title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2008. gada 22.oktobrī. # TV 2/Danmark A/S un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Pasākumi, ko Dānijas iestādes veikušas sabiedriskās raidorganizācijas "TV2" labā, lai finansētu tās uzdevumu sniegt sabiedriskos pakalpojumus - Kā valsts atbalsti kvalificēti pasākumi, kas vienlaikus ir ar kopējo tirgu daļēji saderīgi un daļēji nesaderīgi - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Interese celt prasību - Tiesības uz aizstāvību - Apraides sabiedriskie pakalpojumi - Definīcija un finansējums - Valsts resursi - Pienākums norādīt pamatojumu - Pienākums pārbaudīt. # Apvienotās lietas T-309/04, T-317/04, T-329/04 un T-336/04.

text:
      Apvienotās lietas T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04
      TV 2/Danmark A/S u.c.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Pasākumi, ko Dānijas iestādes veikušas sabiedriskās raidorganizācijas “TV 2” labā, lai finansētu tās uzdevumu sniegt sabiedriskos
         pakalpojumus – Kā valsts atbalsts kvalificēti pasākumi, kas vienlaikus ir ar kopējo tirgu daļēji saderīgi un daļēji nesaderīgi – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Interese celt prasību – Tiesības uz aizstāvību – Apraides sabiedriskie pakalpojumi – Definīcija un finansējums – Valsts resursi – Pienākums norādīt pamatojumu – Pienākums pārbaudīt

      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību – Radušās un pastāvošas intereses nepieciešamība
      (EKL 230. pants)
      2.      Konkurence – Uzņēmumi, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi – Pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku
            nozīmi definīcija – Dalībvalstu izvērtēšanas pilnvaras
      (EKL 86. panta 2. punkts; Amsterdamas protokols)
      3.      Valsts atbalsts – Komisijas lēmums uzsākt formālu pārbaudes procedūru par valsts pasākumu, kurš pagaidām ir kvalificēts kā
            jauns atbalsts – Pienākums norādīt pamatojumu
      (EKL 88. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 6. pants)
      1.      Prasība atcelt tiesību aktu, ko iesniegusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tiktāl, ciktāl prasītājs ir ieinteresēts
         apstrīdētā akta atcelšanā.

      Lai noteiktu, vai šāda interese pastāv, lēmuma atcelšanai kā tādai ir jārada juridiskas sekas vai, citiem vārdiem sakot, prasības
         iznākumam ir jārada priekšrocības lietas dalībniekam, kas cēlis prasību.

      Tādējādi valsts atbalsta saņēmējam ir interese celt prasību pret Komisijas lēmumu, ar kuru ir konstatēts, ka minētie atbalsti
         ir ar kopējo tirgu daļēji saderīgi un daļēji nesaderīgi, ciktāl no Komisijas analīzes izriet saderīguma un nesaderīguma kvalificēšanas
         savstarpējā atkarība un nedalāmais raksturs, kurš liedz pārbaudīt prasības pieņemamību, sadalot apstrīdēto lēmumu divās daļās,
         no kurām vienā strīdīgie atbalsta pasākumi tiek kvalificēti kā daļēji nesaderīgi, bet otrā daļā atbalsts tiek kvalificēts
         kā daļēji saderīgs.

      Turklāt interese celt prasību, kurai jārodas un jāpastāv, un kura tiek novērtēta attiecībā uz dienu, kad prasība tiek celta,
         var izrietēt no “riska”, ka prasītāja tiesisko situāciju ietekmē prasības tiesā, esamības vai arī no tā, ka prasības tiesā
         “risks” ir radies un pastāv.

      (sal. ar 67., 68., 72.–74. un 79. punktu)
      2.      Dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz definīciju tam, kas atzīstams par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi. Tādēļ šo pakalpojumu definīciju, kuru ir noteikusi dalībvalsts, Komisija var apšaubīt tikai acīmredzamas kļūdas gadījumā.

      Dalībvalsts iespēju plaši definēt apraides pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, ietverot tajā vispārējo programmu
         pārraidi, nevar likt apšaubīt apstāklis, ka sabiedriskā raidorganizācija cita starpā veic komercdarbību, tostarp pārdodot
         reklāmas laiku. Šādas apšaubīšanas rezultātā pat apraides pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi definīcija tiktu
         padarīta atkarīga no to finansēšanas veida. Tomēr hipotētiski pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi jādefinē, ņemot
         vērā vispārējo [tautsaimniecisko] nozīmi, kuras izpildei tie ir paredzēti, nevis ņemot vērā līdzekļus, ar kuriem tiek nodrošināta
         to sniegšana.

      (sal. ar 101., 107. un 108. punktu)
      3.      Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 “[par] valsts atbalst[a] procedūrām” 6. pantam, ja Komisija nolemj uzsākt formālu valsts pasākuma
         izmeklēšanas procedūru, nolēmums par procedūras sākšanu var tikt ierobežots ar to, ka tajā tiek apkopoti nozīmīgie faktiskie
         un tiesiskie jautājumi, ietverts “iepriekšējs” attiecīgā valsts pasākuma “novērtējums”, kura mērķis ir noteikt, vai tam ir
         atbalsta raksturs, un izklāstīt iemeslus, kas liek šaubīties par šī pasākuma saderīgumu ar kopējo tirgu. Saskaņā ar šo pašu
         6. pantu nolēmumam par procedūras sākšanu ir jāļauj ieinteresētajiem lietas dalībniekiem efektīvi piedalīties formālajā izmeklēšanas
         procedūrā, kuras laikā tiem būtu iespēja izvirzīt savus argumentus. Šajā nolūkā ir pietiekami, ka ieinteresētie lietas dalībnieki
         ir informēti par iemesliem, kas Komisijai sākotnēji likuši uzskatīt, ka pasākums varētu būt jauns ar kopējo tirgu nesaderīgs
         atbalsts.

      (sal. ar 138. un 139. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2008. gada 22. oktobrī (*)

      Valsts atbalsts – Pasākumi, ko Dānijas iestādes veikušas sabiedriskās raidorganizācijas “TV 2” labā, lai finansētu tās uzdevumu sniegt sabiedriskos
         pakalpojumus – Kā valsts atbalsts kvalificēti pasākumi, kas vienlaikus ir ar kopējo tirgu daļēji saderīgi un daļēji nesaderīgi – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Interese celt prasību – Tiesības uz aizstāvību – Apraides sabiedriskie pakalpojumi – Definīcija un finansējums – Valsts resursi – Pienākums norādīt pamatojumu – Pienākums pārbaudīt

      Apvienotās lietas T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04
      TV 2/Danmark A/S, Odense [Odense] (Dānija), ko pārstāv O. Koktvedgords [O. Koktvedgaard] un M. Torningers [M. Thorninger], advokāti,

      prasītāja lietā T‑309/04,
      ko atbalsta
      Union européenne de radio-télévision (UER), Gransakonē [Grand-Saconnex] (Šveice), ko pārstāv A. Karneluti [A. Carnelutti], advokāts,

      persona, kas iestājusies lietā T‑309/04,
      Dānijas Karaliste, ko pārstāv J. Molde [J. Molde], pārstāvis, kam palīdz P. Bīrings [P. Biering] un K. Lundgords Hansens [K. Lundgaard Hansen], advokāti,

      prasītāja lietā T‑317/04,
      Viasat Broadcasting UK Ltd, Vestdreitona [West Drayton], Midlseksa [Middlesex] (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv S. Hjelmborgs [S. Hjelmborg] un M. Onorē [M. Honoré], advokāti,

      prasītāja lietā T‑329/04,
      ko atbalsta
      SBS TV A/S, agrāk TV Danmark A/S, Skovlunde [Skovlunde] (Dānija),

      un
      SBS Danish Television Ltd, agrāk Kanal 5 Denmark Ltd, Haunslova [Hounslow], Midlseksa (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv D. Vandermēršs [D. Vandermeersch], K. U. Karls [K.‑U. Karl] un H. Peics [H. Peytz], advokāti,

      personas, kas iestājušās lietā T‑329/04,
      SBS TV A/S,

      SBS Danish Television Ltd,

      prasītājas lietā T‑336/04,
      ko atbalsta
      Viasat Broadcasting UK Ltd,

      persona, kas iestājusies lietā T‑336/04,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko lietās T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 pārstāv H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk] un M. Nījārs [M. Niejahr], lietā T‑329/04 – N. Kāns [N. Kahn] un lietā T‑336/04 – Kāns un Nījārs, pārstāvji,

      atbildētāja lietās T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04,
      ko atbalsta
      SBS TV A/S,

      SBS Danish Television Ltd,

      un
      Viasat Broadcasting UK Ltd,

      personas, kas iestājušās lietā T‑309/04,
      un
      Dānijas Karaliste,
      TV 2/Danmark A/S
      un
      UER,

      personas, kas iestājušās lietās T‑329/04 un T‑336/04,
      lietās T‑309/04 un T‑317/04 par prasībām pirmām kārtām atcelt Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumu 2006/217/EK par Dānijas
         īstenotajiem pasākumiem attiecībā uz TV 2/Danmark (OV 2006, L 85, 1. lpp., kļūdas labojums – OV 2006, L 368, 112. lpp.) un, pakārtoti, atcelt šī lēmuma 2. pantu vai šī panta
         3. un 4. punktu un lietās T‑329/04 un T‑336/04 par prasībām atcelt šo pašu lēmumu tiktāl, ciktāl ar to konstatēta valsts atbalsta,
         kas daļēji ir ar kopējo tirgu saderīgs, esamība.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], (referents), tiesneses E. Martinša Ribeiru [E. Martins Ribeiro] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],

      sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 7. un 8. novembra tiesas sēdes,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1        EKL 16. pantā paredzēts:

      “Neskarot [EKL] 73., [EKL] 86. un [EKL] 87. panta noteikumus un ņemot vērā nozīmi, kāda sabiedriskiem pakalpojumiem ir Savienības
         kopīgo vērtību sistēmā, kā arī to nozīmi sociālas un teritoriālas kohēzijas veicināšanā, Kopiena un dalībvalstis, nepārsniedzot
         savas attiecīgās pilnvaras un šā Līguma piemērošanas jomu, rūpējas, lai šādi pakalpojumi pamatotos uz tādiem principiem un
         nosacījumiem, kas ļauj īstenot to uzdevumu.”

      2        EKL 86. panta 2. punktā paredzēts:

      “Uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi [..] attiecas šajā Līgumā ietvertie noteikumi
         un jo īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums de iure vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Kopienas
         interesēm.”

      3        EKL 87. panta 1. punktā paredzēts:

      “Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā
         citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem
         uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”

      4        EKL 311. pantā paredzēts:

      “Protokoli, kas pēc dalībvalstu savstarpējas vienošanās pievienoti šim Līgumam, ir daļa no tā.”
      5        Protokolā par sabiedriskās radioraidīšanas sistēmu dalībvalstīs, kurš ar Amsterdamas līgumu tika ieviests kā EK līguma pielikums
         (OV 1997, C 340, 109. lpp.; turpmāk tekstā – “Amsterdamas protokols”), paredzēts:

      “[Dalībvalstis], uzskatot, ka sabiedriskās apraides sistēma dalībvalstīs ir tieši saistīta ar katras sabiedrības demokrātiskām,
         sociālām un kultūras prasībām un ar nepieciešamību saglabāt viedokļu dažādību plašsaziņas līdzekļos, ir vienojušās par šādām
         interpretējošām tiesību normām, kuras tiek pievienotas [EK] līguma pielikumā:

      [EK] līguma noteikumi neskar dalībvalstu iespējas nodrošināt valsts apraides finansējumu, ja šādu finansējumu piešķir apraides
         organizācijām, lai tās izpildītu valsts pasūtījumu, ko tām uzticējusi, noteikusi un organizējusi attiecīgā dalībvalsts, un
         ja šāds finansējums nav pretrunā kopējām interesēm, iespaidojot tirdzniecības nosacījumus un konkurenci Kopienā, tomēr ņemot
         vērā valsts pasūtījuma izpildi.”

      6        2001. gada 15. novembrī Komisija publicēja Paziņojumu par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu sabiedriskajai apraidei (OV
         C 320, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par apraidi”), kurā tā izklāstīja principus, uz kuriem tā pamatojas, piemērojot
         EKL 87. pantu un EKL 86. panta 2. punktu attiecībā uz sabiedrisko raidorganizāciju iestāžu valsts finansējumu.

       Prāvu rašanās fakti
      7        Dānijā ir divas valsts apraides organizācijas, pirmkārt, “Danmarks Radio” (turpmāk tekstā – “DR”) un, otrkārt, “TV 2/Danmark” (turpmāk tekstā – “TV2”); 2003. gada 1. janvārī gan no grāmatvedības, gan nodokļu maksāšanas viedokļa TV2 tika aizstāts ar TV 2/Danmark A/S (turpmāk tekstā – “TV2 A/S”). DR tiek finansēts gandrīz tikai no licenču līdzekļiem. TV2 daļēji tiek finansēts no licenču līdzekļiem, bet daļēji arī no ieņēmumiem no reklāmas.

      8        TV2 tika dibināts 1986. gadā, pamatojoties uz 1986. gada 4. jūnija lov om ændring af lov om radio‑ og fjernsynsvirksomhed (Likums, ar kuru groza Likumu par apraides pakalpojumiem) Nr. 335 (turpmāk tekstā – “1986. gada likums, ar kuru dibināts
         TV2”), kā neatkarīgs uzņēmums. TV2 sāka raidīt 1988. gada 1. oktobrī. Tas raida zemes raidītāju kanālā TV2 un 2000. gadā sāka raidīt arī satelītkanālā TV2 Zulu. 2002. gada beigās TV2 Zulu, kas līdz tam bija sabiedrisks apraides kanāls, tika pārveidots par maksas komerckanālu.

      9        Bez valsts apraides organizācijām Dānijas valsts mēroga televīzijas tirgū ir arī divi komerctelevīzijas uzņēmumi, pirmkārt,
         uzņēmumu apvienība, kuru veido SBS TV A/S un SBS Danish Television Ltd (turpmāk tekstā attiecīgi – “SBS A/S” un “SBS Ltd”, bet, aplūkojot tās kopā, “SBS”), otrkārt, sabiedrība Viasat Broadcasting UK Ltd (turpmāk tekstā – “Viasat”).

      10      SBS A/S un SBS Ltd pieder SBS Broadcasting SA, Luksemburgas sabiedrībai, kas pārvalda televīzijas un radio stacijas vairākās dalībvalstīs.

      11      SBS A/S, agrāk TV Danmark A/S, kopš 1997. gada aprīļa zemes raidītāju kanālā pārraida komerctelevīzija TV Danmark 2. TV Danmark 2, kas atrodas Kopenhāgenā, stacijas raidījumi ar satelīta palīdzību turklāt tiek pārraidīti dažādiem kabeļoperatoriem un Dānijas
         DTH (DirectToHome (satelīta apraide tieši dzīvesvietā)) mājsaimniecībām pārējā valsts daļā.

      12      SBS Ltd, agrāk Kanal 5 Denmark Ltd, kas dibināta 1999. gadā ar nosaukumu TV Danmark 1 Ltd un šādi saukta līdz 2004. gadam, kopš 2000. gada 1. janvāra pārraida ar satelīta palīdzību komerctelevīzijas kanālu Kanal 5 (sākotnēji saukts par TV Danmark 1) no Apvienotās Karalistes un ar šīs valsts izsniegtu licenci.

      13      Viasat pieder Modern Times Group (MTG), daudznacionālai grupai, kas darbojas plašsaziņas līdzekļu nozarē. Atbilstoši Apvienotajā Karalistē izsniegtajai atļaujai Viasat kopš 1992. gada pārraida Dānijā satelītkanālus TV3 un TV3+.

      14      SBS un Viasat konkurē ar TV2 valsts televīzijas reklāmu tirgū.

      15      TV2 sabiedrisko pakalpojumu definīcijai piemērojamās Dānijas tiesību normas laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam tika ieviestas
         ar 1992. gada 23. decembra lov om radio‑ og fjernsynsvirksomhed (Likums par apraides pakalpojumiem) Nr. 1065 tā vēlāk publicētajās konsolidētajās versijās, tostarp 1994. gada 24. jūnija
         versijā Nr. 578 (turpmāk tekstā – “Likums par apraidi”). Šīs normas tika papildinātas un precizētas TV2 statūtos.

      16      Ar 2000. gada 5. aprīļa vēstuli SBS iesniedza Komisijai sūdzību par finansējumu, ko Dānijas Karaliste ir piešķīrusi TV2. Sanāksme ar sūdzības iesniedzējām notika 2000. gada 3. maijā.

      17      2001. gada 28. februārī, 3. maijā un 11. decembrī SBS iesniedza papildu informāciju.

      18      Komisija savā 2002. gada 5. jūnija vēstulē Dānijas iestādēm pieprasīja informāciju, uz ko Dānijas iestādes atbildēja ar 2002. gada
         10. jūlija vēstuli. Ar šīm iestādēm notika divas sanāksmes[, proti,] 2002. gada 25. oktobrī un 19. novembrī. Ar 2002. gada
         19. novembra un 3. decembra vēstulēm Dānijas iestādes sniedza papildu informāciju.

      19      Ar 2003. gada 24. janvāra vēstuli Komisija informēja Dānijas Karalisti par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto
         procedūru attiecībā uz šīs dalībvalsts finansējuma piešķiršanu TV2 (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”).

      20      Komisijas lēmums par procedūras uzsākšanu 2003. gada 14. martā tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 59, 2. lpp.). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus sakarā ar izskatāmajiem pasākumiem.

      21      Ar 2003. gada 24. marta vēstuli Komisija saņēma Dānijas iestāžu apsvērumus, kā arī citu informāciju, kas nosūtīta ar 2003. gada
         19. decembra un 2004. gada 15. marta vēstulēm. Komisija saņēma arī vairāku ieinteresēto personu apsvērumus. SBS iesniedza savus apsvērumus ar 2003. gada 11. aprīļa vēstuli. Eiropas komerctelevīzijas uzņēmumu apvienība (ACT) savus apsvērumus iesniedza ar 2003. gada 14. aprīļa vēstuli. Komerciālās raidorganizācijas Antena 3 TV un Gestevisión Telecinco [savus apsvērumus] iesniedza ar 2003. gada 16. aprīļa vēstuli. Savukārt Viasat to izdarīja 2003. gada 14. aprīlī. Ar 2003. gada 4. jūlija vēstuli Komisija šos apsvērumus nosūtīja Dānijas Karalistei, kura
         savus komentārus iesniedza ar 2003. gada 12. septembra vēstuli.

      22      Ar 2003. gada 15. decembra un 2004. gada 6. janvāra vēstulēm SBS Komisijai nosūtīja papildu informāciju. 2003. gada 17. decembrī notika Komisijas un SBS sanāksme, un 2004. gada 9. februārī notika Komisijas un Dānijas iestāžu sanāksme, kuras laikā Dānijas iestādes izklāstīja
         savs komentārus par SBS 2004. gada 15. marta vēstulē sniegto papildu informāciju.

      23      2003. gada 17. decembrī notika pilnsapulce, kurā, piemērojot Dānijas 2003. gada 10. jūnija Likumu Nr. 438 par TV2 A/S, tika izveidota TV2 A/S, kura gan no grāmatvedības, gan no nodokļu maksāšanas viedokļa pastāv, sākot ar 2003. gada 1. janvāri.

      24      Ar 2004. gada 19. maija Lēmumu 2006/217/EK par Dānijas īstenotajiem pasākumiem attiecībā uz TV 2/Danmark (OV 2006, L 85, 1. lpp., kļūdas labojums – OV 2006, L 368, 112. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija nolēma,
         ka “atbalsts, ko [Dānijas Karaliste] laika posmā no 1995. līdz 2002. gadam [..] piešķ[īrusi] [TV2] licenču līdzekļu un citu līdzekļu veidā, kas ir minēti šajā lēmumā, ir saskaņā ar kopējā tirgus interesēm [ar kopējo tirgu
         saderīgs], kā minēts [EKL] 86. panta 2. punktā, izņemot summu [..] 628,2 miljonu [Dānijas kronu] apmērā” (apstrīdētā lēmuma
         1. pants).

      25      Komisija noteica Dānijas Karalistei pienākumu atgūt šo summu ar procentiem no TV2 A/S (apstrīdētā lēmuma 2. pants).

      26      Ar 2004. gada 23. jūlija vēstuli Dānijas Karaliste paziņoja Komisijai TV2 A/S rekapitalizācijas projektu. Šajā projektā attiecībā uz valsts finansētajiem pasākumiem bija paredzēts kapitāla ieguldījums
         440 miljonu Dānijas kronu (DKK) apmērā un valsts aizdevuma DKK 394 miljonu apmērā kapitalizācija.

      27      Ar 2004. gada 6. oktobra Lēmumu [C(2004) 3632, galīgā redakcija] lietā par valsts atbalstu Nr. 313/2004 TV 2/Danmark A/S rekapitalizācijai (OV 2005, C 172, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “rekapitalizācijas lēmums”) Komisija secināja, ka “paredzētais
         kapitāla ieguldījums DKK 440 miljonu apmērā un aizdevuma konvertēšana par pašu kapitālu ir vajadzīgi, lai atjaunotu kapitālu,
         kurš TV2 pēc tās pārveidošanas par akciju sabiedrību ir vajadzīgs, lai īstenotu tās sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu” (rekapitalizācijas
         lēmuma 53. apsvērums). Līdz ar to Komisija “konstatēja, ka visi valsts atbalsta elementi, kas varētu būt saistīti ar paredzēto
         TV2 [A/S] rekapitalizāciju saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu ir ar kopējo tirgu saderīgi ” (rekapitalizācijas lēmuma 55. apsvērums).

      28      Rekapitalizācijas lēmums ir priekšmets prasībām atcelt tiesību aktu, kuras ir cēlušas attiecīgi SBS un Viasat lietā T‑12/05 un lietā T‑16/05 un kuras patlaban tiek izskatītas Pirmās instances tiesā.

       Process
       Lietas T‑309/04 un T‑317/04
      29      Ar Pirmās instances tiesā attiecīgi 2004. gada 28. jūlijā un 3. augustā iesniegtajiem prasības pieteikumiem TV2 A/S un Dānijas Karaliste cēla attiecīgi prasības lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04.

      30      Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2004. gada 3. un 17. augustā un reģistrēti attiecīgi
         ar lietas numuriem T‑317/04 R un T‑309/04 R, Dānijas Karaliste un TV2 A/S cēla prasības par pagaidu noregulējumu, kas saistīts ar apstrīdētā lēmuma piemērošanas apturēšanu. Tomēr sakarā ar šo lietas
         dalībnieku atteikšanos no saviem lūgumiem par pagaidu noregulējumu ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 14. decembra
         rīkojumu šīs prasības tika svītrotas no reģistra.

      31      Savā prasības pieteikumā Dānijas Karaliste lūdza apvienot lietas T‑309/04 un T‑317/04. TV2 A/S un Komisija pret šo lūgumu neiebilda.

      32      Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 2. decembrī, Viasat lūdza atļauju iestāties lietā T‑317/04 Komisijas prasījumu atbalstam.

      33      Ar 2005. gada 17. janvāra vēstuli Dānijas Karaliste lūdza ievērot konfidencialitāti konkrētiem prasības pieteikuma un aizstāvības
         lietā T‑317/04 elementiem attiecībā uz Viasat. Tomēr, tā kā Viasat lūgums iestāties lietā ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 13. aprīļa rīkojumu tika noraidīts,
         ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2007. gada 1. marta rīkojumu tika nolemts, ka par iepriekš minēto
         lūgumu par konfidencialitātes ievērošanu nav jālemj.

      34      Ar dokumentiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2004. gada 2., 10. un 13. decembrī, Viasat un SBS lūdza atļauju iestāties lietā T‑309/04 Komisijas prasījumu atbalstam, bet Union européenne de radio-télévision (UER) [Eiropas Raidorganizāciju apvienība, turpmāk tekstā – “UER”] lūdza atļauju iestāties šajā pašā lietā TV2 A/S prasījumu atbalstam.

      35      Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 18. aprīļa un 6. jūnija rīkojumiem Viasat, SBS un UER lūgumi atļaut iestāties lietā tika apmierināti.

      36      Ar 2005. gada 14. janvāra un 13. februāra vēstulēm TV2 A/S lūdza ievērot konfidencialitāti konkrētiem prasības pieteikuma un aizstāvības lietā T‑309/04 elementiem attiecībā uz personām,
         kas iestājušās lietā. Tās pret šiem lūgumiem neiebilda.

      37      Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2007. gada 1. marta rīkojumu šie lūgumi ievērot konfidencialitāti
         tika apmierināti.

      38      Ar 2005. gada 8. novembra dokumentu SBS lūdza apvienot lietu T‑336/04 (SBS A/S un SBS Ltd/Komisija) ar šīm lietām un ar lietu T‑329/04 (Viasat/Komisija). Pārējās lietas dalībnieces, izņemot UER, par šo lūgumu apvienot lietas iesniedza apsvērumus.

      39      Atbildot uz Pirmās instances tiesas 2006. gada 24. oktobra rakstveida jautājumu, Dānijas Karaliste un TV2 A/S 2006. gada 10. novembrī iesniedza apsvērumus par to interešu prasības iesniegšanā saglabāšanos pēc rekapitalizācijas lēmuma
         pieņemšanas.

       Lieta T‑329/04
      40      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 2. augustā, Viasat cēla prasību T‑329/04.

      41      Attiecīgi ar 2004. gada 18. novembra un 1. un 14. decembra dokumentiem Dānijas Karaliste, TV2 A/S, UER un British Broadcasting Corp. (BBC) lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

      42      Ar 2004. gada 9. decembra dokumentu SBS lūdza atļauju iestāties lietā Viasat prasījumu atbalstam.

      43      Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 18. aprīļa un 6. jūnija rīkojumiem Dānijas Karalistei,
         TV2 A/S un UER tika atļauts iestāties lietā Komisijas atbalstam un SBS tika atļauts iestāties lietā Viasat atbalstam, bet BBC lūgums atļaut iestāties lietā tika noraidīts.

      44      Ar 2004. gada 6. un 17. decembra un 2005. gada 18. janvāra, 1. marta un 30. maija vēstulēm Viasat lūdza ievērot konfidencialitāti konkrētiem prasības pieteikuma un replikas 2005. gada 12. maija kļūdas labojuma elementiem
         attiecībā uz personām, kas iestājušās lietā. Dažas personas, kas iestājušās lietā, pret šiem lūgumiem iesniedza iebildumus.

      45      Ar 2005. gada 8. novembra dokumentu SBS lūdza apvienot lietu T‑336/04 ar lietām T‑309/04, T‑317/04 un T‑329/04. Pārējās lietas dalībnieces, izņemot UER, iesniedza apsvērumus par šo lūgumu apvienot lietas.

      46      Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2007. gada 1. marta rīkojumu tika daļēji apmierināti lūgumi ievērot
         konfidencialitāti.

       Lieta T‑336/04
      47      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 13. augustā, SBS cēla prasību lietā T‑336/04.

      48      Attiecīgi ar 2004. gada 18. novembra un 1., 13. un 14. decembra dokumentiem Dānijas Karaliste, TV2 A/S, UER un BBC lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

      49      Ar 2004. gada 1. decembra dokumentu Viasat lūdza atļauju iestāties lietā SBS prasījumu atbalstam.

      50      Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 15. aprīļa un 10. maija rīkojumiem Dānijas Karalistei,
         TV2 A/S un UER tika atļauts iestāties lietā Komisijas atbalstam un Viasat tika atļauts iestāties lietā SBS atbalstam, bet BBC lūgums atļaut iestāties lietā tika noraidīts.

      51      Ar 2004. gada 29. decembra un 2005. gada 18. marta, 20. aprīļa, 27. maija un 8. jūlija vēstulēm SBS lūdza ievērot konfidencialitāti konkrētiem prasības pieteikuma, aizstāvības un replikas elementiem attiecībā uz personām,
         kas iestājušās lietā. Dažas personas, kas iestājušās lietā, pret šiem lūgumiem iesniedza iebildumus.

      52      Ar 2005. gada 8. novembra dokumentu SBS lūdza apvienot lietu T‑336/04 ar lietām T‑309/04, T‑317/04 un T‑329/04. Pārējās lietas dalībnieces, izņemot UER, par šo lūgumu apvienot lietas iesniedza apsvērumus.

      53      Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2007. gada 1. marta rīkojumu tika daļēji apmierināti šie lūgumi
         ievērot konfidencialitāti.

      54      Pēc lietas dalībnieču apsvērumu par lietu apvienošanu uzklausīšanas Pirmās instances tiesa uzskata, ka atbilstoši tās Reglamenta
         50. panta 1. punktam lietas T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04 ir jāapvieno galīgā sprieduma taisīšanai.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      55      Lietā T‑309/04 TV2 A/S, kuru – izņemot attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem – atbalsta UER, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu;
      –        pakārtoti tam – samazināt summu, kas ir minēta                                                       apstrīdētā lēmuma 1. panta beigās un šī lēmuma 2. panta 1. punktā, par summu, kas nav mazāka par DKK 167 miljoniem, sākot
         no 1997. gada, un atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta 3. un 4. punktā minēto kavējuma procentu prasījumu;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      56      Lietā T‑317/04 Dānijas Karalistes prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu;
      –        pakārtoti tam – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta 3. un 4. punktu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      57      Lietās T‑309/04 un T‑317/04 Komisijas, kuru pirmajā no minētajām lietām atbalsta Viasat un SBS, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      58      Lietā T‑329/04 Viasat, kuru atbalsta SBS, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz to šī lēmuma daļu, ar kuru atbalsts atbilstoši EKL 86. panta
         2. punktam tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      59      Lietā T‑336/04 SBS, kuru atbalsta Viasat, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir konstatējusi, ka TV2 laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam lēmumā uzskaitīto licenču līdzekļu un citu līdzekļu veidā piešķirtais atbalsts atbilstoši
         EKL 86. panta 2. punktam ir ar kopējo tirgu saderīgs;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      60      Lietās T‑329/04 un T‑336/04 Komisijas, kuru atbalsta Dānijas Karaliste, TV2 A/S un UER, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Par prasību lietās T‑309/04 un T‑317/04 pieņemamību
      61      Savās atbildēs uz replikām Komisija vēlas noskaidrot, vai Dānijas Karalistei un TV2 A/S joprojām ir interese iesniegt prasību par apstrīdēto lēmumu. Komisija uzskata, ka šī lēmuma un rekapitalizācijas lēmuma kopējā
         iedarbība visumā attiecībā uz prasītājām lietas dalībniecēm ir labvēlīga.

      62      Tā kā prasības pieņemamības nosacījumi, it īpaši intereses celt prasību neesamība, ir saistīti ar absolūtu šķērsli tiesas
         procesam (Tiesas 1987. gada 7. oktobra rīkojums lietā 108/86 D.M./Padome un CES, Recueil, 3933. lpp., 10. punkts, un Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 27. marta rīkojums lietā T‑398/02 R Linea GIG/Komisija, Recueil, II‑1139. lpp., 45. punkts), Pirmās instances tiesai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai prasītājiem ir kāda interese panākt
         apstrīdētā lēmuma atcelšanu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 10. marta rīkojums apvienotajās lietās T‑228/00, T‑229/00,
         T‑242/00, T‑243/00, no T‑245/00 līdz T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, no T‑256/00 līdz T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00,
         T‑271/00, no T‑274/00 līdz T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 un T‑296/00 Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia u.c./Komisija, Krājums, II‑787. lpp., 22. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā T‑141/03
         Sniace/Komisija, Krājums, II‑1197. lpp., 22. punkts).

      63      Pirmkārt, ir jāatgādina, ka EKL 230. pantā skaidri tiek nošķirtas, no vienas puses, Kopienas un dalībvalstu iestāžu tiesības
         celt prasību atcelt tiesību aktu un, no otras puses, fizisku un juridisku personu [tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu],
         šī panta otrajā daļā cita starpā dalībvalstīm prasības atcelt tiesību aktu ceļā ir dotas tiesības apstrīdēt Komisijas lēmumu
         tiesiskumu, turklāt šo tiesību īstenošanai nav izvirzīts nosacījums, ka interesei celt prasību ir jābūt pamatotai. Tātad dalībvalstij
         nav jāpierāda, ka tās apstrīdētajam Komisijas tiesību aktam ir juridiska iedarbība attiecībā uz šo dalībvalsti, lai tās prasība
         būtu pieņemama. Tomēr, lai Komisijas tiesību akts varētu būt šīs dalībvalsts prasības atcelt tiesību aktu priekšmets, tam
         ir jārada juridiskas sekas (skat. Tiesas 2001. gada 27. novembra rīkojumu lietā C‑208/99 Portugāle/Komisija, Recueil, I‑9183. lpp., 22.–24. punkts un tajos minētā judikatūra).

      64      Attiecībā uz Dānijas Karalistes celto prasību ir acīmredzams, ka, ņemot vērā EKL 230. panta otro daļu un iepriekšējā punktā
         minēto judikatūru, šī prasītājas vienīgi kā dalībvalsts prasība atcelt tiesību aktu šajā gadījumā ir pieņemama.

      65      Faktiski nav strīda par to, ka apstrīdētais lēmums ir izlemjošs akts, jo tas rada saistošas juridiskas sekas.

      66      Šādos apstākļos Komisijas apgalvojumam, ka apstrīdētā lēmuma un rekapitalizācijas lēmuma kopējā iedarbība Dānijas Karalistei
         visumā ir labvēlīga un tātad tai nav intereses celt prasību, šķiet, nav nekādas nozīmes. Katrā ziņā šis Komisijas apgalvojums
         ir balstīts uz nepierādītu pieņēmumu, ka Pirmās instances tiesa nevar atcelt rekapitalizācijas lēmumu prasību atcelt tiesību
         aktu ietvaros, kuras patlaban izskata [Pirmās instances tiesa] un kuras pret šo lēmumu ir cēlušas SBS (lieta T‑12/05) un Viasat (lieta T‑16/05).

      67      Attiecībā uz TV2 A/S celto prasību ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šādas prasības pieņemamība ir saistīta ar nosacījumu, ka
         fiziskai vai juridiskai personai, kas šo prasību ir iesniegusi, ir jābūt ieinteresētai apstrīdētā akta atcelšanā. Šai interesei
         jārodas un jāpastāv, un tā tiek novērtēta attiecībā uz dienu, kad prasība tiek celta (iepriekš 62. punktā minētais spriedums
         lietā Sniace/Komisija, 25. punkts, un Pirmās instances tiesas 2007. gada 20. septembra spriedums lietā T‑136/05 Salvat père & fils u.c./Komisija, Krājums, II‑4063. lpp., 34. punkts).

      68      Lai noteiktu, vai šāda interese pastāv, lēmuma atcelšanai kā tādai ir jārada juridiskas sekas vai, citiem vārdiem sakot, prasības
         iznākumam ir jārada priekšrocības lietas dalībniekam, kas cēlis prasību (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 28. septembra
         spriedumu lietā T‑310/00 MCI/Komisija, Krājums, II‑3253. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

      69      Šajā gadījumā ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija sākotnēji uzskatīja, ka TV2 piešķirtie finanšu pasākumi ir jākvalificē kā valsts atbalsts, pēc tam pārbaudīja, vai šis valsts atbalsts var tikt uzskatīts
         par saderīgu ar kopējo tirgu, ņemot vērā EKL 86. panta 2. punktu, šajā lietā izvērtējot, vai valsts finansējums ir samērīgs
         ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanai vajadzīgo. Komisija atzina, ka atbalsts, kas laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam tika
         piešķirts TV2 licenču līdzekļu un citu līdzekļu veidā, kas ir minēti šajā lēmumā, bija saderīgs ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 86. panta
         2. punktam, izņemot summu DKK 628,2 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 1. pants).

      70      TV2 A/S ir uzņēmums, kas apstrīdētajā lēmumā ir norādīts kā faktiskais pasākumu, kas daļēji ir kvalificēti kā [ar kopējo tirgu] nesaderīgs
         atbalsts, saņēmējs, un tātad atbalsta atgūšanas pienākums Dānijas Karalistei bija uzlikts attiecībā uz šo uzņēmumu (apstrīdētā
         lēmuma 163. apsvērums un 2. pants). Turklāt nav strīda par to, ka TV2 A/S patiešām ir pārskaitījusi Dānijas Karalistei kopējo summu, ko tā bija parādā sakarā ar šo atgūšanas pienākuma īstenošanu.

      71      Ir jāuzskata, ka šādos apstākļos TV2 A/S ir interese celt prasību par apstrīdēto lēmumu, lai panāktu gan tā pilnīgu, gan daļēju atcelšanu.

      72      Šajā sakarā ir jāuzsver, pirmkārt, ka šī lieta, kas attiecas uz lēmumu, ar kuru tiek konstatēta atbalsta, kas daļēji ir [ar
         kopējo tirgu] saderīgs un daļēji nesaderīgs, esamība, atšķiras no lietām, kurās ir pasludināta judikatūra, ar kuru noteiktos
         apstākļos, neesot interesei celt prasību, atbalsta saņēmēja par Komisijas lēmumu, ar kuru atbalsta pasākums ir kvalificēts
         kā pilnībā ar kopējo tirgu saderīgs, iesniegtā prasība nav pieņemama (Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedums
         lietā T‑212/00 Nuove Industrie Molisane/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., un iepriekš 62. punktā minētais spriedums lietā Sniace/Komisija).

      73      Otrkārt, ir jānorāda, ka apstākļi, kādos Komisija šajā gadījumā ir novērtējusi attiecīgā atbalsta saderīgumu, liedz pārbaudīt
         TV2 A/S prasības pieņemamību, sadalot apstrīdēto lēmumu divās daļās, no kurām vienā strīdīgie valsts atbalsta pasākumi tiek kvalificēti
         kā daļēji ar kopējo tirgu nesaderīgi, bet otrā daļā valsts atbalsts tiek kvalificēts kā daļēji [ar kopējo tirgu] saderīgs.

      74      Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir pārbaudījusi, vai attiecīgo valsts finansējuma pasākumu kopums izmeklēšanas laikposmā pārsniedz
         neto izmaksas par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Komisija tātad minētos pasākumus novērtēja vispārēji
         un veica aprēķinu, kas rezultātā parāda pārmērīgu kompensāciju DKK 628,2 miljonu apmērā, kas ir atzīta par nesaderīgu, no
         kā attiecīgi un papildus izriet, ka ir arī saderīga atbalsta summa. No Komisijas analīzes izriet arī strīdīgo pasākumu saderīguma
         un nesaderīguma kvalificēšanas savstarpējā atkarība un nedalāmais raksturs.

      75      Tādējādi šī situācija tāpat atšķiras arī no tās, kas Kopienu tiesai sakarā ar intereses celt prasību neesamību lika par nepieņemamu
         atzīt prasību atcelt tiesību aktu, kuru atbalsta saņēmējs iesniedzis par Komisijas lēmumu tiktāl, ciktāl tā rezolutīvās daļas
         īpašā normā par saderīgu ar kopējo tirgu ir atzīts viens no trim strīdīgajiem finanšu pasākumiem, aplūkojot tos atsevišķi
         (iepriekš 67. punktā minētais spriedums lietā Salvat père & fils u.c./Komisija, 48. punkts).

      76      Turklāt to pašu iemeslu dēļ, kas minēti iepriekš 66. punkta beigās, TV2 A/S interese celt prasību nevar tikt apstrīdēta ar Komisijas apsvērumu, kas balstīts uz iespējamo apstrīdētā lēmuma un rekapitalizācijas
         lēmuma vispārējo labvēlīgo iedarbību.

      77      Katrā ziņā, pat pieņemot, ka ir jāpārbauda TV2 A/S par apstrīdēto lēmumu izvirzītās prasības pieņemamība, pirmkārt, attiecībā uz to, ka ar to strīdīgie valsts atbalsta pasākumi
         ir kvalificēti par daļēji ar kopējo tirgu nesaderīgiem, otrkārt, attiecībā uz to, ka tajā minētie pasākumi daļēji ir kvalificēti
         kā [ar kopējo tirgu] saderīgi, prasība tomēr cita starpā ir pieņemama arī attiecībā uz pēdējo minēto aspektu.

      78      Ir jāatgādina, ka prasītājs var atsaukties uz interesi saistībā ar tiesisko situāciju nākotnē ar nosacījumu, ka tam jāpierāda,
         ka aizskārums šajā situācijā arī turpmāk būs konkrēts. Tādējādi prasītājs nevar atsaukties uz nekonkrētām un nākotnē [iespējamām]
         situācijām, lai pamatotu savu interesi prasībā atcelt apstrīdēto aktu (Pirmās instances tiesas 1992. gada 17. septembra spriedums
         lietā T‑138/89 NBV un NVB/Komisija, Recueil, II‑2181. lpp., 33. punkts).

      79      No judikatūras, kas pasludināta saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu, kuras par Komisijas lēmumu, ar kuru attiecīgais atbalsts
         ir atzīts par pilnībā ar kopējo tirgu saderīgu vai ar kuru viens no trijiem strīdīgajiem finanšu pasākumiem [ir atzīts] par
         [ar kopējo tirgu] saderīgu, iesnieguši atbalsta saņēmēji, izriet, ka interese celt prasību var izraisīt “risku”, ka prasītāju
         tiesisko situāciju ietekmē prasības tiesā (šajā sakarā skat. iepriekš 67. punktā minēto spriedumu lietā Salvat père & fils u.c./Komisija, 43. punkts), vai arī “risku”, ka prasības Kopienu tiesā iesniegšanas brīdī ir celtas un tiek izskatītas prasības
         tiesā (iepriekš 62. punktā minētais spriedums lietā Sniace/Komisija, 28. punkts).

      80      Pirmās instances tiesa norāda, ka TV2 A/S savos 2006. gada 10. novembra apsvērumos tiesas sēdē ir minējusi, kas nav ticis apstrīdēts, ka pret to un Dānijas Karalisti
         Viasat 2006. gada februārī ir cēlusi prasību Østre Landsret (Austrumu reģiona tiesa); prasību, lai panāktu, ka TV2 A/S un Dānijas Karalistei solidāri vai katrai atsevišķi tiek piespriests samaksāt Viasat summu DKK 200 miljonu apmērā sakarā ar to, ka šis valsts atbalsts nav bijis paziņots Komisijai, un sakarā ar to, ka šis prettiesiskais
         atbalsts ir ļāvis TV2 reklāmas laiku tirdzniecībā īstenot zemo cenu politiku, kas Viasat ir radījis zaudējumus. TV2 A/S precizēja, un arī tas nav ticis apstrīdēts, ka Østre Landsret šo tiesvedību ir apturējusi, lai sagaidītu Pirmās instances tiesas spriedumus lietās, kurās tiek izskatīts apstrīdētā lēmuma
         tiesiskums.

      81      Lai arī nav apstrīdēts, ka TV2 A/S prasību atcelt tiesību aktu Pirmās instances tiesā iesniedza, pirms Viasat bija iesniegusi prasību valsts līmenī, Pirmās instances tiesa uzskata, ka risks, ka TV2 A/S prasības tiesā iesniegšanas brīdī ir celtas un tiek izskatītas prasības valsts tiesā, šajā gadījumā izrādās vairāk nekā nepārprotami
         pierādīts ar faktu, ka šis risks nevis joprojām pastāv kā tāds, bet gan ir konkrēti materializējies ar Viasat iesniegto prasību, kas patlaban tiek izskatīta valsts tiesā un kuras izskatīšana turklāt ir apturēta, tieši gaidot Pirmās
         instances tiesas nolēmumu.

      82      Tātad TV2 A/S ir interese celt prasību atcelt tiesību aktu par visu apstrīdēto lēmumu, proti, arī attiecībā uz daļu, kurā strīdīgie valsts
         atbalsta pasākumi ir kvalificēti kā daļēji ar kopējo tirgu saderīgi.

      83      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šīs prasības atcelt apstrīdēto lēmumu ir pieņemamas.

       Par lietas būtību
      84      Prasības lietās T‑309/04 un T‑317/04 ietver deviņus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Otrais
         pamats attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, jo licenču līdzekļi, kā arī ieņēmumi no reklāmas laika pārdošanas, kas
         TV2 ir pārskaitīti ar Fonds TV2 starpniecību, nav valsts līdzekļi. Trešais pamats attiecas uz kļūdu pārmērīgās kompensācijas aprēķinā. Ceturtais pamats attiecas
         uz to, ka apgalvotā pārmērīgā kompensācija ir samērīga peļņa. Piektais pamats attiecas uz to, ka, tā kā nav šķērssubsīdiju,
         pārmērīgā kompensācija nav valsts atbalsts. Sestais pamats attiecas uz valsts atbalsta neesamību, jo valsts finansējums atbilstot
         tirgus ekonomikas privātā ieguldītāja kritērijam. Septītais pamats attiecas uz to, ka pārmērīgā kompensācija esot vajadzīgā
         rezerve sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu izpildei. Astotais pamats attiecas uz pret TV2 A/S vērsto atbalsta atgūšanas [pienākuma] prettiesiskumu un tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principa aizsardzības pārkāpumu.
         Devītais pamats attiecas uz apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu saistībā ar kavējuma procentu atgūšanu.

      85      Prasība lietā T‑329/04 ietver trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk
         tekstā – “PVTN”), kas ir TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevums, kļūdainu kvalificēšanu. Otrais pamats attiecas uz efektīva tirgus dalībnieka nepiemērotu
         kritēriju Paziņojuma par apraidi 58. punkta izpratnē, lai novērtētu šķērssubsīdiju reklāmas laika tirdzniecībai kā sabiedrisko
         pakalpojumu finansējumu, un to, ka šis novērtējums būtu jāveic EKL 87. panta 1. punkta ietvaros, ņemot vērā TV2 efektivitātes līmeni. Trešais pamats attiecas uz ienākumu palielināšanas kritērija nepiemērotību, lai novērtētu šo šķērssubsīdiju.

      86      Prasība lietā T‑336/04 ietver astoņus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz EKL 86. panta 2. punkta, 87. un 88. panta pārkāpumu,
         jo tika konstatēts atbalsta, kas faktiski ir prettiesisks, jo nav ticis paziņots, saderīgums. Otrais pamats attiecas uz PVTN,
         kas ir TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevums, kļūdainu kvalificēšanu. Trešais pamats attiecas uz EKL 86. panta 2. punkta, 87. un 88. panta,
         kā arī Amsterdamas protokola pārkāpumu sakarā ar to, ka attiecīgais valsts atbalsts ir apstiprināts, pamatojoties uz ieņēmumu
         palielināšanas kritēriju un pierādīšanas pienākumu uzliekot SBS. Šis pamats attiecas arī uz acīmredzamu kļūdu novērtējumā. Ceturtais pamats attiecas uz acīmredzamām kļūdām novērtējumā,
         piemērojot ieņēmumu palielināšanas kritēriju. Piektais pamats, ņemot vērā Komisijas šaubas, attiecas uz EKL 86. panta 2. punkta
         prettiesisku piemērošanu. Sestais pamats attiecas uz acīmredzami kļūdainu EKL 86. panta 2. punkta piemērošanu TV2 Zulu piešķirtajam atbalstam. Septītais pamats attiecas TV2 neto izmaksu samērīguma ar sabiedrisko pakalpojumu [sniegšanas] pienākumiem pārbaudes neesamību. Astotais pamats attiecas
         uz EKL 86. panta 2. punkta pārkāpumu un acīmredzamām kļūdām novērtējumā, kuru Komisija veica saistībā ar Dānijas valsts kontroli
         pār TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevuma izpildi.

      87      Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms kopsakarā ir jāpārbauda pirmais pamats lietā T‑329/04 un otrais pamats lietā T‑336/04,
         kuri attiecas uz PVTN, kas ir TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevums, kļūdainu kvalificēšanu.

       Par pirmo prasības pamatu lietā T‑329/04 un otro prasības pamatu lietā T‑336/04, kuri attiecas uz PVTN, kas ir TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevums, kļūdainu kvalificēšanu

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      88      Ar šiem pamatiem SBS un Viasat iebilst pret apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Komisija TV2 sabiedrisko pakalpojumu pienākumu definīciju, ņemot vērā PVTN jēdzienu, ir uzskatījusi par pieņemamu. Šī definīcija esot
         pārāk plaša un neprecīza.

      89      SBS norāda, ka, tos definējot, ievērojot izvirzītos mērķus, TV2 sabiedrisko pakalpojumu pienākumi ļaujot šim raidītājam pēc saviem ieskatiem izvēlēties līdzekļus un tātad dodot tam iespēju
         ietvert jebkuru darbību valsts finansēto sabiedrisko pakalpojumu lokā.

      90      Sabiedriskajiem pakalpojumiem būtu jāietver tikai nerentablas televīzijas programmas, vai vismaz raidītāju, kas [sniedz] sabiedriskos
         pakalpojumus, gadījumā, kuri tiek finansēti jaukti, t.i., vienlaikus gan no valsts puses, gan arī ar reklāmas laiku tirdzniecību.
         Faktiski raidītājiem, kas [sniedz] sabiedriskos pakalpojumus un kas saņem jauktu finansējumu, noteikti būtu jāpazemina reklāmas
         cenas, lai samazinātu komerciālo tirgus dalībnieku ienākumus.

      91      TV2 [sniegto] sabiedrisko pakalpojumu definīcija neesot pieņemama, jo tā nenošķir ar Dānijas tiesību normām komerctelevīzijām
         uzliktos pienākumus.

      92      Turklāt Komisija neesot pareizi pārbaudījusi TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu, jo tā pārbaudi neesot veikusi attiecībā uz šo uzdevumu laikposmā no 1995. līdz 2000. gadam.

      93      Turklāt visa TV2 kā sabiedrisko pakalpojumu sniedzēja programmu klāsta aplūkošana neesot saderīga ar Paziņojumu par apraidi, jo viss šis programmu
         klāsts nerada “papildu” izmaksas šī paziņojuma 44. punkta izpratnē. Pat ja būtu pieņemama plaša sabiedrisko apraides pakalpojumu
         definīcija, tomēr visu raidītāja izdevumu uzskatīšana par tādiem, kas ir saistīti ar sabiedrisko pakalpojumu [sniegšanu],
         būtu pretrunā EKL 86. panta 2. punktam. Faktiski, šādi interpretējot, netiekot ņemts vērā nosacījums, saskaņā ar kuru kompensēt
         var tikai tos izdevumus, kuri raidītājam “parasti nebūtu radušies”.

      94      Viasat norāda, ka būtiska daļa no TV2 programmu klāsta nekādi neatšķiras no pašas Viasat un SBS A/S programmu klāsta. Komisijai esot bijis jāveic padziļināta TV2 programmu kategoriju analīze, tās jāsalīdzina ar komerctelevīziju kanālu programmām un tādējādi jāidentificē kategorijas,
         kurām ir sabiedrisko pakalpojumu saturs.

      95      Komisija, kuru atbalsta TV2 A/S, Dānijas Karaliste un UER, norāda, ka prasītāju nostāja ir balstīta uz pārmērīgi šauru PVTN jēdziena izpratni. Tā atgādina par attiecībā uz dalībvalstīm
         atzīto brīvību, definējot PVTN; par brīvību, kas saistībā ar apraides jomu ir uzsvērta Amsterdamas protokolā. Komisija atgādina,
         ka tās kontroles uzdevums saistībā ar PVTN definīciju ir ierobežots tādējādi, ka tai ir jāpārbauda, vai šī definīcija nav
         acīmredzami kļūdaina.

      96      Tā norāda, ka TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevuma definīcija nav nedz neskaidra, nedz neprecīza un tajā nav nekā neierasta, salīdzinot ar
         definīcijām, kas ir pieņemtas citās dalībvalstīs. Prasītāju iebildums patiesībā attiecoties nevis uz šīs definīcijas precizitāti,
         bet gan uz TV2 piešķirtā uzdevuma apjomu. Apgalvojums, ka apraides PVTN būtu jāierobežo ar nerentabliem raidījumiem, esot kļūdains. Arguments,
         ka prasītājas piedāvājot tādas pašas programmas kā TV2, neesot pamatots, un tas katrā ziņā esot vienkāršots, sakot, ka, tā kā komerctelevīzijas piedāvā tādu pašu programmu klāstu,
         TV2 raidījumi nevarot būt PVTN.

      97      Attiecībā uz kritiku, kas ir saistīta ar to, ka Komisijai būtu bijis jāsalīdzina attiecīgo TV2 un komerctelevīziju programmu klāsts, tā norāda, ka tas nav Komisijas uzdevums. Tas esot jādara dalībvalstīm, kas nosaka
         sabiedrisko pakalpojumu uzdevuma apjomu, un tām šajā sakarā esot plaša rīcības brīvība.

      98      Attiecībā uz apgalvoto TV2 pienākumu identiskumu pienākumiem, kādi ir komerctelevīziju kanāliem, Komisija norāda, ka no apstrīdētā lēmuma 87. apsvēruma
         izriet, ka atbilstoši tiesību normām vienīgi TV2 ir skaidri paredzēts pienākums īstenot sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu. Šie pienākumi šajā sakarā pārsniedzot nosacījumus,
         kas ir piemērojami atļaujas pārraidīt saņemšanai.

      99      Turklāt faktam, ka TV2 saņem jauktu finansējumu, nav nozīmes jautājumā par PVTN definīciju, šim faktam esot nozīme tikai samērīguma pārbaudes stadijā.
         Komisija norāda, ka tirgus daļu ieguvums skatītāju ziņā nav raidorganizācijas, kas [sniedz] sabiedriskos pakalpojumus, mērķis.

      100    Visbeidzot, Komisija attiecībā uz argumentu, kas saistīts ar Paziņojuma par apraidi 44. punktu, norāda, ka sabiedrisko pakalpojumu
         uzdevuma ietvaros no raidorganizācijas tiek prasīts, lai tās programmu klāsts atbilstu noteiktiem kritērijiem un, ņemot vērā
         faktu, ka ir pieļaujams, ka šis uzdevums var ietvert līdzsvarota un daudzveidīga programmu klāsta sniegšanu, minētā 44. punkta
         izpratnē visas šāda uzdevuma ietvaros izstrādātas programmas ir jāuzskata par “papildinošām”.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      101    Pirmkārt, ir jāatgādina – kā tas ir minēts judikatūrā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 27. februāra spriedumu
         lietā T‑106/95 FFSA u.c./Komisija, Recueil, II‑229. lpp., 99. punkts) un kā to Komisija izklāstījusi savā 2000. gada 20. septembra Paziņojumā par pakalpojumiem ar vispārēju
         tautsaimniecisku nozīmi Eiropā (COM(2000) 580, galīgā redakcija, 22. punkts), dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība attiecībā
         uz definīciju tam, kas atzīstams par PVTN. Tādēļ šo pakalpojumu definīciju, kuru ir noteikusi dalībvalsts, Komisija var apšaubīt
         tikai acīmredzamas kļūdas gadījumā (ģenerāladvokāta Ležē [Léger] secinājumi lietā C‑309/99 Wouters u.c., kurā pasludināts Tiesas 2002. gada 19. februāra spriedums, Recueil, I‑1577. un I‑1583. lpp., 162. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums lietā T‑17/02 Olsen/Komisija, Krājums, II‑2031. lpp., 216. punkts).

      102    PVTN nozīmība Eiropas Savienībā un nepieciešamība nodrošināt šo pakalpojumu pienācīgu sniegšanu cita starpā ir tikusi uzsvērta,
         ar Amsterdamas līgumu iekļaujot EK līgumā EKL 16. pantu (šajā sakarā skat. ģenerāladvokāta Albēra [Alber] secinājumus lietā C‑340/99 TNT Traco, kurā pasludināts Tiesas 2001. gada 17. maija spriedums, Recueil, I‑4109. un I‑4112. lpp., 94. punkts; ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumus lietā C‑475/99 Ambulanz Glöckner, kurā pasludināts Tiesas 2001. gada 25. oktobra spriedums, Recueil, I‑8089. un I‑8094. lpp., 175. punkts, un lietā C‑126/01 GEMO, kurā pasludināts 2003. gada 20. novembra spriedums, Recueil, I‑13769. un I‑13772. lpp., 124. punkts, un ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [Poiares Maduro] secinājumus lietā C‑205/03 P FENIN/Komisija, kurā pasludināts Tiesas 2006. gada 11. jūlija spriedums, Krājums, I‑6295. un I‑6297. lpp., 26. punkts un 35. zemsvītras
         piezīme; skat. arī Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 28. maija rīkojumu lietā T‑53/01 R Poste Italiane/Komisija, Recueil, II‑1479. lpp., 132. punkts).

      103    Konkrēti attiecībā uz apraides PVTN 1974. gada 30. aprīļa spriedumā prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā lietā 155/73 Sacchi (Recueil, 409. lpp.), kurš, cita starpā, attiecas uz jautājumu, vai ekskluzīvas tiesības veikt visa veida televīzijas pārraides, pat
         reklāmas nolūkos, kuras dalībvalsts ir piešķīrusi uzņēmumam, ir uzskatāmas par konkurences noteikumu pārkāpumu, Tiesa būtībā
         atzina, ka dalībvalstis var likumīgi definēt pašus apraides PVTN, kuros ir ietverta vispārēju programmu pārraide. Šajā spriedumā
         Tiesa nosprieda, ka “nevienam Līguma noteikumam nav pretrunā, ka sabiedrības interešu apsvērumu, kuriem nav saimnieciska rakstura,
         dēļ dalībvalstis radio un televīzijas pārraidi [..] nepakļauj konkurencei, piešķirot ekskluzīvas tiesības to veikt vienam
         vai vairākiem uzņēmumiem” (iepriekš minētais spriedums lietā Sacchi, 14. punkts; skat. arī ģenerāladvokāta Reišla [Reiischl] secinājumus šajā lietā, Recueil, 433. lpp., it īpaši 445. lpp., no otrās līdz piektajai daļai, un iepriekš 101. punktā minētos ģenerāladvokāta Ležē secinājumus
         lietā Wouters u.c., 163. punkts).

      104    Turklāt, tā kā Amsterdamas protokolā dalībvalstis ir deklarējušas, ka “sabiedriskās apraides sistēma dalībvalstīs ir tieši
         saistīta ar katras sabiedrības demokrātiskām, sociālām un kultūras prasībām un ar nepieciešamību saglabāt viedokļu dažādību
         plašsaziņas līdzekļos”, tās tieši atsaucās uz sabiedriskās apraides sistēmām, kuras tās ir radījušas, un to pienākumu pārraidīt
         vispārējās televīzijas programmas visu šīs dalībvalsts iedzīvotāju interesēs.

      105    Visbeidzot, jāatgādina noteikumi, saskaņā ar kuriem Padome un dalībvalstis 1999. gada 25. janvāra rezolūcijā par apraides
         sabiedriskajiem pakalpojumiem (OV C 30, 1. lpp.) atkārtoti apliecināja apraides PVTN nozīmību.

      106    Šajā rezolūcijā dalībvalstis, “ievērojot, ka apraides sabiedriskajiem pakalpojumiem, ņemot vērā to kultūras, sociālās un demokrātijas
         funkcijas, kuras tie uzņemas kopējam labumam, ir būtiska nozīme, jo tie nodrošina demokrātiju, plurālismu, sociālo kohēziju
         un kultūras un valodu dažādību, uzsverot, ka jaunajā mediju [plašsaziņas līdzekļu] vidē pieaugusī programmu dažādība pastiprina
         sabiedrisko raidorganizāciju globālo mērķu nozīmību un atkārtoti apliecina dalībvalstu kompetenci [Amsterdamas protokolā]
         noteikto pakalpojumu pilnvarām un finansēšanai”, ir atzīmējušas un atkārtoti apstiprinājušas, ka šis protokols apliecina “[to]
         gribu [..] uzsvērt apraides sabiedrisko pakalpojumu nozīmi”, ka “sabiedriskai apraidei jābūt spējīgai turpmāk nodrošināt plašu
         programmu klāstu saskaņā ar tās uzdevumu, kā to nosaka dalībvalstis, lai uzrunātu sabiedrību kā veselumu”, un ka “šajā kontekstā
         sabiedriskā apraide drīkst censties sasniegt plašu auditoriju”.

      107    Dalībvalsts iespēju plaši definēt apraides PVTN, ietverot tajā vispārējo programmu pārraidi, nevar likt apšaubīt apstāklis,
         ka sabiedriskā raidorganizācija cita starpā veic komercdarbību, tostarp pārdodot reklāmas laiku.

      108    Šādas apšaubīšanas rezultātā pat apraides PVTN definīcija tiktu padarīta atkarīga no to finansēšanas veida. Tomēr hipotētiski
         PVTN jādefinē, ņemot vērā vispārējo [tautsaimniecisko] nozīmi, kuras izpildei tie ir paredzēti, nevis ņemot vērā līdzekļus,
         ar kuriem tiek nodrošināta to sniegšana. Kā Paziņojuma par apraidi 36. punktā norādījusi Komisija, “jautājumu par sabiedrisko
         pakalpojumu sniedzēja misiju nedrīkst sajaukt ar jautājumu par finansēšanas mehānismu, kas izraudzīts šo pakalpojumu nodrošināšanai”.

      109    Šo pašu iemeslu dēļ SBS un Viasat kļūdaini apgalvo, ka apraides PVTN vismaz tādos gadījumos, kad sabiedrisko pakalpojumu raidorganizācija saņem jauktu finansējumu,
         būtu jāierobežo ar nerentablu raidījumu apraidi. Apgalvojums, ka raidorganizācija, kurai ir uzlikts plaši un kvalitatīvā ziņā
         definēts PVTN pienākums un kas saņem jauktu finansējumu, savu reklāmas laiku pārdošanā neizbēgami ir spiesta īstenot mākslīgi
         zemu cenu politiku, lai subsidētu tās komercdarbību ar valsts finansējumu sabiedrisko pakalpojumu [sniegšanai], ir jānoraida
         kā tāds, jo tas ir hipotētisks. Faktiski šāda rīcība nozīmē tikai risku, kurš ir jānovērš dalībvalstīm un attiecībā uz kuru
         Komisija konkrētajā gadījumā var noteikt sankcijas.

      110    Attiecībā uz prasītāju atsauci uz Paziņojuma par apraidi 44. punkta otro teikumu, saskaņā ar kuru “[sabiedrisko pakalpojumu
         uzdevumi] var pamatot kompensāciju tiktāl, ciktāl ar tiem ir saistīti papildu izdevumi, kuri sabiedrisko pakalpojumu raidorganizācijai
         parasti nebūtu radušies”, Pirmās instances tiesa norāda, ka šī teikuma mērķis nekādi nav ar no atsauces uz “papildu” izdevumiem
         izrietošo iespējamo apgalvojumu, ka a contrario obligāti pastāv izmaksas, kas “nav papildu” izmaksas, izslēgt iespējamu apraides PVTN plašu definīciju un līdz ar to sabiedrisko
         pakalpojumu raidorganizācijas visu izmaksu finansēšanas iespēju.

      111    Paziņojuma par apraidi 44. punkta mērķis ir sabiedrisko pakalpojumu izmaksu kompensācijai piemērojamo samērīguma prasību vienīgi
         noteikt tādā veidā, kas ļauj ietvert visas paredzamās situācijas no apraides PVTN, kas ir definēta šauri un tikai kvantitatīvi,
         līdz apraides PVTN, kas ir definēta plaši un kvalitatīvi. Līdz ar to, kā norāda Komisija, uzskats, ka visas apraides PVTN
         ietvaros izstrādātās programmas, kas ir definētas plaši un kvalitatīvi Paziņojuma par apraidi 44. punkta izpratnē, ir “papildu”
         programmas, un līdz ar to uzskats, ka visas raidorganizācijas, kas ir atbildīga par šī PVTN īstenošanu, izmaksas ir “papildu”
         izmaksas un tātad valsts tās var finansēt, pretēji prasītāju apgalvotajam nav kļūdains.

      112    Pirmās instances tiesa piebilst, ka, piekrītot prasītāju nostājai, būtu de facto jāsoda sabiedrisko pakalpojumu televīziju sistēmas, kurās sabiedrisko pakalpojumu raidorganizācijām nav pieejams finansējums
         no reklāmām un tātad to izmaksas pilnībā ir atkarīgas no valsts atbalsta. Atbilstoši prasītāju nostājai pat šādos gadījumos
         noteiktas izmaksas, proti, iespējamās “izmaksas, kas nav papildu” izmaksas, kuru obligāto esamību prasītājas izsecinot no
         Paziņojuma par apraidi 44. punkta redakcijas, valsts nevarētu kompensēt. Tas ir tas, ko Komisija būtībā norāda, apgalvojot,
         ka prasītāju nostājas nosacījums esot tāds, ka bez valsts atbalsta TV2 tomēr turpinātu pastāvēt kā raidorganizācija, kura tiek finansēta no privātajiem līdzekļiem, kas, ņemot vērā faktiskos apstākļus,
         tomēr ir jānoliedz.

      113    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka dalībvalstu kompetence definēt apraides PVTN plaši un kvalitatīvi, tādējādi
         aptverot plašu programmu spektra pārraidi, nevar tikt apstrīdēta, tāpat kā šo dalībvalstu iespēja šī PVTN finansēšanai izmantot
         finansējumu no reklāmām.

      114    Otrkārt, šajā gadījumā ir jāpārbauda, vai Komisija ir pieļāvusi kļūdu, apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka var tikt pieņemta
         Dānijas Karalistes izmantotā PVTN, par kuru ir atbildīga TV2, definīcija.

      115    Apstrīdētā lēmuma 84. apsvērumā Komisija konstatēja, ka “saskaņā ar [Dānijas] likumu “TV2” kā sabiedriska pienākuma izpildītājam
         [sabiedriskai apraides pienākuma izpildītājai] ir pienākums “ar televīzijas, radio un interneta u.tml. palīdzību nodrošināt
         Dānijas iedzīvotājiem plašu programmu un pakalpojumu klāstu, kas sevī ietver ziņu, informatīvos, izglītojošos, mākslas un
         izklaidējošos raidījumus””. Šajā apsvērumā Komisija atsaucās uz apstrīdētā lēmuma 15. apsvērumu, kurā Dānijas likums ir citēts
         tādējādi, ka tajā paredzēts, ka “[“TV2” televīzijas] raidījumiem ir [jā]nodrošin[a] raidījumu augsta kvalitāte, vispusība
         un daudzveidība”, ka “raidījumu programmas veidošanā noteicošā ir informācijas un vārda brīvība” un ka “turklāt īpaša uzmanība
         jāpievērš dāņu valodai un kultūrai”.

      116    Apstrīdētā lēmuma 85. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka, “lai gan “TV2” televīzijas pienākumi ir skaidri un diezgan plaši definēti,
         [..] šī “plašā” [tās uzdevuma] definīcija pilnībā sakrīt ar Paziņojumu par radio un televīziju [atbilst Paziņojumam par apraidi]”.

      117    Pirmās instances tiesa uzskata, ka šis Komisijas vērtējums nav kļūdains. Ir skaidrs, ka Dānijas iestāžu veiktā definīcija
         ir plaša, jo, tā kā tā būtībā ir kvalitatīva rakstura, [šī definīcija] atstāj raidorganizācijas ziņā tās programmu klāsta
         izstrādi. Tomēr prasītāju apgalvotais iebildums par neprecizitāti nav atbilstošs. Gluži pretēji – TV2 uzdevums ir pilnībā skaidrs un precīzs, proti: visiem Dānijas iedzīvotājiem piedāvāt augstu televīzijas raidījumu kvalitāti,
         vispusību un daudzveidību.

      118    Turklāt tiktāl, ciktāl prasītājas ar šo iebildumu par neprecizitāti vēlas apstrīdēt Dānijas iestāžu TV2 ziņā atstāto konkrētu tās programmu klāsta definīciju, ir jākonstatē, ka tajā nav nekā neparasta, drīzāk pretēji – sabiedrisko
         pakalpojumu raidorganizācija, protams, ievērojot kvalitatīvās prasības, kas tai ir izvirzītas kā televīzijas PVTN izpildītājai
         operatorei, konkrēto programmu izvēlē ir redakcionāli neatkarīga no politiskās varas. Šajā sakarā UER, persona, kas iestājusies lietā Komisijas atbalstam, pareizi kā nozīmīgu sabiedrisko pakalpojumu raidorganizācijas vārda
         brīvības un redakcionālās neatkarības no valsts varas saglabāšanai uzsver vārda brīvību, kura Eiropas Savienības Pamattiesību
         hartas, kas pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.), 11. pantā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
         aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 10. pantā ir definēta kā tāda, kas “ietver uzskatu brīvību
         un brīvību saņemt un izplatīt informāciju vai idejas bez valsts iestāžu iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām”.

      119    Attiecībā uz faktu, ka Komisija kļūdaini esot ņēmusi vērā TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevuma definīciju, kas ir ietverta Likumā par apraidi tā 2000. gadā piemērojamajā redakcijā, Pirmās
         instances tiesa uzskata, ka nekas nenorāda uz to, ka šajā Komisijas apstrīdētā lēmuma 15. apsvērumā izmantotajā definīcijā,
         kas būtībā ir izsecināta no Likuma par apraidi tā 2001. gada 22. martā publicētajā konsolidētajā redakcijā Nr. 203, nav pareizi
         ņemti vērā TV2 uzliktie sabiedrisko pakalpojumu pienākumi arī izmeklēšanas laikposma daļā  pirms 2000. gada. Tāpat gan šajā definīcijā,
         gan iepriekš piemērojamajā definīcijā (ietverta Likuma par apraidi tā 1994. gada 24. jūnijā publicētajā konsolidētajā redakcijā
         Nr. 578) ietvertas vienas un tās pašas “kvalitātes, vispusības un daudzveidības” prasības, kas ir būtiskās kvalitatīvās prasības
         TV2 piešķirtajam apraides sabiedriskajam pakalpojumam. Turklāt abās šajās definīcijās noteikts, ka šīs prasības ir piemērojamas
         visām TV2 apraides darbībām.

      120    Attiecībā uz prasītāju iebildumu, kas ir saistīts ar to, ka TV2 sabiedrisko pakalpojumu definīcija neesot pieņemama, jo tajā nav nošķirti pienākumi, kas ar likumu ir noteikti komerctelevīzijām,
         Komisija apstrīdētā lēmuma 87. apsvērumā norādījusi, ka ir jānošķir [apraides] atļaujas piešķiršanas nosacījumi, kuri komerctelevīzijas
         sabiedrībai ir jāizpilda vispārējo interešu dēļ, un valsts vispārējo interešu uzdevuma piešķiršana valsts vai privātajam uzņēmumam.
         Esot acīmredzams, ka TV2 ir iesaistīta šāda uzdevuma [izpildē] un ka [šis uzdevums] pārsniedz pienākumu apjomu, kas ar Dānijas tiesību normām ir noteikts
         visām komerctelevīzijām. Komisija turklāt norāda, ka prasītāju vidū vienīgi SBS A/S ir piemērojamas Dānijas tiesību normas un tātad tā var atsaukties uz šo argumentu, SBS Ltd un Viasat savu darbību veic atbilstoši Apvienotajā Karalistē izsniegtajām atļaujām, un līdz ar to tām nav piemērojams Dānijas tiesiskais
         regulējums.

      121    Pirmās instances tiesa uzskata, ka šie Komisijas apsvērumi ir pareizi. Lai arī SBS A/S kā visām raidorganizācijām, kam ir piemērojams Dānijas likums, apraides atļaujas saņemšanai var tikt paredzēti noteikti pienākumi,
         kas ir ieviesti vispārējo interešu dēļ un ir atgādināti apstrīdētā lēmuma 18. apsvērumā, piemēram, pienākums vismaz vienu
         stundu dienā izplatīt vietēja mēroga programmas un būtisku daļu no programmu klāsta izplatīt dāņu valodā vai Dānijas sabiedrībai,
         tomēr šie pienākumi nav salīdzināmi ar TV2 noteiktajiem sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem. Pēdējie minētie pienākumi paredz sniegt visiem Dānijas iedzīvotājiem mainīgu
         un kvalitātes, vispusības un daudzveidības prasībām atbilstošu programmu klāstu. Tie paredz nosacījumus visām TV2 televīzijas darbībām, turklāt ierobežotāk, nekā tas ir minimālo pienākumu gadījumā, kas Dānijas likumā ir paredzēti apraides
         atļaujas piešķiršanai. Tātad Komisija apstrīdētā lēmuma 87. apsvērumā pareizi ir noraidījusi prasītāju argumentu, kas būtībā
         attiecās uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

      122    Arguments attiecībā uz to, ka TV2 nedrīkstētu atzīt sabiedrisko pakalpojumu [televīzijas] kanāla statusu, jo tās programmu klāsts neatšķiroties no tā, kāds
         ir komerctelevīziju kanāliem, un ka Komisijai būtu bijis jāveic salīdzinoša attiecīgo TV2 un komerctelevīziju kanālu programmu klāstu izpēte, ir jānoraida.

      123    Šo argumentu pieņemot un tādējādi ar programmu klāsta salīdzinošas analīzes palīdzību apraides PVTN definīciju padarot atkarīgu
         no komerctelevīziju programmu klāsta loka, iznākums būtu tāds, ka dalībvalstīm tiktu atņemta to kompetence definēt sabiedrisko
         pakalpojumu. Visbeidzot, PVTN būtu atkarīgs no komerctelevīzijām un to lēmumiem izplatīt vai neizplatīt noteiktas programmas.
         Kā to pareizi norāda TV2 A/S, dalībvalstīm definējot apraides sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu, tās nedrīkst tikt ierobežotas ar komerctelevīziju kanālu
         darbībām.

      124    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājas nav pierādījušas, ka Komisija kļūdaini ir uzskatījusi, ka apraides,
         kuru nodrošina TV2, PVTN plašā un kvalitatīvā definīcija nav acīmredzami kļūdaina un tātad var tikt pieņemta.

      125    Tātad pirmais prasības pamats lietā T‑329/04 un otrais prasības pamats lietā T‑336/04 ir jānoraida.

      126    Pirmās instances tiesa uzskata, ka tālāk secīgi ir jāpārbauda pirmais un otrais prasības pamats lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04,
         kas saistībā ar pirmo pamatu attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, bet saistībā ar otro pamatu – uz EKL 87. panta 1. punkta
         pārkāpumu, jo licenču līdzekļi, kā arī ieņēmumi no reklāmas pārdošanas, kas TV2 tiek pārskaitīti ar Fonds TV2 starpniecību, nav valsts līdzekļi.

       Par pirmo prasības pamatu lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      127    Dānijas Karaliste un TV2 A/S būtībā norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir paudusi nostāju par jautājumiem, kas nav ietverti nolēmumā par procedūras
         sākšanu, ka šī tiesību uz aizstāvību pārkāpuma neesamības gadījumā apstrīdētais lēmums būtu bijis citādāks un ka dažādu īpašu
         apstākļu dēļ Komisijai nolēmumā par procedūras sākšanu būtu bijis jāizsakās skaidrāk.

      128    Pirmkārt, nolēmumā par procedūras sākšanu formālās izmeklēšanas procedūras priekšmets esot bijis formulēts kā tāds, ar kuru
         ir paredzēts pārbaudīt, vai apgalvotā pārmērīgā kompensācija izmeklēšanas laikposmā patiešām ir bijusi domāta, lai piešķirtu
         šķērssubsīdijas TV2 komercdarbībai. Nolēmumā par procedūras sākšanu kā juridiski nozīmīgs fakts nekur nav minēts tirgus ekonomikas privātā ieguldītāja
         princips (turpmāk tekstā – “TEPIP”). Turklāt šis lēmums esot jāizprot tādējādi, ka Komisijai nav bijis nolūka veikt īpašu
         TEPIP ievērošanas pārbaudi. Tā saturs tātad nepamato argumenta, kas balstīts uz jautājumu par to, vai TEPIP ir ticis ievērots
         attiecībā uz apgalvoto pārmērīgo kompensāciju, iesniegšanu. Tomēr Komisija apstrīdētajā lēmumā esot izskatījusi jautājumu
         par to, vai Dānijas Karaliste ir rīkojusies kā tirgus ekonomikas privātais ieguldītājs.

      129    Otrkārt, tiek apgalvots, ka Komisija lietas materiālus būtu novērtējusi citādāk, ja Dānijas Karalistei būtu bijusi iespēja
         iesniegt savus argumentus un nozīmīgos dokumentus. Apstrīdētais lēmums cita starpā esot pamatots ar to, ka Dānijas Karalistes
         izvirzītie fakti nav pietiekami, lai pierādītu TEPIP ievērošanu.

      130    Treškārt, Komisija neesot apgalvojusi, ka pārmērīga sabiedrisko pakalpojumu izdevumu, kurus sedz valsts iestāde, kompensācija,
         lai arī tā nav šķērssubsīdija, kā tāda var būt Līgumam pretrunā esošs valsts atbalsts. Tas neizrietot arī no Paziņojuma par
         apraidi, saskaņā ar kuru pārmērīga kompensācija rada problēmas tikai tad, ja pastāv komercdarbību šķērssubsīdija (šī paziņojuma
         58. punkts) vai ja pastāv cita veida ietekme uz tirdzniecības attīstību tādējādi, ka tas ir pretrunā Kopienas interesēm (29. punkta
         iii) apakšpunkts). Pirms nolēmuma par procedūras sākšanu notikusī attīstība ir likusi Dānijas Karalistei uzskatīt, ka pārmērīga
         kompensācija kā tāda netiek uzskatīta par problemātisku.

      131    Savukārt TV2 A/S norāda, ka apstāklim, vai tā ir vai nav iesniegusi atbildes apsvērumus par nolēmumu par procedūras sākšanu nav nozīmes no
         tiesību uz aizstāvību ievērošanas viedokļa. Kā ieinteresētā lietas dalībniece, kuru turklāt nelabvēlīgais lēmums skar tieši,
         tai esot acīmredzama leģitīma interese, lai tiktu ievērotas nolēmumā par procedūras sākšanu noteiktā apjoma robežas.

      132    Komisija, kuru lietā T‑309/04 būtībā atbalsta SBS, pirmkārt, atgādina, ka nolēmumā par formālās izmeklēšanas procedūras sākšanu neesot jāietver izsmeļošs un detalizēts lietas
         novērtējums. Turklāt nolēmumā par procedūras sākšanu esot ietverts gan jautājumu, kas saistīti ar sabiedrisko pakalpojumu
         izmaksu, gan jautājumu, kas saistīti ar TEPIP piemērošanu izsmeļošs apraksts. Turklāt pati Dānijas Karaliste neesot šo nolēmumu
         interpretējusi tādējādi, ka izmeklēšana attiecas tikai uz šķērssubsīdiju.

      133    Attiecībā uz TV2 A/S [ir jānorāda, ka], tā kā šis uzņēmums nav sniedzis apsvērumus formālajā izmeklēšanas procedūrā, nedrīkstētu uzskatīt, ka
         ir aizskartas tā tiesības uz aizstāvību.

      134    Otrkārt, Komisija apstrīd, ka fakti, uz kuriem savā prasībā atsaucas Dānijas Karaliste un kas ir saistīti ar TEPIP, būtu noveduši
         pie atšķirīga rezultāta, nekā tas, pie kura tā ir nonākusi apstrīdētajā lēmumā.

      135    Treškārt, attiecībā uz apgalvotajiem īpašajiem apstākļiem Komisija norāda, ka Dānijas iestāžu divējādā loma, proti, kā valsts
         iestādes un kā iespējamā ieguldītāja loma, tiesību normas saistībā ar valsts atbalstu liek piemērot tām atšķirīgi. Šīs tiesību
         normas esot atšķirīgas atkarībā no tā, vai tās ir piemērojamas valstij kā “publiskai iestādei” vai kā ieguldītājai. Paziņojums
         par apraidi ietverot pamatnostādnes tikai attiecībā uz kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem, nevis attiecībā
         uz valsts ieguldījumiem publiskā uzņēmumā ar tirgus nosacījumiem. Attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem
         pamatuzskats ir tāds, ka pastāv valsts atbalsts. Tomēr Komisijai ir jāpārbauda, vai ir piemērojama EKL 86. panta 2. punktā
         paredzētā atkāpe. Attiecībā uz ieguldījumiem publiskajos uzņēmumos Komisijas galvenais uzdevums ir novērtēt, vai valsts iesaistīšanās
         var tikt pielīdzināta tai, kādu būtu veicis tirgus ekonomikas privātais ieguldītājs.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      136    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana visos procesos, kuri uzsākti pret personu un kuru rezultātā
         var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs lēmums, ir Kopienu tiesību pamatprincips un ir jānodrošina pat tad, ja nav nekāda īpaša
         tiesiskā regulējuma (skat. Tiesas 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 234/84 Beļģija/Komisija, Recueil, 2263. lpp., 27. punkts; 1990. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑301/87 Francija/Komisija, Recueil, I‑307. lpp., 29. punkts; 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑959. lpp., 46. punkts, un 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑288/96 Vācija/Komisija, Recueil, I‑8237. lpp., 99. punkts un tajā minētā judikatūra; Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās
         T‑228/99 un T‑233/99 Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein-Westfalen/Komisija, Recueil, II‑435. lpp., 121. punkts). Šis princips prasa, lai personai, pret kuru Komisija ir uzsākusi administratīvu procedūru, šīs
         procedūras laikā būtu iespēja noderīgi darīt zināmu savu viedokli par apgalvotajiem faktiem un apstākļiem un to nozīmīgumu,
         kā arī par dokumentiem, uz kuriem Komisija balsta savu apgalvojumu par Kopienu tiesību pārkāpuma pastāvēšanu (iepriekš minētais
         1986. gada 10. jūlija spriedums lietā Beļģija/Komisija, 27. punkts).

      137    Attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir valsts atbalsta saņēmēji, ir jānorāda, ka administratīvā procedūra valsts atbalsta jomā tiek
         uzsākta tikai pret attiecīgo dalībvalsti (Tiesas 2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
         Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, Recueil, I‑7869. lpp., 81. punkts). Uzņēmumi, kas ir atbalsta saņēmēji, tiek uzskatīti tikai par ieinteresētajām personām šajā procedūrā
         (iepriekš 136. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein‑Westfalen/Komisija, 122. punkts). No tā izriet, ka ieinteresētajām personām, kā šajā lietā TV2 A/S, kas nevar balstīties uz aizstāvības tiesībām, kuras ir atzītas tām personām, pret ko ir uzsākta procedūra, ir tikai tiesības
         būt attiecīgi iesaistītām administratīvajā procedūrā, ņemot vērā šīs lietas apstākļus (iepriekš minētais spriedums apvienotajās
         lietās Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, 83. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑371/94 un T‑394/94 British Airways u.c./Komisija, Recueil, II‑2405. lpp., 60. punkts, un 2006. gada 31. maija spriedums lietā T‑354/99 Kuwait Petroleum (Nederland)/Komisija, Krājums, II‑1475. lpp., 80. punkts).

      138    Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus
         noteikumus [EKL 88. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 6. pantam, ja Komisija nolemj uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru,
         nolēmums par procedūras sākšanu var tikt ierobežots ar to, ka tajā tiek apkopoti nozīmīgie faktiskie un tiesiskie jautājumi,
         ietverts pagaidu attiecīgā valsts pasākuma novērtējums, kura mērķis ir noteikt, vai tam ir atbalsta raksturs, un izklāstīt
         iemeslus, kas liek šaubīties par šī pasākuma saderīgumu ar kopējo tirgu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums
         apvienotajās lietās T‑269/99, T‑271/99 un T‑272/99 Diputación Foral de Guipúzcoa u.c./Komisija, Recueil, II‑4217. lpp., 104. punkts).

      139    Nolēmumam par procedūras sākšanu ir jāļauj ieinteresētajiem lietas dalībniekiem efektīvi piedalīties formālajā izmeklēšanas
         procedūrā, kuras laikā tiem būtu iespēja izvirzīt savus argumentus. Šajā nolūkā ir pietiekami, ka ieinteresētie lietas dalībnieki
         ir informēti par iemesliem, kas Komisijai sākotnēji likuši uzskatīt, ka pasākums varētu būt jauns ar kopējo tirgu nesaderīgs
         atbalsts (Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑195/01 un T‑207/01 Government of Gibraltar/Komisija, Recueil, II‑2309. lpp., 138. punkts, un iepriekš 138. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Diputación Foral de Guipúzcoa u.c./Komisija, 105. punkts).

      140    Pat neatkarīgi no tā, vai Dānijas Karalistes un TV2 A/S izvirzītais TEPIP ir nozīmīgs, lai saistībā ar valsts atbalstu novērtētu valsts sabiedrisko pakalpojumu finansējumu, Pirmās
         instances tiesa uzskata, ka nolēmums par procedūras sākšanu nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas prasītājām var likt secināt,
         ka pārmērīga kompensācija rada grūtības saistībā ar valsts atbalsta aizliegumu tikai šķērssubsīdiju gadījumā, un tādēļ turpmāk
         neuzturēt sava argumenta, kas balstīts uz TEPIP, izklāstu.

      141    Gluži pretēji, nolēmuma par procedūras sākšanu 54. punktā Komisija, atsaucoties uz Tiesas 2001. gada 22. novembra spriedumu
         lietā C‑53/00 Ferring (Recueil, I‑9067. lpp., 27. punkts), norāda, ka finansējuma, kura mērķis ir kompensēt sabiedrisko pakalpojumu pienākumu izmaksas,
         kvalificēšana par valsts atbalstu ir atkarīga no tā, vai atlīdzība pārsniedz neto papildu izmaksas, ko rada šī uzdevuma izpilde.
         Komisija piebilst, ka, ja palīdzībai ir saprātīga saikne ar sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma neto izmaksām, tas nozīmē, ka
         TV2 nav piešķirtas nekādas faktiskas priekšrocības, salīdzinot ar tās konkurentiem. Līdzīgus apgalvojumus Komisija izsaka citās
         nolēmuma par procedūras sākšanu daļās (skat. šī lēmuma 62., 63., 79. un 83. punktu).

      142    Faktu, ka Komisija nolēmumā par procedūras sākšanu esot uzskatījusi, ka tai ir jāpārbauda, vai izmeklēšanas laikā ir notikusi
         šķērssubsidēšana (skat. nolēmuma par procedūras sākšanu 68. punktu), nevar interpretēt kā tādu, kas savukārt nozīmē, ka nepastāvot
         šādai šķērssubsidēšanai, nav valsts atbalsta. Šis Komisijas apsvērums ir izskaidrojams ar faktu, ka tas savukārt ir ierasti,
         ka, izvērtējot strīdīgos pasākumus ex post, rodas jautājums, vai šie pasākumi izmeklēšanas laikposmā faktiski nav radījuši šķērssubsidēšanu.

      143    Turklāt, un neskarot vēlreiz jautājumu par TEPIP nozīmīgumu valsts sabiedrisko pakalpojumu finansējuma novērtēšanā, ņemot
         vērā ar valsts atbalstu saistītās tiesību normas, pretēji tam, ko apgalvo Dānijas Karaliste, no nolēmuma par procedūras sākšanu
         nevar izsecināt (71. punkta pēdējais teikums), ka Komisija ir norādījusi, ka tā neplāno veikt TEPIP ievērošanas pārbaudi.
         Minētajā 71. punkta pēdējā teikumā Komisija vienīgi atspoguļojusi Dānijas iestāžu argumentu, saskaņā ar kuru tās esot rīkojušās
         kā tirgus ekonomikas privātais ieguldītājs.

      144    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Dānijas Karaliste kļūdaini uzskata, ka nolēmums par procedūras sākšanu formālās
         izmeklēšanas procedūras stadijā tai lika neturpināt izklāstīt tās nostāju, kas balstīta uz TEPIP un saskaņā ar kuru tā attiecībā
         uz TV2 esot rīkojusies kā tirgus ekonomikas privātais ieguldītājs. Šo pašu iemeslu dēļ TV2 A/S kļūdaini apgalvo, ka Komisija formālajā procedūrā esot pārsniegusi nolēmumā par procedūras sākšanu noteiktā apjoma robežas.

      145    Visbeidzot, neviens īpašs apstāklis Komisijai nelika izteikties skaidrāk, nekā tā to ir darījusi nolēmumā par procedūras sākšanu.
         Šajā sakarā un pretēji Dānijas Karalistes apgalvotajam no Paziņojuma par apraidi neizriet, ka pārmērīga kompensācija esot
         tāda, kas var radīt grūtības tikai tad, ja ir notikusi šķērssubsidēšana.

      146    Šādos apstākļos, no kuriem izriet, ka nav pārkāptas nedz Dānijas Karalistes tiesības uz aizstāvību, nedz ierobežotākās TV2 A/S tiesības, kas tai izriet no ieinteresētās personas statusa, šis pamats ir jānoraida.

       Par otro prasības pamatu lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04, kas attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, jo licenču līdzekļi,
         kā arī ieņēmumi no reklāmas pārdošanas, kas TV2 tiek pārskaitīti ar Fonds TV2 starpniecību, nav valsts līdzekļi

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      147    Dānijas Karaliste un TV2 A/S, šo pēdējo prasītāju atbalsta UER, norāda, ka apgalvotā pārmērīgā kompensācija nevar tikt uzskatīta par valsts atbalstu tiktāl, ciktāl tā tiek finansēta no
         licenču līdzekļiem, kā arī ieņēmumiem no reklāmas pārdošanas, kas līdz 1997. gadam tika pārskaitīti ar Fonds TV2 starpniecību (turpmāk tekstā – “ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā”).

      148    Licenču nodevas maksājot izmantotāji, un tātad neesot valsts līdzekļu maksājuma. Tās būtu jāuzskata par daļēju nodevu, ko
         šie izmantotāji maksā par to, lai varētu uztvert TV2, un tās ir pielīdzināmas licenču nodevām, kas tiek maksātas par to, lai uztvertu kabeļtelevīzijas kanālus. Neko nemainot
         fakts, ka pienākums maksāt licenču nodevas, lai varētu uztvert TV2 programmas, ir paredzēts likumā.

      149    Nav nozīmes arī faktam, ka licenču nodevas saņem DR un ka tā ieņēmumi līdz 1997. gadam ar Fonds TV2 starpniecību tika nodoti tālāk. Iemesls tam ir tikai administratīva rakstura.

      150    Apstāklim, kura dēļ ieņēmumu no licenču līdzekļiem nodošana tālāk TV2 nenozīmē valsts līdzekļu nodošanu vai [valstij] pārmetamu atbalstu, vēl jo vairāk ir tāda pati iedarbība attiecībā uz ieņēmumu
         no reklāmas 1995. un 1996. gadā nodošanu.

      151    Licenču līdzekļi, kā arī ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā, kas ir nodoti tālāk TV2 ar Fonds TV2 starpniecību, nevar tikt uzskatīti par tādiem, kurus kontrolē valsts, jo Dānijas Kultūras ministrijai kopš brīža, kad tika
         noteikts licenču nodevas apmērs un kad tika pieņemts lēmums par licenču līdzekļu sadali starp DR un TV2, nav kontrolējusi šos līdzekļus tādā ziņā, lai varētu tos izmatot citiem mērķiem. Citiem vārdiem sakot, licenču līdzekļus
         no šī brīža bija paredzēts izmatot DR vai, attiecīgā gadījumā, TV2 darbībām.

      152    Komisija, kuras prasību lietā T‑309/04 atbalsta SBS, galvenokārt norāda, ka nav strīda par to, ka Kultūras ministrija nosaka licenču nodevas summu, kas ir jāmaksā katram radioaparāta
         vai televizora īpašniekam Dānijā. Šo licenču nodevu saņem DR un, pamatojoties uz Kultūras ministrijas lēmumu, no tām iegūtie līdzekļi atbilstoši nolīgumam par plašsaziņas līdzekļiem,
         kas ir noslēgts ar Parlamentu, tiek sadalīti starp DR un TV2 (apstrīdētā lēmuma 22. apsvērums). Kultūras ministrija cita starpā nosaka brīdi, no kura ir jāsāk un jābeidz maksāt licenču
         nodevu, un to, ka nesamaksātās licenču nodevas var tikt piedzītas ar ieturējumu no algas (apstrīdētā lēmuma 23. apsvērums).
         Līdz 1997. gadam TV2 esot saņēmis līdzekļus ar Fonds TV2 – vienības, kuru valsts ir ieviesusi, lai nodotu ienākumus TV2, – starpniecību.

      153    Atbilstoši Komisijas uzskatam līdzekļi ir jāuzskata par valsts līdzekļiem, ja tos kontrolē valsts un tātad tie ir valsts iestāžu
         rīcībā. Attiecībā uz TV2 licenču nodevas daļu, kas tiek nodota šai raidorganizācijai, nosaka Kultūras ministrija. Attiecībā uz valsts līdzekļu definīciju
         judikatūras kopējā nostāja ir tāda, ka Kopienu tiesa pārbauda, vai līdzekļus kontrolē valsts. Turklāt no iepriekš minētā izriet,
         ka valsts ir pārraudzījusi gan licenču nodevas iekasēšanu, gan arī tās piespiedu piedziņas īstenošanu. Pienākums maksāt licenču
         nodevu esot visiem televizora vai radioaparāta īpašniekiem, neatkarīgi no tā, vai tas uztver DR vai TV2 programmas. Tātad tā atšķiras no citiem maksājumu pienākumiem, tādiem, kā, piemēram, kabeļu abonements.

      154    Komisija norāda, ka pastāv līgumsaistības starp TV2 un katru personu, kas maksā licenču nodevu. Licenču nodevu sistēma tātad nav salīdzināma ar situāciju, kurā taisīts Tiesas
         2001. gada 13. marta spriedums lietā C‑379/98 PreussenElektra (Recueil, I‑2099. lpp.).

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      155    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai uzskatītu, ka pastāv valsts atbalsts, ir jābūt izpildītiem visiem EKL 87. panta 1. punktā
         paredzētajiem nosacījumiem (iepriekš 136. punktā minētais Tiesas 1990. gada 21. marta spriedums lietā Beļģija/Komisija, 25. punkts;
         1994. gada 14. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija, Recueil, I‑4103. lpp., 20. punkts, un 2002. gada 16. maija spriedums lietā C‑482/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑4397. lpp., 68. punkts).

      156    EKL 87. panta 1. punktā noteiktajā valsts atbalsta aizliegumā principā ir ietverti šādi nosacījumi. Pirmkārt, tam ir jābūt
         saistītam ar valsts iejaukšanos vai ir jāizmanto valsts līdzekļi. Otrkārt, šī iejaukšanās var ietekmēt tirdzniecību starp
         dalībvalstīm. Treškārt, tā rada priekšrocības tās saņēmējam. Ceturtkārt, ar to tiek traucēta konkurence vai arī pastāv draudi
         to traucēt.

      157    Šis pamats attiecas uz pirmo no šiem nosacījumiem, saskaņā ar kuru, lai pasākumus varētu kvalificēt kā atbalstu, tiem jābūt,
         pirmkārt, tieši vai netieši piešķirtiem no valsts līdzekļiem un, otrkārt, jābūt valsts piešķirtiem (skat. iepriekš 155. punktā
         minēto spriedumu lietā Francija/Komisija, 24. punkts; iepriekš 102. punktā minēto spriedumu lietā GEMO, 24. punkts, un 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑345/02 Pearle u.c., Krājums, I‑7139. lpp., 36. punkts).

      158    Pirmkārt, attiecībā uz licenču nodevu no apstrīdētā lēmuma izriet, un tas faktiski nav apstrīdēts, ka tās summu nosaka Dānijas
         iestādes (22. apsvērums), ka pienākums to maksāt neizriet no līgumsaistībām starp TV2 un tās parādnieku, bet gan tikai no fakta, ka [personas] īpašumā ir televizors vai radioaparāts (22. un 59. apsvērums), ka
         tās piedziņa šajā gadījumā tiek veikta atbilstoši tiesību normām, kas regulē nodokļu uzlikšanu (23. apsvērums), un, visbeidzot,
         ka tās ir Dānijas iestādes, kas nosaka TV2 nododamo nodevas daļu (59. apsvērums).

      159    No iepriekš minētā izriet, ka no licenču nodevas iegūtie līdzekļi ir Dānijas iestāžu rīcībā, ka tā šos līdzekļus kontrolē
         un ka tādējādi tās ir valsts līdzekļi.

      160    Otrkārt, attiecībā uz ieņēmumiem no reklāmas Pirmās instances tiesa norāda, ka Dānijas Karaliste un TV2 A/S apstrīd tikai to, kas attiecas uz ieņēmumiem no reklāmas 1995. un 1996. gadā, šie gadi esot bijuši laiks, kad pretēji agrākajam
         laikposmam TV2 reklāmas laiku nepārdeva pati TV2, bet gan trešā sabiedrība (TV2 Reklame A/S) un kad ieņēmumi no šīs tirdzniecības tika nodoti tālāk TV2 ar Fonds TV2 starpniecību (skat. apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumu).

      161    Pirmās instances tiesa, pirmkārt, secina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā  ieņēmumus no reklāmas 1995. un 1996. gadā nav nošķīrusi
         no licenču nodevas.

      162    Lai arī Komisija skaidri norādījusi atšķirību starp ieņēmumiem no reklāmas vispār un ar televīziju saistīto licenču nodevu
         (skat. apstrīdētā lēmuma 10. un 17. apsvērumu) un īsumā minējusi TV2 reklāmas laiku tirdzniecības nosacījumus 1995. un 1996. gadā (skat. apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumu), praktiski tā ieņēmumus
         no reklāmas 1995. un 1996. gadā iekļāvusi licenču nodevā. Turklāt apstrīdētā lēmuma 21. apsvērumā DKK 4067,7 miljonos, kurus
         Komisija kvalificējusi kā “līdzekļus, kas ir iegūti no licenču nodevas”, faktiski ietverti ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā.
         To apstiprina apstrīdētā lēmuma 107. apsvērumā ietvertā 1. tabula, kurā ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā kopumā DKK 4067,7 miljonu
         apmērā nav atspoguļoti šīs tabulas slejā ar virsrakstu “Neto ieņēmumi no reklāmas”, bet gan ietverti tabulas slejā ar virsrakstu
         “Nodeva/Fonds TV2”.

      163    Turklāt Pirmās instances tiesa secina, ka de facto šī ieņēmumu no reklāmas 1995. un 1996. gadā summu iekļaušanas licenču nodevu summās – iekļaušanas, kura, ņemot vērā atšķirību
         starp šo abu veidu finansējumiem, a priori nekādi nav izskaidrota – turklāt nav nekāda īpaša pamatojuma saistībā ar šiem ieņēmumiem no reklāmas, apstrīdētā lēmuma daļā
         mērķis ir Dānijas Karalistes par labu TV2 veiktos dažādos pasākumus kvalificēt vai nekvalificēt kā valsts līdzekļus (57.–68. apsvērums).

      164    Šajā apstrīdētā lēmuma daļā Komisija pārbaudījusi, vai licenču nodevas (57.–60. apsvērums) vai arī ad hoc nodošana tālāk, kas ir veikta Fonds TV2 likvidēšanas laikā 1997. gadā (61. apsvēruma otrais teikums), nozīmē valsts līdzekļu iesaistīšanu, tomēr tā nav izvirzījusi
         jautājumu par ieņēmumiem no reklāmas 1995. un 1996. gadā.

      165    Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 24. apsvērums neietver pietiekamu pamatojumu saistībā ar de facto ieņēmumu no reklāmas 1995. un 1996. gadā iekļaušanu licenču nodevā. Ņemot vērā galvenokārt atšķirību starp ieņēmumu no reklāmas
         un audiovizuālās licenču nodevas raksturu, kā arī faktu, ka runa ir nevis par jebkādu reklāmas laiku pārdošanu, bet gan par
         TV2 reklāmas laiku un, visbeidzot, faktu, ka ieņēmumi no reklāmas 1995. un 1996. gadā vienmēr bija ievērojami mazāki par sabiedrisko
         pakalpojumu [sniegšanai] vajadzīgo, nevar izslēgt, ka šie ieņēmumi no reklāmas patiešām jau no paša sākuma pienācās TV2 un ka to nodošana tālāk ar Fonds TV2 starpniecību bija tikai administratīvs paņēmiens, un tas nenozīmē, ka Dānijas Karaliste faktiski kontrolēja šīs summas.

      166    Pirmās instances tiesa norāda, ka, lai arī prasības Pirmās instances tiesā stadijā Komisija pamatoti izklāsta valsts līdzekļu
         no licenču nodevām raksturu un it īpaši uzsver, ka televizoru īpašnieku maksāto licenču nodevu pamats nav līgumsaistības,
         tā turpretī neatbild konkrēti uz jautājumu par ieņēmumiem no reklāmas 1995. un 1996. gadā un, to darot, nesniedz nevienu pretargumentu
         prasītāju kritikai, kas balstīta uz šo licenču nodevu tīri līgumisko pamatu.

      167    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā
         uz to, ka tā de facto kā valsts līdzekļus ir ņēmusi vērā ieņēmumus no reklāmas 1995. un 1996. gadā. Šādos apstākļos šis pamats ir daļēji jāpieņem
         tiktāl, ciktāl tas attiecas uz ieņēmumiem no reklāmas 1995. un 1996. gadā, un tādējādi jāatceļ apstrīdētais lēmums tiktāl,
         ciktāl tajā šie ieņēmumi ir ietverti valsts līdzekļos.

      168    Pirmās instances tiesa uzskata, ka tālāk ir jāpārbauda iebildums, kuru Dānijas Karaliste un TV2 A/S ir īpaši izvirzījušas piektā, sestā un septītā atcelšanas pamata ietvaros prasībā lietā T‑309/04 un prasībā lietā T‑317/04
         un kas būtībā attiecas uz to, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz nepietiekamu pamatojumu, kas izriet no acīmredzami nepietiekamas
         apstākļu, kādos Dānijas Karaliste izmeklēšanas laikposmā ir finansējusi TV2, pārbaudes, kā rezultātā Komisija ir kļūdaini konstatējusi valsts atbalsta esamību.

       Par iebildumu prasībā lietā T‑309/04 un prasībā lietā T‑317/04 attiecībā uz apstrīdētā lēmuma nepietiekamu pamatojumu, kas
         izriet no Komisijas pienākuma veikt pārbaudi pārkāpuma

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      169    Dānijas Karaliste un TV2 A/S norāda, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz nepietiekamu pamatojumu, jo Komisija neesot nopietni pārbaudījusi jautājumu
         par to, vai konkrēti TV2 no 1995. līdz 2002. gadam ir guvusi priekšrocības no sabiedrisko pakalpojumu vajadzībām samērīga finansējuma. Lai pamatotu
         savu nostāju tās izvirza faktus, saskaņā ar kuriem šis finansējums, lai tas paliktu samērīgs ar sabiedrisko pakalpojumu vajadzībām,
         izmeklēšanas laikposmā tika ieviests un uzturēts objektīvi, pārskatāmi un apdomīgi.

      170    Dānijas Karaliste norāda arī uz 1986. gada likuma, ar ko dibina TV2, sagatavošanas darbiem, kā arī TV2 ieņēmumu un izdevumu prognozi, kas esot bijusi ietverta minēto darbu pielikumā.

      171    TV2 A/S apgalvo, ka TV2 nepieciešamās kompensācijas apmēru paredzēja Kultūras ministrija, vienojoties ar Dānijas Parlamenta Finanšu komisiju, un
         tātad ar stingru parlamentāro kontroli, ik četru gadu nolīgumu, tā saukto plašsaziņas līdzekļu nolīgumu, ietvaros un, pamatojoties
         uz padziļinātu ekonomisko analīzi. Šo padziļināto ekonomisko analīzi attiecīgi 1995. un 1999. gadā esot veicis revīzijas uzņēmums
         KPMG, kuram palīdzējusi no ekspertiem sastāvoša pārraudzības grupa, kurā esot piedalījušies TV2 konkurenti (turpmāk tekstā – “1995./1999. gada ekonomiskā analīze”).

      172    Šīs ekonomiskās analīzes konkrētais mērķis bijis ļaut noteikt nodevu daļu, kam sakarā ar tās sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem
         būtu jānonāk pie TV2, no tā izrietošās vajadzības pēc finansējuma un iespējamo to šīs raidorganizācijas līdzekļu novērtējumu, kas ir iegūti no
         televīzijas reklāmas, kā arī citiem ieņēmumiem. Nodevas summa un TV2 pienākošās daļa turklāt esot noteikta, pieņemot, ka tiks saglabātas valsts piešķirtās priekšrocības cita starpā atbrīvošanas
         no nokavējuma procentiem un atbrīvošanas no nodokļiem veidā, kā tas ir minēts apstrīdētā lēmuma 110. apsvērumā.

      173    1995./1999. gada ekonomiskā analīze, kas tāpat kā TV2 ikgadējās grāmatvedības atskaites tika publicēta, bija ietverta Dānijas Karalistes 2003. gada 24. marta apsvērumu, atbildot
         uz lēmumu par procedūras sākšanu, pielikumā.

      174    Abi izmeklēšanas laikposmā (1995. un 1999. gadā) nozīmīgie plašsaziņas līdzekļu nolīgumi esot konkrēti balstīti uz šo padziļināto
         ekonomisko analīzi. Formālās procedūras laikā iesniedzot šo ekonomisko analīzi, Dānijas Karaliste tātad dokumentējusi Komisijai
         finanšu aprēķinus, kuri bija dažādu plašsaziņas līdzekļu nolīgumu izmeklēšanas laikposmā pamatā.

      175    Dānijas Karaliste un TV2 A/S norāda uz izmeklēšanu un uz Rigsrevisionen (Dānijas Revīzijas palāta) Dānijas valdībai adresētu 1994. un 1995. gada ieteikumu attiecībā uz TV2 pašu kapitāla izveidi un grozījumiem, kuri šajā sakarā būtu jāveic TV2 statūtos. Tās norāda arī uz Finanšu ministrijas 1995. gada 2. augusta ziņojumu, kas tika sagatavots pēc valsts auditoru lūguma,
         kā arī tam sekojošajiem, proti, 1997. gadā, Dānijas Karalistes TV2 statūtos izdarītajiem grozījumiem, precizējot pienākumu izveidot pašu kapitālu vismaz DKK 200 miljonu apmērā.

      176    Ņemot vērā visus šos elementus, no kuriem izriet, ka TV2 finansējums un tā pašu kapitāla izveide izmeklēšanas laikposmā tika noteikti ekonomiski saprātīgi un samērīgi ar sabiedrisko
         pakalpojumu vajadzībām, tas, ka apstrīdētajā lēmumā nav pamatotas analīzes šajā sakarā, nozīmē, ka šī lēmuma pamati un pamatojums
         ir nepietiekami.

      177    Atbildot uz Komisijas apgalvojumu, ka tā ir iepazinusies ar šo faktisko un tiesisko informāciju, bet ir uzskatījusi, ka tā
         nepierāda, ka TV2 saņemtā pārmērīgā kompensācija faktiski ir bijusi rezerve, kas ieviesta, lai ļautu TV2 nosegt ar sabiedrisko pakalpojumu saistītās vajadzības, un ir ar šīm vajadzībām samērīga, Dānijas Karaliste un TV2 A/S norāda, ka noteicošais fakts tomēr esot tas, ka Komisija, lai arī tai šī faktiskā un tiesiskā informācija tika paziņota formālās
         procedūras laikā, apstrīdētajā lēmumā to nav izskatījusi vai katrā ziņā to ir darījusi nepilnīgi un neprecīzi. Apstrīdētais
         lēmums esot balstīts uz formāliem apsvērumiem un neietverot nekādu ekonomisku analīzi attiecībā uz to, vai un kādā veidā TV2 izveidotais pašu kapitāls pārsniedz tā sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu izpildei nepieciešamo un vai attiecīgajā gadījumā
         [šis pašu kapitāls] ir pretrunā vispārējām interesēm. Tātad apstrīdētā lēmuma pamatojumā un pamatos ir nozīmīgi trūkumi.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      178    Pirmkārt, attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu apjomu ir jāatgādina, ka EKL 253. pantā prasītais pamatojums jāpielāgo
         attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta izdevējas – argumentācija, lai ļautu
         ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot kontroli. Pamatojuma prasība
         jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto iemeslu būtību un akta adresātu vai citu
         personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojums
         precizētu visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, jo jautājums, vai akta pamatojumā izpildītas EKL 253. panta
         prasības, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē
         attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

      179    Turklāt ir jāuzsver, ka administratīvajās procedūrās, kurās Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība savu funkciju īstenošanai,
         vēl jo lielāka nozīme ir garantiju ievērošanai administratīvās procedūras laikā, ko sniedz Kopienu tiesību sistēma. Šajās
         garantijās it īpaši ietilpst kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus attiecīgajā lietā nozīmīgos
         apstākļus un pietiekami pamatot savus lēmumus (Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedums lietā C‑269/90 Technische Universität München, Recueil, I‑5469. lpp., 14. punkts).

      180    Turklāt, lai arī Komisijai nav pienākuma lēmumu pamatojumā, kuri pieņemti konkurences tiesību piemērošanas nodrošināšanai,
         izklāstīt visus faktiskos un tiesību jautājumus, kā arī apsvērumus, kas tai likuši pieņemt šādu lēmumu, tomēr saskaņā ar EKL
         253. pantu tai vismaz ir jāmin fakti un apsvērumi, kas ir būtiski tās lēmumu ekonomijā, lai šādā veidā dotu iespēju Kopienu
         tiesai un ieinteresētajām personām uzzināt Līguma piemērošanas apstākļus (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada
         15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94 European Night Services u.c./Komisija, Recueil, II‑3141. lpp., 95. punkts un tajā minētā judikatūra).

      181    No judikatūras izriet arī, ka, ja vien nepastāv īpaši apstākļi, pašā lēmumā ir jāietver pamatojums un to nedrīkst pirmo reizi
         izskaidrot tikai vēlāk Kopienu tiesā (skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 2. jūlija spriedumu lietā T‑61/89 Dansk Pelsdyravlerforening/Komisija, Recueil, II‑1931. lpp., 131. punkts; 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑295/94 Buchmann/Komisija, Recueil, II‑813. lpp., 171. punkts, un iepriekš 180. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās European Night Services u.c./Komisija, 95. punkts un tajā minētā judikatūra). Ir jāatgādina, ka pamatojums ieinteresētajai personai principā jāpaziņo
         vienlaikus ar lēmumu, kas uz to attiecas. Pamatojuma trūkumu nevar novērst tādā veidā, ka ieinteresētā persona lēmuma pamatojumu
         uzzina tiesā notiekošajā procesā (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P
         līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 463. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums lietā T‑16/91
         Rendo u.c./Komisija, Recueil, II‑1827. lpp., 45. punkts, un 2005. gada 15. jūnija spriedums lietā T‑349/03 Corsica Ferries France/Komisija, Krājums, II‑2197. lpp., 287. punkts).

      182    Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Kopienu tiesai, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, kas celta saskaņā ar EKL 230. pantu, ir
         vienīgi jāpārbauda apstrīdētā tiesību akta likumība. Līdz ar to Pirmās instances tiesas kompetencē nav novērst iespējamo pamatojuma
         trūkumu vai papildināt Komisijas pamatojumu, pievienojot tam vai aizstājot elementus, kas neizriet no paša apstrīdētā lēmuma
         (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 27. janvāra spriedumu lietā T‑67/94 Ladbroke Racing/Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 147. un 148. punkts; 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑126/96 un T‑127/96 BFM un EFIM/Komisija, Recueil, II‑3437. lpp., 81. punkts; 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā T‑157/99 Griesel/Padome, Recueil FP, I‑A‑151. un II‑699. lpp., 41. punkts, un iepriekš 181. punktā minēto spriedumu lietā Corsica Ferries France/Komisija, 58. punkts).

      183    Otrkārt, attiecībā uz Komisijai uzliktā pārbaudes pienākuma apjomu valsts atbalsta kontroles ietvaros ir jāatgādina, ka, ja
         dalībvalstīm atbilstoši EKL 10. pantā paredzētajam lojālās sadarbības pienākumam ir jāsadarbojas ar Komisiju, sniedzot tai
         elementus, kas Komisijai ļauj pieņemt lēmumu par attiecīgā pasākuma valsts atbalsta raksturu (attiecībā uz lojālās sadarbības
         pienākumu skat. Tiesas 2003. gada 3. jūlija spriedumu lietā C‑457/00 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑6931. lpp., 99. punkts, un 2005. gada 10. maija spriedumu lietā C‑400/99 Itālija/Komisija, Krājums, I‑3657. lpp., 48. punkts;
         iepriekš 137. punktā minēto spriedumu lietā Kuwait Petroleum (Nederland)/Komisija, 67. punkts), un lai arī dalībvalstij attiecīgajā gadījumā ir jāiesniedz pierādījumi, ka ir izpildīti EKL 86. panta
         2. punkta piemērošanas nosacījumi (Tiesas 1997. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑159/94 Komisija/Francija, Recueil, I‑5815. lpp., 94. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 16. marta spriedums lietā T‑157/01 Danske Busvognmænd/Komisija, Recueil, II‑917. lpp., 96. punkts), tomēr Komisijai Līguma pamata tiesību normu attiecībā uz valsts atbalstu pareizas piemērošanas
         interesēs ir pienākums veikt rūpīgu un objektīvu pārbaudi (šajā sakarā skat. iepriekš 178. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 60.–62. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā T‑54/99 max.mobil/Komisija, Recueil, II‑313. lpp., 49. punkta pirmie divi teikumi, kas nav apstrīdēts ar Tiesas 2005. gada 22. februāra spriedumu lietā C‑141/02 P
         Komisija/max.mobil, Krājums, I‑1283. lpp., un iepriekš 136. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein‑Westfalen/Komisija, 167. punkts) un ka šis pienākums tai liek cita starpā uzmanīgi pārbaudīt elementus, kurus tai ir iesniegusi dalībvalsts.

      184    Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 230. pantu celtas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros Kopienas tiesību akta likumība
         ir jānovērtē, izmantojot to faktisko un tiesisko informāciju, kas pastāvēja akta pieņemšanas laikā. It īpaši Komisijas veiktos
         sarežģītos novērtējumus var pārbaudīt, izmantojot tikai to informāciju, kas tai bija pieejama novērtējuma veikšanas laikā
         (Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās 15/76 un 16/76 Francija/Komisija, Recueil, 321. lpp., 7. punkts; iepriekš 136. punktā minētais 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā Beļģija/Komisija, 16. punkts,
         un 2003. gada 11. septembra spriedums lietā C‑197/99 P Beļģija/Komisija, Recueil, I‑8461. lpp., 86. punkts; Pirmās instances tiesas iepriekš 137. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās British Airways u.c./Komisija, 81. punkts; iepriekš 182. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās BFM un EFIM/Komisija, 88. punkts, un 2005. gada 11. maija spriedums apvienotajās lietās T‑111/01 un T‑133/01 Saxonia Edelmetalle un ZEMAG/Komisija, Krājums, II‑1579. lpp., 67. punkts).

      185    Dānijas Karalistes un TV2 A/S iebildumi ir jānovērtē, ņemot vērā šos principus un apsvērumus.

      186    Šajā sakarā ir jāatgriežas pie apstrīdētā lēmuma noteikumiem, kas ir nozīmīgi jautājumā par to, vai Komisija ir izpildījusi
         savu pienākumu norādīt pamatojumu un rūpīgas pārbaudes pienākumu attiecībā uz TV2 finansējuma nosacījumiem izmeklēšanas laikposmā un šī finansējuma samērīgumu ar sabiedrisko pakalpojumu vajadzībām.

      187    Apstrīdētā lēmuma aprakstošajā daļā Komisija norādījusi, ka TV2 tika dibināts 1986. gadā kā neatkarīgs, ar valsts aizņēmumiem finansēts uzņēmums (11. apsvērums). Tā ir precizējusi, ka TV2 tika finansēts no licenču līdzekļiem un ieņēmumiem no reklāmas (10. un 17. apsvērums), un norādījusi licenču nodevu apmēru
         noteikšanas procedūru un to sadali starp DR un TV2 (22. apsvērums).

      188    Apstrīdētā lēmuma daļā, kurā Komisija ir veikusi juridisko vērtējumu, šī iestāde pārbaudījusi, vai šajā gadījumā ir ievērots
         otrais un ceturtais nosacījums no tiem četriem nosacījumiem, kas ir minēti Tiesas 2003. gada 24. jūlija sprieduma lietā C‑280/00
         Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (Recueil, I‑7747. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Altmark”, bet attiecībā uz iepriekš minētajiem nosacījumiem – “Altmark nosacījumi”) 88.–93. punktā (71. apsvērums).

      189    Pirmās instances tiesa atgādina, ka pirmajam Altmark nosacījumam, ka “uzņēmumam, kas saņem atbalstu, faktiski ir jābūt uzdevumam izpildīt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumus
         un šiem pienākumiem ir jābūt skaidri noteiktiem” (iepriekš 188. punktā minētais spriedums lietā Altmark, 89. punkts). Saskaņā ar otro Altmark nosacījumu “kompensācijas aprēķināšanas pamatā esošie parametri ir jānosaka objektīvi un caurskatāmi [pārskatāmi] iepriekš,
         lai izvairītos no tā, ka šī kompensācija varētu ietvert ekonomisku priekšrocību, atbalstot ieguvēju uzņēmumu salīdzinājumā
         ar konkurējošiem uzņēmumiem” (iepriekš 188. punktā minētais spriedums lietā Altmark, 90. punkts). Saskaņā ar trešo Altmark nosacījumu “kompensācija nevar pārsniegt to, kas vajadzīgs, lai pilnībā vai daļēji nosegtu izmaksas, kuras radušās, pildot
         sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, ņemot vērā uz tām attiecināmos ieņēmumus, kā arī saprātīgu peļņu no šo pienākumu izpildes”
         (iepriekš 188. punktā minētais spriedums lietā Altmark, 92. punkts). Visbeidzot, saskaņā ar ceturto Altmark nosacījumu, “ja sabiedriskos pakalpojumus veicošā uzņēmuma izvēle konkrētā gadījumā nav izdarīta procedūras ietvaros par
         valsts pakalpojumu līguma noslēgšanu, kas ļauj izvēlēties kandidātu, kurš šos pakalpojumus var sniegt, radot sabiedrībai vismazākās
         iespējamās izmaksas, kompensācijas līmenis ir jānosaka, pamatojoties uz izmaksu analīzi vidēja [lieluma] uzņēmumam, kas ir
         labi pārvaldīts un atbilstoši aprīkots, lai spētu izpildīt šo sabiedrisko pakalpojumu nepieciešamās prasības, ņemot vērā uz
         šo pienākumu izpildi attiecināmos ieņēmumus, kā arī [ar šo pienākumu izpildi saistīto] saprātīgo peļņu” (iepriekš 188. punktā
         minētais spriedums lietā Altmark, 93. punkts).

      190    Pirmkārt, attiecībā uz otro Altmark nosacījumu, saskaņā ar kuru kompensācijas aprēķināšanas pamatā esošie parametri ir jānosaka objektīvi un pārskatāmi iepriekš,
         Komisija ir uzskatījusi, ka tas nav izpildīts. Komisijas šajā sakarā izvirzītie iemesli bija tādi, ka “kompensācijas apmērus
         nosaka masu mēdiju vienošanās [plašsaziņas līdzekļu nolīgumos] uz četriem gadiem un [ka] nav [..] [ikgadēja] valsts budžeta,
         kas radītu saikni starp kompensāciju un izmaksāšanu [pakalpojumu sniegšanu]”. Komisija piebilda, ka “turklāt TV2 saņem virkni nekontrolējamu [nepārskatāmu] priekšrocību (nodokļu atvieglojumi, atbrīvošana no aizdevuma daļu iemaksas [nokavējuma
         procentu maksāšanas] utt.)” (apstrīdētā lēmuma 71. apsvērums).

      191    Otrkārt, attiecībā uz ceturto Altmark nosacījumu Komisija ir norādījusi, ka “TV2 nav ticis izvēlēts par valsts apraides organizāciju, pamatojoties uz piedāvājumu, un ka nav tikusi veikta nekāda veida situācijas
         analīze, kas nodrošinātu kompensācijas apjoma noteikšanu pēc labi organizēta un ar producēšanas iekārtām aprīkota vidusmēra
         uzņēmuma, kas atbilstu sabiedriskās televīzijas pienākumu izpildei, izdevumu analīzes, turklāt ņemot vērā uzņēmuma ienākumus
         un mērenu peļņu šo pienākumu izpildes rezultātā [TV2 nav ticis izvēlēts kā sabiedriskā raidorganizācija, pamatojoties uz uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu, un ka nav tikusi veikta
         nekāda veida analīze, lai noskaidrotu, vai kompensācijas apjoms ir noteikts, pamatojoties uz izmaksu analīzi vidēja lieluma
         uzņēmumam, kas ir labi pārvaldīts un atbilstoši aprīkots, lai spētu izpildīt šo sabiedrisko pakalpojumu nepieciešamās prasības,
         ņemot vērā uz šo pienākumu izpildi attiecināmos ieņēmumus, kā arī ar šo pienākumu izpildi saistīto saprātīgo peļņu]” (apstrīdētā
         lēmuma 71. apsvērums).

      192    Apstrīdētā lēmuma daļā, kurā ir veikta atbalsta saderīguma, ņemot vērā EKL 86. panta 2. punktu, un it īpaši samērīguma pārbaude,
         Komisija, atbildot uz Dānijas Karalistes argumentu, saskaņā ar kuru izveidotais kapitāls bija nepieciešams, lai kompensētu
         iespējamās ieņēmumu no reklāmas svārstības (112. apsvērums; skat. arī 111. apsvēruma pirmo teikumu), “atzīst, ka uzņēmumam
         var būt nepieciešama šādas rezerves izveide, lai nodrošinātu savu sabiedrisko pakalpojumu pienākumu izpildi” (113. apsvērums).

      193    Tomēr Komisija ir norādījusi, ka šāda rezerve “ir jāizveido ar noteiktu mērķi, turklāt tā ir jāsaskaņo ar noteikumiem vistuvākajā
         laikā, kad konstatētā pārmērīgās kompensācijas summa būtu jāatmaksā [ir jāizveido ar noteiktu mērķi un jānosaka konkrēti datumi,
         kuros pēc tam, kad ir noteikta pārmērīgās kompensācijas summa, tā ir jāatmaksā]”. Tā atzīmējusi, ka šajā gadījumā runa nav
         par šādu specifisku līdzekļu rezervju izveidošanu, bet gan par pašu kapitāla uzkrāšanu. Tomēr tā piebildusi, ka “pamatkapitāls
         var tikt lietots dažādiem mērķiem, ne tikai, lai nodrošinātu sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu [pašu kapitāls var tikt
         izmantots jebkādiem mērķiem, kas nav obligāti saistīti ar sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu izpildi]” (113. apsvērums).

      194    Apstrīdētā lēmuma 114. apsvērumā Komisija attiecībā uz Dānijas Karalistes izvirzīto piemēru, kas saistīts ar 1999. gadu, gadu,
         kura laikā TV2 ieņēmumi no reklāmas esot ievērojami samazinājušies, norādījusi, ka šī samazināšanās TV2 pat nav likusi izmantot izveidotās kapitāla [rezerves].

      195    Apstrīdētā lēmuma 115. apsvērumā Komisija “uzskata, ka nav bijis nepieciešams kapitāla uzkrājums TV2 pienākumu izpildei [līdz ar to uzskata, ka saņemtais kapitāla uzkrājums nebija vajadzīgs, lai ļautu TV2 efektīvi darboties”. Turklāt tā ir piebildusi, ka, “lai pasargātu uzņēmumu no iespējamiem reklāmas ieņēmumu [ieņēmumu no
         reklāmas] zaudējumiem, būtu jāizveido caurskatāma [pārskatāma] līdzekļu rezerve, nevis jāiegulda lielāka atbalsta summa [un
         nevis jāiegulda peļņa uzņēmumā]”. Līdz ar to Komisija secinājusi, ka tā “nevar pieņemt Dānijas [..] iestāžu pirmo argumentu”,
         kas saistīts ar faktu, ka pārmērīgā kompensācija faktiski veido sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas nodrošināšanai vajadzīgo
         rezervi.

      196    No šiem atgādinājumā izklāstītājiem apstrīdētā lēmuma noteikumiem izriet, ka Komisijas nostāja būtībā ir balstīta uz diviem
         apgalvojumiem.

      197    Pirmkārt, konstatētā TV2 saņemtā pārmērīgā kompensācija esot bijusi nevis pārskatāmi un apdomīgi, un īpaši, lai nodrošinātu sabiedrisko pakalpojumu
         sniegšanu, neraugoties uz ieņēmumu no reklāmas svārstīgumu, izveidota rezerve, bet gan tā esot bijusi tikai nekontrolētu kapitāla
         uzkrājumu rezultāts.

      198    Otrkārt, no 1999. gada izsecinātais piemērs norādot, ka TV2 faktiski nekad neesot bijis jāizmanto savas rezerves.

      199    Attiecībā uz pirmo no šiem apgalvojumiem ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā nav ietverts neviens apsvērums, kas varētu pierādīt
         [šī apgalvojuma] pareizību.

      200    Faktiski apstrīdētajā lēmumā, neraugoties uz tīri aprakstošu norādi uz dažiem Dānijas Karalistes TV2 no 1995. līdz 2002. gadam nododamo licenču nodevu apmēra noteikšanas mehānisma elementiem (skat. 22. apsvērumu), nav minēts
         neviens motīvs, kas ietvertu šī mehānisma un apsvērumu juridisku un ekonomisku analīzi, kas precizētu šīs summas noteikšanu
         visa šī laikposma garumā.

      201    Ir jāsecina, ka, ņemot vērā gan šo elementu ievērošanas nozīmīgumu, lai šajā gadījumā piemērotu gan ar valsts atbalstu saistītās
         tiesību normas, gan arī Komisijai piešķirto rīcības brīvību attiecībā uz sarežģītiem ekonomiskiem jautājumiem, apstrīdētā
         lēmuma pamatojumam atbilstoši iepriekš 178. un 179. punktā minētajai judikatūrai būtu bijis jāietver precīzs un pamatots konkrēto,
         juridisko un ekonomisko apstākļu, kas ietekmējuši TV2 nododamo licenču nodevu apmēra noteikšanu izmeklēšanas laikposmā, novērtējums.

      202    Pirmās instances tiesa, tāpat kā Dānijas Karaliste un TV2 A/S uzskata, ka šis apstrīdētajā lēmumā norādītais nepietiekamais pamatojums šajā jautājumā ir būtisku formas prasību pārkāpums
         un ka tā rezultātā atbilstoši iepriekš 178.–182. punktā atgādinātajai judikatūrai apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.

      203    Pirmās instances tiesa cita starpā uzskata, ka šī pamatojuma nepietiekamība ir izskaidrojama ar to, ka [Komisija] nav veikusi
         nekādu nopietnu konkrēto apstākļu, kas izmeklēšanas laikposmā ietekmējuši licenču līdzekļu summas noteikšanu un nodošanu TV2, pārbaudi formālās izmeklēšanas procedūras laikā.

      204    Tāpat šīs prasības Pirmās instances tiesā stadijā Komisija, lai noraidītu iebildumu, saskaņā ar kuru tā neesot izpildījusi
         pārbaudīšanas pienākumu, norāda, ka “Dānijas iestādes pirms formālās izmeklēšanas procedūras un tās laikā ir nosūtījušas neskaitāmus
         dokumentus un izsmeļošu informāciju par lietu”, bet ka “paziņotajai [papildu] informācijai tomēr ir bijis raksturīgs fakts,
         ka Dānijas iestādes ir mēģinājušas pamatot pārmērīgās kompensācijas uzkrāšanu TV2 ar informāciju un aprēķiniem, kas ir pierādīti vēlāk”. Pēc Komisijas domām, Dānijas Karaliste “neesot spējusi sniegt informāciju,
         kuru datums atbilstu laikposmam, kurā notika kapitāla uzkrāšana uzņēmumā, un kas, iespējams, varētu pamatot kapitāla izveidi
         tādā veidā, kādā tas tika konstatēts TV2 gadījumā”.

      205    Šie apgalvojumi ir atkārtoti vairākās citās Komisijas procesuālo dokumentu vietās. Tāpat tiek apgalvots, ka “Dānijas iestādes
         nevienā brīdī nav iesniegušas informāciju vai dokumentus ex ante attiecībā uz TV2 kapitāla vajadzību tā izveides laikā vai laikposmā, kurā notika izmeklēšana”, vai arī ka “visa informācija šajā sakarā ir
         bijusi balstīta uz vēlāk pierādītiem apsvērumiem un aprēķiniem”.

      206    Turklāt Komisija, lai pamatotu, ka apstrīdētajā lēmumā nav nekādas TV2 izmeklēšanas laikposmā vajadzīgā finansējuma ekonomiskās analīzes, balstās uz apgalvojumu, ka Dānijas Karaliste nav iesniegusi
         nekādus faktus, kas ļautu uzskatīt, ka TV2 attiecīgā kapitāla uzkrāšana bija vajadzīga.

      207    Tomēr faktiski nedz Komisija, nedz personas, kas iestājušās lietā tās atbalstam, neapstrīd, ka 1995./1999. gada ekonomiskā
         analīze, kas ir veikta TV2 nododamo licenču nodevu apmēra noteikšanas, kas notiek ik pēc četriem gadiem, procedūras ietvaros un vajadzībām (skat. iepriekš
         171.–174. punktu), tika iesniegta Komisijai. Turklāt šī analīze esot minēta Dānijas Karalistes 2003. gada 24. marta apsvērumos,
         atbildot uz lēmumu par procedūras sākšanu, un ir pievienota minēto apsvērumu pielikumos.

      208    Komisijas šīs faktiskās un tiesiskās informācijas apstrīdētā lēmuma, kurā tā nekādi netiek minēta, stadijā neievērošana –
         pat ja tas tā būtu tikai lai to apstrīdētu –, apstiprina, ka šī iestāde formālās izmeklēšanas procedūras laikā nav veikusi
         nopietnu pārbaudi elementiem, kas tai tajā laikā tika iesniegti attiecībā uz TV2 finansēšanu laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam.

      209    Pirmās instances tiesa vispārīgi norāda, ka prasības Pirmās instances tiesā stadijā vienīgā ekonomiskā analīze, kuru Komisija
         izvirza savos procesuālajos dokumentos, ir cita analīze nekā 1995./1999. gada ekonomiskā analīze, proti, analīze, kas ir saistīta
         ar TV2 A/S kapitalizāciju tās izveides laikā 2003. gadā vai tās rekapitalizāciju 2004. gadā, analīze, kas faktiski nav veikta ex ante.

      210    Pirmās instances tiesa tātad neatbild uz iebildumu, kurš ir pamatots ar to, ka formālās izmeklēšanas procedūras stadijā nav
         ievērota 1995./1999. gada ekonomiskā analīze. Gluži pretēji – tā ar savu kļūdaino pārmetumu Dānijas Karalistei, ka tā neesot
         iesniegusi apsvērumu elementus ex ante (skat. iepriekš 204. punktu), drīzāk piekrīt, ka tā nav nopietni pārbaudījusi lietas materiālus.

      211    Personas, kas iestājušās lietā Komisijas atbalstam, kuras, kā jau tas iepriekš norādīts, nekādi neapstrīd šīs analīzes esamību
         un iesniegšanu Komisijai, uz šo iebildumu nereaģē.

      212    Turklāt SBS norāda, ka 1995./1999. gada ekonomiskā analīze ir “veca tirgus izpēte”, kas galu galā uzsver, cik nozīmīga šī faktiski ar
         izmeklēšanas laikposmu vienlaicīgā analīze ir Komisijas vērtējuma veikšanai ne tikai ratione temporis, bet arī ratione materiae. Katrā ziņā Pirmās instances tiesa norāda – tā kā 1995./1999. gada ekonomiskā analīze, kā arī tās mērķis ir neapstrīdēti
         prāvas elementi, visa iespējamā šīs analīzes kritika pēc būtības ir jānoraida kā nenozīmīga. Atbilstoši iepriekš 182. punktā
         atgādinātajai judikatūrai Pirmās instances tiesai likumības pārbaudes ietvaros nav jānovērš apstrīdētā lēmuma pamatojuma neesamība,
         aizstājot Komisijas apsvērumus, kurus tā ir sniegusi formālās izmeklēšanas procedūras stadijā.

      213    Lai arī Komisija uz iebildumu par to, ka tā nav ņēmusi vērā 1995./1999. gada ekonomisko analīzi, neatbild, Pirmās instances
         tiesa tomēr norāda, ka Komisija izvirza faktu, ka TV2 A/S neesot piedalījusies formālās izmeklēšanas procedūrā. Pirmās instances tiesa tomēr secina, ka šie apgalvojumi nekādi neapstrīd
         TV2 A/S tiesības prasības [Pirmās instances tiesā] stadijā izvirzīt iebildumu attiecībā uz pienākuma veikt cita starpā 1995./1999. gada
         ekonomiskās analīzes pārbaudi pārkāpumu.

      214    Katrā ziņā pat tad, ja tiktu apsvērts, ka Komisija ar šiem apgalvojumiem ir gribējusi panākt, lai TV2 A/S savā prasības pieteikumā nevarētu atsaukties uz pārbaudes cita starpā attiecībā uz 1995./1999. gada ekonomisko analīzi neesamību,
         šī iespējamā iebilde būtu, no vienas puses, nenozīmīga un, no otras puses, nepamatota šādu iemeslu dēļ.

      215    Attiecībā uz šīs iespējamās iebildes nenozīmīgo raksturu ir jāatgādina, ka pamatojuma neesamība vai nepietiekams pamatojums
         ir būtisku procedūras noteikumu pārkāpums EKL 230.e panta nozīmē un tas ir saistīts ar jautājumu par sabiedrisko kārtību,
         kas Kopienas tiesai ir jāizskata pēc savas ierosmes (Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. septembra spriedums lietā T‑218/02
         Napoli Buzzanca/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑267. un II‑1221. lpp., 55. punkts, un 2005. gada 22. jūnija spriedums lietā T‑102/03 CIS/Komisija, Krājums, II‑2357. lpp., 46. punkts). Tomēr Pirmās instances tiesa pakārtoti, pēc tam, kad tā konstatēja, cita starpā
         atbildot uz prasītāju izvirzīto iebildumu, ka apstrīdētais lēmums nav pietiekami pamatots attiecībā uz nosacījumiem, ar kādiem
         tika noteikta TV2 nododamā licenču nodevu summa izmeklēšanas laikposmā, norāda, ka šīs nepietiekamības iemesls ir tāds, ka Komisija nav izpildījusi
         savu pienākumu veikt pārbaudi (skat. iepriekš 202. un 203. punktu).

      216    Attiecībā uz šī iespējamā iebilduma nepamatoto raksturu Pirmās instances tiesa norāda, ka TV2 A/S nekādi nepamatojas uz jauniem faktiskiem elementiem, kurus Komisija nav zinājusi formālās izmeklēšanas procedūras laikā.
         Gluži pretēji, TV2 A/S vienīgi iebilst, ka Komisija nav pārbaudījusi lietas dalībnieces, kura uzsver, ka TV2 finansējums izmeklēšanas laikposmā bija vajadzīgs un samērīgs ar sabiedrisko pakalpojumu vajadzībām, šai iestādei iesniegtos
         elementus formālās procedūras laikā (skat. apstrīdētā lēmuma 111. un 112. apsvērumu). Tāpat, pat ja TV2 A/S pati nav piedalījusies formālajā izmeklēšanas procedūrā, tai nevar aizliegt Pirmās instances tiesā izvirzīt juridisku argumentu,
         kas attiecas uz šo elementu pārbaudes neesamību (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 6. oktobra spriedumu
         lietā T‑110/97 Kneissl Dachstein/Komisija, Recueil, II‑2881. lpp., 102. punkts un tajā minētā judikatūra; 2004. gada 16. septembra spriedumu lietā T‑274/01 Valmont/Komisija, Krājums, II‑3145. lpp., 102. punkts; iepriekš 184. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Saxonia Edelmetalle un ZEMAG/Komisija, 68. punkts, un 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā T‑217/02 Ter Lembeek/Komisija, Krājums, II‑4483. lpp., 84., 85. un 93. punkts).

      217    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, neveicot tomēr tieši nozīmīgu elementu jautājumā par to, vai attiecīgie pasākumi
         EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir valsts atbalsts vai nav, pārbaudi, Komisija nav izpildījusi savu pienākumu veikt pārbaudi,
         [kas ir] pienākumu neizpilde, kas izskaidro iepriekš 202. punktā konstatēto pamatojuma nepietiekamību.

      218    Attiecībā uz apgalvojumu, kurš ir ietverts arī Komisijas pirmajā apgalvojumā, saskaņā ar kuru Dānijas iestādes nav regulāri
         veikušas izveidoto rezervju apmēra kontroli, papildus faktam, ka šeit runa atkal ir par nepierādītu un Dānijas Karalistes
         formālajā procedūrā skaidri apstrīdētu apgalvojumu (skat. apstrīdētā lēmuma 48. apsvēruma otro teikumu), ir jāsecina, ka pats
         apstrīdētais lēmums ietver norādes, kas var vājināt tā tiesiskumu.

      219    Tāpat no apstrīdētā lēmuma izriet, ka TV2 līdz 2002. gadam būtu bijis jāsniedz ikgadējas sabiedrisko pakalpojumu budžeta vai grāmatvedības atskaites (96. apsvērums).
         Turklāt visā izmeklēšanas laikposmā Rigsrevisionen ir veikusi TV2 grāmatvedības administratīvo un finanšu kontroli (97. apsvērums). Šajā sakarā apstāklis, uz kuru šajā pašā apsvērumā norādījusi
         Komisija, ka Rigsrevisionen pašai nebija “tiesību aizkavēt pārmērīgo kompensāciju”, kā tāds nav būtisks attiecībā uz pārbaudes iestādi un neļauj secināt,
         ka Dānijas iestādes nav veikušas kontroli.

      220    Katrā ziņā Komisija nevar balstīties uz iespējamo kontroles nepietiekamību, lai izdotu rīkojumu atgūt visas summas, kuras
         Dānijas Karaliste apzīmē kā sabiedriskajiem pakalpojumiem vajadzīgo rezervi, jo bija pilnīgi iespējams veikt visu juridisko
         un ekonomisko nosacījumu, kas pamatoja šīs rezerves ieviešanu izmeklēšanas laikposmā, nopietnu pārbaudi, ņemot vērā faktisko
         un tiesisko informāciju, kas bija Komisijas rīcībā, un šādai pārbaudei neesot, nav iespējams tiesiski lemt par to, vai šī
         rezerve bija pilnībā vai vismaz daļēji faktiski vajadzīga sabiedriskajiem pakalpojumiem.

      221    Šo pašu iemeslu dēļ Komisijas atsauces uz “īpašas” (apstrīdētā lēmuma 113. apsvērums) vai arī “pārskatāmas” (apstrīdētā lēmuma
         115. apsvērums) rezerves prasību, ja Komisija noteikti nav veikusi nekādu nopietnu konkrētu nosacījumu, ar kādiem tika pamatota
         TV2 nododamā licenču nodevu summas noteikšana izmeklēšanas laikposmā, pārbaudi, šķiet, ir atsauces uz tīri formālu prasību, kas
         nevar pamatot ar apstrīdēto lēmumu uzlikto pienākumu [šīs summas] atgūt.

      222    Attiecībā uz otro Komisijas apgalvojumu (iepriekš 198. punkts), saskaņā ar kuru minētais 1999. gada piemērs, no kura izriet,
         ka faktiski TV2 nekad nav bijis vajadzības šīs rezerves izmantot, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, nekādi nepierāda, ka pastāv valsts
         atbalsts.

      223    Fakts, ka TV2 nav bijis jāizmanto šīs rezerves 1999. gadā, neliek secināt, ka šīs rezerves ir jāuzskata par nesamērīgām ar TV2 sabiedrisko pakalpojumu vajadzībām. Faktiski pašas rezerves raksturs ir tāds, ka tās tiek izveidotas, lai nodrošinātos vajadzības
         gadījumam, nevis lai noteikti tās izmantotu. Tāpat fakts, ka Komisija vēlāk no rezerves neizmantošanas secina, ka tā nav pamatota,
         ir pretrunā šīs iestādes pieļautajai iespējai izveidot un saglabāt šādu rezervi, lai nodrošinātu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu.
         Galu galā Komisijai, lai tā lietderīgi varētu lemt par TV2 izveidoto rezervju samērīgo vai nesamērīgo raksturu, ir pienākums pārbaudīt it īpaši ekonomisko apsvērumu, uz kuriem Dānijas
         Karaliste ir balstījusies, nosakot TV2 nododamo licenču nodevu summu no 1995. līdz 2002. gadam, pamatotību.

      224    Pirmās instances tiesa turklāt norāda, ka to, ka apstrīdētajā lēmumā nav nopietnas un pamatotas TV2 finansējuma nosacījumu izmeklēšanas laikposmā pārbaudes, savukārt atspoguļo apstrīdētā Komisijas lēmuma 71. apsvērumā ietverto
         apgalvojumu kategoriskais raksturs.

      225    Pirmkārt, attiecībā uz šī 71. apsvēruma, kas ir saistīts ar otro Altmark nosacījumu, pamatojumu Pirmās instances tiesa norāda, ka nav nozīmes atsaukties uz faktu, ka “kompensācijas apmērus nosaka
         masu mēdiju vienošanās [plašsaziņas līdzekļu nolīgums] uz četriem gadiem”, kas ir tīri aprakstoša atsauce, bet tomēr domāta,
         lai pamatotu apgalvojumu, ka kompensācijas parametri iepriekš nav bijuši objektīvi un pārskatāmi paredzēti. Faktiski un, nekādi
         nevēloties aizstāt Komisiju, īstenojot tās kompetences, kas tai ir piešķirtas saistībā ar valsts atbalsta kontroli, Pirmās
         instances tiesa var tikai konstatēt, ka TV2 nododamo licenču nodevu summas noteikšanas ar plašsaziņas līdzekļu nolīgumiem nosacījumi tādos apstākļos, kas ir atgādināti
         iepriekš 171.–174. punktā un kas nav apstrīdēti, drīzāk var tikt uztverti, vismaz veicot sākotnēju analīzi, kā norādes uz
         objektivitāti un pārskatāmību.

      226    Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 71. apsvērumā minētajiem apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem “nav nekāda pieejama [ikgadēja] valsts
         budžeta, kas radītu saikni starp kompensāciju un izmaksāšanu [pakalpojumu sniegšanu]”, vai arī saskaņā ar kuriem “TV2 saņem virkni nekontrolējamu [nepārskatāmu] priekšrocību (nodokļu atvieglojumi, atbrīvošana no aizdevuma daļu iemaksas [nokavējuma
         procentu maksāšanas] utt.)”, ir jāsecina, ka arī šeit un, neskarot padziļinātus vērtējumus, kuri Komisijai attiecīgajā gadījumā
         būtu jāveic, pirmajā brīdī, šķiet, runa ir par neatbilstošiem vai – šīs lietas apstākļos – pat nepareiziem apgalvojumiem.

      227    Pirmkārt, attiecībā uz to, ka nav ikgadēja budžeta, kas radītu saikni starp kompensāciju un pakalpojumu sniegšanu, Pirmās
         instances tiesa norāda, ka otrais Altmark nosacījums šādu formālu prasību neparedz. Šis nosacījums atstāj dalībvalstu ziņā izvēlēties praktiskos nosacījumus, lai nodrošinātu
         tā ievērošanu. Tātad fakts, ka Komisija ir formāli atsaukusies uz to, ka nav “nekāda pieejama [ikgadēja] valsts budžeta, kas
         radītu saikni starp kompensāciju un izmaksāšanu [pakalpojumu sniegšanu]”, lai gan gluži pretēji – iepriekš 171.–174. punktā
         atgādinātie TV2 nododamo licenču nodevu noteikšanas nosacījumi ir tie, kuri tieši bija jāpārbauda otrā Altmark nosacījuma ietvaros, taču apstrīdētajā lēmumā nav veikta nekāda nopietna to analīze, faktiski šķiet kā mākslīgs pamatojums.

      228    Otrkārt, Pirmās instances tiesa, arī šajā gadījumā neskarot Komisijas kompetenci valsts atbalsta jomā, var vienīgi norādīt,
         ka nevar izslēgt, ka iepriekš minētie TV2 nododamo licenču nodevu noteikšanas nosacījumi var būt objektīvi un pārskatāmi nosacījumi, jo tajos cita starpā paredzēta
         Dānijas Parlamenta iejaukšanās, ka tie ir balstīti uz ekonomisko analīzi, kuru ir izstrādājis revīzijas uzņēmums, kuram palīdzēja
         no ekspertiem sastāvoša pārraudzības grupa, kurā esot piedalījušies TV2 konkurenti, un ka šī analīze, tāpat kā TV2 grāmatvedības atskaites tika publicēta. Tātad nevar izslēgt, ka nopietna šo nosacījumu analīze attiecīgajā gadījumā novestu
         pie secinājuma, ka Dānijas Karaliste, pat pirms Tiesa izvirzīja Altmark nosacījumus, būtībā bija nodrošinājusi otrā no šiem nosacījumu ievērošanu.

      229    Treškārt, attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru “[pastāv] virkn[e] nekontrolējamu [nepārskatāmu] priekšrocību (nodokļu
         atvieglojumi, atbrīvošana no aizdevuma daļu iemaksas [nokavējuma procentu maksāšanas] utt.)”, Pirmās instances tiesa var tikai
         norādīt, ka TV2 nododamo licenču nodevu summa, pēc prasītāju domām, kas nav ticis apstrīdēts, tika aprēķināta tieši un, ņemot vērā gadījumu,
         kad tiek saglabāti šie citi valsts pasākumi par labu šai raidorganizācijai. Tomēr, vismaz veicot sākotnēju analīzi un ņemot
         vērā prasītāju veikto TV2 nododamo licenču nodevu summas noteikšanas procedūras aprakstu, nav nekāda iemesla domāt, ka šo citu valsts pasākumu esamība
         un apmērs, kas obligāti tika ņemti vērā šajā licenču nodevas noteikšanas procedūrā, tika slēpti.

      230    No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 71. apsvērumā ietvertie apgalvojumi attiecībā uz otro Altmark nosacījumu, apgalvojumi, kuri apstrīdētajā lēmumā nav balstīti uz nopietnu konkrēto juridisko un ekonomisku nosacījumu, ievērojot
         kurus, tika noteikta TV2 nododamo licenču nodevu summa, analīzi, nav pārliecinoši.

      231    Otrkārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 71. apsvēruma pēdējā teikumā minēto pamatojumu, kas attiecas uz ceturto Altmark nosacījumu, Pirmās instances tiesa norāda, ka, neraugoties uz šī pamatojuma nedaudz divdomīgo formulējumu, kas burtiski norāda,
         ka šajā gadījumā “nav tikusi veikta nekāda [..] analīze”, “kas nodrošinātu [Dānijas Karalistes] kompensācijas apjoma noteikšanu
         pēc labi organizēta un ar producēšanas iekārtām aprīkota vidusmēra uzņēmuma [..] [dalībvalsts veiktas] izdevumu analīzes [..]
         [lai noskaidrotu, vai [Dānijas Karalistes] kompensācijas apjoms ir noteikts, pamatojoties uz [dalībvalsts veiktu] izmaksu,
         kas būtu radušās vidēja [lieluma] uzņēmumam, kas ir labi pārvaldīts un atbilstoši aprīkots, analīzi]”, Komisija ir vēlējusies
         norādīt, ka Dānijas Karaliste nav ievērojusi ceturto Altmark nosacījumu.

      232    Šāds pamatojums, kas galu galā ir ierobežots tieši ar ceturtā Altmark nosacījuma formulējuma pārņemšanu, iespējams, būtu pietiekams tikai tad, ja būtu skaidrs, ka Dānijas Karaliste nav darījusi
         neko, kā rezultātā praktiski tiktu nodrošināta ceturtā Altmark nosacījuma ievērošana, vai ja Komisija būtu pierādījusi, ka šīs dalībvalsts veiktā analīze ir acīmredzami nepietiekama vai
         neatbilstoša, lai nodrošinātu šī nosacījuma ievērošanu. Tomēr šajā lietā šādi apstākļi nav apstiprinājušies. Gluži pretēji,
         ņemot vērā Dānijas Karalistes ieviesto procedūru TV2 nododamo licenču nodevu summas noteikšanai no 1995. līdz 2002. gadam, procedūru, kas saskaņā ar iepriekš 171.–174. punktā
         atgādināto un neapstrīdēto aprakstu cita starpā ietver ekonomisko analīzi, kuras izstrādē ir piedalījušies TV2 konkurenti, nevar izslēgt, ka nopietna visu nosacījumu, kas bija TV2 nododamo licenču nodevu summas noteikšanas izmeklēšanas laikposmā pamatā, pārbaude – pārbaude, kuru būtu bijis jāveic Komisijai,
         – būtu varējusi novest pie secinājuma, ka būtībā Dānijas Karaliste, pat pirms Tiesa definēja Altmark nosacījumus, ir raudzījusies, lai tiktu ievērots ceturtais no šiem nosacījumiem.

      233    No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 71. apsvēruma pēdējā teikumā norādītais pamatojums, ņemot vērā iepriekš 203. un nākamajos
         punktos izdarīto secinājumu, kas ir atgādināts iepriekš 230. punktā un saskaņā ar kuru Komisija formālās izmeklēšanas procedūras
         laikā nav veikusi nopietnu pārbaudi attiecībā uz konkrētiem nosacījumiem, kas izmeklēšanas laikposmā bija Dānijas Karalistes
         TV2 nododamās licenču nodevas summas noteikšanas pamatā, faktiski šķiet tīri formāls.

      234    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, no kuriem izriet, ka apstrīdētais lēmums nav pietiekami pamatots, tādēļ ka Komisija
         ir pārkāpusi savu pienākumu pārbaudīt jautājumus, kas tomēr tieši ir nozīmīgi, lai noteiktu valsts atbalsta esamību, apstrīdētais
         lēmums ir jāatceļ, nepārbaudot citus prasībās lietā T‑309/04, lietā T‑317/04, lietā T‑329/04 un lietā T‑336/04 izvirzītos
         pamatus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
       Par tiesāšanās izdevumiem lietās T‑309/04 un T‑317/04
      235    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums saistībā ar galvenajiem
         prasībā lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04 izvirzītajiem prasījumiem ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
         saskaņā ar prasītāju šajās lietās prasījumiem.

      236    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 5. punktam lietas dalībniekam, kurš atsakās no prasības, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
         ja to apsvērumos par atteikšanos no prasības ir prasījis pretējais lietas dalībnieks. Tā kā prasītājas ir atteikušās no savām
         prasībām par pagaidu noregulējumu lietā T‑309/04 R un lietā T‑317/04 R un Komisija nav prasījusi piespriest tām atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus šajās lietās, tad lietās par pagaidu noregulējumu katra lietas dalībniece sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pati.

      237    Tā kā UER, persona, kas iestājusies lietā T‑309/04 TV2 A/S prasījumu atbalstam, nav prasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      238    SBS un Viasat, personas, kas iestājušās lietā T‑309/04 Komisijas prasījumu atbalstam, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

       Par tiesāšanās izdevumiem lietās T‑329/04 un T‑336/04
      239    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Turklāt atbilstoši šī paša reglamenta 87. panta
         3. punktam Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās
         izdevumus paši, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi.

      240    Viasat un SBS, kas ir gan prasītājas, gan personas, kas iestājušās lietā T‑329/04 un lietā T‑336/04 viena otras atbalstam, saistībā ar
         attiecīgi to izvirzītajiem atcelšanas pamatiem par TV2 sabiedrisko pakalpojumu uzdevuma kvalificēšanu kā PVTN spriedums nav labvēlīgs. Turklāt Pirmās instances tiesa ir konstatējusi,
         ka, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma atcelšanu prasību lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04 ietvaros, nav jāpārbauda citi šo prasītāju
         izvirzītie atcelšanas pamati.

      241    Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa nolemj, ka Viasat un SBS katra pati sedz savus tiesāšanās izdevumus, kas tām radušies gan kā prasītājām, gan arī kā personām, kas iestājušās lietā
         T‑329/04 un lietā T‑336/04, kā arī atlīdzina attiecīgi vienu desmitdaļu Komisijai lietā T‑329/04 radušos tiesāšanās izdevumu
         un vienu desmitdaļu Komisijai lietā T‑336/04 radušos tiesāšanās izdevumu.

      242    Šo pašu iemeslu dēļ Viasat atlīdzina vienu desmitdaļu TV2 A/S, Dānijas Karalistei un UER kā personām, kas iestājušās lietā T‑329/04 Komisijas prasījumu atbalstam, radušos tiesāšanās izdevumu, bet SBS atlīdzina vienu desmitdaļu šīm pašām lietas dalībniecēm kā personām, kas iestājušās lietā T‑336/04 Komisijas prasījumu atbalstam,
         radušos tiesāšanās izdevumu.

      243    Komisija, kā arī TV2 A/S, Dānijas Karaliste un UER, kā personas, kas iestājušās lietā T‑329/04 un lietā T‑336/04 šīs iestādes prasījumu atbalstam, sedz katra deviņas desmitdaļas
         savu lietā T‑329/04 un lietā T‑336/04 radušos tiesāšanās izdevumu.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      lietas T-309/04, T-317/04, T-329/04 un T-336/04 tiek apvienotas sprieduma taisīšanai;
      2)      atcelt Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumu 2006/217/EK par Dānijas īstenotajiem pasākumiem attiecībā uz TV 2/Danmark;
      3)      TV 2/Danmark A/S, Dānijas Karaliste un Komisija sedz katra pati savus lietā T‑309/04 R un lietā T‑317/04 R radušos tiesāšanās izdevumus;
      4)      Komisija sedz savus lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04 radušos tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina TV 2/Danmark A/S un Dānijas Karalistei šajās lietās radušos tiesāšanās izdevumus;
      5)      Union européenne de radio-télévision (UER), SBS TV A/S, SBS Danish Television Ltd un Viasat Broadcasting UK Ltd sedz katra pati savus lietā T‑309/04 radušos tiesāšanās izdevumus;
      6)      SBS TV, SBS Danish Television un Viasat Broadcasting UK katra pati, gan kā prasītājas pamata lietā, gan arī kā personas, kas iestājušās lietā T‑329/04 un lietā T‑336/04, sedz savus
            tiesāšanās izdevumus;
      7)      Viasat Broadcasting UK atlīdzina vienu desmitdaļu Komisijai, TV 2/Danmark A/S, Dānijas Karalistei un UER lietā T‑329/04 radušos tiesāšanās izdevumu;
      8)      SBS TV un SBS Danish Television atlīdzina vienu desmitdaļu Komisijai, TV 2/Danmark A/S, Dānijas Karalistei un UER lietā T‑336/04 radušos tiesāšanās izdevumu;
      9)      Komisija, TV 2/Danmark A/S, Dānijas Karaliste un UER sedz katra deviņas desmitdaļas savu lietā T‑329/04 un lietā T‑336/04 radušos tiesāšanās izdevumu.
      Vilaras Martins Ribeiro Jürimäe
      Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 22. oktobrī.
      Sekretārs          Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     M. Vilaras

      Satura rādītājs

      Atbilstošās tiesību normas
      Prāvu rašanās fakti
      Process
      Lietas T‑309/04 un T‑317/04
      Lieta T‑329/04
      Lieta T‑336/04
      Lietas dalībnieku prasījumi
      Juridiskais pamatojums
      Par prasību lietās T‑309/04 un T‑317/04 pieņemamību
      Par lietas būtību
      Par pirmo prasības pamatu lietā T‑329/04 un otro prasības pamatu lietā T‑336/04, kuri attiecas uz PVTN, kas ir TV2 sabiedrisko
         pakalpojumu uzdevums, kļūdainu kvalificēšanu

      – Lietas dalībnieku argumenti
      – Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par pirmo prasības pamatu lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
      – Lietas dalībnieku argumenti
      – Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par otro prasības pamatu lietā T‑309/04 un lietā T‑317/04, kas attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, jo licenču līdzekļi,
         kā arī ieņēmumi no reklāmas pārdošanas, kas TV2 tiek pārskaitīti ar Fonds TV2 starpniecību, nav valsts līdzekļi

      – Lietas dalībnieku argumenti
      – Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par iebildumu prasībā lietā T‑309/04 un prasībā lietā T‑317/04 attiecībā uz apstrīdētā lēmuma nepietiekamu pamatojumu, kas
         izriet no Komisijas pienākuma veikt pārbaudi pārkāpuma

      – Lietas dalībnieku argumenti
      – Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par tiesāšanās izdevumiem
      Par tiesāšanās izdevumiem lietās T‑309/04 un T‑317/04
      Par tiesāšanās izdevumiem lietās T‑329/04 un T‑336/04
      * Tiesvedības valoda – angļu un dāņu.