title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 12.maijā.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. pret Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sąd Najwyższy - Polija.#Akts par pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem - 58. pants - Direktīva 2002/21/EK - Komisijas pamatnostādnes - Nepublicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī dalībvalsts valodā - Izdevība atsaukties.#Lieta C-410/09.

text:
      Lieta C‑410/09
      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      pret
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      (Sąd Najwyższy lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Akts par pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem – 58. pants – Direktīva 2002/21/EK – Komisijas pamatnostādnes – Nepublicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī dalībvalsts valodā – Attiecināmība
      Sprieduma kopsavilkums
      Jaunu dalībvalstu pievienošanās Kopienām – 2003. gada Pievienošanās akts – Saskaņā ar Direktīvu 2002/21 pieņemtas Komisijas
            pamatnostādnes – Nepublicēšana “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” dalībvalsts valodā – Attiecināmība uz privātpersonu
      (2003. gada Pievienošanās akta 58. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21 15. un 16. pants)
      Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas
         Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai
         nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (2003. gada Pievienošanās akts), 58. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, ar kuru tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu operatoram
         uzliek konkrētus reglamentējošus pienākumus, atsaucas uz Komisijas vadlīnijām tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai
         atbilstoši Kopienu reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, lai gan šīs
         vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts valodā, lai arī tā ir viena no Savienības oficiālajām valodām.

      Direktīvas 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem
         15. un 16. pants, kuri tieši attiecas uz valsts pārvaldes iestādēm, ir šo vadlīniju juridiskais pamats. Tajās nav ietverts
         nekāds pienākums, kurš tieši vai netieši var tikt uzlikts personām. Tādējādi tas, ka šīs vadlīnijas kādas dalībvalsts valodā
         nav publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, netraucē šis valsts pārvaldes iestādēm uz tām atsaukties personai adresētā lēmumā.

      Ar 2003. gada Pievienošanās akta 58. pantu Padomei, Komisijai vai Eiropas Centrālajai bankai nav uzlikts pienākums šajā pantā
         uzskaitītajās deviņās jaunajās valodās tulkot visus iestāžu un Eiropas Centrālās bankas pirms jauno dalībvalstu pievienošanās
         pieņemtos tiesību aktus. Minētajā pantā, kurā reglamentēts valodu lietojums iestāžu un Eiropas Centrālās bankas pirms pievienošanās
         pieņemtajos tiesību aktos un šo tiesību aktu izziņošanas nosacījumi, ir vienīgi paredzēts, ka pēc pievienošanās šo tiesību
         aktu vidū vienīgi tie tiesību akti, kuri ir sagatavoti jauno dalībvalstu oficiālajās valodās, kuras ir Savienības oficiālās
         valodas, ir autentiski saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citās oficiālajās valodās sagatavotie dokumenti un publicējami
         Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja tiek publicēti šie pēdējie minētie dokumenti. Minētais pants nozīmē, ka dalībvalstis un iestādes atlasa Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicējamos tiesību aktus, un ar to nav izslēgts, ka kādi konkrēti tiesību akti netiek publicēti. Tādējādi 2003. gada Pievienošanās
         akta 58. pants neprasa, lai 2002. gada vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tiktu publicētas poļu valodā.

      (sal. ar 31., 34., 37. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 12. maijā (*)

      Akts par pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem – 58. pants – Direktīva 2002/21/EK – Komisijas pamatnostādnes – Nepublicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī dalībvalsts valodā – Attiecināmība
      Lieta C‑410/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Sąd Najwyższy (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 28. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā

      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      pret
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,

      piedaloties
      Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh] (referente),

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 30. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. vārdā – M. Korcs [M. Korcz] un S. Dudziks [S. Dudzik], radcy prawni,

      –        Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej vārdā – M. Koltonskis [M. Kołtoński] un D. Pavlovska [D. Pawłowska], radcy prawni,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Špunars [M. Szpunar], pārstāvis,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – Ž. Brauns [G. Braun] un K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 58. pantu Aktā par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas,
         Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas,
         Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas
         ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “2003. gada Pievienošanās akts”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (turpmāk tekstā – “PTC”) un Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (Elektronisko komunikāciju biroja priekšsēdētājs, turpmāk tekstā – “Prezes”) par konkrētiem reglamentējošiem pienākumiem, kurus Prezes ir uzlicis PTC.

       Atbilstošās tiesību normas
       2003. gada Pievienošanās akts
      3        Saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta 2. pantu:

      “Pamatlīgumi un akti, ko iestādes un Eiropas Centrālā banka pieņēmusi pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši
         jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos Līgumos un šajā Aktā paredzētajiem nosacījumiem.”

      4        2003. gada Pievienošanās akta 58. pantā ir noteikts:

      “Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas sagatavotie un pirms pievienošanās pieņemtie iestāžu un Eiropas Centrālās
         bankas akti no pievienošanās dienas ir autentiski čehu, igauņu, ungāru, latviešu, lietuviešu, maltiešu, poļu, slovāku un slovēņu
         valodā saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dokumenti pašreizējās vienpadsmit valodās. Tos publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja tie tāpat ir publicēti pašreizējās valodās.”

       Regula Nr. 1
      5        Saskaņā ar 1. pantu Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulā Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas
         (OV 1958, 17, 385. lpp.), kas grozīta ar 2003. gada Pievienošanās aktu, Eiropas Savienības oficiālās valodas ir:

      “spāņu, čehu, dāņu, vācu, igauņu, grieķu, angļu, franču, itāļu, latviešu, lietuviešu, ungāru, maltiešu, holandiešu, poļu,
         portugāļu, slovāku, slovēņu, somu un zviedru valoda”.

      6        Šīs regulas 4. pantā ir noteikts:

      “Regulas un citus vispārēji piemērojamus dokumentus izstrādā visās divdesmit oficiālajās valodās.”
      7        Minētās regulas 5. pantā ir noteikts:

      “Eiropas Savienības Oficiālo Vēstnesi publicē divdesmit oficiālajās valodās.”

      8        Saskaņā ar šīs regulas 8. pantu:

      “Ja dalībvalstij ir vairāk nekā viena oficiālā valoda, pēc attiecīgās valsts pieprasījuma valodas lietojumu reglamentē tās
         tiesību aktu vispārīgie noteikumi.”

       Direktīva 2002/21/EK
      9        Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā
         uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva; OV L 108, 33. lpp.) 1. panta 1. punkts ir šāds:

      “Ar šo direktīvu izveido saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, saistītu
         iekārtu un saistītu pakalpojumu reglamentēšanai. Tā nosaka valsts pārvaldes iestāžu uzdevumus un izveido procedūru kopumu,
         lai nodrošinātu saskaņotu reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā Kopienā.”

      10      Direktīvas 2002/21 15. panta, kurš attiecas uz tirgus noteikšanas procedūru, 1.–3. punktā ir noteikts:

      “1.      Pēc publiskas apspriedes un apspriedes ar valsts pārvaldes iestādēm Komisija pieņem rekomendāciju par attiecīgajiem produktu
         un pakalpojumu tirgiem (še turpmāk “rekomendācija”). Rekomendācijā saskaņā ar I pielikumu nosaka tos produktu un pakalpojumu
         tirgus elektronisko komunikāciju nozarē, kuru īpašības var būt tādas, kas pamato īpašajās direktīvās minēto reglamentējošo
         pienākumu uzlikšanu, neierobežojot tirgus, kurus īpašos gadījumos var noteikt saskaņā ar konkurences tiesībām. Komisija nosaka
         tirgus saskaņā ar konkurences tiesību principiem.

      Komisija regulāri pārskata rekomendāciju.
      2.      Komisija vēlākais šīs direktīvas spēkā stāšanās dienā dara zināmas vadlīnijas tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai
         (še turpmāk “vadlīnijas”), kas ir saskaņā ar konkurences tiesību principiem.

      3.      Valsts pārvaldes iestādes, iespēju robežās ņemot vērā rekomendāciju un vadlīnijas, nosaka attiecīgos tirgus, kas atbilst valsts
         apstākļiem, jo īpaši attiecīgos ģeogrāfiskos tirgus to teritorijā, saskaņā ar konkurences tiesību principiem. Valsts pārvaldes
         iestādes pirms to tirgu noteikšanas, kas atšķiras no tiem, kas noteikti rekomendācijā, izpilda 6. un 7. pantā minētās procedūras.”

      11      Direktīvas 2002/21 16. panta ar nosaukumu “Tirgus analīzes procedūra” 1.–5. punktā ir paredzēts:

      “1.      Cik vien iespējams drīz pēc rekomendācijas vai jebkādu tās atjauninājumu pieņemšanas valsts pārvaldes iestādes veic attiecīgo
         tirgu analīzi, iespēju robežās ņemot vērā vadlīnijas. Dalībvalstis nodrošina, ka šī analīze attiecīgos gadījumos ir veikta
         sadarbībā ar valsts [konkurences jomā] kompetentajām iestādēm.

      2.      Ja valsts pārvaldes iestādei saskaņā ar Direktīvas 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) 16., 17., 18. vai 19. panta
         vai Direktīvas 2002/19/EK (piekļuves direktīva) 7. vai 8. panta prasībām ir jānosaka, vai uzlikt, saglabāt, grozīt vai atsaukt
         pienākumus uzņēmumiem, tā, pamatojoties uz tās šā panta 1. punktā minēto tirgus analīzi, nosaka, vai attiecīgais tirgus ir
         efektīvi konkurētspējīgs.

      3.      Ja valsts pārvaldes iestāde secina, ka tirgus ir efektīvi konkurētspējīgs, tā neuzliek vai nepatur nekādus īpašos reglamentējošos
         pienākumus, kas minēti šā panta 2. punktā. Gadījumos, kad nozarei īpaši reglamentējoši pienākumi jau pastāv, tā atsauc šādus
         pienākumus, kas uzlikti uzņēmumam attiecīgajā tirgū. Personām, kuras ietekmējusi šāda pienākumu atsaukšana, dod piemērotu
         paziņošanas termiņu.

      4.      Ja valsts pārvaldes iestāde nosaka, ka tirgus nav efektīvi konkurētspējīgs, tā nosaka uzņēmumus, kam ir būtiska ietekme minētajā
         tirgū saskaņā ar 14. pantu, un valsts pārvaldes iestāde šādiem uzņēmumiem uzliek atbilstīgus īpašus reglamentējošus pienākumus,
         kas minēti šā panta 2. punktā, vai patur vai groza šādus pienākumus, ja tādi jau pastāv.

      5.      Gadījumā, kad vairāku valstu tirgi ir noteikti ar lēmumu, kas minēts 15. panta 4. punktā, attiecīgās valsts pārvaldes iestādes
         kopā veic tirgus analīzi, iespēju robežās ņemot vērā vadlīnijas, un izlemj par šā panta 2. punktā minēto reglamentējošo pienākumu
         saskaņotu uzlikšanu, saglabāšanu, grozīšanu vai atcelšanu.”

      12      Saskaņā ar Direktīvas 2002/21 15. panta 2. punktu Komisija pieņēma vadlīnijas tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai
         atbilstoši Kopienu reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (OV 2002,
         C 165, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada vadlīnijas”).

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      13      PTC ir viens no galvenajiem telekomunikāciju operatoriem Polijā.

      14      2006. gada 17. jūlijā Prezes uzskatīja, ka PTC bija būtiska ietekme savienojuma pabeigšanas balss zvana pakalpojumu tirgū un nolēma šai sabiedrībai noteikt konkrētus reglamentējošos
         pienākumus.

      15      PTC iesniegtā apelācijas sūdzība par šo Prezes lēmumu tika noraidīta pirmās instances un apelācijas tiesās. Iesniedzējtiesā iesniegtajā kasācijas sūdzībā PTC uzskata, ka 2002. gada vadlīnijas, uz kurām balstās minētais lēmums, nav tai piemērojamas, jo tās poļu valodā nav tikušas
         publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

      16      Sąd Najwyższy [Augstākajai tiesai] ir šaubas par šīs nepublicēšanas sekām.

      17      Šī tiesa atgādina, ka Tiesa ir lēmusi, ka 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants nepieļauj, ka Kopienu tiesiskajā regulējumā,
         kurš Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav ticis publicēts jaunās dalībvalsts oficiālajā valodā, lai arī tā ir viena no Eiropas Savienības oficiālajām valodām,
         noteiktie pienākumi tiek uzlikti šajā valstī rezidējošām personām, lai gan šīs personas par šo tiesisko regulējumu var uzzināt,
         izmantojot citus līdzekļus (2007. gada 11. decembra spriedums lietā C‑161/06 Skoma‑Lux, Krājums, I‑10841. lpp., 57.–59. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑560/07 Balbiino, Krājums, I‑4447. lpp., 30. punkts).

      18      Šī judikatūra iesniedzējtiesai liek uzskatīt, ka Polijas telekomunikāciju sabiedrības atrodas neizdevīgākā situācijā nekā
         citās dalībvalstīs, kas nav Polijas Republika, dibinātās sabiedrības, kuras var iepazīties ar vadlīnijām šo valstu oficiālajā
         valodā.

      19      Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai iepriekš minētā sprieduma lietā Skoma‑Lux 51. pantā izmantotā frāze “Kopienu tiesiskajā regulējumā ietvertie pienākumi” attiecas vienīgi uz regulām un lēmumiem, kuri
         pēc to būtības rada pienākumus personām, vai šī frāze ir attiecināma arī uz citiem Savienības iestāžu aktiem, kuri ietekmē
         personu tiesības un pienākumus, kuri ir reglamentēti valsts tiesībās, tām transponējot Kopienu direktīvas. Šajā ziņā tā norāda,
         ka Tiesa savā 2009. gada 10. marta spriedumā lietā C‑345/06 Heinrich (Krājums, I‑1659. lpp.) esot plaši interpretējusi jēdzienu “Kopienu tiesiskais regulējums”, to attiecinot uz visiem Savienības
         iestāžu aktiem. Iesniedzējtiesa arī uzsver, ka no 2007. gada 21. jūnija sprieduma lietā C‑158/06 ROM‑projecten (Krājums, I‑5103. lpp.) izrietot, ka publicējami ir ne tikai Savienības tiesību akti, kuri personām uzliek pienākumus, bet
         ir jāpublicē arī tādi akti, kuros vienīgi ir noteikts pienākums dalībvalstij konkrēti rīkoties attiecībā pret personām.

      20      Iesniedzējtiesa norāda, ka 2002. gada vadlīnijas personām, uz kurām tās attiecas, rada tiesisko paļāvību. Turklāt Komisija
         šīs vadlīnijas ir pieņēmusi, tieši pamatojoties uz Direktīvas 2002/21 15. panta 2. punktā paredzēto pienākumu. Šīs direktīvas
         15. panta 3. punktā un 16. panta 1. punktā ir paredzēts, ka valsts pārvaldes iestādei gan attiecīgo tirgu noteikšanā, gan
         to analīzē “iespēju robežās” ir jāņem vērā vadlīnijas.

      21      Šādos apstākļos Sąd Najwyższy nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai ar [2003. gada Pievienošanās akta] 58. pantu tiek ļauts, vēršoties pret personām dalībvalstī, atsaukties uz [2002. gada
         vadlīnijām], kuras atbilstoši [Direktīvas 2002/21] 16. panta 1. punktam valsts pārvaldes iestādei, veicot attiecīgo tirgu
         analīzi, iespēju robežās ir jāņem vērā, ja šīs vadlīnijas nav publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī šīs valsts oficiālajā valodā, kura ir Eiropas Savienības oficiālā valoda?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      22      Iesniedzējtiesa, uzdodot šo jautājumu, pēc būtības jautā, vai 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas nepieļauj, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, kurā tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējam nosaka konkrētus
         reglamentējošos pienākumus, var atsaukties uz 2002. gada vadlīnijām, ja tās Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts oficiālajā valodā, kas ir Savienības oficiālā valoda.

      23      Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatgādina, ka Savienības tiesību sistēmas pamatprincips ir tāds, ka valsts varas izdots tiesību
         akts nedrīkst tikt piemērots personām, ja tām nav bijusi iespēja ar to iepazīties (1979. gada 25. janvāra spriedums lietā 98/78
         Racke, Recueil, 69. lpp., 15. punkts).

      24      No 2003. gada Pievienošanās akta 2. panta izriet, ka tiesību akti, kurus [Eiropas Savienības] iestādes pieņēmušas pirms pievienošanās,
         ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un ir piemērojami tajās no pievienošanās dienas. Tomēr to piemērošana šo valstu fiziskām
         un juridiskām personām ir atkarīga no vispārējiem Savienības tiesību īstenošanas noteikumiem dalībvalstīs, kuri ir noteikti
         pamatlīgumos un – jauno dalībvalstu gadījumā – pašā 2003. gada Pievienošanās aktā (iepriekš minētais spriedums lietā Skoma‑Lux, 32. punkts).

      25      Saistībā ar Padomes un Komisijas pieņemtajām regulām, kā arī šo iestāžu pieņemtajām direktīvām, kuras tiek adresētas visām
         dalībvalstīm, no EKL 254. panta 2. punkta noteikumiem izriet, ka šie tiesību akti ir juridiski saistoši tikai pēc to publicēšanas
         Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Skoma‑Lux, 33. punkts).

      26      Turklāt šos tiesību aktus nevar piemērot dalībvalsts fiziskām un juridiskām personām, ja tām nav bijusi iespēja ar tiem iepazīties
         ar pienācīgas izziņošanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī palīdzību (iepriekš minētie spriedumi lietā Racke, 15. punkts, un lietā Skoma‑Lux, 37. punkts).

      27      Šie principi ir jāievēro vienādi gadījumā, kad dalībvalstīm saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu to īstenošanai ir jāveic
         pasākumi, ar kuriem personām tiek uzlikti pienākumi. Līdz ar to valsts pasākumi, ar kuriem, izpildot Savienības tiesisko regulējumu,
         personām ir noteikti pienākumi, ir jāpublicē, lai šīs personas varētu ar tiem iepazīties (šajā ziņā skat. 2002. gada 20. jūnija
         spriedumu lietā C‑313/99 Mulligan u.c., Recueil, I‑5719. lpp., 51. un 52. punkts). Šādā gadījumā ieinteresētajām personām ir jābūt iespējām uzzināt valsts veikto pasākumu,
         saskaņā ar kuriem tām uzlikti pienākumi, avotu. Tādējādi ir jāpublicē ne vien valsts tiesiskais regulējums, bet arī Savienības
         tiesību akts, saskaņā ar kuru attiecīgā gadījumā dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kuri uzliek pienākumus šīm personām (šajā
         ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Heinrich, 45.–47. punkts).

      28      Turklāt kopā no 2003. gada Pievienošanās akta 58. panta, kā arī Regulas Nr. 1 4., 5. un 8. panta izriet, ka Savienības regulas
         pienācīga izziņošana dalībvalstī, kuras valsts valoda ir Eiropas Savienības oficiālā valoda, ir jāsaprot kā šī tiesību akta
         publicēšana šajā valodā Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (iepriekš minētais spriedums lietā Skoma‑Lux, 34. punkts).

      29      Tiesa ir arī lēmusi, ka 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants neļauj pret dalībvalsts privātpersonu piemērot Savienības
         tiesisko regulējumu, kurš nav ticis publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī jaunās dalībvalsts valodā, lai gan šī valoda ir Eiropas Savienības oficiālā valoda, pat ja šīs personas varējušas uzzināt
         par šīs regulas esamību ar citu līdzekļu palīdzību (iepriekš minētie spriedumi lietā Skoma‑Lux, 51. punkts, un lietā Balbiino, 30. punkts).

      30      Ņemot vērā šī sprieduma 23.–29. punktā atgādināto judikatūru, kuras pamatā ir tiesiskās drošības un nediskriminācijas principi,
         jāpārbauda, vai 2002. gada vadlīniju formulējums personām uzliek pienākumus. Ja tas tā būtu un ja tās Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nebūtu publicētas poļu valodā, šīs vadlīnijas nevarētu tikt piemērotas personām Polijā.

      31      Direktīvas 2002/21 15. un 16. pants, kuri expressis verbis attiecas uz valsts pārvaldes iestādēm, ir 2002. gada vadlīniju juridiskais pamats. Ar šīm vadlīnijām valsts pārvaldes iestādes,
         nosakot attiecīgos tirgus un tos analizējot, tiek konsultētas jautājumā par to, lai noteiktu, vai tām ir piemērojams ex ante tiesiskais regulējums. Saskaņā ar šo vadlīniju 1. punktu tajās ir noteikti principi, ar kuriem valsts pārvaldes iestādēm
         ir jāpamato sava tirgu un efektīvas konkurences analīze, piemērojot kopējos reglamentējošos noteikumus attiecībā uz elektronisko
         komunikāciju. Šo vadlīniju 6. punktā ir arī noteikts, ka to mērķis ir valsts pārvaldes iestādēm noteikt vadlīnijas to jauno
         pienākumu īstenošanā attiecībā uz tirgu noteikšanu un ietekmes šajos tirgos izvērtēšanu (2009. gada 3. decembra spriedums
         lietā C‑424/07 Komisija/Vācija, Krājums, I‑11431. lpp., 75. un 76. punkts).

      32      2002. gada vadlīniju pirmajās trīs sadaļās ir ietverts globāls tādu metožu un kritēriju izklāsts, kuri ir izmantojami tirgus
         definēšanā, ietekmes tajā izvērtēšanā un tirgū ietekmīgo uzņēmumu noteikšanā. Šajā izklāstā būtībā ir apkopota attiecīgajā
         jomā esošā judikatūra, to papildinot ar trīs Komisijas paziņojumu pārskatu, kuri Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir tikuši publicēti poļu valodā, proti, Komisijas paziņojums par attiecīgā tirgus noteikšanu atbilstoši Kopienu konkurences
         tiesībām (OV 1997, C 372, 5. lpp., kā arī īpašais Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša izdevums poļu valodā, 1. sējums, 8. nodaļa, 155. lpp.), vadlīnijas par Kopienas konkurences noteikumu piemērošanu telekomunikāciju
         nozarē (OV 1991, C 233, 2. lpp., kā arī īpašais Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša izdevums poļu valodā, 1. sējums, 8. nodaļa, 43. lpp.) un Komisijas paziņojums par konkurences noteikumu piemērošanu pievienošanās
         nolīgumiem telekomunikāciju nozarē (OV 1998, C 265, 2. lpp., kā arī īpašais Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša izdevums poļu valodā, 1. sējums, 8. nodaļa, 255. lpp.).

      33      Pēdējās trīs sadaļas tiešāk attiecas uz Direktīvas 2002/21 īstenošanu. IV sadaļā ar nosaukumu “Reglamentējošo pienākumu noteikšana,
         atstāšana spēkā, grozīšana vai atcelšana” valsts pārvaldes iestādēm ir sniegtas norādes par veicamajiem pasākumiem pēc konkurējoša
         tirgus analīzes. V un VI sadaļa attiecas uz, pirmkārt, saistībā ar tirgus analīzi veikto izmeklēšanu un sadarbības procedūrām
         un, otrkārt, saistībā ar valsts pārvaldes iestāžu lēmumprojektiem veiktajām konsultēšanas un publicēšanas procedūrām. Papildus
         atgādinājumam par attiecīgajām piemērojamajām tiesību normām šajās trīs sadaļās ir precizēta sadarbības starp valsts pārvaldes
         iestādēm, valsts konkurences iestādēm un Komisiju mehānisma darbība.

      34      No iepriekš minētā izriet, ka 2002. gada vadlīnijās nav ietverts nekāds pienākums, kurš tieši vai netieši var tikt uzlikts
         personām. Tādējādi tas, ka šīs vadlīnijas poļu valodā nav publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, netraucē Polijas Republikas valsts pārvaldes iestādēm uz tām atsaukties personai adresētā lēmumā.

      35      Turklāt jānorāda, ka minētās vadlīnijas 2002. gadā tika publicētas Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša “C” sērijā. Pretēji tā “L” sērijai “C” sērijā tiek publicēti nevis juridiski saistoši tiesību akti, bet gan vienīgi ar Savienību
         saistītā informācija, ieteikumi un paziņojumi.

      36      PTC tomēr uzskata, ka, tā kā šīs vadlīnijas 2002. gadā tika publicētas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, tās saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta 58. pantu bija jāpublicē arī jauno dalībvalstu oficiālajās valodās, tostarp
         poļu valodā.

      37      Tomēr jānorāda, ka ar 2003. gada Pievienošanās akta 58. pantu Padomei, Komisijai vai Eiropas Centrālajai bankai nav uzlikts
         pienākums šajā pantā uzskaitītajās deviņās jaunajās valodās tulkot visus iestāžu un Eiropas Centrālās bankas pirms jauno dalībvalstu
         pievienošanās pieņemtos tiesību aktus. Minētajā pantā, kurā reglamentēts valodu lietojums iestāžu un Eiropas Centrālās bankas
         pirms pievienošanās pieņemtajos tiesību aktos un šo tiesību aktu izziņošanas nosacījumi, ir vienīgi paredzēts, ka pēc pievienošanās
         šo tiesību aktu vidū vienīgi tie tiesību akti, kuri ir sagatavoti jauno dalībvalstu oficiālajās valodās, kuras ir Savienības
         oficiālās valodas, ir autentiski saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citās oficiālajās valodās sagatavotie dokumenti
         un publicējami Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja tiek publicēti šie pēdējie minētie dokumenti. Minētais pants nozīmē, ka dalībvalstis un iestādes atlasa Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicējamos tiesību aktus, un ar to nav izslēgts, ka kādi konkrēti tiesību akti netiek publicēti. Tādējādi 2003. gada Pievienošanās
         akta 58. pants neprasa, lai 2002. gada vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tiktu publicētas poļu valodā.

      38      Jānorāda, ka Tiesa jau ir noraidījusi tāda vispārīgā Savienības tiesību principa esamību, saskaņā ar kuru jebkura informācija,
         kas var ietekmēt Savienības pilsoņa intereses, noteikti ir jāsagatavo šī pilsoņa lietojamajā valodā (šajā ziņā skat. 2003. gada
         9. septembra spriedumu lietā C‑361/01 P Kik/ITSB, Recueil, I‑8283. lpp., 82. un 83. punkts).

      39      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu jāatbild šādi: 2003. gada Pievienošanās akta 58. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka ar to tiek pieļauts, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, ar kuru tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu operatoram uzliek
         konkrētus reglamentējošus pienākumus, atsaucas uz 2002. gada vadlīnijām, lai gan šīs vadlīnijas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts valodā, lai arī tā ir viena no Savienības oficiālajām valodām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      40      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas
            Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai
            nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek
            pieļauts, ka valsts pārvaldes iestāde lēmumā, ar kuru tā elektronisko komunikāciju pakalpojumu operatoram uzliek konkrētus
            reglamentējošus pienākumus, atsaucas uz Komisijas vadlīnijām tirgus analīzei un būtiskas ietekmes tirgū novērtēšanai atbilstoši
            Kopienu reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, lai gan šīs vadlīnijas
            Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nav tikušas publicētas attiecīgās dalībvalsts valodā, lai arī tā ir viena no Savienības oficiālajām valodām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – poļu.


Tiesas spriedums 1999. gada 21.septembrī. # Maatschappij Drijvende Bokken BV pret Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Lieta C-219/97.


Tiesas spriedums 1980. gada 11. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 150/79.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1996. gada 11. jūlijā. # Giorgio Bernardi pret Eiropas Parlamentu. # Prasība atcelt tiesību aktu - Nepieņemamība. # Lieta T-146/95.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 19.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2003/58/EK - Sabiedrību tiesības - Atklātībā nododami dokumenti un ziņas - Vēstules un pasūtījuma veidlapas - Sankcijas - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-313/08.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2009. gada 19. maija spriedums – Komisija/Itālija
      (lieta C‑313/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2003/58/EK – Sabiedrību tiesības – Atklātībā nododami dokumenti un ziņas – Vēstules un pasūtījuma veidlapas – Sankcijas – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 12. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tiesību aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 15. jūlija
                  Direktīvas 2003/58/EK, ar ko Padomes Direktīvu 68/151/EEK groza attiecībā uz atklātības prasībām dažāda veida uzņēmējsabiedrībām
                  (OV L 221, 13. lpp.), 1. panta 4.–6. punkta prasības, nepieņemšana paredzētajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2003. gada 15. jūlija Direktīvas 2003/58/EK, ar ko Padomes Direktīvu 68/151/EEK groza attiecībā uz atklātības prasībām dažāda
                     veida uzņēmējsabiedrībām, 1. panta 4.–6. punkta prasības, Itālijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1998. gada 29.septembrī. # Canon Kabushiki Kaisha pret Metro-Goldwyn-Mayer Inc., iepriekš Pathe Communications Corporation. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # Lieta C-39/97.


title: Tiesas spriedums 2001. gada 13.martā.#PreussenElektra AG pret Schhleswag AG, piedaloties Windpark Reußenköge III GmbH un Land Schleswig-Holstein.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Kiel - Vācija.#Valsts atbalsts.#Lieta C-379/98.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2001. gada 13. martā (*)

      Elektronerģija – Atjaunojamie enerģijas avoti – Valsts regulējums, kas uzliek pienākumu elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem iepirkt elektroenerģiju par minimālo cenu un
         sadalīt radušos izdevumus starp šiem uzņēmumiem un iepriekš esošiem tīklu izmantojošajiem uzņēmumiem – Valsts atbalsts – Saderība ar preču brīvu apriti

      Lieta C‑379/98
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EK līguma 177. pantam (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 234. pants) iesniedza Landgericht Kiel (Vācija) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      PreussenElektra AG
      un
      Schleswag AG,

      piedaloties
      Windpark Reußenköge III GmbH
      un
      Land Schleswig-Holstein,

      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līguma 30. un 92. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 28. un 87. pants),
         kā arī EK līguma 93. panta 3. punktu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 88. panta 3. punkts).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātu priekšsēdētāji K. Gulmans [C. Gulmann], M. Vatelē [M. Wathelet] un V. Skouris [V. Skouris], tiesneši D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], Ž. P. Puisošē [J. P. Puissochet], P. Janns [P. Jann], L. Sevons [L. Sevón] un R. A. Šintgens [R. Schintgen] (referents),

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –       PreussenElektra AG vārdā – D. Zelners [D. Sellner], Rechtsanwalt,

      –       Schleswag AG vārdā – M. Nebendāls [M. Nebendahl], Rechtsanwalt,

      –       Windpark Reußenköge III GmbH un Land Schleswig-Holstein vārdā – V. Evers [W. Ewer], Rechtsanwalt,

      –       Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W. D. Plessing] un K. D. Kvasovskis [C. D. Quassowski], pārstāvji,

      –       Somijas valdības vārdā – H. Rotkiršs [H. Rotkirch] un T. Pinne [T. Pynnä], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz] un P. F. Nēmics [P. F. Nemitz], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 2000. gada 27. jūnijā sniedza PreussenElektra AG, Schleswag AG, Windpark Reußenköge III GmbH, Land Schleswig-Holstein, Vācijas valdība un Komisija,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2000. gada 26. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar 1998. gada 13. oktobra rīkojumu, ko Tiesa saņēma tā paša gada 23. oktobrī, Landgericht Kiel (Ķīles Apgabaltiesa), pamatojoties uz EK līguma 177. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 234. pants), uzdeva trīs prejudiciālus
         jautājumus par to, kā interpretēt EK līguma 30. un 92. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 28. un 87. pants), kā
         arī EK līguma 93. panta 3. punktu (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 3. punkts).

      2       Šis jautājums radās strīdā starp PreussenElektra AG (turpmāk tekstā – “PreussenElektra”) un Schleswag AG (turpmāk tekstā – “Schleswag”) par to, lai tiktu atmaksātas summas, kuras PreussenElektra samaksājusi Schleswag, piemērojot 4. panta 1. punktu 1990. gada 7. decembra Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz (likums par atjaunojamās enerģijas elektrības pievadi publiskajiem energotīkliem, BGBl. 1990 I, 2633. lpp.; turpmāk tekstā – “Stromeinspeisungsgesetz”), redakcijā, kas izriet no 3. panta 2. punkta 1998. gada 24. aprīļa Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts (likums par enerģētikas tiesību jauno regulējumu, BGBl. 1998 I, 730. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada likums”).

       Atbilstošais tiesiskais regulējums
      3       Stromeinspeisungsgesetz stājās spēkā 1991. gada 1. janvārī. Saskaņā ar tā 1. pantu, kura virsraksts ir “Piemērošanas joma”, tas sākotnējā versijā
         regulēja vienīgi no hidroenerģijas, vēja enerģijas, saules enerģijas, izgāztuvju un notekūdeņu apstrādes iekārtu gāzēm, lauksaimniecības
         vai mežistrādes produktiem vai atliekām un bioloģiskajiem atkritumiem radītās elektrības iegādi, ko veic publiskie elektroenerģijas
         apgādes uzņēmumi, kā arī samaksu par šāda veida elektrību.

      4       Ir zināms, ka publiskā elektroenerģijas apgādes uzņēmuma jēdziens aptver gan privātos uzņēmumus, gan uzņēmumus, kas daļēji
         vai pilnīgi pieder publiskajam sektoram.

      5       1994. gada 19. jūlijā pieņemtais Gesetz zur Sicherung des Einsatzes von Steinkohle in der Verstromung und zur Änderung des Atomgesetzes und des Stromeinspeisungsgesetzes (likums par ogļu piegādes garantēšanu elektrostacijām un par grozījumiem likumā par kodolenerģiju un Stromeinspeisungsgesetz, BGBl. 1994, I, 1618. lpp.; turpmāk tekstā – “1994. gada likums”) paplašināja Stromeinspeisungsgesetz piemērošanas jomu, kā tā noteikta tā 1. pantā, un attiecināja to uz enerģiju, kas rodas kokapstrādes rūpniecībā. 1998. gada
         likums atsauci uz lauksaimniecības vai mežistrādes produktiem vai atliekām un bioloģiskajiem atkritumiem, kā arī uz kokapstrādes
         rūpniecību aizstāja ar jēdzienu “biomasa” un precizēja, ka Stromeinspeisungsgesetz attiecas uz uzskaitītajiem atjaunojamiem enerģijas avotiem “šī likuma spēkā esamības jomā”.

      6       Stromeinspeisungsgesetz 2. pants ar virsrakstu “Iepirkuma pienākums” paredz, ka elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem ir pienākums iepirkt elektrību,
         kas saražota viņu apgādes zonā no atjaunojamiem energoresursiem un samaksāt par to saskaņā ar 3. panta noteikumiem. Šī panta
         redakcija, kas izriet no 1998. gada likuma, ar kuru tika pievienots otrais un trešais teikums, ir šāda:

      “Energoapgādes uzņēmumiem, kas ekspluatē vispārējās apgādes tīklu, ir pienākums iepirkt elektrību, kas saražota to apgādes
         teritorijā no atjaunojamiem energoresursiem, un samaksāt par šīs elektrības saņemšanu saskaņā ar 3. pantu. Kas attiecas uz
         ražošanas iekārtām, kas neatrodas tīkla ekspluatētāja apgādes zonā, šis pienākums attiecas uz uzņēmumu, kura tīkls, kas ir
         piemērots strāvas piegādei, ir iekārtai tuvākais. Uzskaites vajadzībām pārsniedzošās izmaksas, kas izriet no 2. un 4. panta
         piemērošanas, var attiecināt uz sadali vai transportu un ņemt vērā, nosakot transporta atlīdzību.”

      7       Stromeinspeisungsgesetz 3. pants redakcijā, kas izriet no 1998. gada likuma, ar virsrakstu “Atlīdzības summa” paredz:

      “1. Kas attiecas uz elektrību, kas saražota no hidroenerģijas, izgāztuvju un notekūdeņu apstrādes iekārtu gāzēm un no biomasas,
         atlīdzība sasniedz vismaz 80 % no vidējās peļņas par kilovatstundu, ko gūst no elektrības piegādes visiem gala patērētājiem,
         ko veic elektroenerģijas apgādes uzņēmumi. Hidroelektrostaciju vai iekārtu, lai apstrādātu izgāztuvju un notekūdeņu apstrādes
         iekārtu gāzes, kuru jauda pārsniedz 500 kilovatus, gadījumā šī norma attiecas tikai uz to elektrības daļu, kas pienākusi katrā
         uzskaites gadā, kas atbilst 500, dalot ar iekārtas jaudu kilovatos; jaudu definē ar vidējo gada lielumu maksimālajai faktiskajai
         jaudai, ko mēra katru mēnesi. Elektrības pārpalikuma cena sasniedz vismaz 65 % no vidējās peļņas pirmajā fāzē.

      2. Kas attiecas uz saules vai vēja enerģijas saražoto elektrību, atlīdzība sasniedz vismaz 90 % no vidējās peļņas 1. punkta
         pirmajā fāzē.

      3. Vidējā peļņa, kas jāņem vērā attiecībā uz 1. un 2. punktu, ir vērtība, kuru katru gadu publicē federālais statistikas birojs
         attiecībā uz priekšpēdējo kalendāro gadu, kuru izsaka bez apgrozījuma nodokļa feniņos par kilovatstundu. Lai aprēķinātu atlīdzību,
         piemērojot 1. un 2. punktu, ir jānoapaļo līdz diviem cipariem pēc komata.”

      8       Lai gan pēc grozījumiem, kuri Stromeinspeisungsgesetz tika izdarīti ar 1994. gada likumu, atlīdzība, kas noteikta par elektrību, kas minēta 3. panta 1. punktā, no 75 % ir kļuvusi
         par 80 % no vidējās peļņas par kilovatstundu, kas nāk no elektrības piegādes visiem gala patērētājiem, atlīdzība, kas noteikta
         attiecībā uz elektrību, kas saražota no saules un vēja enerģijas, kas minēta 3. panta 2. punktā, nav mainījusies kopš Stromeinspeisungsgesetz stāšanās spēkā.

      9       Tā sākotnējā versijā Stromeinspeisungsgesetz 4. panta ar virsrakstu “Grūtību klauzula” redakcija bija šāda:

      “1. Pienākumi, kas paredzēti 2. un 3. pantā, nepastāv, ja to ievērošana var radīt nepamatotas grūtības vai padarīt neiespējamu
         elektroenerģijas apgādes uzņēmuma pienākumu, kas izriet no 1989. gada 18. decembra Bundestarifordnung Elektrizität (BGBl. 1989 I, 2255. lpp.) ievērošanu. Šādos gadījumos pienākumus nodod iepriekš esošam (vorgelagerte) elektroenerģijas apgādes uzņēmumam.

      2. Uzskata, ka ir nepamatotas grūtības, ja, piemēram, elektroenerģijas apgādes uzņēmumam savas cenas jāpalielina līdz līmenim,
         kas ir būtiski augstāks par citu līdzīgu apgādes uzņēmumu cenu līmeni vai iepriekš esošu uzņēmumu cenu līmeni.”

      10     Ar 1998. gada likumu tika veikti vairāki Stromeinspeisungsgesetz 4. panta grozījumi. Pirmkārt, pantam tika pievienoti divi jauni punkti, kas kļuva par 1. un 4. punktu. Otrkārt, tika aktualizēts
         bijušais 1. punkts, kas kļuva par 2. punktu. Bijušais 2. punkts palika negrozīts un kļuva par jauno 3. punktu. Tādējādi Stromeinspeisungsgesetz 4. pants versijā, kas izriet no 1998. gada likuma, ir šāds:

      “1. Ja atlīdzināmās kilovatstundas pārsniedz 5 % no visām elektroenerģijas apgādes uzņēmuma piegādātajām kilovatstundām kalendārā
         gada laikā ar tās tīkla starpniecību, tad iepriekš esošam tīkla izmantotājam ir jāatmaksā apgādes uzņēmumam papildu izdevumi,
         kas izriet no kilovatstundām, kas pārsniedz šo daļu. Iepriekš esošu tīkla izmantotāju gadījumā izdevumi, ko rada tiesības
         uz atmaksu pirmā teikuma nozīmē, arī rada daļu no šiem papildu izdevumiem. Ja tāda izmantotāja nav, zūd pienākums, kas paredzēts
         2. panta pirmajā teikumā, kas attiecas uz elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem, kas atrodas situācijā, kas minēta pirmajā un
         otrajā teikumā kalendārā gada sākumā, kas seko šīs situācijas iestāšanās brīdim, gadījumos, kas attiecas uz līdz tam brīdim
         nepabeigtām iekārtām. Ja tas attiecas uz vēja enerģijas iekārtām, vērā ņemams masta un rotora uzstādīšanas brīdis.

      2. Pienākumi, kas paredzēti 2. un 3. pantā, nepastāv, ja to ievērošana, pat piemērojot 1. punkta atmaksāšanas klauzulu, rada
         nepamatotas grūtības. Šādos gadījumos pienākumus nodod iepriekš esošam elektroenerģijas apgādes uzņēmumam.

      3. Uzskata, ka ir nepamatotas grūtības, ja, piemēram, elektroenerģijas apgādes uzņēmumam savas cenas jāpalielina līdz līmenim,
         kas ir būtiski augstāks par citu līdzīgu apgādes uzņēmumu cenu līmeni vai iepriekš esošu uzņēmumu cenu līmeni.

      4. Federālajam Ekonomikas ministram Bundestāgā jāiesniedz ziņojums par grūtību klauzulas iedarbību vēlākais 1999. gadā un
         jebkurā gadījumā piemērotā laikā, lai varētu pieņemt citādu kompensējošu regulējumu, pirms iestājas 1. punkta trešajā teikumā
         minētās sekas.”

      11     No Tiesai iesniegtā rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu un rakstveida apsvērumiem izriet, ka ar 1990. gada 14. augusta
         vēstuli Vācijas valdība saskaņā ar Līguma 93. panta 3. punktu Komisijai kā valsts atbalstu darīja zināmu likumprojektu, kas
         pēc pieņemšanas kļuva par Stromeinspeisungsgesetz. Komisija 1990. gada 19. decembra vēstulē atļāva paziņoto projektu, apsvērumos norādot, pirmkārt, ka projekts atbilst Eiropas
         Kopienu enerģētikas politikas mērķiem un, otrkārt, ka atjaunojamie energoresursi veido tikai nelielu energosektora daļu un
         ka papildu ienākumi, kā arī sekas attiecībā uz elektrības cenām būs nelielas. Komisija tomēr lūdza Vācijas valdību tai iesniegt
         informāciju par Stromeinspeisungsgesetz piemērošanu, kas ir jāpārskata divus gadus pēc tā stāšanās spēkā, un uzsvēra, ka jebkāda likuma darbības laika pagarināšana
         vai atcelšana ir iepriekš jādara zināma.

      12     No Tiesai iesniegtā rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu un rakstveida apsvērumiem izriet arī, ka, tā kā elektroenerģijas
         apgādes uzņēmumi iesniedza daudzas sūdzības, Komisija ar 1996. gada 25. oktobra vēstuli Federālo Ekonomikas ministru informēja,
         ka tā šaubās, ka, ņemot vērā vēja izcelsmes elektroenerģijas ražošanas palielināšanos, Stromeinspeisungsgesetz joprojām atbilst Līguma prasībām valsts atbalsta jomā. Šajā vēstulē Komisija iesniedza vairākus grozījumu priekšlikumus attiecībā
         uz vēja enerģijas jomā piemērojamo regulējumu un precizēja, ka, ja Bundestāgs nevēlētos grozīt Stromeinspeisungsgesetz šai sakarā, viņa varētu būt spiesta Vācijas Federatīvajai Republikai ieteikt pasākumus, kas vajadzīgi Līguma 93. panta 1. punkta
         nozīmē, lai likumu padarītu atbilstīgu Kopienas noteikumiem atbalstu jomā.

      13     Turklāt no personu, kas iestājušās pamata lietā – Windpark Reußenköge III GmbH (turpmāk tekstā – “Windpark”) un Land Schleswig-Holstein (Šlēsvigas-Holšteinas zeme) –, kā arī Komisijas rakstveida apsvērumiem izriet, ka pēc pēdējās lūguma Vācijas valdība Komisiju
         informēja par to, cik tālu ir darbs pie enerģētikas tiesību jaunā regulējuma likumprojekta. Komisija 1998. gada 29. jūlija
         vēstulē, t.i., pēc 1998. gada likuma stāšanās spēkā, informēja Federālo ekonomikas ministru, ka, ņemot vērā attīstību Kopienā,
         tai skaitā iespējamos priekšlikumus saskaņot noteikumus par elektrības padevi no atjaunojamajiem enerģijas avotiem, tā neplāno
         pieņemt oficiālu lēmumu par Stromeinspeisungsgesetz redakcijā, kas izriet no 1998. gada likuma, pirms tiek izstrādāts 4. panta 4. punktā minētais ministra ziņojums par grūtību
         klauzulu, lai gan Vācijas likumdevējs, pieņemot 1998. gada likumu, nav ņēmis vērā tās 1996. gada 25. oktobrī izteiktos priekšlikumus.

      14     Visbeidzot, no kopā ar 1998. gada likumu publicētās zemsvītras piezīmes izriet, ka ar likumu, kura 1. panta virsraksts ir
         “Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung” (likums par elektroenerģijas un gāzes piegādi), valsts tiesībās ir transponēta
         Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīva 96/92/EK par elektroenerģijas iekšējā tirgus kopīgiem noteikumiem
         (OV 1997, L 27, 20. lpp.).

      15     Šī direktīva, kuras trešajā apsvērumā apgalvots, ka tā nekādi neskar Līguma un īpaši tā noteikumu par iekšējo tirgu un konkurenci
         piemērošanu, tās 8. panta 3. un 4. punktā, kas ietilpst IV nodaļā ar virsrakstu “Pārvades sistēmas ekspluatācija”, paredz:

      “3. Dalībvalsts var prasīt, lai sistēmas operators, veicot ražošanas objektu dispečervadību, dod priekšroku koģenerācijai
         vai arī ražošanas objektiem, kas izmanto atjaunojamus enerģijas avotus vai atkritumus vai kombinēti ražo siltumu un elektroenerģiju.

      4. Dalībvalsts apgādes drošības apsvērumu dēļ var noteikt, ka priekšroka dodama to ražošanas objektu dispečervadībai, kas
         izmanto vietējos primārās enerģijas kurināmā avotus, bet nevienā kalendārajā gadā nepārsniedzot 15 % no kopējās primārās enerģijas,
         kura vajadzīga, lai saražotu elektroenerģiju, ko patērē attiecīgajā dalībvalstī.”

      16     Turklāt saskaņā ar tās 11. panta 3. punktu, kas ietilpst V nodaļā ar virsrakstu “Sadales sistēmas ekspluatācija”,
      “dalībvalsts var prasīt, lai sadales sistēmas operators, veicot ražošanas objektu dispečervadību, dod priekšroku ražošanas
         objektiem, kas izmanto atjaunojamus enerģijas avotus vai atkritumus vai kombinēti ražo siltumu un elektroenerģiju”.

       Pamata strīds un prejudiciālie jautājumi
      17     PreussenElektra Vācijā ekspluatē vairāk nekā divdesmit parastās un kodolelektrostacijas, kā arī augsta un ļoti augsta sprieguma elektroenerģijas
         sadales sistēmas. Ar šīm sistēmām PreussenElektra piegādā elektroenerģiju reģionāliem elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem, vidēja lieluma pašvaldību uzņēmumiem un rūpniecības
         uzņēmumiem.

      18     Schleswag ir reģionāls elektroenerģijas apgādes uzņēmums, kas, lai ar elektroenerģiju apgādātu savus klientus Schleswig-Holstein zemē, to iepērk gandrīz tikai no PreussenElektra.

      19     PreussenElektra pieder 65,3 % Schleswag akciju. Atlikušie 34,7 % pieder dažādām Land Schleswig-Holstein pašvaldību iestādēm.

      20     Saskaņā ar Stromeinspeisungsgesetz 2. pantu Schleswag ir pienākums iepirkt enerģiju, kas tā piegādes zonā ir saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, tai skaitā vēja enerģiju.
         No rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka vēja izcelsmes enerģijas daļa kopējā Schleswag apgrozījumā attiecībā uz enerģiju, kas 1991. gadā bija 0,77 %, pastāvīgi ir palielinājusies un tai 1998. gadā būtu jāsasniedz
         15 %. Tātad papildu izdevumiem, kas jāuzņemas Schleswag saskaņā ar Stromeinspeisungsgesetz noteikto pienākumu iepirkt par minimālo cenu, kuri 1991. gadā veidoja 5,8 miljonus DEM, 1998. gadā būtu jāsasniedz apmēram
         111,5 miljonus DEM, no kuriem apmēram tikai 38 miljonus DEM būtu jāturpina segt Schleswag, ņemot vērā kompensācijas mehānisma piemērošanu, kas Stromeinspeisungsgesetz 4. panta 1. punktā ir ieviests ar 1998. gada likumu.

      21     1998. gada aprīļa beigās Schleswag piegādātā elektroenerģija, kas ražota ar atjaunojamiem enerģijas avotiem, sasniedza 5 % no kopējā elektroenerģijas daudzuma,
         kas pārdots iepriekšējā gadā. Schleswag saskaņā ar 4. panta 1. punktu Stromeinspeisungsgesetz redakcijā, kas izriet no 1998. gada likuma (turpmāk tekstā – “grozītais Stromeinspeisungsgesetz”) piesūtīja PreussenElektra rēķinu par papildu izdevumiem, kas izriet no elektroenerģijas no atjaunojamiem enerģijas avotiem iegādes, tai sākotnēji pieprasot
         maksājumus pa daļām – 10 miljonus DEM mēnesī.

      22     PreussenElektra veica pirmo pieprasīto maksājumu par 1998. gada maiju, sev paturot tiesības jebkurā brīdī to atprasīt. To viņa arī darīja,
         Landgericht Kiel iesniedzot prasību atlīdzināt DEM 500 000, ko veido tā daļa no Schleswag izmaksātās summas, kas atbilst kompensācijai par papildu izdevumiem, kas radušies, viņai iepērkot vēja izcelsmes elektroenerģiju.
         Landgericht rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu norāda, ka šos papildu izdevumus nevar pārnest uz Schleswag klientiem, jo Land Schleswig-Holstein Enerģētikas ministrija ir atteikusies apstiprināt Schleswag tarifu grozījumus.

      23     Kā PreussenElektra norādīja Landgericht, pieprasītā summa Schleswag tika samaksāta bez spēkā esoša juridiska pamata un tā bija jāatgūst, jo grozītā Stromeinspeisungsgesetz 4. pants, ar kuru šis maksājums bija pamatots, ir pretrunā ar tieši piemērojamiem Līguma noteikumiem valsts atbalsta jomā
         un tāpēc to nevarēja piemērot. Stromeinspeisungsgesetz piemērošanas jomas grozīšanai un noteikumu par papildu izdevumu sadali, kas izriet no 1998. gada likuma, ieviešanai pirms
         šī likuma stāšanās spēkā bija jāveic Līguma 93. pantā paredzētā procedūra, ko Vācijas Federatīvā Republika neesot darījusi.
         Tāpat PreussenElektra prasīja piespriest Schleswag tai atmaksāt summu DEM 500 000 ar procentiem 5 % apmērā, sākot no 1998. gada 15. jūlija.

      24     Schleswag prasīja noraidīt šo prasību. Atzīstot, ka grozītais Stromeinspeisungsgesetz ietver koriģētu atbalsta sistēmu, viņa apgalvoja, ka tā 4. pants ir tikai vienkāršs sadales noteikums, kura mērķis ir mazināt
         sekas, ko elektroenerģijas apgādes uzņēmumi ciestu grozītā Stromeinspeisungsgesetz 2. un 3. panta dēļ, un vērtētam atsevišķi tam nav atbalsta rakstura Līguma 92. panta nozīmē. Pirmkārt, tā kā grozītā Stromeinspeisungsgesetz 2. un 3. pants neskar tiesiskās attiecības, kas pastāv starp PreussenElektra un Schleswag, Landgericht pamata strīdā nevarēja tās nepiemērot. Otrkārt, grozītā Stromeinspeisungsgesetz 4. panta nepiemērošana atstāja neskartu Schleswag pienākumu iepirkt elektroenerģiju, kas ražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, par noteiktām minimālām cenām. Tādējādi
         sankcijas iedarbība, kas izriet no Līguma 93. panta 3. punkta trešā teikuma tiešas piemērošanas, neļauj ne sankcionēt prettiesisku
         atbalstu, ko veido grozītā Stromeinspeisungsgesetz 2. un 3. pants, ne liegt grozītā Stromeinspeisungsgesetz 4. panta piemērošanu tā, ka apstrīdētais maksājums būtu uzskatāms par tādu, kas samaksāts, pamatojoties uz spēkā esošu juridisku
         motīvu.

      25     No vienas puses, konstatējusi, ka Komisija nebija informēta saskaņā ar Līguma 93. panta 3. punktu par grozījumiem, kas Stromeinspeisungsgesetz tiek veikti ar 1998. gada likumu, Landgericht uzskatīja, ka jautājums par to, vai tā jaunā versija kopumā vai daži atsevišķi tās elementi ir valsts atbalsts Līguma 92. panta
         nozīmē, paliek spēkā, pat ja Vācijas valdība un Komisija par atbalstu ir kvalificējušas sākotnējo Stromeinspeisungsgesetz režīmu, veicot paziņošanu 1990. gadā. Saskaņā ar Landgericht viedokli pat tad, ja ar 1998. gada likumu veiktie grozījumi būtu jāuzskata par tādiem, kas pārveido sākotnējo režīmu, Līguma
         93. panta 3. punkta procedūra šim pārveidotajam režīmam ir jāpiemēro tikai tad, ja tas pats ir uzskatāms par atbalstu Līguma
         92. panta nozīmē.

      26     No otras puses, Landgericht uzskatīja, ka pienākums iepirkt elektroenerģiju, kas saražota Vācijā no atjaunojamiem enerģijas avotiem, pamatojoties uz
         noteikumiem, kādus nevarēja saņemt brīvā tirgū, varēja samazināt citās dalībvalstīs ražotās elektroenerģijas pieprasījumu
         tā, ka nav iespējams izslēgt šķēršļus tirdzniecībā starp dalībvalstīm, ko aizliedz Līguma 30. pants.

      27     Šādos apstākļos, uzskatīdama, ka, lai atrisinātu tajā iesniegto strīdu, tai ir vajadzīga Līguma 30. un 92. panta, kā arī 93. panta
         3. punkta interpretācija, LandgerichtKiel nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1) Vai atlīdzība par strāvas padevi (Stromeinspeisevergütung) un noteikums, kas attiecas uz atprasījumu, saskaņā ar 2., 3. vai 4. pantu vai 2.–4. pantu, lasot tos kopā ar Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz, 1990. gada 7. decembris (BGBl. I, 2633. lpp.), versijā, kas atbilst 3. panta 2. punktam Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts, 1998. gada 24. aprīlis [BGBl. I, 730. lpp. (734–736)], ir valsts atbalsts EK līguma 92. panta nozīmē?

      Vai EK līguma 92. pants ir jāinterpretē tā, ka atbalsta jēdziens šīs normas pamatā aptver arī regulējumu valstī, kura mērķis
         ir sniegt atbalstu personai, kas saņem maksājumu, attiecībā uz kuru vajadzīgie atbalsta līdzekļi tomēr ne tieši, ne netieši
         nenāk no publiskā budžeta, bet gan, izmantojot likumā paredzētus pienākumus iepirkt par minimālām noteiktam cenām, tie ir
         uzlikti atsevišķiem sektora uzņēmumiem, kas faktisku un juridisku iemeslu dēļ nevar šīs izmaksas pārnest uz gala patērētāju.

      Vai EK līguma 92. pants ir interpretējams tā, ka atbalsta jēdziens šīs normas pamatā aptver arī regulējumu valstī, kas regulē
         tikai, kā starp uzņēmumiem, kas atrodas dažādās ražošanas stadijās, sadala izmaksas, kas ir sekas iepirkuma pienākumam un
         minimālajām atmaksām, ja likumdevēja koncepcija faktiski nodrošina ilgstošu šo izmaksu sadalījumu bez iespējas uzņēmumam,
         kas uzņemas izmaksas, saņemt atlīdzību?

      2) Ja atbilde uz [1)] jautājumu attiecībā uz 4. pantu [grozītajā] Stromeinspeisungsgesetz ir noliedzoša:

      Vai EK līguma 93. panta 3. punkts ir interpretējams tā, ka šīs normas ierobežojošā iedarbība attiecas ne tikai uz atbalstu
         kā tādu, bet arī uz izpildes noteikumiem, kādi ir 4. pants [grozītajā] Stromeinspeisungsgesetz?

      3) Ja atbilde uz 1) un 2) jautājumu ir noliedzoša:
      Vai EK līguma 30. pants ir interpretējams tā, ka importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību
         starp dalībvalstīm pastāv EK līguma 30. panta nozīmē, ja valsts regulējums uzliek pienākumu uzņēmumiem iepirkt elektrību no
         atjaunojamiem resursiem par minimālu cenu un turklāt liek piedalīties tīklu ekspluatētājiem, lai nodrošinātu finansējumu bez
         atlīdzības?”

       Par pieņemamību
      28     Windpark un Land Schleswig-Holstein (turpmāk tekstā – “personas, kas iestājušās pamata lietā”), kā arī Vācijas valdība apstrīd prejudiciālā jautājuma vai tā
         daļas pieņemamību.

      29     Pirmkārt, personas, kas iestājušās pamata lietā, apgalvo, ka rīkojumam par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir vairākas faktu
         kļūdas un nepilnības.

      30     Šai sakarā tās apgalvo, ka iesniedzējtiesa ir kļūdījusies, uzskatot, ka, pirmkārt, Komisija netika informēta par grozījumiem,
         kas ar 1998. gada likumu tika izdarīti Stromeinspeisungsgesetz, un, otrkārt, ka elektroenerģijas apgādes uzņēmumi faktisku un juridisku iemeslu dēļ nevar pārnest uz gala patērētāju izdevumus,
         kas tiem rodas, pamatojoties uz 3. pantu grozītajā Stromeinspeisungsgesetz.

      31     Otrkārt, personas, kas iestājušās pamata lietā, un Vācijas valdība apgalvo, ka pamata strīds ir nevis reāls, bet gan neīsts
         strīds.

      32     Šai sakarā tās norāda, ka prasītāja un atbildētāja pamata lietā ir vienisprātis par to, ka 2.–4. pants grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, lasot tos kopā, ir neatbilstoši Kopienu tiesībām. PreussenElektra tomēr esot veikusi kompensējošu maksājumu, kas paredzēts 4. pantā grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, vienlaikus tūlīt prasot tās daļēju atmaksāšanu. Tās apgalvo arī, ka PreussenElektra ir galvenā Schleswag akcionāre un tai faktiski tāpēc ir galvenā ietekme pār tās lēmumiem un juridiskajām nostājām.

      33     Treškārt, personas, kas iestājušās pamata lietā, un Vācijas valdība apgalvo, ka uzdotie jautājumi nav nozīmīgi pamata strīda
         risinājumam.

      34     Attiecībā uz jautājumiem par Līguma 92. un 93. panta interpretāciju personas, kas iestājušās pamata lietā, atgādina, ka saskaņā
         ar Tiesas judikatūru (1973. gada 11. decembra spriedums lietā 120/73 Lorenz, Recueil, 1471. lpp., 9. punkts) katras dalībvalsts iekšējās tiesību sistēmas kompetencē ir noteikt juridisko veidu, kas ļauj nodrošināt
         Līguma 93. panta 3. punkta trešā teikuma tiešo iedarbību. Tā kā iesniedzējtiesa nenorāda, vai un kādos apstākļos PreussenElektra Vācijas tiesību sistēmā būtu tiesības, ka tai tiek atlīdzinātas summas, kuras tā pieprasa, netiek pierādīts prejudiciālo
         jautājumu nozīmīgums no valsts tiesību viedokļa.

      35     Turklāt personas, kas iestājušās pamata lietā, apgalvo, ka no pastāvīgās Tiesas judikatūras (skat. it īpaši 1993. gada 17. marta
         spriedumu apvienotajās lietās C‑72/91 un C‑73/91 Sloman Neptun, Recueil, I‑887. lpp., 11. un 12. punkts) izriet, ka Tiesa ir kompetenta interpretēt valsts atbalsta jēdzienu Līguma 92. panta nozīmē
         tikai tad, ja nav ievērota Līguma 93. panta 3. punktā paredzētā iepriekšējās kontroles procedūra. Taču, no vienas puses, Stromeinspeisungsgesetz tā sākotnējā versijā esot Komisijai darīts zināms un tā to atļāvusi, bet, no otras puses, Stromeinspeisungsgesetz ar 1998. gada likumu izdarītie grozījumi nav atbalsta grozījumi Līguma 93. panta 3. punkta nozīmē, kam būtu vajadzīga jauna
         paziņošana. Katrā ziņā sarakste, kas notikusi pirms un pēc 1998. gada likuma pieņemšanas, starp Vācijas iestādēm un Komisiju
         ir uzskatāma par, no vienas puses, Vācijas valdības paziņošanu par grozījumiem, kas ar šo likumu tiek izdarīti Stromeinspeisungsgesetz, un, no otras puses, netiešu Komisijas atļauju šiem grozījumiem.

      36     Kas attiecas uz Vācijas valdību, tā uzskata, ka atbilde uz jautājumiem par Līguma 92. panta interpretāciju nav nepieciešama,
         lai ļautu iesniedzējtiesai pieņemt savu spriedumu, tiktāl, ciktāl pamata strīdā vienīgais izšķirošais jautājums ir noteikt,
         vai Schleswag ir tiesības uz kompensējošu maksājumu, pamatojoties uz 4. pantu grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, – pantu, kas tomēr regulē tikai izdevumu sadali, kas rodas no atlīdzības maksājumiem par elektrības padevi, un neietver
         atbalstu šīs kompensācijas saņēmējiem.

      37     Attiecībā uz jautājumu par Līguma 30. pantu personas, kas iestājušās pamata lietā, un Vācijas valdība uzsver, ka pamata strīdam
         nav nekāda pārrobežu elementu un ka prasītāja un atbildētāja pamata lietā nav arī pierādījušas, ka grozītais Stromeinspeisungsgesetz tām liedz importēt elektroenerģiju no citām dalībvalstīm.

      38     Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru saistībā ar Līguma 177. pantā paredzēto Eiropas Kopienu Tiesas un
         valsts tiesu sadarbību tikai valsts tiesa, kas izskata strīdu un uzņemas atbildību par tālāko tiesas nolēmumu, var, izvērtējot
         katras konkrētās lietas apstākļus, noteikt gan prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību sprieduma pieņemšanas vajadzībām, gan
         Tiesai uzdoto jautājumu nozīmību. Tātad, ja valsts tiesas uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Eiropas
         Kopienu Tiesai parasti ir jāpieņem lēmums (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts).

      39     Tomēr Tiesa ir arī norādījusi, ka īpašos gadījumos tās kompetencē ir izskatīt nosacījumus, kādos tajā vēršas valsts tiesnesis,
         lai noteiktu tās pašas kompetenci (šai sakarā skat. 1981. gada 16. decembra spriedumu lietā 244/80 Foglia, Recueil, 3045. lpp., 21. punkts). Tā atsakās pieņemt prejudiciālu nolēmumu par valsts tiesas uzdoto jautājumu, ja ir acīmredzams,
         ka valsts tiesas pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata lietas faktiem vai priekšmetu
         vai ka jautājums ir hipotētisks un ka Tiesai nav vajadzīgā faktiskā vai tiesiskā pamata, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz
         tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Bosman, 61. punkts; 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑36/99 Idéal tourisme, Recueil, I‑6049. lpp., 20. punkts, un 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑322/98 Kachelmann, Recueil, I‑7505. lpp., 17. punkts).

      40     Šajā gadījumā attiecībā uz apgalvotajām un faktu kļūdām, kas ietvertas rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, pirmkārt,
         nevis Tiesa, bet gan valsts tiesa ir kompetenta noteikt faktus, kas izraisījuši strīdu, un izdarīt no tiem secinājumus attiecībā
         uz nolēmumu, kas tai jāpieņem (skat. it īpaši 1999. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑435/97 WWF u.c., Recueil, I‑5613. lpp., 32. punkts).

      41     Otrkārt, ir jāuzsver PreussenElektra prasība atmaksāt summu, kas tai bija jāsamaksā Schleswag, lai kompensētu papildu izdevumus, kas tai izriet no vēja enerģijas iepirkšanas, kas veikta, piemērojot grozītajā Stromeinspeisungsgesetz paredzēto pirkuma pienākumu no šāda veida elektroenerģijas ražotājiem, kas veic uzņēmējdarbību tās piegādes jomā.

      42     Pamata strīds tāpēc nevar tikt uzskatīts par hipotētiska rakstura.
      43     Protams, Schleswag, tāpat kā PreussenElektra ir ieinteresēts, lai 2. un 3. pants grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, kas paredz pirkuma pienākumu un sekojoši nosaka maksājamo cenu, tiktu uzskatīti par prettiesisku atbalstu, no kura maksāšanas
         tas šādi varētu izvairīties. Tomēr pamata strīds nav par atbalstu, ko Schleswag, piemērojot 2. un 3. pantu grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, kā apgalvots, sniedz ražotājiem, kas ražo elektroenerģiju no atjaunojamiem enerģijas avotiem, bet gan par šī apgalvotā pabalsta
         daļu, ko PreussenElektra nācās atmaksāt Schleswag, piemērojot 4. pantu grozītajā Stromeinspeisungsgesetz.

      44     Tā kā šie Schleswag un PreussenElektra pienākumi tieši izriet no grozītā Stromeinspeisungsgesetz, tad pamata strīds starp prasītāju un atbildētāju nevar tikt uzskatīts par procesuālu instrumentu, par kuru vienojušās puses
         pamata strīdā, lai liktu Tiesai pieņemt nostāju par atsevišķām Kopienu tiesību problēmām, kas neatbilst objektīvai vajadzībai,
         kas ir piederīga strīda atrisināšanai.

      45     Šādu secinājumu apstiprina fakts, ka iesniedzējtiesa ir pieļāvusi, ka lietā Schleswag prasījumu pusē iestājas Windpark un Land Schleswig-Holstein, kas apgalvo, ka 2. un 3. pants grozītajā Stromeinspeisungsgesetz ir tiesiski.

      46     Šādos apstākļos fakts, ka PreussenElektra ir galvenā Schleswag akcionāre, neatņem strīdam starp tiem īstumu.

      47     Visbeidzot, ir jākonstatē, ka tās rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu Landgericht pietiekami definējusi atbilstošo valsts tiesisko regulējumu un skaidri izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka jautājumi,
         ko tā uzdod, ir nozīmīgi un ka atbilde uz tiem ir nepieciešama strīda atrisināšanai.

      48     Attiecībā vispirms uz jautājumiem, kas attiecas uz Līguma 92. un 93. pantu, iesniedzējtiesa ir norādījusi, īpaši, kā tas izriet
         no šī sprieduma 25. punkta, ka jautājums par to, vai grozītais Stromeinspeisungsgesetz ir atbalsts, ir risināms pirms jautājuma par to, vai grozījumi, kas ar 1998. gada likumu tika izdarīti sākotnējā Stromeinspeisungsgesetz versijā, ir atbalsta grozījumi Līguma 93. panta 3. punkta nozīmē, kuriem ir jāpiemēro šajā pantā paredzētā procedūra ar mērķi
         pieņemt minēto grozījumu.

      49     Iesniedzējtiesa arī skaidrojusi, ka, ja iepriekšējas kontroles procedūra kļūdas pēc nav tikusi ievērota, tad tai saskaņā ar
         tās valsts tiesībām ir jāizdara secinājumi no Līguma 93. panta 3. punkta trešā teikuma tiešās iedarbības, nolemjot, ka grozītais
         Stromeinspeisungsgesetz režīms nav piemērojams un ka ir jāatdod maksājumi, kurus PreussenElektra veikusi Schleswag.

      50     Kā personas, kas iestājušās pamata lietā, to atzīst, argumentam, kas izriet no tā, ka Tiesa ir kompetenta interpretēt atbalsta
         jēdzienu Līguma 92. panta nozīmē tikai tad, kad nav bijusi ievērota Līguma 93. panta 3. punktā paredzētā procedūra, ir jāinterpretē
         atbalsta grozījuma kritērijs vai šī pēdējā noteikuma trešā teikuma atliekošās iedarbības piemērojamība un šāda interpretācija
         ir dažu uzdoto jautājumu priekšmets.

      51     Tas pats attiecas uz Vācijas valdības argumentu, ka atbilde uz jautājumiem par Līguma 92. pantu nav vajadzīga tiktāl, ciktāl
         strīdā pamata lietā tikai 4. pants grozītajā Stromeinspeisungsgesetz regulē attiecības starp PreussenElektra un Schleswag. Jautājumi par Līguma 92. pantu tieši ir vērsti uz to, lai noskaidrotu, vai 4. pants grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, viens pats vai apvienojumā ar 2. un 3. pantu ir atbalsta shēma šīs normas nozīmē.

      52     Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par Līguma 30. pantu pietiek uzsvērt, ka acīmredzami nav skaidrs, ka pieprasītajai interpretācijai
         nav nekādas saiknes ar pamata strīda realitāti vai priekšmetu.

      53     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild.
       Par Līguma 92. panta interpretāciju
      54     Iesākumā ir jākonstatē, ka, no vienas puses, netiek apstrīdēts, ka tāds pienākums iepirkt par minimālu cenu elektroenerģiju,
         kas saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, kā tas, kas paredzēts 2. un 3. pantā grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, sniedz noteiktas ekonomiskas priekšrocības šāda veida elektroenerģijas ražotājiem, jo tas tiem bez jebkāda riska garantē
         ienākumus, kas ir augstāki par ienākumiem, kurus tie gūtu, ja šāda pienākuma nebūtu.

      55     Tālāk ir jāuzsver, ka no atbildes, kuru Vācijas valdība sniegusi uz Tiesas rakstveida jautājumu, izriet, ka publiskās varas
         iestādēm pieder vairākums daļu tikai divos no astoņiem galvenajiem Vācijas uzņēmumiem, kas ražo elektroenerģiju un ekspluatē
         augsta sprieguma pievades tīklus, starp kuriem ir arī PreussenElektra. No šīs atbildes izriet arī, ka PreussenElektra ir kādas sabiedrības meitas sabiedrība 100 % apmērā, kuru pašu 100 % apmērā kontrolē privātais kapitāls. Turklāt, kā tas
         izriet no šī sprieduma 19. punkta, PreussenElektra pieder 65,3 % Schleswag kapitāla daļu un tikai 34,7 % pieder Land Schleswig-Holstein pašvaldības iestādēm.

      56     Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais prejudiciālais jautājums ir jāsaprot tā, ka tā mērķis būtībā ir noskaidrot, vai tāds dalībvalsts
         regulējums, kas, no vienas puses, uzliek pienākumu privātiem elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem iepirkt elektroenerģiju,
         kas to piegādes zonā saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, par minimālo cenu, kas ir augstāka par reālo šāda veida
         elektroenerģijas ekonomisko vērtību, un, no otras puses, sadala finanšu izdevumus, kas izriet no piegādes pienākuma starp
         minētajiem elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem un iepriekš esošiem privātajiem elektroenerģijas tīklu ekspluatētājiem, ir
         valsts atbalsts Līguma 92. panta 1. punkta nozīmē.

      57     Šai sakarā ir jāatgādina, ka Līguma 92. panta 1. punkts pasludina, ka ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir
         dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus,
         dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      58     Bet no Tiesas judikatūras izriet, ka par atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta nozīmē uzskata tikai priekšrocības, kuras tieši
         vai netieši piešķir, izmantojot valsts resursus. Atšķirība, kāda šajā normā nodibināta starp jēdzienu “atbalsts, ko piešķir
         dalībvalsts”, un jēdzienu atbalsts, ko piešķir “no valsts līdzekļiem”, nenozīmē, ka visas priekšrocības, kuras sniedz valsts,
         ir atbalsts neatkarīgi no tā, vai tās finansē ar valsts līdzekļu palīdzību, bet tās mērķis tikai ir iekļaut šajā jēdzienā
         priekšrocības, kuras piešķir tieši valsts, kā arī tās, ko piešķir ar publisko vai privāto tiesību organizācijas starpniecību,
         kuru izraudzījusies vai izveidojusi šī valsts (skat. 1978. gada 24. janvāra spriedumu lietā 82/77 Van Tiggele, Recueil, 25. lpp., 24. un 25. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Sloman Neptun, 19. punkts; 1993. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑189/91 Kirsammer-Hack, Recueil, I‑6185. lpp., 16. punkts; 1998. gada 7. maija spriedumu apvienotajās lietās no C‑52/97 līdz C‑54/97 Viscido u.c., Recueil, I‑2629. lpp., 13. punkts; 1998. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑200/97 Ecotrade, Recueil, I‑7907. lpp., 35. punkts, un 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑295/97 Piaggio, Recueil, I‑3735. lpp., 35. punkts).

      59     Šajā lietā ir jākonstatē, ka pienākums, kas uzlikts privātajiem apgādes uzņēmumiem, iepirkt par minimālām noteiktām cenām
         elektroenerģiju, kas saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, nav saistīts ar nekādu tiešu vai netiešu līdzekļu pārnešanu
         no valsts uzņēmumiem, kas ražo šāda veida elektroenerģiju.

      60     Tāpēc finanšu izmaksu, kas izriet šiem privātajiem elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem no minētā iepirkšanas pienākuma, sadale
         tiem un citiem privātajiem uzņēmumiem arī nav uzskatāma par tiešu vai netiešu valsts līdzekļu pārvešanu.

      61     Šādos apstākļos vienīgi fakts, ka pienākumu iepirkt uzliek likums un ka tas dažiem uzņēmumiem piešķir neapstrīdamas priekšrocības,
         nav tāds, lai tam būtu valsts atbalsta raksturs Līguma 92. panta 1. punkta nozīmē.

      62     Šādu secinājumu neatspēko apstāklis, kuru norādījusi iesniedzējtiesa, ka finanšu izdevumus, kas izriet no pienākuma iepirkt
         par minimālām cenām, var negatīvi atsaukties uz uzņēmumu, kam šis pienākums uzlikts, ekonomiskajiem rezultātiem un sekojoši
         izraisīt valsts nodokļu ieņēmumu samazināšanos. Šādas sekas piemīt šādam regulējumam, un to nevar uzskatīt par veidu, kādā
         ražotājiem, kas ražo elektroenerģiju no atjaunojamiem enerģijas avotiem, piešķir priekšrocības, kas jāsedz valstij (šajā sakarā
         skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Sloman Neptun, 21. punkts, un lietā Ecotrade, 36. punkts).

      63     Pakārtoti Komisija apgalvo, ka, lai saglabātu lietderīgo iedarbību, kāda ir Līguma 92. un 93. pantam, tos lasot kopā ar EK līguma
         5. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants), valsts atbalsta jēdziens ir jāinterpretē tā, ka tas attiecas arī uz atbalstīšanas
         pasākumiem, par kuriem, kā tiem, kas paredzēti grozītajā Stromeinspeisungsgesetz, lemj valsts, bet kurus finansē privātie uzņēmumi. Tā savu analīzi pēc analoģijas balsta uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar
         kuru EK līguma 85. pants (jaunajā redakcijā – EKL 81. pants), lasīts kopā ar šī paša Līguma 5. pantu, aizliedz dalībvalstīm
         pieņemt pasākumus, pat likumu vai noteikumu formā, kas var izskaust uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu lietderīgo
         iedarbību (skat. it īpaši 1993. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑2/91 Meng, Recueil, I‑5751. lpp., 14. punkts).

      64     Šai sakarā pietiek uzsvērt, ka pretēji Līguma 85. pantam, kas attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību, Līguma 92. pants tieši attiecas
         uz pasākumiem, kuru avots ir dalībvalstis.

      65     Šādos apstākļos Līguma 92. pants ir pašpietiekams, lai aizliegtu tādus valstu pasākumus, uz kuriem tas attiecas, un Līguma
         5. pantu, kas tā otrajā daļā paredz, ka dalībvalstis atturas no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt šā Līguma mērķu sasniegšanu,
         nevar izmantot, lai paplašinātu minētā 92. panta piemērošanas jomu līdz valsts darbībām, uz kurām tas neattiecas.

      66     Tāpēc uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalsts noteikumi, kas, no vienas puses, uzliek pienākumus privātiem
         elektroapgādes uzņēmumiem iepirkt elektroenerģiju, kas to piegādes zonā saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, par minimālām
         cenām, kas pārsniedz reālo šāda veida enerģijas vērtību, un, no otras puses, kas sadala finanšu izdevumus, kas no šī pienākuma
         izriet, starp minētajiem elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem un iepriekš esošiem privātajiem elektroenerģijas tīklu ekspluatētājiem,
         nav valsts atbalsts Līguma 92. panta 1. punkta nozīmē.

      67     Ņemot vērā šo atbildi, nav jāatbild uz otro prejudiciālo jautājumu, kas tika uzdots gadījumam, ja pienākums iepirkt par noteiktām
         minimālam cenām būtu valsts atbalsts, bet izrietošo finanšu izdevumu sadalījums tāds nebūtu.

       Par Līguma 30. panta interpretāciju
      68     Ar tās trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai attiecīgais regulējums ir vai nav saderīgs ar
         Līguma 30. pantu.

      69     Šai sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Līguma 30. pants, aizliedzot starp dalībvalstīm pasākumus
         ar līdzvērtīgu iedarbību importa kvantitatīviem ierobežojumiem, attiecas uz jebkuriem valsts pasākumiem, kas var tieši vai
         netieši, faktiski vai iespējami traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību (1974. gada 11. jūlija spriedums lietā 8/74 Dassonville, Recueil, 837. lpp., 5. punkts).

      70     Otrkārt, ir jāuzsver, ka no Tiesas judikatūras izriet arī, ka pienākums, kas uzlikts vienas dalībvalsts uzņēmējiem noteiktu
         preci iepirkt līdz zināmas likmes sasniegšanai no viena valsts piegādātāja tādā pašā apjomā, ierobežo iespējas šo pašu preci
         importēt, šiem uzņēmējiem traucējot attiecībā uz daļu no to vajadzībām iepirkt preces no uzņēmējiem, kas atrodas citās dalībvalstīs
         (šajā sakarā skat. 1984. gada 10. jūlija spriedumu lietā 72/83 Campus Oil u.c., Recueil, 2727. lpp., 16. punkts, un 1990. gada 20. marta spriedumu lietā C‑21/88 Du Pont de Nemours Italiana, Recueil, I‑889. lpp., 11. punkts).

      71     Taču no 1. un 2. panta grozītajā Stromeinspeisungsgesetz noteikti izriet, ka elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem uzliktais pirkuma pienākums attiecas tikai uz elektroenerģiju, kas
         saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem šī likuma piemērošanas jomā un piegādes teritorijā, kas attiecas uz katru uzņēmumu,
         un tāpēc vismaz potenciāli var likt šķēršļus tirdzniecībai Kopienas iekšienē.

      72     Tomēr, lai vērtētu, vai šāds pirkuma pienākums tomēr ir saderīgs ar Līguma 30. pantu, ir jāņem vērā, no vienas puses, attiecīgā
         regulējuma mērķis un, no otras puses, elektroenerģijas tirgus īpatnības.

      73     Šai sakarā ir jāuzsver, ka atjaunojamo enerģijas avotu izmantošana elektroenerģijas ražošanai, kuru cenšas veicināt tāds regulējums,
         kāds ir grozītais Stromeinspeisungsgesetz, ir lietderīga vides aizsardzībai tiktāl, ciktāl tā veicina gāzes izplūžu ar siltumnīcas efektu samazināšanos, kas ir viens
         no galvenajiem klimata izmaiņu cēloņiem, ko Eiropas Kopiena un tās dalībvalstis ir apņēmušās apkarot.

      74     Šādā statusā šāds lietojums ietilpst Kopienas un tās dalībvalstu prioritārajos mērķos, kam tās vēlas sekot, lai īstenotu pienākumus,
         kurus tās uzņēmušās ar ANO Vispārējo konvenciju par klimata pārmaiņām, kas Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Padomes
         1993. gada 15. decembra Lēmumu 94/69/EK (OV 1994, L 33, 11. lpp.), kā arī ar šīs Konvencijas pušu trešās konferences protokolu,
         kas pieņemts Kioto 1997. gada 11. decembrī, kuru Eiropas Kopiena un tās dalībvalstis parakstīja 1998. gada 29. aprīlī [šajā
         sakarā it īpaši skat. Padomes 1998. gada 8. jūnija Rezolūciju 98/C 198/01 par atjaunojamiem enerģijas avotiem (OV C 198, 1. lpp.)
         un Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 28. februāra Lēmumu 646/2000/EK par vairākgadu programmu atjaunojamo enerģijas
         avotu veicināšanai Kopienā (Altener) (1998/2002) (OV L 79, 1. lpp.)].

      75     Jāpiebilst, ka šī politika ir vērsta arī uz cilvēku un dzīvnieku veselības un dzīvības aizsardzību, kā arī uz augu aizsardzību.
      76     Turklāt, kā izriet no trešā teikuma EK līguma 130.r panta 2. punkta pirmajā daļā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL
         174. panta 2. punkta pirmā daļa), vides aizsardzības prasības jāparedz, nosakot un īstenojot citas Kopienas politikas. Ar
         Amsterdamas līgumu šī norma nedaudz grozītā veidā tika pārcelta uz EK 6. pantu, kas ietverts tā pirmajā daļā ar virsrakstu
         “Principi”.

      77     No Direktīvas 96/92 divdesmit astotā apsvēruma noteikti izriet arī, ka tieši “vides aizsardzības iemeslu dēļ” tās 8. panta
         3. punktā un 11. panta 3. punktā atļauts dalībvalstīm dot priekšroku elektroenerģijas ražošanai no atjaunojamiem enerģijas
         avotiem.

      78     Turklāt ir svarīgi arī uzsvērt – kā tas izriet no tās trīsdesmit devītā apsvēruma –, ka Direktīva ir tikai nākamais elektroenerģijas
         tirgus liberalizācijas posms un ļauj saglabāties dažiem šķēršļiem tirdzniecībā ar elektroenerģiju starp dalībvalstīm.

      79     Turklāt ir jākonstatē, ka elektroenerģijas iedaba ir tāda, ka pēc tam, kad tā ielaista pārvades vai sadales tīklā, ir grūti
         noteikt tās izcelsmi un, konkrēti, enerģijas avotu, no kura tā ir saražota.

      80     Šajā sakarā Komisija tās priekšlikumā 2000/C 311 E/22 Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par tādas elektroenerģijas
         veicināšanu, kas saražota no atjaunojamajiem enerģijas avotiem elektroenerģijas iekšējā tirgū (OV 2000, C 311 E, 320. lpp.),
         kas iesniegts 2000. gada 31. maijā, norādījusi, ka katrā dalībvalstī ir jāievieš no atjaunojamiem enerģijas avotiem saražotas
         elektroenerģijas savstarpēji atzīta izcelsmes apliecību sistēma, lai šāda veida elektroenerģijas tirdzniecību padarītu vienlaikus
         uzticamu un iespējamu praksē.

      81     Ņemot vērā visu iepriekš norādīto, uz trešo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka pašreizējā Kopienu tiesību attīstības stāvoklī
         attiecībā uz elektroenerģijas tirgu tāds regulējums kā grozītais Stromeinspeisungsgesetz ir saderīgs ar Līguma 30. pantu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82     Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas un Somijas valdībai, kā arī Komisijai, kas iesniegusi apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
         Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA,
      atbildot uz jautājumiem, ko tai iesniegusi Landgericht      Kiel ar 1998. gada 13. oktobra rīkojumu, nospriež:

      1)      dalībvalsts noteikumi, kas, no vienas puses, uzliek pienākumus privātiem elektroapgādes uzņēmumiem iepirkt elektroenerģiju,
            kas to piegādes zonā saražota no atjaunojamiem enerģijas avotiem, par minimālām cenām, kas pārsniedz reālo šāda veida enerģijas
            vērtību, un, no otras puses, kas sadala finanšu izdevumus, kas no šī pienākuma izriet, starp minētajiem elektroenerģijas apgādes
            uzņēmumiem un iepriekš esošiem privātajiem elektroenerģijas tīklu ekspluatētājiem, nav valsts atbalsts Līguma 92. panta 1. punkta
            (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 92. panta 1. punkts) nozīmē;
      2)      pašreizējā Kopienu tiesību attīstības stāvoklī attiecībā uz elektroenerģijas tirgu šāds regulējums ir saderīgs ar Līguma 30. pantu
            (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 28. pants).

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Puissochet

               Jann

               Sevón

               Schintgen

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2001. gada 13. martā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2014. gada 10. jūlijā. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta C-126/13 P.


Tiesas spriedums 1993. gada 19. maijā. # Kriminālprocess pret Paul Corbeau. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal correctionnel de Liège - Beļģija. # Konkurence. # Lieta C-320/91.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 13.jūlijā. # Salzgitter AG, iepriekš Preussag Stahl AG pret Eiropas Kopienu Komisiju un Vācijas Federatīvo Republiku. # Apelācija. # Lieta C-210/98 P.