Tiesas spriedums 1979. gada 13. februārī. # Hoffmann-La Roche & Co. AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 85/76.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 2.aprīlī.#Bouygues SA un Bouygues Télécom SA pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Apelācija - Valsts atbalsts - EKL 88. panta 2. punkts - Formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas nosacījumi - Nopietnas grūtības - Valsts atbalsta konstatēšanas kritēriji - Valsts līdzekļi - Nediskriminācijas princips.#Lieta C-431/07 P.

text:
      Lieta C‑431/07 P
      Bouygues SA
      un
      Bouygues Télécom SA
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Valsts atbalsts – EKL 88. panta 2. punkts – Formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas nosacījumi – Nopietnas grūtības – Valsts atbalsta konstatēšanas kritēriji – Valsts līdzekļi – Nediskriminācijas princips
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Apelācija – Pamati – Nepietiekams pamatojums – Pirmās instances tiesas netiešs pamatojums – Pieļaujamība – Nosacījumi
      (EKL 225. pants; Tiesas Statūtu 36. pants un 53. panta pirmā daļa)
      2.        Valsts atbalsts – Atbalsta projekti – Pārbaude, ko veic Komisija – Iepriekšējas izskatīšanas stadija un stadija, kas balstīta
            uz sacīkstes principu – Atbalsta saderība ar kopējo tirgu – Novērtēšanas grūtības
      (EKL 88. panta 2. un 3. punkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Vispārējo atļauju un individuālo licenču kopējā sistēma – Direktīva 97/13
            – Piešķiršanas procedūras
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 97/13)
      4.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Vispārējo atļauju un individuālo licenču kopējā sistēma – Direktīva 97/13
            – Piešķiršanas procedūras – Diskriminācijas aizliegums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 97/13)
      1.        Pirmās instances tiesas pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, neparedz,
         ka Pirmās instances tiesai izsmeļoši viens pēc otra ir jāizvērtē visi lietas dalībnieku izvirzītie argumenti. Tādējādi pamatojums
         var būt arī netiešs ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie
         pasākumi, un Tiesai – gūt pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai.

      (sal. ar 42. punktu)
      2.        EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra ir nepieciešama, ja Komisijai ir nopietnas grūtības izvērtēt, vai atbalsts ir
         saderīgs ar kopējo tirgu. Tādējādi Komisija, lai pieņemtu labvēlīgu lēmumu saistībā ar attiecīgo atbalstu, var aprobežoties
         ar EKL 88. panta 3. punktā noteikto iepriekšējās izskatīšanas posmu tikai tad, ja tā, veicot pirmo novērtēšanu, var pārliecināties,
         ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Turpretī, ja, veicot šo pirmo novērtēšanu, Komisija nonāk pie pretēja slēdziena
         vai pat nav varējusi pārvarēt visas grūtības, kas radušās, izvērtējot šā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir pienākums
         uzklausīt visus vajadzīgos viedokļus un šajā sakarā uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.

      Tā kā jēdzienam “nopietnas grūtības” ir objektīvs raksturs, šādu grūtību pastāvēšana ir jāpārbauda, ņemot vērā ne tikai apstrīdētā
         akta pieņemšanas apstākļus, bet arī novērtējumu, uz kuru ir balstījusies Komisija.

      (sal. ar 61. un 63. punktu)
      3.        Direktīvā 97/13 par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā dalībvalstīm
         ir paredzēta rīcības brīvība attiecībā uz licenču piešķiršanas procedūras izvēli, ja ir ievēroti brīvas konkurences un vienlīdzīgas
         attieksmes principi. Līdz ar to Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) licences var tikt piešķirtas, izmantojot salīdzinošu atlases procedūru, ja vien tiek nodrošināta vienāda attieksme pret
         visiem operatoriem, it īpaši saistībā ar piemēroto maksu.

      Konkrētāk, saistībā ar tādu valsts pasākumu, ar kuru pirmajiem diviem UMTS licences saņēmušajiem operatoriem ar mērķi pielīdzināt visu licenču piešķiršanas nosacījumus tiek samazināts to maksājamās
         summas apmērs, šāda procedūra ļauj izvairīties no diskriminācijas pret šiem operatoriem, ņemot vērā, ka maksas pielīdzināšanas
         mērķis tieši bija ņemt vērā apstākli, ka jaunajam operatoram licences piešķiršanas brīdī neviens no šiem trijiem operatoriem
         no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vēl nebija uzsācis pakalpojumu sniegšanu tirgū, kā rezultātā viņu situācija šī iemesla
         dēļ bija salīdzināma.

      (sal. ar 90., 91. un 97. punktu)
      4.        Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) licences ekonomiskā vērtība it īpaši ir atkarīga no licences turētāja iespējas īstenot ar šo licenci saistītās tiesības,
         proti, no iespējas izmantot publisko hercu frekvenču līniju UMTS tehnoloģijas izmantošanas nolūkā.

      Diskriminācija pastāv tikai tad, ja salīdzināmās situācijās tiek piemērotas atšķirīgas normas vai atšķirīgās situācijās tiek
         piemērota viena un tā pati norma. UMTS licenču piešķiršanas ietvaros tas, ka dažiem operatoriem licences ir tikušas piešķirtas agrāk, var būt pamats vai pat obligāti
         paredzēt, ka ar šīm licencēm saistītajai maksai jābūt augstākai nekā jaunajam operatoram piemērotajai maksai, tikai tad, ja
         šo licenču ekonomiskā vērtība tikai šī agrākā rakstura dēļ vien var tikt uzskatīta par augstāku nekā šim jaunajam operatoram
         piešķirtajai licencei.

      Līdz ar to tas, ka licences ir piešķirtas dažādos datumos, neļauj konstatēt, ka jaunajam operatoram licences piešķiršanas
         brīdī operatori, kas pirmie bija saņēmuši licences, ņemot vērā Direktīvas 97/13 par vispārējo atļauju un individuālo licenču
         kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā mērķi, proti, nodrošināt operatoru piekļuvi UMTS tirgum ar vienādiem nosacījumiem, atradās atšķirīgā situācijā.

      (sal. ar 114., 115., 119. un 122. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 2. aprīlī (*)

      Apelācija – Valsts atbalsts – EKL 88. panta 2. punkts – Formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas nosacījumi – Nopietnas grūtības – Valsts atbalsta konstatēšanas kritēriji – Valsts līdzekļi – Nediskriminācijas princips
      Lieta C‑431/07 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2007. gada 18. septembrī iesniedza
      Bouygues SA, Parīze (Francija),

      Bouygues Télécom SA, Buloņa–Bijankūra [Boulogne-Billancourt] (Francija),

      ko pārstāv F. Siro [F. Sureau], D. Teofils [D. Théophile], S. Perotē [S. Perrotet], A. Benabē [A. Bénabent], Ž. Vožels [J. Vogel] un L. Vožels [L. Vogel], avocats,

      prasītājas,
      pārējiem lietas dalībniekiem esot šādiem:
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Žolito [C. Giolito], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē,
      Francijas Republika, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues], kā arī O. Kristmana [O. Christmann] un A. L. Vendrolini [A.‑L. Vendrolini], pārstāvji,

      Orange France SA, ko pārstāv S. Obūrs [S. Hautbourg], S. Kvesons [S. Quesson] un L. Olza Moreno [L. Olza Moreno], avocats,

      Société française du radiotéléphone – SFR, ko pārstāv A. Vensāns [A. Vincent], avocat, un K. Vajda [C. Vajda], QC,

      personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 11. septembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 8. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Bouygues Télécom SA (turpmāk tekstā – “Bouygues Télécom”) un Bouygues SA [turpmāk tekstā abas kopā sauktas arī – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”] lūdz Tiesu atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances
         tiesas 2007. gada 4. jūlija spriedumu lietā T‑475/04 Bouygues un Bouygues Télécom/Komisija (Krājums, II‑2097. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidījusi šo sabiedrību prasību
         atcelt Komisijas 2004. gada 20. jūlija lēmumu par izmaiņām Orange un SFR maksā par UMTS (Universal Mobile Telecommunications System) [Universālā mobilo telekomunikāciju sistēma] licencēm (Valsts atbalsts NN 42/2004 – Francija; turpmāk tekstā – “apstrīdētais
         lēmums”).

       Atbilstošās Kopienu tiesību normas
      2        Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvas 97/13/EK par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju
         sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (OV L 117, 15. lpp.), kas bija spēkā faktu rašanās laikā, 8. panta 4. punktā ir
         paredzēts:

      “Dalībvalstis objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgi var grozīt individuālu licenču izdošanas nosacījumus. Šādi rīkojoties,
         dalībvalstis atbilstoši paziņo savu nodomu un dod iespēju ieinteresētajām personām paust savu viedokli par ierosinātajiem
         grozījumiem.”

      3        Šīs direktīvas 9. panta 2. punkta pirmā ievilkuma redakcija ir šāda:

      “Ja dalībvalsts ir nolēmusi izdot individuālas licences:
      –        tā tās izdod, izmantojot atklātas, nediskriminējošas un pārskatāmas procedūras un šajā sakarā visiem pretendentiem nosakot
         vienādas procedūras, ja vien nav objektīva iemesla pret tiem izturēties dažādi.”

      4        Šīs direktīvas 10. panta 3. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

      “Dalībvalstis izdod šādas individuālas licences, pamatojoties uz objektīviem, nediskriminējošiem, pārskatāmiem, samērīgiem
         un detalizētiem atlases kritērijiem. Visā atlases laikā tās atbilstoši ņem vērā vajadzību veicināt konkurenci un iespējami
         palielināt lietotāju ērtības.”

      5        Direktīvas 97/13 11. pantā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina, ka nodevas, ko uzliek uzņēmumiem sakarā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvos izdevumus,
         kas saistīti ar piemērojamo individuālo licenču izsniegšanu, pārvaldi, kontroli un piemērošanu. Nodevas, ko piemēro individuālai
         licencei, ir samērīgas ar vajadzīgo darba apjomu, un tās pienācīgi un pietiekami detalizēti publicē, lai šī informācija būtu
         viegli pieejama.

      2.      Neņemot vērā 1. punktu, ierobežotu resursu gadījumos dalībvalstis var atļaut valsts regulatīvajai iestādei iekasēt maksu,
         lai nodrošinātu minēto resursu optimālu izmantošanu. Minētā maksa ir nediskriminējoša un, to nosakot, it īpaši ņem vērā vajadzību
         izveidot jaunus pakalpojumus un veicināt konkurenci.” [Neoficiāls tulkojums]

      6        Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 14. decembra Lēmuma Nr. 128/1999/EK par trešās paaudzes mobilo un bezvadu sakaru
         (UMTS) sistēmas koordinētu ieviešanu Kopienā (OV 1999, L 17, 1. lpp.), kas vēl bija spēkā faktu rašanās laikā, mērķis atbilstoši
         šī lēmuma 1. pantam ir “[..] veicināt ātru un koordinētu atbilstošu UMTS tīklu un pakalpojumu ieviešanu Kopienā [..]”.

      7        Šī lēmuma 3. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Dalībvalstis veic visus pasākumus, lai saskaņā ar Direktīvas 97/13/EK 1. pantu nodrošinātu koordinētu un pakāpenisku UMTS pakalpojumu ieviešanu to teritorijās vēlākais līdz 2002. gada 1. janvārim [..].” [Neoficiāls tulkojums]

       Prāvas priekšvēsture
      8        2000. gada 28. jūlijā Francijas rūpniecības, pasta un telekomunikāciju ministrs publicēja uzaicinājumu iesniegt pieteikumus
         četru licenču saņemšanai UMTS mobilās sakaru sistēmas un bezvadu sakaru sistēmas ieviešanai Francijā. Termiņš pieteikumu iesniegšanai bija 2001. gada 31. janvāris,
         bet pretendenti pieteikumu varēja atsaukt līdz 2001. gada 31. maijam.

      9        Tā kā tika iesniegti tikai divi pieteikumi, proti, sabiedrības Société française du radiotéléphone – SFR (turpmāk tekstā – “SFR”) un sabiedrības France Télécom mobiles (kas dažus mēnešus vēlāk kļuva par Orange France SA; turpmāk tekstā – “Orange”) pieteikumi, Francijas iestādes, lai nodrošinātu godīgu konkurenci, uzskatīja par nepieciešamu izsludināt jaunu pieteikumu
         iesniegšanas kārtu.

      10      Divās vienādi formulētās vēstulēs, kas datētas ar 2001. gada 22. februāri, ekonomikas un finanšu ministrs un par rūpniecību
         atbildīgais valsts sekretārs SFR un Orange vadītājiem apstiprināja, ka “[..] ierosinātās papildu pieteikumu iesniegšanas kārtas noteikumi nodrošinās taisnīgu attieksmi
         pret operatoriem, kuriem gala rezultātā tiks piešķirta licence”.

      11      Nesagaidot papildu pieteikumu iesniegšanas kārtas uzsākšanu, ar diviem 2001. gada 18. jūlijā pieņemtiem lēmumiem SFR un Orange tika izsniegtas divas pirmās UMTS licences. Kopējā maksa par šo divu licenču izsniegšanu bija EUR 4 954 593 000, kas bija jāsamaksā pa daļām. Pirmais maksājuma
         termiņš bija paredzēts 2001. gada 31. septembrī, bet pēdējais – 2016. gada 30. jūnijā.

      12      Pēc papildu uzaicinājuma iesniegt pieteikumus publicēšanas Bouygues Télécom 2002. gada 3. decembrī tika izsniegta trešā UMTS licence. Neesot citiem kandidātiem, ceturtā licence netika izsniegta.

      13      Maksa par trešās licences izsniegšanu ietvēra fiksētu summu EUR 619 209 795,27 apmērā, kas jāpārskaita tā gada, kad izdota
         atļauja, 30. septembrī vai, ja tas notiek pēc 30. septembra, – kad šī atļauja tiek izdota, un mainīgo summu, kas jāpārskaita
         katru gadu pirms kārtējā gada 30. jūnija par frekvenču izmantošanu konkrētajā gadā un kas aprēķināta procentos no apgrozījuma,
         kas sasniegts, izmantojot minētās frekvences.

      14      Turklāt divos citos lēmumos, kas arī datēti ar 2002. gada 3. decembri (publicēti 2002. gada 12. decembra JORF, 20498. un 20499. lpp.) un attiecas attiecīgi uz SFR un Orange, par rūpniecību atbildīgais ministrs izmainīja noteikumus par frekvenču nodošanas un pārvaldības maksu, nosakot tādus pašus
         noteikumus, kādi piemērojami Bouygues Télécom un aprakstīti šī sprieduma iepriekšējā punktā.

      15      2003. gada 31. janvārī Eiropas Kopienu Komisija, izskatot pašreizējo apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegto sūdzību par
         atbalsta pasākumiem, ko Francijas iestādes īstenojušas France Télécom labā, uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto pārbaudes procedūru attiecībā uz atsevišķiem no šiem pasākumiem, bet to vidū
         nebija pasākums, saskaņā ar kuru SFR un Orange maksājamā maksa tika pielīdzināta Bouygues Télécom noteiktajai maksai.

      16      Ar apstrīdēto lēmumu Komisija saskaņā ar EKL 88. pantu nolēma necelt iebildumus pret iepriekš minēto pasākumu par attiecīgās
         maksas pielīdzināšanu, norādot, ka šis pasākums neietver atbalsta elementus EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      17      2004. gada 24. novembrī Bouygues un Bouygues Télécom cēla prasību Pirmās instances tiesā, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu.

       Pārsūdzētais spriedums
      18      Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam Bouygues un Bouygues Télécom citu starpā bija izvirzījušas divus pamatus, kuros tika apgalvots, pirmkārt, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu,
         jo Orange un SFR maksas izmaiņas, pēc to domām, ir valsts atbalsts šīs tiesību normas izpratnē, un, otrkārt, – EKL 88. panta 2. punktu, jo,
         tā kā lietas izskatīšana bija radījusi nopietnas grūtības, Komisijai bija jāuzsāk šajā pantā paredzētā formālās izmeklēšanas
         procedūra.

      19      Pirmās instances tiesa abus šos pamatus izskatīja kopā, pieņemot nolēmumu vienīgi par nopietnu grūtību esamību. Pārsūdzētā
         sprieduma 93. punktā tā atzina, ka, ja šādas grūtības būtu bijušas, apstrīdēto lēmumu varētu atcelt šī iemesla dēļ vien, tāpēc
         ka nav veikta EK līgumā paredzētā uz sacīkstes principu balstītā un padziļinātā pārbaude, pat ja netiktu pierādīts, ka Komisijas
         pēc būtības veiktais vērtējums ir juridiski vai faktiski kļūdains.

      20      Šīs pārbaudes ietvaros pārsūdzētā sprieduma 95.–126. punktā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, noraidīja argumentus par pagaidu
         rakstura selektīvas priekšrocības esamību, ko Orange un SFR esot saņēmušas sakarā ar to, ka šīm sabiedrībām divas pirmās UMTS licences tika piešķirtas pirms Bouygues Télécom piešķirtās trešās licences. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 126. punktā arī norādīja, ka apgalvotās priekšrocības
         izvērtēšana nav radījusi nopietnas grūtības.

      21      Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 100. un 106. punktā Pirmās instances tiesa vispirms konstatēja, ka attiecīgajām licencēm
         ir ekonomiska vērtība un ka līdz ar to ir jāpiekrīt Bouygues un Bouygues Télécom, ka Francijas valsts iestādes, samazinot Orange un SFR maksu, ir atteikušās no ievērojamas valsts līdzekļu daļas.

      22      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 107. punktā tomēr norādīja, ka Orange un SFR parāds valstij, no kura tā atteicās, nebija drošs. “No vienas puses, pirmajā pieteikumu iesniegšanas procedūrā šie abi operatori
         varēja atsaukt pieteikumus līdz 2001. gada 31. maijam, ja tiem nebūtu dotas garantijas, ka tiem tiks nodrošināta tāda pati
         attieksme kā pret citiem operatoriem [..], un, no otras puses, minētie operatori vēlāk vienmēr ir varējuši atteikties no licences
         un tādējādi pārtraukt maksāt, it īpaši, ja tie uzskatītu, ka ir cietuši no nevienlīdzīgas attieksmes salīdzinājumā ar Bouygues Télécom”.

      23      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā turklāt secināja, ka atteikšanos no attiecīgo prasījumu piedziņas,
         ņemot vērā Kopienu telekomunikāciju tiesību raksturiezīmes attiecībā pret valsts atbalsta jomā pastāvošajām tiesībām, nevar
         uzskatīt par valsts atbalstu.

      24      Visbeidzot, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 113. un 116. punktā nosprieda, ka kaut arī starp Orange un SFR, no vienas puses, un Bouygues Télécom, no otras puses, situāciju, ņemot vērā brīdi, kad tām attiecīgi tika izdotas licences, pastāv objektīva atšķirība, ar UMTS tehnoloģiju un tās izstrādei nelabvēlīgiem ekonomiskajiem apstākļiem saistītu problēmu dēļ sabiedrības, kuras pirmās saņēma
         šīs licences, nevarēja laikus uzsākt savu pakalpojumu piedāvāšanu tirgū un līdz ar to nevarēja gūt praktiskas priekšrocības
         tāpēc, ka to licences bija izdotas agrāk.

      25      Katrā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā ir secinājusi, ka “Orange un SFR teorētiski piešķirtās priekšrocības bija vienīgā iespēja novērst tāda pasākuma veikšanu, kas, pārkāpjot Direktīvu 97/13,
         ņemot vērā ievērojamo atšķirību starp abiem maksas režīmiem, ko valsts iestādes izveidoja vienu pēc otra, būtu bijis diskriminējošs
         pret abiem šiem operatoriem, kad, no vienas puses, apstrīdēto izmaiņu pieņemšanas datumā sakarā ar Orange un SFR kavēšanos UMTS pakalpojumu izveidē tirgū nebija neviena operatora [..] un kad, no otras puses, visu trīs konkurējošo operatoru licenču raksturiezīmes
         ir vienādas”.

      26      Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 127.–156. punktā noraidīja Bouygues un Bouygues Télécom apgalvojumus par to, ka ar maksas izmaiņām tiek pārkāpts nediskriminācijas princips, un atzina, ka šī principa ievērošanas
         izvērtēšana nav radījusi nopietnas grūtības, lai tiktu uzsākta EKL 88. pantā paredzētā pārbaudes procedūra.

      27      No vienas puses, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 134. un 136. punktā nosprieda, ka UMTS licenču piešķiršanas procedūra neatkarīgi no tās materiālajiem organizācijas noteikumiem faktiski ir bijusi īpaša procedūra
         četru licenču piešķiršanai un ka nediskriminācijas princips līdz ar to ir jāpiemēro, vispārīgi ņemot vērā abas pieteikumu
         iesniegšanas kārtas.

      28      No otras puses, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 148. punktā atzina, ka, tā kā visas trīs licences bija vienādas
         un datumā, kad tika izdarītas izmaiņas Orange un SFR maksā, tirgū vēl nebija neviena operatora, izvēlētais risinājums, kas paredzēja šīs maksas izmainīšanu ar atpakaļejošu spēku,
         ļāva Francijas iestādēm ne vien nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret trim attiecīgajiem operatoriem, bet arī novērst kavēšanos
         Direktīvā 97/13 paredzēto UMTS pakalpojumu uzsākšanā.

      29      Treškārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 157. un 158. punktā nosprieda arī, ka nedz lietas sarežģītība, nedz
         Komisijā notiekošās procedūras ilgums nav tādi, lai varētu secināt, ka maksas izlīdzināšanas pasākuma pārbaude var radīt nopietnas
         grūtības.

      30      Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Pirmās instances tiesa noraidīja tajā celto prasību.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      31      Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai, ņemot vērā Tiesas pausto
         juridisko nostāju;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      32      Komisija, kā arī Francijas Republika, Orange un SFR lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
      33      Ar dokumentu, kas kancelejā iesniegts 2008. gada 17. novembrī, apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdza Tiesai atkārtoti sākt
         mutvārdu procesu saskaņā ar Reglamenta 61. pantu.

      34      Sava lūguma pamatojumam tās norādīja, ka atsevišķi ģenerāladvokātes secinājumos izvirzītie aspekti ir uzskatāmi par no jauna
         izvirzītiem un var ietekmēt Tiesas nolēmumu.

      35      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa pēc savas ierosmes, ģenerāladvokāta ierosinājuma vai lietas dalībnieku pieteikuma var
         izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā ar Reglamenta 61. pantu, ja tā uzskata, ka tai nav visas vajadzīgās
         informācijas vai ka lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. it īpaši 2000. gada
         4. februāra rīkojumu lietā C‑17/98 Emesa Sugar, Recueil, I‑665. lpp., 18. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑181/02 P Komisija/Kvaerner Warnow Werft, Recueil, I‑5703. lpp., 25. punkts, un 2008. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑284/06 Burda, Krājums, I‑4571. lpp., 37. punkts).

      36      Tomēr šajā lietā pēc ģenerāladvokātes noklausīšanās Tiesa uzskata, ka tās rīcībā ir visa vajadzīgā informācija nolēmuma par
         apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegto apelācijas sūdzību pieņemšanai un ka tā ir tikusi apspriesta tajā notikušajās debatēs.
         Līdz ar to lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu ir noraidāms.

       Par apelācijas sūdzību
      37      Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izvirzījušas četrus pamatus, kas saistīti attiecīgi
         ar pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar nopietnu grūtību neesamību, faktu juridiskajā
         kvalificēšanā pieļautajām kļūdām un, visbeidzot, vairākām kļūdām tiesību piemērošanā EKL 87. panta piemērošanas ietvaros.

       Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar izņēmuma, kas izriet no sistēmas
            rakstura un vispārējās uzbūves, piemērošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      38      Pirmajā izvirzītajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pietiekami pamatojusi savu
         spriedumu saistībā ar izņēmuma, kas izriet no sistēmas rakstura un vispārējās uzbūves, piemērošanu šajā lietā, kas ir izņēmuma
         noteikums no principa, saskaņā ar kuru diferenciācija par labu vienam vai vairākiem uzņēmumiem vienmēr ir uzskatāma par selektīvu
         priekšrocību. Konkrētāk, pārsūdzētajā spriedumā nav ietverts pietiekami tiešs pamatojums nedz attiecībā uz šī izņēmuma aprakstu,
         nedz attiecībā uz cēloņsakarību, kas pastāv starp to un atteikšanos no nozīmīgas valsts līdzekļu daļas.

      39      Apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz vairākiem apstākļiem, kas, pēc to domām, šajā lietā var pamatot atsaukšanos uz
         sistēmas vispārējo uzbūvi, proti: Kopienu telekomunikāciju tiesību specifisko raksturu attiecībā uz valsts atbalsta tiesībām,
         nepieciešamību ievērot Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzēto uzsākšanas datumu – 2002. gada 1. janvāri, kā arī
         četru operatoru izraudzīšanos, lai nodrošinātu pietiekamu konkurenci. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka neviens
         no šiem apstākļiem nav noteicošs vai – katrā ziņā – Pirmās instances tiesas pietiekami pamatots.

      40      Komisija, Francijas Republika, Orange un SFR savukārt, pamatojoties uz atbilstošajām tiesību normām, kā arī atbilstošo judikatūru, lai varētu novērtēt šo izņēmumu, uzskata,
         ka pārsūdzētais spriedums šajā jautājumā ir pietiekami pamatots.

      41      Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītajiem apstākļiem Komisija un SFR apgalvo, ka to izvērtējums ir saistīts ar sprieduma pamatotības pārbaudi, nevis ar pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu.
         Francijas Republika šajā sakarā norāda, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju paustajam viedoklim šie apstākļi ir pilnībā
         saskanīgi un viens otru papildinoši. SFR piebilst, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats katrā ziņā ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas ar to patiesībā
         apstrīd Pirmās instances tiesas veikto faktu izvērtējumu.

       Tiesas vērtējums
      42      Vispirms ir jāatceras, ka attiecībā uz Pirmās instances tiesas pienākumu norādīt pamatojumu, kas izriet no Tiesas Statūtu
         36. panta un 53. panta pirmās daļas, tai nav pienākuma izsmeļoši vienu pēc otra izvērtēt visus lietas dalībnieku izteiktos
         argumentus. Tādējādi pamatojums var būt arī netiešs ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus,
         kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai – gūt pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai (2006. gada 18. maija
         spriedums lietā C‑397/03 P Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 60. punkts, un 2007. gada 8. februāra spriedums lietā C‑3/06 P Groupe Danone/Komisija, Krājums, I‑1331. lpp., 46. punkts).

      43      Šajā lietā ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa ir norādījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka uz atteikšanos no attiecīgo
         prasījumu piedziņas telekomunikāciju tiesību sistēmas vispārējās uzbūves dēļ neattiecas ar Kopienu tiesībām nesaderīga valsts
         atbalsta jēdziens.

      44      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 108.–110. punktā ir detalizēti izskaidrojusi no Direktīvas 97/13 un Lēmuma Nr. 128/1999
         izrietošā Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskā regulējuma raksturiezīmes. It īpaši tā ir atzinusi, ka šajā tiesiskajā
         regulējumā paredzēts, ka dalībvalstīm, lai gan tās ir tiesīgas izvēlēties UMTS licenču piešķiršanas procedūru, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes pret visiem operatoriem princips, ņemot vērā brīdi, kad
         katrs no attiecīgajiem operatoriem ir uzsācis savu darbību tirgū.

      45      Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 109. punktu Kopienu judikatūrā šīs direktīvas 11. panta 2. punkts jau ir interpretēts tādējādi,
         ka tajā paredzēts, ka dažādiem operatoriem noteiktajai maksai ir jābūt vienādai ekonomiskā ziņā.

      46      Pēc Pirmās instances tiesas domām, no tā izriet, ka Francijas iestādēm šajā lietā pastāvošajos apstākļos nebija citas iespējas,
         kā vien samazināt Orange un SFR maksājamās summas apmēru un līdz ar to – atteikties no attiecīgo prasījumu piedziņas, lai varētu pielīdzināt šo summu Bouygues Télécom maksājamajai summai.

      47      Tādēļ no iepriekš minētā 108.–110. punkta nepārprotami izriet, ka Pirmās instances tiesa ir skaidri identificējusi šajā lietā
         pastāvošos apstākļus, kas pamato izņēmuma, kas izriet no sistēmas vispārējās uzbūves, piemērošanu, proti, valsts iestāžu pienākumu
         ievērot Kopienu telekomunikāciju tiesībās konkrēti noteiktās vienlīdzīgas attieksmes prasības.

      48      Pārējie apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītie apstākļi izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas.

      49      Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam Pirmās instances tiesa, pirmkārt, kā sistēmas raksturiezīmi nav izvērtējusi
         nepieciešamību ievērot Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzēto datumu – 2002. gada 1. janvāri –, kas ir datums, kurā
         dalībvalstīs jābūt ieviestiem UMTS pakalpojumiem. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 141. punktā ir ņēmusi vērā šo apstākli, tikai lai izvērtētu iemeslus,
         kuru dēļ Francijas iestādes nolēma neatkārtot licenču piešķiršanas procedūru no paša sākuma.

      50      Otrkārt, no pārsūdzētā sprieduma 11. un 138. punkta expressis verbis izriet, ka Pirmās instances tiesa nepieciešamību “izvēlēties pietiekamu skaitu operatoru, lai reāli nodrošinātu konkurenci
         nozarē”, ir ņēmusi vērā nevis kā sistēmas raksturiezīmi, bet tikai un vienīgi, lai secinātu, ka pirmā pieteikumu iesniegšanas
         kārta nebija ļāvusi izvēlēties pietiekamu skaitu operatoru, lai reāli nodrošinātu konkurenci nozarē, un ka tādēļ ir jāmeklē
         citi operatori.

      51      Visbeidzot, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma nepietiekamo pamatojumu saistībā ar cēloņsakarību starp sistēmas raksturu un
         atteikšanos no Orange un SFR parāda piedziņas, pietiek norādīt, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā ir precizējusi iemeslus, kuru
         dēļ tā secināja, ka šāda saikne pastāv, nospriezdama, ka, ņemot vērā, ka trīs UMTS licenču raksturiezīmes ir vienādas, Orange un SFR sākotnēji maksājamās summas saglabāšana tajā pašā līmenī būtu diskriminējoša pret abiem šiem operatoriem, pārkāpjot Kopienu
         telekomunikāciju tiesībās īpaši noteiktos pienākumus vienlīdzīgas attieksmes jomā.

      52      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ļauj tiesībās paredzētajā apmērā noskaidrot
         iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz sistēmas vispārējo uzbūvi, nosprieda, ka Orange un SFR maksājamās summas samazināšanu un līdz ar to – atteikšanos no ar to saistīto parādu piedziņas – nevar uzskatīt par valsts
         atbalstu.

      53      Pirmais apelācijas sūdzības pamats līdz ar to ir jānoraida kā nepamatots.

       Par otro apelācijas sūdzības pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz nopietnu grūtību neesamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      54      Ar savu otro apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sajaukusi nopietnu
         grūtību esamības un apstrīdētā lēmuma pamatotības novērtējumu. It īpaši, lai konstatētu, ka Komisijai nebija pienākuma uzsākt
         padziļinātas pārbaudes stadiju, Pirmās instances tiesa, izvērtējot katra lietas dalībnieku izvirzītā pamata atbilstību, ir
         vienīgi formāli piebildusi, ka šāda pārbaude nav radījusi nopietnas grūtības.

      55      Patiesībā nopietnu grūtību esamību apstiprinot fakts, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā vairākos sarežģītos
         jautājumos pati ir aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo, daļēji neatzīstot apstrīdētajā lēmumā ietverto vērtējumu.

      56      Komisija apstrīd šī pamata pieņemamību, jo tas nav ticis izvirzīts pirmajā instancē. Francijas Republika savukārt norāda,
         ka apelācijas sūdzības iesniedzējas Pirmās instances tiesā tikai pakārtoti bija norādījušas uz nepieciešamību uzsākt EKL 88. pantā
         paredzēto formālo atbalsta izmeklēšanas procedūru.

      57      Attiecībā uz lietas būtību Komisija, Francijas Republika, SFR un Orange apgalvo, ka no tiesību viedokļa Pirmās instances tiesas pieeja ir pareiza un tā nav radusies sajaukšanas rezultātā. Turklāt
         Orange uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir veikusi tieši tādu pārbaudi, kādu ir prasījušas apelācijas sūdzības iesniedzējas. Komisija
         piebilst, ka apstākļi, uz kuriem ir pamatojusies Pirmās instances tiesa, ir tie paši, uz kuriem ir balstīts apstrīdētais lēmums.
         Tas pierādot, ka ar šiem apstākļiem bija pietiekami, lai izskatītu apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos jautājumus.

      58      Runājot par varbūtējo Komisijas vērtējuma neatzīšanu, Francijas Republika apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav aizstājusi
         Komisijas novērtējumu ar savējo, jo pārsūdzētais spriedums lielā mērā ir balstīts uz apstrīdētajā lēmumā ietverto vērtējumu.
         Komisija, SFR un Orange turklāt uzskata, ka dažādo Pirmās instances tiesas sniegto novērtējumu mērķis ir vienīgi atbildēt uz Bouygues un Bouygues Télécom celtajā prasībā norādītajiem argumentiem. SFR it īpaši piebilst, ka Pirmās instances tiesa nevarēja pārbaudīt nopietnu grūtību neesamību, detalizētāk neizvērtējot Komisijas
         rīcībā esošos faktus. Katrā ziņā SFR uzskata, ka šie argumenti ir ne tikai nepieņemami, jo attiecas uz faktu novērtējumu, bet ar tiem pat nav iespējams pierādīt,
         kādā veidā no Komisijas vērtējuma atšķirīgs Pirmās instances tiesas vērtējums varēja ietekmēt nopietnu grūtību esamību un
         pārsūdzētā sprieduma spēkā esamību.

       Tiesas vērtējums
      59      Vispirms ir jānorāda, ka pretēji Komisijas apgalvotajam ar šo apelācijas sūdzības pamatu netiek kritizēta apstrīdētā lēmuma
         spēkā esamība, bet gan tiek norādīts, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izvērtējot šī lēmuma
         saturu ar mērķi novērtēt nopietnu grūtību esamību.

      60      No tā izriet, ka otrais apelācijas sūdzības pamats ir pieņemams.

      61      Attiecībā uz šī apelācijas sūdzības pamata pamatotību ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 88. panta 2. punktā
         paredzētā procedūra ir nepieciešama, ja Komisijai ir nopietnas grūtības izvērtēt, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.
         Tādējādi Komisija, lai pieņemtu labvēlīgu lēmumu saistībā ar attiecīgo atbalstu, var aprobežoties ar EKL 88. panta 3. punktā
         noteikto iepriekšējās izskatīšanas posmu tikai tad, ja tā, veicot pirmo novērtēšanu, var pārliecināties, ka šis atbalsts ir
         saderīgs ar kopējo tirgu. Turpretī, ja, veicot šo pirmo novērtēšanu, Komisija nonāk pie pretēja slēdziena vai pat nav varējusi
         pārvarēt visas grūtības, kas radušās, izvērtējot šā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir pienākums uzklausīt visus
         vajadzīgos viedokļus un šajā sakarā uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru (skat. it īpaši 1993. gada 19. maija
         spriedumu lietā C‑198/91 Cook/Komisija, Recueil, I‑2487. lpp., 29. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 39. punkts, un 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki/Komisija, Krājums, I‑5829. lpp., 34. punkts).

      62      Šajā gadījumā, kā tas izriet arī no attiecīgās pārsūdzētā sprieduma daļas nosaukuma, kas attiecas uz “[..] otro un trešo pamatu
         – attiecīgi EKL 87. panta 1. punkta un EKL 88. panta 2. punkta pārkāpumu”, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 95.–160. punktā
         ir izskatījusi otro prasības pamatu par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu un selektīvas priekšrocības jēdziena, kā arī nediskriminācijas
         principa interpretāciju kopā ar trešo prasības pamatu, kurš savukārt attiecas uz EKL 88. panta 2. punkta pārkāpumu, pamatojoties
         uz to, ka Komisija nav uzsākusi formālās izmeklēšanas stadiju, kaut arī maksas izlīdzināšanas pasākuma pārbaudē pastāvēja
         nopietnas grūtības.

      63      Šo pieeju pamato arī tas, ka jēdzienam “nopietnas grūtības”, kā savu secinājumu 208. un 214. punktā norādījusi ģenerāladvokāte,
         ir objektīvs raksturs un šādu grūtību pastāvēšana ir jāpārbauda, ņemot vērā ne tikai apstrīdētā akta pieņemšanas apstākļus,
         bet arī novērtējumu, uz kuru ir balstījusies Komisija (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Cook/Komisija, 30. un 31. punkts).

      64      Tādējādi, izvērtējot iemeslus, kuru dēļ Komisija bija uzskatījusi, ka maksas izlīdzināšanas pasākums nav uzskatāms par selektīvu
         priekšrocību un ka ar to netiek pārkāpts nediskriminācijas princips, Pirmās instances tiesa ir veikusi tieši šādu pārbaudi.

      65      Līdz ar to, pārbaudot Komisijas vērtējumu ar mērķi pārbaudīt, vai šis vērtējums ir īstenots, pamatojoties uz pietiekamu informāciju,
         un vai tas ir tāds, ka var izslēgt nopietnu grūtību esamību, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      66      Apelācijas sūdzības iesniedzējas savā apelācijas sūdzībā turklāt pašas atzīst, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
         93. punktā no judikatūras ir pamatoti izsecinājusi, ka “prasītāju apstrīdētā lēmuma atcelšanai izvirzītie argumenti ir jāpārbauda
         no nopietnu grūtību esamības viedokļa. Ja šādas grūtības būtu bijušas, lēmumu varētu atcelt šī iemesla dēļ vien, tāpēc ka
         nav veikta Līgumā paredzētā uz sacīkstes principu balstītā un padziļinātā pārbaude, pat ja netiktu pierādīts, ka Komisijas
         pēc būtības veiktais vērtējums ir juridiski vai faktiski kļūdains”.

      67      Katrā ziņā vienlaicīgas abu prasības pamatu izskatīšanas priekšnosacījums bija tāds, ka Pirmās instances tiesa nedrīkstēja
         aprobežoties tikai ar nopietnu grūtību esamības pārbaudi, bet tai bija jāatbild arī uz Bouygues un Bouygues Télécom izvirzītajiem argumentiem, ko tās bija izvirzījušas sava otrā atcelšanas pamata par Komisijas vērtējuma pamatotību atbalstam.

      68      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotā motīvu aizvietošana patiesībā ir tikai atbildes uz
         to izvirzītajiem argumentiem.

      69      Tādējādi, pirmkārt, nav pamatoti apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, saskaņā ar kuriem Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā
         sprieduma 105., 109. un 110. punktā uzskatot, ka UMTS pakalpojumiem ir tirgus vērtība, esot aizstājusi apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu ar savējo.

      70      Būtībā, kā tas izriet no iepriekš minētā 105. punkta un kā to savu secinājumu 222. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, Komisija
         tikai tiesas sēdē Pirmās instances tiesā pauda pretēju nostāju, proti, ka attiecīgajiem pakalpojumiem nav tirgus vērtības,
         lai gan apstrīdētais lēmums bija pamatots ar citiem apsvērumiem. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa
         ir pieļāvusi pamatojuma aizstāšanu.

      71      Otrkārt, tas pats attiecas arī uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa esot aizstājusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu
         ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 113.–121. punktā atzīstot, ka Orange un SFR ir saņēmušas iespējamas priekšrocības laikā to licenču agrākas izsniegšanas dēļ.

      72      Pat pieņemot, ka Pirmās instances tiesa, atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ir nonākusi pie secinājuma,
         kas atšķiras no Komisijas apstrīdētajā lēmumā izdarītā secinājuma, tā tomēr pakārtoti un, neveicot pamatojuma aizstāšanu,
         pārsūdzētā sprieduma 123.–125. punktā ir apstiprinājusi Komisijas pamatojumu, saskaņā ar kuru selektīvas priekšrocības neesamība
         ir saistīta ar Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskā regulējuma piemērošanu.

      73      Treškārt, nevar piekrist arī argumentiem, saskaņā ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances
         tiesa esot aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 131. un 132. punktā atzīstot, ka Orange un SFR, no vienas puses, un Bouygues Télécom, no otras puses, nav bijušas salīdzināmā situācijā, jo Bouygues Télécom ir bijis risks, ka tā nevarēs nodrošināt UMTS pakalpojumus vai varēs tos nodrošināt tikai ar aizkavēšanos.

      74      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā diskriminācijas esamība tika izslēgta nevis trīs attiecīgo operatoru salīdzināmās
         situācijas dēļ, bet gan Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskā regulējuma dēļ, saskaņā ar kuru bija jāpieņem Francijas
         iestāžu ieteiktais risinājums. Līdz ar to tas, vai starp šiem operatoriem pastāv vai nepastāv salīdzināma situācija attiecībā
         uz tiem pastāvošajiem riskiem, nav apstāklis, kas varētu ietekmēt Komisijas nostāju.

      75      Ceturtkārt un visbeidzot, nav pamatots arī apgalvojums par to, ka Pirmās instances tiesa esot aizstājusi Komisijas novērtējumu
         ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 137.–153. punktā izskatot dažādos Francijas iestādēm pieejamos risinājumus un to ietekmi uz
         vienlīdzīgu attieksmi pret licences saņēmušajām sabiedrībām.

      76      Patiesībā, kā savu secinājumu 225. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, Komisija apstrīdētajā lēmumā jau bija izvērtējusi šos
         risinājumus, kā rezultātā Pirmās instances tiesa nekādā veidā nav aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo.

      77      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, pat ja Pirmās instances tiesa, pārbaudot atsevišķus no prasītāju
         pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem, bija nonākusi pie secinājumiem, kas atšķiras no Komisijas apstrīdētajā lēmumā
         ietvertajiem secinājumiem, neviens no šiem Pirmās instances tiesas izdarītajiem secinājumiem nav tāds, pamatojoties uz kuru,
         varētu apstrīdēt šī lēmuma pamatotību vai konstatēt nopietnu grūtību esamību.

      78      Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais otrais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms kā nepamatots.

       Par ceturto apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar EKL 87. panta piemērošanā pieļautajām kļūdām
      79      Ceturtais apelācijas sūdzības pamats, kurš ir jāizskata pirms trešā apelācijas sūdzības pamata, sastāv no trīs daļām.

       Par ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmo un otro daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      80      Šī apelācijas sūdzības pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi
         kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka, ņemot vērā no sistēmas vispārējās uzbūves izrietošo izņēmumu, Francijas Republikas
         atteikšanās no Orange un SFR parādu piedziņas šajā lietā ir bijusi nenovēršama. Patiesībā, tā kā, ņemot vērā sistēmas vispārējo uzbūvi, ir vajadzīga lielāka
         operatoru skaita iesaistīšanās, Francijas iestādes varēja vai nu pilnībā uzsākt attiecīgo procedūru no paša sākuma, vai arī,
         kā šajā lietā – izsludināt jaunu uzaicinājumu iesniegt pieteikumus.

      81      Tomēr šajā pēdējā gadījumā šīm iestādēm, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, bija jāpiemēro citādi ekonomiskie nosacījumi.
         Pretēji Pirmās instances tiesas nospriestajam šie nosacījumi nebūtu radījuši nekāda veida diskrimināciju, jo licences sākotnēji
         saņēmušās sabiedrības neatrastos identiskā situācijā ar tām sabiedrībām, kas tiktu izvēlētas jaunā uzaicinājuma iesniegt pieteikumus
         rezultātā, ņemot vērā, ka, pirmkārt, šīm licences saņēmušajām sabiedrībām bija pārliecība, ka tās varēs saglabāt savu UMTS licenci un jaunie kandidāti nevarēs to apstrīdēt, un, otrkārt, licence tām ir izsniegta agrāk, kas pats par sevi jau ir acīmredzama
         priekšrocība.

      82      Orange un SFR uzskata, ka šī ceturtā apelācijas sūdzības pamata daļa ir nepieņemama, jo tās izvirzīšanas mērķis ir panākt atkārtotu pirmajā
         instancē izvirzīto pamatu izvērtēšanu.

      83      Katrā ziņā Komisija, Francijas Republika, SFR un Orange apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir izskatījusi arī pārējos Francijas iestādēm pieejamos risinājumus un, ņemot vērā nepieciešamību
         ievērot ne vien vienlīdzīgas attieksmes un brīvas konkurences principus, bet arī Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzēto
         termiņu – 2002. gada 1. janvāri, ir secinājusi, ka Francijas iestāžu gala rezultātā pieņemtais risinājums vienīgais varēja
         nodrošināt šo principu ievērošanu un līdz ar to – šis risinājums bija “nenovēršams”.

      84      Ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, secinot,
         ka Orange un SFR nav guvušas selektīvu priekšrocību, ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā.

      –       Tiesas vērtējums
      85      Vispirms ir jānorāda, ka abi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, kurus tās izvirzījušas, pamatojot savu apgalvojumu
         par to, ka tādas UMTS maksas piemērošana Orange un SFR, kas atšķiras no Bouygues Télécom maksātās, nebūtu radījusi Orange un SFR diskrimināciju, ir nepieņemami.

      86      No EKL 225. panta, Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētās daļas, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie
         argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības atbalstam (2003. gada 11. novembra rīkojums lietā C‑488/01 P Martinez/Parlaments, Recueil, I‑13355. lpp., 40. punkts, un 2007. gada 11. septembra spriedums lietā C‑227/04 P Lindorfer/Padome, Krājums, I‑6767. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

      87      Tomēr, pamatojot pirmo no šiem diviem argumentiem, saskaņā ar kuru Orange un SFR bija garantēts, ka tās saglabās savu licenci un pārējie kandidāti to nevarēs apstrīdēt, apelācijas sūdzības iesniedzējas
         nav norādījušas uz kļūdu tiesību piemērošanā, kas būtu pieļauta pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļā, it īpaši tā 144. punktā,
         kurā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka visi trīs operatori atrodas salīdzināmā situācijā.

      88      Attiecībā uz otro no iepriekš minētajiem argumentiem, saskaņā ar kuru SFR un Orange esot guvušas priekšrocības, kas izriet no agrākas to licenču piešķiršanas, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas
         nav izvirzījušas nekādus argumentus, ar kuriem būtu iespējams apstrīdēt Pirmās instances tiesas šajā sakarā – it īpaši pārsūdzētā
         sprieduma 115.–122. punktā – veikto novērtējumu.

      89      Attiecībā uz pārējiem ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrās daļas ietvaros izvirzītajiem argumentiem ir jānorāda, ka pretēji
         Orange un SFR apgalvojumiem ar tiem nav vienkārši atkārtoti pirmajā instancē izvirzītie pamati, bet tie patiesībā ir vērsti pret būtisku
         pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļu, it īpaši tā 108.–111. punktu, un līdz ar to tie ir pieņemami.

      90      Attiecībā uz šo argumentu pamatotību ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 108. punktā ir konstatējusi,
         ka Direktīvā 97/13 un Lēmumā Nr. 128/1999 dalībvalstīm paredzēta rīcības brīvība attiecībā uz licenču piešķiršanas procedūras
         izvēli, ja ir ievēroti brīvas konkurences un vienlīdzīgas attieksmes principi.

      91      Pirmās instances tiesa no šī konstatējuma, ko nav apstrīdējušas arī apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir izsecinājusi, ka
         dalībvalstis var izvēlēties salīdzinošu atlases procedūru, jo galvenais ir tas, lai būtu nodrošināta vienāda attieksme pret
         visiem operatoriem, it īpaši saistībā ar piemēroto maksu.

      92      Šajā lietā Francijas iestādes, īstenojot šo rīcības brīvību, bija izlēmušas piešķirt UMTS licences, izmantojot tieši salīdzinošu atlases procedūru. Kā pārsūdzētā sprieduma 12. punktā norādījusi Pirmās instances
         tiesa, tikai tāpēc, ka pirmais uzaicinājums iesniegt pieteikumus bija daļēji neveiksmīgs un nebija iespējams piešķirt tādu
         licenču skaitu, kas būtu pietiekams, lai nodrošinātu īstu konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū, Francijas iestādes
         uzskatīja par nepieciešamu izsludināt papildu pieteikumu iesniegšanas kārtu.

      93      Šādā situācijā Francijas iestādēm, kā to ir atzinušas arī pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas, pastāvēja trīs iespējas,
         proti, atsākt procedūru no paša sākuma, izsludināt papildu pieteikumu iesniegšanas kārtu, ar atpakaļejošu spēku neizmainot
         Orange un SFR maksājamo UMTS maksu, kā arī izsludināt papildu pieteikumu iesniegšanas kārtu, ar atpakaļejošu spēku izmainot šo maksu.

      94      Šajā lietā pastāvošajos apstākļos, kā to pārsūdzētā sprieduma 141. punktā norādījusi Pirmās instances tiesa, procedūras atsākšana
         no sākuma būtu apdraudējusi Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzētā 2002. gada 1. janvāra termiņa ievērošanu, kas
         ir termiņš Direktīvas 97/13 ieviešanai dalībvalstīs attiecībā uz koordinētu un pakāpenisku UMTS pakalpojumu ieviešanu to teritorijās. Tāpat, kā pārsūdzētā sprieduma 144. un 145. punktā pamatoti norādījusi Pirmās instances
         tiesa, ja no Orange un SFR būtu prasīta tāda maksa, kas ir ievērojami augstāka par no Bouygues Télécom prasīto maksu, kaut arī neviens no šiem trijiem operatoriem no viņu gribas vien neatkarīgu iemeslu dēļ vēl nebija uzsācis
         darbību tirgū un šo licenču raksturiezīmes bija identiskas, tas būtu diskriminējoši attiecībā pret Orange un SFR.

      95      Citiem vārdiem sakot, viena no šiem diviem risinājumiem piemērošana nebūtu ļāvusi Francijas iestādēm ievērot Kopienu tiesību
         prasības.

      96      Šādos apstākļos Francijas iestāžu gala rezultātā pieņemtā risinājuma ietvaros atteikšanās no attiecīgo parādu, kas izriet
         no Orange un SFR maksājamās UMTS maksas pielīdzināšanas Bouygues Télécom maksātajai, piedziņas ar atpakaļejošu spēku ir nenovēršama rakstura.

      97      Būtībā vienīgi šis risinājums faktu rašanās laikā varēja, pirmkārt, samazināt UMTS pakalpojumu novēlotas sniegšanas uzsākšanas risku, jo tas ļāva nodrošināties, ka Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzētajā
         datumā tiks piešķirtas vismaz divas licences. Otrkārt, šis risinājums ļāva arī izvairīties no diskriminācijas pret šiem trijiem
         operatoriem, ņemot vērā, ka maksas pielīdzināšanas mērķis tieši bija ņemt vērā apstākli, ka licences piešķiršanas Bouygues Télécom brīdī neviens no šiem trijiem operatoriem no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vēl nebija uzsācis pakalpojumu sniegšanu
         tirgū, kā rezultātā viņu situācija šī iemesla dēļ bija salīdzināma.

      98      No tā izriet, ka, pastāvot šādiem apstākļiem, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriezdama,
         ka Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskais regulējums un it īpaši nediskriminācijas princips paredz, ka Francijas
         iestādēm ir jāpielīdzina Orange un SFR maksājumā summa Bouygues Télécom maksātajai summai.

      99      Līdz ar to ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa ir atzīstama par daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.

      100    Tā kā šī pamata pirmā daļa ir jānoraida, no tā izriet, ka ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir atzīstama par neefektīvu.

      101    Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbalsta kvalifikācija ir atkarīga no visu EKL 87. panta 1. punktā
         paredzēto nosacījumu izpildes (skat. 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑345/02 Pearle u.c., Krājums, I‑7139. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

      102    EKL 87. panta 1. punkts ietver četrus vienlaicīgi izpildāmus nosacījumus. Pirmkārt, jāpastāv valsts iejaukšanās vai valsts
         līdzekļu piesaistīšanas faktam. Otrkārt, šādi iejaucoties, jāiespaido tirdzniecība starp dalībvalstīm. Treškārt, šādi iejaucoties,
         jāsniedz priekšrocības tās saņēmējam. Ceturtkārt, šādi iejaucoties, jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus (iepriekš
         minētais spriedums lietā Pearle u.c., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

      103    Kā izriet no ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmās daļas pārbaudes, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā nospriezdama, ka šajā lietā atteikšanās no valsts līdzekļiem nav valsts atbalsts,
         jo atteikšanās no Orange un SFR parādu piedziņas bija nenovēršama sistēmas vispārējās uzbūves dēļ.

      104    No tā izriet, ka šajā lietā pirmais no šī sprieduma 102. punktā minētajiem nosacījumiem valsts atbalsta pastāvēšanas konstatēšanai,
         nav izpildīts.

      105    Līdz ar to ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa par Orange un SFR piešķirtajām priekšrocībām katrā ziņā nevar ietekmēt Pirmās instances tiesas secinājuma par to, ka šajā lietā nepastāv valsts
         atbalsts, pamatotību.

       Par ceturtā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      106    Ceturtā apelācijas sūdzības pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi
         kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot nediskriminācijas principu.

      107    Apelācijas sūdzības iesniedzējas vispirms apgalvo, ka Orange un SFR, no vienas puses, un Bouygues Télécom, no otras puses, maksas izlīdzināšanas brīdī neesot bijušas vienādā situācijā, jo UMTS licences vienas darbības veikšanai bija izsniegtas dažādos datumos. Tāpat licenču izsniegšanas kritēriju maiņa juridiski
         nebija pieļaujama, ņemot vērā gan šo kritēriju neaizskaramības principu konkurences procedūras ietvaros, gan Direktīvu 97/13.
         Visbeidzot, Kopienu direktīvās, it īpaši Direktīvā 97/13, paredzēto mērķu ievērošana nav starp tiem izņēmumiem, kas izsmeļošā
         veidā uzskaitīti EKL 87. panta 2. punktā.

      108    Orange un Komisija savukārt uzskata, ka trīs sabiedrības, kurām tika piešķirtas UMTS licences, de facto bija vienādā situācijā, jo Orange un SFR nebija guvušas nekādu materiālu labumu no šīm licencēm. Šādos apstākļos nediskriminācijas princips nenovēršami paredz maksas
         izlīdzināšanu ar atpakaļejošu spēku. Orange katrā ziņā apstrīd šīs ceturtā apelācijas sūdzības pamata daļas pieņemamību, jo nediskriminācijas principa īstenošana, pamatojoties
         uz tādiem pašiem argumentiem, jau ir tikusi apstrīdēta Pirmās instances tiesā.

      109    Pirmkārt, attiecībā uz licenču piešķiršanas nosacījumu maiņas likumīgumu Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir konstatējusi,
         ka iepriekš minētais neaizskaramības princips nav ietverts nedz Direktīvā 97/13, nedz kādā citā piemērojamā Kopienu tiesību
         normā. Orange uzskata, ka ar šo principu katrā ziņā nav iespējams atspēkot pienākumu ievērot nediskriminācijas principu. Otrkārt, Komisija,
         SFR un Orange uzskata, ka iespēja izmainīt licenču piešķiršanas nosacījumus ir tieši paredzēta Direktīvā 97/13. Francijas Republika šajā
         sakarā norāda, ka šādas izmaiņas bija ne vien iespējamas, bet tās pat bija obligāti veicamas saskaņā ar šīs direktīvas 11. panta
         2. punktu, atbilstoši kuram piemērotā maksa nedrīkst būt diskriminējoša.

      110    Visbeidzot, Komisija, Francijas Republika, SFR un Orange apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav uzskatījusi Direktīvu 97/13 par izņēmumu, kas papildina EKL 87. panta 2. punktā paredzētos
         izņēmumus no principa, atbilstoši kuram šī panta 1. punktā paredzētie ar kopējo tirgu nesaderīgie atbalsti ir aizliegti. Pirmās
         instances tiesa esot atsaukusies uz šo direktīvu tikai ar mērķi juridiski pamatot neiespējamību atzīt maksas izlīdzināšanas
         pasākumu par valsts atbalstu.

      –       Tiesas vērtējums
      111    Vispirms, izskatot apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu par to, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir secinājusi, ka
         Orange un SFR, no vienas puses, un Bouygues Télécom, no otras puses, bija vienādā situācijā, ir jāsecina, ka pretēji Orange apgalvotajam šis arguments ir pieņemams.

      112    Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās
         instances tiesā, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā (skat. 2000. gada
         13. jūlija spriedumu lietā C‑210/98 P Salzgitter/Komisija, Recueil, I‑5843. lpp., 43. punkts). Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu pamatot savu apelācijas sūdzību ar Pirmās instances
         tiesā jau izvirzītajiem pamatiem un argumentiem, apelācijas tiesvedībai tiktu atņemta daļa no tās jēgas (skat. it īpaši 2003. gada
         6. marta spriedumu lietā C‑41/00 P Interporc/Komisija, Recueil, I‑2125. lpp., 17. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Martinez/Parlaments, 39. punkts).

      113    Arguments par trīs attiecīgo operatoru vienādo situāciju atbilst šīm prasībām, jo tā mērķis tieši arī ir apstrīdēt šīs situācijas
         izvērtējumu, ko Pirmās instances tiesa veikusi saistībā ar nediskriminācijas principu.

      114    Attiecībā uz lietas būtību, kā to pamatoti ir atgādinājušas arī apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir jānorāda, ka saskaņā
         ar pastāvīgo judikatūru diskriminācija pastāv tikai tad, ja salīdzināmās situācijās tiek piemērotas atšķirīgas normas vai
         atšķirīgās situācijās tiek piemērota viena un tā pati norma (1995. gada 14. februāra spriedums lietā C‑279/93 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 30. punkts, un 2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑341/05 Laval un Partneri, Krājums, I‑11767. lpp., 115. punkts).

      115    Šajā lietā fakts, ka UMTS licences Orange un SFR ir tikušas piešķirtas agrāk, var būt pamats vai pat obligāti paredzēt, ka ar šīm licencēm saistītajai maksai jābūt augstākai
         nekā Bouygues Télécom piemērotā maksa, tikai tad, ja šo licenču ekonomiskā vērtība tikai šī agrākā rakstura dēļ vien var tikt uzskatīta par augstāku
         nekā Bouygues Télécom piešķirtajai licencei.

      116    Tomēr ir skaidrs, ka šajā lietā tas tā nav.

      117    Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 116. punktā ir secinājusi, ka Orange un SFR nebija varējušas izmantot tām piešķirtās licences.

      118    Kā pārsūdzētā sprieduma 100. un 110. punktā pamatoti atgādinājusi Pirmās instances tiesa, kaut arī ir taisnība, ka licencei
         ir ekonomiska vērtība, šī vērtība ir atkarīga no brīža, kad katrs attiecīgais operators ir uzsācis darbību tirgū (tostarp
         skat. 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑462/99 Connect Austria, Recueil, I‑5197. lpp., 93. punkts).

      119    Citiem vārdiem sakot, licences ekonomiskā vērtība it īpaši ir atkarīga no licences turētāja iespējas īstenot ar šo licenci
         saistītās tiesības, proti, šajā gadījumā – no iespējas izmantot publisko hercu frekvenču līniju UMTS tehnoloģijas izmantošanas nolūkā.

      120    Kā pārsūdzētā sprieduma 116. punktā konstatējusi Pirmās instances tiesa un pret ko šīs apelācijas tiesvedības ietvaros nav
         iebildušas arī apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir vispārzināms, ka licences piešķiršanas Bouygues Télécom brīdī – 2002. gada 3. decembrī – Orange un SFR vēl nebija uzsākušas UMTS pakalpojumu sniegšanu un līdz ar to – savu licenču izmantošanu, un tas bija noticis no to gribas neatkarīgu iemeslu dēļ,
         proti, ar UMTS tehnoloģiju saistītu problēmu un šīs tehnoloģijas attīstībai nelabvēlīgas ekonomiskās situācijas dēļ. Līdz ar to Orange un SFR piešķirto licenču ekonomiskā vērtība tikai to agrākas piešķiršanas dēļ nevarēja būt augstāka par Bouygues Télécom piešķirtās licences vērtību.

      121    Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 119.–121. punktā tāpat ir noraidījusi pašreizējo apelācijas sūdzības iesniedzēju
         argumentus par to, ka licenču agrākā piešķiršana Orange un SFR ir piešķīrusi tām priekšrocības attiecībā uz vietu rezervēšanu, preču zīmes tēlu un tirgus daļu iegūšanu, un apelācijas sūdzības
         iesniedzējas šīs apelācijas tiesvedības ietvaros šo vērtējumu nav apstrīdējušas.

      122    Līdz ar to tas, ka licences trijiem attiecīgajiem operatoriem tika piešķirtas dažādos datumos, neļauj konstatēt, ka licences
         piešķiršanas Bouygues Télécom brīdī, ņemot vērā Direktīvas 97/13 mērķi, proti, nodrošināt operatoru piekļuvi UMTS tirgum ar vienādiem nosacījumiem, tie atradās atšķirīgā situācijā.

      123    Līdz ar to Pirmās instances tiesa, nospriežot, ka trīs attiecīgie operatori bija vienādā situācijā, nav pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā.

      124    Attiecībā uz apgalvoto piešķiršanas kritēriju neaizskaramības principu ir jānorāda, ka, pirmkārt, pretēji apelācijas sūdzības
         iesniedzēju apgalvotajam Tiesa sava 2000. gada 7. decembra sprieduma lietā C‑324/98 Telaustria un Telefonadress (Recueil, I‑10745. lpp.) 60. punktā ir vienīgi apstiprinājusi, ka līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro nediskriminācijas princips pat
         tad, ja tās noslēdz tādus līgumus, uz kuriem neattiecas Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/38/EEK, ar ko koordinē
         līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
         un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.), nekādā veidā nekonstatējot šāda neaizskaramības principa pastāvēšanu.

      125    Otrkārt, kā savu secinājumu 192. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, no Direktīvas 97/13 11. panta 2. punkta izriet, ka, nosakot
         maksas apmēru, ir jāņem vērā nepieciešamība veicināt jaunu pakalpojumu attīstību un konkurenci. Šajā lietā nav ticis apstrīdēts,
         ka, ja Francijas iestādes nebūtu veikušas UMTS maksas izlīdzināšanas pasākumu, tām būtu radies nopietns risks, ka Orange un SFR atsauks savus pieteikumus. Līdz ar to tieši ar šādu mērķi nodrošināt konkurenci tika izmainīta maksa, kas bija jāmaksā šīm
         divām iepriekš minētajām sabiedrībām, kurām pirmajām tika piešķirta licence, lai izlīdzinātu to ar Bouygues Télécom maksājamo summu.

      126    Visbeidzot, nav pamatots arī arguments par to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot,
         ka ar Direktīvu 97/13 ir ieviests izņēmums no EKL 87. panta 1. punkta, kas papildina šī panta 2. punktā izsmeļoši uzskaitītos
         izņēmumus.

      127    Kā savu secinājumu 196. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, ir jāatgādina, ka EKL 87. panta 2. punktā ir paredzēti izņēmumi
         no noteikuma par valsts atbalsta nesaderību ar Līgumu.

      128    Tādējādi saskaņā it īpaši ar Direktīvu 97/13 secinot, ka Orange un SFR maksājamās summas izlīdzināšana ar Bouygues Télécom maksājamo summu nav valsts atbalsts, Pirmās instances tiesa nevarēja paplašināt EKL 87. panta 2. punkta saturu, jo šī tiesību
         norma attiecas tikai uz valsts atbalsta pasākumiem.

      129    Tā kā neviena no ceturtā apelācijas sūdzības pamata trijām daļām nav atbalstāma, šis apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.

       Par trešo apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar faktu juridiskajā kvalifikācijā pieļautajām kļūdām
      130    Trešais apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais pamats par kļūdām, ko Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi faktu juridiskajā
         kvalifikācijā, arī sastāv no trim daļām.

      131    Francijas Republika un SFR vispirms apšauba šī pamata pieņemamību, jo tā mērķis katrā no tā attiecīgajām daļām esot apstrīdēt Pirmās instances tiesas
         veikto faktu novērtējumu.

       Par trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      132    Ar trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka, atzīstot abas vienu pēc otras
         sekojošās UMTS licenču piešķiršanas procedūras par vienu vienotu procedūru, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā
         kvalifikācijā. It īpaši saskaņā ar Direktīvas 97/13 11. pantu Pirmās instances tiesai bija vienīgi jāpārbauda procedūras materiālie
         organizācijas noteikumi un līdz ar to – jāsecina, ka runa tomēr ir par divām dažādām procedūrām. Tādējādi, tieši pamatojoties
         uz šo kļūdu, Pirmās instances tiesa kļūdaini izdarīja secinājumu par diskriminācijas neesamību, uzskatot, ka trīs sabiedrību,
         kurām tika piešķirtas šīs licences, situācija ir līdzīga, lai gan patiesībā tā bija atšķirīga.

      133    Komisija kā galveno argumentu, bet Francijas Republika, SFR un Orange – pakārtoti – norāda, ka Pirmās instances tiesa bija tiesīga secināt, ka UMTS licenču piešķiršanas procedūra patiesībā bija viena vienota procedūra. Šajā sakarā Francijas Republika, SFR un Orange norāda, ka atsaukšanās uz Direktīvas 97/13 11. pantu šajā lietā nav pamatota.

      134    Katrā ziņā Komisija uzskata, ka šī daļa ir neefektīva, jo tam, vai tikusi īstenota viena vienota procedūra, nebija izšķirošas
         nozīmes, lai Pirmās instances tiesa varētu novērtēt, vai ir ticis ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips, jo tā ir ņēmusi
         vērā ne vien uzaicinājuma iesniegt pieteikumus organizatoriskos nosacījumus, bet arī tā rezultātus. Komisija arī apgalvo,
         ka nediskriminācijas principa piemērošanas ietvaros abi uzaicinājumi iesniegt pieteikumus ir uzskatāmi par vienu vienotu procedūru.

      135    SFR uzskata, ka Pirmās instances tiesa pareizi ir interpretējusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ņemot vērā topošo UMTS tirgu un nospriežot, ka neviens no attiecīgajiem operatoriem vēl nebija uzsācis savu darbību šajā tirgū.

      136    Visbeidzot, Komisija norāda, ka jaunās licenču piešķiršanas procedūras ietvaros UMTS licences ar identiskiem nosacījumiem tiktu piešķirtas tiem pašiem operatoriem.

      –       Tiesas vērtējums
      137    Ir jāatgādina, ka no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzība ir iesniedzama
         tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi tikai Pirmās instances tiesa ir tiesīga konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad fakti
         konstatēti neprecīzi šai tiesai iesniegto lietas materiālu dēļ, un veikt šo faktu vērtējumu. Faktu novērtējums, izņemot gadījumu
         par Pirmās instances tiesai iesniegto pierādījumu sagrozīšanu, nav tiesību jautājums, pār kuru Tiesa veic kontroli (1994. gada
         2. marta spriedums lietā C‑53/92 P Hilti/Komisija, Recueil, I‑667. lpp., 42. punkts; 2001. gada 21. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑280/99 P līdz C‑282/99 P Moccia Irme u.c./Komisija, Recueil, I‑4717. lpp., 78. punkts, un 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C‑362/05 P Wunenburger/Komisija, Krājums, I‑4333. lpp., 66. punkts).

      138    Šajā gadījumā ir jāatzīmē, ka Pirmās instances tiesa, izdarot secinājumu par procedūras vienoto raksturu, pretēji apelācijas
         sūdzības iesniedzēju apgalvotajam nav piemērojusi Direktīvas 97/13 11. pantu, kurā turklāt nav ietverts neviens juridisks
         kritērijs, kas palīdzētu izvērtēt, vai ir bijusi viena vienota licenču piešķiršanas procedūra vai arī tā ir ietvērusi vairākas
         vienu otrai sekojošas stadijas. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 11. punktā ir vienīgi konstatējusi,
         ka licenču piešķiršanas procedūras mērķis bija četru licenču piešķiršana, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 12., 14. un 15. punktā
         ir konstatējusi, ka, tā kā Francijas iestādes nebija sasniegušas savu sākotnēji izvirzīto mērķi, kas bija šo četru licenču
         piešķiršana, tās organizēja “papildu piedāvājumu iesniegšanas kārtu”.

      139    Tieši novērtējot šos apstākļus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 134. punktā ir secinājusi, ka “Francijas iestāžu
         2000. gada jūlijā uzsāktā UMTS licenču piešķiršanas procedūra neatkarīgi no tās materiālajiem organizācijas noteikumiem faktiski bija viena vienota procedūra”.

      140    Šādos apstākļos jautājums par to, vai šīs iestādes bija organizējušas vienu vienīgu vai arī divas procedūras, ir ar Pirmās
         instances tiesas veikto faktu novērtējumu saistīts jautājums, nevis tiesību jautājums, kas saistīts ar šo faktu juridisko
         novērtējumu attiecībā pret Direktīvas 97/13 11. pantu, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas.

      141    Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apgalvojušas, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos faktus vai
         pierādījumus, trešā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa līdz ar to ir atzīstama par nepieņemamu.

       Par trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      142    Trešā apelācijas sūdzības pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi
         kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, uzskatot, ka attiecīgie parādi, no kuru piedziņas bija atteikusies Francija, nebija
         droši zināmi.

      143    Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējas, pirmkārt, norāda, ka UMTS licences Orange un SFR tika izsniegtas saskaņā ar diviem 2001. gada 18. jūlijā pieņemtiem lēmumiem, t.i., pēc termiņa, kurā var tikt īstenota iespēja
         atsaukt savu pieteikumu, beigām, jo šis termiņš bija beidzies 2001. gada 31. maijā. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas
         apgalvo, ka vienīgi tas, ka operatoriem ir iespēja atteikties no to licences, nedod pamatu secināt, ka attiecīgās parādsummas
         nebija droši zināmas, ņemot vērā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījums ir nenoteikts tikai tad, ja tā esamība ir atkarīga
         no nākotnē paredzama vai iespējama notikuma iestāšanās vai suspensīva nosacījuma īstenošanās.

      144    Komisija, Francijas Republika, SFR un Orange savukārt uzskata, ka attiecīgās parādsummas nebija droši zināmas.

      145    Apelācijas sūdzības iesniedzējas it īpaši norāda, ka, nepastāvot ministra 2001. gada 22. februāra vēstulēs ietvertajam apstiprinājumam
         par to, ka pret Orange un SFR tiks nodrošināta vienlīdzīga attieksme, šīs sabiedrības, visticamāk, būtu atsaukušas savus pieteikumus, jo šajā datumā vēl
         nebija beidzies termiņš to pieteikumu atsaukšanai. Komisija turklāt uzskata, ka pirms licenču piešķiršanas minētajām sabiedrībām
         saskaņā ar 2001. gada 18. jūlija lēmumiem vēl nebija radušās tiesības uz šo parādsummu piedziņu.

      146    Orange piebilst, ka attiecībā uz atļaujām publiska tīkla izmantošanai pieteikumu atsaukšanas iespēja pastāvēja arī pēc 2001. gada
         31. maija, jo licenču saņēmēji varēja jebkurā brīdī atteikties no tām un līdz ar to – pārtraukt ar tām saistītās maksas maksāšanu.

      147    Komisija, Francijas Republika un Orange katrā ziņā uzskata, ka šī trešā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir neefektīva tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret tādu
         pārsūdzētajā spriedumā ietvertu motīvu, kuram ir vienīgi pakārtots raksturs, jo Pirmās instances tiesa savu vērtējumu, saskaņā
         ar kuru atteikšanās no attiecīgo parādu piedziņas nav valsts atbalsts, ir balstījusi arī uz izņēmumu, kas izriet no sistēmas
         vispārējās uzbūves.

      –       Tiesas vērtējums
      148    Ir jāatceras, ka iebildumi, kas vērsti pret Pirmās instances tiesas nolēmumā iekļautu papildu argumentu, nevar būt pamats
         šī nolēmuma atcelšanai un tie līdz ar to ir neefektīvi (skat. it īpaši 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
         C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 148. punkts un tajā minētā judikatūra).

      149    Pirmkārt, kā savu secinājumu 131. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, kaut arī Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
         106. punktā ir atzinusi, ka Francijas iestādes šajā lietā bija atteikušās no ievērojamas valsts līdzekļu daļas, tai pat laikā
         precizējot, ka šo valsts līdzekļu apmērs nav droši zināms, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā ir nospriedusi,
         ka “ar to, ka valsts varētu būt atteikusies no līdzekļiem un no tā varētu būt radusies priekšrocība maksas samazinājuma saņēmējiem,
         nepietiek, lai raksturotu tāda valsts atbalsta esamību, kas būtu nesaderīgs ar kopējo tirgu, ņemot vērā Kopienu telekomunikāciju
         tiesību īpašības, ievērojot kopējās tiesības valsts atbalsta jomā. Šeit apstrīdētā parāda atlaišana faktiski bija nenovēršama
         sistēmas vispārējās uzbūves dēļ, papildus [tam] faktam, ka šis parāds nebija droši zināms”.

      150    Otrkārt, ir jāatgādina, ka šī sprieduma 87.–95. punktā minēto iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais pamats,
         kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma motīviem un attiecas uz pamatojumu saistībā ar sistēmas raksturu, kā arī sistēmas uzbūvi
         saistībā ar atteikšanos no valsts līdzekļiem, nav pamatots.

      151    Šajos apstākļos, pat pieņemot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par to, ka Pirmās instances tiesa, atzīdama attiecīgos
         prasījumus par nenoteiktiem, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ir pieņemami un pamatoti, ir jākonstatē, ka šāda kļūda,
         pieņemot, ka tā ir pierādīta, katrā ziņā nevar atspēkot secinājumu, pie kura Pirmās instances tiesa nonākusi pārsūdzētā sprieduma
         111. punktā.

      152    Līdz ar to trešā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir jānoraida kā neefektīva.

       Par trešā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      153    Trešā apelācijas sūdzības pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi
         ministrijas 2001. gada 22. februāra vēstuļu saturu, nospriezdama, ka šīs vēstules ietver solījumu par “vienlīdzīgas attieksmes”
         nodrošināšanu attiecībā pret citiem operatoriem, lai gan patiesībā šī garantija attiecās tikai uz “taisnīgu attieksmi”. Ministra
         apņemšanās nodrošināt taisnīgu attieksmi nenozīmē maksas, kas jāmaksā pirmajām divām sabiedrībām, kurām tikušas piešķirtas
         UMTS licences, pielīdzināšanu ar atpakaļejošu spēku maksai, kas jāmaksā saistībā ar vēlāk piešķirto licenci. Šāda attiecīgo vēstuļu
         sagrozīšana var būt pamats visa Pirmās instances tiesas sprieduma spēkā neesamībai.

      154    Komisija uzskata, ka šis arguments ir nepieņemams, jo jautājums par jēdzienu “taisnīgums” un “vienlīdzība” semantisko līdzvērtīgumu
         ir uzskatāms par jaunu argumentu. Arī Orange uzskata, ka šis arguments ir nepieņemams, jo ar to tiek apstrīdēts Pirmās instances tiesas veiktais faktu novērtējums.

      155    Komisija, tāpat kā pakārtoti norādījusi arī Orange, uzskata, ka šī trešā apelācijas sūdzības pamata daļa katrā ziņā ir neefektīva, jo ministra solījumi nav būtiski ietekmējuši
         Pirmās instances tiesas izdarītos secinājumus un vērtējumu.

      156    Pakārtoti Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav varējušas atspēkot Pirmās instances tiesas secinājumus
         par to, ka pirmās divas sabiedrības, kurām sākotnēji tika piešķirtas licences, patiesībā nav guvušas priekšrocības. Francijas
         Republika un SFR savukārt apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav sagrozījusi iepriekš minēto vēstuļu saturu.

      –       Tiesas vērtējums
      157    Kā norādījušas Komisija un Orange, arī šī trešā apelācijas sūdzības pamata daļa ir neefektīva.

      158    No pārsūdzētā sprieduma 153. un 154. punkta nepārprotami izriet, ka Pirmās instances tiesa savu vērtējumu par Francijas iestāžu
         nepieciešamību samazināt SFR un Orange maksājamās summas apmēru ir pamatojusi ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kā tas paredzēts Direktīvā 97/13.

      159    Citiem vārdiem sakot, Pirmās instances tiesa nekādā ziņā nav uzskatījusi, ka maksas izlīdzināšanas pasākuma pamatā bija apņemšanās
         nodrošināt “taisnīgu attieksmi”, ko Francijas iestādes bija garantējušas ministra 2001. gada 22. februāra vēstulēs.

      160    Līdz ar to, pat pieņemot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par to, ka Pirmās instances tiesa ir acīmredzami sagrozījusi
         šo vēstuļu saturu attiecībā uz šo apņemšanos, ir pieņemams un pamatots, šāda sagrozīšana tomēr nekādā veidā neietekmē pārsūdzētā
         sprieduma pamatotību.

      161    Tādējādi, ņemot vērā šī sprieduma 148. punktā minēto judikatūru, šī trešā apelācijas sūdzības pamata daļa ir noraidāma.

      162    Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzēju to apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītajiem četriem pamatiem nav ticis
         atbalstīts, apelācijas sūdzība ir noraidāma kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      163    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs.

      164    Tā kā Komisija, Orange un SFR ir prasījušas piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tām spriedums ir nelabvēlīgs,
         tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      165    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to Francijas Republika sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Bouygues SA un Bouygues Télécom SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2007. gada 8.novembrī. # Marta Andreasen pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Pamatojums. # Lieta F-40/05.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 8. novembrī
      Lieta F‑40/05
      Marta Andreasen
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – Disciplinārlieta – Atstādināšana no amata – Disciplinārlietu kolēģija – Sastāvs – Jaunu noteikumu piemērošana laikā – Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pants – Disciplinārlietas termiņa ievērošana – Non bis in idem – Samērīgums – Pamatojums
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko Andreasen lūdz atcelt Komisijas 2004. gada 13. oktobra lēmumu, ar kuru viņa ir atstādināta no amata, saglabājot tiesības uz pensiju

      Nolēmums         Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – Disciplinārlieta – Likumība – Pārbaude tiesā – Robežas
      (Civildienesta noteikumu IX pielikums)
      2.      Kopienu tiesības – Principi – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
      (Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
      3.      Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – Disciplinārlieta – Pamata, kas balstīts uz Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pantu,
            neatbilstība
      (Civildienesta noteikumu IX pielikums)
      4.      Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – Disciplinārlieta – Jaunu tiesību normu, kas piemērojamas disciplinārlietu kolēģijai, stāšanās
            spēkā
      (Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5. panta 1. un 4. punkts un 6. panta 5. punkts)
      5.      Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – “Ne bis in idem” princips – Atcelšana no amata uz laiku
      (Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. panta 3. punkts, 23. panta 1. punkts un 24. panta 2. punkts)
      6.      Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – Disciplinārlieta – Termiņš, kas noteikts, lai lemtu par ierēdņa, kas uz laiku atcelts no
            amata, situāciju
      (Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 2. punkts)
      7.      Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – Disciplinārlieta – Termiņi
      (Civildienesta noteikumu IX pielikuma 18. pants un 22. panta 1. punkts)
      8.      Ierēdņi – Disciplinārie pasākumi – Sods – Atstādināšana no amata
      9.      Ierēdņi – Tiesības un pienākumi – Vārda brīvība – Īstenošana – Robežas – Ar amatu saistīta cieņa  – Pienākums būt lojālam
      (Civildienesta noteikumu 11. pants, 12. panta pirmā daļa un 21. pants)
      10.    Ierēdņi – Tiesības un pienākumi – Oficiāla dalība zinātniskās sanāksmēs
      11.    Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Vārda brīvība – Ierobežojumi, kas pamatoti ar vispārējām interesēm
      (Civildienesta noteikumu 17. panta otrā daļa)
      12.    Ierēdņi – Nelabvēlīgs lēmums – Disciplinārsods – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība
      (Civildienesta noteikumu 25. panta otrā daļa)
      1.      Saskaņā ar Civildienesta noteikumiem iecēlējinstitūcijai un Disciplinārlietu kolēģijai ir ekskluzīva atbildība par disciplinārlietas
         ierosināšanu. Neviens Civildienesta noteikumos paredzētais disciplinārais pasākums nedod iespēju Civildienesta tiesai atkārtoti
         ierosināt disciplinārlietu pēc savas ierosmes un neatkarīgi no prasītājas likumīgā kārtā izvirzītajiem pamatiem. Tāpēc pat
         disciplinārlietās Kopienu tiesas īstenotā likumības pārbaude strīdos par tiesību akta atcelšanu ierobežota vienīgi ar disciplinārlietas
         norises likumības, kā arī iecēlējinstitūcijas konstatēto faktu patiesuma, apjoma un nozīmīguma pārbaudi apstrīdētā disciplinārsoda
         sakarā, ņemot vērā tikai izvirzītos pamatus.

      (skat. 111. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1999. gada 4. maijs, T‑242/97 Z/Parlaments, Recueil FP I‑A‑77. un II‑401. lpp., 19. punkts.

      2.      Pamattiesības ir vispārējo tiesību principu, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa, neatņemama sastāvdaļa. Šajā sakarā Kopienu
         tiesa ņem vērā dalībvalstu kopējās konstitucionālās tradīcijas, kā arī starptautiskos nolīgumus attiecībā uz cilvēktiesību
         aizsardzību, saskaņā ar kuriem notiek dalībvalstu sadarbība vai kuriem tās ir pievienojušās. Eiropas Cilvēktiesību konvencijai
         šajā sakarā ir īpaša nozīme.

      Tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu ir uzskatāmas par šādām pamattiesībām. Privātpersonu tiesībām, kas tām izriet no
         Kopienu tiesību sistēmas, ir jānodrošina efektīva tiesas aizsardzība. Šādas tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību ir nostiprinātas
         arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. un 13. pantā un vēlreiz apstiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.

      (skat. 122. un 124. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1986. gada 15. maijs, 222/84 Johnston, Recueil, 1651. lpp., 18. punkts; 2002. gada 25. jūlijs, C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores/Padome, Recueil, I‑6677. lpp., 39. punkts; 2003. gada 12. jūnijs, C‑112/00 Schmidberger, Recueil, 5659. lpp., 71. punkts; 2004. gada 1. aprīlis, C‑263/02 P Komisija/Jégo‑Quéré, Recueil, I‑3425. lpp., 29. punkts; 2006. gada 27. jūnijs, C‑540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I‑5769. lpp., 35. punkts; 2007. gada
         18. janvāris, C‑229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 76. punkts; 2007. gada 13. maijs, C‑432/05 Unibet, Krājums, I‑2271. lpp., 37. punkts.

      3.      Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 1. punktu ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu
         vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos
         neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā.

      Pamats, kas balstīts uz Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 1. punktu un vērsts pret sodu, kas uzlikts saskaņā ar Civildienesta
         noteikumiem pret ierēdni uzsāktas disciplinārlietas izskatīšanas rezultātā, ir jānoraida.

      Pirmkārt, ir acīmredzami, ka šāds sods nevar tikt raksturots kā lēmums par apsūdzību krimināllietā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas
         6. panta 1. punkta izpratnē.

      Otrkārt, no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka uz administratīvas iestādes pieņemtu disciplinārlēmumu ne
         vienmēr attiecas minētajā tiesību normā noteiktās prasības, saskaņā ar kurām ir tikai jānodrošina iespēja iesniegt šādu lēmumu
         tiesā pārbaudes veikšanai, izpildot šajā tiesību normā norādītos nosacījumus.

      (skat. 125.–127. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1991. gada 17. oktobris, T‑26/89 De Compte/Parlaments, Recueil, II‑781. lpp., 94. punkts.

      4.      Ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5.–8. pantu redakcijā, kas stājās spēkā 2004. gada 1. maijā, tika izdarīti atsevišķi
         grozījumi attiecībā uz disciplinārlietu kolēģijas izveidi un sastāvu. Ja tos attiecinātu uz disciplinārlietu kolēģiju, kas
         izveidota pirms šī datuma, lai lemtu par ierēdni, attiecībā uz kuru ir ierosināta disciplinārlieta, tiktu ne tikai skarta
         situācijas, kas radusies agrāka likuma spēkā esamības laikā, ietekme nākotnē, bet tiktu padarīta par obligātu arī to piemērošana
         ar atpakaļejošu spēku.

      Ņemot vērā principus, kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru regulē Kopienu tiesību noteikumu darbību laikā, un gadījumā, ja
         jaunajos noteikumos nav nekādas norādes, pat netiešas, kas ļautu uzskatīt, ka tos ir paredzēts piemērot ar atpakaļejošu spēku,
         ir jāuzskata, ka tie nekādā ziņā neietver pienākumu pārskatīt tādas disciplinārlietu kolēģijas izveidi un sastāvu, kas izveidota
         pirms to spēkā stāšanās.

      (skat. 159. un 171. punktu)
      5.      Pasākumam par atstādināšanu, kas var tikt piemērots attiecībā uz ierēdni, pret kuru ierosināta disciplinārlieta, būtībā ir
         pagaidu raksturs, un tas nav disciplinārs pasākums kā tāds, tāpēc neietekmē principa ne bis in idem, kas ir skaidri paredzēts Civildienesta noteikumos par disciplināriem pasākumiem pret ierēdņiem, piemērošanu.

      (skat. 181.–183. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 2006. gada 29. jūnijs, C‑308/04 P SGL Carbon/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 26. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2001. gada 18. oktobris, T‑333/99 X/ECB, Recueil, II‑3021. lpp., 149. un 151. punkts.

      6.      Paredzot, ka atstādināta ierēdņa situācija noteikti ir jāatrisina sešu mēnešu laikā no lēmuma par atstādināšanu spēkā stāšanās
         dienas un ka, ja šajā laikā netiek pieņemts nekāds lēmums, ierēdnim ir tiesības no jauna saņemt savu atalgojumu pilnā apmērā,
         Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 2. punkta – tā redakcijā, kas stājās spēkā 2004. gada 1. maijā, – mērķis ir
         nepieļaut, ka ierēdnim, pret kuru ir ierosināta disciplinārlieta, vairāk nekā sešus mēnešus netiek izmaksāta darba alga, viņa
         lietai vēl neesot izlemtai. No minētā izriet, ka tādējādi paredzētais termiņš ir obligāts tikai tiktāl, ciktāl, tam beidzoties,
         ierēdnis atkal ir tiesīgs saņemt savu atalgojumu pilnā apmērā. Turpretim fakts, ka iecēlējinstitūcija nav pieņēmusi galīgu
         lēmumu par attiecīgā ierēdņa situāciju noteiktajā termiņā, pats par sevi vēl nenozīmē, ka lēmums izbeigt pret viņu ierosināto
         disciplinārlietu ir nelikumīgs.

      (skat. 189. un 190. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1995. gada 26. janvāris, T‑549/93 D/Komisija, Recueil FP, I‑A‑13. un II‑43. lpp., 32. un 33. punkts; 2000. gada 16. maijs, T‑121/99 Irving/Komisija, Recueil FP, I‑A‑85. un II‑357. lpp., 49. punkts.

      7.      Kaut arī disciplinārlietas izskatīšanai paredzētie termiņi patiešām nav obligāti, tie tomēr saistīti ar noteikumu, kas attiecas
         uz labu pārvaldību un kura mērķis ir gan administrācijas, gan ierēdņu interesēs novērst nepamatotu kavēšanos saistībā ar lēmuma
         pieņemšanu disciplinārlietas izskatīšanas rezultātā. Tādējādi disciplinārajām iestādēm ir pienākums, izskatot disciplinārlietu,
         ievērot pienācīgu rūpību un nodrošināt, ka ikviens procesuāls akts tiek pieņemts saprātīgā termiņā pēc iepriekšējā akta pieņemšanas.
         Šāda termiņa neievērošanas dēļ, kas var tikt novērtēta, tikai ņemot vērā konkrētās lieta apstākļus, – kā izriet gan no iepriekš
         spēkā esošās Civildienesta noteikumu redakcijas, gan tās, kas ir spēkā kopš 2004. gada 1. maija – var tikt atcelts akts, kas
         tika pieņemts pēc termiņa beigām.

      (skat. 194. un 195. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1970. gada 4. februāris, 13/69 Van Eick/Komisija, Recueil, 3. lpp., 4. punkts; 1985. gada 29. janvāris, 228/83 F./Komisija, Recueil, 275. lpp., 30. punkts; 1988. gada 19. aprīlis, 175/86 un 209/86 M./Padome, Recueil, 1891. lpp., 16. punkts.

      Pirmās instances tiesa: De Compte/Parlaments, minēts iepriekš, 88. punkts; D/Komisija, minēts iepriekš, 25. punkts; 2002. gada 30. maijs, T‑197/00 Onidi/Komisija, Recueil FP, I‑A‑69. un II‑325. lpp., 91. punkts; 2004. gada 10. jūnijs, T‑307/01 François/Komisija, Krājums, II‑1669. lpp., 47. punkts.

      8.      Lēmuma par ierēdņa atstādināšanu no amata gadījumā iestādei noteikti ir jāveic detalizēta izvērtēšana, ņemot vērā nopietnās
         un nenovēršamās sekas, kas no tā izriet. Šajā sakarā iestādei ir plaša rīcības brīvība, un pārbaude tiesā ierobežota vien
         ar izvirzīto faktu saturiskās pareizības pārbaudi un pārbaudi attiecībā uz to, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda faktu vērtējumā.

      (skat. 220. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1999. gada 28. septembris, T‑141/97 Yasse/EIB, Recueil FP, I‑A‑177. un II‑929. lpp., 63. punkts.

      9.      Civildienesta noteikumu 12. panta pirmās daļas (redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim) mērķis ir nodrošināt,
         ka Kopienu ierēdņi savā darbībā ievēro cieņu, kas atbilst it īpaši pareizai un cienījamai rīcībai, kādu var prasīt no starptautiska
         civildienesta ierēdņiem. No minētā it īpaši izriet, ka ierēdņa publiski izteikti apvainojumi, kas grauj to personu cieņu,
         uz kurām tie attiecas, ir uzskatāmi par tādiem, kas nelabvēlīgi ietekmē ar amatu saistītu cieņu šīs tiesību normas izpratnē.
         Minēto Civildienesta noteikumu 12. panta pirmā daļa tāpat kā 11. un 21. pants ir uzskatāmi par vienu no konkrētām lojalitātes
         pienākuma izpausmēm, kas uzliek ierēdņiem pienākumu ne tikai atturēties no rīcības, kas aizskar ar amatu saistītu cieņu un
         cieņu pret iestādi, bet arī pierādīt, it īpaši augstas pakāpes gadījumā, ka viņu rīcībā nav nekā aizdomīga, lai nodrošinātu,
         ka starp viņiem un iestādi vienmēr valda paļāvība. Minētais 12. pants nav uzskatāms par vārda brīvības, kas ir Kopienu ierēdņu
         pamattiesības, ierobežojumu, bet tikai nosaka saprātīgas robežas dienesta interesēs šo tiesību īstenošanai.

      Saskaņā ar minēto Civildienesta noteikumu 12. panta pirmo daļu par nopietniem aizvainojumiem, kas aizskar personu godu, tiek
         uzskatīti ne tikai apvainojumi, kas var kaitēt šo personu cieņai, kā tādi, bet arī apgalvojumi, kas var celt neslavu to profesionālajai
         cieņai. Minēto apgalvojumu formai nav nozīmes; tie var būt gan tieši aizvainojumi, gan tādi apgalvojumi, kas izsaka šaubas,
         ir netieši, apslēpti, izteikti ar netiešu norādi vai vērsti pret personu, kas nav konkrēti nosaukta, bet var tikt identificēta.

      Šajā sakarā fakts, ka ierēdnis ir nosūtījis komentārus, kas pēc savas būtības aizskar ar viņa amatu saistīto cieņu, kā tāds
         ir uzskatāms par minēto Civildienesta noteikumu 12. panta pirmajā daļā noteiktā pienākuma neizpildi neatkarīgi no publicitātes,
         kāda varēja tikt piešķirta šādiem komentāriem.

      (skat. 233.–235. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1991. gada 26. novembris, T‑146/89 Williams/Revīzijas palāta, Recueil, II‑1293. lpp., 76. punkts; 1997. gada 15. maijs, T‑273/94 N/Komisija, Recueil FP, I‑A‑97. un II‑289. lpp., 126.–129. punkts; 1998. gada 17. februāris, T‑183/96 E/EESK, Recueil FP, I‑A‑67. un II‑159. lpp., 38., 39. un 41. punkts; 1999. gada 19. maijs, T‑34/96 un T‑163/96 Connolly/Komisija, Recueil FP, I‑A‑87. un II‑463. lpp., 123., 124. un 129. punkts; 2000. gada 12. septembris, T‑259/97 Teixeira Neves/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑169. un II‑773. lpp., 29., 30. un 47. punkts.

      10.    Tikai augstākstāvošā iestāde ir tā, kura var pilnīgi brīvi lemt par iespēju atļaut šiem ierēdņiem piedalīties to oficiālajā
         statusā zinātniskās sanāksmēs.

      (skat. 250. punktu)
      Atsauce
      Tiesa: 1984. gada 17. maijs, 338/82 Albertini un Montagnani/Komisija, Recueil, 2123. lpp., 32. punkts.

      11.    Tiesības uz vārda brīvību, kas ir paredzētas Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pantā, ir pamattiesības, kuru ievērošanu
         nodrošina Kopienu tiesa un kuras ir it īpaši Kopienu ierēdņiem. Taču tiesības uz vārda brīvību nav absolūta priekšrocība un
         var tikt ierobežota ar nosacījumu, ka ierobežojumi faktiski atbilst vispārējo interešu mērķiem, kādi ir Kopienai, un nav uzskatāmi,
         ņemot vērā mērķi, par nesamērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas būtu pretrunā tādējādi garantēto tiesību būtībai. Civildienesta
         noteikumu 17. panta otrā daļa (redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim), kas aplūkota šo principu kontekstā,
         attiecībā uz to, ka ierēdņi publicē ar Kopienu darbību saistītus tekstus, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas nepamatoti ierobežo
         ierēdņu vārda brīvību.

      Pirmkārt, šajā pantā paredzētā prasība par iepriekšēju atļauju publikācijai atbilst likumīgam mērķim par to, ka teksts, kas
         attiecas uz Kopienu darbību, nevar negatīvi ietekmēt to intereses un it īpaši kādas iestādes reputāciju un priekšstatu par
         to. Otrkārt, minētā 17. panta otrā daļa nav uzskatāma par pasākumu, kas nav samērīgs ar vispārējo interešu mērķi, kuru tā
         paredz nodrošināt. No vienas puses, iepriekšēja atļauja publikācijai tiek prasīta tikai tad, ja teksts, kuru attiecīgais ierēdnis
         vēlas publicēt vai attiecībā uz kuru viņš vēlas, lai tas tiek publicēts, attiecas uz Kopienu darbību. No otras puses, nepastāv
         arī absolūts aizliegums publikācijai. Tieši pretēji, minēto Civildienesta noteikumu 17. panta otrās daļas pēdējā teikumā ir
         skaidri nostiprināts princips par atļaujas piešķiršanu publikācijai, un šādu atļauju var atteikt tikai tad, ja attiecīgā publikācija
         var kaitēt Kopienas interesēm.

      (skat. 251. un 252. punktu)
      Atsauce:
      Pirmās instances tiesa: Connolly/Komisija, minēts iepriekš, 148. punkts, 149.–152. punkts.

      12.    Nelabvēlīgā lēmuma pamatojuma norādīšanas mērķis, pirmkārt, ir nodrošināt, ka ieinteresētajai personai tiek sniegtas vajadzīgās
         norādes, kas ļauj noskaidrot, vai lēmums ir vai nav pamatots, un, otrkārt, sniegt iespēju veikt pārbaudi tiesā.

      Jautājums par to, vai iecēlējinstitūcijas lēmuma, ar kuru ierēdnim ir uzlikts disciplinārsods, pamatojums atbilst šīm prasībām,
         ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kas regulē attiecīgo
         jomu. Šajā sakarā, kaut arī iecēlējinstitūcijai ir precīzi jānorāda fakti, kas ir vērsti pret ierēdni, kā arī apsvērumi, kas
         lika tai noteikt izvēlēto sodu, netiek prasīts, lai tā paskaidro visus faktiskos un tiesību apstākļus, kurus izvirzīja ieinteresētā
         persona procesa laikā. Ja iecēlējinstitūcija izvēlas tādu pašu sodu, kādu piedāvā disciplinārā padome, tad vairs nav jāpamato
         soda piemērotība.

      (skat. 259. un 260. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1997. gada 20. novembris, C‑188/96 P Komisija/V, Recueil, I‑6561. lpp., 26.–29. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1995. gada 28. marts, T‑12/94 Daffix/Komisija, Recueil FP, I‑A‑71. un II‑233. lpp., 33. punkts; 1998. gada 16. jūlijs, T‑144/96 Y/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑405. un II‑1153. lpp., 27. punkts; Connolly/Komisija, minēts iepriekš, 93. punkts; Onidi/Komisija, minēts iepriekš, 156. punkts; 2002. gada 5. decembris, T‑277/01 Stevens/Komisija, Recueil FP, I‑A‑253. un II‑1273. lpp., 70. un 71. punkts.