title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2010. gada 28.oktobrī.#Spānijas Karaliste pret Eiropas Komisiju.#ELVGF - "Garantiju" nodaļa - Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma - Tomātu pārstrādātājiem paredzēts ražošanas atbalsts - Negaidītas pārbaudes atbilstošos laika posmos - Samērīgums.#Lieta T-227/07.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2010. gada 28. oktobra spriedums – Spānija/Komisija
      (lieta T‑227/07)
      ELVGF – Garantiju nodaļa – Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma – Tomātu pārstrādātājiem paredzēts ražošanas atbalsts – Nepieteiktas pārbaudes atbilstošos laika posmos – Samērīgums
      1.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Grāmatojumu noskaidrošana – Atteikums segt izdevumus, kas radušies sakarā ar Kopienu tiesiskā regulējuma
            piemērošanas pārkāpumu – Attiecīgās dalībvalsts iebildumi – Pierādīšanas pienākums – Sadale starp Komisiju un dalībvalsti
            (Padomes Regula Nr. 729/70) (sal. ar 36.–39. punktu)
      2.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Atbalsta un piemaksu piešķiršana – Dalībvalstu pienākums izveidot efektīvu administratīvās pārbaudes
            un pārbaudes uz vietas sistēmu – Nepieteiktas pārbaudes atbilstošos laika posmos – Jēdziens – Prasība, lai iepriekš nebūtu
            zināms par pārbaudes veikšanu vai par tās neiespējamību iepriekš noteiktā laika posmā (Komisijas Regulas Nr. 1535/2003 28. un
            31. pants) (sal. ar 64. un 65. punktu)
      3.                     Iestāžu akti – Regulas – Regula, ar kuru nosaka īpašus pārbaudes pasākumus – Dalībvalstu rīcības brīvības neesamība – Neizpilde
            – Pamatojums – Cita efektīvāka pārbaudes sistēma – Nepieļaujamība (Komisijas Regula Nr. 1535/2003) (sal. ar 70. un 101. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 18. aprīļa Lēmumu 2007/243/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz atsevišķus
                  dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju
                  nodaļu (OV L 106, 55. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 1996. gada 12. decembrī. # Association Internationale des Utilisateurs de Fils de Filaments Artificiels et Synthétiques et de Soie naturelle (AIUFFASS) un Apparel, Knitting & Textiles Alliance (AKT) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Valsts atbalsts - Pieņemamība. # Lieta T-380/94.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 6. septembra spriedums.#Döhler Neuenkirchen GmbH pret Hauptzollamt Oldenburg.#Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Kopienas muitas kodekss – Regula (EEK) Nr. 2913/92 – 204. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Ievešanas pārstrādei procedūra – Neuzlikšanas sistēma – Muitas parāda rašanās – Pienākuma noteiktajā termiņā iesniegt norēķinu neizpilde.#Lieta C‑262/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 6. septembrī (
            *1
         )
      “Kopienas muitas kodekss — Regula (EEK) Nr. 2913/92 — 204. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Ievešanas pārstrādei procedūra — Neuzlikšanas sistēma — Muitas parāda rašanās — Pienākuma noteiktajā termiņā iesniegt norēķinu neizpilde”
      Lieta C-262/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 30. martā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 27. maijā, tiesvedībā

            Döhler Neuenkirchen GmbH

      pret

            Hauptzollamt Oldenburg.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents) un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators, vēlāk A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 13. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā 2011. gada 25. oktobra lēmumu par mutvārdu procesa atsākšanu un 2011. gada 1. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Döhler Neuenkirchen GmbH vārdā – H. Bleier, Rechtsanwalt,

               —

                  Hauptzollamt Oldenburg vārdā – A. Gessler, Oberregierungsrätin,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek un V. Štencel, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Bouyon un B.-R. Killmann, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 8. martā tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005 (OV L 117, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 204. panta 1. punkta a) apakšpunktu

               2

               Šis lūgums ir ticis izteikts tiesvedībā starp Döhler Neuenkirchen GmbH (turpmāk tekstā – “Döhler”) un Hauptzollamt Oldenburg [Oldenburgas galveno muitas pārvaldi] (turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par Döhler radušos ievedmuitas parādu, jo norēķins par precēm, kas bija ievestas pārstrādei neuzlikšanas sistēmas ietvaros, muitas kontroles iestādei tika iesniegts pēc šim nolūkam paredzētā termiņa izbeigšanās.

         Atbilstošās tiesību normas

         Muitas kodekss

               3

               Ievešana pārstrādei neuzlikšanas sistēmas ietvaros ir definēta Muitas kodeksa 114. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Atbilstoši tam Kopienas muitas teritorijā vienai vai vairākām pārstrādes darbībām var izmantot ārpuskopienas preces, kas paredzētas atkalizvešanai no Kopienas muitas teritorijas kompensācijas produktu veidā, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus vai tirdzniecības politikas pasākumus. Atbilstoši minētā panta 2. punkta c) un d) apakšpunktam kompensācijas produkti ir visi produkti, kas rodas pārstrādes darbībās, it īpaši – preces pārveidojot.

               4

               Muitas kodeksa 89. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Neuzlikšanas procedūra ar saimniecisku nozīmi tiek slēgta, ja jaunā preču muitošanas vai izmantošanas režīmā nodod vai nu preces, kas nodotas šai procedūrai, vai kompensējošus produktus vai pārstrādes produktus, kuri tai nodoti.”

               5

               Muitas kodeksa 118. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
               “1.   Muitas dienesti nosaka, kādā termiņā kompensācijas produkti izvedami vai atkalizvedami, vai nododami citā muitošanas vai izmantošanas režīmā. [..]
               2.   Šis termiņš sākas tajā dienā, kad ārpuskopienas preces tiek nodotas procedūrā “ievešana pārstrādei”. Muitas dienesti var piešķirt pagarinājumu, ja atļaujas turētājs iesniedz pienācīgi pamatotu lūgumu.
               Vienkāršības labad var nolemt, ka termiņš, kas sākas kāda kalendārā mēneša vai ceturkšņa laikā, beidzas nākamā kalendārā mēneša vai attiecīgi ceturkšņa pēdējā dienā.”

               6

               Muitas kodeksa VII sadaļas “Muitas parāds” 2. nodaļā ir ietverti noteikumi par muitas parāda rašanos. Šajā nodaļā it īpaši ietilpst arī 201.–205. pants, kuros ir noteikti ievedmuitas parāda rašanās pamati.

               7

               Muitas kodeksa 204. panta 1. un 2. punkts ir šādi:
               “1.   Ievedmuitas parāds rodas:

                        a)

                        neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošanu, kurā tās nodotas, vai

                  [..]
               pārējos gadījumos [nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces], ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.
               2.   Muitas parāds rodas [..] brīdī, kad pienākums, kura neizpildīšana rada muitas parādu, netiek vairs pildīts [..].”

         Īstenošanas regula

               8

               Eiropas Komisija 1993. gada 2. jūlijā pieņēma Regulu (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2007. gada 28. februāra Regulu (EK) Nr. 214/2007 (OV L 62, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”).

               9

               Īstenošanas regulas 496. panta m) punktā “procedūras pabeigšanas termiņš” ir definēts kā “diena, līdz kurai precēm vai produktiem jābūt nodotiem jaunā atļautā, muitas apstiprinātā apstrādē vai izmantošanā”.

               10

               Šis pašas Īstenošanas regulas 521. pantā ir noteikts, ka:
               “1.   Ne vēlāk kā līdz slēgšanas termiņa beigām neatkarīgi no tā, vai tiek izmantota apkopošana saskaņā ar [Muitas] Kodeksa 118. panta 2. punkta otro daļu:

                        —

                        ievešanas pārstrādei (neuzlikšanas sistēmas) [..] gadījumā 30 dienu laikā iesniedzams norēķins uzraudzības iestādei,

                  [..]
               Ja īpaši apstākļi to atļauj, muitas dienests var termiņu pēc tā paiešanas pagarināt.
               2.   Norēķins vai pieprasījums satur šādus datus, ja uzraudzības iestāde nav noteikusi citādi:

                        a)

                        atļaujas standarta dati;

                  [..]

                        e)

                        dati no deklarācijām, ar kurām ievedpreces nodotas procedūrai;

                        f)

                        kompensācijas produktu vai pārstrādes produktu, vai preču nemainītā veidā daudzums un veids un muitas apstiprinātā apstrāde vai izmantošana, kurai tie bijuši nodoti, iekļaujot datus no atbilstīgajām deklarācijām, citiem muitas dokumentiem vai citiem dokumentiem, kas saistīti ar slēgšanu, un slēgšanas termiņi;

                  [..]

                        i)

                        ievedmuitas nodokļa summa, kas jāsamaksā vai jāatmaksā, vai jāatlaiž, un, attiecīgā gadījumā, maksājamie kompensācijas procenti. Ja šī summa saistīta ar 546. panta piemērošanu, to norāda;

                  [..]
               3.   Uzraudzības iestāde var pati sastādīt norēķinu.”

               11

               Īstenošanas regulas 546. panta pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts šādi:
               “[Ar muitas iestāžu, kurām jāatļauj režīma izmantošana, lēmumu] nosaka, vai kompensācijas produkti vai preces nemainītā veidā ir laižamas brīvā apgrozībā bez muitas deklarācijas, nepārkāpjot aizliegumus un ierobežojumus. Šādā gadījumā uzskatāms, ka tās laistas brīvā apgrozībā, ja tās nav nodotas muitas apstiprinātai apstrādei vai izmantošanai, beidzoties slēgšanas termiņam.
               Kodeksa 218. panta 1. punkta pirmās daļas vajadzībām tiek uzskatīts, ka deklarācija par laišanu brīvā apgrozībā izsniegta un atlaišana notikusi norēķinu zīmes uzrādīšanas brīdī.”

               12

               Īstenošanas regulas 859. pantā, kurš ietverts tās IV sadaļā, kas veltīta muitas parādam, konkrētāk, šīs sadaļas 2. nodaļā, kuras nosaukums ir “Parāda rašanās”, ir paredzēts, ka:
               “Uzskata, ka šāda saistību nepildīšana būtiski neietekmē pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi [Muitas] Kodeksa 204. panta 1. punkta izpratnē, ar noteikumu, ka:

                        —

                        saistību nepildīšanas mērķis nav bijis nelikumīgi izvairīties no muitas uzraudzības pār precēm,

                        —

                        saistību nepildīšanas cēlonis nav attiecīgās personas acīm redzama nolaidība un

                        —

                        vēlāk tiek nokārtotas visas formalitātes, kas vajadzīgas preču stāvokļa labošanai:
                        [..]

                                 9)

                                 Ievešanā pārstrādei un pārstrādē muitas kontrolē, pārsniedzot termiņu, kas atvēlēts norēķina iesniegšanai, ar noteikumu, ka šis termiņš būtu pagarināts, ja laikus būtu pieprasīts pagarinājums;

                  [..].”

               13

               Atbilstoši Īstenošanas regulas 860. pantam “muitas dienesti uzskata, ka ir radies [Muitas] Kodeksa 204. panta 1. punktā minētais muitas parāds, ja vien persona, kura būtu parādnieks, nepierāda, ka ir izpildīti 859. pantā uzskaitītie nosacījumi”.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               14

               2006. gada pirmā ceturkšņa laikā Döhler ieveda augļu sulu koncentrātus, kurus tā pārstrādāja procedūras “ievešana pārstrādei” neuzlikšanas režīmā ietvaros atbilstoši tai šai ziņā piešķirtajai atļaujai. Atbilstoši šai atļaujai procedūras “ievešana pārstrādei” pabeigšanas termiņš bija nākamā kalendārā gada ceturtais ceturksnis pēc ārpuskopienas preču ievešanas šajā režīmā, proti, 2007. gada 31. marts. No lietas materiāliem arī izriet, ka atbilstoši minētajai atļaujai Döhler drīkstēja preces nemainītā veidā vai kompensācijas produktus laist brīvā apgrozībā bez muitas deklarācijas.

               15

               Kaut arī norēķins bija jāiesniedz 30 dienu laikā pēc procedūras pabeigšanas, kas pamatlietā bija vēlākais 2007. gada 30. aprīlī, Döhler to neizdarīja un ignorēja Hauptzollamt brīdinājumu, kurā bija pieprasīts šo norēķinu iesniegt līdz 2007. gada 20. jūnijam.

               16

               Tā kā norēķins netika iesniegts, Hauptzollamt2007. gada 4. jūlijā visām ievestajām precēm, attiecībā uz kurām procedūras pabeigšanas termiņš beidzās 2007. gada 31. martā, piemēroja ievedmuitas nodokli atbilstoši to kopējai summai, proti, EUR 1 403 188,49 apmērā.

               17

               2007. gada 10. jūlijāDöhler beidzot iesniedza norēķinu par pamatlietā aplūkojamām precēm, ievedmuitas nodokli norādot EUR 217 338,39 apmērā, kas atbilda mazākam ievesto un noteiktajā termiņā, proti, līdz 2007. gada 31. martam, neeksportēto preču apmēram, kā bija aplēsusi Hauptzollamt.

               18

                  Döhler atšķirību starp Hauptzollamt noteikto ievedmuitas nodokļa summu un to summu, kas izrietēja no tās norēķina, apstrīdēja, un, kad tās sūdzība tika noraidīta, tā cēla prasību Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesā], lai panāktu nodokļa, kuru tā uzskatīja, ka tai nav pienākuma maksāt, samazinājumu.

               19

                  Finanzgericht Hamburg noraidīja tajā celto prasību, norādot, ka, neievērojot termiņu, kas noteikts norēķina iesniegšanai, Döhler nebija izpildījusi savus pienākumus, kas saskaņā ar Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunktu radīja muitas parādu. Šī tiesa arī uzskatīja, ka norēķina novēlotu iesniegšanu nevar uzskatīt par pārkāpumu, kas faktiski nav ietekmējis muitas procedūras pareizu norisi Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta beigu daļas, kas īstenota ar Īstenošanas regulas 859. panta 9. punktu, izpratnē.

               20

               Attiecībā uz to minētā tiesa norādīja, pirmkārt, ka norēķina iesniegšanas termiņu nebūtu iespējams pagarināt, pat ja pieprasījums tiktu iesniegts laikus, jo nebija īpašu apstākļu, kas attaisnotu šādu pagarinājumu un, otrkārt, Döhler bija vainojama acīmredzamā nolaidībā, jo kā pieredzējis uzņēmums procedūras “ievešana pārstrādei” izmantošanā tā zināja, ka tai ir pienākums noteiktā termiņā iesniegt norēķinu, kā tai par šo pienākumu atgādināja Hauptzollamt.

               21

               Pārsūdzot Finanzgericht Hamburg lēmumu par prasības noraidīšanu, Döhler cēla Bundesfinanzhof [Federālajā finanšu tiesā] “Revision” [kasācijas] sūdzību, norādot, ka muitas procedūra beidzās 2007. gada 31. martā un ka nekāda pienākumu neizpilde, kas notika pēc šā datuma, piemēram, norēķina iesniegšana pēc noteiktā datuma, vairs nevarētu ietekmēt muitas procedūru un a fortiori radīt muitas parādu vēlākā posmā.

               22

               Iesniedzējtiesa, pārbaudījusi Döhler ieteikto Muitas kodeksa interpretāciju, šaubās par muitas parāda rašanos tādos apstākļos kā pamatlietā. Turklāt tā uzsver dubulta muitas parāda rašanās risku attiecībā uz to preču daļu, kuras nav reeksportētas, pirmo reizi – beidzoties procedūras termiņam, un otro – beidzoties norēķina iesniegšanas termiņam.

               23

               Šādos apstākļos Bundesfinanzhof, uzskatīdama, ka izskatāmās lietas atrisināšanai ir nepieciešama Muitas kodeksa interpretācija, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [Muitas kodeksa] 204. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas attiecas arī uz tādu pienākumu neizpildi, kuri ir jāpilda tikai pēc attiecīgās piemērojamās muitas procedūras pabeigšanas, kā gadījumā, kad procedūras “ievešana pārstrādei” neuzlikšanas sistēmas ietvaros ievestas preces, kas ir tikušas daļēji reeksportētas, iekļaujoties termiņā, pienākuma 30 dienu laikā pēc procedūras pabeigšanas iesniegt norēķinu uzraudzības muitas iestādē neizpildes dēļ rodas muitas parāds par visām ievestajām precēm, par kurām bija jāiesniedz norēķins, ja vien nav iestājušies apstākļi, kas paredzēti [Īstenošanas regulas] 859. panta 9. punktā?”

         Tiesvedība Tiesā

         Mutvārdu procedūras atkārtota sākšana

               24

               Ar 2011. gada 1. marta lēmumu Tiesa šo lietu piešķīra septītajai palātai un lūdza lietas dalībnieces ierasties uz tiesas sēdi 2011. gada 13. aprīlī. Tā turklāt nolēma šo lietu izlemt bez ģenerāladvokāta secinājumiem.

               25

               Piemērojot Tiesas Reglamenta 44. panta 4. punktu, 2011. gada 22. septembrī septītā palāta nolēma atdot lietu atpakaļ Tiesai, lai to varētu nodot iztiesāšanas sastāvam, kurā ir vairāk tiesnešu. Tādēļ Tiesa nolēma piešķirt lietu trešajai palātai un nolēmumu pieņemt, noklausoties ģenerāladvokāta secinājumus.

               26

               Ar 2011. gada 25. oktobra rīkojumu atbilstoši Reglamenta 61. pantam Tiesa uzdeva atsākt mutvārdu procedūru un uzaicināt lietas dalībnieces uz atkārtotu tiesas sēdi 2011. gada 1. decembrī.

               27

               Ģenerāladvokāts savus secinājumus sniedza 2012. gada 8. marta tiesas sēdē pēc tam, kad mutvārdu process bija beidzies.

         Par lūgumu atsākt mutvārdu procesu pēc ģenerāladvokāta secinājumu noklausīšanās

               28

               Ar 2012. gada 9. marta vēstuli Döhler lūdza tai ļaut sniegt rakstveida apsvērumus par ģenerāladvokāta secinājumiem vai atkārtoti sākt mutvārdu procedūru. Sava lūguma pamatojumam Döhler norāda, ka nepiekrīt ģenerāladvokāta paustajai nostājai un uzskata, ka secinājumi tikuši sniegti ārpus mutvārdu procesa, kas bija beidzies 2011. gada 1. decembrī.

               29

               Vispirms jānorāda, ka Tiesas Statūtos un Reglamentā lietas dalībniekiem nav paredzēta iespēja iesniegt apsvērumus par ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem (skat. 2000. gada 4. februāra rīkojumu lietā C-17/98 Emesa Sugar, Recueil, I-665. lpp., 2. punkts).

               30

               Attiecībā uz mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 61. pantu Tiesa var pēc savas ierosmes vai pēc ģenerāladvokāta priekšlikuma, vai arī pēc lietas dalībnieku lūguma izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta vai arī ka lieta ir iztiesājama, pamatojoties uz argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. 2009. gada 3. marta spriedumu lietā C-205/06 Komisija/Austrija, Krājums, I-1301. lpp., 13. punkts).

               31

               Tā kā šajā gadījumā Tiesa uzskata, ka tā ir pietiekami informēta, lai pieņemtu lēmumu, un ka lieta nav jāizskata, pamatojoties uz argumentiem, kurus lietas dalībnieki nebija apsprieduši pat tiesas sēdē, lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu nav jāapmierina.

               32

               Par Döhler argumentu, ka secinājumi tikuši sniegti ārpus mutvārdu procedūras, ir jāatgādina, ka Reglamenta 59. pantā ir paredzēts, ka, pirmkārt, ģenerāladvokāts mutvārdu procesa beigās mutvārdos sniedz motivētus secinājumus un, otrkārt, Tiesas priekšsēdētājs minētā procesa slēgšanu pasludina pēc secinājumu sniegšanas. Izskatāmajā lietā ir konstatēts, ka mutvārdu process netika pabeigts pēc tam, kad ģenerāladvokāts sniedza savus secinājumus 2012. gada 8. marta tiesas sēdē. Tādēļ jāatzīst, ka secinājumu sniegšanas apstākļi izskatāmajā lietā nav bijuši pretrunā Tiesā piemērojamajām tiesību normām.

               33

               Tādējādi Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, uzskata, ka ir jānoraida pamatlietas prasītājas lūgumi sniegt papildu rakstveida apsvērumus vai atkārtoti sākt mutvārdu procesu.

         Par prejudiciālo jautājumu

               34

               Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka pienākuma iesniegt norēķinu kontroles iestādei 30 dienu laikā no procedūras pabeigšanas brīža, kā tas paredzēts Īstenošanas regulas 521. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, neizpilde rada muitas parādu par visām ievestajām precēm, par kurām bija jāiesniedz norēķins, tostarp ārpus Savienības teritorijas reeksportētajām precēm, ja uzskatāms, ka nav izpildīti Īstenošanas regulas 859. panta 9. punkta nosacījumi.

               35

               Atbilstoši Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunktam muitas parāds rodas, neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošanu, kurā tās nodotas, ja vien nav pierādīts, ka šī neizpilde nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi. Kā savu secinājumu 49. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ir jāuzsver, ka ikviens gadījums, kam piemērojams šis izņēmums, ietilpst Muitas kodeksa 204. panta piemērošanas jomā.

               36

                  Döhler uzskata, ka pamatlietā pārstrāde bija pabeigta, kā teikts Muitas kodeksa 89. panta 1. punktā, preces reeksportējot noteiktajā veidā un termiņā, un ka tiesības šo režīmu izmantot nevar izbeigties retroaktīvi, rodoties muitas parādam tādēļ, ka norēķins nav ticis iesniegts noteiktajā termiņā. Tādēļ, kā uzskata Döhler, Īstenošanas regulas 521. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā paredzētā pienākuma iesniegt norēķinu neizpilde nevar radīt muitas parādu, jo šis pienākums ir jāizpilda pēc attiecīgās muitas procedūras pabeigšanas.

               37

               Šādai nostājai nevar piekrist.

               38

               Patiesībā neviena Muitas kodeksa un tā Īstenošanas regulas – redakcijās, kas bija spēkā pamatlietas faktu rašanās laikā – norma neļauj konstatēt, ka sakarā ar pienākuma neizpildes ietekmi uz muitas parāda rašanos, piemērojot Muitas kodeksa 204. pantu, ir jānošķir pienākumi, kas jāpilda pirms vai pēc attiecīgās muitas procedūras pabeigšanas, vai arī primāri un sekundāri pienākumi.

               39

               Turklāt Muitas kodeksa 204. panta 1. punktā ir noteikts, ka muitas parāds rodas, “neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek [..] muitas procedūras izmantošana”, tādējādi ietverot visus pienākumus, kas izriet no attiecīgās muitas procedūras. Vēl arī ir jāuzsver, ka Īstenošanas regulas 859. panta 9. punktā ir skaidri noteikts, ka norēķina iesniegšanai paredzētā termiņa nokavēšana nav to pienākumu neizpildes starpā, kuri rada muitas parādu, ja vien ir izpildīti zināmi, minētajā pantā definēti nosacījumi.

               40

               Ir jāatgādina, ka ievešana pārstrādei neuzlikšanas režīmā ir izņēmuma pasākums, kura mērķis ir veicināt zināmu ekonomisku darbību veikšanu. Atbilstoši šai procedūrai Savienības muitas teritorijā atrodas ārpuskopienas preces, kas rada risku, ka šīs preces, nebūdamas atmuitotas, nonāks dalībvalstu ekonomikas apritē (skat. 2010. gada 15. jūlija spriedumu lietā C-234/09 DSV Road, Krājums, I-7333. lpp., 31. punkts).

               41

               Tā kā šī procedūra ietver acīmredzamu risku saistībā ar pareizu Savienības muitas tiesību aktu piemērošanu un nodokļu iekasēšanu, tās izmantotājiem ir strikti jāievēro no tās izrietošie pienākumi. Tāpat no šo pienākumu neizpildes izrietošās sekas ir jāinterpretē šauri (skat. 2010. gada 14. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-430/08 un C-431/08 Terex Equipment u.c., Krājums, I-321. lpp., 42. punkts).

               42

               Kā savu secinājumu 50. punktā uzsvēris ģenerāladvokāts, procedūras “ievešana pārstrādei” pabeigšana, pamatojoties uz attiecīgo norēķinu, ir tā, kas nosaka ievesto preču galīgo mērķi, atkāpjoties no vispārējās procedūras. Iesniedzot norēķinu, importētājs deklarē muitas dienestiem to preču mērķi, kas ievestas ar nosacījumiem. Tātad norēķins ir galvenais dokuments ievešanas pārstrādei neuzlikšanas sistēmā ietvaros, par ko liecina arī sīkie apraksti, kuriem tajā ir jābūt iekļautiem saskaņā ar Īstenošanas regulas 521. panta 2. punktu, un pienākums iesniegt norēķinu 30 dienu laikā pēc procedūras pabeigšanas termiņa, kas paredzēts Īstenošanas regulas 521. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un tiem ir īpaša nozīme šīs muitas procedūras muitas uzraudzībai.

               43

               Tādējādi muitas parāda rašanās tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, nav sankcijas rakstura, bet ir uzskatāma par sekām, kuras iestājas, neizpildot ievešanas pārstrādei neuzlikšanas režīmā priekšrocības iegūšanai nepieciešamos nosacījumus. Šai procedūrai ir raksturīga nosacītas priekšrocības piešķiršana, kas nevar notikt, ja netiek izpildīti ar to saistītie nosacījumi, kuru dēļ neuzlikšanas režīmu nevar piemērot un līdz ar to ir pamats piemērot muitas nodokli.

               44

               Turklāt Tiesa ir atzinusi, ka ar Īstenošanas regulas 859. pantu efektīvi tiek īstenota procedūra, kurā izsmeļoši tiek noregulēta tādu pienākumu neizpilde Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, kura “nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi” (1999. gada 11. novembra spriedums lietā C-48/98 Söhl & Söhlke, Recueil, I-7877. lpp., 43. punkts). Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa savu jautājumu gan ir formulējusi, pieņemot, ka minētajā 859. pantā uzskaitītie nosacījumi nav izpildīti.

               45

               Tādēļ ir jāuzskata, ka tāda pienākuma neizpilde, kas saistīts ar ievešanas pārstrādei neuzlikšanas režīmā izmantošanu un kas bija jāizpilda pēc minētās muitas procedūras pabeigšanas, šajā gadījumā – pienākums iesniegt norēķinu Īstenošanas regulas 521. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā aprakstītais pienākums iesniegt norēķinu 30 dienu laikā – attiecībā uz visām pārstrādei paredzētajām precēm rada muitas parādu atbilstoši Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunktam, ja vien nav izpildīti Īstenošanas regulas 859. panta 9. punkta uzskaitītie nosacījumi.

               46

               Attiecībā uz iesniedzējtiesas un Döhler norādīto dubulta muitas parāda rašanās risku precēm, kas pamatlietas apstākļos nav reeksportētas, ir jāatgādina, ka Muitas savienībai ir pretrunā dubulta nodokļa uzlikšana precēm (1988. gada 20. septembra spriedums lietā 252/87 Kiwall, Recueil, 4753. lpp., 11. punkts).

               47

               Tātad iesniedzējtiesai ir jānodrošina, lai muitas iestādes nepieļauj otra muitas parāda rašanos par precēm, par kurām muitas parāds jau ir radies sakarā ar iepriekš notikušu iekasējamības gadījumu.

               48

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka pienākuma iesniegt norēķinu kontroles iestādei 30 dienu laikā no procedūras pabeigšanas brīža, kā tas paredzēts Īstenošanas regulas 521. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, neizpilde rada muitas parādu par visām ievestajām precēm, par kurām bija jāiesniedz norēķins, tostarp ārpus Savienības teritorijas reeksportētajām precēm, ja uzskatāms, ka nav izpildīti Īstenošanas regulas 859. panta 9. punkta nosacījumi.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               49

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005, 204. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka pienākuma iesniegt norēķinu kontroles iestādei 30 dienu laikā no procedūras pabeigšanas brīža, kā tas paredzēts Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2007. gada 28. februāra Regulu (EK) Nr. 214/2007, 521. panta 1. punkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, neizpilde rada muitas parādu par visām ievestajām precēm, par kurām bija jāiesniedz norēķins, tostarp ārpus Savienības teritorijas reeksportētajām precēm, ja uzskatāms, ka nav izpildīti Regulas Nr. 2454/93 859. panta 9. punkta nosacījumi.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1999. gada 2.martā. # Nour Eddline El-Yassini pret Secretary of State for Home Department. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Immigration Adjudicator - Apvienotā Karaliste. # Tieša iedarbība. # Lieta C-416/96.


Tiesas spriedums 1962. gada 14.decembrī. # Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes un citi pret Conseil de la Eiropas Ekonomikas kopiena. # Apvienotās lietas 19/62 līdz 22/62.


Tiesas spriedums 1997. gada 23.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-157/94.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 12.jūlijā. # Gerolf Annemans pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Konkurence - Sūdzību izskatīšana - Regula (EK) Nr. 773/2004 - Komisijas vēstule sūdzības iesniedzējam - Iebilde par nepieņemamību - Sagatavojošs akts - Akts, kas nav pārsūdzams - Nepieņemamība. # Lieta T-411/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 12. jūlija spriedums – Annemans/Komisija
      (lieta T‑411/05)
      Prasība atcelt tiesību aktu – Konkurence – Sūdzību izskatīšana – Regula (EK) Nr. 773/2004 – Komisijas vēstule sūdzības iesniedzējam – Iebilde par nepieņemamību – Sagatavojošs akts – Akts, kas nav pārsūdzams – Nepieņemamība
      Prasība atcelt tiesību aktu – Akti, par kuriem var celt prasību – Jēdziens – Akts ar juridiski saistošu iedarbību (EKL 230. pants; Komisijas Regulas Nr. 773/2004 7. panta 1. un 2. punkts) (sal. ar 31.–35. punktu)
      Priekšmets

         Lūgums atcelt iespējamo lēmumu, kas ietverts Komisijas 2005. gada 5. septembra vēstulē lietā COMP/39.225 saistībā ar sūdzību,
                  ko Komisijai atbilstoši 7. pantam Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu,
                  kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), iesniedza Gerolfs Annemans [

               Gerolf Annemans
               ]
            Rezolutīvā daļa:

                  prasību noraidīt kā nepieņemamu;

                  Gerolfs Annemans atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1982. gada 6. oktobrī. # Alusuisse Italia SpA pret Eiropas Kopienu Padomi un Komisiju. # Lieta 307/81.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 1999. gada 8.jūlijā. # Vlaamse Televisie Maatschapij NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta T-266/97.


Tiesas spriedums 1994. gada 5. oktobrī. # Société civile agricole du Centre d'insémination de la Crespelle pret Coopérative d'élevage et d'insémination artificielle du département de la Mayenne. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Francija. # Lieta C-323/93.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 12.oktobrī. # Snellers Auto's BV pret Algemeen Directeur van de Dienst Wegverkeer. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van State - Nīderlande. # Lieta C-314/98.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2015. gada 16. jūlijā.#Minister for Justice and Equality pret Francis Lanigan.#High Court (Irlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 6. pants – Tiesības uz brīvību un drošību – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis – Pienākums izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi – 12. pants – Pieprasītās personas turēšana apcietinājumā – 15. pants – Lēmums par nodošanu – 17. pants – Lēmuma par izpildi pieņemšanas termiņi un kārtība – Termiņu pārsniegšanas sekas.#Lieta C-237/15 PPU.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑237/15 PPU
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko High Court  (Īrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 19. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 22. maijā, tiesvedībā
            Minister for Justice and Equality
            pret
            Francis Lanigan .
            TIESA (virspalāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [ A. Tizzano ], R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ] (referents), A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ], Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ], K. Vajda [ C. Vajda ], S. Rodins [ S. Rodin ] un K. Jirimēe [ K. Jürimäe ], tiesneši J. Malenovskis [ J. Malenovský ], E. Levits, M. Safjans [ M. Safjan ], A. Prehala [ A. Prechal ] un Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ],
            ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 1. jūlija tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – F. Lanigan  vārdā – K. Kelly , BL , M. Forde , SC , un P. O’Donovan , solicitor ,
            – Īrijas vārdā – E. Creedon , pārstāve, kurai palīdz R. Barron , SC , T. McGillicuddy , BL , un H. Dockry , solicitor ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Kemper , pārstāvji,
            – Spānijas valdības vārdā – A. Rubio González , pārstāvis,
            – Francijas valdības vārdā – F.‑X. Bréchot , pārstāvis,
            – Nīderlandes valdības vārdā – J. Langer , pārstāvis,
            – Apvienotās Karalistes valdības vārdā – V. Kaye , pārstāve, kurai palīdz J. Holmes , barrister ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – R. Troosters  un W. Bogensberger , pārstāvji,
            uzklausījusi ģenerāladvokātu,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV L 190, 1. lpp.), kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV L 81, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”), 15. un 17. pantu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Īrijā, ko 2012. gada 17. decembrī Magistrates’ Courts in Dungannon [Dangenonas Miertiesa] (Apvienotā Karaliste) izdevusi attiecībā uz F. Lanigan .
            Atbilstošās tiesību normas
            Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija
            3. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 5. pantā “Tiesības uz brīvību un drošību” ir noteikts:
            “1. Ikvienam ir tiesības uz personas brīvību un drošību. Nevienam nedrīkst atņemt brīvību, izņemot šādus gadījumus saskaņā ar tiesību aktos noteikto kārtību:
            [..]
            f) ja likumīgi tiek aizturēta vai apcietināta kāda persona, lai neļautu šai personai nelikumīgi ieceļot valstī, vai ja attiecībā pret kādu personu tiek veiktas darbības, lai šo personu deportētu vai izraidītu no valsts.
            [..]
            4. Jebkura persona, kurai aizturot vai apcietinot atņemta brīvība, var vērsties tiesā, kas nekavējoties lemj par viņas aizturēšanas likumīgumu un pieņem lēmumu par atbrīvošanu, ja aizturēšana nav bijusi likumīga.
            [..]”
            Savienības tiesības
            4. Pamatlēmuma preambulas 5. un 7. apsvērums ir formulēti šādi:
            “(5) Eiropas Savienībai nospraustais mērķis kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu liek atcelt izdošanu starp dalībvalstīm un to aizstāt ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm. Ieviešot jaunu, vienkāršotu sistēmu, saskaņā ar kuru notiesātas vai aizdomās turētas personas nodod sodu izpildei vai kriminālvajāšanai, būs iespējams izvairīties no sarežģītības un iespējamās kavēšanās, kas piemīt pastāvošajām izdošanas procedūrām. Tradicionālās sadarbības attiecības, kas līdz šim pārsvarā pastāvēja starp dalībvalstīm, ir jāaizvieto ar sistēmu, kura brīvības, drošības un tiesiskuma telpā paredz brīvu tiesu nolēmumu apriti krimināllietās un kas attiecas gan uz procesuālajiem, gan uz galīgajiem nolēmumiem.
            [..]
            (7) Tā kā, darbojoties vienpusēji, dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt mērķi aizvietot daudzpusējo izdošanas sistēmu, kuras pamatā ir 1957. gada 13. decembra Eiropas Konvencija par izdošanu, un šis mērķis tā apjoma un rezultātu dēļ ir vieglāk sasniedzams Savienības līmenī, tad Padome var noteikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kā noteikts [LES] 2. pantā un [EKL] 5. pantā [..]. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šis pamatlēmums nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs šā mērķa sasniegšanai.”
            5. Pamatlēmuma 1. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera definīcija un pienākums to izpildīt” ir noteikts:
            “1. Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
            2. Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem.
            3. Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti 6. pantā Līgumā par Eiropas Savienību.”
            6. Pamatlēmuma 3., 4. un 4.a pantā ir noteikti Eiropas apcietināšanas ordera obligātas un fakultatīvas neizpildīšanas pamati.
            7. Pamatlēmuma 12. pants “Personas turēšana apcietinājumā” ir formulēts šādi:
            “Ja personu apcietina, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, izpildes tiesu iestāde lemj par to, vai pieprasītajai personai ir jāpaliek apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām. Personu var provizoriski atbrīvot ikvienā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām ar noteikumu, ka minētās dalībvalsts kompetentā iestāde veic visus pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu [pieprasītās] personas bēgšanu.”
            8. Pamatlēmuma 15. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “izpildes tiesu iestāde termiņos un saskaņā ar šajā pamatlēmumā noteiktajiem nosacījumiem pieņem lēmumu par to, vai persona ir jānodod”.
            9. Pamatlēmuma 17. pantā ir noteikts:
            “1. Eiropas apcietināšanas orderi izskata un izpilda steidzamības kārtā.
            2. Gadījumos, kad pieprasītā persona piekrīt tās nodošanai, galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi būtu jāpieņem 10 dienu laikā pēc piekrišanas sniegšanas.
            3. Pārējos gadījumos galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi būtu jāpieņem 60 dienu laikā pēc pieprasītās personas apcietināšanas.
            4. Īpašos gadījumos, kad Eiropas apcietināšanas orderi nevar izpildīt termiņos, kas paredzēti 2. vai 3. punktā, izpildes tiesu iestāde nekavējoties par to informē izsniegšanas tiesu iestādi, norādot kavēšanās iemeslus. Šādos gadījumos šos termiņus var pagarināt par 30 dienām.
            5. Kamēr izpildes tiesu iestāde nav pieņēmusi galīgo lēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi, [tā] nodrošina to, ka materiālie nosacījumi, kas nepieciešami faktiskai personas nodošanai, būtu ievēroti arī turpmāk.
            [..]
            7. Ja izņēmuma gadījumos dalībvalsts nevar ievērot šajā pantā paredzētos termiņus, tā informē Eurojust , norādot kavēšanās iemeslus. Turklāt dalībvalsts, kas vairākkārt saskārusies ar kavējumiem no citas dalībvalsts puses Eiropas apcietināšanas ordera izpildē, par to informē Padomi, lai dalībvalstu līmenī izvērtētu šī pamatlēmuma ieviešanu.”
            10. Pamatlēmuma 23. pantā ir paredzēts:
            “1. Pieprasīto personu nodod iespējami ātri dienā, par kuru vienojas iesaistītās iestādes.
            2. To nodod ne vēlāk kā 10 dienas pēc galīgā lēmuma pieņemšanas par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
            3. Ja pieprasītās personas nodošanu 2. punktā minētajā termiņā traucē apstākļi, ko nekontrolē neviena dalībvalsts, tad izpildes un izsniegšanas tiesu iestādes nekavējoties savstarpēji sazinās un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās.
            4. Nodošanu izņēmuma gadījumā var uz laiku atlikt nopietnu humānu iemeslu dēļ, piemēram, ja ir pamatoti iemesli domāt, ka tas acīmredzami apdraudētu pieprasītās personas dzīvību vai veselību. Eiropas apcietināšanas ordera izpilde notiek iespējami drīz pēc tam, kad šie iemesli beidz pastāvēt. Izpildes tiesu iestāde par to nekavējoties informē izsniegšanas tiesu iestādi un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās.
            5. Beidzoties termiņiem 2. līdz 4. punktā minētajiem termiņiem, ja persona joprojām atrodas apcietinājumā, to atbrīvo.”
            11. Pamatlēmuma 26. panta 1. punktā ir norādīts:
            “Izsniegšanas dalībvalsts ieskaita visus apcietinājuma termiņus, kas izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, kopējā brīvības atņemšanas laikā, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa piespriešanas rezultātā.”
            Īrijas tiesības
            12. 2003. gada Likuma par Eiropas apcietināšanas orderi ( European Arrest Warrant Act 2003 ) ar grozījumiem 13. panta 5) punktā ir noteikts:
            “Ikviena persona, kas ir apcietināta saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi, cik vien ātri iespējams pēc tās apcietināšanas ir jānodod High Court , kura pēc tam, kad ir pārliecinājusies, ka šī ir tā persona, uz kuru attiecas izsniegtais Eiropas apcietināšanas orderis:
            a) piemēro tai pirmstiesas apcietinājumu vai to atbrīvo pret drošības naudu (šajā nolūkā, ciktāl tas attiecas uz pirmstiesas apcietinājuma piemērošanu, High Court  ir tādas pašas pilnvaras, kādas tai būtu tad, ja persona tajā būtu apsūdzēta par noziegumu vai noziedzīgu nodarījumu),
            b) 16. panta mērķiem nosaka datumu (kas ir ne vēlāk kā 21 diena kopš personas apcietināšanas) [..].”
            13. Šī likuma 16. panta 9) un 10) punkts ir formulēti šādi:
            “9) Ja, beidzoties 60 dienu termiņam no attiecīgās personas apcietināšanas atbilstoši 13. vai 14. pantam, High Court  nav izdevusi rīkojumu atbilstoši 1) vai 2) punktam vai atbilstoši 15. panta 1) vai 2) punktam vai ja atbilstoši 1) vai 2) punktam t ā ir nolēmusi neizdot rīkojumu, tā valsts centrālajai iestādei izdod rīkojumu par to informēt izsniegšanas tiesu iestādi un vajadzības gadījumā Eurojust , precizējot rīkojumā minētos iemeslus. Valsts centrālā iestāde izpilda šo rīkojumu.
            10) Ja, beidzoties 90 dienu termiņam no attiecīgās personas apcietināšanas atbilstoši 13. vai 14. pantam, High Court  nav izdevusi rīkojumu atbilstoši 1) vai 2) punktam vai atbilstoši 15. panta 1) vai 2) punktam vai ja atbilstoši 1) vai 2) punktam tā ir nolēmusi neizdot rīkojumu, tā valsts centrālajai iestādei izdod rīkojumu par to informēt izsniegšanas tiesu iestādi un vajadzības gadījumā Eurojust , precizējot rīkojumā minētos iemeslus. Valsts centrālā iestāde izpilda šo rīkojumu.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            14. 2012. gada 17. decembrī Magistrates’ Courts in Dungannon izdeva Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz atbildētāju pamatlietā saistībā ar kriminālvajāšanu, kas pret viņu uzsākta par faktiem, kuri norisinājušies Apvienotajā Karalistē 1998. gada 31. maijā un kurus var kvalificēt kā slepkavību un kā šaujamieroča glabāšanu nolūkā apdraudēt citu cilvēku dzīvību.
            15. 2013. gada 7. janvārī High Court parakstīja šo Eiropas apcietināšanas orderi, lai An Garda Síochána (valsts policija) varētu apcietināt F. Lanigan .
            16. 2013. gada 16. janvārī F. Lanigan , pamatojoties uz minēto Eiropas apcietināšanas orderi, tika apcietināts un nodots High Court . Viņš savukārt informēja šo tiesu, ka nepiekrīt viņa nodošanai Apvienotās Karalistes tiesu iestādēm, un tika ievietots ieslodzījumā, gaidot lēmumu par viņa nodošanu šīm iestādēm.
            17. Pēc vairākkārtējas atlikšanas, ņemot vērā iesniedzējtiesas lēmumā aprakstītos procesa jautājumus, F. Lanigan  situāciju High Court  sāka izskatīt 2014. gada 30. jūnijā. Atbildētājs pamatlietā norādīja jaunus argumentus, kas, viņaprāt, nepieļauj viņa nodošanu Apvienotās Karalistes iestādēm. Šo argumentu pamatotības novērtējums pamatoja papildu informācijas pieprasījumu nosūtīšanu šīm iestādēm, lai novērtētu to F. Lanigan  apgalvojumu ticamību, saskaņā ar kuriem viņa nodošana minētajām iestādēm varēja apdraudēt viņa dzīvību.
            18. Pēc pieprasītās informācijas saņemšanas 2014. gada 8. decembrī F. Lanigan 2014. gada 15. decembrī iesniedza pieteikumu par atbrīvošanu pret drošības naudu. High Court šo pieteikumu apmierināja un tādējādi atļāva viņa atbrīvošanu pret drošības naudu, šai atbrīvošanai izvirzot dažus nosacījumus. Tomēr, tā kā šie nosacījumi netika izpildīti, F. Lanigan tika atstāts ieslodzījumā.
            19. Turklāt 2014. gada 15. decembra tiesas sēdē High Court F. Lanigan arī apgalvoja, ka pieteikums par nodošanu bija jānoraida, jo bija pārsniegti Pamatlēmumā paredzētie termiņi.
            20. Šādos apstākļos High Court nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Kādas ir Pamatlēmuma 17. pantā, to lasot kopsakarā ar šī lēmuma 15. pantu, paredzēto termiņu neievērošanas sekas?
            2) Vai Pamatlēmuma 17. pantā paredzēto termiņu neievērošana rada tiesības personai, kura pirms lēmuma par tās nodošanu pieņemšanas tiek turēta apcietinājumā laikposmā, kas pārsniedz šos termiņus?”
            Par steidzamības procedūru
            21. High Court ir lūgusi šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot Tiesas Reglamenta 107. pantā paredzēto steidzamības tiesvedību.
            22. Iesniedzējtiesa šo lūgumu ir pamatojusi, uzsverot, ka atbildētājs pamatlietā ir apcietināts kopš 2013. gada 16. janvāra, lai izpildītu attiecībā uz viņu izdoto Eiropas apcietināšanas orderi.
            23. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Pamatlēmuma interpretāciju, kas ietilpst vienā no jomām, kuras ir minētas LESD trešās daļas V sadaļā, kas attiecas uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. Tādējādi attiecībā uz to var piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību.
            24. Otrkārt, ir jākonstatē, ka F. Lanigan pašreiz ir atņemta brīvība un ka viņa turēšana apcietinājumā ir atkarīga no pamatlietas atrisinājuma.
            25. Šajos apstākļos Tiesas ceturtā palāta 2015. gada 28. maijā pēc tiesneša referenta priekšlikuma, uzklausījusi ģenerāladvokātu, nolēma apmierināt iesniedzējtiesas lūgumu šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības tiesvedību un nosūtīt lietu Tiesai, lai to nodotu izskatīšanai virspalātā.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            26. Uzdodot savus prejudiciālos jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 12. pants, 15. panta 1. punkts un 17. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj, ka pēc šajā 17. pantā noteikto termiņu beigām izpildes tiesu iestāde, pirmkārt, pieņem lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi un, otrkārt, tur pieprasīto personu apcietinājumā, lai gan kopējais šīs personas aizturēšanas laikposma ilgums pārsniedz šos termiņus.
            27. Vispirms ir jāatgādina, ka Pamatlēmuma mērķis – kā it īpaši izriet no tā 1. panta 1. un 2. punkta, kā arī no tā preambulas 5. un 7. apsvēruma – ir daudzpusējo izdošanas sistēmu starp dalībvalstīm aizstāt ar notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas starp tiesu iestādēm sprieduma izpildei vai kriminālvajāšanas veikšanai sistēmu, un šī pēdējā minētā sistēma ir balstīta uz savstarpējas atzīšanas principu (spriedumi Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 36. punkts, un F. , C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 34. punkts).
            28. Tādējādi ar šo Pamatlēmumu, ieviešot jaunu, vienkāršotu un iedarbīgāku par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas sistēmu, ir mēģināts atvieglot un paātrināt tiesu sadarbību, lai veicinātu Savienībai noteiktā mērķa sasniegšanu – kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, pamatojoties uz augstu dalībvalstu savstarpējo uzticību, kurai jāpastāv starp tām (spriedumi Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 37. punkts, un F. , C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 35. punkts).
            29. Šis mērķis paātrināt sadarbību starp tiesu iestādēm atspoguļojas vairākos Pamatlēmuma aspektos, tostarp saistībā ar nolēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi pieņemšanas termiņiem (spriedums F ., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 58. punkts).
            30. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pamatlēmuma 15. panta 1. punktā ir vispārīgi paredzēts, ka izpildes tiesu iestāde pieņem lēmumu par pieprasītās personas nodošanu “[šajā pamatlēmumā noteiktajos] termiņos un saskaņā ar [tajā] noteiktajiem nosacījumiem”.
            31. Attiecībā uz lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanu Pamatlēmuma 17. panta 1. punktā ir paredzēts, ka to “izskata un izpilda steidzamības kārtā”. Šī panta 2. un 3. punktā savukārt ir noteikti precīzi termiņi galīgā lēmuma pieņemšanai par šāda ordera izpildi, un tā 4. punktā šos termiņus, kuros šis lēmums būtu jāpieņem, ir ļauts pagarināt.
            32. No Tiesas judikatūras izriet, ka Pamatlēmuma 15. un 17. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie prasa, lai galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi principā tiktu pieņemts šajos termiņos, kuru nozīmīgums turklāt ir izklāstīts vairākās Pamatlēmuma tiesību normās (šajā ziņā skat. spriedumu F ., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 62. un 64. punkts).
            33. No iepriekš izklāstītā izriet, ka izpildes dalībvalstij ir jāievēro minētajā 17. pantā paredzētie termiņi. Tādējādi, lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, ir jānoskaidro, vai, pirmkārt, lēmuma par Eiropas apcietināšanas orderi pieņemšana un, otrkārt, pieprasītās personas turēšana apcietinājumā, pamatojoties uz šo orderi, joprojām ir iespējama, ja šī valsts nav izpildījusi pienākumu galīgo lēmumu par šī apcietināšanas ordera izpildi pieņemt noteiktajos termiņos.
            Par lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanu
            34. Kaut arī Pamatlēmuma 15. panta 1. punktā skaidri ir paredzēts, ka izpildes tiesu iestāde lēmumu par to, vai persona ir jānodod, pieņem pamatlēmumā noteiktajos termiņos, ar šīs tiesību normas tekstu nepietiek, lai noskaidrotu, vai Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir jāturpina pēc šo termiņu beigām un, it īpaši, vai izpildes tiesu iestādei lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi ir jāpieņem pēc Pamatlēmuma 17. pantā noteikto termiņu beigām.
            35. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedumi Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost , C‑11/12, EU:C:2012:808, 27. punkts, kā arī Koushkaki , C‑84/12, EU:C:2013:862, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
            36. Runājot par kontekstu, kādā iekļaujas Pamatlēmuma 15. panta 1. punkts, no pastāvīgās Tiesas judikatūras izriet, ka savstarpējās atzīšanas princips, kas ir tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmens”, atbilstoši Pamatlēmuma 1. panta 2. punktam nozīmē, ka dalībvalstīm principā ir jāizpilda Eiropas apcietināšanas orderis. Proti, tās var atteikties šādu orderi izpildīt vienīgi Pamatlēmuma 3., 4. un 4.a pantā paredzētajos neizpildes gadījumos un tās var pakļaut tā izpildi vienīgi tā 5. pantā paredzētajiem nosacījumiem (šajā ziņā skat. spriedumus West , C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 55. punkts; Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 38. punkts, un F. , C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 36. punkts).
            37. Tādējādi, ņemot vērā, pirmkārt, pienākuma izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi centrālo nozīmi ar Pamatlēmumu izveidotajā sistēmā un, otrkārt, to, ka tajā nav nekādas skaidras norādes uz šī pienākuma spēkā esamības laikā ierobežojumu, Pamatlēmuma 15. panta 1. punktā ietverto noteikumu nevar interpretēt kā tādu, kas nozīmē, ka pēc Pamatlēmuma 17. pantā noteikto termiņu beigām izpildes tiesu iestāde vairs nevar pieņemt lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi vai ka izpildes dalībvalstij vairs nav pienākuma turpināt tā izpildes procedūru.
            38. Šo interpretāciju apstiprina apstāklis, ka Savienības likumdevējs Pamatlēmuma 17. panta 7. punktā ir skaidri paredzējis situāciju, kurā dalībvalsts nevar ievērot šajā 17. pantā noteiktos termiņus, neparedzot, ka izpildes tiesu iestāde vairs nevar pieņemt lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi vai ka pienākums turpināt Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūru šajā gadījumā būtu izbeidzies. Pamatlēmuma 17. panta 7. punktā turklāt ir minēta viena vai vairāku “izpildes kavējumu” rašanās, tādējādi norādot, ka Savienības likumdevējs uzskatīja, ka situācijā, kad šie termiņi nav ievēroti, Eiropas apcietināšanas ordera izpilde tiek atlikta, nevis izbeigta.
            39. Turklāt pretēja Pamatlēmuma 15. panta 1. punkta interpretācija nebūtu saderīga ar tā 17. panta 5. punktu. Šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir noteikts, ka izpildes tiesu iestādei ir jānodrošina, lai materiālie nosacījumi, kas ir nepieciešami faktiskai pieprasītās personas nodošanai, būtu izpildīti līdz pat galīgā lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanai, neierobežojot laikā šī pienākuma spēkā esamību un it īpaši neparedzot, ka tas izbeidzas pēc Pamatlēmuma 17. pantā paredzēto termiņu beigām. Tam, ka šis pienākums saglabājas, šādā gadījumā ir nozīme tikai tad, ja izpildes tiesu iestādei ir pienākums pieņemt lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pēc šo termiņu beigām.
            40. Turklāt Pamatlēmuma 15. panta 1. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru izpildes tiesu iestādei pēc minēto termiņu beigām vairs nav jāpieņem lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, varot apdraudēt Pamatlēmumā izvirzīto mērķi paātrināt un vienkāršot tiesu iestāžu sadarbību, jo šī interpretācija var likt izsniegšanas dalībvalstij izdot otru Eiropas apcietināšanas orderi, lai Pamatlēmumā paredzētajos termiņos varētu īstenot jaunu nodošanas procedūru.
            41. Tādējādi, novēršot to, ka Eiropas apcietināšanas orderu sekas tiek vājinātas un ka kavēšanās šo orderu izpildē izraisa sarežģītāku procedūru īstenošanu, Pamatlēmuma 15. un 17. panta interpretācija, saskaņā ar kuru lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi var pieņemt arī pēc pēdējā minētajā pantā noteikto termiņu beigām, tikai atvieglo pieprasīto personu nodošanu atbilstoši Pamatlēmuma 1. panta 2. punktā paredzētajam savstarpējās atzīšanas principam, kas ir būtiska šī lēmuma norma (pēc analoģijas skat. spriedumus Wolzenburg , C‑123/08, EU:C:2009:616, 59. punkts, un West , C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 62. punkts). Turklāt pretēja Pamatlēmuma 15. un 17. panta interpretācija varot sekmēt novilcinošas darbības, kuru mērķis ir radīt šķēršļus Eiropas apcietināšanas orderu izpildei.
            42. No iepriekš izklāstītā izriet, ka tas vien, ka ir beigušies Pamatlēmuma 17. pantā noteiktie termiņi, nevar izpildes dalībvalsti atbrīvot no tās pienākuma turpināt Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūru un pieņemt lēmumu par tā izpildi.
            Par pieprasītās personas turēšanu apcietinājumā
            43. Saskaņā ar Pamatlēmuma 12. panta noteikumiem izpildes tiesu iestāde lemj, vai, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, apcietinātajai personai ir jāpaliek apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām. Šajā pantā arī ir precizēts, ka jebkurā brīdī ir iespējama šīs personas provizoriska atbrīvošana saskaņā ar šīs valsts tiesībām, ar nosacījumu, ka minētās valsts kompetentā iestāde veic visus pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu minētās personas bēgšanu.
            44. Jākonstatē, ka šajā pantā vispārīgi nav paredzēts, ka pieprasītās personas turēšana apcietinājumā būtu paredzēta tikai precīzās laika robežās, ne arī īpaši tas, ka tā būtu izslēgta pēc Pamatlēmuma 17. pantā paredzēto termiņu beigām.
            45. Tāpat arī, lai gan Pamatlēmuma 12. pantā ar zināmiem nosacījumiem ir pieļauta iespēja provizoriski atbrīvot, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, apcietināto personu, tajā nav paredzēts, ka pēc Pamatlēmuma 17. pantā paredzēto termiņu beigām izpildes tiesu iestādei būtu pienākums īstenot šādu atbrīvošanu vai a fortiori vienkāršu šīs personas atbrīvošanu.
            46. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka nevienā citā Pamatlēmuma tiesību normā nav paredzēti šāda veida pienākumi.
            47. Pretēji Pamatlēmuma 23. panta 5. punktam, kurā ir paredzēts, ka pēc pieprasītās personas nodošanai paredzēto termiņu beigām pēc lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanas šī persona tiek atbrīvota, ja tā joprojām atrodas apcietinājumā, Pamatlēmuma 17. pants neparedz saikni starp minētās personas atbrīvošanu un šī lēmuma pieņemšanai paredzēto termiņu beigām.
            48. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pamatlēmuma 17. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts, ka lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi “būtu jāpieņem” norādītajos termiņos, un tā 4. punktā ir paredzēts, ka šos termiņus “var pagarināt”, lai gan Pamatlēmuma 23. panta 5. punktā apstiprinošākā formā ir noteikts, ka pieprasīto personu “atbrīvo”, ja pēc šajā pantā paredzēto termiņu beigām tā joprojām atrodas apcietinājumā.
            49. Turklāt, runājot par šo atšķirību starp Savienības likumdevēja paredzētajām sekām, kas ir saistītas attiecīgi ar Pamatlēmuma 17. un 23. pantā noteikto termiņu beigām, var norādīt, ka Komisijas priekšlikumā, kura rezultātā tika pieņemts Pamatlēmums (COM(2001) 522, galīgā redakcija), pretēji bija paredzēts, ka pieprasītā persona obligāti ir jāatbrīvo gan pēc to termiņu beigām, kas attiecas uz lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanu, gan pēc nodošanai paredzēto termiņu beigām.
            50. Turklāt, ciktāl no šī sprieduma 34.–42. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūra ir jāturpina arī pēc Pamatlēmuma 17. pantā noteikto termiņu beigām, vispārīgs beznosacījumu pienākums šo personu provizoriski atbrīvot vai a fortiori  vienkārši atbrīvot pēc šo termiņu beigām vai, ja kopējais pieprasītās personas apcietinājuma laikposms pārsniedz minētos termiņus, varētu ierobežot ar Pamatlēmumu ieviestās nodošanas sistēmas efektivitāti un tādējādi radīt šķērsli tajā izvirzīto mērķu sasniegšanai.
            51. Visbeidzot ir jānorāda, ka Pamatlēmuma 26. panta 1. punktā ir paredzēts, ka visus apcietinājuma termiņus, kas ir izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, izsniegšanas dalībvalsts ieskaita kopējā brīvības atņemšanas laikā, kurš būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī, šādā veidā nodrošinot, ka visi apcietinājuma laikposmi, pat tie, kas izriet no iespējamas turēšanas apcietinājumā pēc Pamatlēmuma 17. pantā paredzēto termiņu beigām, tiks pienācīgi ņemti vērā, izpildot brīvības atņemšanas sodu izsniegšanas dalībvalstī.
            52. No tā izriet, ka Pamatlēmuma 12. pants, kas aplūkots kopā ar tā 17. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka tas principā pieļauj, ka izpildes tiesu iestāde pieprasīto personu tur apcietinājumā atbilstoši izpildes dalībvalsts tiesībām pēc Pamatlēmuma 17. pantā noteikto termiņu beigām, pat ja kopējais šīs personas aizturēšanas laikposma ilgums pārsniedz šos termiņus.
            53. Tomēr Pamatlēmuma 1. panta 3. punktā ir skaid ri atgādināts, ka tas negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti LES 6. pantā un atspoguļoti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”), proti, pienākumu, kas turklāt attiecas uz ikvienu dalībvalsti – gan izsniegšanas dalībvalsti, gan izpildes dalībvalsti (šajā ziņā skat. spriedumu F ., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 40. un 41. punkts).
            54. Tādējādi Pamatlēmuma 12. pants ir interpretējams saskaņā ar Hartas 6. pantu, kurā ir paredzēts, ka ikvienam ir tiesības uz personas brīvību un drošību.
            55. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Hartas 52. panta 1. punktā ir pieļauts, ka tās 6. pantā nostiprināto tiesību izmantošanai var tikt noteikti ierobežojumi, ciktāl šie ierobežojumi ir noteikti tiesību aktos, tajos ir respektēta minēto tiesību un brīvību būtība un, ievērojot samērīguma principu, tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko ir atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (šajā ziņā skat. spriedumu Volker und Markus Schecke  un Eifert , C‑92/09 un C‑93/09, EU:C:2010:662, 50. punkts).
            56. Turklāt no Hartas 52. panta 3. punkta izriet, ka, ciktāl tajā ir ietvertas tiesības, kas atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā Konvencijā noteiktajām tiesībām. Hartas 53. pantā ir piebilde šajā ziņā, ka nekas no šajā Hartā noteiktā nav interpretējams kā tāds, kas ierobežo vai negatīvi ietekmē tiesības, kuras atzītas ECPAK (spriedums Volker und Markus Schecke  un Eifert , C‑92/09 un C‑93/09, EU:C:2010:662, 51. punkts).
            57. No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras, kas attiecas uz ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu, kurš attiecas uz izdošanas procedūrām, izriet, ka tikai šādas procedūras norise pamato brīvības atņemšanu, kas ir pamatota ar šo pantu, un ka tādējādi, ja procedūra netiek īstenota ar vajadzīgo rūpību, turēšana apcietinājumā vairs nav pamatota (it īpaši skat. ECT spriedumus Quinn  pret Franciju, 1995. gada 22. marts, A sērija, Nr. 311, 48. punkts, kā arī Gallardo Sanchez pret Itāliju, Nr. 11620/07, 40. punkts, CEDH ‑ 2015 ).
            58. Tādējādi, tā kā Eiropas apcietināšanas ordera izdošana nevar pamatot pieprasītās personas turēšanu apcietinājumā laikposmā, kura kopējais ilgums pārsniedz šī ordera izpildei vajadzīgo laiku, izpildes tiesu iestāde var nolemt šo personu paturēt apcietinājumā saskaņā ar Hartas 6. pantu tikai, ciktāl Eiropas apcietinājuma ordera izpildes procedūra ir tikusi īstenota pietiekami rūpīgi, un tādējādi, ja apcietinājuma ilgums nav pārmērīgs.
            59. Lai pārliecinātos, ka tas tā ir, izpildes tiesu iestādei ir jāveic konkrēta attiecīgās situācijas pārbaude, ņemot vērā visus attiecīgos apstākļus, lai novērtētu procedūras ilguma pamatojumu, it īpaši iespējamo attiecīgo dalībvalstu iestāžu pasivitāti un attiecīgā gadījumā pieprasītās personas vainojamību šajā procedūras ilgumā. Jāņem vērā arī sods, kam ir pakļauta šī pati persona vai kas tai ir piespriests saistībā ar faktiem, kuri pamatoja Eiropas apcietināšanas ordera izdošanu, kas attiecas uz pieprasīto personu, kā arī bēgšanas riska pastāvēšana.
            60. Šajā kontekstā apstāklim, ka pieprasītā persona ir tikusi turēta apcietinājumā laikposmā, kura kopējais ilgums lielā mērā pārsniedz Pamatlēmuma 17. pantā noteiktos termiņus, arī ir nozīme, ciktāl šie termiņi principā ir pietiekami, ņemot vērā savstarpējas atzīšanas principa būtisko nozīmi ar Pamatlēmumu ieviestajā sistēmā, lai izpildes tiesu iestāde veiktu pārbaudes pirms Eiropas apcietināšanas ordera izpildes un pieņemtu lēmumu par šī ordera izpildi.
            61. Katrā ziņā, ja izpildes tiesu iestāde šī sprieduma 58.–60. punktā minētās pārbaudes beigās secina, ka tai ir jāizbeidz pieprasītās personas turēšana apcietinājumā, tai saskaņā ar Pamatlēmuma 12. pantu un 17. panta 5. punktu šīs personas provizoriskā atbrīvošana ir jāpapildina ar jebkādiem pasākumiem, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu tās bēgšanu un nodrošinātu, ka materiālie nosacījumi, kas ir nepieciešami faktiskai tās nodošanai, būtu izpildīti tikmēr, kamēr nav pieņemts neviens galīgs lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
            62. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, pirmkārt, ka Pamatlēmuma 15. panta 1. punkts un 17. pants ir interpretējami tādējādi, ka pēc šajā 17. pantā noteikto termiņu beigām izpildes tiesu iestādei joprojām ir pienākums pieņemt lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
            63. Otrkārt, Pamatlēmuma 12. pants, kas aplūkots kopā ar tā 17. pantu un Hartas 6. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka šādā situācijā tas pieļauj turēt pieprasīto personu apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām, pat ja kopējais šīs personas turēšanas apcietinājumā laikposma ilgums pārsniedz šos termiņus, ja vien šis ilgums nav pārmērīgs, ņemot vērā pamatlietā īstenotās procedūras īpatnības, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja izpildes tiesu iestāde nolemj izbeigt minētās personas turēšanu apcietinājumā, šai iestādei ir pienākums tās provizorisko atbrīvošanu papildināt ar jebkādiem pasākumiem, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu tās bēgšanu un nodrošinātu, ka materiālie nosacījumi, kas ir nepieciešami faktiskai tās nodošanai, būtu izpildīti tikmēr, kamēr nav pieņemts neviens galīgs lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            64. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
            Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 15. panta 1. punkts un 17. pants ir interpretējami tādējādi, ka pēc šajā 17. pantā noteikto termiņu beigām izpildes tiesu iestādei joprojām ir pienākums pieņemt lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
            Minētā Pamatlēmuma 12. pants, kas aplūkots kopā ar tā 17. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka šādā situācijā tas pieļauj turēt pieprasīto personu apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām, pat ja kopējais šīs personas turēšanas apcietinājumā laikposma ilgums pārsniedz šos termiņus, ja vien šis ilgums nav pārmērīgs, ņemot vērā pamatlietā īstenotās procedūras īpatnības, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja izpildes tiesu iestāde nolemj izbeigt minētās personas turēšanu apcietinājumā, šai iestādei ir pienākums tās provizorisko atbrīvošanu papildināt ar jebkādiem pasākumiem, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu tās bēgšanu un nodrošinātu, ka materiālie nosacījumi, kas ir nepieciešami faktiskai tās nodošanai, būtu izpildīti tikmēr, kamēr nav pieņemts neviens galīgs lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2015. gada 16. decembris.#British Airways plc pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas kravu aviopārvadājumu tirgus – Nolīgumi un saskaņotas darbības attiecībā uz kravu aviopārvadājumu pakalpojumu cenas elementiem (degvielas piemaksas un drošības piemaksas noteikšana, atteikums maksāt komisijas maksu par piemaksām) – LESD 101. pants, EEZ līguma 53. pants un Eiropas Kopienas un Šveices nolīguma par gaisa transportu 8. pants – Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T-48/11.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2015. gada 26. februārī.#Ministre de l'Économie et des Finances pret Gérard de Ruyter.#Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – 4. pants – Materiālā piemērošanas joma – Iemaksas par ienākumiem no īpašuma – Vispārējā sociālā iemaksa – Iemaksa sociālā parāda izlīdzināšanai – Sociālā iemaksa – Papildiemaksa sociālajai iemaksai – Dalība obligāto sociālā nodrošinājuma sistēmu finansēšanā – Tieša un pietiekami atbilstoša saikne ar noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām.#Lieta C-623/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2015. gada 26. februārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālais nodrošinājums — Regula (EEK) Nr. 1408/71 — 4. pants — Materiālā piemērošanas joma — Iemaksas par ienākumiem no īpašuma — Vispārējā sociālā iemaksa — Iemaksa sociālā parāda izlīdzināšanai — Sociālā iemaksa — Papildiemaksa sociālajai iemaksai — Dalība obligāto sociālā nodrošinājuma sistēmu finansēšanā — Tieša un pietiekami atbilstoša saikne ar noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām”
      Lieta C‑623/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 17. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 28. novembrī, tiesvedībā

            Ministre de l’Économie et des Finances

      pret

            Gérard de Ruyter .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un F. Biltšens [F. Biltgen] (referents),
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  G. Ruyter vārdā – J. Molinié, advokāts,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un R. Coesme, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Martin un W. Roels, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 21. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98 (OV L 209, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 4. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp ministre de l’Économie et des Finances [ekonomikas un finanšu ministru] un G. Ruyter par vairāku sociālo iemaksu maksājumiem no 1997. līdz 2004. gadam saistībā ar Nīderlandē saņemto mūža renti par atlīdzību.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 1408/71 4. pants “Jautājumi, uz kuriem attiecas šī regula” ir izteikts šādi:
               “1.   Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:

                        a)

                        slimības un maternitātes pabalsti;

                        b)

                        invaliditātes pabalsti, to skaitā pabalsti, kuru uzdevums ir saglabāt vai uzlabot pelnītspēju;

                        c)

                        vecuma pabalsti;

                        d)

                        pabalsti apgādnieka zaudējuma gadījumā;

                        e)

                        pabalsti attiecībā uz nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām;

                        f)

                        apbedīšanas pabalsti;

                        g)

                        bezdarbnieka pabalsti;

                        h)

                        ģimenes pabalsti.

                  2.   Šo regulu piemēro visām vispārīgajām un īpašajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, kuras var būt gan uz iemaksām balstītas, gan uz iemaksām nebalstītas sistēmas, un sistēmām, kas paredz darba devēja vai kuģa īpašnieka atbildību attiecībā uz 1. punktā minētajiem pabalstiem.”

               4

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. pantu:
               “1.   Ievērojot 14.c un 14.f pantu, personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
               2.   Ievērojot 14. līdz 17. pantu:

                        a)

                        persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;

                        b)

                        pašnodarbināta persona, kas strādā kādā dalībvalstī, ir pakļauts šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja viņa dzīvo citā dalībvalstī;

                  [..].”

         Francijas tiesības

               5

               Saskaņā ar Code de la sécurité sociale [Sociālā nodrošinājuma likuma] tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, L. 136‑6. pantu fiziskām personām, kas ir Francijas nodokļu rezidenti Code général des impôts [Vispārējā nodokļu kodeksa] 4.B panta izpratnē, par ienākumiem no īpašuma, konkrēti, par ienākumiem no nekustamā īpašuma, mūža renti par atlīdzību un par ienākumiem no ieguldījumiem, ir jāmaksā iemaksa, ko uzliek neto summai, kas tiek ņemta vērā, aprēķinot ienākuma nodokli.

               6

               Saskaņā ar Code général des impôts 1600‑0 C pantu, kas ir šī kodeksa to noteikumu skaitā, kuri attiecas uz “contribution sociale généralisée perçue au profit de la Caisse nationale des allocations familiales du fonds de solidarité vieillesse et des régimes obligatoires d’assurance maladie [vispārējo sociālo iemaksu, ko iekasē Ģimenes pabalstu valsts kases, Vecuma solidaritātes fonda un obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas vajadzībām]” (turpmāk tekstā – “CSG”), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, fiziskām personām, kas ir Francijas nodokļu rezidenti 4.B panta izpratnē, kā tas ir noteikts Code de la sécurité sociale L.136.‑6. pantā, par ienākumiem no īpašuma, konkrēti, par ienākumiem no nekustamā īpašuma, mūža renti par atlīdzību un par ienākumiem no ieguldījumiem, ir jāmaksā iemaksa, ko uzliek neto summai, kas tiek ņemta vērā, aprēķinot ienākuma nodokli.

               7

               Saskaņā ar Code général des impôts 1600‑0 G un 1600‑0 H pantu, to redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, minētajām personām ir jāmaksā arī “contribution pour le remboursement de la dette sociale [iemaksa sociālā parāda izlīdzināšanai]” turpmāk tekstā – “CRDS”), kas tiek uzlikta tiem pašiem ienākumiem.

               8

               Saskaņā ar Code général des impôts 1600‑0 F a pantu, tā redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, minētajām personām par šiem ienākumiem ir jāveic arī sociālā iemaksa 2 % apmērā, kā arī kopš 2004. gada 1. jūlija papildiemaksa 0,3 % apmērā saskaņā ar Code de l’action sociale et des familles [Sociālo un ģimenes tiesību kodeksa] L. 14‑10‑4. pantu.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

                  G. Ruyter, Nīderlandes pilsonis, kurš dzīvo Francijā, ir nodarbināts Nīderlandes sabiedrībā Vermeer Verenigde Bedrijven BV.

               10

               Par laikposmu no 1997. līdz 2004. gadam G. Ruyter Francijā deklarēja Nīderlandē gūtos ienākumus no algas, ienākumus no kapitālieguldījumiem, ienākumus no rūpnieciskās vai komerciālās darbības, kā arī ienākumus no mūža rentes par atlīdzību, ko bija izmaksājušas divas Nīderlandes apdrošināšanas sabiedrības.

               11

               Francijas nodokļu administrācija uzskatīja, ka mūža rente par atlīdzību, ko bija saņēmis G. Ruyter, ir ienākumi no īpašuma, un, pamatojoties uz šo renti, noteica viņam pienākumu maksāt CSG un CRDS iemaksas, sociālo iemaksu 2 % apmērā, kā arī papildiemaksu iepriekš minētajai iemaksai 0,3 % apmērā.

               12

                  G. Ruyter šajā nodokļu administrācijā iesniedza sūdzības, kas attiecās uz šo iemaksu pamatotību, apgalvojot, ka viņam uzliktais pienākums veikt iemaksas divās atsevišķās sociālā nodrošinājuma sistēmās, pamatojoties uz tiem pašiem ienākumiem, ir pretrunā no Regulas Nr. 1408/71 13. panta izrietošajam principam, saskaņā ar kuru ir jāpiemēro tikai vienas dalībvalsts tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā, ņemot vērā to, ka šie ienākumi jau bija pakļauti tāda paša veida iemaksām Nīderlandē. Pēc tam, kad šīs sūdzības, kā arī divas vēlāk Marseļas un Nīmas administratīvajā tiesās celtās prasības tika noraidītas, G. Ruyter cēla prasību par minēto tiesu spriedumiem Cour administrative d’appel de Marseille [Marseļas Administratīvajā apelācijas tiesā].

               13

               Ar 2009. gada 15. oktobra un 2010. gada 1. jūlija spriedumiem Cour administrative d’appel de Marseille atbrīvoja G. Ruyter no iemaksām par mūža renti, ko viņš bija saņēmis attiecīgi par laikposmu no 1997. līdz 2000. gadam un no 2001. līdz 2004. gadam, apgalvojot, ka strīdīgo iemaksu uzlikšana mūža rentei, ir pretrunā EKL 39. pantā paredzētajam darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principam.

               14

                  Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État [budžeta, valsts līdzekļu, civildienesta un valsts reformu ministrs] par šiem spriedumiem iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’Etat [Valsts padomei].

               15

                  Conseil d’État ar 2013. gada 17. jūlija spriedumu daļēji atcēla Cour administrative d’appel de Marseille2009. gada 15. oktobra spriedumu un pilnībā atcēla tās 2010. gada 1. jūlija spriedumu. Conseil d’État atzina, ka apstāklis vien, ka attiecīgā mūža rente Nīderlandē bija pakļauta tāda paša veida iemaksām kā tās, ko par mūža renti bija jāmaksā Francijā, neliecina par darba ņēmēju brīvas pārvietošanās apdraudējumu, jo tajā laikā piemērojamajā EKL nebija paredzēti vispārēji kritēriji kompetenču sadalījumam starp dalībvalstīm saistībā ar nodokļu dubultu uzlikšanu Eiropas Savienībā.

               16

               Nolemjot pēc būtības izskatīt divas tajā iesniegtās lietas, ciktāl G. Ruyter apgalvoja, ka pamatlietā aplūkotās iemaksas bija pretrunā Regulas Nr. 1408/71 13. pantam, Conseil d’État uzskatīja, ka, lai izvērtētu šajā pantā noteiktā principa, saskaņā ar kuru ir piemērojami tikai vienas dalībvalsts tiesību akti, piemērojamību, ir jānosaka, vai šīm iemaksām ir tieša un atbilstoša saikne ar noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām, kas minētas Regulas Nr. 1408/71 4. pantā, un līdz ar to, vai tās ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā.

               17

               Šajā ziņā Conseil d’État konstatēja, ka, pirmkārt, šīs iemaksas ir paredzētas Francijas obligāto sociālā nodrošinājuma sistēmu finansēšanai.

               18

               Otrkārt, un atšķirībā no situācijām, saistībā ar kurām tika taisīti spriedumi Komisija/Francija (C‑34/98, EU:C:2000:84) un Komisija/Francija (C‑169/98, EU:C:2000:85), Conseil d’État norādīja, ka pamatlietā aplūkotās iemaksas neskar ienākumus no darba un tiem pielīdzināmos ienākumus, ar ko tātad būtu aizstājamas sociālā nodrošinājuma iemaksas, bet tiek uzliktas vienīgi attiecīgā nodokļa maksātāja ienākumiem no īpašuma, neatkarīgi no viņa veiktās profesionālās darbības.

                  19

                  Conseil d’État arī norādīja, ka minētās iemaksas turklāt nav nekāds piesaistes elements, lai radītu tiesības vai priekšrocību, kas tiek garantētas ar sociālā nodrošinājuma sistēmu, un tādēļ ir jāuzskata, ka tām ir nodokļu raksturs, nevis sociālā nodrošinājuma iemaksu iezīmes valsts konstitucionālo un likuma normu izpratnē.

               20

               Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai tādām nodokļiem līdzīgām iemaksām par ienākumiem no īpašuma kā CSG, CRDS, sociālā iemaksa 2 % apmērā un papildiemaksa pie iepriekš minētās 0,3 % apmērā tikai tādēļ vien, ka tās ir paredzētas Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmas finansēšanai, ir tieša un atbilstoša saikne ar noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām, kas minētas [Regulas Nr. 1408/71] 4. pantā, un līdz ar to, vai tās ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               21

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tādām iemaksām par ienākumiem no īpašuma kā pamatlietā, kas paredzētas obligāto sociālā nodrošinājuma sistēmu finansēšanai, ir tieša un atbilstoša saikne ar noteiktām Regulas Nr. 1408/71 4. pantā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām un līdz ar to, vai tās ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, pat ja šīs iemaksas tiek uzliktas nodokļa maksātāju ienākumiem no īpašuma, neatkarīgi no šo personu profesionālās darbības.

               22

               Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 4. pantā ir noteikti jautājumi, uz kuriem attiecas šīs regulas normas, tādējādi, ka ir skaidrs, ka sociālā nodrošinājuma sistēmām pilnībā ir piemērojami Savienības tiesību noteikumi (spriedumi Jansen, 104/76, EU:C:1977:72, 7. punkts, kā arī Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, 15. punkts).

               23

               Tiesa ir precizējusi, ka izšķirošais elements, lai varētu piemērot Regulu Nr. 1408/71, ir tas, ka starp attiecīgo normu un likumiem, kas regulē sociālā nodrošinājuma jomas, kuras minētas Regulas Nr. 1408/71 4. pantā, ir jābūt tiešai un pietiekami atbilstošai saiknei (spriedumi Rheinhold & Mahla, EU:C:1995:144, 23. punkts; Komisija/Francija, EU:C:2000:84, 35. punkts, un Komisija/Francija, EU:C:2000:85, 33. punkts).

               24

               Apstāklis, ka iemaksa valsts tiesību aktos tiek kvalificēta kā nodoklis, neizslēdz, ka, ņemot vērā Regulu Nr. 1408/71, šī pati iemaksa var tikt uzskatīta par ietilpstošu šīs regulas piemērošanas jomā (spriedumi Komisija/Francija, EU:C:2000:84, 34. punkts, un Komisija/Francija, EU:C:2000:85, 32. punkts).

               25

               Šo konstatējumu turklāt nevar apšaubīt ne ar to, ka attiecīgā iemaksa daļēji ir paredzēta sociālā nodrošinājuma sistēmas deficīta, kas pagātnē radies finansējot pakalpojumus, novēršanai (spriedums Komisija/Francija, EU:C:2000:84, 39. punkts), ne pat arī ar to, kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 31. punktā, ka minētā iemaksa nav paredzēta, lai aizstātu agrāk pastāvošās sociālā nodrošinājuma iemaksas.

               26

               Tāpat arī, lai Regulu Nr. 1408/71 varētu piemērot, nav nozīmes tam, vai pretī tiek gūti vai ne kādi materiālie labumi, jo izšķirošais kritērijs ir tas, vai iemaksa tiek piešķirta konkrēti dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas finansēšanai (šajā ziņā skat. Komisija/Francija, EU:C:2000:84, 39. un 40. punkts, kā arī Komisija/Francija, EU:C:2000:85, 37. un 38. punkts).

               27

               Līdz ar to lietās, kurās Francijas nodokļu iestāde bija uzlikusi nodokļu maksājumus ienākumiem no darba un tiem pielīdzināmiem ienākumiem, ko saņēmuši Francijā dzīvojoši darba ņēmēji un pašnodarbinātas personas, kas bija pakļauti Francijas Republikas nodokļu režīmam, bet strādāja citā dalībvalstī, Tiesa konstatēja, ka šīs iemaksas bija konkrēti un tieši piešķirtas Francijas sociālā nodrošinājuma finansēšanai, un no tā secināja, ka tām bija tieša un pietiekami atbilstoša saikne ar likumiem, kas regulē sociālā nodrošinājuma jomas, kas minētas Regulas Nr. 1408/71 4. pantā (spriedumi Komisija/Francija, EU:C:2000:84, 36. un 37. punkts, kā arī Komisija/Francija, EU:C:2000:85, 34. un 35. punkts).

               28

               Tāds pats secinājums ir jāizdara attiecībā uz pamatlietā aplūkotajām iemaksām, kas neskar darba ņēmēju ienākumus no darba vai tiem pielīdzināmus ienākumus, bet kas tiek uzliktas ienākumiem no īpašuma, jo netiek apstrīdēts, ka ieņēmumi no šīm iemaksām tiek tieši un konkrēti piešķirti noteiktu sociālā nodrošinājuma jomu finansēšanai Francijā, vai arī lai atvieglotu sociālā nodrošinājuma deficītu.

               29

               Tātad minētajām iemaksām ir tieša un pietiekami atbilstoša saikne ar likumiem, kas regulē sociālā nodrošinājuma jomas, kuras minētas Regulas Nr. 1408/71 4. pantā, neatkarīgi no tā, ka starp nodokļa maksātāju ienākumiem no īpašuma un viņu veikto profesionālo darbību nepastāv saikne.

               30

               Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 41. punktā, Regulas Nr. 1408/71 normu piemērošana nav atkarīga no profesionālās darbības veikšanas.

               31

               Faktiski no pastāvīgās judikatūras izriet, ka darba tiesisko attiecību esamībai nav nozīmes, lai varētu piemērot Regulu Nr. 1408/71, jo noteicošais elements šajā ziņā ir fakts, ka persona ir apdrošināta pret vienu vai vairākiem risku veidiem atbilstoši obligātajai vai brīvprātīgajai apdrošināšanai minētās regulas 1. panta a) punktā paredzētā vispārējā vai īpašā sociālā nodrošinājuma sistēmā (šajā ziņā skat. spriedumus Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, 36. punkts, un Borger, C‑516/09, EU:C:2011:136, 26. un 28. punkts).

               32

               Turklāt jēdzienam “tiesību akti” Regulas Nr. 1408/71 1. panta j) punkta izpratnē ir raksturīgs plašs saturs, kas ietver jebkādus leģislatīvus, normatīvus un administratīvus pasākumus, ko pieņēmušas dalībvalstis un ar to ir jāsaprot visi šajā jomā piemērojamie valsts pasākumi (spriedums Bozzone, 87/76, EU:C:1977:60, 10. punkts).

               33

               Šādu interpretāciju turklāt apstiprina Regulas Nr. 1408/71 mērķis, kā arī principi, uz kuriem tā ir balstīta.

               34

               Faktiski, lai nodrošinātu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes pret šīm personām principu saskaņā ar dažādiem valsts tiesību aktiem, ar Regulu Nr. 1408/71 ir ieviesta koordinēšanas sistēma, kurā konkrēti tās II sadaļā ir reglamentēts, kā ir jānosaka, kādas valsts vai kādu valstu tiesību akti ir piemērojami darba ņēmējiem vai pašnodarbinātām personām, kas dažādos apstākļos izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties (šajā ziņā skat. spriedumus Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, 20. punkts, un Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, 25. un 28. punkts).

               35

               Šīs kolīziju normu sistēmas pilnīgais raksturs liedz valsts likumdevējiem tiesības pēc sava prāta noteikt valsts tiesību aktu piemērošanas apjomu un nosacījumus attiecībā uz personām, kuras tiem pakļautas, un teritoriju, kurā šo valsts tiesību aktu normas ir piemērojamas un uz kuru tās ir attiecināmas (spriedums Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, 14. punkts, un Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, 54. punkts).

               36

               Šajā ziņā Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā ir noteikts, ka personas, uz kurām ir attiecināma šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem, kas tātad, ievērojot tās 14.c un 14.f pantu, izslēdz jebkādu vienlaicīgas vairāku valstu tiesību normu piemērošanas iespēju attiecībā uz vienu un to pašu laikposmu (šajā ziņā skat. spriedumu Perenboom, 102/76, EU:C:1977:71, 11. punkts).

               37

               Šī principa, saskaņā ar kuru sociālā nodrošinājuma jomā ir piemērojami tikai vienas valsts tiesību akti, mērķis ir izvairīties no sarežģījumiem, kas var rasties, vienlaicīgi piemērojot vairāku valstu tiesību aktus, un novērst nevienlīdzīgu attieksmi, kas attiecībā pret personām, kuras pārvietojas Savienībā, ir piemērojamo tiesību aktu daļējas vai pilnīgas pārklāšanās rezultāts (šajā ziņā skat. spriedumus Komisija/Francija EU:C:2000:84, 46. punkts; Komisija/Francija, EU:C:2000:85, 43. punkts, un Allard, C‑249/04, EU:C:2005:329, 28. punkts).

               38

               No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 tiesību normas nevar piemērot tikai attiecībā uz ienākumiem, kas šīm personām rodas no darba attiecībām, lai neradītu atšķirības šīs regulas 13. panta piemērošanā atkarībā no minēto personu saņemto ienākumu izcelsmes.

               39

               Faktiski prasība, lai personas, kuras būtu pieskaitāmas pie dalībvalsts rezidentiem un kuras ir piederīgas citas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai, papildus – lai arī tikai daļēji – finansētu dzīvesvietas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmu, saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. pantu radītu nevienlīdzīgu attieksmi, jo visiem pārējiem šīs valsts rezidentiem iemaksas būtu jāveic tikai šīs pēdējās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā (šajā ziņā skat. spriedumus Komisija/Francija, EU:C:2000:84, 45.–48. punkts, un Komisija/Francija, EU:C:2000:85, 42.–45. punkts).

               40

               Šajā lietā, ņemot vērā to, ka G. Ruyter, būdams migrējošs darba ņēmējs, ir pakļauts nodarbinātības dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai, proti, Nīderlandes, un ka uz viņu neattiecas neviens no Regulas Nr. 1408/71 14.c un 14.f pantā paredzētajiem izņēmumiem, kas ļautu vienlaicīgu vairāku valstu tiesību aktu sociāla nodrošinājuma jomā piemērošanu, dzīvesvietas dalībvalsts viņu nevar – gan saistībā ar ienākumiem, kas izriet no darba attiecībām, gan tiem, kas radušies no viņa īpašuma, – pakļaut tiesību aktiem, ar kuriem ir noteiktas iemaksas, kurām ir tieša un pietiekami atbilstoša saikne ar likumiem, kas regulē Regulas Nr. 1408/71 4. pantā minētās sociālā nodrošinājuma jomas.

               41

               Turklāt, kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 57. punktā, Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā paredzētā principa dēļ, saskaņā ar kuru ir piemērojami tikai vienas dalībvalsts tiesību akti, šos konstatējumus nevar apšaubīt ar apstākli, ka G. Ruyter ienākumi no īpašuma nodarbinātības dalībvalstī vēl nav tikuši aplikti ar nodokli sociālā nodrošinājuma iemaksu veidā.

               42

               Ņemot vērā visus minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 1408/71 ir jāinterpretē tādējādi, ka tādām iemaksām par ienākumiem no īpašuma kā pamatlietā, ja tās ir paredzētas obligāto sociālā nodrošinājuma sistēmu finansēšanai, ir tieša un atbilstoša saikne ar noteiktām Regulas Nr. 1408/71 4. pantā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām un līdz ar to tās ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, pat ja šīs iemaksas tiek uzliktas nodokļa maksātāju ienākumiem no īpašuma, neatkarīgi no šo personu veiktās profesionālās darbības.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               43

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādām iemaksām par ienākumiem no īpašuma kā pamatlietā, ja tās ir paredzētas obligāto sociālā nodrošinājuma sistēmu finansēšanai, ir tieša un atbilstoša saikne ar noteiktām Regulas Nr. 1408/71 4. pantā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām un līdz ar to tās ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, pat ja šīs iemaksas tiek uzliktas nodokļa maksātāju ienākumiem no īpašuma, neatkarīgi no šo personu veiktās profesionālās darbības.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.