title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 22.septembrī.#Beļģijas Karaliste pret Deutsche Post AG un DHL International.#Apelācija - Prasība atcelt tiesību aktu - Valsts atbalsts - EKL 88. panta 3. punkts - Regula (EK) Nr. 659/1999 - Komisijas lēmums necelt iebildumus - Jēdziens "šaubas" - Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi.#Lieta C-148/09 P.

text:
      Lieta C‑148/09 P
      Beļģijas Karaliste
      pret
      Deutsche Post AG
      un
      DHL International
      Apelācija – Prasība atcelt tiesību aktu – Valsts atbalsts – EKL 88. panta 3. punkts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – Komisijas lēmums necelt iebildumus – Jēdziens “šaubas” – Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas tās skar tieši un individuāli – Komisijas
            lēmums, ar kuru konstatēts valsts atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru – Prasības,
            kuras ceļ ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē – Pieņemamība – Nosacījumi
      (EKL 88. pants 2. punkts un 230. panta ceturtā daļa; Padomes Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkts, 4. panta 3. punkts un
            6. panta 1. punkts)
      2.        Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas tās skar tieši un individuāli – Komisijas
            lēmums, ar kuru konstatēts valsts atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru – Prasības,
            kuras ceļ ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē – Prasības priekšmeta noteikšana
      (EKL 88. pants 2. punkts un 230. panta ceturtā daļa; Padomes Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkts, 4. panta 3. punkts un
            6. panta 1. punkts)
      3.        Valsts atbalsts – Atbalsta projekti – Izmeklēšana, ko veic Komisija – Iepriekšējas izskatīšanas stadija un stadija, kas balstīta
            uz sacīkstes principu – Atbalsta saderība ar kopējo tirgu – Novērtēšanas grūtības – Komisijas pienākums uzsākt procedūru,
            kas balstīta uz sacīkstes principu – Šaubu jēdziens – Objektīvs raksturs
      (EKL 88. pants 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 4. panta 3., 4. un 5. punkts un 6. panta 1. punkts)
      1.        Valsts atbalsta jomā Komisijas tāda lēmuma necelt iebildumus, kas ir pamatots ar Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus
         noteikumus EKL 88. panta piemērošanai, 4. panta 3. punktu, tiesiskums ir atkarīgs no tā, vai pastāv šaubas par atbalsta saderību
         ar kopējo tirgu. Tā kā šādu šaubu gadījumā ir jāuzsāk oficiālā izmeklēšanas procedūra, kurā var piedalīties šīs regulas 1. panta
         h) punktā minētās ieinteresētās personas, ir jāuzskata, ka jebkuru ieinteresēto personu šīs pēdējās minētās tiesību normas
         izpratnē šāds lēmums skar tieši un individuāli. Proti, personas, uz kurām attiecas EKL 88. panta 2. punktā un Regulas Nr. 659/1999
         6. panta 1. punktā paredzētās procesuālās garantijas, to ievērošanu var panākt tikai tad, ja tām ir iespēja lēmumu necelt
         iebildumus apstrīdēt Savienības tiesā.

      (sal. ar 54. punktu)
      2.        Valsts atbalsta jomā prasītājs, kas apstrīd Komisijas lēmumu neierosināt oficiālo izmeklēšanas procedūru, var izvirzīt jebkādu
         pamatu, lai pierādītu, ka Komisijai, izskatot tās rīcībā esošo informāciju un pierādījumus paziņotā pasākuma iepriekšējas
         izskatīšanas posmā, bija jārodas šaubām par tā saderību ar kopējo tirgu. Šādu argumentu izmantošanas dēļ tomēr nevar tikt
         grozīts nedz prasības priekšmets, nedz mainīti tās pieņemamības nosacījumi. Tieši otrādi, tas, ka pastāv šaubas par šo saderību,
         ir tieši tas pierādījums, kas ir jāiesniedz, lai pierādītu, ka Komisijai bija jāuzsāk EKL 88. panta 2. punktā un Regulas Nr. 659/1999,
         ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EKL 88. panta piemērošanai, 6. panta 1. punktā paredzētā oficiālā izmeklēšanas procedūra.

      Savienības tiesai prasītāja prasība, ar kuru tiek apstrīdēta vienīgi lēmuma par atbalsta vērtējumu pamatotība, nav jāinterpretē
         kā tāda, ar kuru patiesībā gribēts aizsargāt no EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta izrietošās
         prasītāja procesuālās tiesības, ja prasītājs nav skaidri minējis pamatu ar šādu mērķi. Šādā gadījumā attiecīgā pamata interpretācija
         nozīmētu prasības priekšmeta pārkvalifikāciju.

      (sal. ar 55. un 58. punktu)
      3.        Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EKL 88. panta piemērošanai, 4. panta 4. punktā ir noteikts,
         ka, ja pēc iepriekšējas izskatīšanas Komisija konstatē, ka apstrīdētais pasākums rada šaubas par tā saderību ar kopējo tirgu,
         tai ir jāpieņem lēmums par EKL 88. panta 2. punktā un minētās regulas 6. panta 1. punktā paredzētās oficiālās izmeklēšanas
         procedūras uzsākšanu.

      Tā kā Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktā minētais jēdziens “šaubas” ir objektīvs, to esamība ir jānoskaidro ne tikai
         no apstrīdētā akta pieņemšanas apstākļiem, bet arī no novērtējuma, uz kuru ir balstījusies Komisija.

      Runājot par iepriekšējās izskatīšanas procedūras ilgumu un apstākļiem, lai gan Regulas Nr. 659/1999 4. panta 5. punktā paredzētā
         divu mēnešu termiņa pārsniegšana, kā arī attiecīgajai dalībvalstij adresēto informācijas pieprasījumu skaits paši par sevi
         tiešām neļauj secināt, ka Komisijai bija jāuzsāk oficiālā izmeklēšanas procedūra, tomēr šie elementi var būt norādes, ka Komisijai
         varēja būt šaubas par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu.

      (sal. ar 77., 79. un 81. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 22. septembrī (*)

      Apelācija – Prasība atcelt tiesību aktu – Valsts atbalsts – EKL 88. panta 3. punkts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – Komisijas lēmums necelt iebildumus – Jēdziens “šaubas” – Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi
      Lieta C‑148/09 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2009. gada 24. aprīlī iesniedza
      Beļģijas Karaliste, ko pārstāv K. Pošē [C. Pochet] un T. Materne [T. Materne], pārstāvji, kuriem palīdz J. Meijers [J. Meyers], advocaat,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –
      Deutsche Post AG, Bonna (Vācija), ko pārstāv T. Lībigs [T. Lübbig] un J. Zēdemunds [J. Sedemund], Rechtsanwälte,

      DHL International, Dīgema [Diegem] (Beļģija), ko pārstāv T. Lībigs un J. Zēdemunds, Rechtsanwälte,

      prasītājas pirmajā instancē,
      Eiropas Komisija, ko pārstāv B. Martenčuks [B. Martenczuk] un D. Grespans [D. Grespan], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits (referents) un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 7. septembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 2. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar šo apelācijas sūdzību Beļģijas Karaliste, kuru atbalsta Eiropas Komisija, lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances
         tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā T‑388/03 Deutsche Post un DHL International/Komisija (Krājums, II‑199. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa atcēla Komisijas 2003. gada
         23. jūlija lēmumu pēc EKL 88. panta 3. punktā paredzētās iepriekšējas izskatīšanas procedūras necelt iebildumus pret vairākiem
         Beļģijas iestāžu pasākumiem par labu Beļģijas valsts pasta uzņēmumam La Poste SA (C(2003) 2508, galīgā redakcija, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        No Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta
         piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), preambulas otrā apsvēruma izriet, ka šīs regulas mērķis ir kodificēt un pastiprināt Komisijas
         saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas judikatūru izstrādāto un iedibināto pastāvīgo praksi EKL 88. panta piemērošanā.

      3        Šīs regulas 1. pantā ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      [..]
      h)      “ieinteresētās personas” ir visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt
         atbalsta piešķīrums, jo īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības.”

      4        Šīs pašas regulas 4. panta ar nosaukumu “Paziņojuma iepriekšēja izskatīšana un Komisijas lēmumi” 2.–4. punktā ir noteikts:

      “2.      Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka paziņotais pasākums nav atbalsts, tā nostiprina minēto konstatējumu
         ar lēmumu.

      3.      Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl uz to attiecas EKL
         [87.] panta 1. punkts, ir saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu (turpmāk – “lēmums
         necelt iebildumus”). Lēmumā norāda, kuru no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem piemēro.

      4.      Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir neskaidrības [šaubas] par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs
         ar kopējo tirgu, tā nolemj sākt procedūras saskaņā ar Līguma [88.] panta 2. punktu (turpmāk – “lēmums sākt formālu izmeklēšanas
         procedūru”).”

      5        Regulas Nr. 659/1999 6 panta 1. punktā ir noteikts:

      “Lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas sākotnējais
         izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā
         saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt piezīmes noteiktā termiņā,
         kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos, Komisija var pagarināt noteikto termiņu.”

       Tiesvedības priekšvēsture
      6        LA Poste SA (turpmāk tekstā – “La Poste”) 1992. gadā tika pārveidota par publisko tiesību akciju sabiedrību, bet palika universālo pasta pakalpojumu sniedzēja Beļģijā,
         un tai bija jāpilda īpaši pienākumi, sniedzot pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk tekstā – “PVTN”).
         PVTN neto papildu izmaksu kompensēšanas noteikumi ir noteikti vadības līgumā, kas noslēgts ar Beļģijas valsti.

      7        Ekspressūtījumu sektors veido 4 % no La Poste apgrozījuma, kas atbilst 18 % no šī sektora tirgus daļas. Deutsche Post AG (turpmāk tekstā – “Deutsche Post”) un tās Beļģijas meitassabiedrības DHL International daļa šajā tirgū ir 35–45 %.

      8        Ar 2002. gada 3. decembra vēstuli Beļģijas iestādes paziņoja Komisijai plānu palielināt La Poste kapitālu par EUR 297,5 miljoniem.

      9        2003. gada 22. jūlijā prasītājas vērsās Komisijā ar informācijas pieprasījumu par paziņotā pasākuma izskatīšanas stadiju,
         lai tajā iespējami piedalītos.

      10      Uzskatīdama, ka paziņotā kapitāla palielināšana nav valsts atbalsts, Komisija 2003. gada 23. jūlijā pēc EKL 88. panta 3. punktā
         paredzētās iepriekšējas izskatīšanas procedūras pieņēma apstrīdēto lēmumu.

       Process Komisijā un apstrīdētais lēmums
      11      Pēc trim sanāksmēm ar Beļģijas iestādēm, kā arī vairākām vēstuļu apmaiņām Komisija uzskatīja, ka šo iestāžu paziņotā kapitāla
         palielināšana ir saderīga ar kopējo tirgu.

      12      Lai to izdarītu, Komisija vispirms izvērtēja sešus nepaziņotus pasākumus, no kuriem La Poste guva labumu pēc tās pārveidošanas par neatkarīgu publisku uzņēmumu, uzskatīdama, ka no tiem ir atkarīgs paziņotās kapitāla
         palielināšanas likumīgums.

      13      Pirmais pasākums bija atbrīvojums no uzņēmuma ienākuma nodokļa. Tā kā laikā no 1992. līdz 2002. gadam La Poste neto zaudējumi bija EUR 238,4 miljoni, Komisija uzskatīja, ka šādu atbrīvojumu nevarēja uzskatīt par valsts līdzekļu nodošanu.

      14      Otrais pasākums bija Beļģijas valsts nekustamā īpašuma nodošana La Poste sabiedrisko pakalpojumu vajadzībām, pretizpildījuma vietā atceļot La Poste izveidoto pensiju uzkrājumu EUR 100 miljonu apmērā. Komisija uzskatīja, ka šis pasākums uzņēmumam nav sniedzis nekādas priekšrocības.

      15      Trešais pasākums bija valsts garantija par saņemtajiem aizdevumiem. Komisija, konstatējusi, ka La Poste šo garantiju nekad nav izmantojusi, uzskatīja, ka tā neveido valsts atbalstu.

      16      Ceturtais pasākums bija atbrīvojums no īpašuma nodokļa ēkām, kas tiek izmantotas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanai. Komisija
         uzskatīja, ka šāds pasākums var būt valsts atbalsts.

      17      Piektais pasākums bija vispārējo interešu finanšu pakalpojumu pārmērīga kompensēšana laikā no 1992. līdz 1997. gadam. Komisija
         uzskatīja, ka šāds pasākums var būt valsts atbalsts.

      18      Sestais pasākums bija divas 1997. gada martā un decembrī veiktās kapitāla palielināšanas par kopējo summu EUR 62 miljoni,
         kuru mērķis bija līdzsvarot nepietiekamo kompensāciju par PVTN. Komisija uzskatīja, ka šāds pasākums var tikt uzskatīts par
         valsts atbalstu.

      19      Runājot par nepaziņoto ceturto, piekto un sesto pasākumu, kā arī par paziņoto pasākumu, Komisija uzskatīja – pat pieņemot,
         ka šie pasākumi ietvēra atbalsta elementus, – ka tie atbilstoši EKL 86. panta 2. punktam ir saderīgi ar kopējo tirgu, jo tie
         neietver PVTN papildu neto izmaksu pārmērīgu kompensāciju.

      20      Visbeidzot Komisija norādīja, ka paziņotā pasākuma, proti, kapitāla palielināšana par EUR 297,5 miljoniem, summa bija mazāka
         par PVTN darbību papildu neto izmaksu vēsturiski nepietiekamo kompensāciju, tādēļ tas nebija “valsts atbalsts” EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē.

       Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
      21      Prasītājas bija cēlušas prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, izvirzīdamas septiņus pamatus. Komisija cēla iebildi par nepieņemamību,
         kas bija pamatota ar prasītāju tiesību un intereses celt prasību neesamību.

      22      Ar Vispārējās tiesas 2004. gada 15. decembra rīkojumu tika nolemts pieteikumu lemt par pieņemamību izskatīt, lemjot par lietu
         pēc būtības.

      23      Runājot par pieņemamību, Vispārējā tiesa secīgi izvērtēja prasītāju tiesības un interesi celt prasību.

      24      Pirmkārt, tā norādīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procesuālo garantiju saņēmēji
         to ievērošanu par panākt tikai tad, ja viņiem saskaņā ar tā paša panta 3. punktu pieņemto Komisijas lēmumu, neuzsākot formālo
         izmeklēšanas procedūru, ar kuru atbalsts ir atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, ir iespēja apstrīdēt Savienības tiesā.

      25      Pārsūdzētā sprieduma 43. punktā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka šo garantiju saņēmēji ir ieinteresētās personas EKL 88. panta
         2. punkta izpratnē, proti, it īpaši uzņēmumi, kas konkurē ar strīdīgā atbalsta saņēmējiem.

      26      Atgādinādama, ka šajā kontekstā tiesības celt prasību var atzīt tikai tad, ja ieinteresētās personas ar savu prasību tiecas
         nodrošināt savas procesuālās garantijas, nevis ja tās apšauba tāda lēmuma pamatotību, kas ir pieņemts, pamatojoties uz EKL
         88. panta 3. punktu, Vispārējā tiesa turpinājumā analizēja prasītāju izvirzītos prasības pamatus un konstatēja, ka tie ir
         divu veidu.

      27      Runājot par pamatiem, kuros ir apšaubīta apstrīdētā lēmuma pamatotība, Vispārējā tiesa pārsūdzēta sprieduma 49. punktā ir
         uzskatījusi, ka prasītājas nav pierādījušas, ka apstrīdētajā lēmumā minētais atbalsts būtu būtiski ietekmējis viņu konkurētspējas
         stāvokli tirgū. Tādēļ tā nosprieda, ka prasītājām nav tiesību celt prasību, lai apšaubītu apstrīdētā lēmuma pamatotību.

      28      Runājot par pamatiem, kas attiecas uz viņu procesuālo garantiju nodrošināšanu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 52. punktā
         ir nospriedusi, ka prasītājām kā tiešām La Poste konkurentēm ir ieinteresēto personu statuss EKL 88. panta 2. punkta izpratnē. Šajā ziņā, pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā
         sprieduma 55. punktā otro pamatu identificējusi kā tādu, ar ko tiek skaidri apgalvots prasītāju procesuālo tiesību pārkāpums.
         Otrkārt, tā paša sprieduma 56. punktā tā ir uzskatījusi, ka trešais, ceturtais, piektais un septītais pamats sniedz pierādījumus
         otrā pamata pamatošanai. Tādēļ tā ir konstatējusi prasītāju tiesības celt prasību, kā arī otrā pamata un tā pamatošanai izvirzīto
         argumentu pieņemamību.

      29      Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā ir nospriedusi, ka prasītājām kā ieinteresētajām personām EKL 88. panta
         2. punkta izpratnē ir interese panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo šādas atcelšanas rezultātā Komisijai būtu jāierosina
         formālā izmeklēšanas procedūra.

      30      Tādēļ Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas celto iebildi par nepieņemamību.

      31      Attiecībā uz lietas būtību, atgādinājusi, ka jēdziens “nopietnas grūtības”, kuru esamības gadījumā Komisijai atbalsta pasākuma
         izskatīšanas laikā ir jāuzsāk formālā procedūra, ir objektīvs jēdziens, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 96.–107. punktā
         noteica pazīmes, kas atbalsta pasākuma izskatīšanas laikā liecina par šādām nopietnām grūtībām, proti, izskatīšanas ilgums
         un apstākļi, izskatīšanas nepietiekamais un nepilnīgais raksturs un apstrīdētā lēmuma saturs.

      32      Pirmkārt, Vispārējā tiesa vispirms ir konstatējusi, ka kopš atbalsta paziņošanas bija pagājuši septiņi mēneši, iekams tika
         pieņemts apstrīdētais lēmums, un ka tas esot daudz ilgāks laiks nekā Regulas Nr. 659/1999 4. panta 5. punktā paredzētais divu
         mēnešu termiņš iepriekšējās izskatīšanas veikšanai.

      33      Turklāt procedūru iezīmēja trīs sanāksmes starp Beļģijas iestādēm un Komisiju, kā arī dažādi lūgumi sniegt informāciju, kuru
         ietvaros Komisija bija uzsvērusi lietas materiālu sarežģītību un tai veicamās izmeklēšanas plašo apjomu, zinādama, ka paziņotā
         pasākuma saderība ir atkarīga no sešu nepaziņoto pasākumu saderības.

      34      Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 103. punktā ir uzsvērusi, ka Komisija attiecībā uz juridiskā pamata izvēli
         apstrīdētā lēmuma pieņemšanai ir vilcinājusies starp pieeju, kas ir balstīta uz EKL 87. pantu, un pieeju, kas ir balstīta
         uz EKL 86. panta 2. punktu.

      35      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 106. punktā ir konstatējusi, ka Komisijas vadītā procedūra ir ievērojami pārsniegusi
         to, ko parasti ietver EKL 88. panta 3. punkta noteikumu ietvaros veiktā pirmā izskatīšana.

      36      Otrkārt, Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi, vai arī fakti par apstrīdētā lēmuma saturu var būt pazīmes, kas norāda, ka Komisija
         attiecīgo pasākumu izskatīšanā sastapusies ar nopietnām grūtībām.

      37      Šajā kontekstā Vispārējā tiesa, pirmkārt, konstatēja, ka Komisijas veiktā pārbaude par otro nepaziņoto pasākumu par labu La Poste, proti, par pensiju uzkrājuma atcelšanu, bija nepietiekama, jo Komisijas rīcībā nebija vajadzīgo faktu, lai novērtētu priekšrocības,
         ko radījušas Beļģijas valsts ēku bezatlīdzības nodošana.

      38      Otrkārt, atgādinājusi, ka saskaņā ar 93. punktu 2003. gada 24. jūlija spriedumā lietā C‑280/00 Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (Recueil, I‑7747. lpp.), kas pasludināts pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, Komisijai bija jāpārbauda, vai valsts kompensētās PVTN
         izmaksas ir vienādas ar labi pārvaldīta vidusmēra uzņēmuma izmaksām (“benchmarking” kritērijs) vai zemākas par tām, Vispārējā
         tiesa konstatēja, ka izskatāmajā lietā šādas pārbaudes nebija. Līdz ar to tā nosprieda, ka paziņotā pasākuma izskatīšana bija
         nepilnīga.

      39      Tādēļ Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu atcēla.

       Tiesvedība Tiesā
      40      Apelācijas sūdzībā Beļģijas Karalistes, ko atbalsta Komisija, prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu un
      –        piespriest Deutsche Post un DHL International atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      41      Deutsche Post un DHL International prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību un
      –        piespriest Beļģijas Karalistei un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par apelāciju
      42      Beļģijas Karaliste savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza trīs pamatus, pirmkārt, par to, ka nepareizi ir kvalificēti
         lietas apstākļi, otrkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un, treškārt, ka ir pārkāpts tiesiskās
         drošības princips. Komisija, kas atbalsta Beļģijas Karalistes prasījumus, turklāt izvirza atsevišķu pamatu, kurā tā apgalvo,
         ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi EKL 230. panta ceturto daļu.

      43      Vispirms ir jāizskata pamati, ar kuriem Beļģijas Karaliste un Komisija apšauba Vispārējās tiesas veikto vērtējumu par prasības
         pieņemamību pirmajā instancē, kā arī par noteiktiem pamatiem, ko tā pieņēmusi.

       Par otro apelācijas sūdzības pamatu un atsevišķo Komisijas pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      44      Beļģijas Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīdama par pieņemamiem ceturto un
         septīto prasības pamatu, lai gan ar šiem pamatiem prasītājas ir apstrīdējušas apstrīdētā lēmuma pamatotību.

      45      Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi EKL 230. panta ceturto daļu, nospriezdama, ka prasītāju prasība ir pieņemama
         ar pamatojumu, ka tiek aizsargātas procesuālās tiesības, kas tām izriet no EKL 88. panta 2. punkta. Šāds apgalvojums nav atrodams
         nevienā no prasītāju izvirzītajiem prasības pamatiem, tāpēc Tiesai pārsūdzētais spriedums šī iemesla dēļ būtu jāatceļ pēc
         savas ierosmes.

      46      Turklāt, tā rīkojoties, Vispārējā tiesa esot priekšlaicīgi izlēmusi jautājumu par apstrīdētā atbalsta likumību.

      47      Deutsche Post un DHL International ievadam apgalvo, ka Komisijas izvirzītais atsevišķais pamats nav pieņemams.

      48      Runājot par lietas būtību, tās norāda, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi ņēmusi vērā visus būtiskos elementus, lai novērtētu nopietnu
         grūtību iespējamo esamību. Turklāt Komisija esot kļūdījusies, uzskatīdama, ka pamats par procesuālo tiesību aizsardzību neesot
         ticis izvirzīts pirmajā instancē. Prasītājas šajā ziņā uzskaita dažādas sava prasības pieteikuma daļas, kuras ir veltītas
         šai problemātikai.

       Tiesas vērtējums
      –       Komisijas atsevišķā pamata pieņemamība
      49      Ievadā ir jāizskata, vai Tiesā pieņemams ir Komisijas atsevišķais pamats par to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi EKL 230. panta
         ceturto daļu.

      50      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 56. panta otro daļu apelācijas sūdzību Tiesā var iesniegt personas, kuru
         prasījumi vai iebildumi pirmajā instancē nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji. Tā kā Komisija Vispārējā tiesā bija atbildētāja,
         tā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 115. panta 1. punktu divu mēnešu laikā no dienas, kad tai ir izsniegta apelācijas sūdzība,
         var iesniegt atbildes rakstu, ievērojot šī panta 2. punkta prasības un šī paša Reglamenta 116. pantu.

      51      No tā izriet, ka Komisijas izvirzītais atsevišķais pamats ir pieņemams.

      –       Par lietas būtību
      52      Runājot par lietas būtību, Komisija apgalvo EKL 230. panta ceturtās daļas pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa, mākslīgi no prasības
         pieteikuma argumentiem konstruēdama pamatu par procesuālo tiesību pārkāpumu, ir pārkvalificējusi pirmajā instancē celto prasību,
         kas bija vērsta pret apstrīdētā lēmuma pamatotību. Arī Beļģijas Karaliste norāda, ka prasītājas savā ceturtajā un septītajā
         pamatā ir apstrīdējušas vienīgi minētā lēmuma pamatotību, kā rezultātā Vispārējā tiesa ir kļūdīgi atzinusi šos pamatus par
         pieņemamiem.

      53      Pirmām kārtām attiecībā uz iebildumu par EKL 230. panta ceturtās daļas nosacījumu pārkāpumu vispirms ir jāatgādina, ka ar
         Regulas Nr. 659/1999 4. pantu ir ieviests paziņoto atbalsta pasākumu iepriekšējas izskatīšanas posms, kura mērķis ir ļaut
         Komisijai izveidot pirmo viedokli par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Šī posma beigās Komisija konstatē, ka šis
         pasākums vai nu nav uzskatāms par atbalstu, vai arī ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Pēdējā minētajā gadījumā
         šis pasākums var neradīt šaubas attiecībā uz tā saderību ar kopējo tirgu vai – tieši otrādi – radīt (2011. gada 24. maija
         spriedums lietā C‑83/09 P Komisija/Kronoply un Kronotex, Krājums, I‑0000. lpp., 43. punkts).

      54      Šajā gadījumā apstrīdētais lēmums ir lēmums necelt iebildumus, kas ir pamatots ar Regulas Nr. 659/1999 4. panta 3. punktu
         un kura tiesiskums ir atkarīgs no tā, vai pastāv šaubas par atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Tā kā šādu šaubu gadījumā ir
         jāuzsāk formālā izmeklēšanas procedūra, kurā var piedalīties Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punktā minētās ieinteresētās
         personas, ir jāuzskata, ka jebkuru ieinteresēto personu šīs pēdējās minētās tiesību normas izpratnē šāds lēmums skar tieši
         un individuāli. Proti, personas, uz kurām attiecas EKL 88. panta 2. punktā un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktā paredzētās
         procesuālās garantijas, to ievērošanu var panākt tikai tad, ja tām ir iespēja lēmumu necelt iebildumus apstrīdēt Savienības
         tiesā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Kronoply un Kronotex, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

      55      Lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu necelt iebildumus, prasītājs galvenokārt apstrīd to, ka Komisijas lēmums par attiecīgo atbalstu
         ticis pieņemts, šai iestādei neierosinot formālo izmeklēšanas procedūru, tādējādi pārkāpjot tā procesuālās tiesības. Lai tiktu
         apmierināta prasība atcelt tiesību aktu, prasītājs var izvirzīt jebkādu pamatu, lai pierādītu, ka Komisijai, izskatot tās
         rīcībā esošo informāciju un pierādījumus paziņotā pasākuma iepriekšējas izskatīšanas posmā, bija jārodas šaubām par tā saderību
         ar kopējo tirgu. Šādu argumentu izmantošanas dēļ tomēr nevar tikt grozīts nedz prasības priekšmets, nedz mainīti tās pieņemamības
         nosacījumi. Tieši otrādi, tas, ka pastāv šaubas par šo saderību, ir tieši tas pierādījums, kas ir jāiesniedz, lai pierādītu,
         ka Komisijai bija jāuzsāk EKL 88. panta 2. punktā un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktā paredzētā formālā izmeklēšanas
         procedūra (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Kronoply un Kronotex, 59. punkts).

      56      Vispārējās tiesas vērtējums par prasības atcelt tiesību aktu pamatu pieņemamību ir jāizskata, ņemot vērā šos principus.

      57      Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 45. punktā ir konstatējusi, ka pirmajā instancē prasības otrais pamats
         bija par EKL 88. panta 3. punkta noteikumu neievērošanu, jo Komisija nolēma neuzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru,
         lai gan tai bija nopietnas grūtības novērtēt apstrīdēto pasākumu saderību ar kopējo tirgu.

      58      Tā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 54. punktā tiesiski pamatoti ir norādījusi, ka Savienības tiesai prasītāja prasība,
         ar kuru tiek apstrīdēta vienīgi lēmuma par atbalsta vērtējumu pamatotība, nav jāinterpretē kā tāda, ar kuru patiesībā gribēts
         aizsargāt no EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta izrietošās prasītāja procesuālās tiesības,
         ja prasītājs nav skaidri minējis pamatu ar šādu mērķi. Šādā gadījumā attiecīgā pamata interpretācija nozīmētu prasības priekšmeta
         pārkvalifikāciju (šajā ziņā skat. 2007. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑176/06 P Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija, 25. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Kronoply un Kronotex, 55. punkts).

      59      Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 55. punktā ir secinājusi, ka prasītājas ar savu otro pamatu ir skaidri
         apgalvojušas, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, ir pārkāptas procesuālās tiesības, kas tām izriet no EKL 88. panta 2. punkta.

      60      Taču, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      61      No vienas puses, nav apstrīdēts, ka pirmajā instancē prasītāju prasības priekšmets patiešām ir atcelt Komisijas lēmumu neuzsākt
         formālo izmeklēšanas procedūru, kas ir paredzēta EKL 88. panta 2. punktā un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktā.

      62      No otras puses, lai arī prasītāju pamati prasības pieteikumā pirmajā instancē nav īpaši skaidri minēti un, konkrētāk, nav
         atsevišķi identificējams pamats par procesuālo tiesību aizsardzību, kas prasītājām izriet no EKL 88. panta 2. punkta un Regulas
         Nr. 659/1999 6. panta 1. punkta, tomēr no paša prasības pieteikuma teksta izriet prasītāju apgalvojums, ka izmeklēšanas procedūras
         neuzsākšana tām ir liegusi baudīt procesuālās garantijas, ko tām nodrošina minētās tiesību normas, un prasītājas izvirza argumentus,
         lai pierādītu, ka Komisijai bija jāuzsāk šajās normās paredzētā procedūra.

      63      Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, turklāt nepārkāpjot EKL 230. panta ceturto daļu, varēja pamatoti uzskatīt, ka prasības pieteikumā
         ir ietverts pamats, ar kuru prasītājas ir iecerējušas aizstāvēt no EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 6. panta
         1. punkta izrietošās procesuālās tiesības.

      64      Otrām kārtām, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā otrā pamata kontekstā ir ņēmusi vērā pirmajā instancē iesniegtā prasības
         pieteikuma elementus, ar kuriem prasītājas iecerējušas pierādīt, ka Komisijai bija jābūt šaubām par apstrīdēto pasākumu saderību
         ar kopējo tirgu.

      65      Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 45. punktā ir uzsvērusi, ka prasītājas ceturtajā un septītajā pamatā apgalvojušas,
         ka Komisijas vērtējums par apstrīdētajiem pasākumiem esot bijis nepietiekams un nepilnīgs. Pārsūdzētā sprieduma 52. punktā
         nospriedusi, ka prasītājām kā tiešām La Poste konkurentēm ekspressūtījumu piegādes tirgū ir tiesības celt prasību tikai kā ieinteresētajām personām EKL 88. panta 2. punkta
         un Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkta izpratnē, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. punktā ir tiesiski pareizi uzskatījusi,
         ka tā prasības pieteikuma ceturto un septīto pamatu varēja izskatīt vienīgi tiktāl, ciktāl to mērķis bija pierādīt, ka Komisijai
         bija jāuzsāk formālās izmeklēšanas stadija.

      66      Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest arī to, ka tā par pieņemamiem atzinusi pamatus, kuros prasītājas apgalvojušas,
         ka Komisija, uzskatīdama, ka izvērtētie pasākumi nav valsts atbalsts, ir pieļāvusi kļūdu. Gluži pretēji, Vispārējā tiesa pārsūdzētā
         sprieduma 67. punktā šos pamatus ir skaidri atzinusi par nepieņemamiem.

      67      Tādēļ Beļģijas Karalistes otrais pamats, kā arī Komisijas atsevišķais pamats ir jānoraida kā nepamatoti.

       Par pirmo un trešo pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      68      Beļģijas Karaliste savā pirmajā pamatā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir veikusi kļūmīgu lietas faktisko apstākļu kvalifikāciju.

      69      Šajā gadījumā, runājot par apstākļiem, kādos notikusi izskatīšanas procedūra, Vispārējās tiesas vērtētais divu mēnešu atsauces
         termiņš esot tikai orientējošs, līdz ar to tā pārsniegšana vēl automātiski nenozīmējot, ka Komisija saskārusies ar nopietnām
         grūtībām. Komisija piebilst, ka konkrētajos šīs lietas apstākļos iepriekšējās izskatīšanas ilgums nebija pārmērīgs.

      70      Turklāt, pēc Beļģijas Karalistes domām, Vispārējā tiesa nav noteikusi saikni starp plašo izmeklēšanas apjomu, kurā ietilpa
         apstrīdēto pasākumu pārbaude, kā arī to acīmredzamamā sarežģītība, un nopietnu grūtību esamību. Komisija uzskata, ka faktiska
         rakstura grūtības ne vienmēr rada nopietnas grūtības.

      71      Visbeidzot Beļģijas Karaliste uzsver, ka šaubas par juridisko pamatu liecina ne tik daudz par nopietnām grūtībām, cik par
         Komisijas dažādajām iespējām pabeigt šo lietu. Tik tiešām Komisija apgalvo, ka neatkarīgi no juridiskā pamata galīgais lēmums
         būtu bijis tāds pats.

      72      Runājot par apstrīdētā lēmuma saturu, Beļģijas Karaliste uzskata, ka analīzē par apstrīdēto pasākumu pietiekamo pārbaudi Vispārējā
         tiesa pēc būtības iegūst rezultātu, kas ir atšķirīgs no Komisijas rezultāta. Bet no šādas atšķirības nevar secināt, ka ir
         pastāvējušas nopietnas grūtības. Katrā ziņā šāds apstāklis nevar izraisīt secinājumu, ka Komisijas veiktā pārbaude būtu bijusi
         nepilnīga.

      73      Turklāt Beļģijas Karaliste un Komisija savā trešajā pamatā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, ar atpakaļejošu spēku piemērojot iepriekš
         minētā sprieduma lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg ceturto kritēriju, ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu.

      74      Šajā ziņā Komisija turklāt piebilst, ka iepriekš minētā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg spriedumā izstrādātā, t.s., “benchmarking” kritērija izvērtēšana nav būtiska, pārbaudot, vai EKL 88. panta 2. punktā paredzētās
         procesuālās garantijas ir tikušas ievērotas.

      75      Vispārīgi raugoties, Deutsche Post un DHL International uzskata, ka Komisijas izskatīšanas procedūras, kas veiktas valsts pasta uzņēmumu privatizācijas kontekstā, Komisija parasti
         veic formālā izmeklēšanas procedūrā. Šādus darījumus raksturo sarežģīts faktu konteksts, kurā nopietnas grūtības esot nenovēršamas.

      76      Proti, vispirms prasītājas atgādina, ka izskatīšanas procedūrā pati Komisija ir uzsvērusi, ka tai nodotā lieta esot sarežģīta.
         Tad arī Beļģijas Karaliste neesot atbildējusi uz Vispārējās tiesas konstatējumiem, saskaņā ar kuriem Komisijas rīcībā neesot
         bijusi visa informācija par faktiem, lai tā spētu izvērtēt nekustamā īpašuma nodošanu un pensiju uzkrājuma atcelšanu. Visbeidzot
         prasītājas uzsver, ka PVTN izmaksu “benchmarking” iepriekš minētā sprieduma lietā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg ceturtā kritērija izpratnē tajā laikā atbilda gaidītajam, it īpaši pašas Komisijas gaidītajam.

       Tiesas vērtējums
      77      Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktā ir noteikts, ka, ja pēc iepriekšējas izskatīšanas Komisija
         konstatē, ka apstrīdētais pasākums rada šaubas par tā saderību ar kopējo tirgu, tai ir jāpieņem lēmums par EKL 88. panta 2. punktā
         un minētās regulas 6. panta 1. punktā paredzētās formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Komisija/Kronoply un Kronotex, 46. punkts).

      78      Šajā gadījumā apstrīdētais lēmums ir lēmums necelt iebildumus, kas ir pamatots ar Regulas Nr. 659/1999 4. panta 3. punktu
         un kura tiesiskums ir atkarīgs no tā, vai pastāv šaubas par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu.

      79      Tā kā Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktā minētais jēdziens “šaubas” ir objektīvs, to esamība ir jānoskaidro ne tikai
         no apstrīdētā akta pieņemšanas apstākļiem, bet arī no novērtējuma, uz kuru ir balstījusies Komisija (šajā ziņā skat. 2009. gada
         2. aprīļa spriedumu lietā C‑431/07 P Bouygues un Bouygues Télécom/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 63. punkts).

      80      Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 96.–107. punktā vispirms ir vērtējusi iepriekšējās izskatīšanas procedūras
         ilgumu un apstākļus. Pēc tam, vērtējot apstrīdētā lēmuma satura elementus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 108.–110. punktā
         ir konstatējusi, pirmkārt, nepietiekamo pārbaudi par pensiju uzkrājuma atcelšanu un, otrkārt, tā paša sprieduma 111.–117. punktā
         nepilnīgo pārbaudi par PVTN sniegšanas izmaksām. Visbeidzot tā pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ir secinājusi, ka visu šo
         elementu kopums sniedz objektīvas un saskanīgas norādes, kas apliecina, ka Komisijai bija jāuzsāk formālā izmeklēšanas procedūra.

      81      Pirmkārt, runājot par iepriekšējās izskatīšanas procedūras ilgumu un apstākļiem, lai gan tas ir patiesi, ka Regulas Nr. 659/1999
         4. panta 5. punktā paredzētā divu mēnešu termiņa pārsniegšana, kā arī Beļģijas iestādēm adresēto informācijas pieprasījumu
         skaits paši par sevi neļauj secināt, ka Komisijai bija jāuzsāk formālā izmeklēšanas procedūra, tomēr – kā jau Vispārējā tiesa
         pārsūdzētā sprieduma 106. punktā ir uzsvērusi – šie elementi var būt norādes, ka Komisijai varēja būt šaubas par attiecīgā
         atbalsta saderību ar kopējo tirgu.

      82      Šajā ziņa it īpaši ir jānorāda, ka Komisijai, lai tā paziņoto pasākumu varētu atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu, bija jāpārbauda
         laikā no 1992. līdz 1997. gadam pieņemto sešu nepaziņoto pasākumu saderība.

      83      Otrkārt, runājot par apstrīdētā lēmuma saturu, Vispārējā tiesa it īpaši ir uzsvērusi, ka tas liecinot par apstrīdēto pasākumu
         nepietiekamo pārbaudi.

      84      Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 109. punktā ir uzskatījusi, ka Komisija apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi, kaut
         gan tās rīcībā nebija faktu, kas tai būtu ļāvuši novērtēt priekšrocības, ko radīja ēku bezatlīdzības nodošana, pretizpildījuma
         vietā atceļot pensiju uzkrājumu.

      85      Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai segtu nodarbināto ierēdņu tiesības uz pensiju, La Poste 1992. gadā, kad tā tika pārveidota par neatkarīgu publisku uzņēmumu, izveidoja EUR 100 miljonu uzkrājumu, kas tika atcelts
         1997. gadā. Pretizpildījums par šo uzkrājumu bija nekustamā īpašuma nodošana sabiedrisko pakalpojumu vajadzībām.

      86      Šādos apstākļos Vispārējā tiesa varēja tiesiski pamatoti uzskatīt, ka Komisijai Beļģijas iestādēm bija jāpieprasa precizējumi
         it īpaši par nekustamā īpašuma objektu vērtību, ko Beļģijas valsts bez atlīdzības bija nodevusi La Poste rīcībā.

      87      Vispārējo tiesu nevar kritizēt par uzskatu, ka šāds apstāklis var būt norāde par to, ka Komisijai bija jābūt šaubām par apstrīdētā
         pasākuma saderību ar kopējo tirgu. Tik tiešām nevar noliegt, ka atkarībā no nodotā nekustamā īpašuma vērtības La Poste no šī darījuma iegūst būtisku ekonomisku priekšrocību, kuru veido valsts atbalsts. Taču, lai pārliecinātos par pretējo, Komisijas
         rīcībā vismaz vajadzēja būt vērtējumiem par finansiālo priekšrocību, ko šāda nodošana sniedza La Poste.

      88      Attiecībā uz trešo pamatu par apgalvoto tiesiskās drošības principa pārkāpumu, jānorāda – kā jau izriet no šī sprieduma 81. nu
         87. punkta –, ka Vispārējā tiesa apstrīdētā lēmuma apstākļu un satura analīzē ir uzsvērusi šaubas, kurām Komisijai bija jābūt
         par paziņotā pasākuma saderību ar kopējo tirgu, šaubas, kas bija pietiekamas, lai pamatotu secinājumu, ka tai bija jāuzsāk
         EKL 88. panta 2. punktā un Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktā paredzētā formālā izmeklēšanas procedūra.

      89      Šādos apstākļos šis pamats nav jāizskata.

      90      No šiem apsvērumiem izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots un trešais pamats kā neefektīvs.

      91      Tādēļ apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      92      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta
         118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
         lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Beļģijas Karalistei un Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Beļģijas Karaliste un Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 23.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Austrijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 79/409/EEK - Savvaļas putnu aizsardzība - Grieze - Valsts dabas parka "Lauteracher Ried" īpaši aizsargājamā teritorija - Zorenas un Glegenas-Keblernas apgabalu neiekļaušana - Direktīva 92/43/EEK - Dabisko dzīvotņu aizsardzība - Savvaļas fauna un flora - Procedūra attiecībā uz būvniecības plānu vai būvniecības projektu - Ātrgaitas autoceļa trases nospraušanas procedūra - Ietekmes uz vidi novērtējuma procedūra - Procesuālie pārkāpumi saistībā ar federālā ātrgaitas autoceļa S 18 būvniecības projektu Austrijas teritorijā - Direktīvas 92/43 piemērošana laikā. # Lieta C-209/04.

text:
      Lieta C‑209/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Austrijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 79/409/EEK – Savvaļas putnu aizsardzība – Grieze – Valsts dabas parka “Lauteracher Ried” īpaši aizsargājamā teritorija – Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabalu neiekļaušana – Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu aizsardzība – Savvaļas fauna un flora – Procedūra attiecībā uz būvniecības plānu vai būvniecības projektu – Ātrgaitas autoceļa trases nospraušanas procedūra – Ietekmes uz vidi novērtējuma procedūra – Procesuālie pārkāpumi saistībā ar federālā ātrgaitas autoceļa S 18 būvniecības projektu Austrijas teritorijā – Direktīvas 92/43 piemērošana laikā
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 27. oktobrī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 23. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Vide — Savvaļas putnu aizsardzība — Direktīva 79/409 — Īpaši aizsargājamo teritoriju izvēle un robežu nospraušana
      (Padomes Direktīvas 79/409 4. panta 1. un 2. punkts un Padomes Direktīvas 92/43 6. panta 4. punkts)
      2.     Vide — Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība — Direktīva 92/43 — Piemērošana laikā
      (Padomes Direktīvas 92/43 6. panta 3. un 4. punkts)
      1.     Izvēloties vispiemērotākās teritorijas, ko klasificēt kā īpaši aizsargājamas teritorijas atbilstoši 4. panta 1. un 2. punktam
         Direktīvā 79/409 par savvaļas putnu aizsardzību, dalībvalstīm piemītošā diskrecionārā vara attiecas nevis uz iespēju kā īpaši
         aizsargājamas teritorijas klasificēt teritorijas, kas šķiet vispiemērotākās pēc ornitoloģiskiem kritērijiem, bet gan vienīgi
         uz kritēriju piemērošanu, lai identificētu teritorijas, kuras ir vispiemērotākās I pielikumā uzskaitīto sugu aizsardzībai.

      Turklāt, izvēloties šādu teritoriju un nospraužot tās robežas, dalībvalstis nevar ņemt vērā ekonomiskās prasības nedz, pamatojoties
         uz vispārējām interesēm, kas būtu svarīgākas par interesēm, kuras atbilst Putnu aizsardzības direktīvas ekoloģiskajam mērķim,
         nedz tādēļ, ka tās atbilstu tādām sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm, kādas ir paredzētas 6. panta 4. punkta pirmajā daļā
         Direktīvā 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību.

      (sal. ar 33. un 40. punktu)
      2.     Princips, ka projektiem, kuri var būtiski ietekmēt vidi, veic ietekmes uz vidi novērtējumu, neattiecas uz gadījumiem, kad
         projekta atļaujas pieteikums ir oficiāli iesniegts pirms direktīvas transponēšanas termiņa.

      Šis formālais kritērijs ir vienīgais, kas atbilst tiesiskās drošības principam un ļauj saglabāt direktīvas lietderīgo iedarbību.
         Šis apsvērums ir pamatots ar to, ka direktīvas, kāda ir Direktīva 92/43 par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību,
         galvenokārt attiecas uz liela mēroga projektiem, kuru īstenošanai ļoti bieži ir vajadzīgs ilgs laiks. Nebūtu labi, ja procedūras,
         kas jau valsts mērogā ir sarežģītas un kas ir oficiāli sāktas pirms dienas, kad beidzies minētās direktīvas transponēšanas
         termiņš, tiktu apgrūtinātas un ieilgtu direktīvā paredzētu specifisku prasību dēļ un ka tās ietekmētu jau radušās situācijas.

      (sal. ar 56. un 57. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 23. martā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 79/409/EEK – Savvaļas putnu aizsardzība – Grieze – Valsts dabas parka “Lauteracher Ried” īpaši aizsargājamā teritorija – Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabalu neiekļaušana – Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu aizsardzība – Savvaļas fauna un flora – Procedūra attiecībā uz būvniecības plānu vai būvniecības projektu – Ātrgaitas autoceļa trases nospraušanas procedūra – Ietekmes uz vidi novērtējuma procedūra – Procesuālie pārkāpumi saistībā ar federālā ātrgaitas autoceļa S 18 būvniecības projektu Austrijas teritorijā – Direktīvas 92/43 piemērošana laikā
      Lieta C‑209/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 12. maijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. van Beks [M. van Beek] un B. Šima [B. Schima], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Austrijas Republiku, ko pārstāv E. Rīdls [E. Riedl] un J. Millers [J. Müller], kā arī K. Hūmere [K. Humer], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], P. Kūris [P. Kūris] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 6. oktobrī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 27. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar šo prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
      –       neiekļaujot valsts dabas parka “Lauteracher Ried” (turpmāk tekstā – “Lauteracher Ried”) teritorijā, kas klasificēta kā īpaši aizsargājama teritorija (turpmāk tekstā – “ĪAT”), Zorenas [Soren] un Glegenas–Keblernas [Gleggen‑Köblern] apgabalus, kas skaitliski un lieluma ziņā pēc zinātniskiem kritērijiem tāpat kā šī ĪAT ir pieskaitāmi vispiemērotākajām
         teritorijām saskaņā ar 4. panta 1. un 2. punktu Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvā 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību
         (OV L 103, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1997. gada 29. jūlija Direktīvu 97/49/EK (OV L 223, 9. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Putnu aizsardzības direktīva”), un

      –       izdodama atļauju Bodenezera [Bodensee] federālā ātrgaitas autoceļa S 18 (turpmāk tekstā – “ceļš S 18”) būvniecības projektam, nepareizi un nepilnīgi ievērojot
         prasības, kas paredzētas 6. panta 4. punktā Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvā 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas
         faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”), attiecībā uz projekta īstenošanu,
         neraugoties uz tā ietekmes uz vidi novērtējuma negatīvo rezultātu,

      Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punkts un Dzīvotņu
         direktīvas 6. panta 4. punkts kopā ar 7. pantu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Akts par Austrijas Republikas pievienošanos Eiropas Savienībai
      2       Akts par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un to līgumu pielāgojumiem,
         kas ir Eiropas Savienības izveides pamatā (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995, L 1, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās
         akts”), tika parakstīts 1994. gada 24. jūnijā un stājās spēkā 1995. gada 1. janvārī.

      3       Saskaņā ar Pievienošanās akta 2. pantu “no pievienošanās dienas sākotnējo Līgumu noteikumi un iestāžu pirms pievienošanās
         pieņemti tiesību akti ir saistoši jaunajām dalībvalstīm, un tos tajās piemēro atbilstīgi minēto Līgumu un šā Akta noteikumiem”.

      4       Pievienošanās akta 168. pants paredz:
      “Jaunajās dalībvalstīs stājas spēkā pasākumi, kas vajadzīgi, lai tās no pievienošanās izpildītu noteikumus direktīvās un lēmumos
         EK līguma 189. panta nozīmē un Euratom līguma 161. panta nozīmē un ieteikumos un lēmumos EOTK līguma 14. panta nozīmē, ja vien XIX pielikumā vai citur šajā Aktā
         šim nolūkam nav norādīts termiņš.”

       Putnu aizsardzības direktīva
      5       Saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu Putnu aizsardzības direktīva “attiecas uz visu savvaļas putnu sugu aizsardzību, kas sastopamas
         to dalībvalstu Eiropas teritorijā, uz kurām attiecas Līgums. Tajā atrunāta šo sugu aizsardzība, pārzināšana un uzraudzīšana
         un noteiktas to izmantošanas normas”.

      6       Grieze (crex crex) ir suga, kas Putnu aizsardzības direktīvas I pielikumā (turpmāk tekstā – “I pielikums”) ir ietverta ar Komisijas 1985. gada
         25. jūlija Direktīvu 85/411/EEK, ar ko groza Direktīvu 79/409 (OV L 233, 33. lpp.).

      7       Putnu aizsardzības direktīvas 4. pants paredz:
      “1. Sugām, kuras minētas I pielikumā, jāpiemēro īpaši dzīvotņu aizsardzības pasākumi, lai nodrošinātu to izdzīvošanu un vairošanos
         savā izplatības areālā.

       Šim nolūkam jāapzina:
      a)      sugas, kurām draud izzušana;
      b)      sugas, kuras ir jūtīgas pret dažām izmaiņām savās dzīvotnēs;
      c)      sugas, kuras savas skaitliski mazās populācijas vai ierobežotās vietējās izplatības dēļ uzskatāmas par retām sugām;
      d)      citas sugas, kuras īpaši jāsaudzē to dzīvotņu īpatnību dēļ.
      Veicot novērtēšanu, par pamatu ņem populācijas attīstības tendences un svārstības.
      Kā īpaš[i] aizsargājamās teritorijas šo sugu aizsardzībai dalībvalstis pirmām kārtām nosaka skaitliski un lieluma ziņā vispiemērotākās
         teritorijas, ņemot vērā aizsardzības prasības ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz kuru attiecas šī direktīva.

      2. Dalībvalstis veic līdzīgus pasākumus attiecībā uz tādu regulāri sastopamu migrējošo sugu [gājputnu sugu] vairošanās, spalvu
         mešanas un ziemošanas vietām, kā arī atpūtas vietām migrācijas maršrutā, kuras nav minētas I pielikumā, ņemot vērā to aizsardzības
         nepieciešamību ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz kuru attiecas šī direktīva. [..]

      [..]
      4. Attiecībā uz 1. un 2. punktā minētajām aizsargājamām teritorijām dalībvalstis attiecīgi rīkojas, lai nepieļautu dzīvotņu
         piesārņošanu vai kaitējuma nodarīšanu tām, kā arī novērš jebkurus traucējumus putnu dzīvei, ciktāl tie būtiski skar šā panta
         mērķus. Dalībvalstis cenšas nepieļaut dzīvotņu piesārņošanu vai kaitējuma nodarīšanu tām arī ārpus šīm aizsargājamām teritorijām.”

       Dzīvotņu direktīva
      8       Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkts un 4. punkta pirmā daļa paredz:
      “3. Visos plānos vai projektos, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet
         kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, attiecīgi izvērtē ietekmi
         uz šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, un
         saskaņā ar 4. punkta noteikumiem, kompetentā valsts iestāde piekrīt plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies,
         ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība, un vajadzības gadījumā noskaidrojusi plašas sabiedrības viedokli.

      4. Ja, neņemot vērā negatīvu vērtējumu saistībā ar ietekmi uz teritoriju, alternatīvu risinājumu trūkuma dēļ plāns vai projekts
         tomēr ir jāīsteno sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā, kas ietver arī sociāla un ekonomiska rakstura intereses, tad
         dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla kopējās vienotības aizsardzību. Dalībvalsts informē Komisiju par pieņemtajiem kompensācijas pasākumiem.”

      9       Tās pašas direktīvas 7. pants paredz:
      “No šīs direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta izrietošās saistības aizstāj visas saistības, kas izriet no Direktīvas 79/409/EEK
         4. panta 4. punkta pirmā teikuma un kas attiecas uz teritorijām, kuras klasificētas saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta
         1. punktu vai līdzīgā veidā atzītas saskaņā ar 4. panta 2. punktu, jaunajām saistībām stājoties spēkā ar šīs direktīvas ieviešanas
         datumu vai ar tādas klasifikācijas vai atzīšanas datumu, ko dalībvalsts veic saskaņā ar Direktīvu 79/409/EEK, ja pēdējais
         ir vēlāks datums.”

       Prāvas priekšvēsture
      10     Lauteracher Ried atrodas Forarlbergas federālajā zemē [Land Vorarlberg]. Pēc Austrijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai šīs dalībvalsts valdība 1995. gada 7. jūnijā pirmoreiz paziņoja
         Komisijai par šī dabas parka klasifikāciju kā ĪAT un vēlāk iesniedza dažus papildu dokumentus. Zorenas un Glegenas–Keblernas
         apgabali nav iekļauti šajā ĪAT.

      11     Attiecībā uz ceļa S 18 būvniecības projektu tā trases nospraušanas procedūra sākās jau 1992. gadā. Pēc diskusijām ar Dornbirnas
         [Dornbirn] kantona pašvaldību, kas notika 1992. gada 29. aprīlī, projekts tika pilnībā pārstrādāts, lai ņemtu vērā Forarlbergas federālās
         zemes valsts eksperta atzinumu attiecībā uz dabas un ainavu aizsardzību. Šī projekta iesniegšanas un attiecīgo personu uzklausīšanas
         procedūra ar mērķi nospraust minētā ceļa trasi sākās 1994. gada 8. martā, pamatojoties uz 1971. gada likumu par federālajiem
         ceļiem. Šī procedūra noslēdzās ar trases nospraušanu saskaņā ar federālā ekonomikas lietu ministra 1997. gada 8. aprīļa noteikumiem.
         Šajā minētā projekta izstrādes posmā Austrijas iestādes nonāca pie secinājuma, ka ceļam S 18 nav alternatīvu maršrutu.

      12     1999. gada 27. janvārī tika sākta procedūra šī ceļa būvniecības atļaujas saņemšanai. 2001. gada 6. jūlija lēmumā Bregencas
         [Bregenz] un Dornbirnas kantonu pašvaldības atļāva tā būvniecības projektu, piemērojot Forarlbergas federālās zemes tiesību aktus.
         Ņemot vērā minētos federālā ekonomikas lietu ministra noteikumus, šis lēmums varēja attiekties vienīgi uz izraudzīto trasi.

      13     Minētais lēmums tika pārsūdzēts Forarlbergas federālās zemes valdībā. Tā 2003. gada 21. februārī pieņēma apstiprinošu lēmumu,
         kura izpildi 2003. gada 29. augustā apturēja Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa). Šobrīd ceļa S 18 būvniecības projekta izpilde ir apturēta.

       Pirmstiesas procedūra
      14     Saņēmusi sūdzību, Komisija 2001. gada 12. novembrī nosūtīja Austrijas iestādēm vēstuli par Lauteracher Ried kā ĪAT no ornitoloģijas viedokļa nepietiekamo klasifikāciju, ceļa S 18 būvniecības nelabvēlīgo ietekmi uz griezēm un pārējām
         aizsargājamām populācijām šajā teritorijā, kā arī par citiem jautājumiem attiecībā uz tās aizsardzību.

      15     Izskatījusi Austrijas valdības atbildi, kas Komisijai nosūtīta 2002. gada 1. februārī, tā 2002. gada 27. jūnijā nosūtīja Austrijas
         Republikai brīdinājuma vēstuli. Nebūdama apmierināta ar tās sniegtajiem paskaidrojumiem, Komisija 2003. gada 11. jūlijā izdeva
         argumentētu atzinumu, kurā aicināja minēto dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā pēc
         tā paziņošanas.

      16     Uzskatot, ka argumenti, ko Austrijas Republika ir izvirzījusi 2003. gada 26. septembra atbildē uz minēto argumentēto atzinumu,
         nav pārliecinoši un ka turpinās norādītā pienākumu neizpilde, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
      17     Prasības pamatojumam Komisija izvirza trīs iebildumus. Pirmkārt, tā norāda, ka Austrijas Republika nav ievērojusi Putnu aizsardzības
         direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu attiecībā uz ĪAT izvēles un klasifikācijas procedūru. Otrkārt, tā norāda, ka, izdodot
         atļauju ceļa S 18 būvniecības projektam, nav izpildītas Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punktā paredzētās prasības.

       Par pirmo iebildumu, kas pamatots ar Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta neievērošanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      18     Pirmajā iebildumā Komisija apgalvo, ka Lauteracher Ried pašreizējā klasifikācija kā ĪAT un nospraustās robežas neatbilst šajā apgabalā esošo putnu sugu, īpaši griežu, kā arī tajā
         citu zālē ligzdojošu gājputnu sugu aizsardzības un ilgtspējīgas saglabāšanas prasībām. Komisija uzskata – lai izpildītu Putnu
         aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā paredzētās prasības, šīs ĪAT platība ir jāpaplašina, iekļaujot Zorenas un
         Glegenas–Keblernas apgabalus.

      19     Šī iebilduma pamatojumam Komisija vispirms norāda, ka izšķirošais elements, nospraužot ĪAT robežas, ir aizsargājamo putnu
         sugu esamība tajā. Saskaņā ar zinātnisko informāciju un no 2000. līdz 2002. gadam veikto pārbaužu rezultātiem minētie apgabali
         ir ne vien griežu un citu zālē ligzdojošu gājputnu sugu dzīvotnes, bet arī ir daļa no to galvenās riesta vietas. Komisija
         arī uzsver, ka Lauteracher Ried apgabalā un tā apkārtnē esošās pļavas attiecībā uz putnu aizsardzību ir vienota dabiskā dzīvotne ar īpaši piemērotu struktūru
         un šīs pļavas izmanto tās pašas putnu populācijas. Tā piebilst, ka griezes, kas dzīvo Reinas ielejā, Forarlbergas federālās
         zemes teritorijā, veido putnu kopumu, kam ir savstarpēji cieša saskare.

      20     Tāpat Komisija apgalvo, ka pienākums noteikt par ĪAT visas teritorijas, kas atbilstoši ornitoloģiskajiem kritērijiem šķiet
         vispiemērotākās, neizbeidzas pēc pirmās paziņošanas. Apdraudēto sugu saglabāšanas mērķis liek atkārtoti pārbaudīt paziņojumu,
         ņemot vērā jaunākas zinātniskās atziņas, un, iespējams, pārspraust esošās ĪAT robežas.

      21     Visbeidzot, tas, ka Austrijas Republika kā aizsargājamas teritorijas ir klasificējusi Bangsas [Bangs] un Mačelsas [Matschels] apgabalus, kas arī atrodas Forarlbergas federālajā zemē un kuros ir paredzēts nodrošināt griežu aizsardzību, nekādi nemaina
         šīs dalībvalsts pienākumu to pašu veikt attiecībā uz Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabaliem, kas robežojas ar šo paziņoto
         ĪAT.

      22     Austrijas Republika norāda, ka Lauteracher Ried ĪAT pašreizējās nospraustās robežas vislabāk atbilst Putnu aizsardzības direktīvas prasībām, lai aizsargātu un saglabātu
         griezes un gājputnu sugas, kas regulāri uzturas Forarlbergas federālās zemes Reinas ielejā.

      23     Tā uzskata, ka ir izpildījusi ar Putnu aizsardzības direktīvu uzliktos pienākumus, vienlaicīgi nospraužot minētās ĪAT robežas,
         kā arī faunas, floras, dzīvotņu un putnu aizsardzības teritorijas robežas Bangsas un Mačelsas apgabalos, tādējādi nosakot
         un atzīstot par ĪAT Forarlbergas federālās zemes Reinas ielejā esošās teritorijas, kas skaitliski un lieluma ziņā ir vispiemērotākās,
         lai aizsargātu griežu sugu, kas paredzēta I pielikumā, kā arī regulāri sastopamas gājputnu sugas.

      24     Austrijas Republika precizē, ka ĪAT perimetrs tika nosprausts, pamatojoties uz zinātniskiem pierādījumiem, kas bija pieejami
         laikā, kad tika izvēlēta un klasificēta šī teritorija, un kas Tiesas judikatūrā ir atzīti par ticamiem, un kā rezultātā tikai
         šī teritorija tika klasificēta kā galvenā Forarlbergas federālajā zemē dzīvojošo pļavās ligzdojošo putnu riesta vieta.

      25     Tā piebilst, ka minētās teritorijas klasifikācijā tā ir pamatojusies vienīgi uz ornitoloģiskiem vai ekoloģiskiem aspektiem,
         ko var secināt no Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta. Šajā sakarā tā apgalvo, ka tieši Lauteracher Ried ĪAT atrodas griežu sugas attīstībai būtisks neskartas dabīgas vides kopums, bet šis kopums neaptver Zorenas un Glegenas–Keblernas
         apgabalos esošās siena pļavas.

      26     Kā norāda Austrijas Republika, lai noteiktu vispiemērotākās teritorijas, ir jāizvērtē vairāki kritēriji, īpaši fakts, ka divu
         sugu putni ir sastopami konkrētā teritorijā vai tās daļā. Bet pēdējais minētais kritērijs nav vienīgais izšķirošais Putnu
         direktīvas prasību izpildē. Lai ietilptu vispiemērotākajās teritorijās šīs direktīvas nozīmē, teritorijai vienlaikus ir jāatbilst
         arī citiem ornitoloģiskiem vai ekoloģiskiem parametriem. Tāpat ir jāpārbauda un jāizvērtē, vai šī teritorija ir piemērota
         pēc lieluma un no kvantitatīvā viedokļa, pēc stāvokļa, kā arī pēc vides. Šajā sakarā ir jāņem vērā teritorijā jau esošais
         kaitējums, kas nodarīts ar atpūtas aktivitātēm vai apsaimniekošanas sistēmu vai kas radies citu apstākļu dēļ, un tā rezultātā
         notikusī dzīvotnes pasliktināšanās. Pēc minētās dalībvalsts uzskatiem sakarā ar abu – Zorenas un Glegenas–Keblernas – apgabalu
         jau esošo piesārņojumu un ierobežojumiem, kā arī pašreizējo kvalitāti, tie neatbilst Putnu direktīvā minētajiem attiecīgajiem
         kritērijiem, lai tos klasificētu kā ĪAT.

      27     Šajā sakarā Austrijas Republika norāda, ka vismaz netieša sociāli ekonomisko interešu ņemšana vērā var būt nozīmīga, izvērtējot
         kādas teritorijas piemērotību lieluma ziņā, un uzsver arī, ka tā ir gadījumos, kad tiek aizskartas privātpersonu tiesības.

      28     Pēc Austrijas Republikas uzskatiem iebildumam, ka tai bija pienākums vēlāk mainīt un pastāvīgi pielāgot Lauteracher Ried ĪAT, nav nekāda juridiska pamata. Var izrādīties, ka šāds pienākums ir grūti savienojams ar administratīvās darbības likumības
         principu un ir pretrunā Tiesas judikatūrai.

      29     Turklāt Austrijas Republika precizē, ka uz Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabaliem, lai gan tie nav vispiemērotākās teritorijas
         Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punkta ceturtās daļas nozīmē, tomēr attiecas zināma aizsardzība. Laikā, kad tika
         celta prasība saistībā ar ceļa S 18 būvniecības projektu, uz šiem apgabaliem tika attiecināta aizsardzība saskaņā ar minētā
         panta 4. punkta otro teikumu.

       Tiesas vērtējums
      30     Šīs prāvas iztiesāšanai vispirms ir jāatgādina principi, kas attiecas uz Putnu aizsardzības direktīvā noteiktajiem dalībvalstu
         pienākumiem saistībā ar ĪAT izvēli un klasifikāciju.

      31     No minētās direktīvas 4. panta 1. punkta ceturtās daļas izriet, ka I pielikumā minēto aizsargājamo sugu aizsardzībai dalībvalstīm
         par ĪAT ir jānosaka skaitliski un lieluma ziņā vispiemērotākās teritorijas. Nosakot šīs teritorijas, dalībvalstīm ir jāņem
         vērā šo sugu aizsardzības prasības ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz kuru attiecas šī direktīva. Saskaņā ar
         tā paša panta 2. punktu dalībvalstīm ir jāveic līdzīgi pasākumi attiecībā uz tādu regulāri sastopamu gājputnu sugu riesta,
         spalvu mešanas un ziemošanas vietām, kā arī atpūtas vietām migrācijas maršrutā, kuras nav minētas I pielikumā.

      32     Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu
         piešķirt ĪAT juridisku aizsardzību, kas var nodrošināt I pielikumā minēto putnu sugu izdzīvošanu un vairošanos, kā arī tādu
         regulāri sastopamu gājputnu sugu vairošanos, spalvu mešanu un ziemošanu, kuras nav minētas I pielikumā (skat. 1999. gada 18. marta
         spriedumu lietā C‑166/97 Komisija/Francija, Recueil, I‑1719. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

      33     Turklāt Tiesa ir atzinusi, ka diskrecionārā vara, kas dalībvalstīm piemīt, izvēloties vispiemērotākās teritorijas, ko klasificēt
         kā ĪAT, attiecas nevis uz iespēju kā ĪAT klasificēt teritorijas, kas šķiet vispiemērotākās pēc ornitoloģiskiem kritērijiem,
         bet gan vienīgi uz kritēriju piemērošanu, lai identificētu teritorijas, kuras ir vispiemērotākās I pielikumā uzskaitīto sugu
         aizsardzībai (īpaši skat. 1998. gada 19. maija spriedumu lietā C‑3/96 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑3031. lpp., 61. punkts).

      34     Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar zinātnisko pētījumu un pārbaudes rezultātiem, ko Komisija iesniegusi procesa laikā un ko
         Austrijas valdība nav apstrīdējusi, no 2000. līdz 2002. gadam Lauteracher Ried ĪAT, kuras platība ir 580 hektāri, ir novēroti attiecīgi 4 vai 5, 4 un 3 dziedoši griežu sugas tēviņi. Zorenas un Glegenas–Keblernas
         apgabalos, kuru platība ir 64 un 352 hektāri, ir novērots tikai nedaudz mazāk putnu – to skaits ir attiecīgi 4, 2 un 3.

      35     Turklāt Komisija ir apgalvojusi – un šajā jautājumā tas netika apstrīdēts, – ka 2001. gadā šajos divos apgabalos, ko Austrijas
         iestādes nebija noteikušas kā ĪAT, lielā skaitā vairojās arī šādu sugu gājputni: mērkaziņas (gallinago gallinago), ķīvītes (vanellus vanellus) un kuitalas (numenius arquata). Lauteracher Ried ĪAT ligzdojošo pāru skaits bija šāds: 3–5 mērkaziņu pāri, 11 vai 12 ķīvīšu pāri un 3 kuitalu pāri. Zorenas un Glegenas–Keblernas
         apgabalos bija attiecīgi 3 un 3 vai 4 mērkaziņu pāri, 6 un 9 ķīvīšu pāri, kā arī (iespējams) 1 un 8 kuitalu pāri.

      36     Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 32. punktā, no tā izriet, ka Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabali gan griezēm,
         gan I pielikumā neminētām gājputnu sugām, piemēram, mērkaziņām, ķīvītēm un kuitalām, ir vismaz tikpat svarīgi kā Lauteracher Ried ĪAT. Turklāt skaits, ko Austrijas valdība ir norādījusi standarta veidlapā par pēdējām trim gājputnu sugām, sanāk tikai tad,
         ja ņem vērā arī apgabalus ārpus minētās ĪAT.

      37     Attiecībā uz Austrijas valdības argumentu, ka Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabali nav vispiemērotākie iepriekš minēto putnu
         sugu aizsardzībai sakarā ar šo apgabalu jau esošo piesārņojumu un ierobežojumiem, kā arī pašreizējo stāvokli un kvalitāti,
         ir jāatgādina – kā norādīts šī sprieduma 34. un 35. punktā –, ka tajos teritorijā, kas ir mazāka par minēto ĪAT, dzīvo tikpat
         daudz ligzdojošo putnu, cik novērots ĪAT.

      38     Tātad nākas atzīt, ka atbilstoši ornitoloģiskajiem kritērijiem Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabali tāpat kā Lauteracher Ried ĪAT skaitliski un lieluma ziņā ir vispiemērotākās teritorijas klasifikācijai kā ĪAT saskaņā ar Putnu aizsardzības direktīvas
         4. panta 1. un 2. punktu.

      39     Šo konstatējumu nemaina arī Austrijas valdības arguments, ka, pēc vajadzīgajām pazīmēm izvērtējot teritoriju, ko plānots klasificēt
         kā ĪAT, vismaz netieši ir jāņem vērā arī ekonomiski un sociāli kritēriji.

      40     Saskaņā ar Tiesas judikatūru, izvēloties ĪAT un nospraužot tās robežas, dalībvalsts nevar ņemt vērā ekonomiskās prasības nedz,
         pamatojoties uz vispārējām interesēm, kas būtu svarīgākas par interesēm, kuras atbilst Putnu aizsardzības direktīvas ekoloģiskajam
         mērķim, nedz tādēļ, ka tās atbilstu tādām sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm, kādas ir paredzētas Dzīvotņu direktīvas
         6. panta 4. punkta pirmajā daļā (īpaši skat. 1996. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑44/95 Royal Society for the Protection of Birds, Recueil, I‑3805. lpp., 31. un 42. punkts).

      41     Attiecībā uz Austrijas valdības argumentu, ka uz vietas veiktās pārbaudes rezultāti neļauj secināt, ka Zorenas un Glegenas–Keblernas
         apgabali būtu piemēroti aizsargājamo putnu sugu saglabāšanai, ir jāatzīst, ka šajā argumentā nav zinātniska pamatojuma, ka
         šie apgabali nebūtu jāiekļauj ĪAT. Gluži pretēji – minēto apgabalu klasifikācijai kā ĪAT ir jānodrošina griežu aizsardzība,
         kuras ir I pielikumā minēta suga, un citu regulāri sastopamu gājputnu sugu aizsardzība atbilstoši Putnu aizsardzības direktīvas
         mērķiem.

      42     Nevar piekrist šīs pašas valdības argumentam, ka Komisija kļūdaini apgalvo, ka ir pastāvīgi jāmaina un jāpielāgo Lauteracher Ried ĪAT, jo šādai prasībai nav nekāda juridiska pamata.

      43     Nākas atzīt, ka, lai gan ir zināms, ka pienākums klasificēt ĪAT vispiemērotākās teritorijas attiecībā uz Austrijas Republiku
         pilnībā stājās spēkā 1995. gada 1. janvārī – dienā, kad šī dalībvalsts pievienojās Eiropas Savienībai –, šis pienākums nebeidzas
         minētajā dienā. Ne Putnu aizsardzības direktīvā, ne tās 4. panta tekstā nav ne mazāko norāžu, kas precizētu, ka pienākums
         transponēt šo direktīvu būtu pilnībā beidzies minētajā dienā. Turklāt, kā ģenerāladvokāte arī ir norādījusi secinājumu 39. punktā,
         tas, ka aizsargājamo sugu aizsardzībai īpaši apgabali netiek saglabāti vienīgi tāpēc, ka šo apgabalu īpašais raksturs ir kļuvis
         zināms tikai pēc Putnu aizsardzības direktīvas trasponēšanas, nekādi nav saderīgs ar mērķi efektīvi aizsargāt putnus.

      44     Attiecībā uz Austrijas valdības argumentu, ka tā ir pamatojusies uz 1995. gada pētījumu ar nosaukumu “Important Bird Areas
         in Österreich”, ko veikusi Federālā vides aizsardzības aģentūra sadarbībā ar BirdLife, jo šis pētījums ir vienīgais ticamais apskats un zinātniskais vērtējums, kas pastāvēja laikā, kad kā ĪAT tika izvēlēts un
         klasificēts Lauteracher Ried, pietiek konstatēt – kā pareizi apgalvo Komisija –, ka klasifikācijas pienākums neaprobežojas ar zinātniskajām atziņām, kādas
         pastāv konkrētā brīdī.

      45     No lietas materiāliem izriet, ka ir pieejami citi zinātniska rakstura ornitoloģiskie pētījumi un ekspertīzes, kā arī pārbaužu
         rezultāti, kas ir jaunāki par tiem, pamatojoties uz kuriem notika Lauteracher Ried klasifikācija. Tātad šīs ĪAT klasifikācija bija atkārtoti jāpārbauda, pamatojoties uz šiem pierādījumiem, kuru pareizību
         Austrijas Republika nav apstrīdējusi.

      46     Tāpat Austrijas Republika nevar norādīt, ka pēc tam, kad tā bija klasificējusi Bangsas un Mačelsas apgabalus kā aizsargājamus
         apgabalus, kuros uzturas arī griezes, tai vairs kā ĪAT nebūtu jāklasificē Zorenas un Glegenas–Keblernas teritorijas.

      47     Tiesa jau ir atzinusi, ka dalībvalstīm kā ĪAT ir jāklasificē visi apgabali, kas pēc ornitoloģiskiem kritērijiem šķiet vispiemērotākie
         attiecīgo sugu aizsardzībai (īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 62. punkts).

      48     Visbeidzot, attiecībā uz Austrijas valdības argumentu par to, ka uz Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabaliem attiecas zināma
         aizsardzība, pietiek atgādināt, ka Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums kā ĪAT
         klasificēt teritorijas, kas skaitliski un lieluma ziņā ir vispiemērotākās I pielikumā minēto sugu aizsardzībai, un no šī pienākuma
         nevar izvairīties, veicot citus īpašas aizsardzības pasākumus (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Nīderlande, 55. punkts).

      49     Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijas izvirzītais pirmais iebildums ir uzskatāms par pamatotu.
       Par otro iebildumu, kas pamatots ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punktā paredzēto prasību neizpildi
      50     Otrajā iebildumā Komisija apgalvo, ka, izdodot atļauju ceļa S 18 būvniecības projektam, Austrijas Republika nav izpildījusi
         pienākumus, kas izriet no Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punkta kopā ar 7. pantu attiecībā uz biotopu un dzīvotņu aizsardzības
         prasībām, kas noteiktas Lauteracher Ried ĪAT.

      51     Vispirms Komisija norāda, ka līdz 2000. gada maijam nav veikts neviens konkrēts un sīks vērtējums, kas atbilstu Putnu aizsardzības
         direktīvas mērķiem. Tā apgalvo, ka tad, kad vides pētījuma rezultātā Forarlbergas federālās zemes valsts eksperts 2000. gada
         maijā izdeva negatīvu atzinumu sakarā ar ceļa S 18 būvniecības projekta ietekmi uz ĪAT, netika sākts neviens pētījums, lai
         pārbaudītu, vai šī ceļa trasei ir iespējami alternatīvi risinājumi. Tāpat Komisija uzsver, ka pēc tam, kad 2001. gada 6. jūlijā
         tika pieņemts lēmums atļaut šo būvniecību, Komisija netika tieši informēta par kompensācijas pasākumiem, kas pieņemti, lai
         mazinātu šīs būvniecības negatīvās sekas. Visbeidzot, Komisija norāda, ka tāpat nav pierādīts, ka būtu faktiski pieņemti visi
         kompensācijas pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Natura 2000  kopējo vienotību.

      52     Austrijas Republika apstrīd visus pamatus, ko Komisija ir izvirzījusi otrā iebilduma pamatojumam.
       Par Dzīvotņu direktīvas piemērojamību laikā
      53     Tā kā no šī sprieduma 11. punkta izriet, ka atsevišķi faktiskie apstākļi saistībā ar ceļa S 18 būvniecības projektu radās
         līdz dienai, kad Austrijas Republika pievienojās Eiropas Savienībai, pirms tiek lemts par iespējamo Dzīvotņu direktīvas pārkāpumu,
         ir jāpārbauda, vai tā ir piemērojama prāvas faktiem, pamatojoties uz kuriem Komisija cēla prasību.

      54     Šajā sakarā ir zināms, ka ceļa S 18 būvniecības projekts tika sākts 1992. gadā. Procedūra tika pārtraukta un atsākās 1994. gada
         8. martā, dienā, kad minētais projekts tika oficiāli iesniegts un tam tika piemērota vērtēšanas procedūra, pamatojoties uz
         1971. gada likumu par federālajiem ceļiem.

      55     Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka vispārējais federālās ekspertīzes atzinums tika publiskots tajā pašā gadā, t.i.,
         pirms 1995. gada 1. janvāra, kad Austrijas Republika pievienojās Eiropas Savienībai.

      56     No Tiesas judikatūras izriet – princips, ka projektiem, kuriem var būt būtiska ekoloģiskā ietekme, veic ietekmes uz vidi novērtējumu,
         neattiecas uz gadījumiem, kad projekta atļaujas pieteikums ir oficiāli iesniegts pirms direktīvas transponēšanas termiņa [attiecībā
         uz Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvu 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu
         (OV L 175, 40. lpp.) skat. 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑431/92 Komisija/Vācija, Recueil, I‑2189. lpp., 29. un 32. punkts, kā arī 1998. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑81/96 Gedeputeerde Staten van Noord‑Holland, Recueil, I‑3923. lpp., 23. punkts].

      57     Tiesa uzskatīja, ka šis formālais kritērijs ir vienīgais, kas atbilst tiesiskās drošības principam un ļauj saglabāt direktīvas
         lietderīgo iedarbību. Šis apsvērums ir pamatots ar to, ka direktīvas, kāda ir Dzīvotņu direktīva, galvenokārt attiecas uz
         liela mēroga projektiem, kuru īstenošanai ļoti bieži ir vajadzīgs ilgs laiks. Nebūtu labi, ja procedūras, kas jau valsts mērogā
         ir sarežģītas un kas ir oficiāli sāktas pirms dienas, kad beidzies minētās direktīvas transponēšanas termiņš, tiktu apgrūtinātas
         un ieilgtu direktīvā paredzētu specifisku prasību dēļ un ka tās ietekmētu jau radušās situācijas (pēc analoģijas skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Gedeputeerde Staten van Noord‑Holland, 23. un 24. punkts).

      58     Gan Direktīva 85/337, gan Dzīvotņu direktīva attiecas uz dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu.
         Abos gadījumos vērtēšanas procedūra notiek pirms galīgās projekta izvēles. Šī novērtējuma rezultāti ir jāņem vērā, lemjot
         par projektu, un, pamatojoties uz minētajiem rezultātiem, to var mainīt. Dažādi projekta pārbaudes posmi ir tik cieši saistīti,
         ka kopā veido sarežģītu darbību. Tas, ka dažu noteikumu saturs ir atšķirīgs, nemaina šo vērtējumu. No tā izriet, ka iebildums
         ir jāvērtē attiecībā uz dienu, kad projekts tika oficiāli iesniegts, t.i., dienu, kas minēta šī sprieduma 54. punktā.

      59     Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar pievienošanās aktiem tiesības un pienākumi, kas izriet no Kopienu tiesībām, jaunajās dalībvalstīs
         ir piemērojami nekavējoties, ja vien nav noteikts citādi (šajā skarā skat. 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑179/00
         Weidacher, Recueil, I‑501. lpp., 18. punkts).

      60     No Pievienošanās akta var secināt, ka pienākumi, kas izriet no Putnu aizsardzības direktīvas un Dzīvotņu direktīvas, attiecībā
         uz Austrijas Republiku stājās spēkā 1995. gada 1. janvārī un ka šai dalībvalstij nebija piemērotas nekādas atkāpes vai pārejas
         periodi.

      61     Tāpēc ir jāatzīst, ka atļaujas izdošanas procedūra ceļa S 18 būvniecības projektam oficiāli tika sākta pirms dienas, kad Austrijas
         Republika pievienojās Eiropas Savienībai.

      62     No tā izriet, ka šajā gadījumā saskaņā ar šī sprieduma 56. punktā minēto judikatūru pienākumi, kas izriet no Dzīvotņu direktīvas,
         Austrijas Republikai nebija saistoši un ka uz ceļa S 18 būvniecības projektu neattiecās šajā direktīvā paredzētie noteikumi.

      63     Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisijas otrais iebildums nav pamatots.
      64     Tādējādi ir jāatzīst, ka, neiekļaujot Lauteracher Ried ĪAT Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabalus, kas skaitliski un lieluma ziņā pēc zinātniskiem kritērijiem tāpat kā šī ĪAT
         ir pieskaitāmi vispiemērotākajām teritorijām saskaņā ar Putnu aizsardzības direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu, Austrijas
         Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šīs minētās direktīvas normas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      65     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar tā paša panta 3. punkta pirmo daļu,
         ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var
         nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Austrijas
         Republikai un Komisijai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katra no tām sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      neiekļaujot valsts dabas parka “Lauteracher Ried” īpaši aizsargājamā teritorijā Zorenas un Glegenas–Keblernas apgabalus, kas
            skaitliski un lieluma ziņā pēc zinātniskiem kritērijiem tāpat kā šī īpaši aizsargājamā teritorija ir pieskaitāmi vispiemērotākajām
            teritorijām saskaņā ar 4. panta 1. un 2. punktu Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvā 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību,
            kas grozīta ar Komisijas 1997. gada 29. jūlija Direktīvu 97/49/EK, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai
            uzliek šīs minētās direktīvas normas;
      2)      pārējā daļā prasību noraidīt;
      3)      Eiropas Kopienu Komisija un Austrijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.