title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 25. jūnijā.#Skatteministeriet pret DSV Road A/S.#Østre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopienas Muitas kodekss – Regula (EEK) Nr. 2913/92 – 203. un 204. pants – Regula (EEK) Nr. 2454/93 – 859. pants – Ārējā tranzīta procedūra – Muitas parāda rašanās – Izņemšana vai neizņemšana no muitas uzraudzības – Pienākuma neizpilde – Preču novēlota uzrādīšana galamērķa muitas iestādē – Preču saņēmēja piegādes saņemšanas atteikums un nosūtīšana atpakaļ, tās neuzrādot muitas iestādē – Preces, kurām, pamatojoties uz jaunu deklarāciju, atkal piemērota ārējā tranzīta procedūra – Direktīva 2006/112/EK – 168. panta e) punkts – Pārvadātāja veiktā importam piemērojamā PVN atskaitīšana.#Lieta C-187/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2015. gada 25. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopienas Muitas kodekss — Regula (EEK) Nr. 2913/92 — 203. un 204. pants — Regula (EEK) Nr. 2454/93 — 859. pants — Ārējā tranzīta procedūra — Muitas parāda rašanās — Izņemšana vai neizņemšana no muitas uzraudzības — Pienākuma neizpilde — Preču novēlota uzrādīšana galamērķa muitas iestādē — Preču saņēmēja piegādes saņemšanas atteikums un nosūtīšana atpakaļ, tās neuzrādot muitas iestādē — Preces, kurām, pamatojoties uz jaunu deklarāciju, atkal piemērota ārējā tranzīta procedūra — Direktīva 2006/112/EK — 168. panta e) punkts — Pārvadātāja veiktā importam piemērojamā PVN atskaitīšana”
      Lieta C‑187/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Østre Landsret (Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 4. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 16. aprīlī, tiesvedībā

            Skatteministeriet

      pret

            DSV Road A/S ,

      piedaloties

            Danske Speditører .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), tiesneši K. Vajda [C. Vajda], A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  DSV Road A/S vārdā – A. Hedetoft, advokat,

               —

                  Danske Speditører vārdā – R. Køie, advokat,

               —

               Dānijas valdības vārdā – C. Thorning, pārstāvis, kam palīdz D. Auken, advokat,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – G. Skiani un M. Germani, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay un L. Grønfeldt, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006 (OV L 363, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 203. panta 1. punktu un 204. panta 1. punkta a) apakšpunktu, Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2007. gada 28. februāra Regulu (EK) Nr. 214/2007 (OV L 62, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 859. pantu, kā arī Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 168. panta e) punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Skatteministeriet (Nodokļu ministrija) un DSV Road A/S (turpmāk tekstā – “DSV”) par muitas nodokļu un pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) samaksu par precēm, kas tika piegādātas vairākās ārējā tranzīta procedūrās.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Muitas kodeksa 37. pantā ir noteikts:
               “1.   Preces, kas ievestas Kopienas muitas teritorijā, no to ievešanas brīža atrodas muitas uzraudzībā. Tās var pakļaut muitas kontrolei saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem.
               2.   Tām ir jāpaliek šādā uzraudzībā tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts, tās nonāk brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā vai tās ir atkal izvestas vai iznīcinātas saskaņā ar 182. pantu.”

               4

               Šī kodeksa 91. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “1.   Ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru:

                        a)

                        ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus;

                  [..].”

               5

               Minētā kodeksa 92. pantā ir paredzēts:
               “1.   Ārējā tranzīta procedūra beidzas un tranzīta dokumentu turētāja pienākumi ir izpildīti, kad preces, uz kurām procedūra attiecas, un vajadzīgie dokumenti ir uzrādīti galamērķa muitas iestādē saskaņā ar attiecīgās procedūras noteikumiem.
               2.   Muitas dienesti izbeidz procedūru, ja tie, pamatojoties uz nosūtītāja muitas iestādē un galamērķa muitas iestādē pieejamo datu salīdzinājumu, var konstatēt, ka procedūra ir beigusies pareizi.”

               6

               Saskaņā ar šī paša kodeksa 96. panta 1. punktu:
               “1.   Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais. Viņš ir atbildīgs:

                        a)

                        par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus;

                        b)

                        par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.”

               7

               Muitas kodeksa 203. pantā ir noteikts:
               “1.   Ievedmuitas parāds rodas:

                        —

                        nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.

                  2.   Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
               3.   Parādnieki ir:

                        —

                        persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,

                  [..].”

               8

               Saskaņā ar šī kodeksa 204. panta 1. punktu:
               “1.   Ievedmuitas parāds rodas:

                        a)

                        neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošana, kurā tās nodotas, vai,

                  [..]
               gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.”

               9

               Īstenošanas regulas 356. pants ir šāds:
               “1.   Nosūtītāja iestāde nosaka termiņu, kādā precēm jānonāk galamērķa iestādē, ņemot vērā maršrutu, visus spēkā esošos transporta vai citus likumus un, ja vajadzīgs, principāla [galvenā atbildīgā] paziņotos datus.
               [..]
               3.   Ja preces uzrāda galamērķa iestādē pēc nosūtītāja iestādes noteiktā termiņa beigām un ja šis termiņš nav ievērots tādu apstākļu dēļ, kas galamērķa iestādes ieskatā ir pamatoti un nav attiecināmi uz pārvadātāju vai principālu [galveno atbildīgo], tad uzskata, ka viņš ir iekļāvies noteiktajā termiņā.”

               10

               Šīs regulas 859. pantā ir noteikts:
               “Uzskata, ka šāda saistību nepildīšana būtiski neietekmē pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi [Muitas] Kodeksa 204. panta 1. punkta izpratnē, ar noteikumu, ka:

                        —

                        saistību nepildīšanas mērķis nav bijis nelikumīgi izvairīties no muitas uzraudzības pār precēm,

                        —

                        saistību nepildīšanas cēlonis nav attiecīgās personas acīm redzama nolaidība un

                        —

                        vēlāk tiek nokārtotas visas formalitātes, kas vajadzīgas preču stāvokļa labošanai:
                        [..].

                                 2.

                                 Tādu preču gadījumā, kas atrodas kādā tranzīta procedūrā, ja neizpilda kādu no pienākumiem, ko uzliek šīs procedūras izmantošana, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

                                          a)

                                          preces, kas atrodas kādā procedūrā, neskartas faktiski uzrādīja saņēmējā muitas iestādē;

                                          b)

                                          saņēmēja muitas iestāde varēja pārliecināties par preču nodošanu muitas noteikumos atzītai izmantošanai vai par to ievietošanu pagaidu glabāšanā tranzīta darbības beigās;

                                          c)

                                          ja nav ievērots 356. pantā paredzētais termiņš un minētā panta 3. punkts nav piemērojams, preces tomēr ir uzrādītas saņēmējā muitas iestādē saprātīgā laika periodā;

                  [..].”

               11

               Saskaņā ar PVN direktīvas 168. pantu:
               “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:
               [..]

                        e)

                        PVN, kas maksājams vai samaksāts par preču importu attiecīgajā dalībvalstī.”

               12

               Saskaņā ar minētās direktīvas 201. pantu:
               “Importējot preces, par PVN maksā persona vai personas, kuras importa dalībvalsts norādījusi vai atzinusi par atbildīgām.”

         Dānijas tiesības

               13

               Muitas likuma (Toldloven) redakcijas, kas kodificēta ar 2005. gada 13. septembra Konsolidējošo dekrētu Nr. 867 (lovbekendtgørelse nr 867), 39. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
               “Atbildīga par nodokļu un nodevu par precēm nomaksu ir:

                        1)

                        persona, kas Dānijas muitas teritorijā ieved vai pasūta tādu preču ievešanu, uz kurām neattiecas preču brīva aprite Eiropas Savienībā;

                  [..]

                        4)

                        pārvadātājs vai pārvadājumiem izmantojamā transportlīdzekļa, ar ko pārvadā neatmuitotas preces vai ar muitas nodokli neapliekamas preces un konkrētiem muitas nosacījumiem pakļautas preces, īpašnieks. Tas pats attiecas uz personu, kuras rīcībā ir nodots šāds transportlīdzeklis.”

               14

               Likuma par PVN (Momsloven) 37. pantā ir noteikts:
               “Saskaņā ar 47., 49., 51. vai 51.a pantu reģistrēti uzņēmumi, veicot priekšnodokļa aprēķinu 56. panta 3. punkta izpratnē, drīkst atskaitīt šajā likumā paredzēto nodokli par uzņēmuma pirkumiem vai citiem darījumiem, kas attiecas uz precēm un pakalpojumiem, kuri tikuši izmantoti vienīgi tām uzņēmuma piegādēm, kuras nav atbrīvotas no nodokļa [..].”

         Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

               15

                  DSV, Dānijas transporta un loģistikas uzņēmums, 2007. gada 23. augustā un 2008. gada 10. aprīlī kā galvenais atbildīgais uzsāka divas Kopienas ārējā tranzīta procedūras (turpmāk tekstā – “tranzīta procedūras”) par attiecīgi 148 un 703 iepakojumu ar elektroprecēm pārvadāšanu no nosūtīšanas vietas muitas iestādes Kopenhāgenas brīvostā (Dānija) uz galamērķa vietas muitas iestādi Jenšēpingā (Jönköping, Zviedrija). Neveicot fizisku preču pārbaudi, Dānijas nosūtīšanas muitas iestāde veica preču izlaišanu, nosakot termiņus preču uzrādīšanai galamērķa muitas iestādē attiecīgi līdz 2007. gada 31. augustam un 2008. gada 13. aprīlim.

               16

               Abos gadījumos DSV veica preču pārvadājumu uz Jenšēpingu, kur to saņēmējs tomēr atteicās saņemt sūtījuma piegādi. Līdz ar to attiecīgi 2007. gada 4. septembrī un 2008. gada 14. aprīlīDSV šīs preces aizveda atpakaļ uz Kopenhāgenas brīvostu, tās neuzrādot nedz Jenšēpingas, nedz Kopenhāgenas brīvostas muitas iestādēm un neatceļot tranzīta dokumentus.

               17

                  DSV apgalvo, ka tie paši 148 un 703 iepakojumi ar elektroprecēm tika nosūtīti atpakaļ uz Jenšēpingu attiecīgi 2007. gada 13. septembrī un 2008. gada 17. aprīlī kopā ar citām elektroprecēm. Par katru no šīm piegādēm DSV uzsāka jaunu tranzīta procedūru un izveidoja jaunu tranzīta dokumentu par kopā attiecīgi 573 un 939 iepakojumiem ar elektroprecēm. Šīs otrās tranzīta procedūras tika pienācīgi izbeigtas attiecīgi 2007. gada 13. septembrī un 2008. gada 23. aprīlī. Skatteministeriet tomēr apstrīd faktu, ka 148 un 703 iepakojumi ar elektroprecēm, kas bija pirmās tranzīta procedūras priekšmets, bija ietverti arī otrajās tranzīta procedūrās.

               18

                  Danske told‑ og skatteforvaltning (Dānijas centrālā nodokļu un muitas iestāde) par katru no tranzīta procedūrām, kas nebija pabeigtas, atbilstoši Muitas kodeksa 203. pantam un, pakārtoti, atbilstoši šī kodeksa 204. pantam pieprasīja DSV samaksāt muitas nodokļus. Turklāt Danske told‑ og skatteforvaltning, pamatojoties uz Muitas likuma redakcijas, kas kodificēta ar 2005. gada 13. septembra Konsolidējošo dekrētu Nr. 867, 39. panta 1. punkta 4. apakšpunktu, pieprasīja samaksāt importam piemērojamo PVN par precēm, kuras bija pakļautas šīm procedūrām. No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka DSV samaksāja importam piemērojamo PVN, bet tam tika liegtas šī PVN atskaitīšanas tiesības. Tā kā DSV apstrīdēja šos lēmumus, lietu tagad izskata Østre Landsret (Austrumu apgabaltiesa).

               19

               Šādos apstākļos Østre Landsret nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Muitas kodeksa 203. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā ir notikusi izņemšana no muitas uzraudzības, ja tiek uzskatīts, ka a) katrs no attiecīgi 2007. un 2008. gadā izveidotajiem tranzītiem bija attiecināms uz vienām un tām pašām precēm, vai arī b) ja nav iespējams dokumentāri pierādīt, ka tās bija vienas un tās pašas preces?

                        2)

                        Vai Muitas kodeksa 204. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā rodas muitas parāds, ja tiek uzskatīts, ka a) katrs no attiecīgi 2007. un 2008. gadā izveidotajiem tranzītiem bija attiecināms uz vienām un tām pašām precēm, vai arī b) ja nav iespējams dokumentāri pierādīt, ka tās bija vienas un tās pašas preces?

                        3)

                        Vai Īstenošanas regulas 859. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatlietas apstākļos ir notikusi pienākumu neizpilde, kas būtiski neietekmē muitas procedūras pareizu norisi, ja tiek uzskatīts, ka a) katrs no attiecīgi 2007. un 2008. gadā izveidotajiem tranzītiem bija attiecināms uz vienām un tām pašām precēm, vai arī b) ja nav iespējams dokumentāri pierādīt, ka tās bija vienas un tās pašas preces?

                        4)

                        Vai pirmā dalībvalsts, kurā preces tika ievestas, var dalībvalsts norādītam nodokļu maksātājam atteikt PVN direktīvas 168. panta e) punktā paredzēto PVN par importu atskaitīšanu, ja PVN par importu tiek piemērots attiecīgajam preču pārvadātājam, kas nav preču importētājs un īpašnieks, bet vienkārši ir veicis pārvadājumus un ir bijis atbildīgs par muitas sūtījumu pārvadāšanu to tā kravu nosūtīšanas darījumu ietvaros, kas ir apliekami ar PVN?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               20

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Muitas kodeksa 203. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas nodokļa parāds rodas, pamatojoties tikai uz faktu, ka preces, kurām tiek piemērota tranzīta procedūra, pēc neveiksmīga piegādes mēģinājuma ir nogādātas atpakaļ nosūtīšanas brīvostā, tās neuzrādot nedz galamērķa vietas muitas iestādē, nedz brīvostas muitas iestādē.

               21

               Iesniedzējtiesa uzdod šo jautājumu, pieļaujot divus faktu ziņā atšķirīgus gadījumus, proti, pirmkārt, ja ir konstatēts, ka vēlāk, otrajā tranzīta procedūrā, kas tika pienācīgi izbeigta, uz galamērķa vietu atkal tika aizvestas vienas un tās pašas preces, un, otrkārt, ja pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte nevar tikt konstatēta.

               22

               Vispirms ir jāatgādina, ka Muitas kodeksa 203. un 204. pantam ir atšķirīgas piemērošanas jomas. Proti, pirmais minētais pants attiecas uz rīcību, kuras rezultātā preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības, savukārt otrā minētā panta priekšmets ir pienākumu neizpilde un tādu nosacījumu saistībā ar noteiktām muitas procedūrām neizpilde, kuri neietekmē muitas uzraudzību (spriedums X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 31. punkts).

               23

               No Muitas kodeksa 204. panta formulējuma izriet, ka šī tiesību norma ir piemērojama vienīgi gadījumos, kuri neizriet no šī kodeksa 203. panta (spriedums X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 32. punkts).

               24

               No minētā izriet, ka, lai noteiktu, pamatojoties uz kuru no šiem abiem pantiem ir radies ievedmuitas parāds, vispirms ir jānoskaidro, vai konkrētie fakti ir uzskatāmi par izņemšanu no muitas uzraudzības saskaņā ar Muitas kodeksa 203. panta 1. punktu. Vienīgi tad, ja atbilde uz šo jautājumu ir noraidoša, var tikt piemērots Muitas kodeksa 204. pants (spriedums X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 33. punkts).

               25

               It īpaši attiecībā uz Muitas kodeksa 203. panta 1. punktā ietverto izņemšanas no muitas uzraudzības jēdzienu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šis jēdziens ir jāsaprot tā, ka tas ietver jebkādu darbību un bezdarbību, kuras rezultātā kaut uz īsu brīdi kompetentajām muitas iestādēm ir liegta piekļuve muitas uzraudzībai pakļautajām precēm un traucēta Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā paredzētās kontroles veikšana (spriedums X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 34. punkts).

               26

               Šajā gadījumā, runājot, pirmkārt, par situāciju, kurā pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte nevar tikt konstatēta, ir jāsecina, ka nosacījumi, lai saskaņā ar Muitas kodeksa 203. panta 1. punktu rastos muitas parāds, ir izpildīti. Proti, šajā gadījumā nav pierādīts, ka preces tika uzrādītas galamērķa vietas muitas iestādē, kā tas tiek prasīts Muitas kodeksa 96. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Šādā situācijā kompetentā muitas iestāde nevar saskaņā ar Muitas kodeksa 92. panta 2. punktu atzīt, ka tranzīta procedūra būtu pienācīgi izbeigta.

               27

               Otrkārt, gadījumā, kad pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte ir konstatēta, otrajā sūtījumā šīs preces faktiski tika uzrādītas galamērķa vietas muitas iestādē. Attiecībā uz šādu gadījumu ir jākonstatē, ka minēto preču neuzrādīšana Jenšēpingas muitas iestādei pirmajā pārvadājumā un to uzrādīšana Kopenhāgenas brīvostā pēc to aizvešanas atpakaļ, minēto preču ietveršana otrajā tranzīta procedūrā, kā arī to novēlotā uzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei nav apstākļi, kas paši par sevi ir pietiekami, lai rastos izņemšana no muitas uzraudzības.

               28

               Tā kā pirmā tranzīta procedūra netika izbeigta, kā arī tika mainīta attiecīgo preču galamērķa muitas iestāde un muitas procedūra, laikā, kad tās tika aizvestas atpakaļ un novietotas Kopenhāgenas brīvostā, uz tām attiecās pirmā tranzīta procedūra. Kā saistībā ar tranzīta procedūru norādīja Eiropas Komisija, muitas uzraudzība pēc būtības ir veicama no attāluma. Tā attiecas uz precēm, kas neatrodas noteiktā vietā, bet tiek pārvadātas no vienas vietas uz otru, bez iespējas muitas iestādēm noskaidrot to precīzu atrašanās vietu jebkurā pārvadājuma brīdī.

               29

               Šādu attālināti veicamu uzraudzību netraucē tas vien, ka attiecīgās preces netiek uzrādītas galamērķa vietas vai brīvostas muitas iestādei, ja visi pārējie nosacījumi saistībā ar tranzīta procedūru ir izpildīti. Faktiski šādā situācijā, neraugoties uz šīm neuzrādīšanām, attiecīgās preces joprojām tiek pārvadātas likumīgā tranzīta procedūrā ar atbilstošiem tranzīta dokumentiem, līdz ar to muitas iestādēm joprojām ir iespējams piekļūt šīm precēm un tās pārbaudīt.

               30

               Attiecīgo preču ietveršana otrajā tranzīta procedūrā, ar sekām, ka šo preču uzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei galu galā notika nevis pirmajā, bet tikai otrajā tranzīta procedūrā, arī nav kvalificējama kā izņemšana no muitas uzraudzības. Faktiski pēc šīs ietveršanas minētās preces joprojām bija muitas uzraudzībā, vienīgās izmaiņas bija tādas, ka šī uzraudzība vairs nenotika pirmajā, bet gan otrajā tranzīta procedūrā.

               31

               Tas, ka DSV visbeidzot uzrādīja preces galamērķa vietas muitas iestādei vēlāk par pirmajā tranzīta procedūrā noteikto termiņu, arī nevar tikt uzskatīts par izņemšanu no muitas uzraudzības. Tiesa jau ir nospriedusi, ka atbilstoši Īstenošanas regulas 356. panta 1. punktam noteiktā uzrādīšanas termiņa pārsniegšana pati par sevi nerada muitas parādu par izņemšanu no muitas uzraudzības šī panta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 45. punkts).

               32

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 203. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas parāds nerodas tikai uz tāda fakta pamata, ka preces, uz kurām attiecas tranzīta procedūra, pēc neveiksmīga piegādes mēģinājuma tiek aizvestas atpakaļ uz nosūtīšanas brīvostu, tās neuzrādot nedz galamērķa vietas muitas iestādē, nedz brīvostas muitas iestādē, ja ir konstatēts, ka pēc tam šīs pašas preces atkal tikušas aizvestas uz to galamērķa vietu otrajā tranzīta procedūrā, kas ir pienācīgi izbeigta. Savukārt gadījumā, ja pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte nevar tikt konstatēta, saskaņā ar šo pantu rodas muitas parāds.

         Par otro un trešo jautājumu

               33

               Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild tikai par gadījumu, ja pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte ir zināma.

               34

               Pat ja tā ir, ka šajā gadījumā DSV otrajā tranzīta procedūrā uzrādīja šīs preces galamērķa vietas muitas iestādei, šī uzrādīšana tomēr notika pēc tai pirmajā tranzīta procedūrā noteiktā termiņa. Tātad minēto gadījumu raksturo fakts, ka preces, uz kurām attiecās pirmā tranzīta procedūra, tika uzrādītas galamērķa vietas muitas iestādei tikai novēloti un tas notika otrajā tranzīta procedūrā.

               35

               Ar savu otro un trešo jautājumu, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Muitas kodeksa 204. pants, to lasot kopsakarā ar Īstenošanas regulas 859. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka otrajā tranzīta procedūrā veikta preču, uz kurām attiecās pirmā tranzīta procedūra, novēlota uzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei ir pienākumu neizpilde, no kuras rodas muitas parāds.

               36

               Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai šādā situācijā ir izpildīts nosacījums, lai, pamatojoties uz Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunktu, rastos muitas parāds, proti, ir notikusi kāda ar tranzīta procedūru saistīta pienākuma neizpilde, Tiesa jau ir nospriedusi, ka atbilstoši Īstenošanas regulas 356. panta 1. punktam noteiktā uzrādīšanas termiņa pārsniegšana rada muitas parādu, pamatojoties uz Muitas kodeksa 204. pantu (šajā ziņā skat. spriedumu X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 45. punkts). Līdz ar to šis nosacījums pamatlietā principā ir izpildīts.

               37

               Šis secinājums netika apšaubīts spriedumā DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), uz ko šajā sakarā atsaucās DSV. Šajā spriedumā Tiesa būtībā uzskatīja, ka Muitas kodeksa 204. pants nav piemērojams situācijā, kurā licencēts pārvadātājs kļūdas pēc ir izveidojis divas tranzīta procedūras, kas attiecas uz vienām un tām pašām precēm. Minētajā spriedumā izmantotā argumentācija nav piemērojama pamatlietā, jo abu lietu pamatā esošie fakti ir būtiski atšķirīgi.

               38

               Tiešām, pirmkārt, atšķirībā no lietas faktiem lietā, kurā tika taisīts spriedums DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā attiecīgās piegādes DSV neveica kā licencēts sūtītājs. Otrkārt, lietā, kurā tika taisīts spriedums DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), attiecīgās preces pirmajā tranzīta procedūrā vispār netika pārvadātas, savukārt pamatlietā aplūkojamās preces tika ne tikai pārvadātas uz to galamērķa vietu un vestas atpakaļ uz to nosūtīšanas vietu, bet arī novietotas brīvostas noliktavā pirmajā tranzīta procedūrā.

               39

               Tomēr Īstenošanas regulas 356. panta 3. punktā ir noteikts, ka, ja preces tiek uzrādītas galamērķa iestādē pēc nosūtītājas iestādes noteiktā termiņa beigām un ja šis termiņš nav ievērots tādu apstākļu dēļ, kas galamērķa iestādes ieskatā ir pamatoti un nav attiecināmi uz pārvadātāju vai galveno atbildīgo, tad tiek uzskatīts, ka noteiktais termiņš ir ievērots. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā šie nosacījumi ir izpildīti.

               40

               Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai ir izpildīts Muitas kodeksa 204. pantā paredzētais noliedzošais nosacījums, ar ko tiek izslēgta muitas parāda rašanās saskaņā ar šo pantu, ja “neizpilde nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi”, ir jāatgādina, ka Īstenošanas regulas 859. pantā ir izsmeļoši uzskaitītas iespējamās situācijas, kad ir izpildīts šis nosacījums (šajā ziņā skat. spriedumu Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, 43. punkts.)

               41

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma un pamatlietas pušu rakstveida apsvērumiem izriet, ka strīds pamatlietā ir tostarp par Īstenošanas regulas 859. panta otrajā un trešajā ievilkumā, kā arī šī panta 2. punkta a) un c) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem.

               42

               Pirmkārt, runājot par šīs regulas 859. panta trešo ievilkumu un 2. punkta a) apakšpunktu, šajās tiesību normās tiek prasīts, lai visas formalitātes, kas nepieciešamas preču stāvokļa sakārtošanai, tiktu veiktas vēlāk un lai preces, uz kurām attiecas kāda procedūra, neskartas faktiski tiktu uzrādītas saņēmējā muitas iestādē.

               43

               Dānijas valdība būtībā norāda, ka pamatlietā šie nosacījumi nav izpildīti, jo sākotnēji attiecīgās preces netika uzrādītas un pirms jaunas tranzīta procedūras uzsākšanas tika sajauktas kopā ar citām precēm.

               44

               Ir jākonstatē, ka gadījumā, ja pirmajā un otrajā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte ir konstatēta un ja šī otrā tranzīta procedūra tikusi pienācīgi izbeigta, minētie nosacījumi ir izpildīti. Faktiski, pirmkārt, vienīgais nosacījums, saskaņā ar kuru pirmā procedūra netika pienācīgi izbeigta, nav tāda rakstura, kas ietekmētu uz uzdoto jautājumu sniedzamo atbildi, proti, tas, vai vēlāk tika izpildītas formalitātes, kas jāveic preču situācijas sakārtošanai. Otrkārt, šajā gadījumā aplūkotās preces tiešām tika uzrādītas saņēmējā muitas iestādē neskartas.

               45

               Otrkārt, runājot par Īstenošanas regulas 859. panta 2. punkta c) apakšpunktu, ar to tiek prasīts, ka, ja saskaņā ar šīs regulas 356. pantu noteiktais termiņš nav ievērots un ja minētā panta 3. punkts nav piemērojams, preces tomēr ir jāuzrāda galamērķa muitas iestādē saprātīgā termiņā. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai pamatlietā šie nosacījumi ir izpildīti.

               46

               Treškārt, attiecībā uz Īstenošanas regulas 859. panta otro ievilkumu, kurā ir paredzēts nosacījums, saskaņā ar kuru aplūkojamā pienākumu neizpilde nevar būt saistīta ar attiecīgās personas acīmredzamu nolaidību, atbilstoši Tiesas judikatūrai jēdziens “rupja neuzmanība” ir jāizvērtē, it īpaši ņemot vērā to normu sarežģītību, kuru neizpildes gadījumā rodas muitas parāds, kā arī attiecīgā komersanta pieredzi un rūpību (šajā ziņā skat. spriedumu Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, 50. un 56. punkts). Pamatojoties uz šiem kritērijiem un ņemot vērā pamatlietas apstākļus, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai DSV ir vai nav pieļāvis rupju neuzmanību.

               47

               Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 204. pants, to lasot kopsakarā ar Īstenošanas regulas 859. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka novēlota pirmajā tranzīta procedūrā esošu preču uzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei otrās tranzīta procedūras ietvaros ir pienākuma neizpilde, no kā rodas muitas parāds, ja vien nav izpildīti šīs regulas 356. panta 3. punktā vai 859. panta otrajā ievilkumā un 2. punkta c) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par ceturto jautājumu

               48

               Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai PVN direktīvas 168. panta e) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas izslēdz importam piemērojamā PVN atskaitīšanu, par kura samaksu ir atbildīgs pārvadātājs, kurš nav nedz attiecīgo preču importētājs, nedz īpašnieks, bet nodrošina tikai pārvadājumus un muitas procedūras kā tādas kravas pārvadātājs, kurai ir piemērojams PVN.

               49

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka saskaņā ar PVN direktīvas 168. panta e) punkta formulējumu tiesības uz atskaitīšanu ir tikai tad, ja importētās preces tiek izmantotas nodokļu maksātāja ar nodokli apliekamajos darījumos. Saskaņā ar tiesas pastāvīgo judikatūru, kas taisīta jautājumā par PVN, kurš samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, atskaitīšanu, šis nosacījums ir izpildīts tikai tad, ja sākotnējā pakalpojuma izmaksas ir attiecīgi iekļautas vai nu vēlāko konkrēto darījumu izmaksās, vai nodokļa maksātāja piegādāto preču un sniegto pakalpojumu cenā tā saimnieciskās darbības ietvaros (skat. spriedumus SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, 60. punkts, un Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 48. punkts).

               50

               Tā kā pārvadājamo preču vērtība neveido cenu, kas tiek maksāta pārvadātājam, kurš nodarbojas tikai ar šo preču pārvadāšanu par atlīdzību, PVN direktīvas 168. panta e) punkta piemērošanas nosacījumi šajā gadījumā nav izpildīti.

               51

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 168. panta e) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kas izslēdz importam piemērojamā PVN atskaitīšanu, par kura samaksu ir atbildīgs pārvadātājs, kurš nav nedz attiecīgo preču importētājs, nedz īpašnieks, bet nodrošina tikai pārvadājumus un muitas procedūras kā tādas kravas pārvadātājs, kurai ir piemērojams PVN.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               52

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006, 203. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas parāds nerodas tikai uz tāda fakta pamata, ka preces, uz kurām attiecas Kopienas ārējā tranzīta procedūra, pēc neveiksmīga piegādes mēģinājuma tiek aizvestas atpakaļ uz nosūtīšanas brīvostu, tās neuzrādot nedz galamērķa vietas muitas iestādē, nedz brīvostas muitas iestādē, ja ir konstatēts, ka pēc tam šīs pašas preces atkal tikušas aizvestas uz to galamērķa vietu otrajā Kopienas ārējā tranzīta procedūrā, kas ir pienācīgi izbeigta. Savukārt gadījumā, ja pirmajā un otrajā Kopienas ārējā tranzīta procedūrā pārvadāto preču identitāte nevar tikt konstatēta, saskaņā ar šo pantu rodas muitas parāds;

                           2)

                           Regulas Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1791/2006, 204. pants, to lasot kopsakarā ar Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2007. gada 28. februāra Regulu (EK) Nr. 214/2007, 859. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka novēlota pirmajā Kopienas ārējā tranzīta procedūrā esošu preču uzrādīšana galamērķa vietas muitas iestādei otrās Kopienas ārējās tranzīta procedūras ietvaros ir pienākuma neizpilde, no kā rodas muitas parāds, ja vien nav izpildīti šīs regulas 356. panta 3. punktā vai 859. panta otrajā ievilkumā un 2. punkta c) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

                           3)

                           Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. panta e) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kas izslēdz importam piemērojamā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu, par kura samaksu ir atbildīgs pārvadātājs, kurš nav nedz attiecīgo preču importētājs, nedz īpašnieks, bet nodrošina tikai pārvadājumus un muitas procedūras kā tādas kravas pārvadātājs, kurai ir piemērojams pievienotās vērtības nodoklis.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – dāņu.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2000. gada 9.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-358/98.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 6.jūlijā.#Monsanto Technology LLC pret Cefetra BV un citi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank 's-Gravenhage - Nīderlande.#Rūpnieciskais un komerciālais īpašums - Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība - Direktīva 98/44/EK - 9. pants - Patents, kas piešķir aizsardzību produktam, kurā ietilpst vai kurš sastāv no ģenētiskas informācijas -Materiāls, kurā iekļauts produkts - Aizsardzība - Nosacījumi.#Lieta C-428/08.

text:
      Lieta C‑428/08
      Monsanto Technology LLC
      pret
      Cefetra BV u.c.
      (Rechtbank ’s‑Gravenhage lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Rūpnieciskais un komercīpašums – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44/EK – 9. pants – Patents, kas piešķir aizsardzību produktam, kurā ietilpst ģenētiska informācija vai kurš sastāv no tās – Materiāls, kurā iekļauts produkts – Aizsardzība – Nosacījumi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 9. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 9. pants)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 9. pants)
      4.        Starptautiskie līgumi – Līgums par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPs)
      (TRIPs līguma 27. un 30. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/44 9. pants)
      1.        Direktīvas 98/44 par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neparedz patenta
         tiesību aizsardzību, ja patentētais produkts ir sojas miltu sastāvā, kur tas neveic savu funkciju, kuras dēļ tas ticis patentēts,
         bet to ir veicis iepriekš sojas augā, kura pārstrādes rezultāts ir sojas milti, vai arī ja tas pēc atdalīšanas no miltiem
         un ievietošanas dzīva organisma šūnā, iespējams, varētu atkārtoti veikt savu funkciju. Proti, minētās direktīvas 9. pants
         tajā paredzēto aizsardzību pakļauj nosacījumam, saskaņā ar kuru patentētajai DNS sekvencei ir jāveic sava funkcija materiālā,
         kurā tā ir iekļauta.

      (sal. ar 46. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīvas 98/44 par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā 9. pantā ir noteikta tajā paredzētās aizsardzības pilnīga
         saskaņošana, kas nozīmē, ka atbilstoši tam valsts tiesību aktos nedrīkst piešķirt absolūtu aizsardzību patentētam produktam
         kā tādam neatkarīgi no tā, vai tas veic savu funkciju materiālā, kurā tas ir ietverts.

      (sal. ar 63. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Direktīvas 98/44 par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā 9. pantam ir pretrunā situācija, kad tāda patenta īpašnieks,
         kurš ticis piešķirts pirms šīs direktīvas pieņemšanas, atsaucas uz patentētā produkta absolūtu aizsardzību, kas šim patentam
         bijusi piešķirta saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem. Proti, jauns noteikums ir nekavējoties piemērojams
         tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā, un Direktīvā 98/44 nav paredzēta nekāda
         atkāpe no šī principa.

      (sal. ar 66., 67. un 69. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      4.        Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības
         organizācijas izveidošanu, kurš apstiprināts ar Lēmumu 94/800, 27. un 30. pants neietekmē Direktīvas 98/44 par izgudrojumu
         tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā 9. panta interpretāciju, saskaņā ar kuru šajā pantā paredzētā aizsardzība tiek piemērota
         tikai situācijās, kurās patentētais produkts veic savu funkciju.

      (sal. ar 76. un 77. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 6. jūlijā (*)

      Rūpnieciskais un komercīpašums – Biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskā aizsardzība – Direktīva 98/44/EK – 9. pants – Patents, kas piešķir aizsardzību produktam, kurā ietilpst ģenētiska informācija vai kurš sastāv no tās – Materiāls, kurā iekļauts produkts – Aizsardzība – Nosacījumi
      Lieta C‑428/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Rechtbank ’s‑Gravenhage (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 24. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 29. septembrī,
         tiesvedībā

      Monsanto Technology LLC
      pret
      Cefetra BV,

      Cefetra Feed Service BV,

      Cefetra Futures BV,

      Alfred C. Toepfer International GmbH,

      piedaloties
      Argentīnas valstij.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], E. Levits, tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi]

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 15. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Monsanto Technology LLC vārdā – V. A. Hoings [W. A. Hoyng] un F. V. E. Eijsfogelss [F. W. E. Eijsvogels], advocaten,

      –        Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV un Alfred C. Toepfer International GmbH, vārdā – J. J. Alens [J. J. Allen] un H. M. H. Speijarts van Vurdens [H. M. H. Speyart van Woerden], advocaten,

      –        Argentīnas valsts vārdā – B. Remišs [B. Remiche], advokāts, kā arī M. Rozens [M. Roosen] un V. Kasjērs [V. Cassiers], advocaten,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz D. Del Gaico [D. Del Gaizo], avvocato dello Stato,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inezs Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Osovskis [S. Ossowski], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – H. Krēmers [H. Krämer] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 9. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK
         par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā (OV L 213, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”) 9. pantu.

      2        Šīs lūgums ir iesniegts divās lietās starp Monsanto Technology LLC (turpmāk tekstā – “Monsanto”) un, pirmkārt, Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV (turpmāk tekstā kopā – “Cefetra”), ko atbalsta Argentīnas valsts – persona, kas iestājusies lietā, un, otrkārt, Vopak Agencies Rotterdam BV (turpmāk tekstā – “Vopak”), kā arī Alfred C. Toepfer International GmbH (turpmāk tekstā – “Toepfer”) saistībā ar 2005. un 2006. gadā Eiropas Kopienā importētajiem sojas miltiem no Argentīnas.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskās tiesības
      3        Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības
         organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra
         Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas
         vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “TRIPs līgums”), 27. panta, kura nosaukums ir “Patentējamais saturs”, 1. punktā ir paredzēts:

      –        patentējami ir jebkuri izgudrojumi (izstrādājumi vai darba procesi) visās tehnoloģijas jomās ar nosacījumu, ka tie ir jauni,
         radoši un rūpnieciski izmantojami;

      –        patenti ir reģistrējami, un patenta tiesības tiek piešķirtas bez diskriminācijas attiecībā uz izgudrojuma vietu, tehnoloģijas
         jomu un to, vai preces tiek importētas vai ražotas uz vietas.

      4        Šī līguma 30. pantā, kura nosaukums ir “Izņēmumi attiecībā uz piešķirtajām tiesībām”, ir noteikts, ka dalībvalstis var piešķirt
         ierobežotus izņēmumus attiecībā uz ekskluzīvajām tiesībām, ko sniedz patents, ar nosacījumu, ka šādi izņēmumi bez iemesla
         nerada pretrunu ar patenta parastu izmantošanu un bez iemesla neierobežo patenta īpašnieka likumīgās intereses, ņemot vērā
         trešo pušu likumīgās intereses.

       Savienības tiesības
      5        Direktīvas 1. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis aizsargā biotehnoloģiskos izgudrojumus saskaņā ar valsts patentu tiesībām
         un ka vajadzības gadījumā tās koriģē valsts patentu tiesības, lai ņemtu vērā minētās direktīvas noteikumus. Šajā pantā ir
         arī noteikts, ka direktīva neskar dalībvalstu saistības saskaņā ar starptautiskajiem nolīgumiem un it īpaši TRIPs līgumu.

      6        Direktīvas 2. pantā “bioloģiskais materiāls” ir definēts kā materiāls, kas satur ģenētisku informāciju un ir spējīgs pats
         vairoties vai ko var pavairot bioloģiskā sistēmā.

      7        Tās 3. pantā ir paredzēts, ka tādi izgudrojumi, kuri ir jauni, kuri ietver izgudrojuma līmeni un kurus var izmantot rūpnieciski,
         ir patentējami, pat ja tie tostarp saistīti ar produktu, kas sastāv no bioloģiska materiāla vai kas to satur. Šajā pantā ir
         noteikts, ka bioloģisks materiāls, kurš ir izdalīts no tā dabīgās vides vai kurš saražots ar tehniska procesa palīdzību, var
         būt izgudrojuma objekts, pat ja tas iepriekš bijis sastopams dabā.

      8        Direktīvas preambulas 22. apsvērumā ir noteikts, ka diskusija par gēnu sekvenču vai daļējo sekvenču patentspēju ir pretrunīga.
         Tajā ir noteikts, ka uz patenta piešķiršanu par izgudrojumiem, kas saistīti ar šādām sekvencēm vai daļējām sekvencēm, jāattiecina
         tie paši patentspējas kritēriji kas visās pārējās tehnoloģijas jomās, proti, jaunums, izgudrojuma līmenis un rūpnieciskais
         lietojums. Šajā preambulas apsvērumā ir arī minēts, ka sekvences vai daļējas sekvences rūpnieciskā izmantošana jānorāda reģistrētajā
         patenta pieteikumā.

      9        Saskaņā ar direktīvas preambulas 23. apsvērumu viena pati DNS sekvence bez funkcijas norādes nesatur nekādu tehnisku informāciju
         un tādēļ nav patentējams izgudrojums.

      10      Direktīvas preambulas 24. apsvērumā ir noteikts, ka, lai atbilstu rūpnieciskās izmantošanas kritērijiem, gadījumos, kad gēna
         sekvenci vai daļēju sekvenci izmanto olbaltumvielas vai olbaltumvielas daļas iegūšanai, jāprecizē, kuru olbaltumvielas daļu
         iegūst vai kādu funkciju tā veic.

      11      Direktīvas 5. panta 3. punktā, kurš ietverts nodaļā ar nosaukumu “Patentspēja”, ir noteikts, ka patenta pieteikumā ir jānorāda
         gēna sekvences vai daļējas sekvences rūpnieciskā izmantošana.

      12      Direktīvas 9. pantā, kas ietverts nodaļā ar nosaukumu “Aizsardzības joma”, ir paredzēts:

      “Aizsardzība, ko patents piešķir produktam, kurā ietilpst vai kurš sastāv no ģenētiskas informācijas, attiecas arī uz visu
         materiālu [..], kurā iekļauts produkts un kurš satur ģenētisko informāciju un veic savu funkciju.”

       Valsts tiesības
      13      1995. gada Patentu likuma (Rijksoctrooiwet 1995, turpmāk tekstā – “1995. gada likums”) 53. pantā ir paredzēts:

      “[..] Patents patenta turētājam sniedz ekskluzīvas tiesības:
      a)      savā uzņēmumā vai savam uzņēmumam ražot patentēto produktu, to izmantot, laist apgrozībā vai pārdot, iznomāt, piegādāt vai
         citādi tirgot, vai arī to piedāvāt, importēt vai uzglabāt šādos nolūkos;

      b)      savā uzņēmumā vai savam uzņēmumam piemērot patentēto procesu vai izmantot, laist apgrozībā vai pārdot, iznomāt, piegādāt produktu,
         kurš iegūts, tiešā veidā piemērojot šo patentēto procesu, vai citādi to tirgot, vai arī to piedāvāt, importēt vai uzglabāt
         šādos nolūkos.”

      14      Šī likuma 53.a pantā ir noteikts:

      “1.      Attiecībā uz bioloģiska materiāla patentu, kam izgudrojuma rezultātā piemīt īpašas pazīmes, ekskluzīvās tiesības attiecas
         uz bioloģisko materiālu, kuru iegūst, tieši šo bioloģisko materiālu reproducējot vai pavairojot identiskā vai atšķirīgā veidā,
         un kuram piemīt tās pašas pazīmes.

      2.      Attiecībā uz patentu, kas piešķirts darba procesam, ar kuru var apstrādāt bioloģisku materiālu, kam izgudrojuma rezultātā
         piemīt īpašas pazīmes, ekskluzīvās tiesības attiecas arī uz bioloģisko materiālu, kas tieši iegūts šādā procesā, un uz jebkuru
         citu bioloģisku materiālu, kuru iegūst no tieši iegūtā bioloģiskā materiāla, reproducējot vai pavairojot identiskā vai atšķirīgā
         veidā, un kuram piemīt tās pašas pazīmes.

      3.      Attiecībā uz patentu, kas piešķirts produktam, kurā ietilpst ģenētiska informācija vai kurš sastāv no tās, ekskluzīvās tiesības
         attiecas arī uz visu materiālu [..], kurā iekļauts produkts un kurš satur ģenētisko informāciju un veic savu funkciju.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      15      Monsanto kopš 1996. gada 19. jūnija ir piešķirts Eiropas patents EP 0 546 090 attiecībā uz 5‑enolpiruvil‑šikimāt‑3‑fosfāta sintēzi,
         kas ir noturīga pret glifosātu (turpmāk tekstā – “Eiropas patents”). Šis Eiropas patents ir spēkā arī Nīderlandē.

      16      Glifosāts ir neselektīvs herbicīds. Tas augā bloķē I klases enzīma 5‑enolpiruvil‑šikimāt‑3‑fosfāta sintēzes (turpmāk tekstā
         – “EPSPS”), kam ir svarīga loma auga augšanā, aktīvo centru. Šādas glifosāta ietekmes rezultātā augs iet bojā.

      17      Eiropas patents apraksta vienu EPSPS enzīmu klasi, tā saukto II klases EPSPS enzīmu, kas ir nejūtīgs pret glifosātu. Augi, kas satur šādus enzīmus, pārdzīvo glifosāta izmantošanu, lai gan ap tiem esošās
         nezāles iet bojā. Gēni, kas kodē šos II klases enzīmus, ir izolēti no trīs dažādām baktērijām. Monsanto ir iestrādājusi šos gēnus sojas auga, ko tā nosaukusi par RR (“Roundup Ready”), DNS. Šādas darbības rezultātā sojas augs
         RR ražo II klases EPSPS enzīmu, kas tiek saukts par CP4‑EPSPS, kas ir noturīgs pret glifosātu. Šis augs kļūst arī noturīgs pret herbicīdu Roundup.

      18      RR sojas augs tiek plaši audzēts Argentīnā, kur Monsanto izgudrojums ar patentu nav aizsargāts.

      19      Cefetra un Toepfer tirgo sojas miltus. Attiecīgi 2005. gada 16. jūnijā, 2006. gada 21. martā un 11. maijā Amsterdamas ostā ienāca trīs sojas
         miltu kravas no Argentīnas. Vienu no kravām muitā deklarēja Vopak.

      20      Muitas iestādes aizturēja šīs trīs preču kravas, pamatojoties uz Padomes 2003. gada 22. jūlija Regulu (EK) Nr. 1383/2003 par
         muitas rīcību attiecībā uz precēm, par kurām ir aizdomas, ka tās pārkāpj atsevišķas intelektuālā īpašuma tiesības, un pasākumiem,
         ko veic attiecībā uz precēm, kas ir pārkāpušas šādas tiesības (OV L 196, 7. lpp.). Kravas tika atbrīvotas pēc tam, kad Monsanto bija nodoti paraugi. Monsanto pārbaudīja preci, lai noteiktu, vai tā ir no RR sojas augiem.

      21      Tā kā analīzes uzrādīja sojas miltos enzīma CP4‑EPSPS esamību, kā arī DNS sekvenci, kas to kodē, Monsanto iesniedza Rechtbank ’s‑Gravenhage [Hāgas apgabaltiesā] prasību pret Cefetra, Vopak un Toepfler, lai noteiktu aizliegumu saskaņā ar Regulas Nr. 1383/2003 16. pantu, kā arī lai aizliegtu pārkāpt tai piederošo Eiropas patentu
         visās valstīs, kurās tas ir spēkā. Argentīnas valsts iestājās lietā Cefetra prasījumu atbalstam.

      22      Rechtbank ’s‑Gravenhage uzskata, ka Monsanto vienā no apstrīdētajām kravām ir atklājusi DNS sekvenci, kas tiek aizsargāta ar tai piederošo Eiropas patentu. Tomēr nav skaidrs,
         vai fakts, ka ir konstatēta šīs vielas esamība, ir pietiekošs, lai varētu uzskatīt, ka, tirgojot sojas miltus Kopienā, ir
         noticis Monsanto piederošā Eiropas patenta pārkāpums.

      23      Cefetra, kuru atbalsta Argentīnas valsts, un Toepfer apgalvo, ka 1995. gada likuma 53.a pantam ir izsmeļošs raksturs. To vajadzētu uzskatīt par lex specialis, ar kuru izdarīta atkāpe no vispārējās aizsardzības, ko šī likuma 53. pants paredz patentētam produktam. Ja sojas miltos
         esošais DNS vairs nespēj veikt savu funkciju, Monsanto nevar iebilst pret sojas miltu tirdzniecību, pamatojoties tikai uz to, ka sojas miltos ir atklāts DNS. Pastāv saistība starp
         ierobežotu patentspēju, kas norādīta direktīvas preambulas 23. un 24. apsvērumā, un ar patentu piešķirtās aizsardzības apjomu.

      24      Saskaņā ar Monsanto viedokli, direktīvas mērķis nav ierobežot dalībvalstīs esošo biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzību. Direktīva neietekmē
         1995. gada likuma 53. pantā paredzēto aizsardzību – aizsardzību, kas ir absolūta. Aizsardzības ierobežojums būtu pretrunā
         TRIPs līguma 27. pantam.

      25      Rechtbank ’s-Gravenhage norāda, ka 1995. gada likuma 53.a panta 3. punktā, kā arī direktīvas 9. pantā ir noteikts, ka katram materiālam, kurā ir
         iestrādāts DNS, piemēro patenta īpašnieka ekskluzīvās tiesības, ja materiālā ir iestrādāta šī ģenētiskā informācija un tā
         tajā veic savu funkciju.

      26      Iesniedzējtiesa uzskata, ka DNS sojas miltos, kas ir nedzīvs materiāls, savu funkciju veikt nevar.

      27      Tā atzīst, ka Monsanto apgalvojums, saskaņā ar kuru pietiek ar to, ka DNS kādā brīdī ir veicis savu funkciju augā vai ka tas varētu atkārtoti veikt
         savu funkciju, ja to atdalītu no sojas miltiem un ievietotu dzīvā materiālā, ir pretrunā 1995. gada likuma 53.a panta 3. punkta
         un direktīvas 9. panta formulējumam.

      28      Tomēr saskaņā ar Rechtbank ’s-Gravenhage viedokli, gēnam, lai arī tas ir organisma sastāvdaļa, ne vienmēr ir jāveic sava funkcija. Patiesībā ir gēni, kas aktivizējas
         tikai noteiktās situācijās, tādās kā karstums, sausums vai slimība.

      29      Visbeidzot, nevar noliegt faktu, ka, audzējot sojas augus, no kuriem tika iegūti sojas milti, no izgudrojuma tika gūta peļņa,
         nemaksājot par šo izgudrojumu nekādu kompensāciju.

      30      Gadījumā, ja sojas miltu pārdošanu nevar aizliegt saskaņā ar 1995. gada likuma 53.a pantu, ar kuru tiek transponēts direktīvas
         9. pants, rodas jautājums, vai joprojām var atsaukties uz klasisko absolūto aizsardzību, kas paredzēta 1995. gada likuma 53. pantā.

      31      Šajā sakarā šķiet, ka direktīva nemazina produkta absolūto aizsardzību, kas paredzēta 1995. gada likuma 53. pantā, bet gan
         drīzāk nosaka minimālo aizsardzību. Tomēr argumenti par labu šādai interpretācijai ir neskaidri.

      32      Šādos apstākļos Rechtbank ’s‑Gravenhage nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [direktīvas] 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka uz tajā norādīto aizsardzību var atsaukties arī tādā situācijā kā šajā
         tiesvedībā, kad produkts (DNS sekvence) ir Eiropas Savienībā ievestā materiālā (sojas miltos) un apgalvotā pārkāpuma brīdī
         savu funkciju neveic, bet ir veicis iepriekš (sojas augā) vai arī pēc atdalīšanas no materiāla un ievietošanas organisma šūnā,
         iespējams, varētu atkārtoti veikt savu funkciju?

      2)      Ņemot vērā, ka Cefetra un [Toepfer] Kopienā ievestajos sojas miltos ir patenta EP 0 546 090 6. pretenzijā aprakstītā DNS sekvence un ka [direktīvas] 9. panta
         izpratnē DNS ir iestrādāts sojas miltos un tajos savu funkciju vairs neveic, vai direktīvā, it īpaši tās 9. pantā, noteiktā
         bioloģiskā materiāla patenta aizsardzība liedz ar valsts patentu likumu (papildus) piešķirt absolūtu aizsardzību produktam
         (DNS) neatkarīgi no tā, vai DNS veic savu funkciju, un vai līdz ar to 9. pantā noteiktā aizsardzība ir uzskatāma par izsmeļošu
         šajā pantā paredzētajā situācijā, ja produktā ietilpst ģenētiska informācija vai tas no tās sastāv un produkts ir iekļauts
         materiālā, kurā ir iestrādāta ģenētiskā informācija?

      3)      Vai atbildei uz iepriekšējo jautājumu ir būtiski, ka patents EP 0 546 090 tika lūgts un piešķirts (1996. gada 19. jūnijā),
         pirms tika pieņemta [direktīva], un ka ar valsts patentu likumu šāda absolūta aizsardzība attiecīgajam produktam tika piešķirta
         pirms šīs direktīvas pieņemšanas?

      4)      Vai Tiesa, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, var ņemt vērā arī [TRIPs līgumu], it īpaši tā 27. un 30. pantu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      33      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
         paredz patenta tiesību aizsardzību pamata lietas apstākļos gadījumā, ja patentētais produkts ir sojas miltu sastāvā, kur tas
         neveic savu funkciju, kuras dēļ tas ticis patentēts, bet to ir veicis iepriekš sojas augā, kura pārstrādes rezultāts ir sojas
         milti, vai arī ja tas pēc atdalīšanas no miltiem un ievietošanas dzīva organisma šūnā, iespējams, varētu atkārtoti veikt savu
         funkciju.

      34      Šajā sakarā ir jānorāda, ka direktīvas 9. pants tajā paredzēto aizsardzību pakļauj nosacījumam, saskaņā ar kuru ģenētiskā
         informācija, kas ietilpst patentētajā produktā vai no kuras sastāv šis produkts, [veic] savu funkciju “materiāl[ā] [..], kurš”
         satur šo informāciju.

      35      Kopienu likumdevēja izmantotā tagadnes forma un izteiciens “materiāl[ā] [..], kurš” norāda uz to, ka funkcija tiek veikta
         pašreizējā brīdī un pašā materiālā, kura daļa ir DNS sekvence, kas iekļauj ģenētisko informāciju.

      36      Tādas ģenētiskas informācijas gadījumā kā pamata lietā izgudrošanas funkcija tiek veikta, ja ģenētiskā informācija aizsargā
         bioloģisko materiālu, kurā tā ir iekļauta, pret tāda produkta faktisku vai eventuāli prognozējamu darbību, kurš var izraisīt
         materiāla bojāeju.

      37      Herbicīda lietošana sojas miltos nav ne prognozējama, ne arī parastos apstākļos iespējama. Pat ja šāda lietošana būtu iespējama,
         patentētā produkta, kura mērķis ir aizsargāt tajā iekļautā bioloģiskā materiāla dzīvotspēju, funkcija netiktu veikta, jo ģenētiskā
         informācija ir sastopama tikai kā atlieka sojas miltos, kas ir nedzīvs materiāls, ko iegūst vairāku sojas apstrādes darbību
         rezultātā.

      38      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka direktīvas 9. pantā paredzētā aizsardzība neattiecas uz gadījumiem, kad ģenētiskā
         informācija ir pārstājusi veikt savu funkciju, ko tā nodrošināja sākotnējā materiālā, no kura ir radīts strīdīgais materiāls.

      39      No iepriekš minētā arī izriet, ka saistībā ar strīdīgo materiālu uz šādu aizsardzību nevar atsaukties, pamatojoties tikai
         uz to, ka DNS sekvenci, kas satur ģenētisko informāciju, varētu no tās atdalīt un tā varētu veikt savu funkciju dzīva organisma
         šūnā pēc tam, kad tā tur iestrādāta. Šādā gadījumā funkcija tiktu veikta materiālā, kas ir gan atšķirīgs, gan bioloģisks.
         Līdz ar to tas var radīt tiesības uz aizsardzību vienīgi saistībā ar šo funkciju.

      40      Atzīstot aizsardzību saskaņā ar direktīvas 9. pantu, pamatojoties uz to, ka ģenētiskā informācija savu funkciju ir veikusi
         iepriekš materiālā, kurā tā bija iekļauta, vai ka tā, iespējams, šo funkciju varētu veikt atkārtoti kādā citā materiālā, tiktu
         atņemta interpretējamā noteikuma lietderīgā iedarbība, jo uz jebkuru no šīm situācijām vienmēr varētu atsaukties.

      41      Monsanto tomēr apgalvo, ka tā galvenokārt pieprasa savas patentētās DNS sekvences kā tādas aizsardzību. Tā skaidro, ka DNS sekvence,
         par kuru ir runa pamata lietā, saskaņā ar direktīvas 1. panta 1. punktu ir aizsargāta ar piemērojamām valsts patentu tiesībām.
         Direktīvas 9. pants attiecas tikai uz šādas aizsardzības paplašināšanu attiecībā uz citiem materiāliem, kuros patentētais
         produkts ir iestrādāts. Pamata lietas ietvaros šī sabiedrība tātad necenšas iegūt direktīvas 9. pantā paredzēto aizsardzību
         attiecībā uz sojas miltiem, kuros ir iekļauta patentētā DNS sekvence. Šī lieta attiecas uz DNS sekvences kā tādas, kura nav
         saistīta ar specifiskas funkcijas veikšanu, aizsardzību. Šāda aizsardzība patiesībā ir absolūta saskaņā ar piemērojamām valsts
         tiesībām, uz kurām atsaucas direktīvas 1. panta 1. punkts.

      42      Šādu pamatojumu atbalstīt nevar.

      43      Šajā sakarā ir jānorāda, ka direktīvas preambulas 23. apsvērumā ir noteikts, ka “viena pati DNS sekvence bez funkcijas norādes
         nesatur nekādu tehnisku informāciju [un] [..] nav patentējams izgudrojums”.

      44      Turklāt direktīvas preambulas 22. un 24. apsvērums, kā arī 5. panta 3. punkts norāda uz to, ka DNS sekvencei saskaņā ar patentu
         tiesībām nav piemērojama nekāda aizsardzība, ja nav precizēta funkcija, ko šī sekvence veic.

      45      Tā kā direktīva DNS sekvences patentspēju pakļauj norādei attiecībā uz funkciju, ko tā nodrošina, tā jāuzskata par tādu, kas
         nepiešķir nekādu aizsardzību tādai patentētai DNS sekvencei, kas nav spējīga veikt specifisko funkciju, kuras dēļ tā tikusi
         patentēta.

      46      Šādu interpretāciju apstiprina direktīvas 9. panta formulējums, kas tajā paredzēto aizsardzību pakļauj nosacījumam, saskaņā
         ar kuru patentētajai DNS sekvencei ir jāveic sava funkcija materiālā, kurā tā ir iekļauta.

      47      Tāda interpretācija, saskaņā ar kuru, pamatojoties uz direktīvu, patentētajai DNS sekvencei kā tādai varētu piemērot absolūtu
         aizsardzību neatkarīgi no apstākļa, vai sekvence veic savu funkciju, atņemtu šim noteikumam tā lietderīgo iedarbību. Aizsardzība,
         kas formāli tiktu piešķirta DNS sekvencei kā tādai, patiesībā attiektos uz visu materiālu, kurā kā daļa ietilpst DNS sekvence,
         tiklīdz pastāvētu šāda situācija.

      48      Kā izriet no šī sprieduma 37. punkta, tāda DNS sekvence kā pamata lietā nav spējīga veikt savu funkciju, ja tā ir iekļauta
         tādā nedzīvā materiālā kā sojas milti.

      49      Līdz ar to šādai sekvencei nav piemērojama patenta tiesību aizsardzība, jo ne direktīvas 9. pants, ne arī kāds cits šīs direktīvas
         noteikums nepiešķir aizsardzību patentētai DNS sekvencei, kura nav spējīga veikt savu funkciju.

      50      Līdz ar to uz pirmo jautājumu jāatbild, ka direktīvas 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neparedz patenta tiesību aizsardzību
         pamata lietas apstākļos gadījumā, ja patentētais produkts ir sojas miltu sastāvā, kur tas neveic savu funkciju, kuras dēļ
         tas ticis patentēts, bet to ir veicis iepriekš sojas augā, kura pārstrādes rezultāts ir sojas milti, vai arī ja pēc atdalīšanas
         no miltiem un ievietošanas dzīva organisma šūnā tas, iespējams, varētu atkārtoti veikt savu funkciju.

       Par otro jautājumu
      51      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai direktīvas 9. pantā ir noteikta tajā paredzētās aizsardzības
         pilnīga saskaņošana, tā ka atbilstoši tam valsts patentu likumā nedrīkst piešķirt absolūtu aizsardzību patentētam produktam
         kā tādam neatkarīgi no tā, vai tas veic savu funkciju materiālā, kurā tas ir ietverts.

      52      Šis jautājums ir balstīts uz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirzīto pieņēmumu, saskaņā ar kuru tāds valsts tiesību
         noteikums kā 1995. gada likuma 53. pants patentētam produktam piešķir absolūtu aizsardzību.

      53      Lai atbildētu uz otro jautājumu, jāatgādina, ka direktīvas preambulas 3., 5., 6. un 7. apsvērumā Kopienu likumdevējs ir norādījis,
         ka:

      –        efektīva un saskaņota aizsardzība visās dalībvalstīs ir būtiska, lai saglabātu un veicinātu ieguldījumus biotehnoloģijas jomā;
      –        pastāv atšķirības biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajā aizsardzībā, ko nosaka dažādu dalībvalstu tiesību akti un prakse;
      –        šādas atšķirības var radīt šķēršļus tirdzniecībai un tādējādi traucēt pareizu iekšējā tirgus darbību;
      –        šādas atšķirības var pieaugt, ja dalībvalstis pieņem jaunus un atšķirīgus tiesību aktus un administratīvo praksi vai ja dažādi
         attīstās attiecīgo valstu tiesu prakse, kas interpretē šādus tiesību aktus;

      –        valsts tiesību aktu nekoordinēta izstrāde, kas attiecas uz biotehnoloģisko izgudrojumu tiesisko aizsardzību Kopienā, var izraisīt
         tālākus tirdzniecības traucējumus, kavēt šādu izgudrojumu rūpniecisko attīstību un vienmērīgu iekšējā tirgus darbību.

      54      Turklāt direktīvas preambulas 8. un 13. apsvērumā ir paredzēts, ka:

      –        biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajai aizsardzībai nav nepieciešams radīt atsevišķu tiesību aktu kopumu valstu patentu tiesību
         noteikumu vietā;

      –        valsts patentu tiesību noteikumi joprojām ir galvenais pamats biotehnoloģisko izgudrojumu tiesiskajai aizsardzībai, kaut arī
         tie jāpielāgo vai jāpapildina dažos īpašos aspektos, lai pienācīgi ņemtu vērā tehnoloģisko attīstību, kurā iesaistīts bioloģiskais
         materiāls, kurš arī atbilst patentspējas prasībām;

      –        Kopienas tiesiskais regulējums biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzībai var aprobežoties ar konkrētu principu noteikšanu,
         kuri attiecas uz paša bioloģiskā materiāla patentspēju un uz biotehnoloģiskā izgudrojuma aizsardzības jomu, ko tam piešķir
         patents.

      55      No šīm norādēm izriet, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies noteikt tādu saskaņošanu, kuras materiālais apjoms ir ierobežots,
         bet piemērots, lai novērstu pastāvošās, kā arī turpmākās atšķirības starp dalībvalstīm biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzības
         jomā.

      56      Šādas saskaņošanas mērķis ir arī novērst šķēršļus tirdzniecībai.

      57      Turklāt šāda saskaņošana ir veids, kā atrast līdzsvaru starp patenta īpašnieku interesēm un nepieciešamību pēc labi funkcionējoša
         iekšējā tirgus.

      58      Attiecībā tieši uz direktīvas 9. pantu, kas ietverts II nodaļā ar nosaukumu “Aizsardzības joma”, Kopienas likumdevēja pieeja
         atspoguļo tā centienus nodrošināt vienādu patentu aizsardzību visās dalībvalstīs.

      59      Vienāda aizsardzība acīmredzami ir veids, kā izslēgt vai novērst atšķirības starp patentiem un nodrošināt vēlamo līdzsvaru
         starp patentu īpašnieku un citu tirgus dalībnieku interesēm, jo minimālas saskaņošanas pieeja, kas vērsta par labu patenta
         īpašniekiem, gluži pretēji, no vienas puses, apdraudētu vēlamo līdzsvaru starp minētajām interesēm un, no otras puses, tikai
         veicinātu vai radītu atšķirības starp dalībvalstīm, tādējādi radot šķēršļus tirdzniecībai.

      60      Līdz ar to no iepriekš minētā izriet, ka direktīvas 9. pantā paredzētā saskaņošana ir jāuzskata par pilnīgu.

      61      Direktīvas 1. panta 1. punkta pirmajam teikumam nav pretrunā šāds secinājums, jo šajā pantā ir atsauce uz valsts patentu tiesībām
         saistībā ar biotehnoloģisko izgudrojumu aizsardzību. Būtībā šī paša punkta otrajā teikumā ir noteikts, ka dalībvalstis, lai
         ņemtu vērā šīs direktīvas noteikumus, vajadzības gadījumā koriģē valsts patentu tiesības, proti, it īpaši tās, kas attiecas
         uz pilnīgu saskaņošanu.

      62      Tādējādi, tā kā direktīva nepiešķir aizsardzību patentētai DNS sekvencei, kas nav spējīga veikt savu funkciju, interpretējamam
         noteikumam ir pretrunā fakts, ka valsts likumdevējs piešķir absolūtu aizsardzību patentētajai DNS sekvencei kā tādai neatkarīgi
         no tā, vai tā veic savu funkciju materiālā, kurā tā ir iekļauta.

      63      Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka direktīvas 9. pantā ir noteikta tajā paredzētās aizsardzības pilnīga
         saskaņošana, kas nozīmē, ka atbilstoši tam valsts tiesību aktos nedrīkst piešķirt absolūtu aizsardzību patentētam produktam
         kā tādam neatkarīgi no tā, vai tas veic savu funkciju materiālā, kurā tas ir ietverts.

       Par trešo jautājumu
      64      Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas 9. pantam ir pretrunā situācija, kad tāda
         patenta īpašnieks, kurš ticis piešķirts pirms šīs direktīvas pieņemšanas, atsaucas uz patentētā produkta absolūtu aizsardzību,
         kas šim patentam bijusi piešķirta saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem.

      65      Līdzīgi kā otrais jautājums arī šis jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru tāds valsts tiesību noteikums kā 1995. gada
         likuma 53. pants piešķir absolūtu aizsardzību patentētam produktam, kuram patents ticis piešķirts pirms direktīvas pieņemšanas.

      66      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jauns noteikums ir nekavējoties piemērojams
         tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā (skat. it īpaši 2008. gada 11. decembra
         spriedumu lietā C‑334/07 P Komisija/Freistaat Sachsen, Krājums, I‑9465. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

      67      Direktīvā nav paredzēta nekāda atkāpe no šī principa.

      68      Gala rezultātā direktīvas nepiemērošana patentiem, kuri ir piešķirti pirms tās pieņemšanas, izraisītu atšķirības starp dalībvalstīm
         attiecībā uz aizsardzību, kas radītu šķērsli saskaņošanai, kura ir šīs direktīvas mērķis.

      69      Līdz ar to uz trešo jautājumu jāatbild tādējādi, ka direktīvas 9. pantam ir pretrunā situācija, kad tāda patenta īpašnieks,
         kurš ticis piešķirts pirms šīs direktīvas pieņemšanas, atsaucas uz patentētā produkta absolūtu aizsardzību, kas šim patentam
         bijusi piešķirta saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem.

       Par ceturto jautājumu
      70      Uzdodot ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai TRIPs līguma 27. un 30. pants ietekmē direktīvas 9. panta interpretāciju.

      71      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka TRIPs līguma noteikumi nevar privātpersonām radīt tiesības, uz kurām tās varētu tieši atsaukties tiesā saskaņā ar Savienības tiesībām
         (2000. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑300/98 un C‑392/98 Dior u.c., Recueil, I‑11307. lpp., 44. punkts).

      72      Ja ir konstatēts, ka konkrētajā jomā pastāv Savienības tiesiskais regulējums, ir piemērojamas Savienības tiesības, kas nozīmē
         pienākumu pēc iespējas veikt TRIPs līgumam atbilstošu interpretāciju, tomēr nepiešķirot attiecīgajam šī līguma noteikumam tiešu iedarbību (2007. gada 11. septembra
         spriedums lietā C‑431/05 Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, Krājums, I‑7001. lpp., 35. punkts).

      73      Tā kā direktīva ir Savienības tiesiskais regulējums patentu jomā, tā cik vien iespējams jāinterpretē saskaņoti.

      74      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka šajā spriedumā minētā direktīvas 9. panta interpretācija nav pretrunā šim pienākumam.

      75      Būtībā direktīvas 9. pants reglamentē aizsardzības apjomu, ko patents piešķir savam īpašniekam, bet TRIPs līguma 27. un 30. pants attiecīgi ir par patentspēju un izņēmumiem attiecībā uz tiesībām, ko piešķir patents.

      76      Pieņemot, ka jēdziens “izņēmumi attiecībā uz piešķirtajām tiesībām” ir jāuzskata par tādu, kurš ietver ne tikai izņēmumus
         no tiesībām, bet arī to ierobežojumus, ir jāatzīst, ka tāda direktīvas 9. panta interpretācija, saskaņā ar kuru šajā pantā
         paredzētā aizsardzība tiek piemērota tikai situācijās, kurās patentētais produkts veic savu funkciju, bez iemesla nerada pretrunu
         ar patenta parastu izmantošanu un “bez iemesla neierobežo patenta īpašnieka likumīgās intereses, ņemot vērā trešo pušu likumīgās
         intereses”, saskaņā ar TRIPs līguma 30. pantu.

      77      Līdz ar to uz ceturto jautājumu jāatbild tādējādi, ka TRIPs līguma 27. un 30. pants neietekmē direktīvas 9. panta interpretāciju.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      78      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvas 98/44/EK par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā
            9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neparedz patenta tiesību aizsardzību pamata lietas apstākļos gadījumā, ja patentētais
            produkts ir sojas miltu sastāvā, kur tas neveic savu funkciju, kuras dēļ tas ticis patentēts, bet to ir veicis iepriekš sojas
            augā, kura pārstrādes rezultāts ir sojas milti, vai arī ja tas pēc atdalīšanas no miltiem un ievietošanas dzīva organisma
            šūnā, iespējams, varētu atkārtoti veikt savu funkciju;
      2)      Direktīvas 98/44 9. pantā ir noteikta tajā paredzētās aizsardzības pilnīga saskaņošana, kas nozīmē, ka atbilstoši tam valsts
            tiesību aktos nedrīkst piešķirt absolūtu aizsardzību patentētam produktam kā tādam neatkarīgi no tā, vai tas veic savu funkciju
            materiālā, kurā tas ir ietverts;
      3)      Direktīvas 98/44 9. pantam ir pretrunā situācija, kad tāda patenta īpašnieks, kurš ticis piešķirts pirms šīs direktīvas pieņemšanas,
            atsaucas uz patentētā produkta absolūtu aizsardzību, kas šim patentam bijusi piešķirta saskaņā ar tajā brīdī spēkā esošajiem
            valsts tiesību aktiem;
      4)      Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības
            organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra
            Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas
            vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē, 27. un 30. pants neietekmē Direktīvas 98/44 9. panta interpretāciju.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1992. gada 7. jūlijā. # The Queen pret Immigration Appeal Tribunal un Surinder Singh, ex parte Secretary of State for Home Department. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Personu brīva pārvietošanās. # Lieta C-370/90.


Tiesas spriedums 1992. gada 11. martā. # Compagnie Commerciale de l'Ouest un citi pret Receveur principal des douanes de La Pallice Port. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Poitiers - Francija. # Apvienotās lietas C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 un C-83/90.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 7. martā. # El Corte Inglés SA pret Cristina Blázquez Rivero. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de Primera Instancia n. 10 de Sevilla - Spānija. # Lieta C-192/94.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 28. aprīlis.#L'Oréal pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “VICHY LABORATOIRES V IDÉALIA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “IDEALINA” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-144/15.


Tiesas spriedums 1970. gada 18. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 38-69.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1994. gada 1. decembrī. # Fernanda Coen-Porisini pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-502/93.


Tiesas spriedums 1987. gada 15. decembrī. # Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF finansējums. # Lieta 346/85.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2002. gada 20.februārī. # Förde-Reederei GmbH pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta T-170/00.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 21.aprīlī. # PepsiCo, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Vārdiskas Kopienas preču zīmes "RUFFLES" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts preču zīme "RIFFELS" - Vēl agrāka valsts preču zīme "RUFFLES" - Valsts preču zīmju un Kopienas preču zīmju līdzāspastāvēšana un līdzvērtība. # Lieta T-269/02.

text:
      Lieta T‑269/02
      PepsiCo, Inc.
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “RUFFLES” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts preču zīme “RIFFELS” – Vēl agrāka valsts preču zīme “RUFFLES” – Valsts preču zīmju un Kopienas preču zīmju līdzāspastāvēšana un līdzvērtība

      Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 21. aprīlī
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvie atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas
            agrākas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Preču
            zīmes reģistrācijas pieteicējam piederoša valsts preču zīme, kas ir identiska reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei un agrāka
            par pretstatīto valsts preču zīmi – Ietekme
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. pants)
      Iebildumu procesā, kas atbilstoši Regulas Nr. 40/94 42. pantam un turpmākiem pantiem ir uzsākts pret Kopienas preču zīmes
         reģistrāciju, tikai tas apstāklis, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteicējam pieder valsts preču zīme, kas ir agrāka
         par pretstatīto valsts preču zīmi un ir identiska reģistrācijai pieteiktajai Kopienas preču zīmei, nevar būt pamats iebildumu
         noraidīšanai. Vēl ir vajadzīgs, lai pieteicējs pierāda, ka ir panācis pretstatītās valsts preču zīmes atcelšanu kompetentās
         valsts iestādēs.

      Valsts preču zīmes spēkā esamība nevar tikt apstrīdēta Kopienas preču zīmes reģistrācijas ietvaros, bet tikai attiecīgajā
         dalībvalstī uzsākta atcelšanas procesa ietvaros. Turklāt, ja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un
         modeļi) ir pienākums pārbaudīt, balstoties uz pierādījumiem, kas jāiesniedz iebildumu iesniedzējam, vai pastāv valsts preču
         zīme, ar kuru pamato iebildumus, tam nav jārisina konflikts starp šo preču zīmi un citu preču zīmi valsts līmenī; šis konflikts
         ir valsts iestāžu kompetencē.

      (sal. ar 25., 26. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS
      (piektā palāta)
      2005. gada 21. aprīlī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process –Kopienas vārdiskas preču zīmes “RUFFLES” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts preču zīme “RIFFELS” – Vēl agrāka valsts preču zīme “RUFFLES” – Valsts preču zīmju un Kopienas preču zīmju līdzāspastāvēšana un līdzvērtība
      Lieta T‑269/02
      PepsiCo, Inc., Pērčasa [Purchase], Ņujorka (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv E. Armiho Čavari [E. Armijo Chávarri], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko sākotnēji pārstāvēja H. Novaiss Gonsalvess [J. Novais Gonçalves] un H. Krespo Karijo [J. Crespo Carrillo], pēc tam A. fon Mīlendāls [A. von Mühlendahl] un Novaiss Gonsalvess, pārstāvji,

      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā,
      Intersnack Knabber‑Gebäck GmbH & Co. KG, agrāk saukta Convent Knabber‑Gebäck GmbH & Co. KG, Ķelne (Vācija), ko pārstāv M. Šēfers [M. Schaeffer], advokāts,

      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2002. gada 10. jūnija lēmumu (lietā R 114/2000‑1) attiecībā uz iebildumu procesu
         starp PepsiCo, Inc. un Intersnack Knabber‑Gebäck GmbH & Co. KG.

      EIROPAS KOPIENU
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un D. Švābi [D. Šváby],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 16. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1996. gada 1. aprīlī PepsiCo, Inc. Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
         L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “RUFFLES”.
      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 29. un 30. klasē atbilstoši pārskatītajam un
         grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:

      –       29. klase: “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; gaļas ekstrakti; konservēti, žāvēti un vārīti augļi un dārzeņi; želejas, ievārījumi,
         kompoti; olas, piens un piena produkti; eļļas un pārtikas tauki”;

      –       30. klase: “kafija, tēja, kakao, cukurs, rīsi, tapioka, sāgo, kafijas aizstājēji; milti un graudu izstrādājumi, maize, konditorejas
         izstrādājumi, pārtikas ledus; medus, melases sīrups; raugs, cepamais pulveris; sāls, sinepes; etiķis, mērces (garšvielas);
         garšvielas; ledus dzesēšanai”.

      4       1997. gada 22. decembrī preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [“Kopienas Preču Zīmju Biļetens”].

      5       1998. gada 23. martā persona, kas iestājusies lietā – Intersnack Knabber‑Gebäck GmbH & Co. KG (agrāk saukta – Convent Knabber‑Gebäck GmbH & Co. KG), pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. panta 1. punktu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju.

      6       Iebildumi tika pamatoti ar to, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē pastāv sajaukšanas iespēja starp
         reģistrācijai pieteikto preču zīmi attiecībā uz “žāvētiem dārzeņiem” (29. klase) un “graudu un konditorejas izstrādājumiem”
         (30. klase), ko aptver minētā preču zīme, un valsts agrāko preču zīmi “RIFFELS”, ko persona, kas iestājusies lietā, ir reģistrējusi
         Vācijā attiecībā uz “kartupeļu čipsiem”.

      7       Ar 1999. gada 23. novembra lēmumu Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumu attiecībā uz “žāvētiem dārzeņiem” un “konditorejas
         izstrādājumiem”, motivējot ar to, ka, ņemot vērā ar konfliktējošiem apzīmējumiem apzīmēto preču identitāti un daļēju līdzību,
         kā arī ņemot vērā minēto apzīmējumu līdzību, pastāv abu preču zīmju sajaukšanas iespēja. Turpretī tā noraidīja iebildumu attiecībā
         uz “graudu izstrādājumiem”.

      8       2000. gada 24. janvārī prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.
         2000. gada 23. jūnijā tā iesniedza procesuālu rakstu ar apelācijas pamatojumu.

      9       2001. gada 2. maijā persona, kas iestājusies lietā, par prasītājas apelāciju iesniedza savus apsvērumus, kas prasītājai, lai
         to informētu, tika paziņoti ar ITSB 2001. gada 4. maija vēstuli.

      10     Ar 2001. gada 13. jūnija vēstuli prasītāja lūdza Apelāciju padomi lūgt to iesniegt jaunus apsvērumus saskaņā ar Regulas Nr. 40/94
         61. panta 2. punktu.

      11     Ar 2001. gada 27. jūnija vēstuli Apelāciju padome šo lūgumu noraidīja.
      12     Ar 2002. gada 10. jūnija lēmumu, kas prasītājai paziņots 2002. gada 24. jūnijā (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmumus”),
         ITSB Apelāciju pirmā padome apelāciju noraidīja. Konstatējusi, ka apelācija ir balstīta vienīgi uz apgalvojumu, ka prasītāja
         Vācijā ir agrāku tiesību īpašniece nekā persona, kas iestājusies lietā, Apelāciju padome uzskatīja, ka šis apgalvojums nav
         pietiekams pamats, lai pārskatītu Iebildumu nodaļas lēmumu. Faktiski, šai agrākajai valsts reģistrācijai nav nozīmes iebildumu
         procesa risinājumā un katrā ziņā prasītāja nav pierādījusi tās pastāvēšanu (Apstrīdētā lēmuma 17.–21. punkts).

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      13     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 2. septembrī, prasītāja cēla šo prasību.
      14     Tātad 2003. gada 23. un 31. janvārī persona, kas ir iestājusies lietā, un ITSB iesniedza atbildes rakstu. 2003. gada 27. janvārī
         persona, kas iestājusies lietā, iesniedza dažus dokumentus, papildinot savu atbildes rakstu.

      15     Ar 2003. gada 5. marta vēstuli prasītāja lūdza Pirmās instances tiesu atļaut iesniegt replikas rakstu, piemērojot Pirmās instances
         tiesas Reglamenta 135. panta 2. punktu, un lūdza to paust savu nostāju par prasītājas iepriekš izteikto lūgumu uzdot vācu
         advokātu birojam Lovells  sastādīt atzinumu par Vācijas preču zīmi, uz kuru tā atsaucas.

      16     Ar 2004. gada 22. aprīļa vēstuli Pirmās instances tiesa abus šos lūgumus noraidīja un attiecībā uz otro tā atgādināja, ka
         tas ir prasītājas pienākums iesniegt pierādījumus, uz kuriem tā vēlas atsaukties, un tas ir jādara atbilstoši Reglamentā paredzētajai
         kārtībai un termiņiem.

      17     Ar 2004. gada 30. aprīļa vēstuli prasītāja iesniedza Pirmās instances tiesas kancelejā ar tādu pašu datumu datēto Lovells biroja atzinumu, kas tika pievienots lietai.

      18     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      19     ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      20     Personas, kas iestājusies lietā, prasījums Pirmās instances tiesai ir noraidīt prasību.
       Juridiskais pamatojums
      21     Prasītāja izvirza trīs atcelšanas pamatus. Pirmā pamata ietvaros, kas balstīts uz tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu, prasītāja
         pārmet Apelāciju padomei, ka tā nav devusi iespēju pierādīt tās agrākās Vācijas preču zīmes “RUFFLES” pastāvēšanu. Otrā pamata
         ietvaros, kas balstīts uz dispozitivitātes principa pārkāpumu, prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā nav ņēmusi vērā šo
         preču zīmi, kuras pastāvēšana, ņemot vērā iesniegtos pierādījumus un to, ka persona, kas iestājusies lietā, to nav apstrīdējusi,
         bija procesā ITSB neapstrīdams fakts. Trešā pamata ietvaros, kas balstīts uz Kopienas preču zīmes un valsts preču zīmes līdzāspastāvēšanas
         un līdzvērtības pārkāpumu, prasītāja būtībā norāda, ka ar vienkāršu tās agrākās Vācijas preču zīmes “RUFFLES” pastāvēšanu
         vajadzēja pietikt, lai noraidītu iebildumus.

      22     Ir skaidrs, ka, lai atspēkotu iebildumus, prasītāja ITSB atsaucās vienīgi uz to, ka pastāv Vācijas preču zīme “RUFFLES”, kuras
         īpašniece tā ir, un ka tā ir agrāka nekā personas, kas iestājusies lietā, preču zīme. Tās pastāvēšana vien pamato iebildumu
         noraidīšanu.

      23     Turklāt prasītāja nevienā procesa stadijā ITSB nav atsaukusies uz šīs iespējamās preču zīmes izmantošanu, lai pierādītu minētās
         preču zīmes un personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes faktisku līdzāspastāvēšanu – šāda līdzāspastāvēšana būtu varējusi
         būt svarīgs elements, vērtējot sajaukšanas iespēju starp pieteikto Kopienas preču zīmi un personas, kas iestājusies lietā,
         preču zīmi, ko, piemērojot Regulu Nr. 40/94, autonomi veic ITSB.

      24     Prasītāja nav arī apgalvojusi, un vēl jo mazāk pierādījusi, ka tā, pamatojoties uz savu Vācijas agrāko preču zīmi, ir panākusi
         personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes atcelšanu kompetentās valsts iestādēs, un pat ne to, ka tā būtu ierosinājusi
         procesu šajā sakarā.

      25     Saistībā ar šo Pirmās instances tiesa norāda, ka pat neatkarīgi no jautājuma par to, vai prasītāja ir iesniegusi ITSB pierādījumus
         par iespējamās tās Vācijas agrākās preču zīmes pastāvēšanu, katrā ziņā vienkārša tās pastāvēšana nevarētu būt par pamatu iebildumu
         noraidīšanai. Vēl būtu vajadzējis, lai prasītāja pierāda, ka tā ir panākusi personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes atcelšanu
         kompetentās valsts iestādēs.

      26     Valsts preču zīmes, kas šajā gadījumā pieder personai, kura iestājusies lietā, spēkā esamība nevar tikt apstrīdēta Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas ietvaros, bet tikai attiecīgajā dalībvalstī uzsāktas atcelšanas procedūras ietvaros (Pirmās instances
         tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑6/01 Matratzen Concord/ITSB − Hukla Germany (MATRATZEN), Recueil, II‑4335. lpp., 55. punkts). Turklāt, ja ITSB pienākums ir pārbaudīt, balstoties uz pierādījumiem, kas jāiesniedz iebildumu
         iesniedzējai, vai pastāv valsts preču zīme, ar kuru pamato iebildumus, tam nav jārisina konflikts starp šo preču zīmi un citu
         preču zīmi valsts līmenī; šis konflikts ir valsts iestāžu kompetencē.

      27     Tāpēc Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 17. punktā varēja norādīt, ka “valsts reģistrācijas prioritāte [..] pār citu reģistrāciju
         dalībvalstī neietekmē iebildumu procesu ITSB tiktāl, ciktāl [nav] iesniegts neviens pierādījums par to, ka [Kopienas preču
         zīmes] pieteicēja būtu iesniegusi pieteikumu atcelt iebildumu iesniedzējas reģistrēto preču zīmi”.

      28     Pretēji prasītājas apgalvotajam, nav ne absurdi, ne anormāli, ka ITSB apmierina iebildumu, kas balstīts uz agrāku valsts preču
         zīmi, pat ja Kopienas preču zīmes pieteicēja atsaucas uz vēl agrāku valsts preču zīmi, ja iebildumu iesniedzējas preču zīmes
         spēkā esamība nav apstrīdēta nevienā valsts kompetentajā iestādē. Gluži otrādi, ar šo risinājumu tiek ievērots kompetenču
         sadalījums starp ITSB un valsts iestādēm.

      29     Prasītāja iesniedz arī citus argumentus. No vienas puses, ITSB nostāja rada absurdu situāciju, jo prasītājas Kopienas preču
         zīmes “RUFFLES” reģistrācijas pieteikuma noraidīšana liedz šo pieteikumu pārvērst valsts preču zīmes reģistrācijas pieteikumā
         tikai Vācijā, proti, valstī, kurā prasītāja jau ir panākusi reģistrāciju, kas tai ļauj attiecīgās preces laist tirdzniecībā
         ar šo preču zīmi. No otras puses, nav normāli, ka prasītājai atsaka pienācīgu Kopienas preču zīmes aizsardzību, ja praktiski
         tā var to iegūt, pateicoties reģistrācijai valstīs. Šie divi argumenti balstīti uz premisu, kas nav pierādīta, ka prasītājai
         patiešām ir tiesības savas preces laist tirdzniecībā Vācijā ar preču zīmi “RUFFLES”. Nekādā ziņā nav pierādīts, ka persona,
         kas iestājusies lietā, nevar, pamatojoties uz savu preču zīmi “RIFFELS”, apstrīdēt šīs tiesības.

      30     Par prasītājas atsauci uz ITSB Apelāciju pirmās padomes 2000. gada 12. septembra lēmumu (lieta R 415/1999‑1) attiecībā uz
         iebildumu procesu, ir jānorāda, ka Apelāciju padomes lēmuma likumība ir izvērtējama vienīgi uz Regulas Nr. 40/94 pamata, ņemot
         vērā tās interpretāciju Kopienu tiesu iestādēs, nevis uz minēto Apelāciju padomju iepriekšējās lēmumu prakses pamata (Pirmās
         instances tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑106/00 Streamserve/ITSB (STREAMSERVE), Recueil, II‑723. lpp., 66. punkts, un 2002. gada 9. oktobra spriedums lietā T‑36/01 Glaverbel/ITSB (stikla plāksnes virsma), Recueil, II‑3887. lpp., 35. punts). Šai atsaucei tātad nav nozīmes. Katrā ziņā tā attiecas uz pavisam citu gadījumu nekā šis. Minētajā
         lietā Kopienas preču zīmes pieteicējs, pretēji šai lietai, neatsaucās uz vienkāršu tiesību pastāvēšanu uz agrāku valsts preču
         zīmi, bet gan viņš savas tiesības, kā arī savas preču zīmes faktisku un mierīgu līdzāspastāvēšanu ar iebildumu iesniedzēja
         preču zīmi valsts teritorijā, bija pierādījis. Tas bija viens no iemesliem, kādēļ Apelāciju padome konstatēja, ka nepastāv
         sajaukšanas iespēja un iebildumus noraidīja (minētā lēmuma 22. punkts). Šādā kontekstā patiešām būtu bijis problemātiski apmierināt
         iebildumus un tātad atteikt Kopienas aizsardzību, lai gan preču zīmes pieteicējs varēja saņemt tādu pašu aizsardzību Eiropas
         Savienības teritorijā, veicot reģistrāciju valstīs (skat. minētā lēmuma 21. punkta priekšpēdējo teikumu). Izskatāmajā lietā
         ir pavisam cita situācija, jo, tā kā nav noteikti zināma prasītājas norādītās Vācijas preču zīmes spēkā esamība, nav pierādīts,
         ka pēdējā varētu saņemt tikpat plašu aizsardzību valsts līmenī, kā tā, kas izriet no Kopienas reģistrācijas.

      31     Visbeidzot, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Regulas Nr. 40/94 106. pants nav analoģiski piemērojams šajā lietā. Šī norma
         attiecas uz pastāvošām tiesībām atbilstoši dalībvalstu likumiem celt prasību valsts iestādēs par agrāku tiesību pārkāpumu
         pret vēlākas Kopienas preču zīmes lietošanu. Taču šajā gadījumā prasītāja neiebilst kompetentās valsts iestādēs pret Kopienas
         preču zīmes lietošanu Vācijā, kas pārkāptu agrākas tiesības, bet apstrīd ITSB iebildumu iesniedzējas Vācijas preču zīmes efektivitāti.
         Tātad nepastāv nekādas analoģijas starp situāciju šajā gadījumā un Regulas Nr. 40/94 106. pantā minēto. Turklāt, kā iepriekš
         jau minēts, iepriekš norādītā apstrīdēšana ietilpst vienīgi Vācijas iestāžu kompetencē un ir pakļauta Vācijas tiesībām.

      32     No iepriekš sacītā izriet, ka trešais atcelšanas pamats, kas balstīts uz uzskatu, saskaņā ar kuru Apelāciju padome ir pārkāpusi
         valsts un Kopienas preču zīmes līdzāspastāvēšanas un līdzvērtības principu, ir noraidāms.

      33     Kas attiecas uz pirmo un otro atcelšanas pamatu, kas balstīti attiecīgi uz tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu un dispozitivitātes
         principa pārkāpumu, ir jānorāda, ka ar šiem pamatiem prasītāja ITSB pārmet, turklāt pretrunīgā veidā, vienlaikus to, ka tai
         netika dota iespēja pierādīt savas agrākās Vācijas preču zīmes pastāvēšanu, un to, ka netika ņemta vērā šī preču zīme, kuras
         pastāvēšana bija procesā ITSB neapstrīdams fakts. Tomēr ir jākonstatē, ka neviens no šiem abiem pamatiem, pat ja tas būtu
         pamatots, nevarētu izraisīt Apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Kā tas iepriekš tika izklāstīts un kā to būtībā Apelāciju padome
         noteica Apstrīdētā lēmuma 17. punktā, vienkārša prasītājas norādītā Vācijas preču zīmes pastāvēšana nevar pamatot iebildumu
         noraidīšanu, nepastāvot papildu pierādījumam, ka pretstatītā preču zīme ir tikusi atcelta. Ir zināms, ka prasītāja ITSB tikai
         atsaucās uz vienkāršu tās iespējamās Vācijas preču zīmes pastāvēšanu.

      34     No iepriekš sacītā izriet, ka pirmais un otrais atcelšanas pamats ir noraidāms.
      35     Visbeidzot, kas attiecas uz prasītājas agrākās preču zīmes reģistrācijas sertifikātu un uz Vācijas advokātu biroja Lovells  atzinumu par šīs preču zīmes efektivitāti, salīdzinot ar personas, kas iestājusies lietā, preču zīmi, abi šie prasītājas Pirmās
         instances tiesā vēlāk iesniegtie dokumenti ir nepieņemami. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības pieteikums, kas iesniegts
         Pirmās instances tiesā, attiecas uz Apelāciju padomes lēmumu likumības pārbaudi Regulas Nr. 40/94 63. panta izpratnē. Taču
         Pirmās instances tiesā norādītie fakti, ja tie nav iepriekš minēti ITSB instancēs, var ietekmēt šāda lēmuma likumību tikai
         tad, ja ITSB tos būtu vajadzējis ņemt vērā pēc savas iniciatīvas. Šīs pašas regulas 74. panta 1. punkta beigu daļā ir paredzēts,
         ka procesā attiecībā uz reģistrācijas atteikuma pamatiem ITSB pārbaude ir ierobežota ar izvirzītajiem pamatiem un pušu iesniegtajiem
         lūgumiem, un no tā šajā sakarā izriet, ka ITSB nav jāņem vērā pēc savas iniciatīvas fakti, ko nav norādījušas puses. Tādējādi
         ar šādiem faktiem nevar apstrīdēt Apelāciju padomes lēmumu likumību (pēdējoreiz, Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. jūlija
         spriedums lietā T‑115/03 Samar/ITSB – Grotto (GASSTATION), Krājums, II‑2939. lpp., 13. punkts).

      36     Ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, šī prasība ir noraidāma.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      37     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      38     Saskaņā ar Regulas 87. panta 4. punktu un nepastāvot personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem par tiesāšanās izdevumiem,
         tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja sedz pati savus, kā arī Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) tiesāšanās izdevumus;
      3)      persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevums pati.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 21. aprīlī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                     M. Vilaras

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1985. gada 9. jūlijā. # Pharmon BV pret Hoechst AG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Lieta 19/84.


Tiesas spriedums 1963. gada 27. martā. # Da Costa en Schaake NV, Jacob Meijer NV, Hoechst-Holland NV pret Administration fiscale néerlandaise. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tariefcommissie - Nīderlande. # Apvienotās lietas 28 līdz 30-62.