title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 15.jūnijā. # Eiropas Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 49. pants - Sociālais nodrošinājums - Pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā nepieciešamie stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi - Tiesību uz kompetentās iestādes iesaistīšanos, papildinot uzturēšanās dalībvalsts iestādes iesaistīšanos, neesamība. # Lieta C-211/08.

text:
      Lieta C‑211/08
      Eiropas Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 49. pants – Sociālais nodrošinājums – Pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā nepieciešamie stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi – Tiesību uz kompetentās iestādes iesaistīšanos, papildinot uzturēšanās dalībvalsts iestādes iesaistīšanos, neesamība
      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz citā dalībvalstī radušos medicīnisko
            izdevumu atlīdzināšanu – Neplānoti stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi – Regula Nr. 1408/71
      (EKL 49. pants; Padomes Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa)
      Atsakoties attiecīgās valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātajām personām atlīdzināt tām citā dalībvalstī
         radušos medicīniskos izdevumus tādas ārstēšanās slimnīcā ietvaros, kas notikusi saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 par sociālā
         nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātajām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā,
         redakcijā, kas grozīta un atjaunota ar Regulu Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 22. panta 1. punkta
         a) apakšpunkta i) daļu, tiktāl, ciktāl dalībvalstī, kurā šie ārstniecības pakalpojumi ir sniegti, piemērojamais apdrošināšanas
         seguma apmērs ir mazāks par apdrošināšanas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā noteikto, dalībvalsts nav pārkāpusi tās EKL 49. pantā
         paredzētos pienākumus.

      Apstāklis, ka dalībvalsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātās personas var tikt pamudinātas priekšlaicīgi
         atgriezties šajā dalībvalstī, lai tur saņemtu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, kas pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī
         laikā kļuvuši nepieciešami to veselības stāvokļa pasliktināšanās dēļ, vai arī atteikties no ceļojuma, piemēram, tūrisma vai
         izglītības mērķiem šajā otrajā dalībvalstī, jo šīs personas nevar – izņemot ierobežotus gadījumus – paļauties uz to, ka kompetentā
         iestāde kompensēs attiecīgo starpību gadījumā, ja līdzvērtīga veselības aprūpes pakalpojuma izmaksas apdrošināšanas dalībvalstī
         pārsniegs šajā otrajā dalībvalstī piemērojamā apdrošināšanas seguma apmēru, ir pārāk nejaušs un netiešs. Līdz ar to strīdīgais
         tiesiskais regulējums kopumā nevar tikt uzskatīts par tādu, kas var ierobežot stacionārās veselības aprūpes, tūrisma vai izglītības
         pakalpojumu sniegšanas brīvību.

      Turklāt gadījumiem, kad neplānoti stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi, kas apdrošinātajai personai sniegti tās pagaidu
         uzturēšanās citā dalībvalstī laikā, šīs dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanas dēļ rada apdrošināšanas dalībvalstij
         augstākas finansiālās izmaksas nekā tad, ja šie veselības aprūpes pakalpojumi būtu sniegti kādā no tajā izvietotajām iestādēm,
         vispārīgi var pretnostatīt gadījumus, kad – tieši pretēji – uzturēšanās dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanas rezultātā
         apdrošināšanas dalībvalstij saistībā ar attiecīgajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem rodas mazākas finansiālās
         izmaksas nekā tās, kas rastos tās pašas tiesiskā regulējuma piemērošanas gadījumā.

      (sal. ar 72., 78. un 80. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 15. jūnijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 49. pants – Sociālais nodrošinājums – Pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā nepieciešamie stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi – Tiesību uz kompetentās iestādes iesaistīšanos, papildinot uzturēšanās dalībvalsts iestādes iesaistīšanos, neesamība
      Lieta C‑211/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 20. maijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv E. Traversa [E. Traversa] un R. Vidāls Puī [R. Vidal Puig], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv H. M. Rodrigess Karkamo [J. M. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Beļģijas Karaliste, ko pārstāv M. Džeikobsa [M. Jacobs] un L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāves,

      Dānijas Karaliste, ko pārstāv J. Berings Līsbergs [J. Bering Liisberg] un R. Holdgārds [R. Holdgaard], pārstāvji,

      Somijas Republika, ko pārstāv A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāve,

      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv H. Volkere [H. Walker], pārstāve, kurai palīdz M. Hoskinss [M. Hoskins], barrister,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: pirmās palātas priekšsēdētājs, kas pilda priekšsēdētāja pienākumus, A. Ticano [A. Tizzano], palātu priekšsēdētāji H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un P. Linda [P. Lindh], tiesneši P. Kūris [P. Kūris], Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], L. Bejs Larsens [L.Bay Larsen], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 24. novembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 25. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, atsakoties Spānijas valsts veselības aizsardzības sistēmas
         ietvaros apdrošinātajām personām atlīdzināt tām citā dalībvalstī radušos medicīniskos izdevumus tādas ārstēšanās slimnīcā
         ietvaros, kas notikusi saskaņā ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu
         piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātajām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta
         un atjaunota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar
         Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006 (OV L 392, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula
         Nr. 1408/71”), 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, tiktāl, ciktāl dalībvalstī, kurā šie ārstniecības pakalpojumi ir
         sniegti, piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs ir mazāks par Spānijas tiesiskajā regulējumā noteikto, Spānijas Karaliste
         nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      2        Regulas Nr. 1408/71 22. pantā, kura virsraksts ir “Uzturēšanās ārpus kompetentās valsts. Atgriešanās vai pārcelšanās uz dzīvi
         citā dalībvalstī slimības vai maternitātes laikā. Nepieciešamība doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu pienācīgu ārstēšanu”,
         ir noteikts:

      “1.      Tādam darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem,
         attiecīgi ņemot vērā 18. pantu, un

      a)      kura stāvoklī nepieciešami materiāli pabalsti, kas, personai uzturoties citas dalībvalsts teritorijā, kļūst vajadzīgi medicīnisku
         iemeslu dēļ, atbilstīgi materiālo pabalstu veidam un gaidāmajam uzturēšanās laikam,

      vai,
      [..]
      c)      kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,
      ir tiesības:
      i)      uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās [..] vietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem,
         ko piemēro šī institūcija, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; kompetentās valsts tiesību akti tomēr reglamentē laika posma
         ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie pabalsti;

      [..]
      2.      [..]
      Atļauju, kas pieprasīta saskaņā ar šā panta 1. punkta c) apakšpunktu, nevar atteikt, ja minētā ārstēšana ietilpst to pabalstu
         skaitā, ko nodrošina tās dalībvalsts tiesību akti, kurā attiecīgā persona dzīvojusi, un ja viņai šādu ārstēšanu nevar sniegt
         tādā termiņā, kas parasti vajadzīgs, lai saņemtu minēto ārstēšanu dzīvesvietas valstī, ņemot vērā viņas pašreizējo veselības
         stāvokli un iespējamo slimības gaitu.”

      3        Regulas Nr. 1408/71 34.a pantā ir paredzēts:

      “Studentiem un viņu ģimenes locekļiem analoģiski piemēro [..] 22. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu, [un] 22. panta 2. punkta
         otro daļu [..].”

      4        Regulas Nr. 1408/71 36. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šo nodaļu nodrošina vienas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā,
         visā pilnībā kompensē.”

      5        Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71, redakcijā,
         kas grozīta un atjaunota ar Regulu Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2007. gada 19. marta Regulu (EK) Nr. 311/2007
         (OV L 82, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), 21. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Lai saņemtu pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas [Nr. 1408/71] 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, darbinieks vai
         pašnodarbināta persona iesniedz aprūpes pakalpojumu sniedzējam kompetentās iestādes izdotu dokumentu, kas apliecina viņa tiesības
         saņemt pabalstus natūrā. Minēto dokumentu noformē saskaņā ar 2. pantu. [..]

      [..]”
      6        Regulas Nr. 574/72 34. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja, darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, uzturoties dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts, nav iespējams nokārtot īstenošanas
         regulas [..] 21. [pantā] paredzētās formalitātes, pēc pieteikuma iesniegšanas kompetentā institūcija atlīdzina viņa izdevumus
         saskaņā ar tādām kompensācijas likmēm, ko pārzina kompetentā uzturēšanās vietas institūcija.”

      7        Saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 2. panta 1. punktu Regulas Nr. 1408/71 80. pantā minētā Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma
         administratīvā komisija ir sagatavojusi to apliecību paraugu, kas vajadzīgas Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         i) daļas piemērošanai, proti, “E 111 veidlapu”. Saskaņā ar Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās
         komisijas 2003. gada 18. jūnija Lēmumu Nr. 189, kura mērķis ir ieviest Eiropas veselības apdrošināšanas kartes, lai aizstātu
         veidlapas, kas nepieciešamas, lai piemērotu Padomes Regulas Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 attiecībā uz veselības aprūpes pieejamību,
         uz laiku uzturoties dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts vai kas nav dzīvesvietas valsts (OV L 276, 1. lpp.), Lēmumu Nr. 190
         par Eiropas veselības apdrošināšanas kartes tehniskajām specifikācijām (OV L 276, 4. lpp.) un Lēmumu Nr. 191 par veidlapu
         E 111 un E 111 B aizstāšanu ar Eiropas veselības apdrošināšanas karti (OV L 276, 19. lpp.), šī veidlapa, sākot no 2004. gada
         1. jūnija, tika aizstāta ar “Eiropas veselības apdrošināšanas karti”.

      8        Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļas piemērojamība ir precizēta Eiropas Kopienu Migrējošo darba
         ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas 2003. gada 17. decembra Lēmumā Nr. 194 par Regulas Nr. 1408/71 22. panta
         1. punkta a) apakšpunkta i) daļas vienveidīgu piemērošanu uzturēšanās dalībvalstī (OV 2004, L 104, 127. lpp.).

      9        Lēmuma Nr. 194 preambulas 7. apsvērumā ir noteikts:

      “[..] 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā minētos kritērijus nevar interpretēt tādējādi, ka tie neattiecas uz hroniskām
         vai iepriekš pastāvošām slimībām. Tiesa (2003. gada 25. februāra spriedumā lietā C‑326/00 IKA (Recueil, I‑1703. lpp.) ir precizējusi, ka jēdziens “nepieciešamā veselības aprūpe” nevar tikt interpretēts “tādējādi, ka [šajā tiesību
         normā] ietvertie noteikumi ir piemērojami tikai gadījumos, kad sniegtie veselības aprūpes pakalpojumi ir bijuši vajadzīgi
         pēkšņas saslimšanas dēļ. It īpaši – tas, ka ārstēšanās, kas apdrošinātās personas pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā
         kļuvusi vajadzīga tās veselības stāvokļa pasliktināšanās dēļ, var tikt saistīta ar iepriekš pastāvošu un apdrošinātajai personai
         zināmu pataloģiju, piemēram, hronisku slimību, nenozīmē, ka nav izpildīti iepriekš minēto noteikumu piemērošanas nosacījumi”.”

      10      Lēmuma Nr. 194 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      [..] 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā ietvertie noteikumi attiecas uz pabalstiem natūrā, kas personas pagaidu uzturēšanās
         citas dalībvalsts teritorijā laikā kļūst vajadzīgi medicīnisku iemeslu dēļ, un to mērķis ir nepieļaut, ka šī persona ir spiesta
         priekšlaicīgi atgriezties kompetentajā valstī, lai tur saņemtu veselības aprūpes pakalpojumus, kas nepieciešami tās veselības
         stāvokļa dēļ.

      Šo pabalstu mērķis ir ļaut apdrošinātajai personai turpināt savu uzturēšanos medicīniski drošos apstākļos, ņemot vērā paredzēto
         uzturēšanās ilgumu.

      Tomēr šie noteikumi neattiecas uz gadījumiem, kad apdrošinātā persona ir devusies uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tajā veselības
         aprūpes pakalpojumu.

      2.      Izvērtējot, vai pabalsts natūrā atbilst [..] 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā paredzētajiem nosacījumiem, vērā tiek
         ņemti tikai attiecīgās personas pagaidu uzturēšanās kontekstā pastāvošie medicīniska rakstura apsvērumi, ievērojot attiecīgās
         personas veselības stāvokli un slimību priekšvēsturi.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      11      Tiesības uz veselības aizsardzību ir nostiprinātas Spānijas Konstitūcijas 43. pantā un tajā ir noteikts, ka valsts iestādēm
         ir sabiedrības veselības aizsardzības organizēšanas un sabiedrības veselības aizsardzības pienākums, nodrošinot vajadzīgos
         pabalstus un pakalpojumus.

      12      Šim nolūkam 1986. gada 25. aprīļa Vispārīgajā likumā Nr. 14/1986 par veselības aizsardzību (Ley 14/1986, General de Sanidad) (1986. gada 29. aprīļa BOE Nr. 102, 15207. lpp.; turpmāk tekstā – “LGS”) ir paredzēti publiskas, visaptverošas un bezmaksas valsts veselības aizsardzības sistēmas izveides pamatprincipi.

      13      Pakalpojumi, kas valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros tiek sniegti tajā apdrošinātajām personām, ir bezmaksas.
         Savukārt saskaņā ar LGS 17. pantu par pakalpojumiem, ko sniegušas valsts veselības aizsardzības sistēmā neietilpstošas iestādes, parasti ir jāmaksā
         pašam pacientam un valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošās iestādes ar šiem pakalpojumiem saistītos izdevumus neatlīdzina.

      14      Karaļa 1995. gada 20. janvāra Dekrēta 63/1995 par valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros piešķiramo pabalstu administrēšanu
         (Real Decreto 63/1995, sobre ordenación de prestaciones sanitarias del Sistema Nacional de Salud) (1995. gada 10. februāra BOE Nr. 35, 4538. lpp.) 5. pantā ir noteikts:

      “1.      Pabalsti tiek piešķirti, izmantojot valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros pieejamos līdzekļus [..].
      2.      Pabalstu [..] piešķiršanu var prasīt tikai no valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstošajām vai tās ietvaros attiecīgus
         līgumus noslēgušajām personām, iestādēm un dienestiem, ievērojot starptautiskajās konvencijās ietvertos noteikumus.

      3.      Steidzamas, neatliekamas un dzīvībai svarīgas veselības aprūpes, ko nodrošinājušas valsts veselības aizsardzības sistēmā neietilpstošas
         iestādes, gadījumos ar šo veselības aprūpi saistītie izdevumi tiek atlīdzināti, ja tiek pierādīts, ka šīs sistēmas nodrošinātos
         pakalpojumus nebija iespējams izmantot samērīgā laika posmā un ja šis izņēmums nav nepareizi vai ļaunprātīgi izmantots.”

      15      Ar 2003. gada 28. maija Likumu 16/2003 par valsts veselības aizsardzības sistēmas saskaņotību un kvalitātes nodrošināšanu
         (Ley 16/2003, de cohesión y calidad del Sistema Nacional de Salud) (2003. gada 29. maija BOE Nr. 128, 20567. lpp.), ir izveidota valsts veselības aizsardzības sistēmas pabalstu un pakalpojumu nomenklatūra.

      16      Saskaņā ar LGS 14. pantu Likuma 16/2003 9. pantā ir noteikts:

      “Valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros pabalstus un pakalpojumus drīkst sniegt tikai valsts veselības aizsardzības
         sistēmā ietilpstošo vai tās ietvaros attiecīgus līgumus noslēgušo centru un dienestu likumīgi pilnvarotais personāls, izņemot
         dzīvības apdraudējuma situācijas, kad tiek pierādīts, ka nav bijis iespējams izmantot šajā sistēmā ietilpstošo struktūru sniegtos
         pakalpojumus, ievērojot Spānijas noslēgtajās starptautiskajās konvencijās ietvertos noteikumus.”

      17      Saistībā ar Likumu 16/2003 ir pieņemti tā īstenošanas noteikumi, kas ir ietverti Karaļa 2006. gada 15. septembra Dekrētā 1030/2006,
         ar ko izveidota valsts veselības aizsardzības sistēmas kopējo pakalpojumu nomenklatūra, kā arī noteikta tās atjaunošanas kārtība
         (Real Decreto 1030/2006, por el que se establece la cartera de servicios comunes del Sistema Nacional de Salud y el procedimiento
            para su actualización) (2006. gada 16. septembra BOE Nr. 222, 32650. lpp.). Ar šo dekrētu tika atcelts un aizstāts Karaļa dekrēts 63/1995.

      18      Karaļa dekrēta 1030/2006 4. panta 3. punktā ir precizēts:

      “Jebkādus vispārīgos pakalpojumus drīkst sniegt tikai valsts veselības aizsardzības sistēmā ietilpstoši vai tās ietvaros attiecīgus
         līgumus noslēgušie centri, struktūras un dienesti, izņemot dzīvības apdraudējuma situācijas, kad tiek pierādīts, ka nav bijis
         iespējams izmantot šajā sistēmā ietilpstošo struktūru sniegtos pakalpojumus. Steidzamas, neatliekamas un dzīvībai svarīgas
         veselības aprūpes, ko nodrošinājušas valsts veselības aizsardzības sistēmā neietilpstošas iestādes, gadījumos ar šo veselības
         aprūpi saistītie izdevumi tiek atlīdzināti, ja tiek pierādīts, ka šīs sistēmas nodrošinātos pakalpojumus nebija iespējams
         izmantot samērīgā laika posmā un ja šis izņēmums nav nepareizi vai ļaunprātīgi izmantots. Šajā kontekstā tiek ņemti vērā arī
         to starptautisko konvenciju noteikumi, kuru dalībvalsts ir Spānija, vai valsts tiesību normas, kas reglamentē veselības aprūpes
         pakalpojumu sniegšanas kārtību ārvalstīs saņemtu pakalpojumu gadījumā.”

      19      No šiem noteikumiem izriet, ka gadījumā, ja Spānijas veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošināta persona citā dalībvalstī
         ir saņēmusi stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, kas pagaidu uzturēšanās šajā dalībvalstī laikā bija nepieciešami attiecīgās
         personas veselības stāvokļa pasliktināšanās dēļ, iestāde, kuras sistēmā ietilpst attiecīgā persona, sedz ar šo veselības aprūpi
         saistītos izdevumus tikai tādā apmērā, kas nepārsniedz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļas un
         36. panta apvienotajos noteikumos paredzēto, izņemot Karaļa dekrēta 1030/2006 4. panta 3. punkta otrajā teikumā minētos gadījumus
         un nosacījumus. Līdz ar to šai apdrošinātajai personai – izņemot šī ierobežojuma piemērošanas gadījumu – nav tiesību pieprasīt
         Spānijas iestādei segt šo veselības aprūpes izmaksu daļu, kuru nesedz uzturēšanās dalībvalsts iestāde.

       Pirmstiesas procedūra
      20      Komisijā tika saņemta kāda Francijas pilsoņa, kurš faktu rašanās laikā dzīvoja Spānijā un bija Spānijas veselības aizsardzības
         sistēmas dalībnieks, sūdzība. Pēc tam, kad attiecīgā persona savas uzturēšanās Francijā laikā bija saņēmusi stacionārās veselības
         aprūpes pakalpojumus atbilstoši E 111 veidlapai, šai personai atgriežoties Spānijā, Spānijas kompetentā iestāde atteicās atmaksāt
         tai ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem saistīto izdevumu daļu, kuru saskaņā ar Francijas tiesību aktiem Francijas
         iestāde bija likusi tai samaksāt.

      21      Pēc tam, kad Komisija nerezultatīvi bija lūgusi Spānijas Karalistei iesniegt informāciju par tās tiesisko regulējumu attiecībā
         uz citās dalībvalstīs saņemto veselības aprūpes pakalpojumu izdevumu atlīdzināšanas kārtību, tā 2005. gada 19. decembrī lūdza
         šo dalībvalsti divu mēnešu termiņā sniegt pienācīgu atbildi.

      22      Ar 2006. gada 13. februāra vēstuli Spānijas Karaliste atbildēja, ka tās tiesiskajā regulējumā valsts veselības aizsardzības
         sistēmas ietvaros apdrošinātajai personai nav paredzēta iespēja saņemt ar veselības aprūpi saistīto izdevumu, kas radušies
         ārpus šīs sistēmas, atmaksu no kompetentās iestādes, izņemot īpašos gadījumos, kas tajā laikā bija paredzēti Karaļa dekrēta 63/1995
         5. pantā.

      23      2006. gada 18. oktobrī Komisija nosūtīja Spānijas Karalistei brīdinājuma vēstuli, kurā norādīja uz tās tiesiskā regulējuma
         nesaderību ar EKL 49. pantu, jo tajā, izņemot izņēmuma rakstura gadījumus, nav paredzēta ar stacionārās veselības aprūpes
         pakalpojumiem, ko valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātā persona saņēmusi citā dalībvalstī saskaņā ar
         Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, saistīto izdevumu atlīdzināšana no kompetentās iestādes puses,
         ja pastāv pozitīva starpība starp Spānijā un šajā otrajā dalībvalstī attiecīgi piemērojamā apdrošināšanas seguma apmēru.

      24      Spānijas Karaliste uz šo brīdinājuma vēstuli atbildēja ar 2006. gada 29. decembra vēstuli, kurā būtībā norādīja, ka tās iestāžu
         nostāja attiecībā pret šī sprieduma 20. punktā minētās sūdzības iesniedzēju ir saderīga ar Regulu Nr. 1408/71, ka attiecīgās
         personas situācija atšķiras no situācijas, kas tika izskatīta lietā, saistībā ar kuru tika taisīts 2001. gada 12. jūlija spriedums
         lietā C‑368/98 Vanbraekel u.c. (Recueil, I‑5363. lpp.), un ka Komisijas aizstāvētās interpretācijas rezultātā tiktu ietekmēts tās valsts veselības aizsardzības sistēmas
         finanšu līdzsvars.

      25      Tā kā Komisiju šī atbilde neapmierināja, tā 2007. gada 19. jūlijā nosūtīja Spānijas Karalistei argumentētu atzinumu, kurā
         apstiprināja, ka Spānijas tiesiskais regulējums ir pretrunā EKL 49. pantam, un aicināja šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus,
         lai izbeigtu šo pārkāpumu divu mēnešu termiņā no šī argumentētā atzinuma saņemšanas brīža.

      26      Tā kā Spānijas Karaliste savā 2007. gada 19. septembra atbildē uz šo argumentēto atzinumu joprojām turpināja uzturēt savu
         nostāju, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par pieņemamību
      27      Spānijas Karaliste apstrīd šīs prasības pieņemamību.

      28      Tā norāda, ka prasībā ietvertie Komisijas prasījumi ir neskaidri, jo tajā ir izvirzīts EKL 49. panta pārkāpums, vienlaicīgi
         atzīstot Spānijas iestāžu īstenotās prakses atbilstību Regulām Nr. 1408/71 un Nr. 574/72. Turklāt prasības pieteikumā esot
         ietverts iebildums par šī iepriekš minētā panta pārkāpumu, kas izdarīts ar Karaļa dekrēta 1030/2006 4. panta 3. punkta otro
         teikumu, lai gan uz tādām situācijām kā šī sprieduma 20. punktā minētās sūdzības iesniedzēja situācija attiecoties šī 4. panta
         3. punkta pēdējais teikums, kurā ietverta atsauce uz Savienības tiesībām.

      29      Spānijas Karaliste arī apgalvo, ka tiktāl, ciktāl Komisija tai pārmet Regulas Nr. 574/72 34. panta pārkāpumu saistībā ar Spānijas
         iestāžu atteikumu izmaksāt valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātajām personām starpību starp citā dalībvalstī
         saņemto stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu kopējām izmaksām un ar šo veselības aprūpi saistīto izdevumu apdrošināšanas
         seguma summu, ko sedz šīs dalībvalsts iestāde, šī iebilduma novēlotās iesniegšanas dēļ tas ir nepieņemams.

      30      Spānijas Karaliste arī norāda, ka prasības pieteikumā ir ietverts iepriekš pirmstiesas procedūras laikā neizvirzīts iebildums
         par Karaļa dekrēta 1030/2006 4. panta 3. punkta nesaderību ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      31      Beļģijas Karaliste apgalvo, ka argumentētajā atzinumā EKL 49. pants nekādā veidā nav bijis minēts un tādēļ prasības pieteikumā
         nedrīkst ietvert ar šo pantu pamatotu argumentāciju.

      32      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras izriet,
         ka prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri
         un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie
         faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā
         un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj
         ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (skat. 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑195/04 Komisija/Somija, Krājums, I‑3351. lpp.,
         22. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 14. janvāra spriedumu lietā C‑343/08 Komisija/Čehijas Republika, Krājums,
         I‑0000. lpp., 26. punkts).

      33      Turklāt saskaņā ar EKL 226. pantu celtas prasības priekšmeta robežas nosaka šajā normā paredzētā pirmstiesas procedūra. Līdz
         ar to Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz vienādiem iebildumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Komisija/Somija, 18. punkts).

      34      Šajā lietā Komisijas prasības pieteikums un tās izvirzītie prasījumi atbilst visām šīm prasībām.

      35      Prasības pieteikumā, tāpat kā argumentētajā atzinumā, nav ietverts iebildums par to, ka Spānijas Karaliste, iespējams, nav
         izpildījusi savus Regulās Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 paredzētos pienākumus. Turpinot attīstīt Komisijas pirmstiesas procedūras
         laikā nemainīgi pausto nostāju, prasības pieteikumā ir vienīgi lūgts atzīt, ka šī dalībvalsts nav izpildījusi EKL 49. pantā
         paredzētos pienākumus.

      36      No Komisijas prasības pieteikuma un tās izvirzītajiem prasījumiem nepārprotami izriet, ka tās izvirzītā pienākumu neizpilde
         ir saistīta ar to, ka attiecībā uz Spānijas veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātajām personām, kurām pagaidu
         uzturēšanās citā dalībvalstī laikā to veselības stāvokļa dēļ ir radusies nepieciešamība saņemt stacionārās veselības aprūpes
         pakalpojumus saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, strīdīgajā tiesiskajā regulējumā,
         izņemot Karaļa dekrēta 1030/2006 4. panta 3. punkta otrajā teikumā minētos neatliekamas veselības aprūpes nepieciešamības
         gadījumus, šīm apdrošinātajām personām ir liegtas no EKL 49. panta izrietošās tiesības saņemt papildu atlīdzību no Spānijas
         iestādes, ja uzturēšanās dalībvalstī piemērojamā apdrošināšanas seguma apmērs ir zemāks nekā Spānijā piemērojamais.

      37      Šādā kontekstā Komisijas prasījumos ietvertās atsauces uz Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu mērķis
         ir nevis atsevišķa iebilduma izvirzīšana, bet gan to apdrošināto personu loka noteikšana, attiecībā pret kurām strīdīgais
         tiesiskais regulējums, kā uzskata Komisija, ir atzīstams par EKL 49. panta pārkāpumu.

      38      No tā izriet, ka prasība ir pieņemama.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      39      Komisija apgalvo, ka EKL 49. pants ir piemērojams attiecīgajiem Spānijas tiesiskajā regulējumā ietvertajiem veselības aprūpes
         pakalpojumiem, tai skaitā arī tad, ja nepieciešamība saņemt šos veselības aprūpes pakalpojumus ir radusies apdrošinātās personas
         pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā.

      40      Vispirms norādīdama uz papildinoša rakstura attiecībām starp Regulas Nr. 1408/71 22. pantu un EKL 49. pantu, Komisija apgalvo,
         ka šajā gadījumā Spānijas tiesiskais regulējums var ierobežot gan stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu, gan
         tūrisma vai izglītības pakalpojumu sniegšanu, kuru saņemšana var būt pagaidu došanās uz citu dalībvalsti pamatā.

      41      Uzsverot, ka Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais gadījums attiecas uz visām situācijām, kad
         pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā apdrošinātās personas veselības stāvokļa pasliktināšanās dēļ ir radusies nepieciešamība
         saņemt veselības aprūpes pakalpojumus, Komisija apgalvo, ka strīdīgais tiesiskais regulējums var veicināt to, ka Spānijas
         veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātā persona, kura atrodas šādā situācijā un kurai ir iespēja izvēlēties starp
         stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu saņemšanu uzturēšanās dalībvalstī un priekšlaicīgu atgriešanos Spānijā, lai tur
         saņemtu attiecīgos veselības aprūpes pakalpojumus, izvēlas otro no šīm iepriekš minētajām iespējām, ja uzturēšanās dalībvalstī
         piemērojamā apdrošināšanas seguma apmērs ir mazāks nekā Spānijā piemērojamais.

      42      Komisija arī piebilst, ka strīdīgais tiesiskais regulējums var atturēt apdrošinātās personas, kuras ir vecāka gadagājuma vai
         cieš no hroniskas slimības – kas ietver stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu nepieciešamības risku –, tūrista vai studenta
         statusā doties uz citu dalībvalsti, kurā ar stacionārajiem veselības aprūpes pakalpojumiem saistīto izdevumu atlīdzināšanas
         nosacījumi ir nelabvēlīgāki nekā Spānijā.

      43      Komisija apgalvo, ka no šī tiesiskā regulējuma izrietošais ierobežojums nav pamatots. It īpaši, ņemot vērā mērķi nodrošināt
         valsts veselības aizsardzības sistēmas finanšu līdzsvaru, neesot pierādīta šī ierobežojuma nepieciešamība attiecībā pret to,
         ka šīs sistēmas ietvaros apdrošinātās personas citā dalībvalstī saņemto stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu izmaksas
         attiecībā pret šo sistēmu nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt līdzvērtīgu Spānijā saņemtu veselības aprūpes pakalpojumu izmaksas.

      44      Spānijas valdība, ko atbalsta Beļģijas, Somijas un Apvienotās Karalistes valdības, nepiekrīt tam, ka strīdīgais tiesiskais
         regulējums būtu uzskatāms par ārstniecības, tūrisma vai izglītības pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, un apgalvo,
         ka šis iespējamais ierobežojums katrā ziņā ir pamatojams ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar attiecīgās
         valsts veselības aizsardzības sistēmas finanšu līdzsvara saglabāšanu.

       Tiesas vērtējums
      45      Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 22. panta, šajā gadījumā – tā 1. punkta a) apakšpunkta i) daļas – piemērojamība
         neizslēdz arī EKL 49. panta vienlaicīgu piemērošanu. Tas, ka valsts tiesiskais regulējums var būt saderīgs ar Regulu Nr. 1408/71,
         nenozīmē, ka uz to neattiecas EK līguma noteikumi (šajā ziņā skat. 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C‑372/04 Watts, Krājums, I‑4325. lpp., 46. un 47. punkts).

      46      Ņemot vērā šo sākotnējo atgādinājumu, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai tādas valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātas
         personas gadījumā, kurai pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā tās veselības stāvokļa dēļ ir radusies nepieciešamība
         saņemt stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, Komisijas prasībā norādītajiem pakalpojumiem ir pārrobežu raksturs, kā
         dēļ tiem būtu piemērojams EKL 49. pants (šajā ziņā skat. 1988. gada 26. aprīļa spriedumu lietā 352/85 Bond van Adverteerders u.c., Recueil, 2085. lpp., 13. punkts).

      47      Pirmkārt, saistībā ar veselības aprūpes pakalpojumiem ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai uz maksas
         medicīnas pakalpojumiem attiecas noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību un nav nozīmes tam, vai aprūpe tiek sniegta
         slimnīcā vai ārpus tās (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 86. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑444/05 Stamatelaki, Krājums, I‑3185. lpp., 19. punkts). Turklāt tas, ka pacients, vispirms samaksājis ārvalsts pakalpojumu sniedzējam par sniegtajiem
         veselības aprūpes pakalpojumiem, vēlāk lūdz valsts veselības aizsardzības iestādei atlīdzināt ar šiem veselības aprūpes pakalpojumiem
         saistītos izdevumus, neliedz medicīniskos pakalpojumus kvalificēt kā pakalpojumu sniegšanu EKL 49. panta izpratnē (šajā ziņā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).

      48      Tiesa turklāt ir atzinusi, ka EKL 49. pants ir piemērojams, ja pakalpojuma sniedzējs un saņēmējs ir reģistrēti dažādās dalībvalstīs
         (skat. 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑55/98 Vestergaard, Recueil, I‑7641. lpp., 19. punkts). Pakalpojumi, kurus vienā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs, neatstājot savu reģistrācijas
         dalībvalsti, ir sniedzis pakalpojumu saņēmējam citā dalībvalstī, ir uzskatāmi par pārrobežu pakalpojumu sniegšanu EKL 49. panta
         izpratnē (skat. it īpaši 1995. gada 10. maija spriedumu lietā C‑384/93 Alpine Investments, Recueil, I‑1141. lpp., 21. un 22. punkts, kā arī 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑243/01 Gambelli u.c., Recueil, I‑13031. lpp., 53. punkts).

      49      Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver ne tikai pakalpojuma sniedzēja iespējas
         sniegt pakalpojumus saņēmējiem citās dalībvalstīs, nevis tajā, kurā atrodas pats pakalpojuma sniedzējs, bet arī saņēmēju iespējas
         bez ierobežojumiem saņemt vai izmantot citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja piedāvātos pakalpojumus (skat. it
         īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli u.c., 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

      50      No tā izriet, ka stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi, kurus citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs šajā dalībvalstī
         ir sniedzis pakalpojumu saņēmējam citā dalībvalstī, ietilpst pakalpojumu sniegšanas brīvības jēdzienā EKL 49. panta izpratnē,
         tai skaitā arī tādā gadījumā kā šajā lietā, kad šos veselības aprūpes pakalpojumus saņēmušās personas pagaidu uzturēšanās
         pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas dalībvalstī ir notikusi citu, ar ārstniecību nesaistītu iemeslu dēļ.

      51      Otrkārt, attiecībā uz tādiem ar ārstniecības pakalpojumiem nesaistītiem pakalpojumiem, kā, piemēram, tūrisma un izglītības
         pakalpojumi, kas tieši minēti Komisijas prasībā, papildus šī sprieduma 48. punktā minētajai judikatūrai ir jāatgādina, ka
         personas – kādas dalībvalsts rezidentes, kas dodas uz citu dalībvalsti tūrista statusā vai mācību brauciena ietvaros, ir uzskatāmas
         par pakalpojumu saņēmējām EKL 49. panta izpratnē (skat. 1984. gada 31. janvāra spriedumu apvienotajās lietās 286/82 un 26/83
         Luisi un Carbone, Recueil, 377. lpp., 16. punkts; 1989. gada 2. februāra spriedumu lietā 186/87 Cowan, Recueil, 195. lpp., 15. punkts, kā arī 1999. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑348/96 Calfa, Recueil, I‑11. lpp., 16. punkts).

      52      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver apdrošinātās personas – kādas dalībvalsts
         rezidentes iespēju doties uz citu dalībvalsti, piemēram, tūrista vai studenta statusā, lai tajā uzturētos pagaidu laiku un
         saņemtu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus no šajā otrajā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja, ja šīs uzturēšanās
         laikā attiecīgajai personai tās veselības stāvokļa dēļ ir radusies nepieciešamība saņemt šādus pakalpojumus.

      53      Savienības tiesības, saprotams, neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas un, tā kā Eiropas
         Savienības līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka sociālā nodrošinājuma pabalstu
         piešķiršanas nosacījumi. Šīs kompetences īstenošanā dalībvalstīm tomēr ir jāievēro Savienības tiesības, it īpaši noteikumi
         par pakalpojumu sniegšanas brīvību (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 92. punkts un tajā minētā judikatūra).

      54      Šādos apstākļos, otrkārt, ir jāpārbauda, vai ar strīdīgo tiesisko regulējumu netiek izpildīti šajās tiesību normās paredzētie
         pienākumi.

      55      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 49. pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kas pakalpojumu sniegšanu
         starp dalībvalstīm padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu dalībvalsts teritorijā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu
         lietā Stamatelaki, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

      56      Šajā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka tas, ka saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu apdrošinātajai personai, kurai ir atļauts saņemt
         stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus citas dalībvalsts slimnīcā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktam,
         nav garantētas tiesības uz tikpat izdevīgu apdrošināšanas seguma apmēru, kā tas, ko šī apdrošinātā persona būtu saņēmusi,
         ja tā būtu hospitalizēta savā apdrošināšanas dalībvalstī, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums EKL 49. panta izpratnē,
         jo tas var atturēt un pat kavēt šīs apdrošinātās personas vēršanos pie citās dalībvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem
         (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vanbraekel u.c., 45. punkts). Saistībā ar valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts valsts veselības aizsardzības sistēmas ietvaros
         sniegto stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu bezmaksas raksturs, Tiesa ir precizējusi, ka attiecīgā apdrošināšanas seguma
         apmēram ir jāatbilst izdevumiem, kas apdrošināšanas dalībvalsts sistēmas ietvaros pastāv saistībā ar veselības aprūpes pakalpojumiem,
         ko apdrošinātā persona saņēmusi uzturēšanās dalībvalstī, līdzvērtīgiem pakalpojumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Watts, 131. un 133. punkts).

      57      Tiesa ir atzinusi, ka, tā kā šāds atlīdzības papildinājums, kas ir atkarīgs no apdrošināšanas dalībvalstī pastāvošā apdrošināšanas
         seguma tiesiskā regulējuma, teorētiski nav saistīts ne ar kādu papildu finansiālo nastu šīs valsts veselības apdrošināšanas
         sistēmai attiecībā pret izmaksājamo atlīdzību vai izmaksām, kas rastos hospitalizācijas šajā valstī gadījumā, nevar apgalvot,
         ka šāda atlīdzības papildinājuma piemērošana šai veselības apdrošināšanas sistēmai būtu tāda, kam ir nozīmīga ietekme uz šīs
         dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas finansēšanu (iepriekš minētais spriedums lietā Vanbraekel u.c., 52. punkts).

      58      Tomēr vismaz saistībā ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, kas vienīgie ir šīs lietas priekšmets, Regulas Nr. 1408/71
         22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais tā sauktais “neplānotas veselības aprūpes” gadījums, kas tiek izskatīts šajā
         lietā, attiecībā pret EKL 49. pantu atšķiras no Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā tā sauktā
         “plānotās veselības aprūpes” gadījuma, kas tika izskatīts lietās, kuru ietvaros tika taisīti iepriekš minētie spriedumi lietā
         Vanbraekel u.c., kā arī lietā Watts.

      59      Vispirms jānorāda, ka plānotu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu izmantošanas citā dalībvalstī atbilstoši Regulas Nr. 1408/71
         22. panta 1. punkta c) apakšpunktam pamatā, kā tas izriet no 22. panta 2. punkta otrās daļas, ir objektīvs atzinums, ka apdrošināšanas
         dalībvalstī attiecīgie veselības aprūpes pakalpojumi vai tādi veselības aprūpes pakalpojumi, kuriem ir tāds pats efektivitātes
         līmenis, nav pieejami medicīniski pieņemamā termiņā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 57. un 79. punkts). Līdzīgā situācijā šai dalībvalstij – papildus pienākumiem, kas tai izriet no Regulas Nr. 1408/71 22. panta
         1. punkta c) apakšpunkta un 36. panta vienlaicīgas piemērošanas, – ir jānodrošina apdrošinātajai personai tikpat izdevīgs
         apdrošināšanas seguma apmērs, kā tas, ko, ņemot vērā šo veselības aprūpes pakalpojumu pieejamību šādā termiņā tās veselības
         aizsardzības sistēmā, tā būtu piešķīrusi attiecīgajai personai, jo pretējā gadījumā tiktu pārkāpti ar pakalpojumu sniegšanas
         brīvību saistītie noteikumi, kā Tiesa atzinusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Vanbraekel u.c.

      60      Tomēr saistībā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem neplānotajiem veselības aprūpes pakalpojumiem
         situācija ir citādāka.

      61      Tādas apdrošinātās personas gadījumā, kuras došanās uz citu dalībvalsti pamatā ir, piemēram, tūrisma vai izglītības mērķi,
         nevis veselības aizsardzības sistēmas, kurā tā ietilpst, ietvaros pieejamā piedāvājuma nepietiekamība, Līguma noteikumi brīvas
         aprites jomā negarantē šai personai neitralitāti attiecībā uz visu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu, kas tai neplānoti
         var tikt sniegti uzturēšanās dalībvalstī, izmaksām. Ņemot vērā, pirmkārt, sociālā nodrošinājuma jomā pastāvošās atšķirības
         dalībvalstu tiesību aktos un, otrkārt, Regulas Nr. 1408/71 mērķi, kas ir valstu tiesību aktu koordinēšana, nevis to saskaņošana,
         ar citā dalībvalstī saņemtajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem saistītie nosacījumi apdrošinātajai personai attiecīgā
         gadījumā var būt vairāk vai mazāk izdevīgi, vai neizdevīgi (pēc analoģijas skat. 2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās
         lietās C‑393/99 un C‑394/99 Hervein u.c., Recueil, I‑2829. lpp., 50.–52. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01 Weigel, Recueil, I‑4981. lpp., 55. punkts, kā arī 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑392/05 Alevizos, Krājums, I‑3505. lpp., 76. punkts).

      62      Turpinājumā ir jāuzsver, ka stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu, ko plānots saņemt citā dalībvalstī, gadījumā apdrošinātajai
         personai parasti ir iespēja saņemt kopējo attiecīgo stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu izmaksu aprēķinu tāmes veidā,
         kas ļauj tai salīdzināt apdrošināšanas seguma apmēru, kāds attiecīgi piemērojams dalībvalstī, kurā plānots saņemt stacionārās
         veselības aprūpes pakalpojumus, un attiecīgajā apdrošināšanas dalībvalstī.

      63      Šajā kontekstā tas, ka pēdējās iepriekš minētās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā apdrošinātajai personai nav garantētas tiesības
         uz iespējamās pozitīvās starpības starp šajā dalībvalstī un dalībvalstī, kurā plānots saņemt attiecīgos stacionārās veselības
         aprūpes pakalpojumus, piemērojamo apdrošināšanas segumu atlīdzināšanu no kompetentās iestādes puses, var veicināt šīs apdrošinātās
         personas atteikšanos no plānoto veselības aprūpes pakalpojumu saņemšanas šajā otrajā dalībvalstī, kas rada pakalpojumu sniegšanas
         brīvības ierobežojumu, kā Tiesa nospriedusi iepriekš minētajos spriedumos lietā Vanbraekel u.c. un lietā Watts.

      64      Savukārt, kā norādījusi Spānijas valdība, Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā situācija saistībā
         ar neplānotiem veselības aprūpes pakalpojumiem attiecas uz neierobežotu skaitu gadījumu, kad apdrošinātās personas pagaidu
         uzturēšanās citā dalībvalstī laikā tās veselības stāvokļa dēļ tai ir radusies nepieciešamība izmantot stacionārās veselības
         aprūpes pakalpojumus tādos apstākļos, kas galvenokārt saistīti ar situācijas neatliekamo raksturu, slimības vai nelaimes gadījuma
         smagumu, vai arī pārvešanas atpakaļ uz apdrošināšanas dalībvalsti medicīnisko neiespējamību, kas objektīvu iemeslu dēļ neatstāj
         citu iespēju kā vien sniegt attiecīgajai personai stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu uzturēšanās dalībvalstī izvietotā
         iestādē.

      65      Visos šajos gadījumos ir izslēgts, ka strīdīgais tiesiskais regulējums varētu kaut kādā veidā ierobežojoši ietekmēt citā dalībvalstī
         reģistrēto pakalpojumu sniedzēju sniegtos stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus.

      66      Kā norādījusi Komisija, Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā situācija nenoliedzami attiecas arī
         uz gadījumiem, kad apdrošinātās personas pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā tās veselības stāvokļa pasliktināšanās,
         lai arī tā ir bijusi pēkšņa, neliedz tai iespēju izvēlēties starp hospitalizāciju šajā citā dalībvalstī vai priekšlaicīgu
         atgriešanos Spānijā, lai tur saņemtu nepieciešamos stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus.

      67      Tomēr, kā norādīts Lēmuma Nr. 194 motīvu daļas 1. punktā, Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā paredzētās
         sistēmas mērķis šādos gadījumos tieši ir novērst to, ka apdrošinātā persona ir spiesta priekšlaicīgi atgriezties apdrošināšanas
         dalībvalstī, lai tur saņemtu nepieciešamos veselības aprūpes pakalpojumus, piešķirot attiecīgajai personai tiesības – kuru
         tai citādāk nebūtu – piekļūt stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem uzturēšanās dalībvalstī ar tikpat izdevīgiem izdevumu
         atlīdzināšanas nosacījumiem, kā tiem, kas ir piemērojami apdrošinātajām personām, uz kurām attiecas šīs pēdējās minētās dalībvalsts
         tiesiskais regulējums (skat. pēc analoģijas 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑56/01 Inizan, Recueil, I‑12403. lpp., 21. un 22. punkts).

      68      Turklāt jānorāda, ka strīdīgā tiesiskā regulējuma iespējamā ietekme uz šādas apdrošinātās personas situāciju ir atkarīga no
         apstākļa, kam brīdī, kad šī apdrošinātā persona nonāk šādas izvēles priekšā, ir nejaušs raksturs, proti, iespējas, ka uzturēšanās
         dalībvalstī piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs saistībā ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, ko plānots
         saņemt šajā dalībvalstī un kuru kopējās izmaksas konkrētajā brīdī vēl nav zināmas, var izrādīties zemāks nekā līdzvērtīgu
         Spānijā sniegtu veselības aprūpes pakalpojumu gadījumā.

      69      Attiecībā uz ar ārstniecību nesaistītiem pakalpojumiem, kā, piemēram, tūrisma vai izglītības pakalpojumi, ir jāuzsver, ka
         neplānotu veselības aprūpes pakalpojumu Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē priekšnosacījums pēc
         definīcijas ir skaidrības trūkums brīdī, kad apdrošinātā persona plāno doties uz citu dalībvalsti, piemēram, tūrista vai studenta
         statusā, par nepieciešamību saņemt stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus pagaidu uzturēšanās šajā citā dalībvalstī laikā.

      70      Vecāka gadagājuma apdrošināto personu situācijai, kā arī tādu apdrošināto personu situācijai, kas cieš no hroniskas vai iepriekš
         jau pastāvošas slimības, un kas saskaņā ar Lēmuma Nr. 194 1. punktu un tā preambulas 7. apsvērumu ir ietvertas Regulas Nr. 1408/71
         22. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā, šajā ziņā ir tāds pats nejaušs raksturs.

      71      Lai arī attiecībā uz šīm personām var pastāvēt paaugstināts to veselības stāvokļa pasliktināšanās risks, šīs apdrošinātās
         personas, tāpat kā visas pārējās apdrošinātās personas, strīdīgais tiesiskais regulējums var ietekmēt tikai tad, ja pastāv
         iespēja, ka šīm personām pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā to veselības stāvokļa dēļ patiešām radīsies nepieciešamība
         saņemt tādus stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, kuri nav minēti Karaļa dekrēta 1030/2006 4. panta 3. punkta otrajā
         teikumā, un ja izrādīsies, ka šajā dalībvalstī piemērojamā apdrošināšanas seguma apmērs ir zemāks nekā līdzvērtīga Spānijā
         sniegta veselības aprūpes pakalpojuma izmaksas.

      72      No tā izriet, ka apstāklis, ka Spānijas veselības aizsardzības sistēmas ietvaros apdrošinātās personas var tikt pamudinātas
         priekšlaicīgi atgriezties Spānijā, lai tur saņemtu stacionārās veselības aprūpes pakalpojumus, kas pagaidu uzturēšanās citā
         dalībvalstī laikā kļuvuši nepieciešami to veselības stāvokļa pasliktināšanās dēļ, vai arī atteikties no ceļojuma, piemēram,
         tūrisma vai izglītības mērķiem šajā otrajā dalībvalstī, jo šīs personas nevar – izņemot Karaļa dekrēta 1030/2006 4. panta
         3. punkta otrajā teikumā paredzēto gadījumu – paļauties uz to, ka kompetentā iestāde kompensēs attiecīgo starpību gadījumā,
         ja līdzvērtīga veselības aprūpes pakalpojuma izmaksas Spānijā pārsniegs šajā otrajā dalībvalstī piemērojamā apdrošināšanas
         seguma apmēru, ir pārāk nejaušs un netiešs. Līdz ar to strīdīgais tiesiskais regulējums kopumā nevar tikt uzskatīts par tādu,
         kas var ierobežot stacionārās veselības aprūpes, tūrisma vai izglītības pakalpojumu sniegšanas brīvību (pēc analoģijas attiecīgi
         preču brīvas aprites un darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā skat. 1990. gada 7. marta spriedumu lietā C‑69/88 Krantz, Recueil, I‑583. lpp., 11. punkts, kā arī 2000. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑190/98 Graf, Recueil, I‑493. lpp., 24. un 25. punkts).

      73      Šī sprieduma 20. punktā minētās sūdzības iesniedzēja gadījums apstiprina šo secinājumu. Tas apliecina strīdīgā tiesiskā regulējuma
         ietekmes teorētisko raksturu, jo attiecīgās personas iesniegtais lūgums par papildu atlīdzības piešķiršanu, kā tas izriet
         no lietas materiāliem, būtībā ir izrādījies nepamatots, jo līdzvērtīga veselības aprūpes pakalpojuma izmaksas Spānijā ir zemākas
         salīdzinājumā ar uzturēšanās dalībvalstī piemērotā apdrošināšanas seguma apmēru.

      74      Visbeidzot ir jāuzsver, ka – atšķirībā no Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem gadījumiem
         – šī 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajiem gadījumiem attiecībā pret dalībvalstīm un to par sociālo nodrošinājumu
         atbildīgajām iestādēm ir neparedzams raksturs.

      75      Katrai dalībvalstij kā apdrošināšanas dalībvalstij ir iespēja savas LESD 153. un 168. pantā atzītās kompetences organizēt
         savu sabiedrības veselības un sociālā nodrošinājuma sistēmu ietvaros (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 92. un 146. punkts, kā arī 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑570/07 un C‑571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez, Krājums, I‑0000. lpp., 43. punkts) veikt pasākumus attiecībā uz stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu piedāvājuma tās
         teritorijā apjomu un nosacījumiem, tostarp saistībā ar to sniegšanas termiņu, lai varētu kontrolēt saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71
         22. panta 1. punkta c) apakšpunktu izsniedzamo atļauju skaitu saistībā ar veselības aprūpes pakalpojumiem, ko tās sistēmas
         ietvaros apdrošinātās personas ieplānojušas saņemt citā dalībvalstī.

      76      Tomēr, kā norādījušas Dānijas un Somijas valdības, ņemot vērā aizvien pieaugošo pilsoņu mobilitāti Savienības ietvaros, it
         īpaši tūrisma vai izglītības nolūkos, var palielināties neplānoto stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu Regulas Nr. 1408/71
         22. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē skaits, ko dalībvalstis nekādā veidā nevar kontrolēt.

      77      Šajā ziņā gadījumā, ja katra dalībvalsts kā apdrošināšanas dalībvalsts atsaucas uz uzturēšanās dalībvalsts tiesiskā regulējuma
         piemērošanu attiecībā uz apdrošināšanas seguma apmēru – par kuru gala rezultātā ir atbildīga kompetentā iestāde –, kas saistīts
         ar stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem, kurus apdrošinātās personas pagaidu uzturēšanās šajā dalībvalstī laikā tās
         veselības stāvokļa dēļ var būt nepieciešams saņemt, Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta un tās 36. panta,
         kas attiecas uz atlīdzināšanas mehānismu starp attiecīgajām iestādēm, apvienotas piemērošanas pamatā ir vispārīga risku līdzsvarošana.

      78      Gadījumiem, kad neplānoti stacionārās veselības aprūpes pakalpojumi, kas apdrošinātajai personai sniegti tās pagaidu uzturēšanās
         citā dalībvalstī laikā, šīs dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanas dēļ rada apdrošināšanas dalībvalstij augstākas finansiālās
         izmaksas nekā tad, ja šie veselības aprūpes pakalpojumi būtu sniegti kādā no tajā izvietotajām iestādēm, vispārīgi var pretnostatīt
         gadījumus, kad – tieši pretēji – uzturēšanās dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanas rezultātā apdrošināšanas dalībvalstij
         saistībā ar attiecīgajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem rodas mazākas finansiālās izmaksas nekā tās, kas rastos
         tās pašas tiesiskā regulējuma piemērošanas gadījumā.

      79      Līdz ar to, uzliekot dalībvalstij pienākumu nodrošināt tās sistēmas ietvaros apdrošinātajām personām papildu atlīdzības saņemšanu
         no kompetentās iestādes ikreiz, kad uzturēšanās dalībvalstī attiecīgajiem neplānotajiem stacionārās veselības aprūpes pakalpojumiem
         piemērojamais apdrošināšanas seguma apmērs ir zemāks nekā saskaņā ar tās pašas tiesisko regulējumu piemērojamais, tiktu apdraudēta
         vispārējā sistēma, ko bija paredzēts izveidot ar Regulu Nr. 1408/71. Visos ar šādiem veselības aprūpes pakalpojumiem saistītajos
         gadījumos apdrošināšanas dalībvalsts kompetentajai iestādei vienmēr rastos augstākas finansiālās izmaksas, vai nu saskaņā
         ar minētās regulas 22. panta 1. punkta a) apakšpunktu piemērojot uzturēšanās dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts
         tāds apdrošināšanas seguma apmērs, kas ir augstāks par apdrošināšanas dalībvalsts tiesiskajā regulējumā paredzēto, vai arī
         piemērojot šo tiesisko regulējumu pretējā situācijā.

      80      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Komisija nav pierādījusi, ka strīdīgais tiesiskais regulējums vispārīgi būtu
         atzīstams par tādu, saistībā ar kuru Spānijas Karaliste nav izpildījusi savus EKL 49. pantā paredzētos pienākumus.

      81      Līdz ar to prasība ir noraidāma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Spānijas Karaliste ir prasījusi piespriest
         Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai iestādei spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Piemērojot šī paša panta 4. punkta pirmo daļu, Beļģijas Karaliste, Dānijas Karaliste, Somijas Republika
         un Apvienotā Karaliste, kas iestājušās šajā lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Beļģijas Karaliste, Dānijas Karaliste, Somijas Republika, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus
            tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 10.martā.#Laboratoires Fournier SA pret Direction des vérifications nationales et internationales.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal administratif de Dijon - Francija.#Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi - Nodokļu tiesību akti - Sabiedrību ienākuma nodoklis - Nodokļa atlaide par pētniecības darbu.#Lieta C-39/04.

text:
      Lieta C-39/04
      Laboratoires Fournier SA
      pret
      Direction des vérifications nationales et internationales
      (Tribunal administratif de Dijon lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Nodokļa atlaide par pētniecības darbu
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2004. gada 9. decembrī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 10. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Valsts tiesību akti, kas
            paredz nodokļa atlaides par pētniecības darbu piešķiršanu tikai attiecībā uz tādu pētniecības darbu, kas ir veikts šajā dalībvalstī
            – Nepieļaujamība – Pamatojums – Neesamība
      (EKL 49. pants)
      EKL 49. pants iestājas pret dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas paredz nodokļa atlaides par pētniecības darbu piešķiršanu
         tikai tad, ja attiecīgais pētniecības darbs ir veikts šīs dalībvalsts teritorijā.

      Šāds tiesiskais regulējums, kaut arī netieši, ir balstīts uz pakalpojuma sniedzēja atrašanās vietu, un tādējādi tas var traucēt
         pakalpojuma sniedzēja pārrobežu darbību. To nevar pamatot ar nepieciešamību nodrošināt nodokļu sistēmas saskanību, veicināt
         pētniecības darbu vai nodrošināt fiskālās kontroles efektivitāti.

       (sal. ar 18., 20., 23., 24., 26. punktu un rezolutīvo daļu)
2005. gada 10. martā (*)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Nodokļa atlaide par pētniecības darbu
      Lieta C‑39/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunal administratif de Dijon (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 30. decembrī un Tiesā reģistrēts 2004. gada 2. februārī, tiesvedībā

      Laboratoires Fournier SA
      pret
      Direction des vérifications nationales et internationales.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 28. oktobrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Laboratoires Fournier SA vārdā – B. Eme [B. Eme], avocat,

      –       Francijas valdības vārdā – K. Jurgensena‑Mersjē [C. Jurgensen-Mercier], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Žiolito [C. Giolito], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 9. decembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 49. panta interpretāciju saistībā ar valsts tiesību aktiem, kas paredz
         sistēmu nodokļa atlaidei par pētniecības darbu, ko attiecina tikai uz Francijā veiktu pētniecības darbu.

      2       Šo lūgumu iesniedza saistībā ar prāvu starp Laboratoires Fournier SA (turpmāk tekstā – “Laboratoires Fournier”), saskaņā ar Francijas tiesībām dibinātu sabiedrību, un Ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministrijas Vispārējās nodokļu
         pārvaldes Valsts un starptautiskās kontroles direkciju (turpmāk tekstā – “Kontroles direkcija”) sakarā ar šīs direkcijas paziņotajiem
         nodokļu aprēķinu precizējumiem un strīdu par nodokļu atlaidi par pētniecības darbu, ko attiecībā uz uzņēmumu ienākuma nodokli
         bija saņēmusi Laboratoires Fournier.

       Valsts tiesiskais regulējums
      3       Atbilstoši Vispārējā nodokļu kodeksa 244.c (B) pantam (turpmāk tekstā – “Vispārējais kodekss”) redakcijā, kas bija spēkā laikā,
         kad notika pamata prāvas fakti:

      “I.      Rūpniecības, tirdzniecības vai lauksaimniecības uzņēmumi, kas maksā nodokļus no saviem reālajiem ienākumiem, var saņemt nodokļu
         atlaidi 50 procentu apmērā no izdevumiem par pētniecības darbu gada laikā, kas pārsniedz vidējās šāda veida izmaksas iepriekšējo
         divu gadu laikā, kas palielināmas atbilstoši patēriņa preču, neskaitot tabaku, cenu pieaugumam [..].”

      4       Vispārējā kodeksa III pielikuma 49.f (H) panta redakcija, kas bija spēkā laikā, kad notika pamata prāvas fakti, nosaka:
      “Vispārējā nodokļu kodeksa 244.c (B) pantā minētās tiesības uz nodokļa atlaidi attiecas uz izdevumiem sakarā ar darbībām,
         kas veiktas Francijā.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      5       No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Laboratoires Fournier, kas nodarbojas ar farmaceitisko izstrādājumu ražošanu un pārdošanu, uzticēja pētniecības centriem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs,
         kā apakšuzņēmējiem veikt vairākus pētniecības uzdevumus un ņēma vērā no tā izrietošus izdevumus nodokļa atlaides aprēķināšanai
         1995. un 1996. gadā.

      6       1998. gadā tika pārbaudīta Laboratoires Fournier grāmatvedība par šiem diviem gadiem.

      7       Pārbaužu rezultātā Laboratoires Fournier tika paziņoti nodokļu aprēķinu precizējumi, pamatojoties uz Vispārējā kodeksa 244.c (B) pantu un tā III pielikuma 49.f (H) pantu,
         jo Kontroles direkcija neņēma vērā iepriekš minētos izdevumus, ko uzrādīja Laboratoires Fournier, lai aprēķinātu nodokļa atlaidi par pētniecības darbu. No Laboratoires Fournier tika pieprasīta papildu summu samaksa par attiecīgo laika posmu.

      8       Laboratoires Fournier par šiem pieprasījumiem veikt papildu summu samaksu iesniedza sūdzību. Sūdzība tika noraidīta 2001. gada 25. jūlijā.

      9       2001. gada 8. septembrī Laboratoires Fournier iesniedza prasību Tribunal administratif de Dijon (Dižonas Administratīvajā tiesā). Prasības pieteikumā prasītājs pieprasīja atbrīvošanu no aprēķinātajiem uzņēmumu ienākuma
         nodokļa papildu maksājumiem, kas izriet no paziņotajiem nodokļu aprēķinu precizējumiem, kā arī nokavējuma naudas.

      10     Iesniedzējtiesa norāda – Laboratoires Fournier apgalvo, ka Vispārējā kodeksa 244.c (B) pants un tā III pielikuma 49.f (H) pants ir pretrunā EKL 49. panta noteikumiem.

      11     Saskaņā ar iesniedzējtiesas minēto Kontroles direkcija apgalvo, ka Eiropas Kopienu Tiesa 1992. gada 28. janvāra spriedumā
         lietā C‑204/90 Bachmann (Recueil, I‑249. lpp.) pieļāva, ka EKL 49. panta noteikumus var pārkāpt, lai saglabātu katras dalībvalsts iekšējās nodokļu sistēmas
         saskanību.

      12     Pastāvot šādiem apstākļiem, Tribunal administratif de Dijon  nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “Vai [Vispārējā kodeksa 244.c (B) panta un tā III pielikuma 49.f (H) panta] noteikumi, kas paredz nodokļa atlaides piešķiršanu
         tikai par tādu pētniecības darbu, kas ir veikts Francijā, ir pretrunā [EKL] 49. panta noteikumiem [?]

      Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, [..] vai nosacījums veikt Francijā pētniecības darbu, ko paredz
         minētās normas, atbilst uzņēmumu ienākuma nodokļa saskanības principam, un līdz ar to ir pieļaujams, ka tā pārkāpj [EKL] 49. panta
         noteikumus [?]”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      13     Abos prejudiciālajos jautājumos, kas ir aplūkojami kopā, valsts tiesa būtībā jautā, vai EKL 49. pants iestājas pret dalībvalsts
         tiesisko regulējumu, kas paredz nodokļa atlaides par pētniecības darbu piešķiršanu tikai tad, ja attiecīgais pētniecības darbs
         ir veikts šīs dalībvalsts teritorijā.

      14     Kaut arī tiešo nodokļu jautājumi ietilpst dalībvalstu kompetencē, tomēr tām šī kompetence ir jārealizē, ievērojot Kopienu
         tiesības (skat. jo īpaši 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑80/94 Wielockx, Recueil, I‑2493. lpp., 16. punkts, kā arī 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑242/03 Weidert un Paulus, Krājums, I‑7379. lpp., 12. punkts).

      15     Tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā minētais, kas piešķir nodokļa atlaidi par pētniecības darbu tikai tad,
         ja tas ir veikts šajā dalībvalstī, rada tādu nodokļu sistēmu attiecībā uz pakalpojumiem, par kādiem ir uzskatāms pētniecības
         darbs, kas ir atkarīga no tā, vai tie ir veikti šajā dalībvalstī, vai arī citās dalībvalstīs (skat. šajā sakarā 1999. gada
         28. oktobra spriedumu lietā C‑55/98 Vestergaard, Recueil, I‑7641. lpp., 21. punkts).

      16     Šāds tiesiskais regulējums paredz atšķirīgu attieksmi, kas balstās uz pakalpojuma sniegšanas vietu, un tas ir pretrunā EKL
         49. pantam.

      17     Francijas valdība norāda, ka šī atšķirīgā attieksme tieši izriet no nodokļa teritorialitātes principa, ko Tiesa ir skaidri
         atzinusi 1997. gada 15. maija spriedumā lietā C‑250/95 Futura Participations un Singer (Recueil, I‑2471. lpp., 22. punkts), un ka tādējādi tā nav uzskatāma par atklātu vai slēptu diskrimināciju, ko aizliedz EK līgums.

      18     Tomēr lietā, kurā tika pieņemts iepriekš minētais spriedums, Tiesa pārbaudīja valsts nodokļu tiesību normu, kas ir piemērojamas
         uzņēmumiem rezidentiem un nerezidentiem, atbilstību Līguma noteikumiem par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, bet šajā lietā aplūkotajā
         pamata prāvā ir jāpārbauda, vai Līgumam atbilst valsts nodokļu tiesību normas, kas piešķir priekšrocības kādā valstī esošiem
         uzņēmumiem tikai ar nosacījumu, ka tie uz sava rēķina sniedz pakalpojumus šajā minētajā valstī. Šādas normas ir pretrunā EKL
         49. pantam, jo tās, kaut arī netieši, ir balstītas uz pakalpojuma sniedzēja atrašanās vietu, un tādējādi tās var traucēt pakalpojuma
         sniedzēja pārrobežu darbību.

      19     Tomēr ir jāpārbauda, vai atšķirīgo attieksmi, ko paredz šīs normas, var pamatot attiecībā uz Līgumā minētajiem pakalpojumu
         sniegšanas brīvības noteikumiem.

      20     Šajā sakarā ir taisnība, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Bachmann (28. punkts) un 1992. gada 28. janvāra spriedumā lietā C‑300/90 Komisija/Beļģija (Recueil, I‑305. lpp., 21. punkts) Tiesa pieļāva, ka vajadzība nodrošināt nodokļu sistēmas saskanību var pamatot Līgumā minēto pamatbrīvību
         ierobežošanu. Tomēr vēlāk Tiesa precizēja, ka lietās, kurās tika pieņemti iepriekš minētie spriedumi, pastāvēja tieša saistība
         starp ienākuma nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt apdrošināšanas maksājumus no nodokļu bāzes un apdrošinātāju, izpildot
         vecuma pensiju un dzīvības apdrošināšanas līgumus, izmaksāto summu vēlāku aplikšanu ar nodokli. Šī saistība bija jāsaglabā,
         lai nodrošinātu attiecīgās nodokļu sistēmas saskanību (skat. jo īpaši 1995. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑484/93 Svensson un Gustavsson, Recueil, I‑3955. lpp., 18. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 42. punkts). Ja šāda tieša saistība nepastāv, tad nav iespējams balstīties uz argumentu par nepieciešamību
         nodrošināt nodokļu sistēmas saskanību (skat. jo īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Weidert un Paulus, 20. un 21. punkts).

      21     Savukārt situācijā, kas ir aplūkota pamata prāvā, nepastāv šāda veida tieša saistība starp vispārējo uzņēmumu ienākuma nodokli
         un nodokļa atlaidi, kas atbilst daļai no uzņēmuma veiktā pētniecības darba izdevumiem.

      22     Tomēr Francijas valdība norāda, ka pamata prāvā aplūkoto tiesisko regulējumu pamato mērķis veicināt pētniecības darbu un vajadzība
         nodrošināt fiskālās kontroles efektivitāti.

      23     Kaut arī nav izslēdzams, ka pētniecības un attīstības darba veicināšana ir uzskatāma par primāru vispārējo interešu iemeslu,
         kā to norāda Francijas valdība, tomēr tas nevar pamatot tādu valsts pasākumu kā pamata prāvā aplūkotais, kas neparedz nodokļa
         atlaidi par pētniecības darbu, kas netiek veikts šajā konkrētajā dalībvalstī. Šāds tiesiskais regulējums ir tiešā pretrunā
         Kopienas politikas mērķim pētniecības un tehnoloģijas attīstības jomā, kas saskaņā ar EKL 163. panta 1. punktu ir “stiprināt
         Kopienas rūpniecības zinātnisko un tehnoloģisko pamatu un veicināt tās konkurētspēju starptautiskā līmenī”. Šī panta 2. punkts
         īpaši precizē, ka šajā sakarā Kopiena “atbalsta [uzņēmumu] savstarpējas sadarbības centienus, jo īpaši nolūkā ļaut [tiem]
         pilnīgi izmantot iekšējā tirgus potenciālu, un, konkrēti, [..] likvidējot juridiskus un fiskālus šķēršļus šai sadarbībai”.

      24     Fiskālās kontroles efektivitāte ir uzskatāma par primāru vispārējo interešu iemeslu, kas var pamatot Līgumā garantēto pamatbrīvību
         izmantošanas ierobežošanu (skat. jo īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Futura Participations un Singer, 31. punkts). Līdz ar to dalībvalsts drīkst piemērot pasākumus, kas ļauj skaidri un precīzi pārbaudīt atskaitāmos izdevumus,
         kuri šajā dalībvalstī ir uzskatāmi par pētniecības darba izdevumiem (skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑254/97 Baxter u.c., Recueil, I‑4809. lpp., 18. punkts).

      25     Tomēr tāds valsts tiesiskais regulējums, kas vispārējā veidā liedz nodokļa maksātājam sniegt pierādījumus, ka izdevumi, kas
         ir saistīti ar pētniecības darbu citās dalībvalstīs, ir tiešām radušies un tie atbilst noteiktajiem kritērijiem, nav pamatojams
         ar fiskālās kontroles efektivitāti. Nav pieļaujams a priori izslēgt, ka nodokļa maksātājs būtu spējīgs sniegt atbilstošus pierādījumus, lai dalībvalsts nodokļu iestādes varētu skaidri
         un precīzi pārbaudīt citās dalībvalstīs radušos pētniecības darba izdevumu patiesumu un to veidu (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Baxter u.c., 19. un 20. punkts).

      26     Līdz ar to uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka EKL 49. pants iestājas pret dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas paredz
         nodokļa atlaides par pētniecības darbu piešķiršanu tikai tad, ja attiecīgais pētniecības darbs ir veikts šīs dalībvalsts teritorijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      27     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      EKL 49. pants iestājas pret dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas paredz nodokļa atlaides par pētniecības darbu piešķiršanu
            tikai tad, ja attiecīgais pētniecības darbs ir veikts šīs dalībvalsts teritorijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 26.martā. # Sunplus Technology Co. Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apelācija - Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 40/94 - 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Grafiska un vārdiska preču zīme "SUNPLUS" - Valsts vārdisku preču zīmju "SUN" īpašnieka iebildumi - Reģistrācijas atteikums. # Lieta C-21/08 P.

text:
      Tiesas (otrā palāta) 2009. gada 26. marta spriedums – Sunplus Technology/ITSB
      (lieta C‑21/08 P)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Grafiska un vārdiska preču zīme “SUNPLUS” – Valsts vārdisku preču zīmju “SUN” īpašnieka iebildumi – Reģistrācijas atteikums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 37.–39. punktu)

      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2007. gada 15. novembra spriedumu lietā T‑38/04
               Sunplus Technology Co. Ltd
               /ITSB, ar ko Pirmās instances tiesa noraidījusi prasību, kuru cēla grafiskas preču zīmes “SUNPLUS” reģistrācijas pieteikuma
                  attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9. klasē, iesniedzējs par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes
                  2003. gada 7. oktobra Lēmumu R 642/2000‑4, ar ko noraidīta apelācijas sūdzība par Iebildumu nodaļas lēmumu, ar kuru atteikta
                  minētās preču zīmes reģistrācija iebildumu procesa ietvaros, ko ierosinājis valsts grafisko un vārdisko preču zīmju “SUN”
                  attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9. klasē, īpašnieks – Preču zīmju līdzība – Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK)
                  Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 11, 1. lpp.) 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	Sunplus Technology Co. Ltd atlīdzina tiesāšanās izdevumus.