title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 5.decembrī.#Federico Cipolla pret Rosaria Fazari, dzimusi Portolese (C-94/04) un Stefano Macrino un Claudia Capoparte pret Roberto Meloni (C-202/04).#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte d'appello di Torino (C-94/04) un Tribunale di Roma (C-202/04) - Itālija.#Kopienu noteikumi konkurences jomā - Valstu sistēmas jautājumā par advokāta honorāru tarifu - Profesionālo tarifu noteikšana - Pakalpojumu sniegšanas brīvība.#Apvienotās lietas C-94/04 un C-202/04.

text:
      Apvienotās lietas C‑94/04 un C‑202/04
      Federico Cipolla u.c.
      pret
      Rosaria Fazari, dzimusi Portolese, un Roberto Meloni
      (Corte d'appello di Torino un Tribunale di Roma lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienu noteikumi konkurences jomā – Valstu sistēmas jautājumā par advokāta honorāru tarifu – Profesionālo tarifu noteikšana – Pakalpojumu sniegšanas brīvība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciālie jautājumi – Tiesas kompetence
      (EKL 234. pants)
      2.        Konkurence – Kopienu noteikumi – Dalībvalstu pienākumi
      (EKL 10., 81. un 82. pants)
      3.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Līguma normas – Piemērošanas joma
      (EKL 49. pants)
      4.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi
      (EKL 49. pants)
      1.        Ja kādā prejudiciālā jautājumā visi iesniedzējtiesas izskatāmā strīda apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti, atbilde
         iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, it īpaši gadījumā, ja ar valsts tiesību normām ir noteikts, ka minētās dalībvalsts
         pilsonim ir jābūt tādām pašām tiesībām, kādas citas dalībvalsts pilsonim izrietētu no Kopienu tiesībām tādā pašā situācijā.

      (sal. ar 30. punktu)
      2.        Kaut arī neapšaubāmi ir, ka EKL 81. un 82. pants paši par sevi attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos
         vai administratīvos pasākumus, katrā ziņā šie panti, lasot tos kopā ar EKL 10. pantu, kas nosaka sadarbības pienākumu, uzliek
         pienākumu dalībvalstīm neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, ar ko var
         likvidēt uzņēmumiem piemērojamo konkurences normu lietderīgo iedarbību. EKL 10. un 81. pants ir pārkāpts, ja dalībvalsts nosaka
         pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ja tā nostiprina
         šādu vienošanos ietekmi, vai ja tā savā tiesiskajā regulējumā neparedz likuma normas, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības
         subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses.

      Šajā sakarā nevar uzskatīt, ka dalībvalsts ir deleģējusi privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par lēmumu
         pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses, kuru sekas būtu tādas, ka tiesiskajam regulējumam nebūtu likuma rakstura, ja,
         pirmkārt, attiecīgās profesionālās organizācijas pienākums ir vienīgi izstrādāt tarifa projektu, kam kā tādam nav saistoša
         spēka, jo ministram ir tiesības grozīt minētās organizācijas projektu, un ja, otrkārt, valsts tiesiskais regulējums paredz,
         ka honorāru apmēru nosaka tiesas, pamatojoties uz šajā pašā tiesiskajā regulējumā noteiktajiem kritērijiem, un turklāt īpašos
         izņēmuma apstākļos tiesnesis ar pienācīgi motivētu lēmumu var atkāpties no noteiktajām maksimālajām un minimālajām robežām.
         Šādos apstākļos dalībvalstij nevar pārmest arī to, ka tā būtu noteikusi pienākumu vai atbalstītu aizliegto vienošanos noslēgšanu,
         kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai nostiprinātu šādu vienošanos ietekmi vai ka tā noteiktu par pienākumu vai atbalstītu dominējošā
         stāvokļa, kas ir pretējs EKL 82. pantam, ļaunprātīgu izmantošanu vai nostiprinātu šādas ļaunprātīgas izmantošanas sekas.

      No tā izriet, ka EKL 10., 81. un 82. pants pieļauj, ka dalībvalsts pieņem normatīvu aktu, kurš, pamatojoties uz profesionālas
         advokātu organizācijas izstrādātu projektu, apstiprina tarifu, kas nosaka pie advokāta profesijas piederošo personu honorāru
         minimālo likmi – tarifu, no kura principā nevar atkāpties ne par pakalpojumiem, kurus sniedz šīs organizācijas locekļi, ne,
         kā tas ir ārpustiesas pakalpojumu gadījumā, par pakalpojumiem, kurus var sniegt arī jebkurš saimnieciskās darbības subjekts,
         uz kuru neattiecas minētais tarifs.

      (sal. ar 46., 47., 50.–54. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        EKL 49. pantā ir noteikts, ka ir ne tikai jānovērš jebkāda citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja diskriminācija
         tā pilsonības dēļ, bet arī jāatceļ jebkurš ierobežojums – pat ja to vienādi piemēro valsts un citu dalībvalstu pakalpojumu
         sniedzējiem – ja tas ir tāds, kas aizliedz vai traucē tāda pakalpojumu sniedzēja darbībām, kurš reģistrēts citā dalībvalstī,
         kurā tas likumīgi sniedz tādus pašus pakalpojumus.

      Turklāt ar minēto 49. pantu nav pieļaujama jebkāda veida valsts tiesību aktu piemērošana, kas padara pakalpojumu sniegšanu
         starp dalībvalstīm grūtāku par pakalpojumu sniegšanu tikai vienas dalībvalsts teritorijā.

      (sal. ar 56. un 57. punktu)
      4.        Dalībvalsts uzlikts aizliegums, noslēdzot vienošanos, atkāpties no advokāta honorāru tarifā noteiktajiem minimālajiem honorāriem
         par pakalpojumiem, kuri, no vienas puses, ir juridiska rakstura un, no otras puses, kurus sniedz vienīgi advokāti, ir tāds,
         kas padara sarežģītāku tādu advokātu pieeju šīs dalībvalsts juridisko pakalpojumu tirgum, kuri ir reģistrēti citā dalībvalstī,
         un tādējādi tas ierobežo viņu pakalpojumu sniegšanas darbību īstenošanu šajā dalībvalstī. Līdz ar to šis aizliegums ir uzskatāms
         par ierobežojumu EKL 49. panta izpratnē.

      Minētais aizliegums atņem advokātiem, kuri reģistrēti citā dalībvalstī, iespēju efektīvāk konkurēt, pieprasot maksāt mazākus
         honorārus, nekā noteikti tarifā, ar advokātiem, kuri stabili ir izveidojuši savas prakses vietas attiecīgajā dalībvalstī un
         kuru rīcībā līdz ar to ir daudz lielākas iespējas klientu piesaistīšanai nekā advokātiem, kuri ir reģistrēti ārzemēs.

      Tāpat šāds aizliegums ierobežo minētās dalībvalsts pakalpojumu saņēmēju izvēli, jo viņi nevar izmantot citās dalībvalstīs
         reģistrētu advokātu pakalpojumus, kuri šajā dalībvalstī piedāvā savus pakalpojumus par zemāku cenu nekā tā, kas izriet no
         tarifā noteiktajiem minimālajiem honorāriem.

      Tomēr šāds aizliegums var būt attaisnojams ar nosacījumu, ka tas atbilst imperatīvām vispārējām interesēm, ka tas ir piemērots
         tā izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

      Šajā sakarā, pirmkārt, patērētāju aizsardzība, it īpaši tādu juridisko pakalpojumu saņēmēju aizsardzība, kurus sniedz tiesu
         varai piederošas personas, un, otrkārt, pareizas tiesvedības aizsardzība ir mērķi, kas ir tādi, kas var tikt uzskatīti par
         imperatīvām vispārējām interesēm, kuras var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, ar diviem nosacījumiem
         – apstrīdētajam valsts pasākumam ir jānodrošina sasniedzamā mērķa īstenošana un tas nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams
         šī mērķa sasniegšanai.

      Iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai valsts tiesiskajā regulējumā iekļautajā pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumā ir
         ievēroti šie nosacījumi. Šajā sakarā tai ir jāņem vērā šādi apsvērumi.

      It īpaši jāpārbauda, vai pastāv savstarpēja saistība starp honorāru līmeni un advokātu sniegto pakalpojumu kvalitāti un vai
         it īpaši šādu honorāru minimālās likmes noteikšana ir atbilstošs pasākums, kas ļauj sasniegt attiecīgos mērķus, proti, patērētāju
         aizsardzību un pareizu tiesvedību.

      Lai arī ir taisnība, ka tarifs, kas paredz minimālos honorārus, nevar kavēt profesijai piederīgās personas piedāvāt viduvējus
         pakalpojumus, nevar a priori izslēgt, ka šāds tarifs ļautu izvairīties no tā, ka advokāti netiktu pamudināti konkurēt – situācijā, kāda pastāv tirgū,
         kuru raksturo tas, ka tajā darbojas ļoti liels skaits reģistrētu un aktīvi darbojošos advokātu, – kā rezultātā pakalpojums
         tiek piedāvāts par pazeminātām cenām, pastāvot sniegto pakalpojumu kvalitātes pasliktināšanās iespējai.

      Tāpat jāņem vērā īpatnības, kas ir raksturīgas gan attiecīgajam tirgum, gan attiecīgajiem pakalpojumiem, un it īpaši tas,
         ka advokātu pakalpojumu jomā parasti pastāv informācijas asimetrija starp “klientiem–patērētājiem” un advokātiem. Advokātiem
         ir labas zināšanas, kuru patērētājiem parasti nav, proti, patērētājiem ir grūti izvērtēt viņiem sniegto pakalpojumu kvalitāti.

      Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai profesionālie noteikumi par advokātiem, it īpaši par advokātu darbību, kvalifikāciju,
         ētiku, pārbaudi un atbildību, paši par sevi ir pietiekami, lai sasniegtu patērētāju aizsardzības un pareizas tiesvedības mērķi.

      No tā izriet, ka tiesiskais regulējums, ar kuru, noslēdzot vienošanos, ir pilnībā aizliegts atkāpties no advokāta honorāru
         tarifā noteiktajiem minimālajiem advokāta honorāriem par pakalpojumiem, kuri, pirmkārt, ir juridiska rakstura un, otrkārt,
         kurus sniedz vienīgi advokāti, ir EKL 49. pantā paredzētās pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Iesniedzējtiesai
         ir jāpārbauda, vai šāds tiesiskais regulējums, ņemot vērā konkrētus tā piemērošanas noteikumus, patiešām īsteno patērētāju
         aizsardzības un pareizas tiesvedības mērķi, kas var to attaisnot, un vai ar to uzliktie ierobežojumi nešķiet nesamērīgi ar
         šiem mērķiem.

      (sal. ar 58.–61., 64.–70. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 5. decembrī (*)

      Kopienu noteikumi konkurences jomā – Valstu sistēmas jautājumā par advokāta honorāru tarifu – Profesionālo tarifu noteikšana – Pakalpojumu sniegšanas brīvība
      Apvienotās lietas C‑94/04 un C‑202/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Corte d’appello di Torino (Itālija) un Tribunale di Roma (Itālija) iesniedza ar 2004. gada 4. februāra un 5. maija lēmumiem, no vienas puses, un 2004. gada 7. aprīļa lēmumu, no otras
         puses, un kas Tiesā reģistrēti attiecīgi 2004. gada 25. februārī un 18. maijā, kā arī 2004. gada 6. maijā, tiesvedībās

      Federico Cipolla (C‑94/04)

      pret
      Rosaria Fazari, dzimusi Portolese,

      un
      Stefano Macrino,

      Claudia Capodarte (C‑202/04)

      pret
      Roberto Meloni.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], R. Šintgens [R. Schintgen], J. Klučka [J. Klučka], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lỡhmus] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 25. oktobrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Čipolas [Cipolla] vārdā – Dž. Čipola [G. Cipolla], avvocatessa,

      –        Meloni [Meloni] vārdā – S. Sabatīni [S. Sabbatini], D. Kondello [D. Condello], Dž. Skaselati Sforcolīni [G. Scassellati Sforzolini] un Dž. Rica [G. Rizza], avvocati,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Vācijas valdības vārdā – A. Ditrihs [A. Dittrich], K. D. Kvasovskis [C.‑D. Quassowski] un M. Lumma [M. Lumma], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa], R. Veinraits [R. Wainwright] un F. Amato [F. Amato], kā arī K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 1. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 10., 49., 81. un 82. pantu.

      2        Šie lūgumi tika iesniegti prāvās starp diviem advokātiem un viņu klientiem par honorāru atmaksu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Saskaņā ar grozīto 1933. gada 27. novembra Karalisko dekrētu–likumu Nr. 1578 (1933. gada 5. decembra GURI Nr. 281), kas kļuvis par 1934. gada 22. janvāra likumu Nr. 36 (1934. gada 30. janvāra GURI, Nr. 24; turpmāk tekstā – “Karaliskais dekrēts–likums”), Consiglio nazionale forense (Valsts advokātu padome, turpmāk tekstā – “CNF”), kas izveidota pie tieslietu ministra, sastāv no advokātiem, kurus ievēlējuši citi advokāti, pa vienam ievēlētajam katrā
         apelācijas tiesas apgabalā.

      4        Karaliskā dekrēta–likuma 57. pantā noteikts, ka kritērijus, kas nosaka advokātiem un “procuratori” maksājamos honorārus un
         atlīdzību civillietās, krimināllietās un par ārpustiesas darbu, ik pēc diviem gadiem nosaka CNF, pieņemot lēmumu. Pēc tam, kad advokāta honorāru tarifs (turpmāk tekstā – “tarifs”) ir noteikts ar CNF lēmumu, tas saskaņā ar Itālijas tiesisko regulējumu ir jāapstiprina tieslietu ministram pēc atzinuma saņemšanas no Comitato interministeriale dei prezzi (Starpministriju cenu komiteja, turpmāk tekstā – “CIP”) un pēc apspriešanās ar Consiglio di Stato (Valsts Padome).

      5        Saskaņā ar Karaliskā dekrēta–likuma 58. pantu minētos kritērijus nosaka, ņemot vērā strīdu mantisko vērtību, tās tiesas līmeni,
         kurā iesniegts izskatīšanai strīds, kā arī – krimināllietās – tiesvedību ilgumu. Par katru darbību vai vairākām darbībām tarifs
         nosaka honorāru maksimālo un minimālo robežu.

      6        Karaliskā dekrēta–likuma 60. pantā paredzēts, ka honorārus nosaka tiesa, pamatojoties uz minētajiem kritērijiem un ņemot vērā
         izskatāmo jautājumu sarežģītību un apjomu. Šim honorāru apmēram ir jābūt iepriekš noteiktajās maksimālajās un minimālajās
         robežās. Tomēr īpašos izņēmuma gadījumos, ņemot vērā strīdu īpašo raksturu un ja to pamato pakalpojuma neatņemama vērtība,
         tiesnesis var pārsniegt ar tarifu noteikto maksimālo robežu. Savukārt, ja lietas izskatīšana nav sarežģīta, tiesnesis var
         noteikt par minimālo robežu mazākus honorārus. Abos gadījumos tiesneša lēmumam ir jābūt motivētam.

      7        Saskaņā ar Itālijas Civilkodeksa 2233. pantu vispārējs noteikums ir tāds, ka atlīdzību par pakalpojumu sniegšanu, ja par šo
         atlīdzību puses nav vienojušās un ja to nevar noteikt saskaņā ar spēkā esošajiem tarifiem vai praksi, nosaka tiesnesis pēc
         tās profesionālās organizācijas uzklausīšanas, kuras biedrs ir pakalpojuma sniedzējs. Tomēr advokāta profesijas gadījumā 1942. gada
         13. jūnija likuma Nr. 794 (1942. gada 23. jūlija GURI, Nr. 172) 24. pantā paredzēts, ka nevar atkāpties no minimālajiem honorāriem, kurus nosaka tarifs par advokāta pakalpojumiem,
         un jebkura atkāpes ietveroša vienošanās nav spēkā. Saskaņā ar Corte suprema di cassazione (Kasācijas tiesa) judikatūru šis noteikums attiecas arī uz advokātu ārpustiesas pakalpojumiem.

      8        Tarifu, par kuru ir runa lietā C‑202/04, CNF noteica ar 1993. gada 12. jūnija lēmumu, grozot to 1994. gada 29. septembrī, un šo tarifu apstiprināja ar 1994. gada 5. oktobra
         ministra dekrētu Nr. 585 (1994. gada 21. oktobra GURI, Nr. 247). Šī pēdējā minētā dekrēta 2. pantā noteikts, ka, “sākot no 1994. gada 1. oktobra, pielikumā minētajā maksājumu
         skalā paredzētais palielinājums būs piemērojams 50 % līmenī un, sākot no 1995. gada 1. aprīļa, pārējo 50 % apmērā”. Šis pakāpeniski
         sadalītais palielinājums laikā balstīts uz CIP izdarītajām piezīmēm, īpaši ņemot vērā inflācijas palielināšanos. Pirms tarifa apstiprināšanas tieslietu ministrs bija vēlreiz
         apspriedies ar CNF, kas savā 1994. gada 29. septembra sēdē apstiprināja ierosinājumu atlikt tarifa piemērošanu.

      9        Tarifs attiecas uz trīs atlīdzību kategorijām, proti, honorāriem, maksājumiem un atlīdzību par juridiskajiem pakalpojumiem
         tiesā civillietās un administratīvajās lietās, honorāriem par juridiskajiem pakalpojumiem tiesā krimināllietās, kā arī honorāriem
         un atlīdzību par ārpustiesas pakalpojumiem.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑94/04
      10      Facari [Fazari], dzimusi Portolēze [Portolese], un divi citi blakus esošo zemju, kas atrodas Monkaljeri [Moncalieri] pašvaldībā, īpašnieki vērsās pie advokāta Čipolas, lai ierosinātu tiesvedību pret šo pašvaldību nolūkā saņemt kompensāciju
         par šo zemju aizņemšanu steidzamā kārtā, ko atļauj viens vienīgs Monkaljeri mēra lēmums, pēc kura nav veikta ekspropriācija.
         Čipola uzrakstīja trīs dažādas liecības un ierosināja trīs tiesvedības pret šo pašvaldību Tribunale di Torino [Turīnas Tiesa].

      11      Vēlāk strīdu atrisināja, pateicoties darījumam, kas notika pēc viena no attiecīgo īpašnieku iniciatīvas, bet bez Čipolas iesaistīšanās.

      12      Čipola, kas pirms trīs liecību uzrakstīšanas un paziņošanas bija saņēmis ITL 1 850 000 no katra no trim prasītājiem pamata
         prāvā acīmredzot kā priekšlaicīgu maksājumu par viņa profesionālajiem pakalpojumiem, izsniedza Portolēzei rēķinu par ITL 4 125 000,
         kas sedz viņa honorārus un dažādas izmaksas. Portolēze atteicās maksāt šo naudas summu. Tribunale di Torino, kurai izskatīšanai tika iesniegts strīds, kas bija radies tā rezultātā, ar 2003. gada 12. jūnija spriedumu atzina, ka ir
         samaksātas ITL 1 850 000, un noraidīja Čipolas lūgumu samaksāt ITL 4 125 000. Čipola par šo spriedumu iesniedza apelācijas
         sūdzību Corte d’appello di Torino [Turīnas Apelācijas tiesa], it īpaši lūdzot tarifa piemērošanu.

      13      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka lietā, kuru izskata iesniedzējtiesa, ir radies jautājums par to, vai tad, ja tiek pierādīts,
         ka pastāv pušu vienošanās par noteiktu advokāta atlīdzību – iespējamā vienošanās ir noteikta ITL 1 850 000 apmērā –, šāda
         vienošanās, neņemot vērā Itālijas tiesisko regulējumu, ir spēkā, pamatojoties uz to, ka šādas vienošanās aizstāšana pēc tiesas
         ierosmes ar advokāta atlīdzības aprēķinu, kas balstīts uz tarifu, nav saderīga ar Kopienu noteikumiem konkurences jomā.

      14      Turklāt iesniedzējtiesa atzīmē, ka tad, ja Itālijā nedzīvojošs profesionālas darbības veicējs sniedz juridiskus pakalpojumus
         šajā dalībvalstī dzīvojošam pakalpojuma saņēmējam, un, tā kā līgumam par šo pakalpojumu ir piemērojamas Itālijas tiesības,
         juridisko pakalpojumu sniegšanai tiek piemērots pilnīgs aizliegums atkāpties no atlīdzības summām, kuras nosaka tarifs. Tāpat
         šādā gadījumā ir jāpiemēro obligātā minimālā summa. Tādējādi minētais aizliegums traucē citu advokātu pieeju Itālijas pakalpojumu
         tirgum.

      15      Šādos apstākļos Corte d’appello di Torino nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai EKL 10., 81. un 82. pantā ietvertais Kopienu tiesību konkurences princips ir piemērojams arī juridisko pakalpojumu piedāvājumam?
      2)      Vai minētais princips prasa, lai starp pusēm būtu panākta saistoša vienošanās par advokāta atlīdzību?
      3)      Katrā ziņā vai minētais princips nepieļauj pilnīgu aizliegumu atkāpties no advokātu atlīdzības?
      4)      Vai EKL 10. un 49. pantā ietvertais pakalpojumu sniegšanas brīvības princips ir piemērojams arī juridisko pakalpojumu piedāvājumam?
      5)      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai minētais princips ir saderīgs ar principu par pilnīgu aizliegumu atkāpties no advokāta
         honorāriem?”

       Lieta C‑202/04
      16      Pamatojoties uz Advokātu padomes atzinumu, un saskaņā ar tarifu advokāts Meloni lūdza un saņēma Kapodartei [Capodarte] un Makrino [Macrino] izdotu tiesas rīkojumu par honorāru samaksu saistībā ar dažiem ārpustiesas pakalpojumiem, kurus advokāts tiem bija sniedzis
         autortiesību jomā, to vidū bija mutvārdos izteikti viedokļi un pretējās puses advokātam adresētās vēstules.

      17      Kapodarte un Makrino apstrīdēja šo rīkojumu Tribunale di Roma [Romas Tiesa], it īpaši atsaucoties uz Meloni pieprasīto honorāru nesamērīgumu, ņemot vērā izskatāmās lietas sarežģītību
         un viņa faktiski sniegtos pakalpojumus.

      18      Lai noteiktu Meloni maksājamo honorāru summu par šiem pakalpojumiem, Tribunale di Roma uzskata, ka ir jāizvērtē, vai tarifs, kas piemērojams advokātiem, sniedzot ārpustiesas pakalpojumus, ir saderīgs ar EK līguma
         noteikumiem, it īpaši ņemot vērā, ka attiecīgajām personām, lai saņemtu attiecīgos ārpustiesas pakalpojumus, nebija pienākuma
         vērsties pie advokāta.

      19      Tādējādi Tribunale di Roma nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai EK līguma 5. un 85. pants (jaunajā redakcijā – EKL 10. un 81. pants) pieļauj, ka dalībvalsts pieņem normatīvos vai administratīvos
         aktus, kuri, pamatojoties uz profesionālas advokātu organizācijas izstrādātu projektu, apstiprina tarifu, kas nosaka organizācijas
         locekļu minimālo un maksimālo likmi par pakalpojumiem (tā saukto ārpustiesas darbu), kurus nesniedz tikai profesionālās advokātu
         organizācijas locekļi, bet kurus var sniegt jebkurš?”

      20      Ņemot vērā abu šo lietu savstarpējo saistību, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 43. pantu, lasot to kontekstā ar šī paša reglamenta
         103. pantu, tās ir jāapvieno sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
       Lieta C‑94/04
      –       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      21      Čipola uzskata, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi nav pieņemami, jo, pirmkārt, tie nav būtiski pamata strīda atrisināšanai
         un, otrkārt, tiem ir teorētisks raksturs.

      22      Saistībā ar pirmo iebildumu par nepieņemamību Čipola uzskata, ka piemērojamās valsts tiesības neprasa valsts tiesai, lai tā
         izvērtē, vai pastāv vienošanās starp advokātu un viņa klientu un vai tā ir likumīga, kas ir pretēji tam, kas ir izklāstīts
         iesniedzējtiesas lēmumā. Tas, ka nepastāv vienošanās starp advokātu un viņa klientu un klienta veiktā samaksa nav norādīta
         kā “avansa maksājums” par atlīdzināmiem pakalpojumiem, ir atzīts spriedumā ar res judicata spēku, jo tie nebija apstrīdēti apelācijā.

      23      Saistībā ar otro iebildumu par nepieņemamību Čipola norāda, ka starp advokātu un viņa klientu noslēgtas vienošanās spēkā esamību
         var izvērtēt vienīgi tad, ja ir pierādīts, ka šāda vienošanās pastāv. Taču tas nav šis gadījums. Tādējādi Corte d’appello di Torino uzdotie jautājumi ir pielīdzināmi lūgumam sniegt konsultatīvu atzinumu.

      24      Vācijas valdība uzskata – tā kā pamata prāvā esošajai faktiskajai situācijai nav pārrobežu elementa, EKL 49. pants nav piemērojams.
         Eiropas Kopienu Komisija, pamatojoties uz neseno Tiesas judikatūru, uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – tiktāl,
         ciktāl tas ir par EKL 49. panta interpretāciju – ir pieņemams.

      –       Tiesas atbilde
      25      Saistībā ar Čipolas norādītajiem iebildumiem par nepieņemamību ir jāatgādina, ka jautājumi par Kopienu tiesību interpretāciju,
         kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros un kuru precizitāte Eiropas Kopienu
         Tiesai nav jāpārbauda, tiek uzskatīti par nozīmīgiem (skat. 2003. gada 15. maija spriedumu lietā C‑300/01 Salzmann, Recueil, I‑4899. lpp., 29. un 31. punkts). Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai
         Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata prāvas īstenajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai
         ir teorētisks raksturs, vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesību elementu, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi
         uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 39. punkts, un 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑466/04 Acereda Herrera, Krājums, I‑5341. lpp., 48. punkts).

      26      Iepriekš minētā prezumpcija par nozīmīgumu nevar mainīties ar to vien, ka viena no pusēm pamata prāvā apstrīd dažus faktus,
         piemēram, tos, kuri ir norādīti šī sprieduma 22. punktā, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda un no kuriem ir atkarīga minētā
         strīda priekšmeta noteikšana.

      27      Tādējādi ir jāuzskata, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, ka strīds pamata prāvā ir par to, vai pastāv starp klientu
         un viņa advokātu noslēgta vienošanās par konkrētu atlīdzību advokātam un vai tā ir spēkā, jo šīs vienošanās aizstāšana pēc
         tiesas ierosmes ar advokāta atlīdzības aprēķinu, balstoties uz attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošo tarifu, nav saderīga ar
         Kopienu noteikumiem konkurences jomā.

      28      Šajā sakarā jāatzīst, ka nepārprotami nešķiet, ka iesniedzējtiesas lūgtajai Kopienu noteikumu interpretācijai nav nekādas
         saistības ar prāvas īstenajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājumi par šo noteikumu interpretāciju būtu teorētiski.

      29      Pat pieņemot, ka nav pierādīts, ka pastāv vienošanās, par kuru ir runa pamata prāvā, nav neiespējami, ka iesniedzējtiesas
         lūgtā Kopienu tiesību interpretācija, kas var tai palīdzēt izvērtēt tarifa saderību, ņemot vērā ar Līgumu iedibinātos konkurences
         noteikumus, ir šai tiesai lietderīga, lai izskatītu tai iesniegto strīdu. Šis strīds galvenokārt ir par advokāta honorāru
         samaksu, kuru, kā tas ir norādīts šī sprieduma 6. punktā, veic tiesa un, izņemot izņēmuma gadījumus, tieslietu ministra iepriekš
         noteiktajās maksimālajās un minimālajās robežās.

      30      Visbeidzot, it īpaši saistībā ar jautājumiem par EKL 49. panta interpretāciju, lai arī nav šaubu, ka visi iesniedzējtiesas
         izskatāmā strīda apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti, atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, it īpaši
         gadījumā, ja tādā tiesvedībā kā šajā lietā ar valsts tiesību normām ir noteikts pienākums, ka Itālijas pilsonim ir jābauda
         tādas pašas tiesības, kādas citas dalībvalsts, kas nav Itālijas Republika, pilsonim izrietētu no Kopienu tiesībām tādā pašā
         situācijā (skat. 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,Krājums, I‑2941. lpp., 29. punkts).

      31      Tādējādi ir jāizvērtē, vai Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību, kuru interpretāciju lūdz iesniedzējtiesa,
         pieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamata prāvā esošais piemērošanu tiktāl, ciktāl to piemēro personām, kuras dzīvo
         dalībvalstīs, kas nav Itālijas Republika.

      32      Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Lieta C‑202/04
      –       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      33      Meloni aizbildinās ar Tribunale di Roma uzdotā jautājuma nepieņemamību, jo šim jautājumam neesot nekādas saistības ar šajā tiesā izskatāmā strīda atrisināšanu, ņemot
         vērā, ka šis strīds ir par tarifa piemērošanu ārpustiesas pakalpojumiem, kurus sniedzis advokatūrā iekļauts advokāts.

      34      Turklāt iesniedzējtiesa nav norādījusi precīzus iemeslus, kas tai ir likuši uzdot jautājumu par Kopienu tiesību interpretāciju.

      35      Itālijas valdība uzskata – ja puses ar līgumu nav noteikušas honorārus un ja klients apstrīd honorārus, kurus vienpusēji iekļāvis
         rēķinā advokāts, kā tas ir pamata prāvā, saskaņā ar Itālijas tiesībām šo strīdu izskatošajam tiesnesim tie ir jānosaka pēc
         saviem ieskatiem. Tādējādi jautājums par tarifa saistībā ar ārpustiesas advokāta pakalpojumu sniegšanu saderību ar EKL 10. un
         81. pantu nav būtisks pamata prāvas atrisināšanai.

      36      Minētā valdība arī apstrīd iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma svarīgumu, ņemot vērā, ka pamata lietā nav runas par jebkādu
         pret konkurenci vērstu praksi nedz tarifa izstrādes gaitā, nedz saimnieciskas darbības subjektu rīcības dēļ.

      –       Tiesas atbilde
      37      Saistībā ar Meloni norādīto pirmo iebildumu par nepieņemamību jāatgādina, ka strīds ir par tarifa piemērošanu ārpustiesas
         pakalpojumiem, kurus sniedz advokatūrā iekļauts advokāts. Uzdodot jautājumu, valsts tiesa jautā, vai konkurences noteikumi
         nepieļauj šādu piemērošanu, jo šāds pats tarifs nav piemērojams ārpustiesas pakalpojumiem, kurus sniedz advokatūrā neiekļauta
         persona. Šādos apstākļos nevar mainīties nozīmīgums, kas ir saistīts ar valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem par Kopienu tiesību
         interpretāciju.

      38      Tāpat nav atbalstāms iebildums par nepieņemamību jautājumā par to, ka iesniedzējtiesa nav norādījusi precīzus iemeslus, kas
         tai likuši uzdot jautājumu par Kopienu tiesību interpretāciju. Saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts tiesai ir jāsniedz minimāls
         skaidrojums par to, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, par kurām tā lūdz sniegt interpretāciju, un
         par saikni, ko tā saskata starp šīm normām un prāvā piemērojamajām valsts tiesību normām (skat. 2000. gada 28. jūnija rīkojumu
         lietā C‑116/00 Laguillaumie,Recueil, I‑4979. lpp., 16. punkts). Taču iesniedzējtiesas lēmums pilnībā izpilda šo prasību, kā to atzinis arī ģenerāladvokāts savu
         secinājumu 24. punktā.

      39      Saistībā ar Itālijas valdības norādīto pirmo iebildumu par nepieņemamību jāatzīmē, ka iesniedzējtiesas rīcības pamatā ir premisa,
         saskaņā ar kuru tās izskatāmajā strīdā tai saskaņā ar Itālijas tiesībām ir jānosaka advokātam maksājamie honorāri, atsaucoties
         uz advokātiem piemērojamo tarifu ārpustiesas darbam.

      40      Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 25. punktā, Tiesai nav jāpārbauda, cik precīzs ir valsts tiesas noteiktais tiesiskais regulējums
         un faktiskie apstākļi, kuru ietvaros ir uzdoti tie jautājumi par Kopienu tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa iesniedz
         Tiesai.

      41      Šādos apstākļos nozīmīgums, kas saistāms ar Tiesai uzdoto jautājumu, nav ticis mainīts.

      42      Saistībā ar Itālijas valdības norādīto otro iebildumu par nepieņemamību jāatgādina, kā jau tas tika teikts šī sprieduma 37. punktā,
         ka iesniedzējtiesa, uzdodot savu jautājumu, jautā, vai ar Līgumu iedibinātie konkurences noteikumi pieļauj tarifa piemērošanu
         tās izskatāmajā lietā. Līdz ar to jautājums par to, vai pamata prāvā pastāv pret konkurenci vērsta prakse, ir iesniedzējtiesas
         uzdotā paša interpretējamā jautājuma priekšmets, un šajā lietā tas nevar būt nenozīmīgs.

      43      No tā izriet, ka Tribunale di Roma lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Par lietas būtību
       Par pirmajiem trīs jautājumiem, kas uzdoti lietā C‑94/04, un lietā C‑202/04 uzdoto jautājumu
      44      Uzdodot šos jautājumus, kuri jāizskata kopā pārformulētā formā, ņemot vērā abās lietās esošos būtiskos elementus un it īpaši
         to, ka pamata prāvās tiek apstrīdēta honorāru minimālā robeža, iesniedzējtiesas būtībā jautā, vai EKL 10., 81. un 82. pants
         pieļauj, ka dalībvalsts pieņem normatīvu aktu, kurš, pamatojoties uz tādas profesionālas advokātu organizācijas kā CNF izstrādātu projektu, apstiprina tarifu, kas nosaka pie advokāta profesijas piederošo personu honorāru minimālo likmi – tarifu,
         no kura principā nevar atkāpties ne par pakalpojumiem, kurus sniedz šīs organizācijas locekļi, ne, kā tas ir ārpustiesas pakalpojumu
         gadījumā, par pakalpojumiem, kurus var sniegt arī jebkurš saimnieciskās darbības subjekts, uz kuru neattiecas minētais tarifs.

      45      Vispirms jāatzīmē, ka šis tarifs, kas ir piemērojams visā dalībvalsts teritorijā, var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm
         EKL 81. panta 1. punkta un 82. panta izpratnē (šajā sakarā skat. 1972. gada 17. oktobra spriedumu lietā 8/72 Vereeniging van Cementhandelaren/Komisija, Recueil, 977. lpp., 29. punkts; 1991. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑179/90 Merci convenzionali porto di Genova,Recueil, I‑5889. lpp., 14. un 15. punkts, kā arī 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑35/99 Arduino, Recueil, I‑1529. lpp., 33. punkts).

      46      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, kaut arī neapšaubāmi ir tas, ka EKL 81. pants un EKL 82. pants paši par sevi attiecas
         tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos vai administratīvos pasākumus, katrā ziņā šie panti, lasot tos kopā
         ar EKL 10. pantu, kas nosaka sadarbības pienākumu, uzliek pienākumu dalībvalstīm neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja
         tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, ar ko var likvidēt uzņēmumiem piemērojamo konkurences normu lietderīgo iedarbību
         (skat. it īpaši 2005. gada 17. februāra rīkojumu lietā C‑250/03 Mauri, Krājums, I‑1267. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

      47      Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 10. un 81. pants ir pārkāpts, ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegto
         vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai ja tā savā tiesiskajā
         regulējumā neparedz likuma normas, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu,
         kas ietekmē ekonomiskās intereses (iepriekš minētais rīkojums lietā Mauri, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

      48      Šajā sakarā tas, ka dalībvalsts uztic no advokātiem sastāvošai profesionālai organizācijai, tādai kā CNF, izstrādāt honorāru tarifa projektu, ņemot vērā lietas apstākļus pamata prāvās, nešķiet tāds, kas pierāda, ka šī valsts ir
         atņēmusi gala rezultātā pieņemtajam tarifam tā likuma spēku, deleģējot advokātiem atbildību par lēmumu pieņemšanu šajā jomā.

      49      Lai arī pamata prāvā apstrīdētais valsts tiesiskais regulējums neietver nedz procesuālus noteikumus, nedz materiālās tiesību
         normas, kas varētu ar saprātīgu iespējamību nodrošināt, ka CNF, izstrādājot tarifa projektu, rīkojas kā valsts varas atzars, kas strādā vispārējās interesēs, nešķiet, ka Itālijas valsts
         ir atsacījusies īstenot savas galīgā lēmuma pieņemšanas tiesības vai uzraudzīt minētā tarifa īstenošanu (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Arduino, 39. un 40. punkts).

      50      Pirmkārt, CNF pienākums ir vienīgi izstrādāt tarifa projektu, kam kā tādam nav saistoša spēka. Bez tieslietu ministra apstiprinājuma tarifa
         projekts nestājas spēkā un ir piemērojams iepriekšējais apstiprinātais tarifs. Tādējādi šim ministram ir pilnvaras grozīt
         CNF projektu. Turklāt minētajam ministram palīdz divas valsts institūcijas – Consiglio di Stato un CIP –, no kurām pirms tarifa apstiprināšanas viņam jāsaņem atzinums (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arduino, 41. punkts).

      51      Otrkārt, Karaliskā dekrēta–likuma 60. pantā paredzēts, ka honorāru apmēru nosaka tiesas, pamatojoties uz šī paša Karaliskā
         dekrēta–likuma 57. pantā noteiktajiem kritērijiem, ņemot vērā izskatāmo jautājumu sarežģītību un apjomu. Turklāt īpašos izņēmuma
         apstākļos tiesnesis ar pienācīgi motivētu lēmumu var atkāpties no minimālajām robežām, kuras ir noteiktas saskaņā ar minētā
         Karaliskā dekrēta–likuma 58. pantu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arduino, 42. punkts).

      52      Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka Itālijas valsts ir atsacījusies īstenot savu varu, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības
         subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses, kuru sekas būtu tādas, ka pamata prāvā
         apstrīdētajam tiesiskajam regulējumam nebūtu likuma rakstura (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arduino, 43. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Mauri, 36. punkts).

      53      Šī sprieduma 50. un 51. punktā izklāstīto motīvu dēļ šai valstij nevar pārmest arī, ka tā būtu noteikusi pienākumu vai atbalstītu
         CNF noslēgtas vienošanās, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai nostiprinātu šādu vienošanos ietekmi vai ka tā noteiktu par pienākumu
         vai atbalstītu dominējošā stāvokļa, kas ir pretējs EKL 82. pantam, ļaunprātīgu izmantošanu vai nostiprinātu šādas ļaunprātīgas
         izmantošanas sekas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arduino, 43. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Mauri, 37. punkts).

      54      Tādējādi uz pirmajiem trīs jautājumiem, kuri ir uzdoti lietā C‑94/04, un lietā C‑202/04 uzdoto jautājumu jāatbild tādējādi,
         ka EKL 10., 81. un 82. pants pieļauj, ka dalībvalsts pieņem normatīvu aktu, kurš, pamatojoties uz tādas profesionālas advokātu
         organizācijas kā CNF izstrādātu projektu, apstiprina tarifu, kas nosaka pie advokāta profesijas piederošo personu honorāru minimālo likmi – tarifu,
         no kura principā nevar atkāpties ne par pakalpojumiem, kurus sniedz šīs organizācijas locekļi, ne, kā tas ir ārpustiesas pakalpojumu
         gadījumā, par pakalpojumiem, kurus var sniegt arī jebkurš saimnieciskās darbības subjekts, uz kuru neattiecas minētais tarifs.

       Par lietā C‑94/04 uzdoto ceturto un piekto jautājumu
      55      Uzdodot šos divus jautājumus, Corte d’appello di Torino būtībā jautā, vai EKL 49. pants pieļauj tiesisko regulējumu, kas pilnībā aizliedz atkāpties, noslēdzot vienošanos, no tarifā
         noteiktajiem minimālajiem honorāriem, tādiem, kādi apstrīdēti pamata prāvā, par pakalpojumiem, kuri, pirmkārt, ir juridiska
         rakstura un, otrkārt, kurus sniedz vienīgi advokāti.

      56      Jāatgādina, ka EKL 49. pants pieprasa ne tikai novērst jebkādu citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja diskrimināciju
         tā pilsonības dēļ, bet arī atcelt jebkuru ierobežojumu – pat ja to vienādi piemēro valsts un citu dalībvalstu pakalpojumu
         sniedzējiem – ja tas ir tāds, kas aizliedz vai traucē tāda pakalpojumu sniedzēja darbībām, kurš reģistrēts citā dalībvalstī,
         kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (skat. 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑17/00 De Coster,Recueil, I‑9445. lpp., 29. punkts, kā arī 2005. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑544/03 un C‑545/03 Mobistar un Belgacom Mobile, Krājums, I‑7723. lpp., 29. punkts).

      57      Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka minētais 49. pants nepieļauj jebkāda veida valsts tiesību aktu piemērošanu, kas padara
         pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm grūtāku par pakalpojumu sniegšanu tikai vienas dalībvalsts teritorijā (skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā De Coster, 30. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī apvienotajās lietās Mobistar un Belgacom Mobile, 30. punkts).

      58      Taču aizliegums atkāpties, noslēdzot vienošanos, no tarifā noteiktajiem minimālajiem honorāriem, tādiem, kādi paredzēti Itālijas
         tiesību aktos, ir tāds, kas padara sarežģītāku tādu advokātu pieeju Itālijas juridisko pakalpojumu tirgum, kuri ir reģistrēti
         dalībvalstī, kas nav Itālijas Republika, un tādējādi tas ierobežo viņu pakalpojumu sniegšanas darbību īstenošanu Itālijā.
         Līdz ar to šis aizliegums ir uzskatāms par ierobežojumu EKL 49. panta izpratnē.

      59      Šāds aizliegums atņem advokātiem, kuri reģistrēti dalībvalstī, kas nav Itālijas Republika, iespēju efektīvāk konkurēt, pieprasot
         maksāt mazākus honorārus, nekā noteikti tarifā, ar advokātiem, kuri stabili ir izveidojuši savas prakses vietas attiecīgajā
         dalībvalstī un kuru rīcībā līdz ar to ir daudz lielākas iespējas klientu piesaistīšanai nekā advokātiem, kuri ir reģistrēti
         ārzemēs (pēc analoģijas skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑442/02 CaixaBank France, Krājums, I‑8961. lpp., 13. punkts).

      60      Tāpat šāds aizliegums ierobežo pakalpojumu saņēmēju Itālijā izvēli, jo viņi nevar izmantot citās dalībvalstīs reģistrētu advokātu
         pakalpojumus, kuri Itālijā piedāvā savus pakalpojumus par zemāku cenu nekā tā, kas izriet no tarifā noteiktajiem minimālajiem
         honorāriem.

      61      Tomēr šāds aizliegums var būt attaisnojams ar nosacījumu, ka tas atbilst imperatīvām vispārējām interesēm, ka tas ir piemērots
         tā izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo (skat. it īpaši 1997. gada 5. jūnija spriedumu
         lietā C‑398/95 SETTG, Recueil, I‑3091. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, 37. punkts).

      62      Lai attaisnotu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, ko ir radījis apstrīdētais aizliegums, Itālijas valdība norāda,
         ka pārmērīga konkurence advokātu vidū varētu radīt konkurenci cenās, kas pasliktinātu sniegto pakalpojumu kvalitāti, kas ir
         par sliktu patērētājiem, it īpaši kā personām, kurām ir vajadzīgs atbilstošs padoms tiesā.

      63      Komisija uzskata, ka nav pierādīta nekāda cēloņsakarība starp minimālā honorāru līmeņa noteikšanu un advokātu sniegto profesionālo
         pakalpojumu kvalitātes augsto līmeni. Alternatīviem valsts pasākumiem, tādiem kā noteikumi par pieeju advokāta profesijai,
         disciplinārie noteikumi par profesionālās ētikas ievērošanu un noteikumi civilatbildības jomā, saglabājot šo profesionāļu
         sniegto pakalpojumu augsto kvalitāti, ko nodrošina šie pasākumi, ir tiešas cēloņa–seku attiecības ar advokātu klientu aizsardzību
         un pareizu tiesvedības darbu.

      64      Šajā sakarā jāatgādina, ka, pirmkārt, patērētāju aizsardzība, it īpaši tādu juridisko pakalpojumu saņēmēju aizsardzība, kurus
         sniedz tiesu varai piederošas personas, un, otrkārt, pareizas tiesvedības aizsardzība ir mērķi, kas ir tādi, kas var tikt
         uzskatīti par imperatīvām vispārējām interesēm, kuras var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (šajā sakarā
         skat. 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑3/95 Reisebüro Broede, Recueil, I‑6511. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑124/97 Läärä u.c., Recueil, I‑6067. lpp., 33. punkts), ar diviem nosacījumiem – apstrīdētajam valsts pasākumam ir jānodrošina sasniedzamā mērķa īstenošana
         un tas nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.

      65      Iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai ar pamata prāvā valsts tiesiskajā regulējumā iekļauto pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu
         tiek ievēroti šie nosacījumi. Šajā sakarā tai ir jāņem vērā iepriekšējos punktos precizētie elementi.

      66      It īpaši jāpārbauda, vai pastāv savstarpēja saistība starp honorāru līmeni un advokātu sniegto pakalpojumu kvalitāti un vai
         it īpaši šādu honorāru minimālās likmes noteikšana ir atbilstošs pasākums, kas ļauj sasniegt attiecīgos mērķus, proti, patērētāju
         aizsardzību un pareizu tiesvedību.

      67      Lai arī ir taisnība, ka tarifs, kas paredz minimālos honorārus, nevar kavēt profesijai piederīgās personas piedāvāt viduvējus
         pakalpojumus, nevar a priori izslēgt, ka šāds tarifs ļautu izvairīties no tā, ka advokāti netiktu pamudināti konkurēt – situācijā, kāda pastāv Itālijas
         tirgū, kuru, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, raksturo tas, ka tajā darbojas ļoti liels skaits reģistrētu un aktīvi
         darbojošos advokātu, – kā rezultātā pakalpojums tiek piedāvāts par pazeminātām cenām, pastāvot sniegto pakalpojumu kvalitātes
         pasliktināšanās iespējai.

      68      Tāpat jāņem vērā īpatnības, kas ir raksturīgas gan attiecīgajam tirgum, kas ir norādītas iepriekšējā punktā, gan attiecīgajiem
         pakalpojumiem, un it īpaši tas, ka advokātu pakalpojumu jomā parasti pastāv informācijas asimetrija starp “klientiem–patērētājiem”
         un advokātiem. Advokātiem ir labas zināšanas, kuru patērētājiem parasti nav, proti, patērētājiem ir grūti izvērtēt viņiem
         sniegto pakalpojumu kvalitāti (skat. Ziņojumu par konkurenci brīvajās profesijās, kas ir iekļauts Komisijas 2004. gada 9. februāra
         paziņojumā [COM(2004) 83, galīgā redakcija, 13. lpp.]).

      69      Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai profesionālie noteikumi par advokātiem, it īpaši par advokātu darbību, kvalifikāciju,
         ētiku, pārbaudi un atbildību, ir paši par sevi pietiekami, lai sasniegtu patērētāju aizsardzības un pareizas tiesvedības mērķi.

      70      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz lietā C‑94/04 uzdoto ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka tiesiskais regulējums,
         pilnībā aizliedzot atkāpties, noslēdzot vienošanos, no tarifā noteiktajiem minimālajiem advokāta honorāriem, tādiem, kādi
         apstrīdēti pamata prāvā, par pakalpojumiem, kuri, pirmkārt, ir juridiska rakstura un, otrkārt, kurus sniedz vienīgi advokāti,
         ir EKL 49. pantā paredzētās pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds tiesiskais
         regulējums, ņemot vērā konkrētus tā piemērošanas noteikumus, patiešām īsteno patērētāju aizsardzības un pareizas tiesvedības
         mērķi, kas var to attaisnot, un vai ar to uzliktie ierobežojumi nešķiet nesamērīgi ar šiem mērķiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      71      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      EKL 10., 81. un 82. pants pieļauj, ka dalībvalsts pieņem normatīvu aktu, kurš, pamatojoties uz tādas profesionālas advokātu
            organizācijas kā Consiglio nazionale forense (Valsts advokātu padome) izstrādātu projektu, apstiprina tarifu, kas nosaka pie advokāta profesijas piederošo personu honorāru
            minimālo likmi – tarifu, no kura principā nevar atkāpties ne par pakalpojumiem, kurus sniedz šīs organizācijas locekļi, ne,
            kā tas ir ārpustiesas pakalpojumu gadījumā, par pakalpojumiem, kurus var sniegt arī jebkurš saimnieciskās darbības subjekts,
            uz kuru neattiecas minētais tarifs;
      2)      tiesiskais regulējums, pilnībā aizliedzot atkāpties, noslēdzot vienošanos, no tarifā noteiktajiem minimālajiem advokāta honorāriem,
            tādiem, kādi apstrīdēti pamata prāvā, par pakalpojumiem, kuri, pirmkārt, ir juridiska rakstura un, otrkārt, kurus sniedz vienīgi
            advokāti, ir EKL 49. pantā paredzētās pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds
            tiesiskais regulējums, ņemot vērā konkrētus tā piemērošanas noteikumus, patiešām īsteno patērētāju aizsardzības un pareizas
            tiesvedības mērķi, kas var to attaisnot, un vai ar to uzliktie ierobežojumi nešķiet nesamērīgi ar šiem mērķiem.
      [Paraksti]
      *Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 15. jūlijā.#Marie Lindfors.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Korkein hallinto-oikeus - Somija.#Direktīva 83/183/EEK - Dzīvesvietas maiņa no vienas dalībvalsts uz otru - Pirms automašīnas reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas uzlikts nodoklis.#Lieta C-365/02.

text:
      Lieta C-365/02
      Marie Lindforsuzsākts tiesas process
      (Korkein hallinto-oikeus  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 83/183/EEK – Dzīvesvietas maiņa no vienas dalībvalsts uz otru – Pirms automašīnas reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas uzlikts nodoklis
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Dalībvalstu tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu atbrīvojumi privātpersonu personīgo lietu galīgas
            ievešanas gadījumā – Direktīva 83/183 – Automašīnas īpašnieka dzīvesvietas maiņa no vienas dalībvalsts uz otru – Pirms automašīnas
            reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas uzlikts nodoklis, ko iekasējusi dalībvalsts – Pieļaujamība – Ierobežojumi
      (EKL 18. pants; Padomes Direktīvas 83/183 1. pants)
      Padomes Direktīvas 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no
         dalībvalsts, 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas transportlīdzekļa īpašnieka dzīvesvietas maiņas no vienas dalībvalsts
         uz otru gadījumā neiestājas pret to, ka nodoklis ir iekasējams pirms transportlīdzekļa reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas
         tajā dalībvalstī, uz kuru dzīvesvieta ir mainīta. Faktiski šāds nodoklis nav atzīstams kā nodoklis saistībā ar importu, kas
         ietilpst minētā noteikumā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas jomā.

      Tomēr, ievērojot no EKL 18. panta izrietošās prasības, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai valsts tiesību piemērošana attiecībā
         uz minēto nodokli garantē to, ka attiecīgajam īpašniekam nav radīta mazāk labvēlīga situācija salīdzinājumā ar pilsoņiem ar
         pastāvīgo dzīvesvietu attiecīgajā valstī, un, vajadzības gadījumā, vai šī atšķirība attieksmē ir attaisnojama ar objektīviem
         apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu dzīvesvietas, un vai tā ir samērīga ar leģitīmo mērķi, ko cenšas sasniegt
         ar valsts tiesību palīdzību.

      (sal. 26., 36. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 15. jūlijā (*)

      Direktīva 83/183/EEK – Dzīvesvietas maiņa no vienas dalībvalsts uz otru – Pirms automašīnas reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas uzlikts nodoklis
      Lieta C-365/02
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Korkein hallinto‑oikeus (Somija) nolūkā saņemt tiesvedībā, kuru uzsāka

      Marie Lindfors,
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem,
         ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 64. lpp.), 1. pantu.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ross [A. Rosas], S. fon Bārs [S. von Bahr], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents),

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
       – Lindforsas [Lindfors] kundzes vārdā – P. Snella [P. Snell], oikeustieteen kandidaatti, pārstāve,

       – Somijas valdības vārdā – T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve,

       – Dānijas valdības vārdā – J. Bērings Līsbergs [J. Bering Liisberg], pārstāvis,

       – Grieķijas valdības vārdā – P. Panajotunaks [P. Panagiotounakos], D. Kalojirs [D. Kalogiros] un P. Milonopuls [P. Mylonopoulos], pārstāvji,

       – Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un I. Koskinens [I. Koskinen], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 2004. gada 15. janvārī sniedza Lindforsa, ko pārstāvēja P. Snella [P. Snell]; Somijas valdība, ko pārstāvēja T. Pinne; Dānijas valdība, ko pārstāvēja J. Molde [J. Molde]; Grieķijas valdība, ko pārstāvēja M. Apess [M. Apessos]; un Komisija, ko pārstāvēja R. Liāls un I. Koskinens,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 4. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2002. gada 10. oktobra rīkojumu, kas Tiesā iesniegts tā paša gada 14. oktobrī, Korkein hallinto-oikeus (Somijas Augstākā administratīvā tiesa) atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt Padomes
         1983. gada 28. marta Direktīvas 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai
         ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 64. lpp.), 1. pantu.

      2        Šis jautājums tika uzdots saistībā ar prāvu starp Lindforsas kundzi un Somijas iestādēm par transportlīdzekļa nodokli, ko
         paredz Somijas tiesību akti un ko viņai lika samaksāt pēc viņas dzīvesvietas maiņas uz Somiju.

       Atbilstošās tiesību normas
       Attiecīgie Direktīvas 83/183 noteikumi
      3        Direktīvas 83/183 1. pants nosaka:

      "1. Ievērojot turpmāk minētos noteikumus, turpmāk minētajos gadījumos dalībvalstis piešķir atbrīvojumu no apgrozījuma nodokļiem,
         akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem, kurus parasti piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no citas
         dalībvalsts.

      2. Šī direktīva neattiecas uz īpašiem un/vai periodiskiem nodokļiem, kas saistīti ar šo lietu izmantošanu valstī, piemēram,
         uz nodokļiem par automašīnas reģistrāciju, ceļu nodokļiem un samaksu par televīziju."

       Somijas tiesību akti
      4        Attiecīgās valsts tiesību normas ir atrodamas 1994. gada 29. decembra autoverolaki (1482/1994) (likums par transportlīdzekļu nodokli) 1999. gadā spēkā esošajā redakcijā (turpmāk tekstā – "Likums par transportlīdzekļu
         nodokli").

      5        Likuma par transportlīdzekļu nodokli 1. panta 1. punkts paredz, ka transportlīdzekļa nodoklis (turpmāk tekstā saukts arī –
         "autovero") "valstij ir maksājams [..] pirms privātā transporta reģistrācijas vai lietošanas uzsākšanas Somijā".

      6        Saskaņā ar šī paša likuma 2. pantu, "ar lietošanas uzsākšanu Somijā saprot transporta līdzekļa lietošanas uzsākšanu tās teritorijā
         pat tad, ja šis transporta līdzeklis nav reģistrēts Somijā". Šī tiesību norma nosaka arī to, ka "nodoklis tomēr nav uzliekams
         par transporta līdzekļa, kas reģistrēts citā valstī, nevis Somijā, lietošanu, ko uz laiku līdz sešiem mēnešiem savām vajadzībām,
         tikai savai personiskai lietošanai valstī ievedusi fiziska persona, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir cita valsts, nevis Somija
         [..]".

      7        Saskaņā ar Likuma par transportlīdzekļu nodokli 4. panta 1. punktu, "transportlīdzekļa nodokļa parādnieks ir transportlīdzekļa
         importētājs vai ražotājs, ja transportlīdzeklis ir ražots Somijā". Tāpat šī likuma 5. pants precizē to, ka "transportlīdzekļa
         nodokļa maksātājam ir jāmaksā arī pievienotās vērtības nodoklis, kas piemērojams transportlīdzekļa nodoklim."

      8        Pamata lietas faktu rašanās laikā attiecīgā likuma 6. panta 1. punkts par transportlīdzekļu nodokli noteica:

      "Maksājamais nodoklis, kas vienāds ar transportlīdzekļa apliekamo vērtību, tiek samazināts par FIM 4 600. Nodokļa summa jebkurā
         gadījumā ir vienāda ar vismaz 50 % no apliekamās transportlīdzekļa vērtības."

      9        Saskaņā ar attiecīgā likuma 7. panta 1. punktu, ievestam lietotam transportlīdzeklim uzliek tādu pašu nodokli kā jaunam transportlīdzeklim,
         tomēr šis nodoklis tiek proporcionāli samazināts, ievērojot laika posmu (to aprēķinot mēnešos), kurā transportlīdzeklis ir
         lietots.

      10      Saskaņā ar tā paša likuma 25. panta 1. punktu, "nodokļa atvieglojums, kas nepārsniedz FIM 80 000, ir piešķirams apliekamajam
         transportlīdzeklim, kas tiek izmantots personīgām vajadzībām un ievests sakarā ar dzīvesvietas maiņu uz Somiju," ievērojot
         šajā tiesību aktā paredzētos nosacījumus.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      11      Lindforsa, kas iepriekš dzīvojusi citās dalībvalstīs, ir pārcēlusies uz Somiju uz pastāvīgu dzīvi un sakarā ar dzīvesvietas
         maiņu 1999. gada 4. augustā ievedusi personīgo transportlīdzekli, kas bija daļa no viņas personīgajām lietām un kura lietošana
         tika uzsākta Nīderlandē 1995. gadā, pēc tam, kad viņa to bija nopirkusi Vācijā.

      12      1999. gada 4. augusta nodokļa uzlikšanas paziņojumā Hangon tullikamari (Hanko Nodokļu birojs) (Somija) Lindforsai apstiprināja atvieglojumu FIM 80 000 apmērā un noteica autovero, kas bija FIM 16 556, kam vēl tika pieskaitīts pievienotās vērtības nodoklis FIM 3 642 apmērā, kopā FIM 20 198 (apmēram EUR
         3 400).

      13      Lindforsa pret pieņemto lēmumu cēla prasību Helsingin hallinto‑oikeus (Helsinku Administratīvajā tiesā) (Somija). Viņa uzskata, ka autovero ir patēriņa nodoklis, kura ieturēšana ir aizliegta, pamatojoties uz Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktu.

      14      Šī prasība tika noraidīta. Helsingin hallinto‑oikeus nosprieda: kā transportlīdzekļa nodoklis tas ir saistīts ar reģistrēšanu vai lietošanas uzsākšanu, un tādējādi autovero ir uzskatāms par īpašu nodokli saistībā ar lietas izmantošanu valstī Direktīvas 83/183 1. panta 2. punkta izpratnē un tam
         šī direktīva nav piemērojama.

      15      Lindforsa prasīja atļauju Korkein hallingto‑oikeus iesniegt apelāciju pret Helsingin hallinto‑oikeus pieņemto lēmumu.

      16      Korkein hallingto‑oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      "Vai Direktīvas 83/183 [..] 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka transportlīdzekļa nodoklis (autovero) Likuma par transportlīdzekļu nodokli (autoverlaki) izpratnē, kuru paredzēts uzlikt no citas dalībvalsts Somijā ievestiem transportlīdzekļiem dzīvesvietas maiņas gadījumos,
         ir patēriņa nodoklis Direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē vai arī īpašs nodoklis par šīs lietas izmantošanu valstī 1. panta
         2. punkta izpratnē?"

       Par prejudiciālo jautājumu
       Ievada piezīmes
      17      Savā 2002. gada 19. septembra spriedumā (C-101/00, Recueil 2002, I-7487. lpp., 61. un 80. punkts) lietā Tulliasamies un Siilin  Tiesa jau ir nospriedusi, ka autovero ir diskriminējošs iekšējs nodoklis un aizliegts ar EKL 90. pantu tiktāl, ciktāl attiecīgā nodokļa apmērs ievestam lietotam
         transportlīdzeklim pārsniedz atlikušo nodokļa summu, kas iekļauta tāda līdzīga lietota transportlīdzekļa vērtībā, kas jau
         reģistrēts Somijas teritorijā.

      18      Prejudiciālais jautājums attiecas vienīgi uz tāda nodokļa kā autovero ieturēšanas likumību – neatkarīgi no tā aprēķināšanas metodes vai tā summas – gadījumos, kad dzīvesvieta tiek mainīta no
         vienas dalībvalsts uz otru.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      19      Lindforsa norāda, ka autovero ir patēriņa nodoklis, kuru ietur sakarā ar transportlīdzekļa importu Somijas teritorijā. Šādam nodoklim būtu piemērojams
         atbrīvojums, kas paredzēts Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā.

      20      Fakts, ka autovero ir patēriņa nodoklis minētā noteikuma izpratnē, saskaņā ar Lindforsas minēto, izriet ne tikai no šī nodokļa rakstura, bet
         netiešā veidā arī no Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/183EEK par Kopienās piemērojamiem atbrīvojumiem no nodokļiem,
         ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 59. lpp.), kā arī no Padomes Direktīvas
         98/C 108/12 projekta par nodokļu režīma noteikšanu privātajam mototransportam, ko galīgi ieved citā dalībvalstī dzīvesvietas
         maiņas gadījumā vai kurus izmanto uz laiku citā, nevis tajā dalībvalstī, kur tie reģistrēti (OV 1998, C 108, 75. lpp., un
         grozītais projekts – OV 1999, C 145, 6. lpp.).

      21      Somijas, Dānijas un Grieķijas valdības vērš uzmanību uz to, ka autovero nav pielīdzināms nodoklim, kuru parasti uzliek personīgo lietu galīgas ievešanas gadījumā no citām dalībvalstīm, ko veic
         privātpersona, Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkta izpratnē. Faktiski noteicošais apstāklis tā maksāšanai ir transportlīdzekļa
         izmantošana Somijā uz publiskiem ceļiem, pat ja parasti šis nodoklis tiek uzlikts reģistrēšanas gadījumā. Šajā gadījumā autovero kā īpašs nodoklis saistībā ar izmantošanu vai reģistrēšanu acīmredzami ir izslēgts no attiecīgās direktīvas 1. panta 2. punkta
         piemērojamības.

      22      Komisija atzīmē, ka Direktīvas 83/183 1. panta 2. punkts no tā piemērojamības izslēdz "nodokļus [nodevas] par automašīnas
         reģistrāciju". Pretēji nodokļiem, kuru mērķis ir publisko administratīvo iestāžu finansēšanas nodrošināšana, "nodevas" ir
         kompensācija par sabiedrisko iestāžu sniegtajiem pakalpojumiem. Saskaņā ar Komisijas viedokli autovero  nav "nodeva", kas uzliekama sakarā ar reģistrāciju, bet gan patēriņa nodoklis, kura ieturēšana dzīvesvietas maiņas gadījumā
         ir aizliegta ar attiecīgās direktīvas 1. panta 1. punktu. Šis aizliegums attiecas uz nodokļiem, kuru izcelsme ir saistīta
         ar lietu ievešanu dzīvesvietas maiņas gadījumā.

      23      Komisija aizstāv viedokli, ka nodoklis jau ir iekasēts transportlīdzekļa reģistrēšanas brīdī un uzsākot tā lietošanu izcelsmes
         dalībvalstī. Tādā gadījumā, ja dalībvalsts, uz kuru pārceļas, no jauna uz šāda pamata var uzlikt nodokli, tiek apdraudēta
         [personu] brīva pārvietošanās. Direktīvas 83/183 noteikumi būtu interpretējami kontekstā ar pamattiesībām uz pilsoņu brīvu
         pārvietošanos Savienībā, kas noteiktas EKL 18. pantā.

       Tiesas atbilde
      24      Vispirms, kā to norāda Lindforsa un Komisija, būtu jāizvērtē, vai attiecībā uz autovero ir piemērojams Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkts. Šajā sakarā ir jāizceļ tas, ka nodokļa nosaukums kā tāds valsts tiesībās
         nav noteicošais, lai novērtētu, vai attiecīgajam nodoklim šis noteikums ir piemērojams.

      25      Lasot kopā Likuma par transportlīdzekļu nodokli 1. un 2. pantu, kļūst skaidrs, ka autovero  ir iekasējams pirms privātās automašīnas reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas Somijā. No lietas materiāliem, jo īpaši no
         šī likuma 2. panta, kā arī no Somijas un Lindforsas apsvērumiem izriet, ka, neskatoties uz ievešanu uz laiku, transportlīdzekļa
         izmantošana Somijas ceļu tīklā paredz attiecīgā nodokļa ieturēšanu. Tāpat šī valdība paskaidro, ka noteicošais apstāklis autovero  ieturēšanai ir fakts, ka transportlīdzeklis tiek lietots, lai pārvietotos, pat ja parasti nodoklis tiek uzlikts reģistrēšanas
         brīdī. Tāpat Lindforsa apstiprina, ka Likums par transportlīdzekļu nodokli balstās uz principu, ka visa veida transportlīdzekļu
         izmantošana, lai cik neliela tā būtu, paredz ieturēt nodokli.

      26      Šādos apstākļos tāds nodoklis kā autovero nav atzīstams par nodokli, kas saistīts ar ievešanu, kam piemērojams Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums.
         Faktiski iemesls, kāpēc šis nodoklis ir iekasējams, ir transportlīdzekļa izmantošana Somijas teritorijā, kas obligāti nav
         saistīta ar ievešanas procedūru (šajā sakarā skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01 Weigel, Krājumā vēl nav publicēts, 47. punkts).

      27      No tā izriet, ka uz tāda veida nodokli kā autovero neattiecas Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā paredzētais nodokļa atbrīvojums.

      28      Šo secinājumu apstiprina Direktīvas 83/183 1. panta 2. punkts. Faktiski, tā kā autovero ir iekasējams, pamatojoties uz to, ka transportlīdzeklis tiek lietots Somijā, tādi nodokļi kā šis pamata lietā ir "īpašie
         nodokļi, kas saistīti ar [..] lietu ievešanu valstī" minētās direktīvas izpratnē.

      29      Lindforsa savu argumentāciju nevar balstīt uz Direktīvas 83/183 piemērojamību; tā attiecas uz nodokļa atbrīvojuma piemērojamību
         noteiktiem transportlīdzekļiem, kas ievesti uz laiku. Faktiski apstāklis, ka saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu Savienības
         pilsonis, kas uz laiku Somijā ieved transportlīdzekli, ir atbrīvojams no autovero, neļauj secināt, ka šim nodoklim ir piemērojams Direktīvā 83/183 noteiktais nodokļa atbrīvojums, kas attiecas uz transportlīdzekļu
         galīgu ievešanu.

      30      Direktīvas 98/C 108/12 projekts neļauj interpretēt Direktīvu 83/183 tā, kā to dara Lindforsa un Komisija. Gluži otrādi, no
         šī tiesību akta ceturtā, piektā un septītā apsvēruma izriet – kā to arī paredz minētā tiesību akta 1. pants, – ka direktīvas,
         ar kuru dalībvalstīm aizliedz piemērot "nodokli par reģistrēšanu [vai] citus patēriņa nodokļus [..] privātajam mototransportam,
         kas reģistrēts citā dalībvalstī un ko fiziska persona galīgi ievedusi teritorijā sakarā ar dzīvesvietas maiņu", pieņemšana
         ir nepieciešama sakarā ar trūkumiem sistēmā, kas paredzēta šajā direktīvā; to savos secinājumos ir atzīmējis arī ģenerāladvokāts
         Ticano [Tizzano] lietā Weigel (skat. iepriekš minētā sprieduma 52. punktu).

      31      Protams, kā to atzīmē Komisija, autovero var negatīvi ietekmēt Savienības pilsoņu lēmumu īstenot savas tiesības brīvi pārvietoties, kas noteiktas EKL 18. pantā.

      32      Pat ja formāli tiesnesis apelācijas tiesvedībā ir norobežojis savu jautājumu ar Direktīvas 83/183 1. panta interpretāciju,
         šāds apstāklis nav šķērslis tam, lai Tiesa valsts tiesai sniegtu visus elementus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas var
         būt nepieciešama iesniegtās lietas izspriešanā, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa, pasludinot spriedumu, uz to atsaucas vai neatsaucas
         (šajā sakarā skat. spriedumus 1990. gada 12. decembra lietā C-241/89 SARPP, Recueil 1990, I-4695. lpp., 8. punkts, kā arī 1994. gada 2. februāra spriedumu lietā C-315/92 Verband Sozialer Wettbewer, saukta "Clinique", Recueil 1994, I-317. lpp., 7. punkts; 1999. gada 4. marta spriedums lietā C-87/97 Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, Recueil 1999, I-1301. lpp., 16. punkts, un iepriekš minētais spriedums Weigel, 44. punkts).

      33      Tātad, lai iesniedzējtiesa tādā gadījumā kā pamata lietā varētu novērtēt, vai autovero saskan ar prasībām, kas izriet no šī panta, ir jāizvērtē EKL 18. panta ietekme.

      34      Šajā sakarā jau ir nospriests, ka EK līgums Savienības pilsoņiem garantē tikai to, ka viņu darbības pārcelšana uz citu dalībvalsti
         no tās, kurā tie dzīvojuši pirms tam, ir neitrāla attiecībā uz nodokļiem. Ievērojot attiecīgajā nozarē esošās atšķirības dalībvalsts
         tiesību aktos, šāda veida pārcelšanās atkarībā no gadījuma pilsonim var būt vairāk vai mazāk izdevīga netiešas aplikšanas
         ar nodokli kontekstā. No tā izriet, ka principā iespējamais trūkums salīdzinājumā ar situāciju, kādā pilsonis īsteno savu
         darbību pirms paredzamās pārcelšanās, nav pretrunā ar EKL 18. pantu ar nosacījumu, ka ar attiecīgajiem tiesību aktiem šim
         pilsonim netiek radīta mazāk labvēlīga situācija nekā tiem, kam jau iepriekš šāda veida nodoklis ir ticis piemērots (skat.
         iepriekš minēto Weigel spriedumu, 55. punktu).

      35      No lietas materiāliem izriet, ka Likuma par transportlīdzekļu nodokli 25. panta 1. punkts paredz nodokļa atvieglojumu, kas
         nepārsniedz FIM 80 000 (EUR 13 455), proti, Savienības pilsoņiem, kas īsteno savas tiesības brīvi pārvietoties, mainot savu
         dzīvesvietu uz Somiju. Iesniedzējtiesai būtu jāuzņemas pārbaudīt, vai šī tiesību akta un citu iespējamo valsts tiesību aktu
         piemērošana attiecībā uz minēto nodokli garantē to, ka Lindforsai nav radīta mazāk labvēlīga situācija salīdzinājumā ar pilsoņiem,
         kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Somijā. Ja iesniedzējtiesa konstatēs, ka pastāv šāda mazāk labvēlīga situācija, tai jāuzņemas
         izvērtēt, vai šī atšķirība attieksmē ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu dzīvesvietas,
         un vai tā ir samērīga ar leģitīmo mērķi, ko cenšas sasniegt ar valsts tiesību palīdzību (skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu
         lietā C-224/98 D`Hoop, Recueil 2002, I-6191. lpp., 36. punkts).

      36      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi:

      Direktīvas 83/183 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas transportlīdzekļa īpašnieka dzīvesvietas maiņas no vienas dalībvalsts
         uz otru gadījumā neiestājas pret to, ka Likumā par transportlīdzekļu nodokli paredzētais nodoklis ir iekasējams pirms transportlīdzekļa
         reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas tajā dalībvalstī, uz kuru dzīvesvieta ir mainīta. Tomēr, ievērojot no EKL 18. panta
         izrietošās prasības, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai valsts tiesību piemērošana attiecībā uz minēto nodokli garantē to,
         ka attiecīgajam īpašniekam nav radīta mazāk labvēlīga situācija salīdzinājumā ar pilsoņiem ar pastāvīgo dzīvesvietu attiecīgajā
         valstī, un, vajadzības gadījumā, vai šī atšķirība attieksmē ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no
         attiecīgo personu dzīvesvietas, un vai tā ir samērīga ar leģitīmo mērķi, ko cenšas sasniegt ar valsts tiesību palīdzību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Somijas, Dānijas un Grieķijas valdībām, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai,
         nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
         un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA (pirmā palāta),
      atbildot uz jautājumu, ko tai ar 2002. gada 10. oktobra rīkojumu uzdeva Korkein hallingto‑oikeus, nospriež:

      1983. gada 28. marta Padomes Direktīvas 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu
            galīgai ievešanai no dalībvalsts, 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas transportlīdzekļa īpašnieka dzīvesvietas maiņas
            no vienas dalībvalsts uz otru gadījumā neiestājas pret to, ka autoverlaki (1482/1994) (Likumā par transportlīdzekļu nodokli) paredzētais nodoklis ir iekasējams pirms transportlīdzekļa reģistrēšanas
            vai lietošanas uzsākšanas tajā dalībvalstī, uz kuru dzīvesvieta ir mainīta. Tomēr, ievērojot no EKL 18. panta izrietošās prasības,
            iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai valsts tiesību piemērošana attiecībā uz minēto nodokli garantē to, ka attiecīgajam īpašniekam
            nav radīta mazāk labvēlīga situācija salīdzinājumā ar pilsoņiem ar pastāvīgo dzīvesvietu attiecīgajā valstī, un, vajadzības
            gadījumā, vai šī atšķirība attieksmē ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu dzīvesvietas,
            un vai tā ir samērīga ar leģitīmo mērķi, ko cenšas sasniegt ar valsts tiesību palīdzību.

               Janns

                Ross

                fon Bārs

               Silva de Lapuerta

                Lēnartss

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.

               Sekretārs

                      Pirmās palātas priekšsēdētājs

               R. Grass

                      P. Janns

         * Tiesvedības valoda – somu.