lūgumu sniegt informāciju par tās veiktajām apstrādēm grupas:
            – ar 2006. gada 30. jūnija, 2006. gada 7. augusta, 2006. gada 15. septembra un 2007. gada 30. aprīļa vēstulēm – attiecībā uz 2005./2006. tirdzniecības gadu un
            – ar 2007. gada 25. un 29. jūnija, 2007. gada 23. augusta, kā arī 2008. gada 29. maija vēstulēm – attiecībā uz 2006./2007. tirdzniecības gadu.
            17. Šiem lūgumiem, kuru mērķis bija uzzināt, vai RWZ  ir veikusi attiecīgo aizsargāto augu šķirņu apstrādes darbības, kurš šīs darbības bija pasūtījis un cik lielā apmērā, bija pievienoti kopsavilkumi, kuros bija norādīta ne tikai aizsargātā augu šķirne un attiecīgais tirdzniecības gads, bet arī tā lauksaimnieka, kurš ir veicis ievāktā produkta audzēšanu, vārds un adrese, bet tajā nebija ietvertas nekādas audzēšanas pārskata kopijas vai citi pierādījumi.
            18. RWZ neatbildēja uz šiem lūgumiem, sava atteikuma pamatojumam norādot trīs pamatojuma grupas. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka katrā lūgumā sniegt informāciju ir jāiekļauj apstākļi, kas norāda uz to, ka tā ir veikusi apstrādes darbības, uz kurām attiecas Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestajā ievilkumā norādītais informācijas pienākums. Otrkārt, tā uzskatīja, ka juridiska nozīme ir tikai tiem lūgumiem sniegt informāciju, kuri ir iesniegti tā gada laikā, uz kuru informācija attiecas. Treškārt, tā uzskatīja, ka no apstrādes, kas, veicot līgumā noteiktu audzēšanu, ir notikusi īpašnieka interesēs, nevar secināt nekādas norādes par iespējamu sēklu audzēšanu.
            19. STV , kas cēla prasību pret RWZ , saņēma apstiprinošu spriedumu pirmās instances tiesā, kura uzskatīja, pirmkārt, ka lūgumu sniegt informāciju iesniegšanai nav piemērojams nekāda veida noilgums un, otrkārt, ka pārskati par līgumā noteiktu audzēšanu ir uzskatāmi par pienācīgām norādēm, lai pakalpojumu sniedzējam būtu pienākums sniegt informāciju, ciktāl lauksaimniekam, kurš veicis audzēšanu, pamatojoties uz līgumu par pavairošanu, ir konkrētas iespējas veikt lauku saimniecībā iegūtu sēklu audzēšanu. RWZ  pārsūdzēja šo spriedumu iesniedzējtiesā.
            20. Tā kā Oberlandesgericht Düsseldorf  nebija droša par interpretāciju, kāda būtu jāsniedz Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktam, kā arī Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. un 3. punktam, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestajā ievilkumā un Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. un 3. punktā noteiktais apstrādātāja pienākums sniegt informāciju ir pamatots tikai tad, ja apstrādātājs augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieka lūgumu sniegt informāciju ir saņēmis pirms tā tirdzniecības gada beigām (vairāku tirdzniecības gadu gadījumā – pēdējā), uz kuru attiecas lūgums?
            2) Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši:
             vai lūgums sniegt informāciju ir uzskatāms par “iesniegtu termiņā”, ja augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks savā lūgumā apgalvo, ka viņa rīcībā ir norādes par to, ka apstrādātājs daļu no ievāktā produkta (lauku saimniecībā iegūtas sēklas), ko lūgumā norādītais lauksaimnieks ir ieguvis, audzējot aizsargājamas šķirnes pavairojamo materiālu, ir apstrādājis vai gatavojas to apstrādāt ar mērķi to audzēt, vai arī lūgumā sniegt informāciju apstrādātājs ir jāinformē arī par pierādījumiem saistībā ar iepriekš minētajām norādēm (piemēram, pārsūtot lauksaimnieka pārskata par audzēšanu kopiju)?
            3) Vai norādes, kas pamato apstrādātāja pienākumu sniegt informāciju, var izrietēt no tā, ka apstrādātājs kā augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieka pārstāvis izpilda tādu pavairošanas līgumu par aizsargātās šķirnes sēklu ražošanu tirdzniecībai, ko īpašnieks ir noslēdzis ar lauksaimnieku, kuram tikusi uzticēta pavairošana, ja – kā arī tādēļ – lauksaimniekam, pildot minēto pavairošanas līgumu, faktiski rodas iespēja daļu no iegūtajām pavairojamām sēklām izmantot to audzēšanas mērķiem?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            21. Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1768/95 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākums sniegt informāciju, kāds ir apstrādātājam attiecībā uz aizsargātajām augu šķirnēm, nav spēkā, ja lūgums sniegt informāciju, kuru izsnieguši šo augu šķirņu īpašnieki, viņam tiek iesniegts pēc tā tirdzniecības gada beigām, uz kuru attiecas šis lūgums.
            22. Kā izriet no paša Regulas Nr. 1768/95 9. panta 3. punkta teksta, apstrādātājam ir pienākums sniegt šī paša panta 2. punkta b), c), d) un e) apakšpunktā paredzēto informāciju, ja minētā informācija ir saistīta ar tirdzniecības gadu, kura laikā tika iesniegts lūgums.
            23. Tādējādi principā lūgums, kurš ir saistīts ar attiecīgo tirdzniecības gadu un kurš minētajam apstrādātājam tiek iesniegts pēc minētā gada beigām, neradītu pienākumu sniegt informāciju.
            24. Tomēr Regulas Nr. 1768/95 9. panta 3. punktā ir precizēts, ka pieprasītā informācija var būt saistīta arī ar vienu vai vairākiem iepriekšējiem gadiem, par kuriem īpašnieks lūgumu vēl nav iesniedzis. Šajā saistībā šī tiesību norma precizē, ka pirmajam gadam, uz kuru attiecas šī informācija, ir jābūt gadam, kura laikā tika iesniegts pirmais lūgums saistībā ar attiecīgo augu šķirni vai šķirnēm un attiecīgo apstrādātāju.
            25. Tādējādi no pašas minētās tiesību normas redakcijas izriet, ka īpašnieks var iesniegt apstrādātājam lūgumu sniegt informāciju par vienu vai vairākiem tirdzniecības gadiem pirms attiecīgā gada, ja vien viņš pirmo lūgumu saistībā ar attiecīgo augu šķirni un apstrādātāju ir iesniedzis pirmajā no iepriekšējiem gadiem.
            26. Šādu interpretāciju apstiprina pats Regulas Nr. 1768/95 mērķis, kurš saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktu ir aizstāvēt selekcionāra un lauksaimnieka likumīgās intereses. Regulas Nr. 1768/95 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka to aizsardzībai ir nepieciešams saglabāt saprātīgu līdzsvaru starp visām šīm interesēm.
            27. Šādā kontekstā ir jānorāda, ka atšķirībā no lielas daļas valodu versiju Regulas Nr. 1768/95 9. panta 3. punkta franču valodas versijā informācijas lūgšanas rīcības brīvība netiek ierobežota līdz maksimāli trīs gadiem pirms attiecīgā tirdzniecības gada.
            28. Taču, no vienas puses un pretēji tam, ko norāda STV , ja tiktu uzskatīts, ka apstrādātāja pienākumam sniegt informāciju nav nekāda ierobežojuma laikā, tas būtu pretrunā Regulas Nr. 1768/95 mērķim, kas tika atgādināts šī sprieduma 26. punktā.
            29. No otras puses, ir jānorāda, ka minētās regulas 8. panta 3. punktā, kurā ir norādīts lauksaimnieka pienākums sniegt informāciju, selekcionāra tiesības pieprasīt informāciju no viņiem ir skaidri ierobežotas līdz maksimāli trīs gadiem pirms attiecīgā gada. Tā kā lauksaimnieka pienākums sniegt informāciju ir gandrīz identisks pienākumam, kāds ir apstrādātājam, nav nekāda iemesla nošķirt laikposmus, uz kuriem var attiekties īpašnieku lūgumi, atkarībā no to adresātiem.
            30. Tādējādi Regulas Nr. 1768/95 9. panta 3. punkts, šādi interpretēts, labāk ļauj nodrošināt selekcionāru intereses, no vienas puses, jo tiem ir zināma elastība, iesniedzot savus lūgumus sniegt informāciju, un apstrādātāju intereses, no otras puses, kuriem pieprasītā informācija ir jāglabā vien ierobežotu laikposmu, turklāt pēc tam, kad tie ir saņēmuši iepriekšēju brīdinājumu par to.
            31. Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka STV  ir iesniegusi RWZ  divas lūgumu sniegt informāciju grupas – 2006. gada 30. jūnijā, 7. augustā un 15. septembrī, kā arī 2007. gada 30. aprīlī saistībā ar 2005./2006. tirdzniecības gadu un 2007. gada 25. un 29. jūnijā, 2007. gada 23. novembrī un 2008. gada 29. maijā – saistībā ar 2006./2007. tirdzniecības gadu.
            32. Zinot, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 7. panta 2. punktu tirdzniecības gads sākas kalendārā gada 1. jūlijā un beidzas 30. jūnijā un ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtās norādes neļauj noteikt, attiecībā uz kurām aizsargātajām augu šķirnēm STV  iesniedza lūgumus, ne arī vai runa ir pirmajiem pieprasījumiem šīs regulas 9. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē, iesniedzējtiesai ir jānosaka, kuri no šiem lūgumiem ir iesniegti noteiktajos termiņos.
            33. Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1768/95 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apstrādātāja pienākums sniegt informāciju saistībā ar aizsargātajām augu šķirnēm rodas tad, ja lūgums sniegt informāciju attiecībā uz norādīto tirdzniecības gadu ir iesniegts pirms minētā gada beigām. Tomēr šāds pienākums attiecībā uz informāciju, kas saistīta ar to, var pastāvēt pat laikā līdz trīs gadiem pirms attiecīgā gada, ja īpašnieks pirmo lūgumu par tām pašām augu šķirnēm šim pašam apstrādātājam ir iesniedzis pirmajā no iepriekšējiem tirdzniecības gadiem, uz kuriem attiecas lūgums sniegt informāciju.
            Par otro un trešo jautājumu
            34. Ar otro un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestais ievilkums, skatot to kopā ar Regulas Nr. 1768/95 9. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, pirmkārt, ka apstāklis, ka lauksaimnieks ir veicis aizsargājamās augu šķirnes audzēšanu, pamatojoties uz līgumu, tās īpašnieka labā var tikt uzskatīts par norādi, kas varētu radīt informācijas sniegšanas pienākumu apstrādātājam, kurš ir veicis minētās augu šķirnes sēklu apstrādi to tirdzniecībai, un, otrkārt, ka šajā lūgumā sniegt informāciju īpašniekam ir jāpievieno pierādījums norādēm, kuras tas izmanto, lai pamatotu savas tiesības saņemt informāciju.
            35. Vispirms ir jāuzsver, ka Regulas Nr. 1768/95 9. panta 4. punktā, interpretējot to kopā ar šīs regulas 8. panta 4. punktu, kurā ir definētas obligātās prasības, kādām ir jāatbilst lūgumam sniegt informāciju, kuru īpašnieks iesniedz apstrādātājam, nekur nav pieprasīts, ka minētajam lūgumam būtu jāpievieno pierādījumi, kas pamatotu tajā izvirzītās norādes. Minētās regulas 8. panta 4. punkta otrās daļas pirmajā teikumā pat ir paredzēts, ka šādu lūgumu var izteikt mutiski.
            36. Attiecībā uz līgumā paredzētu audzēšanu Tiesa jau ir nospriedusi, ka aizsargātas augu šķirnes pavairojamā materiāla iegāde no īpašnieka, ko veic lauksaimnieks, var tikt uzskatīta par norādi, kas var radīt minētā lauksaimnieka informācijas sniegšanas pienākumu attiecībā pret īpašnieku (skat. 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C-305/00 Schulin , Recueil , I-3525. lpp., 65. punkts).
            37. Apstāklis, ka lauksaimnieks ir veicis aizsargājamas augu šķirnes audzēšanu īpašnieka interesēs, ir uzskatāms par norādi tam, ka minētā lauksaimnieka rīcībā varētu būt aizsargājamās augu šķirnes sēklas audzēšanai, attiecībā uz kurām viņam varētu būt nodoms pieprasīt izmantot Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā paredzētās privilēģijas.
            38. Tomēr šāds apstāklis pats par sevi nevar automātiski radīt īpašnieka tiesības saņemt informāciju no apstrādātāja.
            39. Pat ja, protams, no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta izriet, ka šādas tiesības ir piemērojamas, ja lauksaimnieks ir izmantojis vai plāno izmantot privilēģijas, kuras tam ir atzīstas saskaņā ar šo pantu, Tiesa ir nospriedusi, ka šādas tiesības saistībā ar apstrādātāju rodas tikai tad, ja īpašnieka rīcībā ir norādes, ka apstrādātājs ir apstrādājis vai gatavojas apstrādāt ievākto produktu, kas iegūts, audzēšanas nolūkos stādot attiecīgās šķirnes pavairojamo materiālu (šajā ziņā skat. 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-336/02 Brangewitz , Krājums, I-9801. lpp., 53. punkts).
            40. Šādā kontekstā fakts, ka lauksaimnieks ir veicis līgumā paredzētu aizsargātas augu šķirnes audzēšanu, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par norādi tam, ka apstrādātājs ir veicis vai gatavojas veikt šādas darbības ar ievākto produktu, kas iegūts, audzēšanas nolūkos stādot minētās augu šķirnes pavairojamo materiālu.
            41. Ņemot vērā lietas apstākļus, runa varētu būt par vismaz vienu apstākli, kas varētu ļaut secināt šādas norādes esamību. Iesniedzējtiesai ir jānovērtē lietas apstākļi, lai noteiktu, vai tā tas ir pamattiesvedībā.
            42. Tādējādi uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestais ievilkums, skatot to kopā ar Regulas Nr. 1768/95 9. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka īpašnieka lūgumā sniegt informāciju, kas izsniegts apstrādātājam, nav jāiekļauj pierādījumi, kas pierāda viņa izvirzītās norādes. Turklāt fakts, ka lauksaimnieks ir veicis līgumā paredzētu aizsargātās augu šķirnes audzēšanu, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par norādi uz to, ka apstrādātājs ir veicis vai gatavojas veikt šādas darbības ar ievākto produktu, kas iegūts, audzēšanas nolūkos stādot minētās augu šķirnes pavairojamo materiālu. Tomēr šāds fakts, ņemot vērā citus lietas apstākļus, var likt secināt šādas norādes esamību – tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai lietā, kura tai ir nodota izskatīšanai.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            43. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, kas grozīta ar Komisijas 1998. gada 3. decembra Regulu (EK) Nr. 2605/98, 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apstrādātāja pienākums sniegt informāciju saistībā ar aizsargātajām augu šķirnēm rodas tad, ja lūgums sniegt informāciju attiecībā uz norādīto tirdzniecības gadu ir iesniegts pirms minētā gada beigām. Tomēr šāds pienākums attiecībā uz informāciju, kas saistīta ar to, var pastāvēt pat laikā līdz trīs gadiem pirms attiecīgā gada, ja īpašnieks pirmo lūgumu par tām pašām augu šķirnēm šim pašam apstrādātājam ir iesniedzis pirmajā no iepriekšējiem tirdzniecības gadiem, uz kuriem attiecas lūgums sniegt informāciju;
            2) interpretējot Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu kopā ar Regulas Nr. 1768/95, kas grozīta ar Regulu Nr. 2605/98, 9. pantu, tie ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieka lūgumā sniegt informāciju, kas izsniegts apstrādātājam, nav jāiekļauj pierādījumi, kas pierāda viņa izvirzītās norādes. Turklāt fakts, ka lauksaimnieks ir veicis līgumā paredzētu aizsargātās augu šķirnes audzēšanu, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par norādi uz to, ka apstrādātājs ir veicis vai gatavojas veikt šādas darbības ar ievākto produktu, kas iegūts, audzēšanas nolūkos stādot minētās augu šķirnes pavairojamo materiālu. Tomēr šāds fakts, ņemot vērā citus lietas apstākļus, var likt secināt šādas norādes esamību – tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai lietā, kura tai ir nodota izskatīšanai.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1999. gada 13.janvārī. # Bernhard Böcker-Lensing un Ludger Schulze-Beiering pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju. # Ārpuslīgumiskā atbildība. # Lieta T-1/96.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2015. gada 18.jūnijā. # CX pret Eiropas Komisiju. # Lieta F-27/13.