title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2011. gada 18.oktobrī.#Oliver Brüstle pret Greenpeace eV.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija.#Direktīva 98/44/EK - 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts - Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība - Pirmšūnu iegūšana no cilvēka embrionālajām cilmes šūnām - Patentspēja - "Cilvēka embrija izmantošanas rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem" izslēgšana - Jēdzieni "cilvēka embrijs" un "izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem".#Lieta C-34/10.

text:
      Lieta C‑34/10
      Oliver Brüstle
      pret
      Greenpeace eV
      (Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 98/44/EK – 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Pirmšūnu iegūšana no cilvēka embrionālajām cilmes šūnām – Patentspēja – “Cilvēka embrija izmantošanas rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem” izslēgšana – Jēdzieni “cilvēka embrijs” un “izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem”
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44 – Cilvēka embrija jēdziens –
            Autonoma interpretācija
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44 – Nepatentējamība sabiedriskajai
            kārtībai vai morālei pretēju apsvērumu dēļ – Cilvēka embrija izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem – Cilvēka
            embrija jēdziens
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44 – Nepatentējamība sabiedriskajai
            kārtībai vai morālei pretēju apsvērumu dēļ – Cilvēka embrija izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem – Apjoms
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts)
      4.        Tiesību aktu tuvināšana – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44 – Nepatentējamība sabiedriskajai
            kārtībai vai morālei pretēju apsvērumu dēļ – Cilvēka embrija izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem – Apjoms
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts)
      1.        Direktīvas 98/44 par biotehnoloģisko izgudrojumu tiesisko aizsardzību piemērošanas nolūkā tās 6. panta 2. punktā minētais
         “cilvēka embrija” jēdziens ir jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, kas ir jāinterpretē vienveidīgi visā Savienības
         teritorijā. Šādu secinājumu pastiprina direktīvas priekšmets un mērķis. Cilvēka embrija jēdziena vienveidīgas definīcijas
         trūkums varētu radīt risku, ka zināmu biotehnoloģisku izgudrojumu autoriem rastos vilinājums pieprasīt šo izgudrojumu patentēšanu
         dalībvalstīs, kurās cilvēka embrija jēdziena izpratne ir šaurāka un līdz ar to daudz piekāpīgāka attiecībā uz patentēšanas
         iespējām, tāpēc ka šos izgudrojumus nebūtu iespējams patentēt citās dalībvalstīs. Ar šādu situāciju tiktu aizskarta iekšējā
         tirgus pareiza darbība, kas ir minētās direktīvas mērķis.

      (sal. ar 26. un 28. punktu)
      2.        Lai gan Direktīvas 98/44 par biotehnoloģisko izgudrojumu tiesisko aizsardzību mērķis ir veicināt ieguldījumus biotehnoloģijas
         jomā, cilvēka izcelsmes bioloģiskā materiāla izmantošanai ir jānotiek, ievērojot pamattiesības un – īpaši – cilvēka cieņu.
         Tāpēc direktīvas konteksts un mērķis atklāj, ka Savienības likumdevējs ir nodomājis nepieļaut nekādu patentspēju, ja tādējādi
         varētu tikt aizskarta pienācīga cilvēka cieņas ievērošana. No tā izriet, ka “cilvēka embrija” jēdziens direktīvas 6. panta
         2. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir jāsaprot plaši.

      Šajā kontekstā minētā norma ir jāinterpretē tādējādi, ka “cilvēka embrijs” ir katra cilvēka olšūna no tās apaugļošanas stadijas,
         katra neapaugļota cilvēka olšūna, kurā transplantēts nobriedušas cilvēka šūnas kodols, un katra neapaugļota cilvēka olšūna,
         kuras dalīšanās un turpmākā attīstība tiek ierosināta partenoģenēzes ceļā. Valsts tiesai ir jānoskaidro, vai, ņemot vērā zinātnes
         attīstību, cilmes šūna, kura ir iegūta no cilvēka embrija blastocistas stadijā, ir “cilvēka embrijs” minētās normas izpratnē.

      (sal. ar 32., 34. un 38. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Direktīvas 98/44 par biotehnoloģisko izgudrojumu tiesisko aizsardzību 6. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteiktā patentspējas
         nepieļaušana attiecībā uz cilvēka embriju izmantošanu rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem attiecas arī uz izmantošanu zinātniskās
         pētniecības nolūkos, tā kā patenta priekšmets var būt vienīgi to izmantošana terapeitiskos vai diagnostiskos nolūkos, ko piemēro
         cilvēka embrijam un kas tam ir noderīgi. Patenta piešķiršana izgudrojumam principā nozīmē tā rūpniecisku un komerciālu izmantošanu
         un, lai gan zinātniskās pētniecības mērķis ir jānošķir no rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem, cilvēka embriju izmantošanu
         pētnieciskiem mērķiem, kas ir patenta pieteikuma priekšmets, nevar nodalīt no paša patenta un ar to saistītajām tiesībām.

      (sal. ar 41., 43. un 46. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      4.        Lietā par tāda izgudrojuma patentspēju, kas attiecas uz neirālu pirmšūnu radīšanu, paredzot no cilvēka embrija blastocistas
         stadijā iegūtu cilmes šūnu izmantošanu, kas nozīmē šī embrija iznīcināšanu, šāds izgudrojums, lai arī patenta prasības neattiecas
         uz cilvēka embriju izmantošanu, ir jāuzskata par nepatentējamu, jo šī izgudrojuma īstenošanā ir nepieciešama cilvēka embriju
         iznīcināšana. Šajā gadījumā ir jāuzskata, ka notiek cilvēka embriju izmantošana Direktīvas 98/44 par biotehnoloģisko izgudrojumu
         tiesisko aizsardzību 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Tam, ka šāda iznīcināšana atkarībā no gadījuma notiek daudz
         agrīnākā stadijā pirms izgudrojuma īstenošanas, kā, piemēram, gadījumā, kad embrionālās cilmes šūnas tiek iegūtas no tādu
         cilmes šūnu līnijas, kuru izveide pati par sevi nozīmē cilvēka embriju iznīcināšanu, nav nekādas nozīmes.

      Šādos apstākļos minētās direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, kas tas nepieļauj izgudrojuma
         patentspēju, ja patenta pieteikuma priekšmetā minētais tehniskais paņēmiens paredz cilvēka embriju iepriekšēju iznīcināšanu
         vai to izmantošanu kā izejmateriālu neatkarīgi no stadijas, kurā tas notiek, pat ja pieprasītā tehniskā paņēmiena raksturojumā
         nav minēta cilvēka embriju izmantošana.

      (sal. ar 48., 49. un 52. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2011. gada 18. oktobrī (*)

      Direktīva 98/44/EK – 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Pirmšūnu iegūšana no cilvēka embrionālajām cilmes šūnām – Patentspēja – “Cilvēka embrija izmantošanas rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem” izslēgšana – Jēdzieni “cilvēka embrijs” un “izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem”
      Lieta C‑34/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 17. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 21. janvārī, tiesvedībā

      Oliver Brüstle
      pret
      Greenpeace eV.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], M. Safjans [M. Safjan] (referents) un A. Prehala [A. Prechal], tiesneši A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Šīmans [K. Schiemann], D. Švābi [D. Šváby], M. Bergere [M. Berger] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 12. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Olivera Bristles [Oliver Brüstle] vārdā – F. V. Engels [F.‑W. Engel], Rechtsanwalt, M. Grunds [M. Grund] un K. Satlere de Sousa e Brito [C. Sattler de Sousa e Brito], Patentanwälte,

      –        Greenpeace eV vārdā – F. Forverks [V. Vorwerk], R. Šnekenbīls [R. Schnekenbühl], Patentanwalt, un K. Thens [C. Then], eksperts,

      –        Īrijas valdības vārdā – G. Durkans [G. Durcan], pārstāvis,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – A. Falka [A. Falk] un A. Engmans [A. Engman], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – F. Penlingtone [F. Penlington] un K. Mjurela [C. Murrell], pārstāves, kurām palīdz K. Meja [C. May], barrister,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – F. V. Bulsts [F. W. Bulst] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 10. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK par [biotehnoloģisko
         izgudrojumu tiesisko aizsardzību] (OV L 213, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”) 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts Greenpeace eV ierosinātā tiesvedībā par tāda O. Bristlem piederoša Vācijas patenta atcelšanu, kas attiecas uz neirālām pirmšūnām un to
         iegūšanas no embrionālajām cilmes šūnām procesu, kā arī to izmantošanu terapeitiskos nolūkos.

       Atbilstošās tiesību normas
       Eiropas Savienībai un/vai dalībvalstīm saistošie nolīgumi
      3        Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības
         organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra
         Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas
         vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.), 27. pantā ir noteikts:

      “1.      Atbilstoši 2. un 3. punkta nosacījumiem patentējami ir jebkuri izgudrojumi (izstrādājumi vai darba procesi) visās tehnoloģijas
         jomās ar nosacījumu, ka tie ir jauni, radoši un rūpnieciski pielietojami. Atbilstoši 65. panta 4. punktam, 70. panta 8. punktam
         un šā panta 3. punktam patenti ir reģistrējami un patenta tiesības tiek piešķirtas bez diskriminācijas attiecībā uz izgudrojuma
         vietu, tehnoloģijas jomu un to, vai preces tiek importētas vai ražotas uz vietas.

      2.      Dalībvalsts var atteikt patentēšanu tādiem izgudrojumiem, kuru komerciālās izmantošanas novēršana to teritorijā ir nepieciešama,
         lai uzturētu sabiedrisko kārtību vai morāli, tai skaitā aizsargātu cilvēku, dzīvnieku un augu dzīvību vai veselību, vai novērstu
         nopietnu kaitējumu apkārtējai videi, ar nosacījumu, ka šāds atteikums netiek pamatots vienīgi ar šo valstu likumiem, kas aizliedz
         šādu izmantošanu.”

      4        1973. gada 5. oktobrī Minhenē parakstītās Konvencijas par Eiropas patentu piešķiršanu (turpmāk tekstā – “EPK”), kuras līgumslēdzējpuse
         nav Savienība, bet kuru parakstījušas dalībvalstis, 52. panta 1. punkts ir formulēts šādi:

      “Eiropas patentus piešķir izgudrojumiem, kas ir rūpnieciski izmantojami, jauni un kam ir izgudrojuma līmenis.”
      5        EPK 53. pantā ir noteikts:

      “Eiropas patentus nepiešķir:
      a)      izgudrojumiem, kuru publiskošana vai izmantošana ir pretrunā ar sabiedrisko kārtību vai morāli (ordre public), taču šādu lēmumu nedrīkst pieņemt, pamatojoties tikai uz faktu, ka šāda izmantošana ir aizliegta ar likumu vai administratīvu
         aktu dažās vai visās dalībvalstīs.”

       Savienības tiesību akti
      6        Direktīvas pamatojuma izklāstā ir noteikts:

      “[..]
      (2)      tā kā pētniecībai un attīstībai, jo īpaši ģenētiskās inženierijas jomā, vajadzīgi apjomīgi augsta riska ieguldījumi, tādēļ
         vienīgi atbilstīga tiesiskā aizsardzība var nodrošināt to rentabilitāti;

      (3)      tā kā efektīva un saskaņota aizsardzība visās dalībvalstīs ir būtiska, lai saglabātu un veicinātu ieguldījumus biotehnoloģijas
         jomā;

      [..]
      (5)      tā kā pastāv atšķirības biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajā aizsardzībā, ko nosaka dažādu dalībvalstu tiesību akti un prakse;
         tā kā šādas atšķirības var radīt šķēršļus tirdzniecībai un tādējādi traucēt pareizu iekšējā tirgus darbību;

      (6)      tā kā šādas atšķirības var pieaugt, ja dalībvalstis pieņem jaunus un atšķirīgus tiesību aktus un administratīvo praksi, vai
         tā kā dažādi attīstās attiecīgo valstu tiesu prakse, kas interpretē šādus tiesību aktus;

      (7)      tā kā to valsts tiesību aktu nekoordinēta izstrāde, kas attiecas uz biotehnoloģisko izgudrojumu tiesisko aizsardzību Kopienā,
         var izraisīt tālākus tirdzniecības traucējumus, kavēt šādu izgudrojumu rūpniecisko attīstību un vienmērīgu iekšējā tirgus
         darbību;

      [..]
      (14)      tā kā patents uz izgudrojumu tā īpašniekam nevis atļauj īstenot šo izgudrojumu, bet tikai dod viņam tiesības aizliegt trešām
         personām izmantot to rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem; tā kā līdz ar to patentu materiālās tiesības nevar aizstāt vai
         veidot vēl vienu valsts, Eiropas vai starptautisku tiesību aktu, kas var noteikt ierobežojumus vai aizliegumus vai kas saistīts
         ar izpētes un tās rezultātu izmantošanas vai komercializācijas uzraudzību, īpaši no tāda aspekta kā veselības aizsardzības,
         drošības, vides aizsardzības, dzīvnieku labturības, ģenētiskās daudzveidības saglabāšanas prasības un atbilstība noteiktām
         ētikas normām;

      [..]
      (16)      tā kā patentu tiesības jāpiemēro tā, lai ievērotu pamatprincipus, kas aizsargā personas cieņu un integritāti; tā kā ir svarīgi
         garantēt principu, ka nevar patentēt cilvēka ķermeni nevienā tā veidošanās vai attīstības stadijā, ietverot dzimumšūnas, un
         kāda no tā elementiem vai kāda no tā produktiem, ietverot cilvēka gēna sekvenci vai daļēju sekvenci, vienkāršu atklāšanu;
         tā kā šie principi ir saskaņā ar patentspējas kritērijiem, kas atbilst patentu tiesībām, saskaņā ar kurām nevar patentēt vienkārši
         atklājumu;

      (17)      tā kā ievērojami progresē slimību ārstēšana sakarā ar to, ka pastāv zāles, kuras iegūst no elementiem, kas izdalīti no cilvēka
         ķermeņa un/vai iegūti citādi, kad šādas zāles iegūst tehniskos procesos, kuru mērķis ir iegūt elementus, kas pēc struktūras
         līdzīgi tiem, kas pastāv dabīgi cilvēka ķermenī, un tā kā tādējādi patentu sistēmai jāveicina izpēte, kuras mērķis ir iegūt
         un izdalīt šādus zāļu ražošanai vērtīgus elementus;

      [..]
      (20)      tā kā tādēļ jāprecizē, ka izgudrojumam, kura pamatā ir elements, kas izdalīts no cilvēka ķermeņa vai kā citādi iegūts tehniskā
         procesā, un kuru var izmantot rūpnieciski, piemīt patentspēja, pat ja minētā elementa struktūra ir identiska dabīgā elementa
         struktūrai, ja patenta sniegtās tiesības neattiecas uz cilvēka ķermeni un tā elementiem to dabīgajā vidē;

      (21)      tā kā šādam elementam, kas izdalīts no cilvēka ķermeņa vai kā citādi iegūts, piemīt patentspēja, jo tas, piemēram, ir rezultāts
         tādiem tehniskiem procesiem, ko izmanto, lai to identificētu, attīrītu un klasificētu un lai to vairotu ārpus cilvēka ķermeņa,
         metodēm, kuras spēj praktiski realizēt vienīgi cilvēki un kuras nespēj norisināties pašas no sevis;

      [..]
      (37)      tā kā šajā direktīvā ir arī jāuzsver princips, saskaņā ar kuru izgudrojumi jāizslēdz no patentspējas, ja to komerciālā izmantošana
         aizskar sabiedrisko kārtību vai morāli;

      (38)      tā kā šīs direktīvas rezolutīvajā daļā jāiekļauj arī to izgudrojumu paraugsaraksts, kas ir izslēgti no patentspējas, lai sniegtu
         valstu tiesām un patentu birojiem vispārīgu norādījumu par to, kā interpretēt norādi uz sabiedrisko kārtību un morāli; tā
         kā šo sarakstu acīmredzot nevar uzskatīt par pilnīgu; tā kā acīmredzot no patentspējas izslēgti arī procesi, kuru izmantošana
         aizskar cilvēka cieņu – piemēram, procesi, lai no cilvēku un dzīvnieku dzimumšūnām vai totipotentām šūnām radītu himēras;

      (39)      tā kā sabiedriskā kārtība un morāle jo īpaši atbilst dalībvalstī atzītiem ētikas vai morāles principiem, kuru ievērošana ir
         īpaši svarīga biotehnoloģijas jomā, ņemot vērā izgudrojumu potenciālo darbības jomu šajā nozarē un to raksturīgo saistību
         ar dzīvo substanci; tā kā šādi ētikas vai morāles principi papildina standarta tiesiskās pārbaudes atbilstīgi patentu tiesībām
         neatkarīgi no izgudrojuma tehniskās jomas;

      [..]
      (42)      tā kā bez tam jāizslēdz no patentspējas arī cilvēka embriju izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem; tā kā jebkurā
         gadījumā šāda izslēgšana neattiecas uz izgudrojumiem terapeitiskiem vai diagnostikas mērķiem, ko piemēro cilvēka embrijam
         un kas tam ir noderīgi;

      (43)      tā kā Līguma par Eiropas Savienību F panta 2. punktā paredzēts, ka Savienība kā Kopienu tiesību vispārējus principus ievēro
         pamattiesības, ko garantē Eiropas Konvencija par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību, kura parakstīta 1950. gada 4. novembrī
         Romā, un kas izriet no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām;

      [..].”
      7        Direktīvā ir noteikts:

      “1. pants
      1.      Dalībvalstis aizsargā biotehnoloģiskos izgudrojumus saskaņā ar valsts patentu tiesībām. Vajadzības gadījumā tās koriģē valsts
         patentu tiesības, lai ņemtu vērā šīs direktīvas noteikumus.

      2.      Šī direktīva neskar dalībvalstu saistības saskaņā ar starptautiskajiem nolīgumiem, un jo īpaši TRIPs nolīgumu un Konvenciju
         par bioloģisko daudzveidību.

      [..]
      3. pants
      1.      Šajā direktīvā tādi izgudrojumi, kuri ir jauni, kuri ietver sevī izgudrojuma līmeni un kurus var izmantot rūpnieciski, ir
         patentējami, pat ja tie saistīti ar produktu, kas sastāv vai kas satur bioloģisku materiālu vai procesu, ar kura palīdzību
         ražo, apstrādā vai izmanto bioloģisku materiālu.

      2.      Bioloģisks materiāls, kurš ir izdalīts no tā dabīgās vides vai kurš saražots ar tehniska procesa palīdzību, var būt izgudrojuma
         objekts, pat ja tas iepriekš bija sastopams dabā.

      [..]
      5. pants
      1.      Cilvēka ķermenis dažādajās tā veidošanās un attīstības stadijās un vienkārša kāda tā elementu atklāšana, ietverot gēna sekvenci
         vai daļēju sekvenci, nevar veidot patentējamus izgudrojumus.

      2.      Elements, kas izdalīts no cilvēka ķermeņa vai citādi iegūts tehniskā procesā, ietverot gēna sekvenci vai daļēju sekvenci,
         var veidot patentējamu izgudrojumu, pat ja šā elementa struktūra ir identiska dabīgam elementam.

      [..]
      6. pants
      1.      Izgudrojumus uzskata par nepatentējamiem, ja to komerciālā izmantošana būtu pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai morālei;
         tomēr izmantošanu neuzskata par neatbilstīgu tādēļ vien, ka to aizliedz tiesību akts.

      2.      Pamatojoties uz 1. punktu, jo īpaši par nepatentējamiem uzskata:
      [..]
      c)      cilvēka embrija izmantošanu rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem;
      [..].”
       Valsts tiesības
      8        Patentu likuma (Patentgesetz), grozītajā redakcijā, lai transponētu direktīvas 6. pantu (BGBl. 2005 I, 2521. lpp.; turpmāk tekstā – “PatG”), 2. pants ir formulēts šādi:

      “1.      Patentu nepiešķir izgudrojumiem, kuru komerciālā izmantošana būtu pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai morālei; izmantošanu
         neuzskata par neatbilstīgu tādēļ vien, ka to aizliedz normatīvi vai administratīvi akti.

      2.      It īpaši patentu nepiešķir attiecībā uz:
      [..]
      3)      cilvēka embrija izmantošanu rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem;
      [..]
      Piemērojot 1.–3. apakšpunktu, ir jāņem vērā attiecīgās Embriju aizsardzības likuma [(Embryonenschutzgesetz, turpmāk tekstā – “ESchG”)] normas.”

      9        PatG 21. pantā ir noteikts:

      “1.      Patents tiek atsaukts (61. pants), ja izrādās, ka:
      1)      patenta priekšmets nav patentējams saskaņā ar 1.–5. pantu.”
      10      Atbilstoši PatG 22. panta 1. punktam:

      “Patentu atzīst par spēkā neesošu, pamatojoties uz pieteikumu (81. pants), ja izrādās, ka pastāv kāds no 21. panta 1. punktā
         uzskaitītajiem pamatiem, vai ja ir ticis paplašināts patenta aizsardzības apjoms.”

      11      1990. gada 13. decembra ESchG 1. panta 1. punkta 2. apakšpunktā un 2. panta 1. un 2. punktā kā noziedzīga tiek definēta olšūnu mākslīgā apaugļošana mērķiem,
         kuri nav tās sievietes grūtniecības veicināšana, no kuras tās ir iegūtas, tādu cilvēka embriju pārdošana, kas ieņemti in vitro vai izņemti no sievietes pirms ieligzdošanās procesa beigām dzemdē, vai to nodošana, iegūšana vai izmantošana mērķiem, kas
         nav to saglabāšana, kā arī cilvēka embriju attīstība in vitro mērķim, kas nav grūtniecības izraisīšana.

      12      ESchG 8. pantā cilvēka embrijs tiek definēts kā apaugļota, attīstīties spējīga cilvēka olšūna, sākot no šūnu kodolu saplūšanas
         brīža, kā arī katra no embrija izņemta “totipotenta” šūna, proti, tāda šūna, kas, pastāvot tam vajadzīgiem citiem nosacījumiem,
         ir spējīga dalīties un attīstīties līdz indivīdam. Tās ir jānošķir no pluripotentām šūnām, proti, tādām cilmes šūnām, kuras
         gan var attīstīties līdz katram pastāvošajam šūnu veidam, bet ne līdz pilnīgam indivīdam.

      13      Atbilstīgi 2002. gada 28. maija Likuma par embriju aizsardzības nodrošināšanu saistībā ar cilvēka embrionālo cilmes šūnu ievešanu
         un izmantošanu (Gesetz zur Sicherstellung des Embryonenschutzes im Zusammenhang mit Einfuhr und Verwendung menschlicher embryonaler Stammzellen, BGBl. 2002 I, 2277. lpp.), 4. pantam:

      “1.      Embrionālo cilmes šūnu ievešana un izmantošana ir aizliegta.
      2.      Atkāpjoties no 1. punkta, embrionālo cilmes šūnu ievešana un izmantošana ir pieļaujama pētniecības nolūkos, ievērojot 6. punktā
         minētos nosacījumus, ja:

      1)      atļaujas izdevējiestāde ir pārliecināta, ka:
      a)      embrionālās cilmes šūnas ir iegūtas līdz 2007. gada 1. maijam to izcelsmes valstī saskaņā ar tajā spēkā esošajiem tiesību
         aktiem un glabātas kultūru kolekcijā vai pēc tam uzglabātas kriokonservētā veidā (embrionālo cilmes šūnu līnija);

      b)      embriji, no kuriem tās ir iegūtas, ir radīti medicīniski stimulētā in vitro apaugļošanā grūtniecības izraisīšanas nolūkā un vairs nav tikuši izmantoti šādam mērķim, un nav nevienas norādes, ka tas
         būtu noticis tādu iemeslu dēļ, kas ir saistīti ar pašiem embrijiem;

      c)      par embrija nodošanu cilmes šūnu iegūšanai nav dota vai apsolīta atlīdzība vai cita finansiāla priekšrocība, un
      2)      embrionālo cilmes šūnu ievešana un izmantošana nav pretrunā citām tiesību normām, it īpaši EschG normām.

      3.      Atļauju neizsniedz, ja embrionālās cilmes šūnas ir iegūtas acīmredzami pretrunā Vācijas tiesiskās kārtības pamatprincipiem.
         Atteikumu nevar pamatot tādējādi, ka cilmes šūnas ir iegūtas no cilvēka embrijiem.”

      14      Minētā 2002. gada 28. maija likuma 5. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Embrionālo cilmes šūnu pētniecības darbu ir atļauts veikt tikai tad, ja ir zinātniski pamatoti pierādīts, ka:
      1)      tas ir veltīts augsta līmeņa pētniecības mērķiem, lai vairotu zinātniskās atziņas fundamentālu pētījumu ietvaros vai paplašinātu
         medicīniskās zināšanas, izstrādājot cilvēkiem paredzētas diagnostikas, profilakses vai terapijas metodes [..].”

       Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
      15      O. Bristlem pieder 1997. gada 19. decembrī pieteikts Vācijas patents, kas attiecas uz izolētām un attīrītām neirālām pirmšūnām,
         to radīšanas no embrionālajām cilmes šūnām paņēmienu un to izmantošanu neirālu defektu terapijā.

      16      O. Bristles iesniegtajā patenta specifikācijā ir norādīts, ka smadzeņu šūnu transplantācija nervu sistēmā ir daudzsološa metode,
         kas ļauj ārstēt daudzas neiroloģiskas slimības. Jau ir pirmie klīniskie pielietojumi, it īpaši attiecībā uz pacientiem, kuriem
         ir Parkinsona slimība.

      17      Lai varētu ārstēt šādas neirālas anomālijas, jātransplantē pirmšūnas, kas var vēl attīstīties. Šis šūnu veids galvenokārt
         pastāv tikai smadzeņu attīstības stadijā. Cilvēka embrija smadzeņu audu izmantošana rada nozīmīgas ētiska rakstura problēmas
         un neļauj nodrošināt vajadzības pēc pirmšūnām, kuras nepieciešamas, lai ārstēšana, izmantojot šūnu terapiju, būtu cilvēkiem
         pieejama.

      18      Turpretī atbilstīgi minētajai specifikācijai embrionālās cilmes šūnas paver jaunas iespējas transplantācijai paredzētu šūnu
         iegūšanā. Pluripotentas šūnas spēj dalīties par jebkuru šūnu un audu veidu, tās var šādā pluripotences stāvoklī tikt saglabātas
         daudzo pāreju laikā, kā arī vairoties. Attiecīgais patents šajos apstākļos ļauj risināt tehnisku problēmu, kas saistīta ar
         praktiski neierobežota daudzuma tādu izolētu un attīrītu neirālo pirmšūnu radīšanu, kurām ir neirālas vai gliālas īpašības
         un kuras iegūtas no embrionālajām cilmes šūnām.

      19      Pēc Greenpeace eV pieteikuma Bundespatentgericht (Federālā Patentu tiesa), pamatojoties uz PatG 22. panta 1. punktu, konstatēja izskatāmā patenta spēkā neesamību, jo tas attiecas uz pirmšūnām, kas iegūtas no cilvēka embrionālajām
         cilmes šūnām, un pirmšūnu radīšanas paņēmieniem. Atbildētājs šo spriedumu pārsūdzēja Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa).

      20      Iesniedzējtiesa uzskata, ka pieteikuma par patenta atzīšanu par spēkā neesošu iznākums ir atkarīgs no jautājuma, vai attiecīgā
         patenta tehniskais paņēmiens, tā kā tas attiecas uz pirmšūnām, kas iegūtas no cilvēka embrionālajām cilmes šūnām, saskaņā
         ar PatG 2. panta 2. punkta pirmās daļas 3) apakšpunktu nav patentējams. Savukārt atbilde uz šo jautājumu it īpaši ir atkarīga no
         direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretācijas.

      21      Pēc iesniedzējtiesas uzskata, tā kā direktīvas 6. panta 2. punkts neatstāj dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību attiecībā uz
         tajā uzskaitīto paņēmienu un izmantojumu nepatentējamo raksturu (skat. 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑377/98 Nīderlande/Parlaments
         un Padome, Recueil, I‑7079. lpp., 39. punkts, un 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑456/03 Komisija/Itālija, Krājums, I‑5335. lpp., 78. un
         nākamie punkti), PatG 2. panta 2. punkta otrajā daļā minētā atsauce uz EschG, sevišķi uz šī tiesību akta 8. panta 1. punktā sniegto embrija definīciju, nav uzskatāma par izpausmi, ka dalībvalstīm šajā
         ziņā ir atstātas rūpes konkretizēt direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktu, lai gan tajā embrija jēdziens nav skaidri
         precizēts. Šim jēdzienam jāsniedz tikai vienveidīga Eiropas mēroga interpretācija. Citiem vārdiem, PatG 2. panta 2. punkta otrā daļa un īpaši tajā izmantotais embrija jēdziens nevar tikt interpretēti atšķirīgi no attiecīgā jēdziena
         direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktā.

      22      Šādā kontekstā iesniedzējtiesa īpaši vēlas noskaidrot, vai cilvēka embrionālās cilmes šūnas, kas kalpo kā izejmateriāls patentētiem
         paņēmieniem, ir “embrijs” direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē un vai organismi, no kuriem var tikt iegūtas
         cilvēka embrionālās cilmes šūnas, ir “cilvēka embrijs” šī panta izpratnē. Tā šajā ziņā norāda, ka visas cilvēka embrionālās
         cilmes šūnas, kas kalpo kā izejmateriāls patentētajiem paņēmieniem, nav totipotentas šūnas un tikai dažas ir pluripotentas
         šūnas, kas ir iegūtas no embrija blastocistas stadijā. Tā jautā arī par to, kā saistībā ar embrija jēdzienu kvalificējamas
         blastocistas, no kurām arī var iegūt cilvēka embrionālās cilmes šūnas.

      23      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kas atbilstīgi direktīvas [..] 6. panta 2. punkta c) apakšpunktam jāsaprot ar jēdzienu “cilvēka embrijs”?
      a)      Vai šajā jēdzienā ir iekļautas visas cilvēka dzīvības attīstības stadijas, sākot ar olšūnas apaugļošanu, vai arī jābūt izpildītiem
         papildu nosacījumiem, piemēram, jābūt sasniegtai noteiktai attīstības stadijai?

      b)      Vai šajā jēdzienā ir iekļauti šādi organismi:
      –        neapaugļotas cilvēka olšūnas, kurās ir transplantēts nobriedušas cilvēka šūnas kodols;
      –        neapaugļotas cilvēka olšūnas, kuru dalīšanās un turpmākā attīstība tiek veicināta partenoģenēzes ceļā?
      c)      Vai šajā jēdzienā ir iekļautas arī cilmes šūnas, kuras ir iegūtas no cilvēka embrijiem blastocistas stadijā?
      2)      Kas jāsaprot ar “cilvēka embriju izmantošanu rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem”? Vai šajā jēdzienā ir iekļauta arī katra
         komerciālā izmantošana direktīvas 6. panta 1. punkta nozīmē, it īpaši izmantošana zinātniskās pētniecības mērķiem?

      3)      Vai atbilstoši direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktam tehniskās metodes patentēšana ir aizliegta arī tad, ja ar patentu
         pieteiktā tehniskā metode cilvēka embrija izmantošanu neaptver, bet šāda izmantošana ir šīs metodes piemērošanai nepieciešamais
         nosacījums,

      –        jo patents attiecas uz izstrādājumu, kura radīšanai ir nepieciešama cilvēka embrija iepriekšēja iznīcināšana,
      –        vai tāpēc, ka patents attiecas uz paņēmienu, kuram šāds izstrādājums ir nepieciešams kā izejmateriāls?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      24      Ar pirmo jautājumu iesniedzēja lūdz Tiesu interpretēt “cilvēka embrija” jēdzienu direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta
         izpratnē un piemērošanas nolūkā, proti, tikai lai noteiktu patentspējas aizlieguma apjomu, kāds ir paredzēts šajā normā.

      25      Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa
         izriet prasība, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes
         uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un
         attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (it īpaši skat. 1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro, Recueil, I‑107. lpp., 11. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑287/98 Linster, Recueil, I‑6917. lpp., 43. punkts; 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑5/08 Infopaq International, Krājums, I‑6569. lpp., 27. punkts, un 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑467/08 Padawan, Krājums, I‑10055. lpp., 32. punkts).

      26      Lai gan direktīvas tekstā cilvēka embrija definīcija nav sniegta, tajā nav arī atsauces uz valstu tiesībām attiecībā uz šo
         terminu nozīmi. Tāpēc no šī apstākļa izriet, ka tas direktīvas piemērošanas vajadzībām ir jāuzskata par autonomu Savienības
         tiesību jēdzienu, kas ir jāinterpretē vienveidīgi visā Savienības teritorijā.

      27      Šādu secinājumu pastiprina direktīvas priekšmets un mērķis. No direktīvas preambulas trešā un no piektā līdz septītajam apsvērumam
         izriet, ka tās mērķis ir – saskaņojot biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskās aizsardzības normas – atcelt tirdzniecības un
         pareizas iekšējā tirgus darbības šķēršļus, ko rada tiesību aktu un tiesu prakses atšķirības dalībvalstīs, un tādējādi veicināt
         pētniecību un rūpniecisko attīstību ģenētiskās inženierijas jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Nīderlande/Parlaments
         un Padome, 16. un 27. punkts).

      28      Cilvēka embrija jēdziena vienveidīgas definīcijas trūkums varētu radīt risku, ka zināmu biotehnoloģisku izgudrojumu autoriem
         rastos vilinājums pieprasīt šo izgudrojumu patentēšanu dalībvalstīs, kurās cilvēka embrija jēdziena izpratne ir šaurāka un
         līdz ar to daudz piekāpīgāka attiecībā uz patentēšanas iespējām, tāpēc ka šos izgudrojumus nebūtu iespējams patentēt citās
         dalībvalstīs. Ar šādu situāciju tiktu aizskarta iekšējā tirgus pareiza darbība, t.i., direktīvas mērķis.

      29      Šādu secinājumu pamato arī direktīvas 6. panta 2. punktā ietvertais nepatentējamo paņēmienu un izmantojumu uzskaitījums. No
         Tiesas judikatūras izriet, ka pretēji šīs direktīvas 6. panta 1. punktam, kas dalībvalstu administratīvajām un tiesu iestādēm
         sniedz plašu rīcības brīvību nepieļaut izgudrojumu, kuru komerciālā izmantošana ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai morālei,
         patentspēju, šī paša panta 2. punkts nedod dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību attiecībā uz tajā uzskaitīto paņēmienu un izmantojumu
         nepatentējamību, jo šīs normas mērķis ir precīzi iezīmēt 1. punktā paredzēto izņēmumu. No tā izriet, ka direktīvas 6. panta
         2. punkts, skaidri nepieļaujot tajā uzskaitīto paņēmienu un izmantojumu patentējamību, piešķir šajā sakarā skaidri noteiktas
         tiesības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 78. un 79. punkts).

      30      Runājot par direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktā lietotajam “cilvēka embrija” jēdzienam piešķiramo nozīmi, jāuzsver,
         ka, lai arī cilvēka embrija definīcija ir ļoti jutīgs sociālpolitisks jautājums daudzās dalībvalstīs, ko raksturo to tradīciju
         un vērtību dažādība, ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa nav aicināta aplūkot medicīniska vai ētiska rakstura
         jautājumus, bet gan ka tai tikai juridiski jāinterpretē atbilstošie direktīvas noteikumi (šajā ziņā skat. 2008. gada 26. februāra
         spriedumu lietā C‑506/06 Mayr, Krājums, I‑1017. lpp., 38. punkts).

      31      Vēl ir jāatgādina, ka tādu jēdzienu nozīme un tvērums, kuriem Savienības tiesībās nav sniegta nekāda definīcija, ir jānoskaidro,
         ņemot vērā it īpaši kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un ar tiesisko regulējumu, kura daļu tie veido, sasniedzamos mērķus
         (šajā ziņā skat. 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C‑336/03 easyCar, Krājums, I‑1947. lpp., 21. punkts; 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑549/07 Wallentin-Hermann, Krājums, I‑11061. lpp., 17. punkts, un 2010. gada 29. jūlija spriedumu lietā C‑151/09 UGT‑FSP, Krājums, I‑7591. lpp., 39. punkts).

      32      Šajā ziņā no direktīvas pamatojuma izklāsta izriet, ka, lai arī tās mērķis ir veicināt ieguldījumus biotehnoloģijas jomā,
         cilvēka izcelsmes bioloģiskā materiāla izmantošanai ir jānotiek, ievērojot pamattiesības un – īpaši – cilvēka cieņu. Īpaši
         jau direktīvas preambulas 16. apsvērumā ir uzsvērts, ka “patentu tiesības jāpiemēro tā, lai ievērotu pamatprincipus, kas aizsargā
         personas cieņu un integritāti”.

      33      Šādā nolūkā, kā jau Tiesa ir norādījusi, direktīvas 5. panta 1. punktā ir aizliegts no cilvēka ķermeņa dažādajās tā veidošanās
         un attīstības stadijās veidot patentējamus izgudrojumus. Papildu aizsardzību sniedz direktīvas 6. pants, kurā par pretējiem
         sabiedrības kārtībai un morālei un tāpēc par nepatentējamiem nosaukti cilvēka klonēšanas paņēmieni, cilvēka ģenētiskās informācijas
         struktūru ģenētiskās identitātes modificēšanas paņēmieni un cilvēka embrija izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem.
         Direktīvas preambulas 38. apsvērumā ir precizēts, ka šis saraksts nav izsmeļošs un ka no patentspējas ir izslēgti visi paņēmieni,
         kuru izmantošana aizskar cilvēka cieņu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Nīderlande/Parlaments un Padome, 71. un 76. punkts).

      34      Tādējādi direktīvas konteksts un mērķis atklāj, ka Savienības likumdevējs ir nodomājis nepieļaut nekādu patentspēju, ja tādējādi
         varētu tikt aizskarta pienācīga cilvēka cieņas ievērošana. No tā izriet, ka “cilvēka embrija” jēdziens direktīvas 6. panta
         2. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir jāsaprot plaši.

      35      Šādā izpratnē katra cilvēka olšūna no tās apaugļošanas stadijas ir jāuzskata par “cilvēka embriju” direktīvas 6. panta 2. punkta
         c) apakšpunkta piemērošanas vajadzībām, ja ar šo apaugļošanu var tikt aizsākts cilvēka attīstības process.

      36      Šādi būtu kvalificējama arī neapaugļota cilvēka olšūna, kurā transplantēts nobriedušas cilvēka šūnas kodols, un neapaugļota
         cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un turpmākā attīstība tiek ierosināta partenoģenēzes ceļā. Pat ja šie organismi, precīzi izsakoties,
         nav tikuši apaugļoti, ar tiem tomēr, kā izriet no Tiesā iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem, to iegūšanai izmantotās tehnikas
         rezultātā tiek aizsākts cilvēka attīstības process, tāpat kā olšūnas apaugļošanas rezultātā – radīts embrijs.

      37      Runājot par cilmes šūnām, kas ir iegūtas no cilvēka embrija blastocistas stadijā, valsts tiesai ir jānoskaidro, vai, ņemot
         vērā zinātnes attīstību, ar tām var tikt aizsākts cilvēka attīstības process un līdz ar to tās ir uzskatāmas par “cilvēka
         embriju” direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē un piemērošanas vajadzībām.

      38      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild šādi:

      –        “cilvēka embrijs” direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir katra cilvēka olšūna no tās apaugļošanas stadijas,
         katra neapaugļota cilvēka olšūna, kurā transplantēts nobriedušas cilvēka šūnas kodols, un katra neapaugļota cilvēka olšūna,
         kuras dalīšanās un turpmākā attīstība tiek ierosināta partenoģenēzes ceļā;

      –        valsts tiesai ir jānosaka, vai, ņemot vērā zinātnes attīstību, cilmes šūna, kura ir iegūta no cilvēka embrija blastocistas
         stadijā, ir “cilvēka embrijs” direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

       Par otro jautājumu
      39      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai “cilvēka embrija izmantošana rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem”
         direktīvas 6. panta 2. punkta izpratnē ietver arī cilvēka embriju izmantošanu zinātniskās pētniecības nolūkos.

      40      Šajā ziņā ir jāprecizē, ka direktīvas mērķis nav reglamentēt cilvēka embriju izmantošanu zinātniskajā pētniecībā. Tās mērķis
         ir tikai biotehnoloģisko izgudrojumu patentspēja.

      41      Tāpēc, runājot tikai par noskaidrošanu, vai patentspējas nepieļaušana attiecībā uz cilvēka embriju izmantošanu rūpnieciskiem
         vai komerciāliem mērķiem attiecas arī uz cilvēka embriju izmantošanu zinātniskās pētniecības nolūkos un vai zinātniskā pētniecība,
         kas ietver cilvēka embriju izmantošanu, var tikt aizsargāta ar patentu tiesībām, jākonstatē, ka patenta piešķiršana izgudrojumam
         principā nozīmē tā rūpniecisku un komerciālu izmantošanu.

      42      Šādu interpretāciju apstiprina direktīvas preambulas 14. apsvērums. Paredzot, ka izgudrojuma patents dod tā īpašniekam “tiesības
         aizliegt trešām personām izmantot to rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem”, tajā ir norādīts, ka patentam piesaistītās tiesības
         principā ir saistītas ar rūpnieciska un komerciāla rakstura darbībām.

      43      Lai gan zinātniskās pētniecības mērķis ir jānošķir no rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem, cilvēka embriju izmantošanu
         pētnieciskiem mērķiem, kas ir patenta pieteikuma priekšmets, nevar nodalīt no paša patenta un tam piesaistītajām tiesībām.

      44      Direktīvas preambulas 42. apsvērumā sniegtais precizējums, ka direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētā patentspējas
         nepieļaušana “neattiecas uz izgudrojumiem terapeitiskiem vai diagnostikas mērķiem, ko piemēro cilvēka embrijam un kas tam
         ir noderīgi”, apstiprina arī to, ka cilvēka embriju izmantošana zinātniskās pētniecības nolūkos, kas būtu patenta pieteikuma
         priekšmets, nebūtu nošķirama no rūpnieciskas un komerciālas izmantošanas, tādējādi izvairoties no patentspējas nepieļaušanas.

      45      Šāda interpretācija piedevām ir identiska interpretācijai, kādu ir noteikusi Eiropas Patentu iestādes Apelāciju virspalāta
         attiecībā uz EPK īstenošanas noteikumu 28. panta c) punktu, kura formulējums ir identisks direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta
         formulējumam (skat. 2008. gada 25. novembra lēmumu G 2/06, EPO Oficiālais Vēstnesis, 2009. gada maijs, 306. lpp., 25.–27. punkts).

      46      Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteiktā patentspējas nepieļaušana
         attiecībā uz cilvēka embriju izmantošanu rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem attiecas arī uz izmantošanu zinātniskās pētniecības
         nolūkos un vienīgi to izmantošana terapeitiskos vai diagnostiskos nolūkos, ko piemēro cilvēka embrijam un kas tam ir noderīgi,
         var būt patenta priekšmets.

       Par trešo jautājumu
      47      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai izgudrojums nav patentējams, pat ja paša izgudrojuma priekšmets
         nav cilvēka embriju izmantošana, ja tas attiecas uz izstrādājumu, kura iegūšana paredz cilvēka embriju iepriekšēju iznīcināšanu,
         vai uz paņēmienu, kam nepieciešams cilvēka embriju iznīcināšanas ceļā iegūts izejmateriāls.

      48      Šis jautājums ir uzdots saistībā ar lietu par tāda izgudrojuma patentspēju, kurš attiecas uz neirālu pirmšūnu radīšanu, kas
         ietver no cilvēka embrija blastocistas stadijā iegūtu cilmes šūnu izmantošanu. No Tiesā iesniegtajiem apsvērumiem izriet,
         ka cilmes šūnas izņemšana no cilvēka embrija blastocistas stadijā nozīmē šī embrija iznīcināšanu.

      49      Tādēļ to pašu iemeslu dēļ, kas minēti šī sprieduma 32.–35. punktā, izgudrojums, lai arī patenta prasības neattiecas uz cilvēka
         embriju izmantošanu, ir jāuzskata par nepatentējamu, ja izgudrojuma īstenošanā ir nepieciešama cilvēka embriju iznīcināšana.
         Arī šajā gadījumā ir jāuzskata, ka notiek cilvēka embriju izmantošana direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
         Šajā ziņā faktam, ka šāda iznīcināšana atkarībā no gadījuma notiek daudz agrīnākā stadijā pirms izgudrojuma īstenošanas, kā,
         piemēram, gadījumā, kad embrionālās cilmes šūnas tiek iegūtas no tādu cilmes šūnu līnijas, kuru izveide pati par sevi nozīmē
         cilvēka embriju iznīcināšanu, nav nekādas nozīmes.

      50      Ja direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteiktās nepatentējamības piemērošanas jomā nebūtu ietverts pieprasītais
         tehniskais paņēmiens, tāpēc ka tajā nav minēta tāda cilvēka embriju izmantošana, kas ietver to iepriekšēju iznīcināšanu, tas
         nozīmētu, ka, atļaujot pieprasīt patentu, izvairoties no šīs normas piemērošanas ar prasmīgi formulētu pieprasījumu, attiecīgajai
         normai tiktu laupīta lietderīgā iedarbība.

      51      Pie tāda paša secinājuma šajā ziņā ir nonākusi arī Eiropas Patentu iestādes Apelāciju virspalāta, kad tai tika jautāts par
         EPK īstenošanas noteikumu 28. panta c) punktu, kura formulējums ir identisks direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta
         formulējumam (skat. iepriekš šī sprieduma 45. punktā minētā 2008. gada 25. novembra lēmuma 22. punktu).

      52      Tāpēc uz trešo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka direktīvas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts nepieļauj izgudrojuma patentspēju,
         ja patenta pieteikuma priekšmetā minētais tehniskais paņēmiens paredz cilvēka embriju iepriekšēju iznīcināšanu vai to izmantošanu
         kā izejmateriālu neatkarīgi no stadijas, kurā tas notiek, pat ja pieprasītā tehniskā paņēmiena raksturojumā nav minēta cilvēka
         embriju izmantošana.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      53      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā
            6. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē šādi:
      –        “cilvēka embrijs” ir katra cilvēka olšūna no tās apaugļošanas stadijas, katra neapaugļota cilvēka olšūna, kurā transplantēts
            nobriedušas cilvēka šūnas kodols, un katra neapaugļota cilvēka olšūna, kuras dalīšanās un turpmākā attīstība tiek ierosināta
            partenoģenēzes ceļā;
      –        valsts tiesai ir jānoskaidro, vai, ņemot vērā zinātnes attīstību, cilmes šūna, kura ir iegūta no cilvēka embrija blastocistas
            stadijā, ir “cilvēka embrijs” Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē;
      2)      Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteiktā patentspējas nepieļaušana attiecībā uz cilvēka embriju izmantošanu
            rūpnieciskiem vai komerciāliem mērķiem attiecas arī uz izmantošanu zinātniskās pētniecības nolūkos un vienīgi to izmantošana
            terapeitiskos vai diagnostiskos nolūkos, ko piemēro cilvēka embrijam un kas tam ir noderīgi, var būt patenta priekšmets;
      3)      Direktīvas 98/44 6. panta 2. punkta c) apakšpunkts nepieļauj izgudrojuma patentspēju, ja patenta pieteikuma priekšmetā minētais
            tehniskais paņēmiens paredz cilvēka embriju iepriekšēju iznīcināšanu vai to izmantošanu kā izejmateriālu neatkarīgi no stadijas,
            kurā tas notiek, pat ja pieprasītā tehniskā paņēmiena raksturojumā nav minēta cilvēka embriju izmantošana.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1982. gada 14. janvārī. # Francesco Reina un Letizia Reina pret Landeskreditbank Baden-Württemberg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Stuttgart - Vācija. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Lieta 65/81.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 10.aprīlī. # Michel Hendrickx pret Eiropas Profesionālās izglītības attīstības centru (Cedefop). # Apelācija - Ierēdņi - Iemesla spriest neesamība. # Lieta C-217/01 P.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 23.decembrī.#Jasna Detiček pret Maurizio Sgueglia.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Višje sodišče v Mariboru - Slovēnija.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Laulības lietas un vecāku atbildība - Regula (EK) Nr. 2201/2003 - Pagaidu noregulējuma pasākumi attiecībā uz aizgādības tiesībām - Dalībvalstī izpildāms nolēmums - Nelikumīga bērna aizvešana - Cita dalībvalsts - Cita tiesa - Bērna aizgādības piešķiršana otram vecākam - Jurisdikcija - Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība.#Lieta C-403/09 PPU.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 23. decembrī (*)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Laulības lietas un lietas par vecāku atbildību – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – Pagaidu noregulējuma pasākumi attiecībā uz aizgādības tiesībām – Dalībvalstī izpildāms nolēmums – Nelikumīga bērna aizvešana – Cita dalībvalsts – Cita tiesa – Bērna aizgādības piešķiršana otram vecākam – Jurisdikcija – Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība
      Lieta C‑403/09 PPU
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 68. un 234. pantam, ko Višje Sodišče v Mariboru (Slovēnija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 19. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 20. oktobrī, tiesvedībā,
         ko ierosināja

      Jasna Detiček
      pret
      Maurizio Sgueglia.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā 2009. gada 19. oktobra pieteikumu, kas Tiesā iesniegts 2009. gada 20. oktobrī, par steidzamības piemērošanu lūgumam
         sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši Reglamenta 104.b pantam,

      ņemot vērā trešās palātas 2009. gada 27. oktobra lēmumu apmierināt minēto pieteikumu,
      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2009. gada 7. decembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        J. Detičekas [Detiček] vārdā – B. Žibrets [B. Žibret], odvetnik,

      –        M. Sgueljas [Sgueglia] vārdā – L. Varanelli [L. Varanelli], odvetnik,

      –        Slovēnijas valdības vārdā – N. Aleša Verdira [N. Aleš Verdir], pārstāve,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – J. Kempere [J. Kemper], pārstāve,

      –        Francijas valdības vārdā – B. Bopēra‑Manoka [B. Beaupère‑Manokha], pārstāve,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz F. Arena [F. Arena], avvocato dello Stato,

      –        Latvijas valdības vārdā – K. Drēviņa, pārstāve,
      –        Polijas valdības vārdā – M. Arciševskis [M. Arciszewski], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. M. Rušo‑Žoē [A.‑M. Rouchaud‑Joët] un M. Žebre [M. Žebre], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātu,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju
         un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu
         (OV L 338, 1. lpp.) 20. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp J. Detičeku un M. Sguelju par viņu meitas Antonellas [Antonella] aizgādību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. apsvērums ir izteikts šādi:

      “Šajā regulā noteiktais piekritības pamats lietās par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši
         tuvuma kritēriju. Tas nozīmē, ka piekritība ir, pirmkārt, bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, izņemot dažus gadījumus,
         kad pastāvīgā dzīvesvieta mainīta saskaņā ar vienošanos starp personām, kam ir vecāku atbildība.”

      4        Šīs regulas preambulas 16. apsvērumā ir precizēts:

      “Šai regulai nevajadzētu liegt dalībvalstu tiesām veikt pagaidu [noregulējuma] pasākumus, tostarp aizsardzības pasākumus steidzamos
         gadījumos attiecībā uz personām vai īpašumu, kas atrodas šajā valstī.”

      5        Minētās regulas preambulas 21. apsvērumā ir noteikts:

      “Dalībvalstī taisītu spriedumu atzīšana un izpilde jābalsta uz savstarpējas uzticēšanās principu, un neatzīšanas iemesli jāsaglabā
         noteiktā minimuma līmenī”.

      6        Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 33. apsvērumā ir noteikts:

      “Šajā regulā [tiek] atzītas pamattiesības un respektēti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [proklamēta 2000. gada 7. decembrī
         Nicā (OV C 364, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Harta”)] principi. Jo īpaši ar to tiek izdarīti centieni nodrošināt to bērna pamattiesību
         ievērošanu, kas noteiktas [Hartas] 24. pantā.”

      7        Šīs regulas 2. pantā ir paredzēts:

      “Šajā regulā:
      [..]
      4.      ar terminu “spriedums” saprot laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, kā arī dalībvalsts
         tiesas spriedumu, kas saistīts ar vecāku atbildību, neatkarīgi no tā, kā spriedums var tikt dēvēts, tostarp, dekrēts, rīkojums
         vai lēmums;

      [..]
      11.      ar terminu “nelikumīga aizvešana vai aizturēšana” saprot bērna aizvešanu vai aizturēšanu, ja:
      a)      ar to tiek pārkāptas uzraudzības [aizgādības] tiesības, kas iegūtas ar spriedumu, likumu vai nolīgumu, kuram ir juridisks
         spēks saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms aizvešanās vai aizturēšanas;

      un
      b)      aizvešanas vai aizturēšanas laikā uzraudzības [aizgādības] tiesības atsevišķi vai kopīgi tika faktiski īstenotas, vai arī
         tās tiktu šādi īstenotas, ja nebūtu notikusi aizvešana vai aizturēšana. Uzraudzību uzskata par kopīgi īstenotu, ja saskaņā
         ar lēmumu vai likumu viena persona, kam ir vecāku atbildība, nevar lemt par bērna dzīvesvietu bez citas personas piekrišanas,
         kam ir vecāku atbildība.”

      8        Minētās regulas 8. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī,
         kad tiesā iesniegta prasība.”

      9        Šīs pašas regulas 20. pantā ar nosaukumu “Pagaidu [noregulējuma] pasākumi, tai skaitā aizsardzības pasākumi” ir noteikts:

      “1.      Steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz dalībvalsts tiesām noteikt tādus pagaidu [noregulējuma] pasākumus, ieskaitot
         drošības pasākumus, attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī
         tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai.

      2.      Pasākumus, kas minēti 1. punktā, pārtrauc piemērot brīdī, kad dalībvalsts tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība
         pēc būtības, ir veikusi pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem.”

      10      Regulas Nr. 2201/2003 21. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:

      “1.      Dalībvalstī pasludināts spriedums pārējās dalībvalstīs atzīstams bez kādas īpašas procedūras.
      [..]
      3.      Neskarot šīs nodaļas 4. iedaļu, jebkura ieinteresētā puse, ievērojot šīs nodaļas 2. iedaļā paredzētās procedūras, var pieprasīt
         lēmumu par to, lai spriedums tiktu vai netiktu atzīts.

      [..]”
       Hāgas 1980. gada konvencija
      11      Hāgas 1980. gada 25. oktobra Konvencijas par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (turpmāk tekstā
         – “Hāgas 1980. gada konvencija”) 12. pantā ir paredzēts:

      “Ja bērns ir ticis nelikumīgi aizvests vai aizturēts atbilstoši 3. pantā minētajiem noteikumiem un ja, uzsākot lietu, tās
         Līgumslēdzējas Puses, kurā atrodas bērns, tiesā vai administratīvajā iestādē ir pagājis mazāk nekā gads kopš nelikumīgās aizvešanas
         vai aizturēšanas datuma, iestādei, kurai lieta ir piekritīga, jādod rīkojums par bērna atgriešanos nekavējoties.

      Tiesai vai administratīvajai iestādei, pat ja lietas izskatīšana uzsākta pēc šī panta pirmajā daļā minētā viena gada termiņa
         beigām, jādod rīkojums par bērna atgriešanos, ja vien netiek pierādīts, ka bērns ir iedzīvojies jaunajā vidē.

      Ja tiesai vai administratīvajai iestādei pieteikuma iesniedzējā valstī ir pamats uzskatīt, ka bērns ticis nogādāts uz citu
         valsti, tā var apturēt lietas izskatīšanu vai noraidīt pieprasījumu par bērna atdošanu.”

      12      Hāgas 1980. gada konvencijas 13. pants ir izteikts šādi:

      “Neskatoties uz iepriekšējā panta noteikumiem, pieteikuma saņēmējas Līgumslēdzējas Puses tiesai vai administratīvajai iestādei
         nav pienākuma dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kas iebilst pret bērna atgriešanos,
         pierāda, ka –

      a)      persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kura ir uzņēmusies rūpes par bērnu, viņa aizvešanas vai aizturēšanas laikā nav
         izmantojusi savas tiesības uz aizbildnību [aizgādnības tiesības] vai ir piekritusi aizvešanai vai aizturēšanai, vai nav iebildusi
         pret to; vai

      b)      ja pastāv nopietns risks, ka viņa vai viņas atdošana sagādās bērnam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radīs neciešamu
         situāciju.

      Tiesa vai administratīvā iestāde var atteikties dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja tai kļūst zināms, ka bērns iebilst
         pret atgriešanos un ir sasniedzis attiecīgu vecumu un brieduma pakāpi, lai spētu atbildēt par saviem uzskatiem.

      Apsverot šajā pantā norādītos apstākļus, tiesām vai administratīvajām iestādēm jāņem vērā informācija, kas attiecas uz bērna
         sociālo stāvokli un ko sniedz bērna pastāvīgās dzīvesvietas Centrālā iestāde vai kāda cita kompetenta iestāde.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      13      Atbilstoši Civilprocesa kodeksa (Zakon o pravdnem postopku) 411. panta 1. un 3. punktam:

      “1.      Tiesvedības gaitā sakarā ar laulību strīdiem un strīdiem par vecāku attiecībām tiesa var, pamatojoties uz vienas puses prasību
         vai pēc savas iniciatīvas, pieņemt pagaidu [noregulējuma] pasākumus par kopīgo bērnu aizgādību un aprūpi, kā arī pagaidu [noregulējuma]
         pasākumus par saskarsmes tiesību atņemšanu vai ierobežošanu vai par saskarsmes norises noteikumiem.

      [..]
      3.      Iepriekšējos punktos minētie pagaidu noregulējuma pasākumi tiek pieņemti atbilstoši likuma, kas regulē aizsardzības pasākumus,
         normām.”

      14      Atbilstoši Likuma par izpildi un aizsardzības pasākumiem (Zakon o izvršbi in zavarovanju; turpmāk tekstā – “ZIZ”) 272. panta 1. punktam:

      “Tiesa nosaka pagaidu noregulējuma pasākumu, lai nodrošinātu nemateriāla rakstura prasības, ja prasītājs ticamā veidā pierāda
         [..], ka tam ir tiesības uz šādu prasījumu vai arī ka tam radīsies šāda prasījuma tiesības pret pretējo pusi. Prasītājam ir
         ticami jāpierāda [..], ka lēmums ir vajadzīgs, ka tas novērš spēka pielietošanu vai grūti atlīdzināma kaitējuma rašanos.”

      15      ZIZ 267. pantā ir paredzēts:

      “Pagaidu noregulējuma pasākums var tikt noteikts pirms tiesvedības uzsākšanas, tiesvedības laikā, pēc tiesvedības izbeigšanas,
         kamēr vēl spriedums nav izpildīts.”

      16      ZIZ 278. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Tiesa izbeidz tiesvedību un atceļ izpildītās darbības arī, pamatojoties uz parādnieka prasību, ja apstākļi, sakarā ar kuriem
         tika noteikts pagaidu noregulējuma pasākums, ir vēlāk mainījušies un līdz ar to pasākums nav vairāk vajadzīgs.”

      17      Likuma par laulībām un ģimenes attiecībām (Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih) 105. panta 3. punktā ir paredzēts:

      “Ja vecāki, neraugoties uz sociālās palīdzības dienestu atbalstu, nav spējuši vienoties par bērnu aizgādību un audzināšanu,
         tiesa, pamatojoties uz viena vai abu vecāku lūgumu, var nolemt, ka visi bērni tiek nodoti viena vecāka aizgādībā vai arī ka
         daži bērni tiek nodoti viena vecāka, bet pārējie bērni otra vecāka aizgādībā. Tāpat tiesa var pēc savas iniciatīvas nolemt,
         ka visi bērni vai daži no tiem tiek nodoti trešās personas aizbildnībā [..].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      18      J. Detičeka, Slovēnijas pilsone, un M. Sguelja, laulātais, (notiek laulības šķiršanas procedūra) dzīvoja Romā (Itālija) 25 gadus.
         Viņu meita Antonella ir dzimusi 1997. gada 6. septembrī.

      19      2007. gada 25. jūlijā kompetentā Tivoli (Itālija) tiesa (turpmāk tekstā – “Tivoli tiesa”), kurā vērsās laulātie J. Detičeka
         un M. Sguelja ar pieteikumu par laulības šķiršanu, kas attiecās arī uz Antonellas aizgādību, piešķīra pagaidu pilnīgas viņas
         aizgādības tiesības M. Sgueljam un noteica, ka pagaidām viņa ir jāievieto Romas Kalasantiāņu māsu aprūpes namā.

      20      Tajā pašā dienā J. Detičeka kopā ar savu meitu Antonellu pameta Itāliju, lai atgrieztos Slovēnijā, Zgornje Poljčane [Zgornje Poljčane] pilsētā, kurā viņas šobrīd vēl joprojām dzīvo.

      21      Ar 2007. gada 22. novembra lēmumu Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) (Slovēnija), kas tika apstiprināts ar Vrhovno sodišče (Augstākā tiesa) (Slovēnija)2008. gada 2. oktobra lēmumu, Tivoli tiesas 2007. gada 25. jūlija rīkojums tika atzīts par izpildāmu
         Slovēnijas Republikas teritorijā.

      22      Pamatojoties uz šo Vrhovno sodišče lēmumu, Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici (Slovēnijas Bistricas kantona tiesa) (Slovēnija) tika uzsākta izpildes procedūra, lai bērns tiktu atdots M. Sgueljam, ievietojot
         viņu iepriekš minētajā namā. Tomēr ar 2009. gada 2. februāra rīkojumu šī tiesa atlika aplūkojamo izpildi līdz galīgai tiesvedības
         pamata lietā pabeigšanai.

      23      2008. gada 28. novembrī J. Detičeka vērsās Okrožno sodišče v Mariboru, lai tā noteiktu pagaidu noregulējuma un aizsardzības pasākumus, piešķirot viņai bērna aizgādību.

      24      Ar 2008. gada 9. decembra rīkojumu šī tiesa apmierināja J. Detičekas pieteikumu un noteica viņai Antonellas pagaidu aizgādnības
         tiesības. Tā savu lēmumu pamatoja ar kopā skatītām Regulas Nr. 2201/2003 20. panta, kā arī Hāgas 1980. gada konvencijas 13. panta
         normām un to argumentēja, balstoties uz apstākļu maiņu un bērna interesēm.

      25      Šajā sakarā tā nolēma, ka Antonella ir iekļāvusies sociālajā vidē Slovēnijā. Atgriešanās Itālijā, viņu piespiedu kārtā ievietojot
         aprūpes namā, būtu pretrunā viņas labklājībai, jo tas radītu nenovēršamu fizisku un psiholoģisku traumu. Tostarp Slovēnijā
         notikušās tiesvedības laikā Antonella izteica cerību, ka viņa paliks pie mātes.

      26      M. Sguelja par šo rīkojumu iesniedza iebildumu šajā pašā tiesā, kura viņa prasību noraidīja ar rīkojumu par pagaidu noregulējumu
         2009. gada 29. jūnijā.

      27      M. Sguelja Višje Sodišče v Mariboru (Mariboras Apelācijas tiesa) (Slovēnija) par šo pēdējo rīkojumu cēla prasību.

      28      Šādos apstākļos Višje Sodišče v Mariboru nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai saskaņā ar Regulas [Nr. 2201/2003] 20. pantu Slovēnijas Republikas ([Eiropas Savienības] dalībvalsts) tiesai ir kompetence
         noteikt aizsardzības pasākumus, ja citas dalībvalsts tiesa, kam saskaņā ar minēto regulu ir kompetence izskatīt lietu pēc
         būtības, ir jau noteikusi aizsardzības pasākumu, kas ir atzīts par izpildāmu Slovēnijas Republikā?

      Apstiprinošas atbildes gadījumā uz šo jautājumu:
      2)      Vai Slovēnijas tiesa, piemērojot valsts tiesisko regulējumu (kā tas ir atļauts saskaņā ar Regulas [Nr. 2201/2003] 20. pantu),
         var noteikt aizsardzības pasākumu atbilstoši Regulas [Nr. 2201/2003] 20. pantam, ar kuru tiek grozīts vai atcelts galīgs un
         izpildāms aizsardzības pasākums, kuru ir noteikusi citas dalībvalsts tiesa, kam saskaņā ar Regulu [Nr. 2201/2003] ir kompetence
         izskatīt attiecīgo lietu pēc būtības?”

       Par steidzamības tiesvedību
      29      Višje sodišče v Mariboru lūdza lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Reglamenta 104.b pantā.

      30      Iesniedzējtiesa pamatoja šo lūgumu, apgalvojot, ka pastāv izpildāms tiesas nolēmums par aizsardzības pasākumiem, ko pieņēmusi
         Itālijas tiesa, uzticot bērna aizgādību tēvam, un tam pretējs tiesas nolēmums par aizsardzības pasākumiem, ko pieņēma Slovēnijas
         tiesa, kurā bērna aizgādība ir piešķirta mātei. Tā ir konstatējusi arī vajadzību rīkoties ātri, jo nokavēts lēmums būtu pretējs
         bērna interesēm un varētu nelabojami sabojāt attiecības starp viņu un tēvu. Šī tiesa visbeidzot norāda, ka pats pieņemtā pasākuma
         pagaidu raksturs kā aizsardzības pasākums attiecībā uz bērna aizgādību liek Tiesai steidzami iejaukties, lai nepagarinātu
         tiesiskās nedrošības stāvokli.

      31      2009. gada 27. oktobrī Tiesas trešā palāta pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma apmierināt šo iesniedzējtiesas pieteikumu
         lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      32      Ar šiem diviem jautājumiem, kas ir jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2201/2003 20. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas atļauj dalībvalsts tiesai noteikt pagaidu noregulējuma pasākumu attiecībā uz vecāku atbildību, ar kuru bērna,
         kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, aizgādība tiek piešķirta vienam vecākam, ja citas dalībvalsts tiesa, kam saskaņā ar
         minēto regulu ir kompetence izskatīt pēc būtības strīdu par bērna aizgādību, ir jau pieņēmusi nolēmumu, ar kuru pagaidām šī
         bērna aizgādība ir piešķirta otram vecākam, un ja šis nolēmums ir ticis atzīts par izpildāmu pirmās dalībvalsts teritorijā.

      33      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās noteikumi, bet arī tās konteksts
         un mērķi, kādi ir tiesiskajam regulējumam, kurā tā ietilpst (skat. šajā sakarā it īpaši 2000. gada 18. maija spriedumu lietā
         C‑301/98 KVSInternational, Recueil, I‑3583. lpp., 21. punkts; 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā C‑300/05 ZVK, Krājums, I‑11169. lpp., 15. punkts, un 2009. gada 22. oktobra spriedumu lietā C‑301/08 Bogiatzi (laulātā Ventouras), Krājums, I‑0000. lpp., 39. punkts).

      34      Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstīm ir ne tikai to valsts tiesību normas jāinterpretē tā, lai tās atbilstu
         Kopienu tiesībām, bet arī jārūpējas, lai tās nepamatotos uz tādu sekundāro tiesību normu interpretāciju, kas būtu konfliktā
         ar Kopienu tiesību sistēmā aizsargātajām pamattiesībām vai citiem Kopienu tiesību vispārīgajiem principiem (skat. šajā sakarā
         2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑101/01 Lindqvist, Recueil, I‑12971. lpp., 87. punkts, kā arī 2007. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑305/05 Ordre des barreaux francophones et germanophone u.c., Krājums, I‑5305. lpp., 28. punkts).

      35      Vispirms, ir jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. apsvērumam tajā noteiktais piekritības pamats lietās
         par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma kritēriju.

      36      Atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 8. pantam jurisdikcija lietās par vecāku atbildību vispirms ir dalībvalsts, kurā ir bērna
         pastāvīgā dzīvesvieta brīdī, kad tiesā iesniegta prasība, tiesām. Ņemot vērā ģeogrāfisko tuvumu, šīs tiesas kopumā vislabāk
         spēj novērtēt, kas atbilst bērna interesēm.

      37      Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī Okrožno sodišče v Mariboru 2008. gada 9. decembra rīkojuma izriet, ka Tivoli tiesai saskaņā ar minēto 8. pantu ir kompetence lemt pēc būtības par visiem
         jautājumiem attiecībā uz vecāku atbildību pamata prāvā.

      38      Tomēr Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktā ir paredzēts, ka noteiktos apstākļos dalībvalsts, kurā atrodas bērns, tiesām
         ir tiesības noteikt tādus pagaidu noregulējuma pasākumus vai drošības [aizsardzības] pasākumus, kurus attiecīgajā dalībvalstī
         paredz likums, arī tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai. Tā kā tas
         ir izņēmums no šajā regulā paredzētās kompetenču sistēmas, šī tiesību norma ir jāinterpretē sašaurināti.

      39      Kā tas izriet no paša Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkta teksta, šajā tiesību normā norādītās tiesas ir tiesīgas noteikt
         šādus pagaidu noregulējuma vai aizsardzības pasākumus tikai tad, ja ir ievēroti trīs kumulatīvi nosacījumi, proti, ka attiecīgajiem
         pasākumiem ir jābūt steidzamiem, tie ir jāpieņem attiecībā uz personām vai lietām, kas atrodas dalībvalstī, kurā atrodas šīs
         tiesas, un tiem ir jābūt pagaidu raksturam (skat. šajā sakarā 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑523/07 A, Krājums, I‑2805. lpp., 47. punkts).

      40      Tādējādi viena no šiem trim nosacījumiem neievērošanas sekas ir tādas, ka norādītajam pasākumam nevar tikt piemērots Regulas
         Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkts.

      41      Vispirms ir jāpievēršas steidzamības nosacījumam.

      42      Tā kā Regulas Nr. 22101/2003 20. panta 1. punktā tiesai, kam nav kompetences izskatīt lietu pēc būtības, tiek atļauts izņēmuma
         gadījumā noteikt pagaidu noregulējuma pasākumu attiecībā uz vecāku atbildību, ir jāuzskata, ka steidzamības jēdziens, ko ietver
         minētā tiesību norma, attiecas vienlaikus uz bērna situāciju un uz to, ka nav praktiski iespējams iesniegt lūgumu attiecībā
         uz vecāku atbildību tiesā, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības.

      43      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Okrožno sodišče v Mariboru 2008. gada 9. decembra rīkojumā konstatēja situācijas steidzamību Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkta izpratnē, atsaucoties
         uz apstākļu maiņu pēc tam, kad Tivoli tiesa noteica pagaidu noregulējuma pasākumu attiecībā uz vecāku atbildību, piešķirot
         pilnīgu bērna aizgādību tēvam. Šī apstākļu maiņa izrietēja no tā, ka starplaikā bērns bija labi integrējies vidē, kurā šobrīd
         dzīvo Slovēnijā. Šādos apstākļos Okrožno sodišče v Mariboru uzskatīja, ka bērna atgriešanās Itālijā, kam jānotiek, izpildot Tivoli tiesas rīkojumu, radītu situāciju, kas varētu būtiski
         kaitēt viņa labklājībai.

      44      Tomēr Okrožno sodišče v Mariboru norādītie apstākļi neļauj pamatot secinājumu par steidzamību Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkta izpratnē.

      45      Pirmkārt, situācijas steidzamības atzīšana tādā gadījumā, kāds ir šajā lietā, būtu pretrunā dalībvalstīs pieņemtu nolēmumu
         savstarpējas atzīšanas principam, kas ir iedibināts ar Regulu Nr. 2201/2003; pats šis princips ir balstīts, kā tas izriet
         no minētās regulas preambulas 21. apsvēruma, uz dalībvalstu savstarpējas uzticības principu.

      46      No tiesību normām, kurās ir nostiprināti iepriekšējā punktā nosauktie principi, it īpaši ir jāmin Regulas Nr. 2201/2003 28. panta
         1. punkts, saskaņā ar kuru nolēmumi, kas ir pieņemti par vecāku atbildības īstenošanu izcelsmes dalībvalstī, kuras teritorijā
         tie ir izpildāmi, principā ir jāizpilda dalībvalstī, kurā izpilde tiek prasīta, kā arī minētās regulas 31. panta 3. punkts,
         kurā ir aizliegts nolēmumu, kura izpilde tiek lūgta, pārskatīt pēc būtības.

      47      Šajā lietā tiesa, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, tas ir, Tivoli tiesa, ir pieņēmusi pagaidu nolēmumu attiecībā
         uz vecāku atbildību un šis lēmums ir atzīts par izpildāmu Slovēnijā. Ja apstākļu maiņa, kas izriet no pakāpeniska procesa,
         kāda ir bērna integrācija jaunajā vidē, būtu pietiekama, lai tiesai, kam nav kompetences lemt pēc būtības, atbilstoši Regulas
         Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktam tiktu piešķirtas tiesības pieņemt pagaidu noregulējuma pasākumu, ar kuru tiek grozīts pasākums
         attiecībā uz vecāku atbildību, ko pieņēmusi tiesa, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, iespējamais izpildes procedūras
         dalībvalstī, kurā tiek prasīta izpilde, gausums veicinātu apstākļu rašanos, lai pirmajai tiesai ļautu aizkavēt lēmuma, kas
         ir atzīts par izpildāmu, izpildi. Šāda šīs normas interpretācija iedragātu šīs regulas pašus pamatprincipus.

      48      Otrkārt, ir jānorāda, ka šajā lietā bērna situācijas maiņa izriet no nelikumīgas aizvešanas Regulas Nr. 2201/2003 2. panta
         11. punkta izpratnē. Okrožno sodišče v Mariboru noteiktais pagaidu noregulējuma pasākums ir pamatots ne tikai ar Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktu, bet arī ar Hāgas
         1980. gada konvencijas 13. pantu, kas ir piemērojams vienīgi nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas gadījumā.

      49      Situācijas steidzamības atzīšana tādā gadījumā, kāds ir šajā lietā, būtu pretēja Regulas Nr. 2201/2003 mērķim, kas ir izbeigt
         bērnu nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu dalībvalstu starpā (skat. šajā sakarā 2008. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑195/08
         PPURinau, Krājums, I‑5271. lpp., 52. punkts). Pieļaujot, ka pasākums, kas paredz vecāku atbildības grozīšanu, var tikt pieņemts atbilstoši
         Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktam, sekas būtu, ka, nostiprinot faktisko situāciju, kas radusies nelikumīgas rīcības
         rezultātā, tiktu nostiprināts tā vecāka stāvoklis, kurš ir atbildīgs par nelikumīgo aizvešanu.

      50      Turklāt, kā tas izriet no Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkta, pagaidu noregulējuma pasākumi ir jāpieņem attiecībā uz
         personām, kas atrodas dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kam ir kompetence pieņemt šādus pasākumus.

      51      Pagaidu noregulējuma pasākums attiecībā uz vecāku atbildību, ar kuru tiek grozīta bērna aizgādība, nav pieņemts tikai attiecībā
         uz pašu bērnu, bet arī attiecībā uz vecāku, kuram ir no jauna uzticēta bērna aizgādība, kā arī uz otru vecāku, kuram šāda
         pasākuma pieņemšanas rezultātā tiek atņemta šī aizgādība.

      52      Šajā gadījumā ir skaidrs, ka viena no personām, attiecībā uz kurām ir pieņemts šāds pasākums, proti, tēvs, dzīvo citā dalībvalsti
         un nekas nenorāda, ka viņš atrastos dalībvalstī, kuras tiesa prasa kompetenci atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktam.

      53      Visbeidzot iepriekš minētos apsvērumus apstiprina prasības, kas izriet no Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 33. apsvēruma,
         atbilstoši kuram regulā ir atzītas pamattiesības un respektēti Hartas principi, it īpaši lai nodrošinātu to bērna pamattiesību
         ievērošanu, kas noteiktas tās 24. pantā.

      54      Ir jānorāda, ka viena no šīm bērna pamattiesībām ir noteikta Hartas 24. panta 3. punktā, proti, regulāri uzturēt personiskas
         attiecības un tiešus kontaktus ar abiem vecākiem, kuru ievērošana neapstrīdami atbilst ikviena bērna vissvarīgākajām interesēm.

      55      Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu nevar interpretē tādējādi, ka tas neievērotu minēto pamattiesību.

      56      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka bērna nelikumīga aizvešana viena vecāka vienpusēji pieņemta lēmuma rezultātā lielākoties atņem
         bērnam iespēju regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus kontaktus ar otru vecāku.

      57      Tādējādi Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu nevar interpretēt tādā veidā, ka tas vecāks, kurš ir nelikumīgi aizvedis bērnu, to
         varētu izmantot kā instrumentu, lai paildzinātu faktisko situāciju, ko ir radījusi viņa nelikumīgā rīcība, vai lai leģitimētu
         šīs rīcības sekas.

      58      Protams, atbilstoši Hartas 24. panta 3. punktam bērna pamattiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus kontaktus
         ar viņa abiem vecākiem var ierobežot, ja šāda primāra interese izrādās pretrunā ar citām bērna interesēm.

      59      Tādējādi ir jāsecina, ka pasākums, kas rada šķēršļus regulārai personisku attiecību un tiešu kontaktu uzturēšanai ar abiem
         vecākiem, var tikt pamatots vienīgi ar citu bērna interešu esamību, kas ir nozīmīgākas par to interesi, kas ir minēto pamattiesību
         pamatā.

      60      Tomēr visu iesaistīto interešu līdzsvarota un saprātīga novērtēšana, kam ir jābalstās uz objektīviem apsvērumiem attiecībā
         uz pašu bērna personu un viņa sociālo vidi, būtībā ir jāveic tiesvedībā tiesā, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības
         atbilstoši Regulai Nr. 2201/2003.

      61      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2201/2003 20. pants ir
         jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, tas neatļauj dalībvalsts tiesai noteikt pagaidu noregulējuma
         pasākumu attiecībā uz vecāku atbildību, ar kuru bērna, kurš atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, aizgādība tiek piešķirta vienam
         vecākam, ja citas dalībvalsts tiesa, kam saskaņā ar minēto regulu ir kompetence izskatīt pēc būtības strīdu par bērna aizgādību,
         ir jau pieņēmusi nolēmumu, ar kuru pagaidām šī bērna aizgādība tiek piešķirta otram vecākam, un ja šis nolēmums ir atzīts
         par izpildāmu pirmās dalībvalsts teritorijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās
            un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos,
            kādi ir pamata lietā, tas neatļauj dalībvalsts tiesai noteikt pagaidu noregulējuma pasākumu attiecībā uz vecāku atbildību,
            ar kuru bērna, kurš atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, aizgādība tiek piešķirta vienam vecākam, ja citas dalībvalsts tiesa,
            kam saskaņā ar minēto regulu ir kompetence izskatīt pēc būtības strīdu par bērna aizgādību, ir jau pieņēmusi nolēmumu, ar
            kuru pagaidām šī bērna aizgādība tiek piešķirta otram vecākam, un ja šis nolēmums ir atzīts par izpildāmu pirmās dalībvalsts
            teritorijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – slovēņu.


Tiesas spriedums 1997. gada 14. janvārī. # Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-169/95.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1992. gada 11. jūnijā. # Sanders Adour SNC un Guyomarc'h Orthez Nutrition Animale SA pret Directeur des services fiscaux des Pyrenées-Atlantiques. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Pau - Francija. # Apvienotās lietas C-149/91 un C-150/91.


Tiesas spriedums 1978. gada 1. februārī. # Miller International Schallplatten GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 19/77.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 6. aprīlī. # ED & F Man Sugar Ltd pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lauksaimniecība - Regula (EEK) Nr. 3665/87 - Eksporta kompensācijas - Sankcijas piemērošana, pamatojoties uz galīgu lēmumu par kompensācijas atgūšanu - Iespēja pārskatīt lēmumu, kas nosaka sankciju. # Lieta C-274/04.

text:
      Lieta C‑274/04
      ED & F Man Sugar Ltd
      pret
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lauksaimniecība – Regula (EEK) Nr. 3665/87 – Eksporta kompensācijas – Sankcijas piemērošana, pamatojoties uz galīgu lēmumu par kompensācijas atgūšanu – Iespēja pārskatīt lēmumu, ar kuru piemērota sankcija
      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2005. gada 29. septembrī

      Tiesas (pirmā palāta) 2006. gada 6. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Eksporta kompensācijas
      (Komisijas Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmā daļa un 3. punkta pirmā daļa)
      Regulas Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības
         produktiem, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 2945/94, 11. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka
         pārsūdzības procesā par lēmumu, ar kuru piemērota sankcija un kurš balstās uz šo normu, valsts iestādes un tiesas ir tiesīgas
         pārbaudīt, vai eksportētājs ir pieprasījis lielāku kompensāciju nekā piemērojamā kompensācija minētās normas izpratnē, neskatoties
         uz apstākli, ka minētā panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētais atgūšanas lēmums ir kļuvis galīgs, pirms tika pieņemts lēmums,
         ar kuru piemērota sankcija.

      Likumības un tiesiskās drošības princips nosaka, ka, pārbaudot lēmuma, ar kuru piemērota sankcija un kurš ir pieņemts atbilstoši
         šai normai, tiesiskumu, valsts iestādēm un tiesām jābūt spējīgām pārbaudīt, vai eksportētājs faktiski ir pieprasījis kompensāciju,
         kas pārsniedz piemērojamo kompensāciju minētās normas izpratnē, neatkarīgi no tā, ka agrāks atgūšanas lēmums, kurš ir pieņemts
         atbilstoši šī paša panta 3. punkta pirmajai daļai, ir kļuvis galīgs.

      (sal. ar 18., 19. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 6. aprīlī (*)

      Lauksaimniecība – Regula (EEK) Nr. 3665/87 – Eksporta kompensācijas – Sankcijas piemērošana, pamatojoties uz galīgu lēmumu par kompensācijas atgūšanu – Iespēja pārskatīt lēmumu, ar kuru piemērota sankcija
      Lieta C‑274/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 16. jūnijā un Tiesā reģistrēts 2004. gada 28. jūnijā, tiesvedībā

      ED & F Man Sugar Ltd
      pret
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], N. Kolnerika [N. Colneric], E. Juhāss [E. Juhász] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 16. jūnijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       ED & F Man Sugar Ltd vārdā – H. J. Prīss [H.‑J. Prieß] un M. Nīsteda [M. Niestedt], Rechtsanwälte,

      –       Hauptzollamt Hamburg-Jonas vārdā – G. Zebere [G. Seber], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Brauns [G. Braun], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 29. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 11. panta 1. un 3. punktu Komisijas 1987. gada 27. novembra
         Regulā (EEK) Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības
         produktiem (OV L 351, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1994. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 2945/94 (OV L 310, 57. lpp.,
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3665/87”).

      2       Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp ED & F Man Sugar Ltd (turpmāk tekstā – “ED & F Man Sugar”) un Hauptzollamt Hamburg-Jonas [Hamburgas‑Jonasas Galvenā muitas pārvalde] (turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā paredzētās sankcijas piemērošanu šai sabiedrībai,
         ko minētā iestāde veica, pamatojoties uz lēmumiem par piešķirtās kompensācijas atgūšanu, kuri ir pieņemti atbilstoši šī panta
         3. punktam.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Regulas Nr. 2945/94 preambulas pirmais līdz trešais apsvērums un piektais apsvērums ir izteikti šādi:
      “tā kā spēkā esošajā Kopienu tiesiskajā regulējumā ir paredzēts piešķirt eksporta kompensācijas, pamatojoties tikai uz objektīviem
         kritērijiem, kas jo īpaši attiecas uz eksportētā produkta daudzumu, veidu un īpašībām, un tā ģeogrāfisko galamērķi; tā kā,
         ņemot vērā gūto pieredzi, būtu jāpastiprina pasākumi, lai apkarotu pārkāpumus un sevišķi krāpšanu, kas var nodarīt kaitējumu
         Kopienu budžetam; tā kā tādēļ ir jāparedz pārmaksāto summu atgūšana un sankcijas, lai veicinātu eksportētājus ievērot Kopienu
         tiesisko regulējumu;

      tā kā, lai nodrošinātu eksporta kompensāciju sistēmas pareizu darbību, sankcijas būtu jāpiemēro neatkarīgi no vainas subjektīvā
         elementa; tā kā tomēr ir lietderīgi zināmos gadījumos atbrīvot no sankcijām, īpaši, ja ir notikusi acīmredzama kļūda, ko ir
         atzinusi kompetentā iestāde, un paredzēt smagākas sankcijas, ja darbība ir veikta apzināti;

      tā kā, ja eksportētājs iesniedz kļūdainu informāciju, tas šīs kļūdas neatklāšanas gadījumā var izraisīt nepamatotu kompensāciju
         izmaksu; tā kā, atklājot kļūdu, ir pilnīgi pamatoti eksportētājam piemērot sankciju, kuras apmērs ir proporcionāls naudas
         summai, ko tas būtu nepamatoti saņēmis kļūdas neatklāšanas gadījumā [..]

      [..]
      tā kā līdz šim gūtā pieredze, pārkāpumi un it īpaši šajā kontekstā konstatētie krāpšanas gadījumi parāda, ka šādi pasākumi
         ir vajadzīgi, samērīgi, pietiekami pārliecinoši, un tie ir jāpiemēro vienveidīgi visās dalībvalstīs”.

      4       Regulas Nr. 3665/87 3. pantā 1. un 5. punkts nosaka:
      “1. Eksporta diena ir datums, kurā muitas iestāde pieņem eksporta deklarāciju, kurā ir noteikts, ka kompensācija tiks pieprasīta.
      [..]
      5.      Lai varētu saņemt kompensāciju, eksportēšanā izmantotajam dokumentam ir jāsatur visa informācija, kas vajadzīga, lai aprēķinātu
         kompensācijas summu, proti:

      a)      produktu apraksts, kas veidots saskaņā ar eksporta kompensācijām piemērojamo nomenklatūru;
      b)      produktu neto svars vai, vajadzības gadījumā, daudzums, izteikts mērvienībās, ko izmanto, aprēķinot kompensāciju;
      c)      ja tas ir vajadzīgs, lai aprēķinātu kompensāciju, – attiecīgo produktu sastāvs vai atsauce uz to.
      Gadījumā, ja šajā punktā minētais dokuments ir eksporta deklarācija, tai tāpat jāsatur šīs norādes, kā arī norāde “kompensācijas
         kods”.”

      5       Regulas Nr. 3665/87 5. panta 1. punkta pirmā daļa paredz:
      “Papildus nosacījumam, ka produkts ir atstājis Kopienas muitas teritoriju, diferencētas vai nediferencētas kompensācijas samaksa
         ir atkarīga no tā, vai produkts, ja vien tas transportēšanas laikā nav gājis bojā nepārvaramas varas apstākļu rezultātā, divpadsmit
         mēnešu laikā pēc eksporta deklarācijas pieņemšanas ir importēts trešajā valstī vai, attiecīgā gadījumā, noteiktā trešajā valstī,
         un:

      a)      ja pastāv nopietnas šaubas attiecībā uz produkta patieso galamērķi,
      vai
      b)      ja attiecībā uz produktu, pamatojoties uz atšķirību starp eksportētam produktam piemērojamo kompensāciju un piemērojamo ievedmuitu
         līdzvērtīgam produktam brīdī, kad pieņemta eksporta deklarācija, pastāv iespēja, ka tas atkārtoti tiks ievests Kopienā.”

      6       Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmā līdz ceturtā daļa, piektās daļas pirmais teikums un 3. punkts nosaka:
      “1. Ja atklājas, ka eksportētājs, kas pretendē uz eksporta kompensāciju, ir iesniedzis pieteikumu par lielāku kompensāciju
         nekā pienāktos, tad pamatotā kompensācija par attiecīgo eksportu ir tā, kas piemērojama faktiski eksportētajam produktam un
         no kuras ir atskaitītas šādas summas:

      a)      puse starpības starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama faktiskajam eksportam;
      b)      divkārša starpība starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama, ja eksportētājs ar nolūku
         iesniedza nepatiesu informāciju.

      Par kompensāciju, par kuru ir iesniegts pieteikums, uzskata summu, kas aprēķināta, vadoties no informācijas, kas iesniegta,
         ievērojot 3. pantu vai 25. panta 2. punktu. Ja kompensācijas likme mainās atkarībā no mērķa, tad kompensācijas, par kuru iesniegts
         pieteikums, diferencēto daļu aprēķina, izmantojot informāciju, kas iesniegta, ievērojot 47. pantu.

      Sankciju, kas paredzēta a) apakšpunktā, nepiemēro:
      –       nepārvaramas varas gadījumos;
      –       izņēmuma gadījumos, pastāvot ārpus eksportētāja kontroles esošiem apstākļiem, kas iestājas pēc tam, kad kompetentās iestādes
         pieņēmušas eksporta deklarāciju vai maksājuma deklarāciju, ar nosacījumu, ka eksportētājs tūlīt pēc šādu apstākļu konstatēšanas
         un 47. panta 2. punktā noteiktajā termiņā informē kompetentās iestādes, ja vien kompetentās iestādes jau nav konstatējušas,
         ka pieprasītā kompensācija nav pareiza;

      –       gadījumos, ja kompensācija, par kuru ir iesniegts pieteikums, ir acīmredzami kļūdaina, ko atzīst kompetentā iestāde;
      –       gadījumos, kad kompensācijas pieteikums atbilst Regulai (EK) Nr. 1222/94 [..] un jo īpaši tās 3. panta 2. punktam, un kompensācija
         ir aprēķināta, pamatojoties uz vidējiem daudzumiem, ko izmanto kādā noteiktā laikposmā,

      –       svara korekcijas gadījumos, ja svara atšķirības balstās uz atšķirīgu nosvēršanas metodi.
      Ja a) vai b) apakšpunktā noteiktā samazinājuma rezultātā tiek iegūta negatīva summa, šo negatīvo summu maksā eksportētājs.
      Ja kompetentās iestādes ir konstatējušas, ka pieprasītās kompensācijas summa ir neatbilstoša, ka izvešana nav notikusi un
         ka, attiecīgi, kompensācijas samazinājums nav iespējams, eksportētājs maksā summu, kas atbilst a) vai b) apakšpunktā noteiktajai
         sankcijai. [..]

      [..]
      3.      Neierobežojot pienākumu maksāt negatīvo summu, ievērojot 1. punkta ceturto daļu, nepamatotas kompensācijas izmaksas gadījumā
         labuma guvējs atlīdzina nepienācīgi saņemtās summas, kas ietver jebkuru soda maksājumu, kurš piemērojams, ievērojot 1. punkta
         pirmo daļu, un procentus, kas aprēķināti par laiku no maksājuma datuma līdz atlīdzināšanas datumam. [..]

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      7       1976. gada 25. maija Administratīvā procesa likuma (Verwaltungsverfahrensgesetz, BGBl. 1976 I, 1253. lpp.) 48. pants nosaka:

      “Nelikumīga administratīvā akta atcelšana
      Likumīgā spēkā stājušos administratīvo aktu var atcelt pilnā apmērā vai daļēji, nosakot, ka akts zaudē spēku no tā atcelšanas
         brīža vai retroaktīvi. Konstitutīvu vai deklaratīvu administratīvo aktu, kas nosaka tiesības vai juridiska rakstura priekšrocības
         (labvēlīgs administratīvais akts), var atcelt tikai tad, ja ir ievēroti 2.–4. punkta noteikumi.

      [..]”
      8       Minētā likuma 51. pants ir izteikts šādā redakcijā:
      “Procesa pārskatīšana
      Pēc ieinteresētās personas lūguma iestāde lemj par galīga administratīvā akta atcelšanu vai tā grozīšanu:
      1. ja ieinteresētai personai par labu ir mainījušies faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kuri bija par pamatu administratīvā
         akta pieņemšanai;

      2. ja ir jauni pierādījumi, kuri būtu par pamatu ieinteresētai personai labvēlīgāka lēmuma pieņemšanai;
      3. ja ir pārskatīšanas pamati Civilprocesa likuma (Zivilprozessordnung) 580. panta nozīmē.

      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      9       1998. gada februārī ED & F Man Sugar kompetentam muitas birojam iesniedza četras eksporta deklarācijas par 100 tonnu baltā cukura eksportu uz Poliju, par ko tā
         lūdza piešķirt eksporta kompensācijas. Ar četriem 1998. gada 6. aprīļa lēmumiem Hauptzollamt piešķīra pieprasītās kompensācijas.

      10     Pēc Zollkriminalamt Köln (Ķelnes muitas izmeklēšanas iestāde) veiktās izmeklēšanas, kurā tika atklāti fakti, ka baltais cukurs, kas šķietami tika
         eksportēts uz Poliju, Čehijas Republiku un Šveici, nav sasniedzis trešās galamērķa valstis, Hauptzollamt, pārbaudot ED & F Man Sugar  iesniegtos dokumentus, kuri pierāda preču nonākšanu galapunktā, konstatēja, ka iepriekšējā punktā minētie ar komerciālo darījumu
         saistītie dokumenti pierāda nevis to, ka eksportētās preces tika laistas brīvā apgrozībā Polijā, bet vienīgi pilnveidošanas
         režīma piemērošanu šīm precēm. ED & F Man Sugar paziņoja, ka nespēj sniegt šādu informāciju par šī sūtījuma likteni, jo tā nevar saņemt papildu informāciju no sava darījuma
         partnera. Ar četriem precizējošiem 2000. gada 17. aprīļa lēmumiem Hauptzollamt, pamatojoties uz Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punkta pirmo daļu līdz ar šīs regulas 5. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu,
         pieprasīja ED & F Man Sugar atmaksāt izmaksātās kompensācijas (turpmāk tekstā – “atgūšanas lēmumi”), kura minētās summas atmaksāja, šos lēmumus nepārsūdzot.

      11     Turpmāk, piemērojot Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu, Hauptzollamt ar katru no četriem 2000. gada 5. jūnija lēmumiem (turpmāk tekstā – “lēmumi, ar kuriem piemērota sankcija”) piemēroja ED & F Man Sugar  sankciju. Tā uzskatīja, ka, tā kā atgūšanas lēmumi ir galīgi, ir skaidrs, ka šis uzņēmums bija pieprasījis kompensāciju, kas
         ir augstāka par piemērojamo kompensāciju.

      12     Pēc tam, kad Hauptzollamt noraidīja ED & F Man Sugar iesniegto sūdzību par minētajiem lēmumiem, ar kuriem piemērota sankcija, šī iepriekš minētā sabiedrība iesniedza prasību
         iesniedzējtiesā, norādot, ka, ņemot vērā to, ka Hauptzollamt nebija kompetenta pieprasīt eksporta kompensāciju atmaksu, tā nebija tiesīga piemērot sankciju. Tiesa 2000. gada 14. decembra
         spriedumā lietā C‑110/99 Emsland – Stärke (Recueil, I‑11569. lpp.) ir nospriedusi, ka saskaņā ar Regulas Nr. 3665/87 5. panta 1. punktu pierādījumu par preču nodošanu patēriņam
         trešajā galamērķa valstī var prasīt tikai līdz eksporta kompensācijas izmaksai. Šajos apstākļos iesniedzējtiesa nosprieda,
         ka tās izskatāmajā lietā ir nepieciešama Kopienu tiesību, proti, Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. un 3. punkta, interpretācija.

      13     Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai pārsūdzības procesā par lēmumu, ar kuru piemērota sankcija, kurš pamatojas uz Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta
         pirmo daļu, valsts iestādes un tiesas ir tiesīgas pārbaudīt, vai eksportētāja pieprasītā kompensācija ir lielāka par piemērojamo
         kompensāciju, ja minētās regulas 11. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētais atgūšanas lēmums ir kļuvis galīgs pirms lēmuma,
         ar kuru piemērota sankcija, pieņemšanas?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: vai lietā par lēmumu, ar kuru piemērota sankcija atbilstoši Regulas Nr. 3665/87
         11. panta 1. punkta pirmajai daļai, [iesniedzējtiesas lēmumā] izklāstītajos apstākļos drīkst pārbaudīt, vai eksportētāja pieprasītā
         kompensācija ir lielāka par piemērojamo kompensāciju, lai ņemtu vērā starplaikā izveidojušos Kopienu tiesību interpretāciju?”

       Par pirmo jautājumu
      14     Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 41. punktā, atšķirībā no atgūšanas lēmuma, kas vienkārši paredz nepamatoti saņemta
         finanšu labuma atgūšanu, lēmums, ar kuru piemērota sankcija, nozīmē ievērojamu piemērojamās kompensācijas summas samazināšanu
         vai naudas soda samaksu gadījumā, ja šī samazinājuma rezultātā tiek iegūta negatīva summa.

      15     Šajā sakarā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka sankciju, pat ja tai nav krimināltiesiska rakstura, var piemērot tikai tad,
         ja tā balstās uz skaidru un viennozīmīgu tiesisko pamatu (1984. gada 25. septembra spriedums lietā 117/83 Könecke, Recueil, 3291. lpp., 11. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Emsland – Stärke, 56. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑210/00 Käserei Champignon Hofmeister, Recueil, I‑6453. lpp., 52. punkts).

      16     Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmā daļa paredz sankcijas piemērošanu gadījumā, ja ir konstatēts, ka, lai saņemtu
         eksporta kompensāciju, eksportētājs ir pieprasījis lielāku kompensācijas apmēru nekā piemērojamā kompensācija.

      17     No šīs normas neizriet, ka minēto lēmuma, ar kuru piemērota sankcija, piemērošanas nosacījumu var uzskatīt par iestājušos
         tā vienkāršā iemesla dēļ, ka pastāv atgūšanas lēmums, kurš ir pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 3665/87 11. panta 3. punkta
         pirmo daļu, vai ka to var secināt vienkārši no tā, ka tirgus dalībnieks šo atgūšanas lēmumu nav apstrīdējis.

      18     Likumības un tiesiskās drošības princips nosaka, ka, pārbaudot lēmuma, ar kuru piemērota sankcija, kurš ir pieņemts atbilstoši
         Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmajai daļai, tiesiskumu, valsts iestādēm un tiesām jāspēj pārbaudīt, vai eksportētājs
         faktiski ir pieprasījis kompensāciju, kas pārsniedz piemērojamo kompensāciju minētās normas izpratnē, neatkarīgi no tā, ka
         agrāks atgūšanas lēmums, kurš ir pieņemts atbilstoši minētās regulas 11. panta 3. punkta pirmajai daļai, ir kļuvis galīgs.

      19     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmā daļa
         ir jāinterpretē tādējādi, ka pārsūdzības procesā par lēmumu, ar kuru piemērota sankcija un kurš balstās uz šo normu, valsts
         iestādes un tiesas ir tiesīgas pārbaudīt, vai eksportētājs ir pieprasījis lielāku kompensāciju nekā piemērojamā kompensācija
         minētās normas izpratnē, neskatoties uz apstākli, ka minētā panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētais atgūšanas lēmums ir kļuvis
         galīgs, pirms tika pieņemts lēmums, ar kuru piemērota sankcija.

       Par otro jautājumu
      20     Ņemot vērā Tiesas uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro uzdoto jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      21     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju
            sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem, kas grozīta ar Komisijas 1994. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 2945/94,
            11. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pārsūdzības procesā par lēmumu, ar kuru piemērota sankcija un
            kurš balstās uz šo normu, valsts iestādes un tiesas ir tiesīgas pārbaudīt, vai eksportētājs ir pieprasījis lielāku kompensāciju
            nekā piemērojamā kompensācija minētās normas izpratnē, neskatoties uz apstākli, ka minētā panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētais
            atgūšanas lēmums ir kļuvis galīgs, pirms tika pieņemts lēmums, ar kuru piemērota sankcija.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.