title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 15. septembris.#Carina Skareby pret Eiropas Ārējās darbības dienestu.#Civildienests – Ierēdņi – Vārda brīvība – Lojalitātes pienākums – Būtisks Savienības leģitīmo interešu aizskārums – Atteikums atļaut raksta publicēšanu – Aicinājums grozīt tekstu – Civildienesta noteikumu 17.a pants – Prasības priekšmets – Lēmums par administratīvas sūdzības noraidīšanu.#Lieta T-585/16.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2017. gada 15. septembrī (
            *1
         )
      Civildienests – Ierēdņi – Vārda brīvība – Lojalitātes pienākums – Būtisks Savienības leģitīmo interešu aizskārums – Atteikums atļaut raksta publicēšanu – Aicinājums grozīt tekstu – Civildienesta noteikumu 17.a pants – Prasības priekšmets – Lēmums par administratīvas sūdzības noraidīšanu
      Lieta T‑585/16

            Carina Skareby
         , Eiropas Ārējās darbības dienesta (EĀDD) ierēdne, ar dzīvesvietu Lēvenā (Beļģija), ko pārstāv S. Rodrigues un C. Bernard-Glanz, advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Ārējās darbības dienestu (EĀDD), ko pārstāv S. Marquardt, pārstāvis, kam palīdz M. Troncoso Ferrer, F.‑M. Hislaire un S. Moya Izquierdo, advokāti,
      atbildētājs,
      par prasību atbilstoši LESD 270. pantam atcelt, pirmkārt, EĀDD 2015. gada 5. jūnija lēmumu, ar kuru atteikta raksta publicēšana un aicināts grozīt divas piedāvātā teksta rindkopas, un, otrkārt, “ciktāl nepieciešams” – EĀDD 2015. gada 18. decembra lēmumu noraidīt sūdzību par sākotnējo lēmumu.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Preks [M. Prek], tiesneši F. Šalīns [F. Schalin] un Ž. Kosteira [J. Costeira] (referents),
      sekretārs P. Kullens [P. Cullen], administrators,
      ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu un 2017. gada 3. maija tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      Tiesvedības priekšvēsture

               1

               Prasītāja Carina Skareby ir Eiropas Ārējās darbības dienesta (EĀDD) ierēdne.

               2

               Prasītāja ar 2015. gada 19. maija elektroniskā pasta vēstuli, izmantojot savu juriskonsultu starpniecību, saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 17.a pantu informēja EĀDD par savu nodomu žurnālā Politico publicēt rakstu ar nosaukumu “Atklāta vēstule pilsonim Hermanim”, kurā ietverta vēstule bijušajam Eiropas Padomes priekšsēdētājam Hermanim van Rompejam [Herman Van Rompuy] un kas ir vērsts uz to, lai pievērstu uzmanību psiholoģiskās vardarbības problēmai Eiropas iestādēs (turpmāk tekstā – “strīdīgais teksts”).

               3

               Ar 2015. gada 5. jūnija piezīmi ierēdnis, kas pilda EĀDD Administrācijas un finanšu ģenerāldirektorāta Cilvēkresursu direkcijas Tiesību un pienākumu nodaļas vadītāja funkcijas, atbildēja, norādot, ka raksta, kas iesniegts atļaujas saņemšanai, divas rindkopas ir pretrunā “lojalitātes un diskrētuma pienākumam”, kurš ir prasītājai kā Eiropas Savienības ierēdnei attiecībā pret iestādi, jo prasītāja ir tieši un bez pierādījumiem attiecinājusi uz EĀDD vadību konkrētu rīcību, ar kuru tiekot pārkāpti Civildienesta noteikumi. Pēc tam viņš lūdza prasītājai iesniegt grozītu tekstu, kurā būtu ņemti vērā šie iebildumi; pretējā gadījumā publikācija nevarēšot tikt atļauta (turpmāk tekstā – “lēmums atteikt publikāciju”).

               4

               Attiecīgās strīdīgā teksta rindkopas, šajā gadījumā piektā un astoņpadsmitā rindkopa (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgās rindkopas”) ir formulētas šādi:
               “Šķiet, ka Eiropas iestāžu hierarhijas modus operandi, kā es tam biju lieciniece, ir pārliecināt jebkuru indivīdu, kuram ir viedoklis par to, kā tiek vadītas iestādes, ka viņai vai viņam būtu labāk nomainīt darbu, priekšlaicīgi pensionēties vai piekrist invaliditātes piešķiršanai. Nākamais. Aizmirsts. Tā priekšnieki var turpināt īstenot psiholoģisko vardarbību pret noteiktiem padotajiem un īstenot favorītismu pret citiem: iespējams, ka tā nav plānota stratēģija – taču tā tomēr ir sistemātiska.
               [..]
               EĀDD ir jāsniedz piemērs tiesību iekšējā piemērošanā, organizatoriskajā pārskatāmībā un tiesiskumā, – vai arī mums nebūs ticamības starptautiskajā arēnā.”

               5

               Ar 2015. gada 1. jūlija vēstuli prasītāja ar savu juriskonsultu starpniecību lūdza paskaidrojumus par lēmumu atteikt publikāciju, tostarp lai uzzinātu, kā strīdīgās rindkopas papildus apgalvotajai lojalitātes un diskrētuma pienākuma neizpildei var “rad[īt] nopietnus traucējumus [būtiski kaitēt] Savienības leģitīmajām interesēm” Civildienesta noteikumu 17.a panta nozīmē.

               6

               Ar 2015. gada 24. jūlija elektroniskā pasta vēstuli Tiesību un pienākumu nodaļas galvenais jurists atbildēja šādi:
               “[Lēmumā atteikt publikāciju] mēs nenorādījām, ka šī tēma var “būtiski kaitēt Savienības leģitīmajām interesēm.”
               Tomēr ir svarīgi atkārtot, ka EĀDD neatļauj publicēt [strīdīgo tekstu] kā tādu, jo mēs uzskatām, ka ar to netiek izpildīts lojalitātes un diskrētuma pienākums.
               Saistībā ar publikāciju ir jāsaņem atļauja atbilstoši Civildienesta noteikumu 17. panta 1. punktam [..]
               Mēs stingri iesakām jūsu klientam neveikt publicēšanu bez mūsu atļaujas.”

               7

               Ar 2015. gada 4. septembra vēstuli prasītāja ar savu juriskonsultu starpniecību atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniedza sūdzību par lēmumu atteikt publikāciju. Šajā sūdzībā tā būtībā apgalvo, pirmkārt, ka EĀDD ir pārkāpis Civildienesta noteikumu 17.a pantu, jo šis dienests nav pierādījis, ka strīdīgā teksta publikācija var “būtiski kaitēt Savienības leģitīmajām interesēm”, un, otrkārt, ka līdz ar to šis dienests ir pārkāpis vārda brīvību, kas prasītājai garantēta 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 10. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. pantā.

               8

               Ar 2015. gada 18. decembra lēmumu EĀDD iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) noraidīja prasītājas sūdzību (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”).

               9

               Lēmumā par sūdzības noraidīšanu būtībā ir norādīts, ka Civildienesta noteikumu 17.a pantā ir pausta ideja par pastāvīgu nepieciešamību pēc taisnīga līdzsvara starp Savienības ierēdņu vārda brīvības īstenošanas garantiju un leģitīma vispārējo interešu mērķa aizsardzību, it īpaši Savienības leģitīmo interešu aizsardzību. Šajā sakarā lēmumā par sūdzības noraidīšanu vispirms ir precizēts, ka strīdīgā teksta priekšmets ir saistīts ar Savienības darbību, pēc tam, ka ar apstrīdēto tekstu var tikt pārkāpts “lojalitātes un diskrētuma pienākums”, un visbeidzot, ka šis pārkāpums pats par sevi ir reāls risks, ka būtiski tiks kaitēts Savienības interesēm Civildienesta noteikumu 17.a panta nozīmē. Lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir uzsvērts, ka strīdīgā teksta publicēšana būtiski kaitētu Savienības leģitīmajām interesēm, ciktāl, pirmkārt, strīdīgajā tekstā nav sniegti nekādi pierādījumi apgalvojumu par psiholoģisko vardarbību pret ierēdņiem pamatošanai un, otrkārt, strīdīgās rindkopas nevar tikt uztvertas kā viedoklis, kas atšķiras no EĀDD viedokļa, bet vedina domāt, ka Savienības iestādēs pastāv neatrisināta vispārējas psiholoģiskas vardarbības problēma, un tas no vidusmēra lasītāja skatpunkta varētu tikt uztverts tā, ka iestādes varētu nebūt īstenojušas atbilstošu politiku, lai cīnītos pret psiholoģisko vardarbību. Turklāt lēmumā noraidīt sūdzību ir uzsvērts, ka komentāri varētu tikt sniegt saistībā ar daudzām strīdīgā teksta daļām, bet EĀDD ir sniedzis komentārus vienīgi par divām rindkopām; tas liecinot, ka lēmums par sūdzības noraidīšanu ir samērīgs un attiecas tikai uz absolūti nepieciešamo.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               10

               Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 15. martā, prasītāja cēla šo prasību. Šī prasība tika reģistrēta ar numuru F‑15/16.

               11

               EĀDD iebildumu raksts Civildienesta tiesas kancelejā tika iesniegts 2016. gada 10. jūnijā.

               12

               Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 6. jūlija Regulas (ES, Euratom) 2016/1192 par to, lai Vispārējai tiesai nodotu kompetenci pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Eiropas Savienību un tās darbiniekiem (OV 2016, L 200, 137. lpp.), 3. pantu šī lieta tika nodota Vispārējai tiesai tādā stāvoklī, kādā tā bija 2016. gada 31. augustā. Tā tika reģistrēta ar numuru T‑585/16 un piešķirta otrajai palātai.

               13

               Tā kā tiesvedības rakstveida daļa tika pabeigta, pirms Vispārējai tiesai tika nodota šī lieta, Vispārējā tiesa ar kancelejas 2016. gada 9. novembra vēstulēm uzdeva jautājumus lietas dalībniekiem par tiesas sēdes rīkošanu.

               14

               2017. gada 3. maija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi.

               15

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        –

                        atzīt prasību par pieņemamu;

                        –

                        atcelt lēmumu atteikt publikāciju un, “ciktāl nepieciešams”, – lēmumu par sūdzības noraidīšanu;

                        –

                        piespriest EĀDD atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               16

               EĀDD prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        –

                        atzīt prasību par nepamatotu;

                        –

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums
      Ievada apsvērums par prasības priekšmetu

               17

               Ir jāuzsver, ka prasītāja ir cēlusi šo prasību par lēmumu atteikt publikāciju un, “ciktāl nepieciešams”, par lēmumu par sūdzības noraidīšanu.

               18

               Šajā sakarā ir jāatgādina, ka administratīva sūdzība un tās tieša vai netieša noraidīšana ir neatņemama kompleksas procedūras sastāvdaļa un tas ir tikai priekšnosacījums prasības celšanai tiesā. Šādos apstākļos ar prasību, pat ja tā formāli ir vērsta pret sūdzības noraidījumu, izskatīšanai tiesā faktiski tiek iesniegts nelabvēlīgais akts, par kuru bijusi iesniegta sūdzība, izņemot gadījumu, kad sūdzības noraidījuma apjoms atšķiras no tā akta apjoma, par kuru šī sūdzība tikusi iesniegta. Lēmums par sūdzības tiešu noraidīšanu, ņemot vērā tā saturu, var nebūt prasītāja apstrīdētā akta apstiprinājums. Tas tā ir gadījumā, kad lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir pārskatīta prasītāja situācija, ņemot vērā jaunus tiesiskos un faktiskos apstākļus, vai kad ar to ir grozīts vai papildināts iepriekšējais lēmums. Šādos gadījumos sūdzības noraidījums ir akts, kas ir pakļauts pārbaudei tiesā, kura to ņem vērā, izvērtējot apstrīdētā akta tiesiskumu, vai pat uzskata to par nelabvēlīgu aktu, ar ko ir aizstāts apstrīdētais akts (skat. spriedumu, 2014. gada 21. maijs, Mocová/Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               Šādu ideju apstiprina arī apsvērums, saskaņā ar kuru papildu pamatojums lēmuma noraidīt sūdzību posmā ir saderīgs ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta, atbilstoši kura noteikumiem lēmums par sūdzību pats par sevi ir pamatots, mērķi. Šī tiesību norma obligāti nozīmē, ka iestādei, kurai jālemj par sūdzību, nav saistošs tikai lēmuma, kas ir sūdzības priekšmets, pamatojums, kurš attiecīgajā gadījumā var nebūt pietiekams vai kura netieša lēmuma par noraidīšanu gadījumā var pat nebūt vispār (skat. spriedumus, 2014. gada 21. maijs, Mocová/Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 17. janvāris, LP/Europol, T‑719/15 P, nav publicēts, EU:T:2017:7, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               20

               Šajā lietā, kā izriet no šī sprieduma 3., 8. un 9. punkta, lēmums par sūdzības noraidīšanu negroza ne lēmuma noraidīt publikāciju jēgu, ne tā apjomu. Lēmumā par sūdzības noraidīšanu, pirmkārt, ir paturēts spēkā atteikums publicēt strīdīgo tekstu un, otrkārt, prasība veikt iepriekšēju strīdīgā teksta grozīšanu ir attiecināta vienīgi uz divām rindkopām, kas ir identificētas lēmumā atteikt publikāciju.

               21

               Tomēr lēmumā par sūdzības noraidīšanu norādītais pamatojums daļēji atšķiras no pamatojuma, kas norādīts lēmumā atteikt publikāciju. Lēmumā atteikt publikāciju strīdīgā teksta publicēšana ir atteikta, pamatojoties uz “lojalitātes un diskrētuma pienākuma” neizpildi, jo prasītāja ir tieši un bez pierādījumiem attiecinājusi uz EĀDD vadību konkrētu rīcību, ar kuru tiekot pārkāpti Civildienesta noteikumi. Taču lēmums par sūdzības noraidīšanu būtībā ir balstīts uz to, ka pastāv risks, ka būtiski tiks kaitēts Savienības interesēm Civildienesta noteikumu 17.a panta nozīmē. Konkrētāk, lēmumā, pirmkārt, tika uzskatīts, ka “lojalitātes un diskrētuma pienākuma” neizpilde pati par sevi ir reāls risks, ka tiks kaitēts šīm interesēm, otrkārt, ka strīdīgajā tekstā nav sniegti nekādi pierādījumi tajā pausto apgalvojumu pamatošanai un, treškārt, ka ar strīdīgajām rindkopām tiek noliegta tādas politikas pastāvēšana, kura paredzēta cīņai pret psiholoģisko vardarbību Savienības iestādēs.

               22

               Tādējādi ir jākonstatē, ka lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir ietverts papildu pamatojums, ar kuru ir precizēts un attīstīts pamatojums, kas ietverts aktā, par kuru ir iesniegta sūdzība, šajā gadījumā – lēmumā atteikt publikāciju.

               23

               Tā kā ar šo pamatojumu ir precizēts un papildināts pamatojums, kas norādīts lēmumā atteikt publikāciju, un ņemot vērā pirmstiesas procedūras evolutīvo raksturu, lai izvērtētu lēmuma atteikt publikāciju tiesiskumu, ir jāņem vērā lēmuma par sūdzības noraidīšanu pamatojums.

         Par lietas būtību

               24

               Lai pamatotu savu prasību atcelt tiesību aktu, prasītāja izvirza divus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz vārda brīvības pārkāpumu. Otrais pamats attiecas uz kļūdu vērtējumā saistībā ar “lojalitātes un diskrētuma pienākuma” neizpildi.

               25

               Vispārējā tiesa uzskata par piemērotu vispirms izvērtēt otro pamatu.

         Par otro pamatu attiecībā uz kļūdu vērtējumā saistībā ar lojalitātes pienākuma neizpildi

               26

               Otrajā pamatā prasītāja izvirza pirmo iebildumu, saskaņā ar kuru iecēlējinstitūcija ir kļūdaini uzskatījusi, ka strīdīgā teksta pirmajā, ceturtajā līdz septītajā, trīspadsmitajā un deviņpadsmitajā rindkopā ir noliegta EĀDD un Savienības politikas, kas paredzēta cīņai pret psiholoģisko vardarbību, pastāvēšana. Prasītāja norāda, ka šajās rindkopās viņa ir vienīgi paudusi ideju, saskaņā ar kuru, pirmkārt, psiholoģiskā vardarbība ir plaši izplatīta parādība un, otrkārt, ka šī situācija var nelabvēlīgi ietekmēt EĀDD un līdz ar to Savienības autoritāti starptautiskajā arēnā. Tomēr strīdīgajā tekstā prasītāja neapgalvojot ne to, ka psiholoģiskā vardarbība “apdraudot pienācīgu dienestu darbību”, ne to, ka “neesot pieejams nekāds risinājums”. Katrā ziņā strīdīgais teksts neesot “rīcība, kas aizskar iestādes godu un cieņu” piemērojamās judikatūras nozīmē.

               27

               Otrajā iebildumā prasītāja uzsver, ka iecēlējinstitūcija, uzskatot, ka strīdīgā teksta otrajā un sestajā rindkopā tā esot uzskatījusi savu darba devēju par ienaidnieku un tam ilgstoši neesot uzticējusies, ir pieļāvusi “acīmredzamu kļūdu vērtējumā”. Prasītāja uzskata, ka, lai gan attiecīgajās rindkopās ir norāde uz “karu”, runa ir par “karu Eiropas iestādēs”, nevis pret tām.

               28

               Ar trešo iebildumu prasītāja norāda, ka iecēlējinstitūcija ir kļūdaini uzskatījusi, ka no strīdīgā teksta trešās un piecpadsmitās rindkopas izrietot, ka “plaši izplatītā psiholoģiskā vardarbība ir likusi daudziem ierēdņiem doties ilgā slimības atvaļinājumā vai arī noformēt invaliditāti”. Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka tā nekad nav sniegusi personu, kas devušās ilgā slimības atvaļinājumā vai noformējušas invaliditāti, skaitu un ka līdz ar to no strīdīgā teksta nevarot tikt izsecināts, ka šādu personu ir daudz. Turklāt, lai arī viņa ir paudusi uzskatu, ka psiholoģiskā vardarbība ir plaši izplatīta parādība un ka daudzi kolēģi ir ilgā slimības atvaļinājumā vai noformējuši invaliditāti, iecēlējinstitūcija esot pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka šis viedoklis ir rīcība, ar kuru tiek aizskarts iestādes gods un cieņa.

               29

               Ceturtajā iebildumā prasītāja apgalvo, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi kļūdu interpretācijā, uzskatot, ka strīdīgā teksta astoņpadsmitajā rindkopā esot apgalvots, ka EĀDD un Savienība “nerāda priekšzīmi” ar savu politiku, izskatot psiholoģiskās vardarbības, kas notikusi tās dienestos, lietas. Prasītāja uzskata, ka attiecīgajā rindkopā ir vienīgi apgalvots, ka EĀDD būtu jārāda priekšzīme, nevis ka tā to nerādītu, un esot vienīgi norādīts, ka minētais dienests varētu darīt vairāk.

               30

               Ar piekto iebildumu prasītāja apgalvo, ka strīdīgajās rindkopās nav nedz kāda apvainojuma, nedz arī tiek pausta necieņa, agresivitāte vai citas formas nelabvēlība un ka šīs rindkopas ir vienīgi vārda brīvības izpausme, kurā ietilpst tiesības paust atšķirīgus vai mazākuma uzskatus salīdzinājumā ar tiem, kurus aizstāv iestāde, kas to nodarbina, lai arī šie uzskati var satraukt, kaitināt vai uztraukt.

               31

               Sestajā iebildumā prasītāja apgalvo, ka iecēlējinstitūcija, uzskatot, ka iepriekšminētās rindkopas ir pretrunā “lojalitātes un diskrētuma pienākumam”, kurš tai ir jāpilda kā ierēdnei attiecībā pret iestādi, ir pieļāvusi “acīmredzamu” kļūdu vērtējumā.

               32

               EĀDD apstrīd prasītājas argumentus.

               33

               Vispirms ir jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 3., 4., 8. un 9. punkta, ka, pirmkārt, lēmumā atteikt publikāciju ir vienīgi norādīts, ka strīdīgā teksta divas rindkopas, proti, piektā un astoņpadsmitā rindkopa ir pretrunā “lojalitātes un diskrētuma pienākumam”, kurš prasītājai ir jāpilda kā Savienības ierēdnei, un, otrkārt, ka šī attiecināšana vienīgi uz divām rindkopām ir saglabāta lēmumā par sūdzības noraidīšanu.

               34

               Tādēļ, lai gan, protams, lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir ietverti komentāri par citām strīdīgā teksta rindkopām, šie komentāri tomēr var tikt uzskatīti tikai par obiter dicta.

               35

               No tā izriet, ka iebildumi saistībā ar strīdīgā teksta rindkopām, kas nav piektā vai astoņpadsmitā rindkopa, nav iedarbīgi, jo tiem nav nekādas lietderīgas iedarbības uz lēmuma atteikt publikāciju tiesiskumu.

               36

               Tādējādi ir jāspriež, pirmkārt, ka pirmais iebildums ir daļēji neiedarbīgs, ciktāl tas attiecas uz pirmo, ceturto, sesto, septīto, trīspadsmito un deviņpadsmito strīdīgā teksta rindkopu, un, otrkārt, ka otrais un trešais iebildums ir neiedarbīgi pilnībā.

               37

               Līdz ar to ir jāizvērtē vienīgi pirmais un ceturtais līdz sestais iebildums, jo tie attiecas uz strīdīgajām rindkopām.

               38

               Ar pirmo un ceturto iebildumu prasītāja apgalvo, ka iecēlējinstitūcija ir kļūdaini uzskatījusi, ka strīdīgajās rindkopās, pirmkārt, ir noliegta EĀDD un Savienības politikas cīņai pret psiholoģisko vardarbību pastāvēšana un, otrkārt, tiekot apgalvots, ka EĀDD un Savienība “nerāda priekšzīmi” ar savu politiku, izskatot psiholoģiskās vardarbības, kas notikusi tās dienestos, lietas.

               39

               Šajā sakarā ir jāatgādina strīdīgo rindkopu teksts:
               “Šķiet, ka Eiropas iestāžu hierarhijas modus operandi, kā es tam biju lieciniece, ir pārliecināt jebkuru indivīdu, kuram ir viedoklis par to, kā tiek vadītas iestādes, ka viņai vai viņam būtu labāk nomainīt darbu, priekšlaicīgi pensionēties vai piekrist invaliditātes piešķiršanai. Nākamais. Aizmirsts. Tā priekšnieki var turpināt īstenot psiholoģisko vardarbību pret noteiktiem padotajiem un īstenot favorītismu pret citiem: iespējams, ka tā nav plānota stratēģija – taču tā tomēr ir sistemātiska.
               [..]
               EĀDD ir jāsniedz piemērs tiesību iekšējā piemērošanā, organizatoriskajā pārskatāmībā un tiesiskumā – vai arī mums nebūs ticamības starptautiskajā arēnā.”

               40

               Ir arī jāatgādina, ka šīs strīdīgās rindkopas ir iekļautas tekstā, kurā ir aplūkota psiholoģiskā vardarbība Eiropas iestādēs. Strīdīgā teksta piektajā punktā ir precīzāk aprakstīta “Eiropas iestāžu hierarhijas modus operandi” un ir piebilsts, ka “priekšnieki var turpināt īstenot psiholoģisko vardarbību pret noteiktiem padotajiem un īstenot favorītismu pret citiem”“sistemātiski”. Tādējādi šajā kontekstā šis apgalvojums, kas it īpaši izriet no vārdiem “modus operandi” un “sistemātiski”, nozīmē, ka psiholoģiskā vardarbība esot vispārēja parādība Eiropas iestāžu hierarhijā.

               41

               Turklāt strīdīgā teksta astoņpadsmitajā rindkopā ir apgalvots, ka EĀDD “ir jāsniedz piemērs tiesību iekšējā piemērošanā, organizatoriskajā pārskatāmībā un tiesiskumā”. No tā izriet, ka EĀDD nerādot “priekšzīmi” cīņā pret psiholoģisko vardarbību. Citiem vārdiem runājot, šī iestāde nerādot “priekšzīmi” ar savu politiku, izskatot psiholoģiskās vardarbības, kas notikusi tās dienestos, lietas.

               42

               Turklāt strīdīgā teksta astoņpadsmitajā rindkopā ir pārņemta ideja, kas jau izriet no piektās rindkopas, ka EĀDD ietvaros un līdz ar to Savienības iestādēs nepastāvot efektīva politika cīņai pret psiholoģisko vardarbību.

               43

               Šos secinājumus turklāt prasītāja pati apstiprina prasības pieteikumā. Viņa prasības pieteikuma 44. punktā atzīst, ka strīdīgajā tekstā viņa ir “paudusi uzskatu, ka psiholoģiskā vardarbība ir plaši izplatīta parādība, kā arī paudusi savas bažas par to, ka šī situācija var nelabvēlīgi ietekmēt EĀDD autoritāti un līdz ar to Savienības autoritāti starptautiskajā arēnā”.

               44

               No tā izriet, ka iecēlējinstitūcija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, interpretējot strīdīgās rindkopas.

               45

               Līdz ar to pirmais un ceturtais iebildums ir jānoraida kā nepamatoti.

               46

               Ar piekto iebildumu prasītāja būtībā apgalvo, ka strīdīgajās rindkopās nav nedz kāda apvainojuma, nedz arī tiek pausta necieņa, agresivitāte vai citas formas nelabvēlība un ka šīs rindkopas ir vienīgi vārda brīvības izpausme.

               47

               Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 3. un 9. punkta, lēmums atteikt publikāciju nav pieņemts tādēļ, ka tajā būtu pausti apvainojumi vai necieņa, agresivitāte vai citas formas nelabvēlība. Lēmuma atteikt publikāciju pamatojumā ir norādīts, ka strīdīgās rindkopas ir pretrunā “lojalitātes un diskrētuma pienākumam”, kurš prasītājai ir jāpilda kā Savienības ierēdnei attiecībā pret iestādi.

               48

               Līdz ar to, ciktāl iecēlējinstitūcija nav uzskatījusi, ka strīdīgajās rindkopās ir pausti apvainojumi vai necieņa, agresivitāte vai citas formas nelabvēlība, piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

               49

               Visbeidzot, ar sesto iebildumu prasītāja apgalvo, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi “acīmredzamu” kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka strīdīgās rindkopas ir pretrunā “lojalitātes un diskrētuma pienākumam”, kurš tai ir jāpilda kā Savienības ierēdnei attiecībā pret iestādi.

               50

               Šajā sakarā ir jāatgādina principi, kas izriet no tiesību normām, ar kurām tiek regulētas attiecības starp Savienību un tās ierēdņiem un darbiniekiem.

               51

               Tādējādi vispirms atbilstoši Civildienesta noteikumu 11. panta pirmajai daļai ierēdnim savi pienākumi ir jāveic un jārīkojas tikai Savienības interesēs. Šajā pašā tiesību normā ierēdnim ir noteikts pildīt tam uzticētos pienākumus objektīvi un neatkarīgi, kā arī, ievērojot savu lojalitātes pienākumu pret Savienību.

               52

               Turpinājumā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 12. pantu ierēdnim ir jāatturas no jebkādas darbības, kas varētu apdraudēt tā amata cieņu.

               53

               Turklāt saskaņā ar 12.b panta 1. punktu ierēdnim ir pienākums saņemt no iecēlējinstitūcijas iepriekšēju atļauju veikt apmaksātu vai neapmaksātu ārēju darbību.

               54

               Visbeidzot saskaņā ar Civildienesta noteikumu 17.a panta 1. punktu ierēdnim ir vārda brīvība, stingri ievērojot “uzticības un objektivitātes principus”. Šis pants, tāpat kā 11., 12. un 12.b pants, ir lojalitātes pienākuma, kas ir jāīsteno ierēdnim, specifiska izpausme. Saskaņā ar šo pienākumu ierēdnim tostarp ir jāatturas no rīcības, kas aizskar iestādes un tās amatpersonu cieņu (skat. saistībā ar lojalitātes pienākumu Civildienesta noteikumu 17.a panta ietvaros spriedumu, 2013. gada 23. oktobris, Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

               55

               Turklāt ir jāuzsver, ka no judikatūras izriet, ka ierēdnis nedrīkst vārdiski vai rakstiski, vai ar cita veida darbībām pārkāpt savus Civildienesta noteikumos paredzētos pienākumus, kuri tostarp izriet no Civildienesta noteikumu 11., 12., 12.b un 17.a panta, pret Savienību, kurai tam ir jākalpo, šādi zaudējot uzticības saikni, kas ar to vieno, un turpmāk padarot grūtāku, pat neiespējamu Savienībai paredzēto uzdevumu izpildi sadarbībā ar to (spriedums, 2001. gada 6. martsConnolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 47. punkts).

               56

               Turklāt ir arī precizēts, ka tostarp no norādēm Civildienesta noteikumu 11. panta pirmajā daļā uz “pienākumiem” un “darbojas”, 12. pantā uz “jebkādu rīcību” un 12.b pantā uz “ārēju darbību” izriet, ka uzticības attiecību saglabāšana ir jāievēro, ne tikai īstenojot ierēdnim uzticētos konkrētos uzdevumus, bet ir jāievēro arī jebkurā attiecību, kas pastāv starp ierēdni un Savienību, jomā (spriedums, 2013. gada 23. oktobris, Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, 65. punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 1991. gada 26. novembris, Williams/Revīzijas palāta, T‑146/89, EU:T:1991:61, 72. punkts).

               57

               Vispirms ir jānorāda, ka lēmumā atteikt publikāciju ir secināts, ka strīdīgās rindkopas ir pretrunā “lojalitātes un diskrētuma pienākumam”. Tomēr no šī lēmuma skaidri izriet, ka tas īstenībā attiecas uz lojalitātes pienākuma neizpildi un ka diskrētuma pienākums tajā ir vienkārši minēts, neesot tam nekādai nozīmei šajā lietā. Līdz ar to prasītājas norādītā kļūda vērtējumā ir jāizvērtē tikai no lojalitātes pienākuma skatpunkta.

               58

               Šajā lietā ir jākonstatē, ka strīdīgajās rindkopās ir ietverti noniecinoši apgalvojumi, kas aizskar visu personu cieņu, kurām ir hierarhiska pozīcija Eiropas iestādēs. Pretēji prasītājas apgalvotajam, apgalvojumi, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, pastāvot “Eiropas iestāžu modus operandi” vai “sistemātiska prakse”, kas ļaujot priekšniekiem “turpināt īstenot psiholoģisku vardarbību pret noteiktiem padotajiem un īstenot favorītismu pret citiem”, un, otrkārt, EĀDD nepildot savus pienākumus “rādīt priekšzīmi tiesību iekšējā piemērošanā, organizatoriskajā pārskatāmībā un tiesiskumā”, nevar tikt kvalificēti kā vienkārši atšķirīgi vai mazākuma viedokļi. Šie formulējumi ir jāuzskata par tādiem, kas paši par sevi var aizskart visu to personu cieņu, kurām ir hierarhiska pozīcija Eiropas iestādēs, un līdz ar to aizskart pašas iestādes.

               59

               Kā to norāda EĀDD, psiholoģiska vardarbība ir prettiesiska rīcība, kas var apdraudēt iestādes darbību, it īpaši, ja tā ir plaši izplatīta, kā norādīts strīdīgajā tekstā. Tā kā ar šiem apgalvojumiem tiek vedināts domāt, pirmkārt, ka Eiropas iestāžu hierarhija īsteno ļoti nosodāmu rīcību, tādu kā psiholoģiskā vardarbība, un, otrkārt, ka iestādes neīsteno pienācīgus pasākumus, lai to novērstu, tie var ietekmēt visu personu, kurām ir hierarhiska pozīcija iestādēs, tēlu, godu un cieņu kopumā un līdz ar to pašu iestāžu un it īpaši EĀDD tēlu, godu un cieņu. Tādēļ ar šiem apgalvojumiem netiek izpildīts lojalitātes pienākums.

               60

               No tā izriet, ka iecēlējinstitūcija ir pamatoti uzskatījusi, ka apgalvojumi, kas izriet no strīdīgajām rindkopām, ir pretrunā lojalitātes pienākumam, kas ir jāpilda prasītājai kā ierēdnei.

               61

               Līdz ar to šis iebildums ir noraidāms.

               62

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka otrais pamats ir pilnībā jānoraida kā daļēji neiedarbīgs un daļēji nepamatots.

         Par pirmo pamatu attiecībā uz vārda brīvības pārkāpumu

               63

               Savā pirmajā pamatā prasītāja būtībā apgalvo, ka iecēlējinstitūcija, nepierādot, ka strīdīgais teksts var būtiski kaitēt Savienības leģitīmajām interesēm, un viņai atsakot strīdīgā teksta publikāciju, ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 17.a pantu un līdz ar to vārda brīvību, kura viņai ir atbilstoši ECPAK 10. pantam un Pamattiesību hartas 11. pantam.

               64

               Šajā sakarā prasītāja sadala šo pamatu trīs daļās. Pirmajā daļā tiek apstrīdēts tas, ka “lojalitātes un diskrētuma pienākuma” neizpilde ir reāls risks, ka būtiski tiks kaitēts Savienības leģitīmajām interesēm, otrajā daļā tiek apstrīdēta prasība, ka ierēdnim, kas vēlas publicēt rakstu presē, ir jābūt pierādījumiem tajā pausto apgalvojumu pamatošanai, un trešajā daļā tiek apstrīdēts arguments, ka ar strīdīgajām rindkopām tiek noliegta tādas politikas pastāvēšana, kura paredzēta cīņai pret psiholoģisko vardarbību Savienības iestādēs.

         – Par pirmo daļu, ar kuru tiek apstrīdēts, ka lojalitātes pienākuma neizpilde ir reāls risks, ka būtiski tiks kaitēts Savienības leģitīmajām interesēm

               65

               Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka 2013. gada 23. oktobra spriedums Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), uz kuru pamatojas iecēlējinstitūcija, lai argumentētu, ka “lojalitātes un diskrētuma pienākuma” neizpilde pati par sevi ir reāls risks, ka būtiski tiks kaitēts Savienības leģitīmajām interesēm, nav attiecināms uz šo lietu. Prasītāja uzskata, ka fakti, saistībā ar kuriem pasludināts minētais spriedums, nav salīdzināmi ar faktiem, par kuriem ir runa šajā lietā, ciktāl minētais spriedums netika pasludināts lūguma par publikāciju kontekstā, bet darba līguma izbeigšanās kontekstā.

               66

               EĀDD apstrīd prasītājas pirmo argumentu.

               67

               Šajā sakarā ir jākonstatē, ka lēmumā par sūdzības noraidīšanu, lai pamatotu secinājumu, ka “lojalitātes un diskrētuma pienākuma” neizpilde pati par sevi ir risks, ka būtiski tiks kaitēts vispārējām interesēm, ir norāde uz 62. un 64. punktu 2013. gada 23. oktobra spriedumā Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159).

               68

               Tomēr norāde uz 2013. gada 23. oktobra spriedumu Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159) nav lēmuma par sūdzības noraidīšanu specifisks pamatojums. Lēmums par sūdzības noraidīšanu ir pamatots ar secinājumu, saskaņā ar kuru “lojalitātes un diskrētuma pienākuma neizpilde pati par sevi ir risks, ka būtiski tiks kaitēts vispārējām interesēm”, nevis ar pašu 2013. gada 23. oktobra sprieduma Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159) citēšanu.

               69

               Līdz ar to lēmuma par sūdzības noraidīšanu tiesiskums nevar tikt apstrīdēts ar iespējamo kļūdu norādēs uz judikatūru, kuras izmantotas šī sprieduma pamatojumā.

               70

               Tādējādi šis arguments ir jāuzskata par neiedarbīgu.

               71

               Otrkārt, prasītāja būtībā apgalvo, ka iecēlējinstitūcija norāda uz būtisku kaitējumu “vispārējām sabiedrības interesēm”, lai gan Civildienesta noteikumu 17.a pantā ir vienīgi norādīts uz risku, ka tiks nodarīts kaitējums “Savienības leģitīmajām interesēm”. Taču šie divi jēdzieni nesakrītot un neesot savstarpēji aizstājami.

               72

               EĀDD apstrīd prasītājas otro argumentu.

               73

               Šajā sakarā ir pietiekami norādīt, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, lēmumā par sūdzības noraidīšanu nekādi netiek jaukts jēdziens “vispārējās sabiedrības intereses” un jēdziens “Savienības leģitīmās intereses”. Kā tas izriet no zemāk sniegtā izvilkuma, lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir vienīgi norādīts, ka “Savienības interešu” aizsardzība tostarp ir “vispārējo interešu” mērķis:
               “Kā to Tiesa ir spējusi kvalificēt, Civildienesta noteikumu 17.a pantā ir pausta ideja par pastāvīgu nepieciešamību pēc taisnīga līdzsvara starp tādas pamattiesības kā vārda brīvība īstenošanas garantiju un vispārējo interešu leģitīmā mērķa aizsardzību, tādu kā risks, ka tiks kaitēts Savienības interesēm, kurš izriet no teksta publicēšanas (spriedumi, 2001. gada 13. decembris, Komisija/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, 19. punkts, un 2000. gada 14. jūlijs, Cwik/Komisija, T‑82/99, EU:T:2000:193, 52. punkts).”

               74

               Tādējādi šis otrais arguments ir jānoraida.

               75

               Treškārt, prasītāja apgalvo, ka no judikatūras nevar tikt izsecināta prezumpcija, kuru norādījusi iecēlējinstitūcija un saskaņā ar kuru “lojalitātes un diskrētuma pienākuma” neizpilde pati par sevi ir risks, ka būtiski tiks kaitēts Savienības leģitīmajām interesēm. Prasītāja uzskata, ka, pat hipotētiski pieņemot, ka šāda neizpilde izriet no strīdīgā teksta, tas neļaujot ipso facto secināt, ka strīdīga teksta publikācija būtu reāls risks, ka būtiski tiks kaitēts Savienības interesēm.

               76

               EĀDD apstrīd prasītājas trešo argumentu.

               77

               Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru Savienības ierēdņiem un darbiniekiem ir vārda brīvība, ieskaitot jomās, kuras aptver Savienības iestāžu darbību. Šajā brīvībā ietilpst brīvība mutiski vai rakstiski paust atšķirīgus vai mazākuma uzskatus salīdzinājumā ar tiem, kurus aizstāv iestāde, kurā viņi ir nodarbināti (skat. spriedumu, 2001. gada 6. marts, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

               78

               Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vārda brīvībai var tikt piemēroti ierobežojumi, kas paredzēti ECPAK 10. panta 2. punktā un saskaņā ar kuriem šīs brīvības īstenošana, kura ir saistīta ar pienākumiem un atbildību, var tikt pakļauta tādām prasībām, nosacījumiem, ierobežojumiem vai sodiem, kas paredzēti likumā un nepieciešami demokrātiskā sabiedrībā (skat. spriedumu, 2012. gada 13. decembris, Strack/Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, 137. punkts un tajā minētā judikatūra).

               79

               Konkrēti, ierēdņus viņu statusa dēļ ir leģitīmi pakļaut pienākumiem, kas ietverti Civildienesta noteikumu 11., 12. un 17.a pantā. Šādi pienākumi, kuri, protams, ir ierobežojumi vārda brīvības īstenošanai, ir paredzēti, lai saglabātu uzticības attiecības, kurām ir jāpastāv starp iestādi un tās ierēdņiem, un to pamatojums ir atrodams leģitīmajā mērķī aizsargāt citu tiesības ECPAK 10. panta 2. punkta nozīmē (spriedumi, 2001. gada 6. marts, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 44. punkts, un 2012. gada 13. decembris, Strack/Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, 138. punkts).

               80

               Turklāt ir jānorāda, ka no Civildienesta noteikumu 17.a panta 2. punkta izriet, ka ierēdnis ne viens, ne kopā ar citiem nepublicē vai nerada priekšnoteikumus jebkura teksta, kas attiecas uz Savienības darbību, publicēšanai bez iecēlējinstitūcijas atļaujas. Tomēr šī atļauja var tikt atteikta vienīgi tad, ja paredzētā publikācija var “būtiski kaitēt Savienības leģitīmajām interesēm”.

               81

               Šajā ziņā judikatūrā ir precizēts, ka Civildienesta noteikumu 17.a panta 2. punktā ir paredzēts atļaujas sniegšanas princips un tā var tikt atteikta vienīgi izņēmuma gadījumos. Tā kā šajā tiesību normā iestādēm ir atļauts atteikt publikāciju un tādējādi ir paredzēta iespēja būtiski ierobežot vārda brīvību, kas ir viens no būtiskiem elementiem, kas veido pamatu demokrātiskai sabiedrībai, tā ir jāinterpretē šauri, līdz ar ko šāda publikācija var tikt atteikta vienīgi tad, ja tā var būtiski kaitēt Savienības interesēm (skat. spriedumu, 2001. gada 13. decembris, Komisija/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, 17. un 18. punkts un tajos minētā judikatūra).

               82

               Šāda kārtība atspoguļo uzticības attiecības, kurām ir jābūt starp darba devēju un tā darbiniekiem, un šīs kārtības īstenošana ir jāizvērtē no visu lietas apstākļu un to ietekmes uz civildienesta darbību skatpunkta (spriedums, 2001. gada 6. martsConnolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 56. punkts).

               83

               No tā izriet, ka Savienības tiesai, īstenojot pārbaudi, ir jāpārbauda, ņemot vērā visus lietas apstākļus, vai ir ievērots taisnīgs līdzsvars starp indivīda pamattiesībām uz vārda brīvību un iestādes leģitīmajām interesēm nodrošināt, ka tās ierēdņi un darbinieki strādā, ievērojot tiem uzticētos pienākumus un atbildību (spriedums, 2001. gada 6. marts, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 48. punkts).

               84

               Šajā lietā ir jāatgādina, kā tas jau ir secināts iepriekš 50.–60. punktā, ka iecēlējinstitūcija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka strīdīgās rindkopas ir pretrunā lojalitātes pienākumam, kas ir prasītājai kā ierēdnei.

               85

               Kā jau ir norādīts iepriekš 39.–43. punktā, no strīdīgajām rindkopām izriet, pirmkārt, ka esot plaši izplatīta psiholoģiskā to personu, kurām ir hierarhiska pozīcija Eiropas iestādēs, īstenota vardarbība un, otrkārt, ka šajā iestādēs neesot efektīvas politikas, lai novērstu šo būtisko problēmu.

               86

               Šajos apstākļos, kā ir norādīts iepriekš 58.–60. punktā, ar to, ka ierēdnis publicē tekstu, kurā ir ietvertas tādas rindkopas kā strīdīgās rindkopas, netiktu izpildīts attiecīgā ierēdņa lojalitātes pienākums, jo šī publikācija varētu ievērojami nelabvēlīgi ietekmēt personu, kurām ir hierarhiska pozīcija Savienības iestādēs, tēlu un cieņu, kā arī iestāžu tēlu un cieņu kopumā un EĀDD tēlu un cieņu konkrēti.

               87

               Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 17.a panta 1. punktu ierēdnim ir vārda brīvība, stingri ievērojot tostarp lojalitātes principu (skat. šī sprieduma 54. punktu).

               88

               Turklāt Eiropas iestāžu aizsardzība pret apgalvojumiem, kas var būtiski un nopietni nelabvēlīgi ietekmēt to tēlu, pati par sevi ir vispārējo interešu mērķis un, precīzāk, Savienības leģitīmās intereses.

               89

               Līdz ar to, tā kā strīdīgās rindkopas var nopietni ietekmēt Eiropas iestāžu tēlu un cieņu, strīdīgā teksta publicēšana būtiski ietekmētu Savienības leģitīmās intereses.

               90

               Katrā ziņā ir jānorāda, ka taisnīgs līdzsvars starp tiesību uz vārda brīvību garantiju un Savienības leģitīmo interešu aizsardzību šajā lietā ir ievērots. Vārda brīvības ierobežojums, kas veikts ar lēmumu atteikt publikāciju, ir attiecināts vienīgi uz tām divām no divdesmit četrām rindkopām, kuras ietver strīdīgo tekstu; tas sniedza prasītājai plašu iespēju iesniegt grozītu tekstu.

               91

               No tā izriet, ka iecēlējinstitūcija ir pamatoti secinājusi, ka tāda teksta publicēšana, kurā ir ietvertas tādas rindkopas kā apstrīdētās, var būtiski kaitēt Savienības leģitīmajām interesēm Civildienesta noteikumu 17.a panta 2. punkta nozīmē.

               92

               Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā daļēji neiedarbīga un daļēji nepamatota.

         – Par otro daļu, ar kuru tiek apstrīdēta prasība, saskaņā ar kuru ierēdnim, kas vēlas publicēt rakstu, ir jābūt pierādījumiem savu apgalvojumu pamatošanai

               93

               Prasītāja būtībā apgalvo, pirmkārt, ka iecēlējinstitūcijas prasība, saskaņā ar kuru ierēdnim, kas vēlas publicēt publikāciju, ir jābūt pierādījumiem, lai pamatotu savus apgalvojumus, ir vārda brīvības īstenošanas ierobežojums, otrkārt, ka šis ierobežojums nav paredzēts likumā un, treškārt, ka, pat ja šāda tiesību norma pastāvētu, šāda prasība nebūtu samērīga.

               94

               EĀDD apstrīd prasītājas argumentus.

               95

               Šajā sakarā vispirms ir jāuzsver, ka strīdīgajās rindkopās ietvertie apgalvojumi saistībā ar to, ka Eiropas iestāžu hierarhijā īstenotā psiholoģiskā vardarbība esot plaši izplatīta parādība un ka neesot politikas tās novēršanai, ir formulēti nekonkrēti un vispārīgi, neprecizējot nevienu konkrētu elementu, lai tos pamatotu. Turpinājumā ir jānorāda šo apgalvojumu būtiskais raksturs, jo ar tiem tiek vedināts domāt, ka pastāv plaši izplatīta un ļoti nosodāma, pat prettiesiska to personu, kurām ir hierarhiska pozīcija iestādēs, rīcība. Visbeidzot, ir jānorāda, ka šie apgalvojumi var nelabvēlīgi ietekmēt pašu iestāžu tēlu un cieņu un līdz ar to būtiski kaitēt Savienības leģitīmajām interesēm.

               96

               Šajā gadījumā, pretēji prasītājas apgalvotajam, nav runa par prasīšanu, lai ierēdnim, kas vēlas publicēt publikāciju, būtu “pierādījumi savu paziņojumu pamatošanai”. Taču runa ir par to, ka tiek prasīts, lai apgalvojumi, ar kuriem ļoti nosodāma, pat prettiesiska rīcība varētu tikt attiecināta uz nenoteiktu personu kopumu iestāžu hierarhijā, būtu pamatoti un precizēti.

               97

               Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

         – Par trešo daļu, ar kuru tiek apstrīdēts arguments par to, ka ar strīdīgajām rindkopām tiek noliegta tādas politikas pastāvēšana, kura paredzēta cīņai pret psiholoģisko vardarbību Savienības iestādēs

               98

               Prasītāja apgalvo, ka iecēlējinstitūcijas argumentam par to, ka ar strīdīgajām rindkopām tiek noliegta tādas politikas pastāvēšana, kura paredzēta cīņai pret psiholoģisko vardarbību Savienības iestādēs, nav faktiskā pamata. Viņa uzsver, ka strīdīgais teksts attiecas uz psiholoģiskās vardarbības problēmu Savienības iestādēs, ka viņa uzskata, ka tā ir izplatīta, bet viņa nekad nav apgalvojusi, ka nav politikas šīs problēmas risināšanai. Katrā ziņā iespējamais politikas cīņai pret psiholoģisko vardarbību noliegums esot jāuztver vienīgi kā atšķirīgs vai mazākuma viedoklis salīdzinājumā ar iestādes aizstāvēto viedokli un tādējādi tas nevarot radīt reālu risku, ka būtiski tiks kaitēts Savienības leģitīmajām interesēm.

               99

               EĀDD apstrīd prasītājas argumentu.

               100

               Šajā sakarā ir pietiekami norādīt, ka jau iepriekš 58. un 59. punktā izklāstīto iemeslu dēļ strīdīgās rindkopas nevar tikt uztvertas kā vienkārši atšķirīgi vai mazākumu viedokļi salīdzinājumā ar iestādes viedokļiem, bet gan ir jāuzskata par tādām, kas pašas par sevi var kaitēt attiecīgo iestāžu cieņai.

               101

               Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

               102

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāsecina, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, iecēlējinstitūcija, pieņemot lēmumu atteikt publikāciju, nav pārkāpusi Civildienesta noteikumu 17.a pantu un līdz ar to viņas vārda brīvību.

               103

               Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida daļēji kā neiedarbīgs un daļēji kā nepamatots, un tā rezultātā prasība ir jānoraida pilnībā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               104

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.

               105

               Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar EĀDD prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Carina Skareby atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 15. septembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2007. gada 29.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2002/74/EK - Darba ņēmēju aizsardzība - Darba devēja maksātnespēja. # Lieta C-6/07.

text:
      Tiesas (sestā palāta) 2007. gada 29. novembra spriedums – Komisija/Spānija
      (lieta C‑6/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2002/74/EK – Darba ņēmēju aizsardzība – Darba devēja maksātnespēja
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās
      (EKL 226. pants) (sal. ar 9. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Tādu tiesību normu, kas vajadzīgas, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra
                  Direktīvas 2002/74/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 80/987/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku
                  aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 270, 10. lpp.), prasības, nepieņemšana noteiktajā termiņā.

            Rezolutīvā daļa:

                  nepieņemot noteiktajā termiņā normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2002. gada 23. septembra Direktīvas 2002/74/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 80/987/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu
                     attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, prasības, Spānijas Karaliste nav izpildījusi
                     pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šo direktīvu;

                  Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1972. gada 8. martā. # Nordgetreide GmbH & Co. Kg pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 42-71.


Tiesas spriedums 1975. gada 8. jūlijā. # Rewe-Zentralfinanz eGmbH pret Landwirtschaftskammer. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Köln - Vācija. # Lieta 4-75.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 21. septembris.#Eurofast SARL pret Eiropas Komisiju.#Finanšu atbalsts – Septītā pamatprogramma pētniecībai, tehnoloģiju attīstībai un demonstrējumu pasākumiem – ASSET līgums – Lēmums par noteiktu summu atgūšanu ieskaita ceļā pēc finanšu revīzijas – Prasība atcelt tiesību aktu – Tiesiskā paļāvība – Šķīrējklauzula – Termiņš revīzijas ziņojuma izsniegšanai – Sacīkstes princips – Izmaksu attiecināmība – Līgumiskā atbildība.#Lieta T-87/16.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1992. gada 22. oktobrī. # William Dowling pret Īriju, Attorney General un Minister for Agriculture and Food. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supreme Court - Īrija. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-85/90.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 8.jūnijā.#The Queen, ko lūdza Vodafone Ltd un citi pret Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Apvienotā Karaliste.#Regula (EK) Nr. 717/2007 - Viesabonēšana publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā - Spēkā esamība - Juridiskais pamats - EKL 95. pants - Samērīguma un subsidiaritātes principi.#Lieta C-58/08.

text:
      Lieta C‑58/08
      The Queen pēc
      Vodafone Ltd u.c. pieprasījuma
      pret
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform
      (High Court of Justice of England and Wales, Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Regula (EK) Nr. 717/2007 – Viesabonēšana publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā – Spēkā esamība – Juridiskais pamats – EKL 95. pants – Samērīguma un subsidiaritātes principi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Elektronisko sakaru tīkli un pakalpojumi – Viesabonēšana publiskajos mobilo
            telefonsakaru tīklos Kopienā – Regula Nr. 717/2007 – Juridiskais pamats – EKL 95. pants – Spēkā esamība
      (EKL 95. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regula Nr. 717/2007)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Elektronisko sakaru tīkli un pakalpojumi – Viesabonēšana publiskajos mobilo
            telefonsakaru tīklos Kopienā – Regula Nr. 717/2007 – 4. pants un 6. panta 3. punkts – Samērīguma principa pārkāpums – Neesamība
      (EKL 95. panta 3. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 717/2007 4. pants un 6. panta 3. punkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Elektronisko sakaru tīkli un pakalpojumi – Viesabonēšana publiskajos mobilo
            telefonsakaru tīklos Kopienā – Regula Nr. 717/2007 – 4. pants un 6. panta 3. punkts – Subsidiaritātes principa pārkāpums –
            Neesamība
      (EKL 5. panta otrā daļa un 95. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 717/2007 4. pants un 6. panta 3. punkts)
      1.        Atbilstoši Regulas Nr. 717/2007 par viesabonēšanu publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā 1. pantam, kā arī tās sešpadsmitajam
         un trīsdesmit astotajam apsvērumam ar to ievieš kopēju pieeju, lai nodrošinātu, ka publisko mobilo telefonsakaru tīklu lietotājiem
         nebūtu jāmaksā pārmērīgas cenas par Kopienas mēroga viesabonēšanas pakalpojumiem un lai mobilo sakaru operatori var darboties
         atbilstīgi vienotam saskaņotam tiesiskajam regulējumam, kas balstīts uz objektīvi noteiktiem kritērijiem. Tādējādi tā paredz
         veicināt iekšējā tirgus saskaņotu darbību, lai nodrošinātu patērētāju augsta līmeņa aizsardzību un vienlaicīgi saglabātu konkurenci
         starp mobilo sakaru tīklu operatoriem.

      Kopienu likumdevējs, rūpēdamies par konkurences saglabāšanu mobilo sakaru tīklu operatoru starpā, izvēlējās rīkoties, lai
         novērstu pasākumus, kurus dalībvalstis, iespējams, veiktu, izmantojot to atlikušo kompetenci patērētāju aizsardzības jomā.
         Ievērojot viesabonēšanas tirgu darbību un ņemot vērā viesabonēšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības
         cenu būtisko savstarpējo atkarību, ir jāatzīst, ka dalībvalstu tiesisko regulējumu viendabīga attīstība, lai vienīgi samazinātu
         mazumtirdzniecības cenas, neietekmējot viesabonēšanas vairumtirdzniecības pakalpojumu sniegšanas izmaksas, varētu radīt būtiskus
         konkurences izkropļojumus un traucēt Kopienas viesabonēšanas tirgus pareizu darbību. Tāda situācija attaisnojot Kopienu likumdevēja
         tiekšanos uz mērķi aizsargāt iekšējā tirgus pienācīgu darbību, pieņemot saskaņotus noteikumus.

      No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 717/2007 mērķis ir iekšējā tirgus darbības apstākļu uzlabošana un ka to varēja pieņemt,
         pamatojoties uz EKL 95. pantu.

      (sal. ar 38. un 46.–48. punktu)
      2.        Attiecībā uz no samērīguma principa izrietošo prasību ievērošanas pārbaudi tiesā Kopienu likumdevējam ir plaša rīcības brīvība
         tam piešķirto pilnvaru īstenošanā jomās, kurās tam ir jāizdara izvēle ar politiku, ekonomiku vai sociālām lietām saistītos
         jautājumos un kurās tam ir jāveic sarežģīts novērtējums.

      Katrā ziņā, pat šādas rīcības brīvības esamības gadījumā Kopienu likumdevējam sava izvēle ir jābalsta uz objektīviem kritērijiem.
         Turklāt, izvērtējot ar dažādiem iespējamiem pasākumiem saistītos ierobežojumus, ir jāpārbauda, vai ar veikto pasākumu sasniegtie
         mērķi var pamatot saimnieciski negatīvas sekas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem operatoriem.

      Tādēļ šajā ziņā ir jāatzīst, ka, Regulas Nr. 717/2007 par viesabonēšanu publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā 4. pantā
         papildus vairumtirdzniecības maksimālajiem tarifiem paredzot maksimālos mazumtirdzniecības tarifus, Kopienu likumdevējs nav
         pārsniedzis tam atzītās rīcības brīvības robežas. Tas pats ir attiecināms uz minētās regulas 6. panta 3. punktā paredzēto
         informēšanas pienākumu, jo šī norma nostiprina mazumtirdzniecības cenu reglamentēšanas lietderīgo iedarbību un to attaisno
         patērētāju aizsardzības mērķis.

      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Komisija, pirms izstrādāt priekšlikumu regulai, veica visaptverošu izpēti, kuras rezultāts ir
         apkopots šī sprieduma 5. punktā minētajā ietekmes novērtējumā. No tā izriet, ka tā ir pārbaudījusi dažādas iespējas šajā jomā,
         tostarp tikai mazumtirdzniecības cenu reglamentēšanu, tikai vairumtirdzniecības cenu reglamentēšanu vai arī abu cenu reglamentēšanu,
         un ka tā ir izvērtējusi šo dažādo reglamentācijas veidu ekonomisko ietekmi, kā arī dažādu tarifu struktūru ietekmi.

      Ņemot vērā nozīmīgumu, kāds EKL 95. panta 3. punkta ietvaros ir piešķirts patērētāju aizsardzības mērķim, ar izvirzīto mērķi
         samērīga ir uzskatāma tāda laikā ierobežota intervence tirgū, kurā valda konkurence, kas nekavējoties ļauj nodrošināt patērētāju
         aizsardzību pret pārmērīgām cenām, kā tas ir izskatāmajā lietā, pat ja tā varētu negatīvi ietekmēt atsevišķus operatorus.
         No tā izriet, ka ar Regulas Nr. 717/2007 4. pantu un 6. panta 3. punktu samērīguma princips nav pārkāpts.

      (sal. ar 52., 53., 55. un 69. un 71. punktu)
      3.        Subsidiaritātes princips ir piemērojams gadījumos, kad Kopienu likumdevējs kā juridisko pamatu izmanto EKL 95. pantu tiktāl,
         ciktāl šajā normā Kopienai nav paredzēta ekskluzīva kompetence regulēt ekonomiskās aktivitātes iekšējā tirgū.

      Tādējādi Regulas Nr. 717/2007 par viesabonēšanu publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā 4. pants un 6. panta 3. punkts
         nav spēkā neesoši subsidiaritātes principa pārkāpuma dēļ.

      Kā izriet no šīs regulas četrpadsmitā apsvēruma, viesabonēšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības cenu
         savstarpējā atkarība ir ļoti būtiska, kā dēļ jebkurš pasākums, lai samazinātu tikai mazumtirdzniecības cenas, neietekmējot
         Kopienas viesabonēšanas vairumtirdzniecības pakalpojumu cenas, varētu traucēt Kopienas viesabonēšanas tirgus darbību. Kopienu
         likumdevējs tādēļ ir izlēmis, ka viņa rīcībai ir nepieciešama kopēja pieeja kā vairumtirdzniecības cenu, tā arī mazumtirdzniecības
         cenu sakarā, lai veicinātu šādu pakalpojumu iekšējā tirgus saskaņotu darbību.

      No minētās savstarpējās atkarības izriet, ka Kopienu likumdevējs pamatoti varēja uzskatīt, ka tā darbībām būtu jāietver arī
         intervence mazumtirdzniecības cenu jomā. Tādēļ, ņemot vērā minētajā regulā paredzētās kopējās pieejas iedarbību, tās mērķi
         vislabāk iespējams sasniegt Kopienas līmenī.

      (sal. ar 75. un 77.–79. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 8. jūnijā (*)

      Regula (EK) Nr. 717/2007 – Viesabonēšana publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā – Spēkā esamība – Juridiskais pamats – EKL 95. pants – Samērīguma un subsidiaritātes principi
      Lieta C‑58/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Queens’s Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 18. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 13. februārī,
         tiesvedībā

      The Queen pēc

      Vodafone Ltd pieprasījuma,

      Telefónica O2 Europe plc,

      T‑Mobile International AG,

      Orange Personal Communications Services Ltd
      pret
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform,

      piedaloties
      Office of Communications,

      Hutchison 3G UK Ltd,

      GSM Association.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž.‑K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], P. Linda [P. Lindh] un K. Toadere [C. Toader], tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris], T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 28. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Vodafone Ltd vārdā – D. Panniks [D. Pannick], QC, un R. Kreisbergers [R. Kreisberger], advocate,

      –        Telefónica O2 Europe plc, T‑Mobile International AG un Orange Personal Communications Services Ltd vārdā – D. Andersons [D. Anderson], QC, Ī. Ross [I. Ross], M. Lemanskis [M. Lemanski], solicitors, un D. Skanels [D. Scannell], barrister,

      –        Hutchison 3G UK Ltd vārdā – F. Ričmonda [F. Richmond], solicitor, un B. Kenelijs [B. Kennelly], barrister,

      –        GSM Association vārdā – B. Eimorijs [B. Amory] un S. Klerkss [S. Clerckx], advokāti, kā arī M. Čemberlens [M. Chamberlain], barrister,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – A. Rao [I. Rao], pārstāve, kurai palīdz Dž. Tērners [J. Turner], QC, un T. Vards [T. Ward], barrister,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. M. Viselsa [C. M. Wissels] un I. de Frīss [Y. De Vries], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Parlamenta vārdā – E. Periljo [E. Perillo], H. Rodrigess [J. Rodrigues] un L. Vizadžo [L. Visaggio], pārstāvji,

      –        Eiropas Savienības Padomes vārdā – D. Kanga Fano [D. Canga Fano] un Dž. Kimberlija [G. Kimberley], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Benjons [F. Benyon] un A. Neijenhaiss [A. Nijenhuis], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 1. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 27. jūnija Regulas (EK) Nr. 717/2007
         par viesabonēšanu publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā un grozījumiem Direktīvā 2002/21/EK (OV L 171, 32. lpp.)
         spēkā esamību.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībās starp Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T‑Mobile International AG, kā arī Orange Personal Communications Services Ltd – publisko mobilo telefonsakaru tīklu operatoriem, kuri darbojas Apvienotajā Karalistē, Eiropas Savienībā un citos starptautiskos
         tirgos, – un Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform (uzņēmējdarbības, uzņēmumu un normatīvo reformu valsts sekretārs) par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes
         pieņemtajiem Regulas Nr. 717/2007 piemērošanas noteikumiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Reglamentējošie noteikumi attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem
      3        2002. gadā Kopienu likumdevējs, pamatodamies uz EKL 95. pantu, pieņēma reglamentējošos noteikumus attiecībā uz elektronisko
         komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “reglamentējošie noteikumi”), lai visiem pārraides tīkliem un ar tiem
         saistītajiem pakalpojumiem piemērotu vienus reglamentējošos noteikumus, kuru starpā papildus speciālajām direktīvām it īpaši
         ietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem
         attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.). Ar šo regulējumu tiek
         izveidots mehānisms, kas valstu regulējošajām iestādēm (turpmāk tekstā – “VRI”) gadījumos, kad attiecīgajā tirgū nav faktiskas
         konkurences, ļauj ex ante paredzēt regulējošus pienākumus elektronisko sakaru nozares uzņēmumiem, kuri, veicot attiecīgā tirgus analīzi, tikuši atzīti
         par ietekmīgiem tirgū.

       Lēmums 2002/627/EK
      4        Ar Komisijas 2002. gada 29. jūlija Lēmumu 2002/627/EK, ar ko izveido elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu Eiropas reglamentējošo
         iestāžu grupu (OV L 200, 38. lpp.), tika izveidota elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu VRI konsultējošā grupa. Šīs grupas
         (turpmāk tekstā – “ERIG”) uzdevums atbilstoši minētā lēmuma 3. panta 1. punktam tostarp ir konsultēt Eiropas Kopienu Komisiju
         un palīdzēt tai elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu iekšējā tirgus konsolidācijā.

       Regula Nr. 717/2007
      5        Pēc publiskas konsultēšanās ar ieinteresētajām personām Komisija 2006. gada 12. jūlijā prezentēja politikas izvēles ietekmes
         novērtējumu attiecībā uz Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par viesabonēšanu publiskajos mobilo
         sakaru tīklos Kopienā (SEC(2006) 925, turpmāk tekstā – “ietekmes novērtējums”). Šis novērtējums bija pamatā Priekšlikumam
         Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par viesabonēšanu publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā un grozījumiem Direktīvā 2002/21
         (COM(2006) 382, galīgā redakcija; turpmāk tekstā – “priekšlikums regulai”), kas tika iesniegts tajā pašā dienā un kā rezultātā
         tika pieņemta Regula Nr. 717/2007, pamatojoties uz EKL 95. pantu.

      6        Šajā regulā sauszemes mobilo telefonsakaru operatoriem ir paredzēti maksimālie cenas ierobežojumi par viesabonēšanas pakalpojumu
         sniegšanu balss zvaniem starp dalībvalstīm mazumtirdzniecības un vairumtirdzniecības līmenī (turpmāk tekstā – “viesabonēšanas
         pakalpojumi Kopienā”).

       Viesabonēšanas pakalpojumu darbība
      7        Viesabonēšanas pakalpojumu darbību, it īpaši saistībā ar Regulas Nr. 717/2007 2. pantā ietvertajām definīcijām, var aprakstīt
         šādi.

      8        Mobilo telefonsakaru operatoru piedāvāto viesabonēšanas pakalpojumu būtība ir piedāvāt pakalpojumu sniegšanas turpināšanos
         tādiem klientiem, kuri apmeklē ārvalstis, ļaujot saņemt vai veikt zvanus citu dalībvalstu tīklos.

      9        Lai varētu sniegt viesabonēšanas pakalpojumus, vietējā sakaru tīkla operators noslēdz īpašus vairumtirdzniecības līgumus ar
         citu dalībvalstu sakaru tīklu operatoriem. Tās dalībvalsts, kuru apmeklē vietējā sakaru tīkla abonents, sakaru tīkla operators,
         ar kuru vietējā sakaru tīkla operators ir noslēdzis minēto līgumu, sniedz savienojumu abonentam. Apmeklētā sakaru tīkla un
         vietējā sakaru tīkla sniegtais pakalpojums veido “viesabonēšanas vairumtirdzniecības pakalpojumu”.

      10      Vietējais pakalpojumu sniedzējs ir uzņēmums, kas viesabonentam sniedz sauszemes publiskos mobilo telefonsakaru pakalpojumus
         vai nu savā tīklā, vai kā mobilo telefonsakaru virtuālā tīkla operators vai kā mobilo balss telefonsakaru pakalpojumu tālākpārdevējs.
         Šāda pakalpojumu sniedzēja viesabonentiem sniegtie pakalpojumi ir “viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumi”.

      11      Viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumi ir daļa no vienošanās vai līguma par mobilajiem telefonsakariem, kuru noslēdzis
         abonents ar vietējo pakalpojumu sniedzēju un par kuriem maksa tiek noteikta kā par šajā vienošanās vai līgumā paredzētajiem
         pakalpojumiem. Tādēļ viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumu nosacījumi ir atkarīgi no noslēgtās vienošanās vai līguma
         noteikumiem, kā arī no iespējamajām saistībām, kuras vietējam pakalpojumu sniedzējam ir uzlikusi VRI, kuras pakļautībā tas
         atrodas.

       Regulas Nr. 717/2007 saturs
      12      Attiecībā uz cenām par viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumiem, kuras jāmaksā publisko mobilo telefonsakaru tīklu
         lietotājiem, Regulas Nr. 717/2007 preambulas pirmajā apsvērumā ir noteikts, ka “augstās cenas [..] ir izraisījušas [VRI],
         patērētāju un Kopienas iestāžu bažas. Pārmērīgi augstas mazumtirdzniecības cenas izraisa gan augstie vairumtirdzniecības tarifi,
         kurus uzliek ārzemju sakaru tīklu operatori, gan daudzos gadījumos augstais mazumtirdzniecības uzcenojums, kuru uzliek klienta
         paša sakaru tīkla operators. Vairumtirdzniecības tarifu pazeminājumi bieži nenonāk līdz mazumtirdzniecības klientam. Lai gan
         daži operatori nesen ir ieviesuši tarifu plānus, kas klientiem piedāvā izdevīgākus nosacījumus un zemākas cenas, fakti joprojām
         liecina, ka izmaksu un cenu attiecība nav tāda, kas būtu dominējošā pilnīgas konkurences apstākļos”.

      13      No Regulas Nr. 717/2007 ceturtā apsvēruma izriet, ka šī regula attiecībā uz Kopienas mēroga viesabonēšanu papildina reglamentējošos
         noteikumus, kuros VRI nav paredzēti pietiekami mehānismi, lai tās efektīvi un izlēmīgi rīkotos attiecībā uz viesabonēšanas
         tarifu noteikšanu Kopienā.

      14      Pēdējā minētā sakarā šīs regulas sestajā apsvērumā ir precizēts, ka:

      “[..] darbs, ko [VRI] (gan individuāli, gan grupā [ERIG]) uzņēmušās, analizējot starptautiska mēroga viesabonēšanas vairumtirdzniecības
         valsts tirgus, ir parādījis, ka [VRI] vēl nav bijis iespējams efektīvi vērsties pret Kopienas mēroga viesabonēšanas vairumtirdzniecības
         augstajiem tarifiem, jo ir grūti noteikt uzņēmumus ar būtisku ietekmi tirgū, ņemot vērā starptautiskās viesabonēšanas īpašos
         apstākļus, tajā skaitā tās pārrobežu raksturu.”

      15      Saskaņā ar Regulas Nr. 717/2007 astoto un devīto apsvērumu:

      “(8)      Turklāt [VRI], kuras ir atbildīgas par to teritorijā dzīvojošo mobilo sakaru lietotāju interešu aizsardzību un veicināšanu,
         nespēj kontrolēt citā dalībvalstī esošu sakaru tīklu viesoperatoru rīcību, no kā šie klienti ir atkarīgi, izmantojot starptautiskās
         viesabonēšanas pakalpojumus. Šis šķērslis mazinātu arī to dalībvalstu piemēroto pasākumu efektivitāti, kas balstīti uz atlikušo
         kompetenci pieņemt patērētāju aizsardzības noteikumus.

      (9)      Tādējādi dalībvalstīm jāveic pasākumi, lai risinātu jautājumu par starptautiskās viesabonēšanas tarifu līmeni, bet mehānisms,
         saskaņā ar kuru [VRI] tika uzticēta ex ante regulējošās intervences funkcija, kas noteikta ar [..] reglamentējošiem noteikumiem [..], nav izrādījies pietiekams, lai
         šīm iestādēm ļautu izšķiroši rīkoties klientu interesēs šajā specifiskajā nozarē.”

      16      No minētās regulas divpadsmitā un trīspadsmitā apsvēruma izriet, ka regulā ir ņemtas vērā viesabonēšanas tirgu specifiskās
         īpašības, kas pamato ārkārtas pasākumus, kuri pārsniedz reglamentējošajos noteikumos paredzētos mehānismus.

      17      Attiecībā uz Regulas Nr. 717/2007 mērķiem tās četrpadsmitajā apsvērumā ir noteikts, ka “regulējošās saistības būtu jāpiemēro
         gan mazumtirdzniecības, gan vairumtirdzniecības līmenī, lai aizsargātu viesabonēšanas klientu intereses, jo pieredze liecina,
         ka Kopienas mēroga viesabonēšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības tarifu samazināšana var neatspoguļoties viesabonēšanas mazumtirdzniecības
         cenu samazinājumā, ja nav to veicinošu faktoru. Savukārt rīcība, kas vērsta uz mazumtirdzniecības cenu līmeņa samazināšanu,
         nevēršoties pret vairumtirdzniecības izmaksām, kas saistītas ar šo pakalpojumu nodrošināšanu, varētu izraisīt risku izjaukt
         Kopienas mēroga viesabonēšanas tirgus pienācīgu funkcionēšanu”.

      18      Atbilstoši minētās regulas sešpadsmitajam apsvērumam regulā ir paredzēta “kopēja pieeja, lai nodrošinātu, ka sauszemes publisko
         mobilo telefonsakaru tīklu lietotājiem, ceļojot Kopienas teritorijā, nebūtu jāmaksā pārmērīgas cenas par Kopienas mēroga viesabonēšanas
         pakalpojumiem, veicot vai saņemot balss zvanus [..]. Ņemot vērā apskatāmo pakalpojumu pārrobežu raksturu, šī kopējā pieeja
         ir nepieciešama, lai mobilo sakaru operatori var darboties atbilstīgi vienotam saskaņotam tiesiskajam regulējumam, kas balstīts
         uz objektīvi noteiktiem kritērijiem”.

      19      Regulā Nr. 717/2007 paredzētajai regulatīvajai pieejai, kā tas paredzēts tās deviņpadsmitajā apsvērumā, “būtu jānodrošina,
         ka Kopienas mēroga viesabonēšanas mazumtirdzniecības cenās pieņemamāk nekā līdz šim atspoguļotos attiecīgās izmaksas, kas
         saistītas ar pakalpojuma sniegšanu”.

      20      Šajā sakarā atbilstoši minētās regulas trīsdesmit astotajam apsvērumam, ņemot vērā to, ka šos mērķus “nevar drošā, saskaņotā,
         savlaicīgā veidā pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka tādēļ minētos mērķus var labāk sasniegt Kopienas
         līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus saskaņā ar [EK] Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu”.

      21      Par Regulas Nr. 717/2007 priekšmetu tās 1. panta 1. punktā ir noteikts šādi:

      “Ar šo regulu ievieš kopēju pieeju, [..] tādējādi veicinot iekšējā tirgus vienmērīgu darbību, vienlaikus nodrošinot augsta
         līmeņa patērētāju aizsardzību, saglabājot konkurenci mobilo sakaru operatoru starpā un stimulus jauninājumu veikšanai un patērētāju
         izvēlei. [..]”

      22      Atbilstoši Regulas Nr. 717/2007 2. panta 2. punkta a) apakšpunktam par “Eiropas tarifu” ir uzskatāms “jebkurš tarifs, kas
         nepārsniedz maksimālo cenu, kura paredzēta 4. pantā, un ko vietējais mobilo sakaru operators var noteikt par regulēto viesabonēšanas
         zvanu nodrošināšanu saskaņā ar minēto pantu”.

      23      Minētās regulas 3. panta 1. punktā ir noteikts maksimālais vidējais vairumtirdzniecības tarifs, ko apmeklētā sakaru tīkla
         operators var piemērot viesabonenta vietējā sakaru tīkla operatoram par regulēta viesabonēšanas zvana nodrošināšanu, kurš
         uzsākts šajā apmeklētajā tīklā. Šis tarifs, kurā ietilpst savienojuma uzsākšanas, tranzīta un savienojuma pabeigšanas izmaksas,
         sākotnēji tiek noteikts EUR 0,30 par minūti, pēc tam, sākot no 2008. gada 30. augusta, – EUR 0,28 par minūti un kopš 2009. gada
         30. augusta – EUR 0,26 par minūti.

      24      Attiecībā uz mazumtirdzniecības cenām Regulas Nr. 717/2007 4. panta 1. un 2. punktā vietējie sakaru operatori to viesabonentiem
         par regulēta viesabonēšanas zvana nodrošināšanu drīkst piemērot Eiropas tarifu, kas nepārsniedz EUR 0,49 par minūti par jebkuru
         veikto zvanu un EUR 0,24 par minūti par jebkuru saņemto zvanu. Maksimālo cenu samazina līdz EUR 0,46 un EUR 0,43 par veiktajiem
         zvaniem un EUR 0,22 un EUR 0,19 par saņemtajiem zvaniem attiecīgi no 2008. gada 30. augusta un 2009. gada 30. augusta. Atbilstoši
         minētā panta 3. punktam visiem pašreizējiem viesabonentiem līdz 2007. gada 30. jūlijam ir jādod iespēja izvēlēties šo tarifu
         vai jebkuru citu viesabonēšanas tarifu un divu mēnešu laikā jāpaziņo šī izvēle vietējam mobilo sakaru operatoram.

      25      Minētās regulas 6. pantā vietējo sakaru tīklu operatoriem ir paredzēti informēšanas un pārskatāmības pienākumi attiecībā uz
         mazumtirdzniecības cenām, ko tie piemēro visiem saviem viesabonentiem.

      26      Saistība starp Regulu Nr. 717/2007 un reglamentējošajiem noteikumiem ir regulēta šīs regulas 1. panta 3. punktā un 10. pantā.
         1. panta 3. punkts ir šāds:

      “Šī regula ir īpašs pasākums pamatdirektīvas 1. panta 5. punkta nozīmē.”
      27      Atbilstoši Regulas Nr. 717/2007 10. pantam:

      “Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 1. pantam pievieno šādu punktu:
      “5.      Šī direktīva un īpašās direktīvas neskar nevienu īpašu pasākumu, kas pieņemts starptautiskās viesabonēšanas regulēšanai mobilajos
         telefonsakaru tīklos Kopienā.””

      28      Turklāt Regulas Nr. 717/2007 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Komisija pārskata šīs regulas darbību un ziņo Eiropas Parlamentam
         un Eiropas Savienības Padomei ne vēlāk kā 2008. gada 30. decembrī. Atbilstoši tās 13. pantam šī regula zaudē spēku 2010. gada
         30. jūnijā.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      29      Prasītājas pamata lietā ir cēlušas prasību High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) par 2007. gada noteikumiem par mobilo sakaru viesabonēšanu (Mobile Roaming Regulations 2007), ar ko atsevišķu Regulas Nr. 717/2007 normu iedarbība tiek attiecināta uz Apvienoto Karalisti. Pamatā tās apstrīd šīs regulas
         spēkā esamību trīs apsvērumu dēļ, proti, minētās regulas juridiskā pamata nepiemērotību, kā arī samērīguma un subsidiaritātes
         principu pārkāpumus šīs regulas ietvaros.

      30      Atbildētāja pamata lietā, Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform, uzskata, ka prasītāju pamata lietā un GSM Association izvirzītie argumenti ir nepieņemami un ka strīds par regulas spēkā esamību nav pamatots.

      31      Iesniedzējtiesa pieņēma prasītāju pamata lietā celto prasību un nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus
         jautājumus:

      “1)      Vai Regula (EK) Nr. 717/2007 ir pilnīgi vai daļēji spēkā neesoša tādēļ, ka EKL 95. pants nav atbilstošs juridiskais pamats?
      2)      Vai Regulas (EK) Nr. 717/2007 4. pants (kopā ar 2. panta [2. punkta] a) apakšpunktu un 6. panta 3. punktu tiktāl, ciktāl tie
         attiecas uz Eiropas tarifu un ar to saistītajiem pienākumiem) ir spēkā neesošs tādēļ, ka viesabonēšanas [pakalpojumu] mazumtirdzniecības
         cenas maksimālā apmēra noteikšana neatbilst samērīguma un/vai subsidiaritātes principam?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      32      Pastāvīgajā judikatūrā ir ticis atzīts, ka EKL 95. panta 1. punktā paredzēto pasākumu mērķim ir jābūt iekšējā tirgus izveides
         un darbības nosacījumu uzlabošanai (2002. gada 10. decembra spriedums lietā C‑491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, Recueil, I‑11453. lpp., 60. punkts, kā arī 2006. gada 2. maija spriedums lietā C‑217/04 Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome,
         Krājums, I‑3771. lpp., 42. punkts). Lai arī vienkārša valstu tiesisko regulējumu atšķirību un abstrakta apdraudējuma pamatbrīvībām
         vai abstrakta konkurences izkropļojumu konstatācija nav pietiekams pamats EKL 95. panta kā juridiskā pamata izvēlei, Kopienu
         likumdevējs to var izvēlēties īpaši gadījumos, kad pastāv tādas atšķirības valstu tiesisko regulējumu starpā, kuras var kavēt
         pamatbrīvību īstenošanu un tādējādi tiešā veidā ietekmēt iekšējā tirgus darbību (2006. gada 12. decembra spriedums lietā C‑380/03
         Vācija/Parlaments un Padome, Krājums, I‑11573. lpp., 37. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) vai radīt būtiskus konkurences
         izkropļojumus (2000. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑376/98 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑8419. lpp., 84. un 106. punkts).

      33      Šo normu var izmantot arī, lai novērstu šādu šķēršļu tirdzniecībai rašanos, kas rastos atšķirīgas dalībvalstu tiesiskā regulējuma
         attīstības dēļ. Tomēr iespējai, ka šādi šķēršļi radīsies, ir jābūt ticamai un minētā pasākuma mērķim ir jābūt saistītam ar
         to novēršanu (iepriekš minētais 2006. gada 12. decembra spriedums lietā Vācija/Parlaments un Padome, 38. punkts un tajā minētā
         judikatūra, kā arī 2009. gada 10. februāra spriedums lietā C‑301/06 Īrija/Parlaments un Padome, Krājums, I‑593. lpp., 64. punkts;
         šajā ziņā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome, 60.–64. punkts).

      34      Ja ar tiesību aktu, kura pamatā ir EKL 95. pants, jau ir novērsti visi šķēršļi tirdzniecībai jomā, ko ar šo aktu saskaņo,
         Kopienu likumdevējam nevar liegt iespēju šo aktu pielāgot apstākļu izmaiņām vai jaunām zināšanām, ņemot vērā viņa uzdevumu
         uzraudzīt vispārējo Līgumā paredzēto interešu aizsardzību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 77. un 78. punkts).

      35      Šajā sakarā Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome 43. punktā ir atzinusi, ka ar frāzi
         “pasākumi, lai tuvinātu [..] aktus”, kas minēta EKL 95. pantā, Līguma autori atkarībā no saskaņojamās nozares vispārējā konteksta
         un konkrētajiem apstākļiem ir vēlējušies Kopienu likumdevējam piešķirt rīcības brīvību attiecībā uz to, kāda aktu tuvināšanas
         tehnika ir vispiemērotākā vēlamā rezultāta sasniegšanai, it īpaši nozarēs, kurām piemīt tehniski sarežģītas īpašības.

      36      Turklāt, tā kā nosacījumi EKL 95. panta kā juridiskā pamata izmantošanai ir izpildīti, Kopienu likumdevējam nevar liegt izmantot
         šo juridisko pamatu tāpēc, ka patērētāju aizsardzībai ir izšķirošā nozīme, izdarot izvēli (saistībā ar sabiedrības veselības
         aizsardzību skat. iepriekš minēto 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā Vācija/Parlaments un Padome, 88. punkts; spriedumu
         lietā British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 62. punkts, kā arī 2005. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑154/04 un C‑155/04 Alliance for Natural Health u.c., Krājums, I‑6451. lpp., 30. punkts).

      37      Pārbaudot, vai ir izpildīti nosacījumi, lai EKL 95. pantu izmantotu kā Regulas Nr. 717/2007 juridisko pamatu, ir jāņem vērā
         visi iepriekš izklāstītie apsvērumi.

      38      Atbilstoši Regulas Nr. 717/2007 1. pantam, kā arī tās sešpadsmitajam un trīsdesmit astotajam apsvērumam ar to ievieš kopēju
         pieeju, lai nodrošinātu, ka publisko mobilo telefonsakaru tīklu lietotājiem nebūtu jāmaksā pārmērīgas cenas par Kopienas mēroga
         viesabonēšanas pakalpojumiem un lai mobilo sakaru operatori var darboties atbilstīgi vienotam saskaņotam tiesiskajam regulējumam,
         kas balstīts uz objektīvi noteiktiem kritērijiem. Tādējādi tā paredz veicināt iekšējā tirgus saskaņotu darbību, lai nodrošinātu
         patērētāju augsta līmeņa aizsardzību un vienlaicīgi saglabātu konkurenci starp mobilo sakaru tīklu operatoriem.

      39      Kā it īpaši izriet no Regulas Nr. 717/2007 pirmā apsvēruma un priekšlikuma regulai paskaidrojuma raksta 1. punkta, starptautisko
         viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumu cenas minētās regulas pieņemšanas laikā bija augstas un saikne starp izmaksām
         un cenām nebija tāda, kurai būtu jādominē konkurences tirgū. Tādēļ pārmērīgās mazumtirdzniecības cenas, kuras izrietēja gan
         no augstajiem vairumtirdzniecības tarifiem, kurus piemēroja apmeklēto sakaru tīklu ārvalstu operatori, gan daudzos gadījumos
         arī augstajiem mazumtirdzniecības uzcenojumiem, kurus piemēroja paša klienta tīkla operators.

      40      No tā arī var secināt, ka VRI, valsts pārvaldes iestādes, kā arī patērētāju aizsardzības iestādes visā Kopienā augstās mazumtirdzniecības
         cenas uzskatīja par konstantu problēmu un ka centieni šo problēmu atrisināt ar pastāvošo reglamentējošo noteikumu palīdzību
         nevainagojās ar cenu pazemināšanu.

      41      Īpaši tādēļ, ka no Regulas Nr. 717/2007 pieņemšanas laikā piemērojamā tiesiskā regulējuma izrietošie reglamentējošie noteikumi,
         kā tas izriet arī no regulas sestā un astotā apsvēruma, nebija pietiekams līdzeklis VRI rokās, lai veiktu efektīvus un izšķirošus
         pasākumus it īpaši attiecībā uz pārmērīgajām attiecīgo pakalpojumu vairumtirdzniecības cenām, no kurām viesabonēšanas vairumtirdzniecības
         tirgu īpatnību un šo pakalpojumu pārrobežu rakstura dēļ ir atkarīgas mazumtirdzniecības cenas. Šajā sakarā Kopienu likumdevējs
         konstatēja, ka, pirmkārt, VRI ir grūtības identificēt tirgū ietekmīgākos uzņēmumus un, otrkārt, ka tās nav spējīgas kontrolēt
         apmeklētā viesabonēšanas tīkla operatoru darbības citās dalībvalstīs, no kuriem ir atkarīgi abonenti, kolīdz tie vēlas lietot
         viesabonēšanas pakalpojumus Kopienā.

      42      Kā izriet no Regulas Nr. 717/2007 ceturtā un divpadsmitā apsvēruma, šajā sakarā Kopienu likumdevējs ir uzskatījis par nepieciešamu
         papildināt un nostiprināt reglamentējošo noteikumu normas, uz konceptuāli citādas pieejas pamata pieņemot minēto regulu kā
         ex ante regulējumu, kurā ņemtas vērā viesabonēšanas tirgu individuālās īpatnības, lai labotu minēto noteikumu trūkumus. Likumdevējs
         ceturtajā apsvērumā ir norādījis, ka noteikumos VRI nebija paredzēti pietiekami mehānismi, lai tās efektīvi un izlēmīgi rīkotos
         attiecībā uz viesabonēšanas tarifu noteikšanu Kopienā, un tādēļ šie noteikumi nav spējuši nodrošināt šo pakalpojumu iekšējā
         tirgus vienmērīgu darbību. Tas ir norādījis, ka regula ir atbilstošs instruments minētās situācijas labošanai.

      43      Šajā pašā sakarā Regulas Nr. 717/2007 astotajā apsvērumā, kā ticis minēts arī priekšlikuma regulai paskaidrojuma raksta 1. punktā,
         Kopienu likumdevējs ir atsaucies uz dalībvalstu atlikušo kompetenci pieņemt noteikumus par patērētāju aizsardzību un ir uzskatījis,
         ka minētajam kontekstam raksturīgie apstākļi var mazināt dalībvalstu kompetences ietvaros veikto pasākumu efektivitāti.

      44      Kopienu likumdevējs minētās regulas devītajā apsvērumā ir secinājis, ka dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kas atrisinātu ar
         viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumu Kopienā augstajām cenām saistīto problēmu, ko tiesas sēdē apstiprināja arī Komisija.

      45      No tā izriet, ka Kopienu likumdevējs bija sastapies ar situāciju, kurā šķita iespējama valsts pasākumu veikšana saistībā ar
         viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumu Kopienā augsto cenu problēmas risināšanu, pieņemot noteikumus mazumtirdzniecības
         cenu noteikšanai. Kā izriet no priekšlikuma regulai paskaidrojuma raksta 1. punkta un arī ietekmes novērtējuma 2.4. punkta,
         šādu pasākumu rezultātā valstu tiesiskie regulējumi attīstītos viendabīgi.

      46      Ņemot vērā šos apstākļus, Kopienu likumdevējs, rūpēdamies par konkurences saglabāšanu mobilo sakaru tīklu operatoru starpā,
         kā tika norādīts šī sprieduma 38. punktā, izvēlējās rīkoties, lai novērstu pasākumus, kurus dalībvalstis, iespējams, veiktu,
         izmantojot to atlikušo kompetenci patērētāju aizsardzības jomā.

      47      Ievērojot šī sprieduma 7.–11. punktā aprakstīto viesabonēšanas tirgu darbību un ņemot vērā viesabonēšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības
         un mazumtirdzniecības cenu būtisko savstarpējo atkarību, ir jāatzīst, ka dalībvalstu tiesisko regulējumu viendabīga attīstība,
         lai vienīgi samazinātu mazumtirdzniecības cenas, neietekmējot viesabonēšanas vairumtirdzniecības pakalpojumu sniegšanas izmaksas,
         varētu radīt būtiskus konkurences izkropļojumus un traucēt Kopienas viesabonēšanas tirgus pareizu darbību, kā tas izriet no
         Regulas Nr. 717/2007 četrpadsmitā apsvēruma. Šāda situācija pamato šī sprieduma 38. punktā minēto Kopienu likumdevēja izvirzīto
         mērķi aizsargāt iekšējā tirgus pareizu darbību.

      48      No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 717/2007 mērķis ir iekšējā tirgus darbības apstākļu uzlabošana un ka to varēja pieņemt,
         pamatojoties uz EKL 95. pantu.

      49      Tādēļ uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka tā pārbaudē nav atklājušies apstākļi, kas varētu ietekmēt Regulas Nr. 717/2007
         spēkā esamību.

       Par otro jautājumu
      50      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulā Nr. 717/2007 nav pārkāpti samērīguma un subsidiaritātes principi,
         nosakot maksimālās robežas ne tikai vidējām vairumtirdzniecības cenām par minūti, bet arī mazumtirdzniecības cenām un sakarā
         ar tām paredzot informēšanas pienākumus attiecībā uz viesabonentiem.

       Par samērīguma principa pārkāpumu
      51      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka samērīguma princips, kas ir viens no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, prasa, lai
         līdzekļi, kurus pielieto, īstenojot Kopienu tiesību normu, būtu atbilstoši attiecīgā tiesiskā regulējuma leģitīmo mērķu īstenošanai
         un nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai tos sasniegtu (2005. gada 6. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑453/03,
         C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04 ABNA u.c., Krājums, I‑10423. lpp., 68. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      52      Attiecībā uz šo nosacījumu ievērošanas pārbaudi tiesā Tiesa Kopienu likumdevējam ir atzinusi plašu rīcības brīvību tam piešķirto
         pilnvaru īstenošanā jomās, kurās tam ir jāizdara izvēle ar politiku, ekonomiku vai sociālām lietām saistītos jautājumos un
         kurās tam ir jāveic sarežģīts novērtējums. Tādēļ runa nav par to, vai šajā jomā veiktais pasākums bija labākais vai vienīgais
         iespējamais, jo tikai tā neatbilstība mērķim, ko kompetentās iestādes vēlas sasniegt, var ietekmēt šāda pasākuma likumību
         (šajā ziņā skat. 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑189/01 Jippes u.c., Krājums, I‑5689. lpp., 82. un 83. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 123. punkts; apvienotajās lietās Alliance for Natural Health u.c., 52. punkts, kā arī 2009. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑558/07 S.P.C.M. u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 42. punkts).

      53      Katrā ziņā, pat šādas rīcības brīvības esamības gadījumā Kopienu likumdevējam sava izvēle ir jābalsta uz objektīviem kritērijiem.
         Turklāt, izvērtējot ar dažādiem iespējamiem pasākumiem saistītos ierobežojumus, ir jāpārbauda, vai ar veikto pasākumu sasniegtie
         mērķi var pamatot saimnieciski negatīvas sekas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem operatoriem (šajā ziņā skat. 2005. gada
         10. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑96/03 un C‑97/03 Tempelman un van Schaijk, Krājums, I‑1895. lpp., 48. punkts; 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑86/03 Grieķija/Komisija, Krājums, I‑10979. lpp.,
         96. punkts, kā arī 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑504/04 Agrarproduktion Staebelow, Krājums, I‑679. lpp., 37. punkts).

      54      Tādēļ Tiesai, pamatojoties uz iepriekš minētajiem kritērijiem, ir jāpārbauda, vai – kā īpaši norādījušas prasītājas pamata
         lietā – ar Regulu Nr. 717/2007 tiek pārkāpts samērīguma princips, jo tajā ir noteiktas maksimālās robežas ne tikai vairumtirdzniecības
         cenai, bet paredzētas arī mazumtirdzniecības cenu maksimālās robežas, kā arī saistībā ar tām paredzēti informēšanas pienākumi
         attiecībā uz viesabonentiem.

      55      Šajā sakarā iepriekš ir jāatgādina, ka Komisija, pirms izstrādāt priekšlikumu regulai, veica visaptverošu izpēti, kuras rezultāts
         ir apkopots šī sprieduma 5. punktā minētajā ietekmes novērtējumā. No tā izriet, ka tā ir pārbaudījusi dažādas iespējas šajā
         jomā, tostarp tikai mazumtirdzniecības cenu reglamentēšanu, tikai vairumtirdzniecības cenu reglamentēšanu vai arī abu cenu
         reglamentēšanu, un ka tā ir izvērtējusi šo dažādo reglamentācijas veidu ekonomisko ietekmi, kā arī dažādu tarifu struktūru
         ietekmi.

      56      Maksimālo tarifu viesabonēšanas mazumtirdzniecības pakalpojumiem noteikšanas, izmantojot Regulas Nr. 717/2007 4. panta 2. punktā
         paredzēto Eiropas tarifu, mērķis cita starpā, kā tas izriet arī no šīs regulas 1. panta, kā arī četrpadsmitā un sešpadsmitā
         apsvēruma, ir patērētāju aizsardzības nolūkā samazināt cenas, kuras publisko mobilo telefonsakaru tīklu lietotājiem jāmaksā
         par šiem pakalpojumiem.

      57      Turklāt it īpaši no Regulas Nr. 717/2007 deviņpadsmitā apsvēruma izriet, ka Eiropas tarifa ieviešanas rezultātā Kopienas viesabonēšanas
         mazumtirdzniecības pakalpojumu cenām būtu pieņemamāk nekā līdz šim jāatspoguļo ar šo pakalpojumu sniegšanu saistītās izmaksas.

      58      Kā izriet no šī sprieduma 39. punkta, Regulas Nr. 717/2007 pieņemšanas brīdī vidējā mazumtirdzniecības cena Kopienā par zvanu
         viesabonēšanas tīklā bija augsta un attiecība starp izmaksām un cenām, nebija tāda, kādai vajadzētu dominēt konkurences tirgū.
         Vidējā mazumtirdzniecības cena par zvanu viesabonēšanas tīklā tolaik bija EUR 1,15 par minūti, proti, kā izriet no ietekmes
         izvērtējuma, piecas reizes augstāka par pakalpojuma sniegšanas vairumtirdzniecības izmaksām.

      59      Regulas Nr. 717/2007 4. panta 2. punktā paredzētais Eiropas tarifa līmenis ir paredzēts ievērojami zemāks par šo vidējo cenu.
         Turklāt ar to paredzētie maksimālie tarifi, kā izriet no priekšlikuma regulai paskaidrojuma raksta 3. punkta, ir pielāgoti
         atbilstošajiem vairumtirdzniecības cenu maksimālajiem līmeņiem, lai rezultātā mazumtirdzniecības tarifi precīzāk atspoguļotu
         pakalpojumu sniedzēju izmaksas.

      60      Šādos apstākļos maksimālo tarifu mazumtirdzniecības cenām ieviešana ar šo normu ir uzskatāma par piemērotu pasākumu patērētāju
         aizsardzībai no pārāk augstām cenām.

      61      Attiecīgā pasākuma nepieciešamība ir apstrīdēta, norādot, ka ar minēto pasākumu ir pārsniegtas mērķa sasniegšanai nepieciešamā
         robežas, ņemot vērā konkurences pastāvēšanu mazumtirdzniecības tirgos. Mazāk ierobežojoša un samērīgāka pieeja būtu bijusi
         reglamentēt tikai vairumtirdzniecības cenas, tādējādi panākot mazumtirdzniecības cenu kritumu konkurences ietekmē atbilstoši
         piedāvājuma un pieprasījuma noteikumiem un paredzot VRI iespēju, pamatojoties uz konkrēti definētiem reglamentētiem kritērijiem,
         iejaukties gadījumos, kad minētie tirgi nedarbojas pareizi.

      62      Šajā sakarā it īpaši no Regulas Nr. 717/2007 četrpadsmitā apsvēruma izriet, ka Kopienu likumdevējs ir vadījies pēc atziņas,
         ka vairumtirdzniecības cenu samazināšana nenozīmētu mazumtirdzniecības cenu samazināšanos, ja nav konkrētu iniciatīvas pasākumu
         šajā sakarā.

      63      Priekšlikuma regulai, uz kura pamata Kopienu likumdevējs pieņēma Regulu Nr. 717/2007, paskaidrojuma rakstā Parlaments un Komisija
         it īpaši norāda uz to, ka Kopienas viesabonēšanas vairumtirdzniecības pakalpojumu tirgus reglamentēšana vien negarantētu,
         ka vairumtirdzniecības cenu samazināšanās ietekmētu mazumtirdzniecības cenas, ņemot vērā, ka uz operatoriem netiktu izdarīts
         nekāds konkurences spiediens, lai to darītu. Pieredze esot pierādījusi, ka vairumtirdzniecības cenu samazināšana nebūt nenozīmē,
         ka samazināsies arī mazumtirdzniecības cenas.

      64      Padome šajā sakarā precizēja, ka likumdevējs ir atzinis par vajadzīgu kontrolēt mazumtirdzniecības cenas īpaši tādēļ, ka šajā
         specifiskajā nozarē konkurence mazumtirdzniecības cenu jomā principā notiek mazumtirdzniecības piedāvājumu paketes līmenī
         un ka lielākajai daļai patērētāju viesabonēšana ir tikai neliela šīs paketes daļa, un tādēļ tai nav izšķirošas nozīmes, nedz
         izvēloties operatoru, nedz izlemjot par tā maiņu.

      65      Iestādes, kuras iesniegušas apsvērumus Tiesai, vēl ir atsaukušās uz ietekmes novērtējumu, no kura izriet, ka viesabonēšanas
         tirgu dinamika ir uzskatāma par sarežģītu un progresējošu un tādēļ pastāvot risks, ka vairumtirdzniecības cenu samazināšana
         neatspoguļosies mazumtirdzniecības cenu samazinājumā. No tā arī izriet, ka tādējādi būtu ieteicams vienlaicīgi reglamentēt
         arī mazumtirdzniecības cenas. Šāda riska pastāvēšanas faktu ir atzinusi arī ERIG pirms ietekmes novērtējuma notikušo publisko
         konsultāciju ietvaros 2006. gada 22. martā sniegtās atbildes 3.12. punktā, ko tā sniedza īpaši tām dalībvalstīm, kuru tirgos
         konkurence ir mazāk izteikta.

      66      Turklāt ir jāatzīst, ka vairumtirdzniecības cenu reglamentēšana vien tieši un nekavējoties patērētājus neietekmētu. Tieši
         pretēji – viņu tiešā veidā situāciju spētu uzlabot vienīgi mazumtirdzniecības cenu reglamentēšana.

      67      Turklāt jānorāda – kā izriet no Regulas Nr. 717/2007 trīspadsmitā apsvēruma –, ka Kopienu likumdevējs ir atzinis, ka veiktie
         pasākumi ir ārkārtas rakstura, ko attaisno viesabonēšanas tirgu specifiskās īpašības.

      68      Šādos apstākļos, it īpaši ņemot vērā Kopienu likumdevēja plašo rīcības brīvību attiecīgajā nozarē, kurā tam ir jāizdara izvēle
         ar ekonomiku saistītos jautājumos un kurā tam ir jāveic sarežģīts novērtējums, var pamatoti uzskatīt, ka ar vairumtirdzniecības
         tirgu reglamentēšanu vien netiktu sasniegts tāds pats rezultāts, kā ar tādu tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkojamais, kurš
         attiecas gan uz vairumtirdzniecības, gan uz mazumtirdzniecības tirgiem, kas tādējādi pamato šī regulējuma nepieciešamību.

      69      Visbeidzot, ņemot vērā nozīmīgumu, kāds EKL 95. panta 3. punkta ietvaros ir piešķirts patērētāju aizsardzības mērķim, ar izvirzīto
         mērķi samērīga ir uzskatāma tāda laikā ierobežota intervence tirgū, kurā valda konkurence, kas nekavējoties ļauj nodrošināt
         patērētāju aizsardzību pret pārmērīgām cenām, kā tas ir izskatāmajā lietā, pat ja tā varētu negatīvi ietekmēt atsevišķus operatorus.

      70      Tādēļ ir jāatzīst, ka, Regulas Nr. 717/2007 4. pantā papildus vairumtirdzniecības maksimālajiem tarifiem paredzot maksimālos
         mazumtirdzniecības tarifus, Kopienu likumdevējs nav pārsniedzis tam atzītās rīcības brīvības robežas. Tas pats ir attiecināms
         uz minētās regulas 6. panta 3. punktā paredzēto informēšanas pienākumu, jo šī norma nostiprina mazumtirdzniecības cenu reglamentēšanas
         lietderīgo iedarbību un to attaisno patērētāju aizsardzības mērķis.

      71      No tā izriet, ka ar Regulas Nr. 717/2007 4. pantu un 6. panta 3. punktu samērīguma princips nav pārkāpts.

       Par subsidiaritātes principa pārkāpumu
      72      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka subsidiaritātes princips ir noteikts EKL 5. panta otrajā daļā un konkretizēts Līgumam pievienotajā
         protokolā par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu, saskaņā ar kuru jomās, kas nav ekskluzīvā
         Kopienas kompetencē, tā rīkojas vienīgi tad, ja dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt paredzētās darbības mērķus un ja paredzētās
         darbības apjoma vai rezultātu dēļ tos var vieglāk sasniegt Kopienas līmenī. Šī protokola 5. punktā ir paredzētas arī vadlīnijas
         šo nosacījumu izpildes konstatēšanai.

      73      Attiecībā uz leģislatīvajiem aktiem minētā protokola 6. un 7. punktā ir precizēts, ka Kopiena kā likumdevējs darbojas tikai
         tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs, un ka Kopienas pasākumos būtu iespējami plašas iespējas jāparedz valstu lēmumiem atbilstīgi
         pasākuma mērķim un ievērojot Līguma prasības.

      74      Tā 3. punktā turklāt ir precizēts, ka subsidiaritātes princips neliek apšaubīt pilnvaras, ko Kopienai piešķir Līgums, kā tās
         interpretē Tiesa.

      75      Attiecībā uz EKL 95. pantu Tiesa ir atzinusi, ka subsidiaritātes princips ir piemērojams gadījumos, kad Kopienu likumdevējs
         izmanto šo juridisko pamatu tiktāl, ciktāl šajā normā Kopienai nav paredzēta ekskluzīva kompetence regulēt ekonomiskās aktivitātes
         iekšējā tirgū (iepriekš minētais spriedums lietā British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 179. punkts).

      76      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Kopienu likumdevējs, rūpēdamies par konkurences saglabāšanu mobilo sakaru tīklu operatoru starpā,
         ar Regulas Nr. 717/2007 pieņemšanu izveidoja kopēju pieeju, lai īpaši veicinātu iekšējā tirgus saskaņotu darbību, kas ļauj
         minētajiem operatoriem darboties atbilstoši savstarpēji atbilstošiem reglamentējošiem noteikumiem.

      77      Kā izriet no šīs regulas četrpadsmitā apsvēruma, viesabonēšanas pakalpojumu vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības cenu
         savstarpējā atkarība ir ļoti būtiska, kā dēļ jebkurš pasākums, lai samazinātu tikai mazumtirdzniecības cenas, neietekmējot
         Kopienas viesabonēšanas vairumtirdzniecības pakalpojumu cenas, varētu traucēt Kopienas viesabonēšanas tirgus darbību. Kopienu
         likumdevējs tādēļ ir izlēmis, ka viņa rīcībai ir nepieciešama kopēja pieeja kā vairumtirdzniecības cenu, tā arī mazumtirdzniecības
         cenu sakarā, lai veicinātu šādu pakalpojumu iekšējā tirgus saskaņotu darbību.

      78      No minētās savstarpējās atkarības izriet, ka Kopienu likumdevējs pamatoti varēja uzskatīt, ka tā darbībās bija jāietver arī
         intervence mazumtirdzniecības cenu jomā. Tādēļ, ņemot vērā Regulā Nr. 717/2007 paredzētās kopējās pieejas iedarbību, regulas
         mērķi vislabāk iespējams sasniegt Kopienas līmenī.

      79      Tādējādi Regulas Nr. 717/2007 4. pants un 6. panta 3. punkts nav spēkā neesoši subsidiaritātes principa pārkāpuma dēļ.

      80      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tā pārbaudē netika atklāti apstākļi, kas varētu
         ietekmēt Regulas Nr. 717/2007 4. panta un 6. panta 3. punkta spēkā esamību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Uzdoto jautājumu pārbaudē netika atklāti apstākļi, kas varētu ietekmēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 27. jūnija
            Regulas (EK) Nr. 717/2007 par viesabonēšanu publiskajos mobilo telefonsakaru tīklos Kopienā un grozījumiem Direktīvā 2002/21/EK
            spēkā esamību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1959. gada 17. jūlijā. # Phoenix-Rheinrohr AG pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 20-58.