title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 9.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Sestā PVN direktīva - 2. panta 1. punkts, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkts, 12. panta 3. punkts un 16. panta 1. punkts - Darījums valsts teritorijā - Mākslas darbu, uz ko attiecas pagaidu ievešanas kārtība, pārdošana izsolē - Izsolītāja komisijas maksa. # Lieta C-305/03.

text:
      Lieta C‑305/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkts, 12. panta 3. punkts un 16. panta 1. punkts – Darījums valsts teritorijā – Mākslas darbu, uz ko attiecas pagaidu ievešanas kārtība, pārdošana izsolē – Izsolītāja komisijas maksa
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 24. februārī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 9. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Dalībvalstu
            tiesības atbrīvot no nodokļa atbilstoši pagaidu ievešanas kārtībai ievestās preces un ar tām saistītos pakalpojumus
      (Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkts, 12. panta 3. punkts un 16. panta 1. punkts)
      Dalībvalsts, kas piemēro samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi komisijas maksai, ko saņem izsolītāji par mākslas darbu,
         kolekciju priekšmetu un senlietu pārdošanu izsolē, kas ir ievesti, piemērojot pagaidu ievešanas kārtību, pārkāpj saistības,
         kas tai izriet no 2. panta 1. punkta, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta, 12. panta 3. punkta un 16. panta 1. punkta Sestajā
         direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kas ir grozīta ar Direktīvu 99/49.

      Lai apliktu ar nodokli gan ievešanu, gan arī pārdošanu izsolē atbilstoši Sestās direktīvas 16. panta 1. punktā paredzētajiem
         nosacījumiem, izsoles cenā ir jāizšķir izsolītāja komisijas maksa un ievestās preces muitas vērtība. Tātad pirmā ir ar nodokli
         apliekamais objekts attiecībā uz pārdošanu izsolē, ko aprēķina saskaņā ar Sestās direktīvas 26.a pantu un kam piemēro šīs
         direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto pamatlikmi, kamēr otrā atbilst preces muitas vērtībai, ko apliek ar
         pievienotās vērtības nodokli attiecībā uz ievedumiem un piemēro faktisko samazināto likmi, kas dalībvalstī ir piemērojama
         saskaņā ar minētās direktīvas 11. panta B daļas 6. punktu.

      (sal. ar 43., 51. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 9. februārī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkts, 12. panta 3. punkts un 16. panta 1. punkts – Darījums valsts teritorijā – Mākslas darbu, uz ko attiecas pagaidu ievešanas kārtība, pārdošana izsolē – Izsolītāja komisijas maksa
      Lieta C‑305/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 16. jūlijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, ko pārstāv K. Džeksone [C. Jackson] un R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāves, kam palīdz N. Peinss [N. Paines], QC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents) un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 16. decembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 24. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, piemērojot
         samazinātu pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) likmi komisijas maksai, ko saņem izsolītāji par to mākslas
         darbu, kolekciju priekšmetu un senlietu (turpmāk tekstā – “Mākslas darbi”) pārdošanu izsolē, kas ir ievesti, piemērojot pagaidu
         ievešanas kārtību, ir pārkāpusi saistības, kas tai izriet no 2. panta 1. punkta, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta, 12. panta
         3. punkta un 16. panta 1. punkta Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.),
         ko groza Padomes 1999. gada 25. maija Direktīva 1999/49/EK (OV L 139, 27. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šī prasība attiecas it īpaši uz Mākslas darbu, kuriem Apvienotajā Karalistē ir piemērota ievešanas uz laiku kārtība, pārdošanas
         izsolē aplikšanu ar PVN gadījumā, ja minētie darbi pēc to pārdošanas tiek ievesti Kopienas teritorijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Sestā direktīva
      3       Šīs direktīvas 2. pantā noteikts:
      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas.

      2.      Par preču ievešanu.”
      4       Saskaņā ar minētās direktīvas 5. panta 4. punkta c) apakšpunktu par piegādi minētā panta 1. punkta izpratnē uzskata arī:
      “preču nodošanu, pildot līgumu, saskaņā ar kuru par preču pirkšanu vai pārdošanu maksājama komisijas nauda”.
      5       Sestās direktīvas 11. panta B daļas 1., 3. un 6. punktā noteikts:
      “1.      Summa, kurai uzliek nodokli [ar nodokli apliekams objekts], ir muitas vērtība, ko nosaka saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas
         noteikumiem; tas attiecas arī uz preču importu, kas minēts 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā.

      [..]
      3.      Ar nodokļiem apliekamā summā, ja tas vēl nav izdarīts, ieskaita:
      a)      nodokļus un citus maksājumus, kas jākārto ārpus importētājas dalībvalsts un tos, kas jākārto importēšanas dēļ, izņemot iekasējamo
         pievienotās vērtības nodokli;

      b)      papildu izdevumus, piemēram, komisijas, iepakošanas, transporta un apdrošināšanas izmaksas, kas radušās līdz pirmajam ceļamērķim
         importētājas dalībvalsts teritorijā.

      “Pirmais ceļamērķis” nozīmē vietu, kas minēta kravas pavadzīmē vai jebkurā citā dokumentā, ko izmantojot, preces ir ievestas
         importētājā dalībvalstī. Ja tāda norādījuma nav, par pirmo ceļamērķi uzskata pirmo kravas pārkraušanas vietu importētājā dalībvalstī.

      Iepriekšminētos neparedzētos izdevumus arī iekļauj summā, kurai uzliekams nodoklis, ja tos rada transportēšana uz citu galapunktu
         Kopienas teritorijā, ja minētā vieta ir zināma, kad notiek gadījums, kam uzliekams nodoklis.

      [..]
      6.      Atkāpjoties no 1.–4. punkta, dalībvalstis, kas 1993. gada 1. janvārī nav izmantojušas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta trešajā
         daļā paredzētās izvēles tiesības, var paredzēt, ka, importējot 26.a panta A daļas a), b) un c) apakšpunktā definētos mākslasdarbus
         [..], summa, kurai uzliek nodokli, līdzinās daļai no summas, kas noteikta saskaņā ar 1.–4. punktu.

      Šo daļu nosaka tā, lai [PVN], kas tādējādi ir jāmaksā, noteikti līdzinātos vismaz 5 % no summas, kas noteikta saskaņā ar 1.–4. punktu.”
      6       Minētās direktīvas 12. panta 3. punktā noteikts:
      “a)      [PVN] pamatlikmi katra dalībvalsts nosaka kā procentuālo daļu no apliekamās summas, un tā ir vienāda gan precēm, gan pakalpojumiem.
         No 1999. gada 1. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim šī pamatlikme nevar būt mazāka par 15 %.

      [..]
      Dalībvalstis var piemērot arī vienu vai divas samazinātas likmes. Šīs likmes nosaka kā procentuālo daļu no apliekamās summas,
         tās nevar būt mazākas par 5 %, un tās piemēro tikai to kategoriju precēm un pakalpojumiem, kas norādīti H pielikumā.

      [..]
      c)      Dalībvalstis var paredzēt, ka samazināto likmi vai kādu no samazinātajām likmēm, ko tās piemēro saskaņā ar a) apakšpunkta
         trešo daļu, piemēro arī 26.a panta A daļas a), b) un c) apakšpunktā minēto mākslasdarbu [..] importam.

      [..]”
      7       Šīs direktīvas 14. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstis piešķir atbrīvojumu, tostarp:
      “i)      pakalpojumu sniegšanai saistībā ar preču ievešanu, ja šo pakalpojumu vērtība ir iekļauta summā, kurai uzliek nodokli, saskaņā
         ar 11. panta B daļas 3. punkta b) apakšpunktu.”

      8       Sestās direktīvas 16. pantā, kā tas izriet no šīs pašas direktīvas 28.c panta, paredzēti noteikti ar starptautisko preču transportu
         saistītie atbrīvojumi, un tā 1. punktā ir precizēts:

      “1.      Nepārkāpjot citus Kopienas nodokļu noteikumus, dalībvalstis atkarībā no 29. pantā paredzētajām konsultācijām drīkst veikt
         īpašus pasākumus, kas vērsti uz to, lai atbrīvotu no nodokļa visus vai dažus no turpmāk minētajiem darījumiem, ja tie nav
         paredzēti galīgai izlietošanai un/vai patēriņam, un [PVN] summa, kas maksājama, kad pārtrauc pasākumus gadījumos, kas minēti
         A–E punktā, atbilst nodokļa summai, kāda būtu maksājama, ja katram no šiem darījumiem būtu uzlikts nodoklis valsts teritorijā
         [..]

      [..]
      E. Piegādes:
      –      7. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto preču piegādes tomēr ir pakļautas pagaidu ievešanas kārtībai ar pilnīgu atbrīvojumu
         no ievedmuitas nodokļiem vai ārējā tranzīta kārtībai,

      [..]
      kā arī pakalpojumu sniegšana saistībā ar šādām piegādēm.
      Neatkarīgi no 21. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmās daļas persona, kam ir nodokļu saistības saskaņā ar pirmo daļu, ir
         persona, kura izraisa to, ka uz precēm vairs neattiecas kārtība vai gadījumi, kas uzskaitīti šajā punktā.

      Ja attiecībā uz precēm atceļot kārtību vai gadījumus, kas minēti šajā punktā, rodas ievešana 7. panta 3. punkta izpratnē,
         ieveduma dalībvalsts veic pasākumus, lai izvairītos no nodokļa divkāršas uzlikšanas šajā valstī.

      [..]”
      9       Padomes 1994. gada 14. februāra Direktīva 94/5/EK, kas papildina kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu un groza Direktīvu
         77/388 (OV L 60, 16. lpp.), kas dalībvalstīm bija jātransponē līdz 1995. gada 1. janvārim, iekļauj Sestajā direktīvā 26.a pantu.
         Šis noteikums, kura nosaukums ir “Īpašs režīms, ko piemēro lietotām mantām, mākslasdarbiem, kolekciju priekšmetiem un senlietām”,
         ir izteikts šādā redakcijā:

       “A.   Definīcijas
      Šajā pantā un neietekmējot citus Kopienas noteikumus:
      [..]
      e)      tirgotājs nodokļa maksātājs ir nodokļa maksātājs, kas, veicot saimnieciskas darbības, pērk vai iegādājas savam uzņēmumam,
         vai pārdošanai importē [ieved] lietotas mantas un/vai mākslasdarbus, kolekciju priekšmetus vai senlietas, neatkarīgi no tā,
         vai šis nodokļa maksātājs rīkojas savās vai kādas citas personas interesēs saskaņā ar līgumu, kas par pirkšanu vai pārdošanu
         paredz maksāt komisijas naudu;

      f)      atklātu izsoļu organizētājs ir jebkurš nodokļa maksātājs, kas, veicot saimnieciskas darbības, piedāvā preces pārdošanai atklātā
         izsolē, lai tās nodotu pārsolītājam;

      g)      atklātu izsoļu organizētāja pilnvarotājs ir persona, kas nodod preces atklātu izsoļu organizētājam saskaņā ar līgumu, kas
         paredz maksāt komisijas maksu par pārdošanu, kura notikusi saskaņā ar šādiem noteikumiem:

      –       atklātu izsoļu organizētājs piedāvā pārdodamās preces savā vārdā, bet pilnvarotāja interesēs,
      –       atklātu izsoļu organizētājs savā vārdā, bet sava pilnvarotāja interesēs, atklātās izsolēs nodod preces pārsolītājam.
      [..]
       C.     Īpašs režīms pārdošanai atklātās izsolēs
      1.      Atkāpjoties no B daļas, dalībvalstis saskaņā ar šādiem noteikumiem var noteikt summu, kam uzliek nodokli [ar nodokli apliekamo
         objektu] lietotu mantu, mākslasdarbu, kolekciju priekšmetu vai senlietu piegādēm, kuras saskaņā ar līgumu, kas, pārdodot atklātā
         izsolē, paredz komisijas maksu, atklātu izsoļu organizētājs veic savā vārdā un:

      [..]
      2.      Summa, kurai uzliek nodokli, katrā preču piegādē, kas minēta 1. punktā, ir kopējā summa, ko saskaņā ar 4. punktu pircējam
         faktūrā norādījis atklātu izsoļu organizētājs, no kuras atņem:

      –       tīro summu, ko atklātu izsoļu organizētājs samaksājis vai kas viņam jāmaksā savam pilnvarotājam un kas ir noteikta saskaņā
         ar 3. punktu,

      un
      –       nodokļa summu, kas par piegādi jāmaksā atklātu izsoļu organizētājam.
      3.      Tīrā summa, ko atklātu izsoļu organizētājs samaksājis vai kas viņam jāmaksā savam pilnvarotājam, līdzinās starpībai starp:
      –       preču cenu atklātā izsolē
      un
      –       komisijas naudu, ko atklātu izsoļu organizētājs ieguvis vai kas viņam jāiegūst no sava pilnvarotāja saskaņā ar līgumu, kas
         paredz, ka pārdodot jāmaksā komisijas maksa.

      [..]
      7.      Preču piegādi nodokļa maksātājam, kas ir atklātu izsoļu organizētājs, uzskata par notikušu, ja notikusi šo preču pārdošana
         atklātā izsolē.

      [..]”
      10     Sestās direktīvas 28. panta 1.a punktā, kura redakcija izriet no Direktīvas 94/5, ir precizēts, ka līdz 1999. gada 30. jūnijam
         Apvienotā Karaliste Mākslas darbu ievešanai var piemērot samazinātu nodokļa likmi, kas nevar būt mazāka par 2,5 %. Sākot ar
         šo datumu, šai dalībvalstij ievešanai bija jāpiemēro nodokļa pamatlikme vai, izmantojot Sestās direktīvas 11. panta B daļas
         6. punktā noteikto izņēmumu, samazināta nodokļa likme, kas nav zemāka par 5 %.

       Muitas kodekss
      11     Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā
         – “Muitas kodekss”) 29. pantā ir precizēts, ka:

      “1.      Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm,
         pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu [..].

      [..]
      3.      a)     Cena, kas faktiski samaksāta vai maksājama, ir pircēja samaksātā vai maksājamā kopējā summa pārdevēja labā par ievestajām
         precēm, un tajā ietilpst visi pircēja samaksātie vai maksājamie maksājumi pārdevējam saskaņā ar ievesto preču pārdošanas nosacījumiem
         vai trešai pusei, lai izpildītu saistības pret pārdevēju [..].”

      12     Muitas kodeksa piemērošanas detalizētus noteikumus paredz Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regula (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka
         īstenošanas noteikumus [..] Regulai (EEK) Nr. 2913/92 [..] (OV L 253, 1. lpp.), kuru groza Komisijas 2001. gada 4. maija Regula
         (EEK) Nr. 993/2001 (OV L 141, 1. lpp.). Šīs regulas noteikumi, kas attiecas uz lietu, ir šādi:

      “576. pants
      [..]
      3.      Pilnīgu atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa piešķir šādām precēm:
      a)      mākslas darbiem [..], kas definēt[i] Direktīvas [77/388] I pielikumā un ko ieved izstādēm, kur t[os] iespējams pārdot;
      b)      precēm, kas nav no jauna saražotas un ko ieved pārdošanai izsolē.
      [..]
      582. pants
      1.      Ja preces, kas nodotas procedūrai saskaņā ar 576. pantu, tiek atlaistas līdz ar laišanu brīvā apgrozībā, parāda apmēru nosaka
         pēc šīm precēm piemērotiem aprēķinu elementiem brīdī, kad tiek pieņemta deklarācija par brīvu apgrozību.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      13     No lietā esošajiem dokumentiem izriet, ka 1995. gada 10. maija Rīkojuma par pievienotās vērtības nodokli (īpašie noteikumi)
         [Value Added Tax (Special Provisions) Order1995 – SI 1995/1268], kas ir stājies spēkā 1995. gada 1. jūnijā un kas Apvienotajā Karalistē transponē Direktīvu 94/5, 12. pantā paredzēta
         maržas sistēmas piemērošana Mākslas darbu piegādēm, ko veic pārdošanas atklātajās izsolēs organizētāji.

      14     1995. gada 30. marta Rīkojuma par pievienotās vērtības nodokli (piemērošana darījumiem) [Value Added Tax (Treatment of Transactions) Order1995 – (S.I. 1995/958)] 3. pantā noteikts, ka Mākslas darba, kas ir ievests, lai to turpmāk pārdotu, īpašuma tiesību nodošana, kas tiek
         veikta laikā, kad uz šo darbu vēl attiecas pagaidu ievešanas kārtība un atbilstoši attiecīgajiem Muitas kodeksa noteikumiem
         tam netiek piemēroti nekādi ievedmuitas nodokļi, netiek uzskatīta nedz par piegādi, nedz arī par pakalpojumu.

       Fakti un pirmstiesas procedūra
      15     Pagaidu ievešanas kārtības ietvaros Apvienotajā Karalistē ieved Mākslas darbus, lai, iespējams, pārdotu tos izsolēs, un tiem
         netiek piemēroti nekādi ievedmuitas nodokļi. Ja pēc pārdošanas izsolē darbu ieved Eiropas Kopienā galīgi, tad, pamatojoties
         uz pārdošanas izsolē gaitā iegūto cenu, ieskaitot izsolītāja maržu, tiek aprēķināts PVN. Pamatojoties uz Sestās direktīvas
         11. panta B daļas 6. punktu, turpmāk šo summu samazina tādā veidā, ka faktiskā nodokļa likme ir 5 % no attiecīgā ar nodokli
         apliekamā objekta.

      16     Konstatējot, ka, pretēji Sestās Direktīvas 28. panta 1.a punktā un 28.c panta E daļas 1. punktā noteiktajām saistībām, Apvienotā
         Karaliste izsolītāja maržai, ko maksā par ievesto Mākslas darbu pārdošanu izsolē, nepiemēro pamatlikmi, 1997. gada 17. martā
         Komisija šai dalībvalstij nosūtīja brīdinājuma vēstuli un uzsāka procedūru par pārkāpumu atbilstoši EKL 26. pantam.

      17     Lai precizētu savu viedokli, Komisija 1998. gada 10. augustā nosūtīja Apvienotajai Karalistei papildu brīdinājuma vēstuli,
         norādot, ka šī dalībvalsts ir pārkāpusi ne tikai saistības, kas tai tiek uzliktas ar Sestās Direktīvas 28. panta 1.a punktu
         un 28.c panta E daļas 1. punktu, bet arī tās, kas tai uzliktas ar šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punktu, 5. panta 4. punkta
         c) apakšpunktu, 12. panta 3. punktu un 26.a pantu.

      18     Tā kā Apvienotās Karalistes 1997. gada 15. maija un 1998. gada 12. oktobra atbildes Komisiju neapmierināja, 2000. gada 3. augustā
         tā šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot divu mēnešu laikā no tā paziņošanas dienas veikt pasākumus, lai
         panāktu atbilstību šim atzinumam.

      19     Apvienotās Karalistes iestādes atbildēja ar 2000. gada 16. novembra vēstuli, saglabājot iepriekš izteikto viedokli. Uzskatot,
         ka šī dalībvalsts nav veikusi pasākumus, lai noteiktajā termiņā panāktu atbilstību argumentētajam atzinumam, Komisija nolēma
         celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pieņemamību
      20     Apvienotās Karalistes valdība atbildes rakstā uz repliku un tiesas sēdē norāda, ka savā replikas rakstā Komisija izvirza jaunu
         iebildumu, kas nav bijis izvirzīts pirmstiesas procedūras ietvaros, kādēļ Komisijas prasība ir nepieņemama.

      21     Argumentētajā atzinumā un prasības pieteikumā Komisija pārmet Apvienotajai Karalistei, ka pēdējā neapliek izsolītāja maržu
         sakarā ar to Mākslas darbu pārdošanu, uz ko attiecas pagaidu ievešanas kārtība, ar PVN, ko piemēro piegādēm valsts teritorijā
         Sestās direktīvas 2. panta izpratnē. Turpretim replikas rakstā Komisija uzskata, ka Apvienotā Karaliste pamatoti iekļāva minēto
         komisijas maksu summā, ko apliek ar nodokli ievešanas brīdī, bet tā kļūdaini aprēķina ievešanai piemērojamo PVN.

      22     Prasības, kas celta atbilstoši EKL 226. pantam, priekšmets ir ierobežots ar šajā noteikumā paredzēto pirmstiesas procedūru
         (skat. 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑152/98 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑3463. lpp., 23. punkts; 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑305. lpp., 11. punkts, un 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑456/03 Komisija/Itālija, Krājums, I‑5335. lpp., 35. punkts).
         Tādējādi prasība ir jāpamato ar tiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi tie ir argumentētajā atzinumā (skat. it īpaši 1993. gada
         1. decembra spriedumu lietā C‑234/91 Komisija/Dānija, Recueil, I‑6273. lpp., 16. punkts, un 1998. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑35/96 Komisija/Itālija, Recueil, I‑3851. lpp., 28. punkts). Tādēļ, ja iebildums nav bijis izteikts argumentētajā atzinumā, tas nav pieņemams tiesas procesa
         stadijā (skat. iepriekš minēto 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 11. punkts).

      23     Tomēr šī prasība nesniedzas tik tālu, lai katrā ziņā pieprasītu pilnīgu sakritību starp to, kas norādīts argumentētajā atzinumā,
         un prasības pieteikumā ietverto prasību, ja strīda priekšmets nav paplašināts vai grozīts, bet, gluži pretēji, tikai vienkārši
         ierobežots (2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑139/00 Komisija/Spānija, Recueil, I‑6407. lpp., 19. punkts, un 2005. gada 1. februāra spriedums lietā C‑203/03 Komisija/Austrija, Krājums, I‑935. lpp., 29. punkts).

      24     Šajā lietā Komisija pirmstiesas procedūras un tiesas procesa laikā vienmēr ir apgalvojusi, ka pretēji saistībām, kas Apvienotajai
         Karalistei tiek uzliktas ar Sesto direktīvu, izsolītāja maržai tā piemēro samazinātu PVN likmi. Jautājums, vai izsolītāja
         marža ietilpst vai neietilpst muitas vērtībā, nekādā ziņā negroza faktu, ka šī dalībvalsts šai vērtībai piemēro faktisko samazināto
         likmi. Komisijas viedoklis, saskaņā ar ko šādai maržai jāpiemēro pamatlikme, procesa laikā nav mainījies.

      25     Tādējādi Apvienotās Karalistes pamats, ar ko tā lūdz atzīt, ka Komisija ir norādījusi jaunu iebildumu, ir noraidāms.
       Par lietas būtību
      26     Galvenais jautājums šajā prāvā attiecas uz to, vai izsolītāja marža par ievesto Mākslas darbu, uz ko attiecas pagaidu ievešanas
         kārtība, pārdošanu izsolē ir apliekama ar nodokli kā darījums valsts teritorijā atbilstoši Sestās direktīvas 16. panta 1. punktā
         minētajiem nosacījumiem. Tomēr Komisija norāda arī uz 2. panta 1. punkta, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta un 12. panta 3. punkta
         pārkāpumu. Tādējādi ir jāpārbauda, vai apgalvotais šo tiesību normu pārkāpums ir pienācīgi noteikts.

      27     Komisija norāda, ka šajā lietā esošā situācija ietver divus faktus, kas izraisa nodokļa piemērošanu: no vienas puses, preču
         ievešanu, un, no otras puses, darījumu valsts teritorijā. Visos gadījumos, kad pēc ievešanas notiek pārdošana, ko veic nodokļa
         maksātājs, ar nodokli ir apliekama gan ievešana, gan arī pārdošana.

      28     Komisija pārmet Apvienotajai Karalistei, ka tā neizšķir otro nodokļa piemērošanas pamatā esošo faktu, tas ir – pārdošanu izsolē,
         un neapliek to ar nodokli kā valsts teritorijā veikto darījumu. Līdz ar to šī dalībvalsts ir pārkāpusi saistības, kas tai
         ir uzliktas ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu, 5. panta 4. punkta c) apakšpunktu un 12. panta 3. punktu.

      29     Apvienotās Karalistes valdība atzīst, ka potenciāli pastāv divi fakti, kas izraisa nodokļa piemērošanu, tas ir – preču ievešana
         un to pārdošana izsolē. Tomēr tā uzskata, ka, tā kā attiecīgie Mākslas darbi ir pakļauti pagaidu ievešanas kārtībai, tad pārdošana
         attiecīgajās izsolēs ir pārdošana izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju Muitas kodeksa 29. panta izpratnē un tā nevar vienlaicīgi
         veidot darījumus Apvienotajā Karalistē.

      30     Sestās direktīvas 2. pantā izšķirtas divas ar PVN apliekamo darījumu kategorijas: no vienas puses, darījumi, kas ir veikti
         valsts teritorijā, un, no otras puses, preču ievešana.

      31     No minētās direktīvas 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta izriet, ka izsolītājs veic preču piegādi, ja tas veic preču nodošanu,
         pildot starp viņu un pārdevēju vai pircēju noslēgtu līgumu, saskaņā ar kuru par preču pirkšanu vai pārdošanu maksājama komisijas
         nauda.

      32     Ar Sestās direktīvas 12. panta 3. punktu ir noteikta PVN pamatlikme, ko piemēro visiem ar nodokli apliekamajiem darījumiem,
         uz kuriem neattiecas samazināta likme.

      33     Kā Tiesa jau ir nospriedusi, kopējās PVN nodokļu sistēmas raksturiezīmju analīze ļauj noteikt, ka attiecībā uz visiem dalībvalsts
         teritorijā veiktajiem darījumiem faktu, kas izraisa nodokļa piemērošanu, veido preču piegāde, ko par atlīdzību veic nodokļu
         maksātājs, kas kā tāds rīkojas, turpretim attiecībā uz visiem ievešanas darījumiem faktu, kas izraisa nodokļa piemērošanu,
         veido vienkārša preču ievešana dalībvalsts teritorijā neatkarīgi no tā, vai ir noticis darījums, vai darbība ir veikta par
         atlīdzību vai bez tās un vai to ir veicis nodokļa maksātājs vai fiziska persona (skat. it īpaši 1982. gada 5. maija spriedumu
         lietā 15/81 Schul, Recueil, 1409. lpp., 14. punkts).

      34     Šajā lietā esošajā gadījumā Mākslas darbi, ko ieved pārdošanai izsolē, no to ievešanas brīža Kopienā ir pakļauti pagaidu ievešanas
         kārtībai ar pilnīgu atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa ar nosacījumu, ka to galamērķis pirms pārdošanas nav zināms. Ja prece
         ir pārdota Kopienas pircējam, ievešana tiek veikta tajā dalībvalstī, kuras teritorijā prece tiek izņemta no minētās pagaidu
         ievešanas kārtības.

      35     Ar Sesto direktīvu ir noteiktas divas dažādas nodokļa procedūras, ko attiecīgi piemēro Mākslas darbu ievešanas un pārdošanas
         izsolē gadījumā. No vienas puses, attiecībā uz ievešanu, kas ir apliekama ar PVN atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 2. punktam,
         ar 12. panta 3. punkta c) apakšpunktu un, izņēmuma veidā, tās 11. panta B daļas 6. punktu ir noteikta samazināta PVN likme,
         ko piemēro ievesto preču muitas vērtībai. No otras puses, attiecībā uz pārdošanu izsolē, ja izsolītājs veic piegādi Sestās
         direktīvas 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta izpratnē, šīs direktīvas 26.a panta C daļas noteikumu mērķis ir noteikt izsolītāja
         komisijas maksu salīdzinājumā ar kopējo preces vērtību. Šī komisijas maksa attiecībā uz pārdošanu izsolē tādējādi veido ar
         nodokli apliekamo objektu, kam piemēro pamatlikmi atbilstoši minētās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta noteikumiem.

      36     Komisija norāda, ka Sestās direktīvas 16. panta 1. punktā imperatīvi noteikts, ka ja preces, uz ko attiecas pagaidu ievešanas
         kārtība, turpmāk tiek ievestas, tad visi darījumi, kas ir veikti laikā, kad šīs preces bija pakļautas ievešanas uz laiku kārtībai,
         ir jāapliek ar nodokli tādā veidā, it kā minētie darījumi būtu bijuši veikti pēc preču galīgās ievešanas. Tādējādi faktiskā
         samazinātā likme būtu piemērojama preču vērtībai pirms to pārdošanas izsolē, tas ir, cenai, ko pircējs maksā šīs pārdošanas
         rezultātā, atskaitot izsolītāja komisijas maksu. Šai komisijas maksai turpmāk būtu piemērojama PVN pamatlikme saskaņā ar minētās
         direktīvas 26.a panta C daļu.

      37     Turklāt tā precizē, ka šis noteikums ir piemērojams neatkarīgi no tiem vispārējiem noteikumiem muitas vērtības noteikšanas
         jomā, kas noteikti ar Muitas kodeksa 29. un 144. pantu, un noteikumiem, kas ietverti Sestās direktīvas 11. panta B daļas 1. punktā.

      38     Apvienotās Karalistes valdība šo argumentāciju apstrīd. Tā uzskata, ka tās piemērojamais nodokļu režīms ir savienojams ar
         Sestās direktīvas 16. pantu, jo no šī noteikuma un minētās direktīvas 11. panta B daļas skaidri izriet, ka šādu darījumu izmaksas
         ir iekļautas ar nodokli apliekamajā objektā, veicot ievešanu, un tās nav apliekamas ar nodokli kā valsts teritorijā veiktais
         darījums, kas būtu bijis jādara tad, ja darījums tiktu veikts pēc galīgās ievešanas. Ja izsolītāja komisijas maksa kā atlīdzība
         par teritorijā veiktu darījumu būtu apliekama atkārtoti, tā būtu divkārša aplikšana ar nodokli.

      39     Ir noteikts, ka ar Sestās direktīvas 16. panta 1. punktu attiecībā uz tā E daļā paredzēto kārtību tiek paredzēts, ka dalībvalstis
         drīkst atbrīvot no PVN dažus darījumus ar precēm, kas ir pakļautas pagaidu ievešanas kārtībai, ar nosacījumu, ka tās nav paredzētas
         galīgai izlietošanai vai patēriņam, un PVN summa, kas maksājama minētās kārtības piemērošanas izbeigšanas brīdī, atbilst nodokļa
         summai, kāda būtu bijusi maksājama, ja nodoklis katram no šiem darījumiem būtu bijis uzlikts valsts teritorijā.

      40     Šī norma piešķir dalībvalstīm tiesības atbrīvot no nodokļa dažus valsts teritorijā veiktus darījumus attiecībā uz precēm,
         kam piemērojamas šajā normā paredzētās kārtības vai situācijas, tostarp arī pagaidu ievešanas kārtība, taču minētā norma uzliek
         dalībvalstīm arī noteiktus nosacījumus, kam šāda atbrīvojuma piemērošanas gadījumā jābūt izpildītiem.

      41     Lai gan preces, uz ko kopš to ievešanas Kopienā attiecas pagaidu ievešanas kārtība, galīgās ievešanas brīdis, piemērojot Sestās
         direktīvas 7. panta 3. punktu, ir atlikts līdz laikam, kad šī kārtība precei vairs netiek piemērota, no šīs direktīvas 16. panta
         1. punktā paredzētā izņēmuma izriet, ka visi darījumi, kas ir veikti laikā, kad prece ir pakļauta minētajai pagaidu ievešanas
         kārtībai, ir apliekami ar nodokli tādā veidā, it kā tie būtu bijuši veikti valsts teritorijā pēc preču galīgās ievešanas.

      42     Minētā fakta dēļ gadījumā, ja Mākslas darbu, kas ir pakļauts pagaidu ievešanas kārtībai, pārdod izsolē un pēc šī darījuma
         ieved Kopienas teritorijā, pārdošana izsolē ir jānošķir no ievešanas, un abi darījumi jāapliek ar nodokli atsevišķi.

      43     No minētā izriet, ka, lai apliktu ar nodokli gan ievešanu, gan arī pārdošanu izsolē atbilstoši Sestās direktīvas 16. panta
         1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, izsoles cenā ir jāizšķir izsolītāja komisijas maksa un ievestās preces muitas vērtība.
         Tātad pirmā ir ar nodokli apliekamais objekts attiecībā uz pārdošanu izsolē, ko aprēķina saskaņā ar Sestās direktīvas 26.a pantu
         un kam piemēro šīs direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto pamatlikmi, kamēr otrā atbilst preces muitas vērtībai,
         ko apliek ar PVN attiecībā uz ievedumiem un piemēro faktisko samazināto likmi, kas Apvienotajā Karalistē ir piemērojama saskaņā
         ar Sestās direktīvas 11. panta B daļas 6. punktu.

      44     Šī interpretācija atbilst Sestās direktīvas 16. panta 1. punkta mērķim, atbilstoši kuram ir jānodrošina nodokļa neitralitāte
         starp darījumiem, kas tiek veikti ar precēm, kurām ir piemērojama pagaidu ievešanas kārtība un kas turpmāk tiek ievestas,
         no vienas puses, un darījumiem, kas tiek veikti ar precēm, kuras jau atrodas Kopienas teritorijā, no otras puses.

      45     Ņemot vērā šī sprieduma 43. punktā norādīto analīzi un it īpaši apstākli, ka attiecīgās aplikšanas ar nodokli nolūkā izsolītāja
         komisijas maksas vērtība ir jānošķir no preces muitas vērtības, nav pamatots Apvienotās Karalistes arguments, ka saskaņā ar
         Sestās direktīvas 11. panta B daļas 1. punktu un 3. punkta b) apakšpunktu, lasot tos kopā ar Muitas kodeksa 29. pantu, izsolītāja
         marža ir ievedvērtības daļa.

      46     Tāpat ir jānoraida Apvienotās Karalistes arguments, ka Sestās direktīvas 16. panta 1. punkta pirmā daļa dalībvalstīm ir fakultatīvs
         noteikums, bet šī noteikuma pēdējā daļa, ar ko nosaka pienākumu izvairīties no divkāršas uzlikšanas, ir imperatīvs noteikums.
         Ar šo pēdējo saistību tiek noteikts, ka izsolītāja veiktais darījums dalībvalstīm nav jāuzskata par valsts teritorijā veikto
         darījumu.

      47     Kā pamatoti norāda Komisija, ja dalībvalsts izmanto Sestās direktīvas 16. panta 1. punktā paredzētās tiesības un veic īpašus
         pasākumus, ļaujot atbrīvot no nodokļa darījumus, kas attiecas uz precēm, kurām piemērota pagaidu ievešanas kārtība, tai jāizpilda
         visi šajā normā paredzētie nosacījumi.

      48     Par Sestās direktīvas 16. panta 1. punkta pēdējā daļā paredzēto pienākumu izvairīties no nodokļa divkāršas uzlikšanas ir jāatzīmē,
         ka šis noteikums attiecas uz personu, kam ir nodokļu saistības. Kā izriet no šī paša noteikuma iepriekšējās daļas, neatkarīgi
         no šīs direktīvas 21. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmās daļas, persona, kam ir nodokļu saistības saskaņā ar direktīvas
         16. panta 1. punkta pirmo daļu, ir persona, kura izraisa to, ka uz precēm vairs neattiecas kārtība vai gadījumi, kas uzskaitīti
         šajā punktā. Lai novērstu minētās personas, kam ir nodokļu saistības, jebkādu sajaukšanas iespēju, Sestā direktīva paredz
         pienākumu izvairīties no nodokļa divkāršas uzlikšanas, kam nav nekādas ietekmes uz izsolītāja maržai piemērojamo likmi.

      49     Šajos apstākļos un ievērojot to, ka Mākslas darbu pārdošana izsolē pagaidu ievešanas kārtības ietvaros ar turpmāku ievešanu
         attiecīgās dalībvalsts teritorijā ir uzskatāma par valsts teritorijā veiktu darījumu un kā tāda apliekama ar nodokli, ir jākonstatē,
         ka Komisijas iebildums attiecībā uz Sestās direktīvas 16. panta 1. punkta pārkāpumu ir pamatots.

      50     Tā kā līdz ar to pārdošana izsolē ir kvalificējama par “valsts teritorijā veiktu darījumu”, vienlaicīgi ir jākonstatē, ka
         Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta un 12. panta 3. punkta pārkāpums ir noteikts.

      51     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Apvienotā Karaliste, piemērojot samazinātu PVN likmi komisijas maksai,
         ko saņem izsolītāji par to Mākslas darbu pārdošanu izsolē, kas ir ievesti, piemērojot pagaidu ievešanas kārtību, ir pārkāpusi
         saistības, kas tai izriet no Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta, 12. panta 3. punkta
         un 16. panta 1. punkta.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      52     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, piemērojot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi komisijas maksai,
            ko saņem izsolītāji par mākslas darbu, kolekciju priekšmetu un senlietu pārdošanu izsolē, kas ir ievesti, piemērojot pagaidu
            ievešanas kārtību, ir pārkāpusi saistības, kas tai izriet no 2. panta 1. punkta, 5. panta 4. punkta c) apakšpunkta, 12. panta
            3. punkta un 16. panta 1. punkta Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
            tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ko groza Padomes
            1999. gada 25. maija Direktīva 1999/49/EK;
      2)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2004. gada 7. septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Apdrošināšana - Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva - "Bonus-malus" sistēma. # Lieta C-346/02.

text:
      Lieta C‑346/02
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Luksemburgas Lielhercogisti

      Apdrošināšana – Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva – "Bonus-malus" sistēma
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Tiešā apdrošināšana, kas nav
            dzīvības apdrošināšana – Direktīva 92/49 – Likmju noteikšanas brīvība – "Bonus-malus" sistēma, kas nenoved pie tā, ka valsts
            tieši nosaka likmes – Pieļaujamība
      (Padomes Direktīva 92/49)
      Bonus-malus sistēma, kas tiek piemērota automašīnu apdrošināšanas līgumiem un tik tiešām ietekmē prēmiju izmaiņas, tomēr nenovedot pie
         tā, ka valsts tieši nosaka likmes, jo apdrošināšanas sabiedrības var brīvi noteikt pamatprēmiju apjomu, nav pielīdzināma sistēmai,
         kas paredz likmju apstiprināšanu, kura ir pretrunā likmju noteikšanas brīvības principam, kas noteikts Direktīvā 92/49 par
         normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza
         Direktīvu 73/239 un Direktīvu 88/357.

      Šajā sakarā nevar uzskatīt, ka ir veikta pilnīga nedzīvības apdrošināšanas likmju saskaņošana, kas izslēdz jebkādus valsts
         pasākumus, kuri ietekmētu likmes, ja Kopienu likumdevējs šajā ziņā nav skaidri izteicis savu gribu.

      (sal. ar 23. un 24. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2004. gada 7. septembrī (*)

      Apdrošināšana – Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva – "Bonus-malus" sistēma
      Lieta C‑346/02
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2002. gada 30. septembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv C. Tufvesons [C. Tufvesson] un Ž. F. Paskjē [J.-F. Pasquier], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

                        prasītāja,
      pret
      Luksemburgas Lielhercogisti, ko pārstāv P. Gramenja [P. Gramegna], pārstāvis, kam palīdz A. Šmits [A. Schmitt], avocat,

      atbildētāja.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātas priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), K. Gulmans [C. Gulmann] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un K. Lēnartss [K. Lenaerts],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 10. februārī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 30. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, ieviešot un paturot spēkā bonus-malus sistēmu, kura automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes un kas tiek piemērota visiem automašīnu apdrošināšanas līgumiem,
         ko Luksemburgas teritorijā noslēgušas fiziskas personas, neatkarīgi no tā, vai tās ir apdrošināšanas sabiedrības, kuru sēdeklis
         ir Luksemburgā, vai apdrošināšanas sabiedrības, kuras tur veic savu darbību caur filiālēm vai sniedzot pakalpojumus, un pārkāpjot
         principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un līgumu iepriekšēju vai regulāru kontroļu atcelšanu, kas noteikts
         6. panta 3. punktā, 29. un 39. pantā Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu
         koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu
         88/357/EEK (trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 228, 1. lpp.), Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus,
         ko tai uzliek šī direktīva.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        Direktīvas 92/49 II sadaļas "Apdrošināšanas darījumu sākšana" 6. pants nosaka:

      "Direktīvas 73/239/EEK 8. pantu aizstāj ar šādu punktu [šādi]:
      "8. pants
      [..]
      3. Šī direktīva nekādā veidā neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas liek
         apstiprināt statūtus un dibināšanas dokumentus un iesniegt citus dokumentus, kuri vajadzīgi normālai uzraudzībai.

      Dalībvalstis tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas liek iepriekš apstiprināt vai regulāri darīt zināmus vispārīgos un īpašos
         apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus un veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot
         darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem.

      Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumus, kas paredz iepriekšēju paziņojumu vai apstiprinājuma iegūšanu
         prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā.

      [..]""
      3        Saskaņā ar Direktīvas 92/49 29. pantu, kas atrodas tās III sadaļā "Apdrošināšanas darbības nosacījumu saskaņošana",

      "Dalībvalstis nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus,
         prēmiju lielumus vai veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma
         ņēmējiem, vai sistemātiski sniegt ziņas par tiem. Vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem
         var paredzēt tikai nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts noteikumiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt
         priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.

      Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju
         likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā."

      4        Direktīvas 92/49 IV sadaļas "Noteikumi par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību" 39. panta 2. un
         3. punkts paredz:

      "2.      Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vai sistemātiski
         sniegt ziņas par vispārīgiem un īpašiem apdrošināšanas nosacījumiem, prēmiju lielumiem vai veidlapām un citiem iespiedu dokumentiem,
         kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Tā var tikai prasīt, lai uzņēmums, kas tās teritorijā
         plāno veikt apdrošināšanu, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, sniedz vienreizējus
         ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts tiesību aktiem par apdrošināšanas
         līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.

      3. Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņošanu
         vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles
         sistēmā."

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Lielhercogistes 1994. gada 20. decembra noteikumi, kas pieņemti, lai izpildītu 17. panta 2. un 3. punktu 1976. gada 7. aprīļa
         grozītajā likumā par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu attiecībā uz transportlīdzekļiem un kas paredz nosacījumus, kurus
         ir jāievēro transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumos (Mémorial A 1994, 2776. lpp., turpmāk tekstā - "Noteikumi"), tostarp ieviesa valsts tiesību aktos apdrošināšanas prēmiju apjoma noteikšanas
         sistēmu, saskaņā ar kuru apdrošinājuma ņēmēju prēmiju apjoms tiek samazināts pēc vairākiem gadiem, kuru laikā nav notikuši
         ceļu satiksmes negadījumi, kurpretim šī apjoma palielināšana tiek piemērota pēc apdrošināšanas gadījuma.

      6        Saskaņā ar Noteikumu 3. pantu:

      "Apdrošināšanas līgumā ir aizliegts iekļaut nosacījumu, kura mērķis vai sekas būtu:
      [..]
      5.      izjaukt Bonus/Malus skalas, kā tā ir paredzēta zemāk 7. un 8. pantā, piemērošanu līgumam."

      7        Noteikumu 7. pants paredz saistošus kritērijus, kas piemērojami visiem civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumiem,
         kurus noslēgusi fiziska persona saistībā ar to transportlīdzekļu izmantošanu, kas parasti atrodas Luksemburgā.

      8        Saskaņā ar šo sistēmu jaunam apdrošinājuma ņēmējam tiek noteikta bonus-malus skalas 11. pakāpe (0 % bonuss). Ja attiecīgajā laikposmā nav iestājies apdrošināšanas gadījums, tiek noteikta par vienu zemāka
         pakāpe skalā. Bonus-malus skala beidzas ar pakāpi "- 3", kas ir līmenis, kurā apdrošinājuma ņēmējs maksā tikai 45 % no pamatprēmijas apjoma.

      9        Savukārt, pēc katra apdrošināšanas gadījuma attiecīgajā laikposmā notiek kāpums par 3 pakāpēm. Maksimālais bonus-malus skalas līmenis ir 22. pakāpe, kurā apdrošinājuma ņēmējs maksā summu, kas atbilst 250 % no pamatprēmijas.

      10      Obligātā bonus-malus skala tiek piemērota tikai līgumiem, ko noslēgušas fiziskas personas. Turklāt bonus-malus sistēma ietekmē tikai civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas prēmiju apjomu. Citas transportlīdzekļu apdrošināšanas pilnas
         prēmijas sastāvdaļas - tādas kā stikla sasišanas, zādzības un uguns riski, kā arī tiesiskā aizsardzība - netiek pakļautas
         šai sistēmai.

       Pirmstiesas procedūra
      11      2001. gada 25. jūlijā Komisija nosūtīja brīdinājuma vēstuli Luksemburgas Lielhercogistei, kurā tā izteica viedokli, ka apdrošināšanas
         prēmiju apjoma noteikšanas sistēma pārkāpj atsevišķas Direktīvas 92/49 normas, jo īpaši tās 6. panta 3. punktu, 29. un 39. pantu.

      12      Tā kā uz minēto brīdinājuma vēstuli atbilde netika saņemta, Komisija 2001. gada 20. decembrī Luksemburgai nosūtīja argumentētu
         atzinumu, aicinot dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā pēc
         tā paziņošanas.

      13      Luksemburgas valdība atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu ar 2002. gada 6. marta vēstuli. Tā uzsvēra, ka, atzīstot to,
         ka likmju noteikšanas brīvība ir Direktīvā 92/49 nodibināts princips, prēmiju pamatlikmes noteikšana bija atstāta apdrošināšanas
         sabiedrību kompetencē. Šajā atbildē tā uzsvēra arī to, ka bonus-malus sistēma veicināja patērētāju aizsardzību un ceļu satiksmes negadījumu novēršanu.

      14      Ievērojot to, ka Luksemburgas valsts iestādes neveica pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu no Direktīvas 92/49 izrietošos
         pienākumus, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Komisija uzskata, ka Luksemburgas bonus-malus sistēma, no vienas puses, ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu, kas izriet no Direktīvas 92/49 normām, kas
         aizliedz dalībvalstīm pieprasīt paziņojumus, iepriekšējus apstiprinājumus vai regulāru ziņošanu par prēmiju likmēm vai to
         paaugstināšanu, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno piemērot šo valstu teritorijā, un, no otras puses, ar šīs pašas Direktīvas
         mērķi, kura paredz īstenot brīvu apdrošināšanas pakalpojumu tirdzniecību Kopienā. Komisija uzskata, ka tās interpretācija
         ir nostiprināta Tiesas 2000. gada 11. maija spriedumā lietā C‑296/98 Komisija/Francija, Recueil 2000, I‑3025. lpp., un 2003. gada 25. februāra spriedumā lietā C‑59/01 Komisija/Itālija, Recueil 2003, I‑1759. lpp.

      16      Komisija neapstrīd dalībvalstu iespējas ieviest skalu, kurā tiktu ņemts vērā apdrošinājuma ņēmēju apdrošināšanas gadījumu
         skaits, vai pat vienveidīgu bonus-malus sistēmu. Tomēr, kā to norāda Komisija, tās sistēmas, kas automātiski ietekmē prēmiju likmes, ir pretrunā ar Direktīvu 92/49,
         kā tas ir Luksemburgas bonus-malus sistēmas gadījumā.

      17      Komisija atzīst, ka Luksemburgā apdrošinātāji būtībā var brīvi noteikt pamatprēmiju apjomu. Tomēr tā uzskata, ka, lai ievērotu
         likmju noteikšanas brīvības principu, apdrošināšanas sabiedrībām brīvi jānosaka ne tikai pamatprēmija, bet arī visas apdrošināšanas
         prēmijas sastāvdaļas.

      18      Likmju noteikšanas brīvība paliktu lielākoties fiktīva, ja apdrošināšanas sabiedrības, vadoties pēc tik svarīga kritērija
         kā apdrošināšanas gadījumu skaits, prēmiju varētu pielāgot tikai saskaņā ar iepriekšnoteiktām prasībām. Vēl jo vairāk patiess
         ir fakts, ka valsts noteiktai pielāgošanai nebūtu margināla ietekme uz prēmijas apjomu, bet tā varētu to pat divkāršot.

      19      Atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu Komisija/Itālija, 29. punkts, Luksemburgas valdība uzskata, ka Noteikumi atbilst
         likmju noteikšanas brīvības principam, jo tie nepieprasa ne to, lai apdrošināšanas sabiedrības pirms to noteikto prēmiju likmju
         piemērošanas darītu tās zināmas uzraudzības vai kontroles iestādei, ne arī to, ka šai iestādei jāapstiprina minētās likmes
         pirms to piemērošanas.

      20      Luksemburgas valdība uzsver, ka bonus-malus sistēma ļauj pielāgot apdrošināšanas prēmiju atkarībā no apdrošinājuma ņēmēja apdrošināšanas vēstures un to apdrošināšanas
         gadījumu skaita, par kuriem atbildīgs apdrošinājuma ņēmējs. Tā ir prēmijas vēlākas personalizācijas sistēma, kas attiecas
         tikai uz apdrošināšanas prēmijas izmaiņām. No otras puses, šī sistēma ļauj apdrošinātājiem pilnīgi brīvi noteikt visas transportlīdzekļa
         apdrošināšanas prēmijas likmes sastāvdaļas.

       Tiesas vērtējums
      21      Kā to Tiesa norādījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija, 29. punkts, Kopienas likumdevēja mērķis bija nodrošināt
         likmju noteikšanas brīvības principa ievērošanu nedzīvības apdrošināšanas jomā, ieskaitot obligāto apdrošināšanu, tādu kā
         no transportlīdzekļa vadīšanas izrietošās transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšana. Kā to Tiesa
         norādījusi iepriekš minētajā spriedumā, 29. punkts, šis princips aizliedz jebkuru sistēmu, kas liek iepriekš vai regulāri
         paziņot un apstiprināt prēmiju likmes, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno izmantot savos darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem.
         Vienīgā atkāpe no šī principa, ko pieļauj Direktīva 92/49, attiecas uz "prēmiju likmju paaugstināšanas" iepriekšēju paziņošanu
         un apstiprināšanu "vispārējas cenu kontroles sistēmas" ietvaros.

      22      Iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija Tiesa atzina, ka sistēma, kas paredz cenu iesaldēšanu, kura ietekmē kā
         likmju noteikšanu, tā arī mainīšanu attiecībā uz līgumiem no transportlīdzekļa vadīšanas izrietošās transportlīdzekļu īpašnieku
         civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā, saistībā ar Itālijā pastāvošo risku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija,
         32. un 48. punkts) bija pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu.

      23      Luksemburgas bonus-malus sistēmai, kas ir šīs prasības priekšmets, runājot par tās ietekmi uz apdrošināšanas sabiedrību likmēm, ir citāds raksturs
         nekā Itālijas tiesību aktiem, kas tika apskatīti iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija. Šī sistēma tik tiešām
         ietekmē prēmiju izmaiņas. Tomēr tā nenoved pie tā, ka valsts tieši nosaka prēmiju likmes, jo apdrošināšanas sabiedrības var
         brīvi noteikt pamatprēmiju apjomu. Pie šādiem apstākļiem Luksemburgas bonus-malus sistēma nav pielīdzināma sistēmai, kas paredz likmju apstiprināšanu, kura ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu,
         kā to ir noteikusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija, 29. punkts.

      24      Nevar uzskatīt, ka ir veikta pilnīga nedzīvības apdrošināšanas likmju saskaņošana, kas izslēdz jebkādus valsts pasākumus,
         kuri ietekmētu likmes, ja Kopienas likumdevējs šajā sakarā nav skaidri izteicis savu gribu.

      25      Tādējādi nav iespējams atbalstīt argumentu, uz kuru ir balstīta Komisijas prasība un saskaņā ar kuru Luksemburgas bonus-malus sistēma, neskatoties uz faktu, ka pamatprēmija var tikt noteikta pilnīgi brīvi, ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības
         principu tikai tāpēc, ka tā ietekmē šīs prēmijas izmaiņas.

      26      Turklāt Komisija neapgalvo, ka minētā sistēma pieprasītu iepriekš vai regulāri paziņot par likmēm, ko apdrošināšanas sabiedrība
         plāno izmantot savos darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, vai ka tā noteiktu šo tarifu apstiprināšanas sistēmu.

      27      No tā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka Luksemburgas Lielhercogiste, ieviešot un paturot spēkā savu bonus-malus sistēmu, būtu rīkojusies pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības un iepriekšēju vai regulāru kontroļu pār prēmiju likmēm
         un apdrošināšanas līgumiem atcelšanas principu, kas noteikts Direktīvas 92/49 6., 29. un 39. pantā.

      28      Tā kā Komisija ierobežoja argumentētā atzinuma un šīs prasības priekšmetu tikai ar principa par likmju brīvas noteikšanas
         un prēmiju likmju un apdrošināšanas līgumu iepriekšēju vai regulāru kontroļu atcelšanu, kas izriet no iepriekšējā punktā minētajām
         normām, pārkāpumu, minētā prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      29      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Luksemburgas Lielhercogiste ir prasījusi
         piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda - franču.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 25. februāris.#François Musso pret Eiropas Parlamentu.#Parlamenta deputātu atalgojums – Izdienas pensija – Francijas deputātu pienākums savas tiesības uz pensiju īstenot, izmantojot valsts pensiju shēmas – Noteikums par pārklāšanās novēršanu – Deputātu nolikuma īstenošanas pasākumi – Lēmums, kas pieņemts apelācijas procedūras noslēgumā – Paziņojums par parādu – Lēmums par pensijas izmaksas apturēšanu – Sacīkstes princips – Saprātīgs termiņš – Pienākums norādīt pamatojumu.#Apvienotās lietas T-589/14 un T-772/14.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1995. gada 15. jūnijā. # Teresa Zabala Erasun, Elvira Encabo Terrazos un Francisco Casquero Carrillo pret Instituto Nacional de Empleo. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco - Spānija. # Apvienotās lietas C-422/93, C-423/93 un C-424/93.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1971. gada 16. jūnijā. # Anne Duraffour pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta 18-70.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 9.jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Lieta C-323/97.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2008. gada 8.aprīlī. # Giovanni Bordini pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Korekcijas koeficients. # Lieta F-134/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 8. aprīlī
      Lieta F‑134/06
      Giovanni Bordini
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Pensijas – Korekcijas koeficients – Dzīvesvietas dalībvalsts – Dzīvesvietas jēdziens – Galvenās dzīvesvietas jēdziens – Apliecinoši dokumenti
      Priekšmets: Prasība, kas celta atbilstoši EKL 236. pantam un EAEKL 152. pantam un ar kuru Dž. Bordini [G. Bordini] lūdz, pirmkārt, atcelt Komisijas iecēlējinstitūcijas 2006. gada 25. janvāra lēmumu nepiemērot viņa pensijai Apvienotās Karalistes
         korekcijas koeficientu, kā arī vajadzības gadījumā atcelt 2006. gada 18. augusta lēmumu, ar kuru ir noraidīta viņa 2006. gada
         19. aprīlī iesniegtā sūdzība, un, otrkārt, piespriest Komisijai izmaksāt procentus par summu, kuru tā ir parādā, piemērojot
         Apvienotās Karalistes korekcijas koeficientu ar atpakaļejošu spēku viņa pensijai no 2004. gada 1. aprīļa, pēc Eiropas Centrālās
         bankas noteiktās likmes galvenajām refinansēšanas operācijām, kas ir piemērojama šajā laika posmā, tai pieskaitot divus punktus.

      Nolēmums: Prasību noraidīt. Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina pusi no prasītāja izdevumiem, kas saistīti ar 2007. gada
         5. jūnija neformālo sapulci. Prasītājs sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, izņemot pusi no izdevumiem, kas viņam radās saistībā
         ar 2007. gada 5. jūnija neformālo sapulci.

      Kopsavilkums
      Ierēdņi – Pensijas – Korekcijas koeficients
      (Civildienesta noteikumu 82. pants)
      Dzīvesvietas jēdziens iepriekšējo Civildienesta noteikumu 82. panta izpratnē, kurā ir paredzēts, ka pensijām piemēro korekcijas
         koeficientu, kas ir noteikts valstij, kurā pensionāram, kā viņš to ir pierādījis, ir dzīvesvieta, attiecas uz vietu, kurā
         bijušais ierēdnis faktiski ir izveidojis savu interešu centru, proti, vietu, kuru ieinteresētā persona ar nodomu piešķirt
         tai nemainīgu raksturu ir noteikusi par savu pastāvīgo vai parasto interešu centru un kurā tai rodas ikdienas izdevumi. Turklāt
         dzīvesvietas jēdziens neatkarīgi no pilnībā kvantitatīva rādītāja par laiku, ko kāda persona pavada vienas vai citas valsts
         teritorijā, papildus fiziskas uzturēšanās noteiktā vietā faktam nozīmē nodomu to darīt pastāvīgi, kas izriet no dzīves paradumiem
         un no normālu sociālu attiecību norises. Šis dzīvesvietas jēdziens attiecas uz Kopienu civildienestu un ne vienmēr atbilst
         šī jēdziena nozīmei dažādās valstīs.

      (skat. 69. un 86. punktu)
      Atsauces:
      Pirmās instances tiesa: 2003. gada 4. jūnijs, T‑124/01 un T‑320/01 Del Vaglio/Komisija, Recueil FP, I‑A‑157. un II‑767. lpp., 70. punkts un tajā minētā judikatūra; 71. punkts un tajā minētā judikatūra un 72. punkts; 2005. gada
         12. septembris, T‑320/04 Dionyssopoulou/Padome, Krājumā nav publicēts, 39. punkts; 2006. gada 27. septembris, T‑416/04 Kontouli/Padome, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑181. un II‑A‑2‑897. lpp., 71. punkts.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1992. gada 16. jūlijā. # Hilaire Della Pietra pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Novērtējuma ziņojums - Pieņemamība. # Lieta T-1/91.


title: Tiesas (piektā palāta) 2013. gada 24. oktobra spriedums.#Eiropas Komisija pret Spānijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde – Vide – Direktīva 2000/60/EK – Kopienu sistēma Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā – Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkta, 7. panta 2. punkta, 10. panta 1. un 2. punkta, kā arī V pielikuma 1.3. un 1.4. punkta transpozīcija – Autonomo kopienu iekšējie upju baseini un upju baseini, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās – Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkts in fine – Atlikušās kompetences klauzula.#Lieta C‑151/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2013. gada 24. oktobrī (
            *1
         )
      “Valsts pienākumu neizpilde — Vide — Direktīva 2000/60/EK — Kopienu sistēma Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā — Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkta, 7. panta 2. punkta, 10. panta 1. un 2. punkta, kā arī V pielikuma 1.3. un 1.4. punkta transpozīcija — Autonomo kopienu iekšējie upju baseini un upju baseini, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās — Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkts in fine — Atlikušās kompetences klauzula”
      Lieta C‑151/12
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2012. gada 26. martā cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Valero Jordana, E. Manhaeve un B. Simon, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pret

         Spānijas Karalisti, ko pārstāv A. Rubio González, pārstāvis,
      atbildētāja.
      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], A. Ross [A. Rosas], D. Švābi [D. Šváby] un K. Vajda [C. Vajda] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 25. aprīļa tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2013. gada 30. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu prasību Eiropas Komisija prasa Tiesai atzīt, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. oktobra Direktīvas 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV L 327, 1. lpp.), 4. panta 8. punktu, 7. panta 2. punktu, 10. panta 1. un 2. punktu, kā arī V pielikuma 1.3. un 1.4. punktu attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, Spānijas Karaliste nav izpildījusi tai šajā direktīvā paredzētos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               2

               Atbilstoši Direktīvas 2000/60 1. pantam tās mērķis ir nodrošināt iekšējo virszemes ūdeņu, pārejas ūdeņu, piekrastes ūdeņu un gruntsūdeņu aizsardzību.

               3

               Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 13. punktam “upes baseins” ir “zemes platība, no kuras visi virszemes noteces ūdeņi caur secīgiem strautiem, upēm un, iespējams, ezeriem, ieplūst jūrā pie vienas grīvas, ietekas vai deltas”.

               4

               Minētās direktīvas 4. panta ar nosaukumu “Vides aizsardzības mērķi” 8. punktā ir noteikts:
               “Piemērojot 3., 4., 5., 6. un 7. punktu, dalībvalsts nodrošina to, ka šī piemērošana pastāvīgi neizslēdz vai nekavē šīs direktīvas mērķu sasniegšanu citās ūdenstilpēs tajā pašā upju baseinu apgabalā un ir saskaņota ar citu Kopienas vides aizsardzības tiesību aktu īstenošanu.”

               5

               Šīs pašas direktīvas 7. panta ar nosaukumu “Dzeramā ūdens ieguvei izmantotie ūdens resursi” 2. punktā ir paredzēts:
               “Attiecībā uz katru 1. punktā identificēto ūdenstilpi, papildus 4. pantā izvirzīto mērķu sasniegšanai atbilstīgi šīs direktīvas prasībām virszemes ūdenstilpēm, tostarp kvalitātes standartiem, kas noteikti Kopienas līmenī saskaņā ar 16. pantu, dalībvalstis nodrošina, ka, ievērojot izmantoto ūdens attīrīšanas režīmu un saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, iegūtais ūdens atbilst prasībām Direktīvā 80/778/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 98/83/EK.”

               6

               Direktīvas 2000/60 8. panta ar nosaukumu “Virszemes ūdeņu stāvokļa, gruntsūdeņu stāvokļa un aizsargāto apgabalu monitorings” 2. punktā ir noteikts:
               “[Ūdeņu stāvokļa monitorings] darbojas ne ilgāk kā sešus gadus pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā, ja vien attiecīgajos tiesību aktos nav noteikts citādi. Šāds monitorings ir saskaņā ar V pielikuma prasībām.”

               7

               Šīs direktīvas 10. panta ar nosaukumu “Kombinēta pieeja stacionārajiem un difūzajiem avotiem” 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina, ka visas 2. punktā minētās izplūdes virszemes ūdeņos tiek kontrolētas saskaņā ar šajā pantā noteikto kombinēto pieeju.
               2.   Dalībvalstis nodrošina, ka tiek ieviesti un/vai īstenoti:

                        a)

                        emisiju kontroles pasākumi, pamatojoties uz vislabākajām pieejamām metodēm; vai

                        b)

                        attiecīgas emisiju robežvērtības; vai

                        c)

                        difūzas ietekmes gadījumā – kontroles pasākumi, kas pēc vajadzības ietver vislabāko vides aizsardzības praksi,

                  kas norādīti:

                        —

                        Padomes Direktīv[ā] 96/61[/EK] (1996. gada 24. septembris) par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli [(OV L 257, 26. lpp.)],

                        —

                        Padomes Direktīv[ā] 91/271/EEK (1991. gada 21. maijs) par komunālo notekūdeņu attīrīšanu [(OV L 135, 40. lpp.)],

                        —

                        Padomes Direktīv[ā] 91/676/EEK (1991. gada 12. decembris) attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti [(OV L 375, 1. lpp.)],

                        —

                        direktīvās, kas pieņemtas saskaņā ar šīs direktīvas 16. pantu,

                        —

                        direktīvās, kas uzskaitītas IX pielikumā,

                        —

                        jebkurā citā atbilstošā Kopienas tiesību aktā,

                  ne ilgāk kā 12 gadus pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas, ja vien attiecīgajos tiesību aktos nav noteikts citādi.”

               8

               Direktīvas 2000/60 V pielikums ietver 1.3. punktu ar nosaukumu “Virszemes ūdeņu ekoloģiskās kvalitātes rādītāju un ķīmiskās kvalitātes rādītāju monitorings”. Šajā punktā ir paredzēts:
               “Virszemes ūdeņu monitoringa tīklu izveido saskaņā ar 8. panta prasībām. Monitoringa tīklu izveido tādu, lai tas nodrošinātu saskaņotu un visaptverošu ekoloģiskās kvalitātes un ķīmiskās kvalitātes rādītāju pārskatu katrā upes baseinā un ļautu klasificēt ūdenstilpes piecās kategorijās, kas atbilst 1.2. punktā dotajām normatīvajām definīcijām. Dalībvalstis upes baseina apsaimniekošanas plānā iekļauj karti vai kartes, kurās atspoguļots virszemes ūdeņu monitoringa tīkls.
               Pamatojoties uz raksturojumu un ietekmes novērtējumu, ko veic saskaņā ar 5. pantu un II pielikumu, dalībvalstis katram laika posmam, uz kuru attiecas upes baseina apsaimniekošanas plāns, izveido uzraudzības monitoringa programmu un operatīvā monitoringa programmu.
               Dalībvalstis pārrauga parametrus, kuri norāda katra attiecīgā kvalitātes faktora stāvokli. Izraugoties parametrus bioloģiskās kvalitātes faktoriem, dalībvalstis identificē attiecīgo taksonomisko līmeni, kas vajadzīgs, lai panāktu pietiekamu ticamību un precizitāti kvalitātes faktoru klasifikācijā. Monitoringa programmu nodrošināto rezultātu ticamības līmeņa un precizitātes novērtējumu iekļauj plānā.”

               9

               Šīs direktīvas V pielikuma 1.3.1.–1.3.6. punktā ir paredzēti uzraudzības monitoringa, operatīvā monitoringa un izziņas monitoringa projekta, kā arī monitoringa biežuma noteikumi, papildu monitoringa prasības aizsargātiem apgabaliem un kvalitātes faktoru monitoringa standarti.

               10

               Direktīvas 2000/60 V pielikuma 1.4. punktā ar nosaukumu “Ekoloģiskās kvalitātes rādītāju klasifikācija un noformēšana” ir ietverts 1.4.1. punkts ar nosaukumu “Bioloģiskā monitoringa rezultātu salīdzināmība”, kurā ir paredzēts:

                        “i)

                        Dalībvalstis izveido monitoringa sistēmas, lai novērtētu bioloģiskās kvalitātes faktoru vērtības, kas precizētas katrai virszemes ūdeņu kategorijai vai stipri pārveidotiem vai mākslīgiem virszemes ūdens objektiem. Piemērojot tālāk izklāstīto procedūru stipri pārveidotiem vai mākslīgiem ūdens objektiem, atsauces uz ekoloģiskās kvalitātes rādītājiem atzīst par atsaucēm uz ekoloģisko potenciālu.

                        ii)

                        Lai nodrošinātu šādu monitoringa sistēmu salīdzināmību, katras dalībvalsts pielietotās sistēmas rezultātus ekoloģiskās kvalitātes rādītāju klasifikācijas nolūkā izsaka kā ekoloģiskās kvalitātes koeficientus. Šie koeficienti izsaka attiecību starp novēroto bioloģisko parametru vērtībām attiecīgajai virszemes ūdenstilpei un šo parametru vērtībām bāzes apstākļos, kas piemērojamas šai ūdenstilpei. Koeficientu izsaka kā skaitlisku vērtību starp nulli un vienu, kur augstus vides kvalitātes rādītājus reprezentē vērtības, kas tuvas vienam, bet sliktus ekoloģiskās kvalitātes rādītājus – nullei tuvas vērtības.

                        iii)

                        Katra dalībvalsts iedala ekoloģiskās kvalitātes koeficientu skalu monitoringa sistēmai katrai virszemes ūdeņu kategorijai piecās kategorijās no augstiem līdz sliktiem ekoloģiskās kvalitātes rādītājiem, kas definēti 1.2. punktā, piešķirot skaitlisku vērtību katrai robežai starp kategorijām. Vērtību robežai starp augstu un labu rādītāju kategorijām un vērtību robežai starp labiem un vidējiem rādītājiem nosaka ar tālāk aprakstīto savstarpēji salīdzinošo kalibrēšanu.

                  [..]”

         Spānijas tiesības

               11

               Ūdeņu pārvaldīšanai Spānijas leģislatīvajos aktos ir nošķirtas divas upju baseinu kategorijas, proti, upju baseini, “kas atrodas vairākās autonomajās kopienās” un kas ietver ūdeņus, kuri plūst vairāku autonomo kopienu teritorijās un attiecībā uz kuriem tikai valsts var pieņemt leģislatīvus aktus, un “autonomo kopienu iekšējie” upju baseini, kuri atrodas vienas autonomās kopienas teritorijā un attiecībā uz kuriem autonomās kopienas var uzņemties likumdošanas pilnvaras.

               12

               Saskaņā ar Konstitūcijas 149. panta 3. punktu:
               “Jomas, kas Konstitūcijā tieši nav piešķirtas valstij, var regulēt autonomās kopienas atbilstoši to attiecīgajiem statūtiem. Kompetence jomās, ko nav uzņēmušās autonomās kopienas, ir valstij, kuras pieņemtajām tiesību normām kolīzijas ar autonomās kopienas tiesību normām attiecībā uz visu, kas neietilpst to ekskluzīvajā kompetencē, gadījumā ir augstāks spēks. Tomēr valsts tiesības salīdzinājumā ar autonomo kopienu tiesībām atbilst atlikušajai kompetencei.”

               13

               Attiecīgās Direktīvas 2000/60 normas attiecībā uz upju baseiniem, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās, tika ieviestas ar 2008. gada 10. septembra Rīkojumu ARM/2656/2008 par norādījumu attiecībā uz ūdeņu plānošanu apstiprināšanu (2008. gada 22. septembraBOE Nr. 229, 38472. lpp.; turpmāk tekstā – “2008. gada rīkojums”).

               14

               2008. gada rīkojuma vienīgā panta 2. punktā ir noteikts, ka “apstiprinātie norādījumi ir piemērojami upju baseiniem, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās”.

               15

               2008. gada rīkojums atsevišķos jautājumos ir grozīts ar 2011. gada 11. maija Rīkojumu ARM/1195/2011 (2011. gada 13. maijaBOE Nr. 114, 48584. lpp.; turpmāk tekstā – “2011. gada rīkojums”).

               16

               Attiecībā uz autonomās kopienas iekšējiem upju baseiniem tikai Katalonijas autonomā kopiena ir īstenojusi savas likumdevēja pilnvaras attiecībā uz aplūkoto Direktīvas 2000/60 normu ieviešanu. Šajā nolūkā tas ir veicis divus pasākumus, proti, pieņēmis attiecīgi 2006. gada 10. oktobra Dekrētu 380/2006 par ūdeņu plānošanas Katalonijā noteikumu apstiprināšanu (2006. gada 16. oktobraDiario Oficial de la Generalidad de Cataluña Nr. 4740, 42776. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts 380/2006”) un Valdības 2008. gada 3. jūnija vienošanos GOV/128/2008 par Katalonijas upju baseinu uzraudzības un monitoringa programmu (turpmāk tekstā – “valdības 2008. gada vienošanās”).

         Pirmstiesas procedūra

               17

               Ar 2009. gada 24. februāra brīdinājuma vēstuli Komisija informēja Spānijas Karalisti, ka tā uzskata, ka [Spānijas Karaliste], nepareizi transponējot Spānijas tiesību sistēmā un nepareizi piemērojot Direktīvas 2000/60 normas, it īpaši tās 4. panta 8. punktu, 7. panta 2. punktu, 10. panta 1. un 2. punktu, kā arī V pielikuma 1.3. un 1.4. punktu, nav izpildījusi tai minētajās tiesību normās paredzētos pienākumus.

               18

               Apvienotā Karaliste atbildēja ar 2009. gada 23. jūnija vēstuli.

               19

               Uzskatot, ka no šīs atbildes nevar tikt secināts, ka Direktīva 2000/60 būtu tikusi pilnībā transponēta, Komisija 2010. gada 22. martā nosūtīja Spānijas Karalistei argumentētu atzinumu, aicinot to veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šo atzinumu divu mēnešu termiņā no tā saņemšanas brīža. Šis termiņš beidzās 2010. gada 22. maijā.

               20

               Spānijas Karaliste atbildēja pēc argumentētajā atzinumā norādītā termiņa beigām ar četrām vēstulēm, kurās tā paziņoja par pasākumiem, ko tā tuvākajā laikā gatavojas īstenot, lai izpildītu šī atzinuma prasības. Turklāt šī dalībvalsts nosūtīja Komisijai ziņojumus par minēto pasākumu izstrādes gaitu, kā arī noteiktu skaitu šajā ziņā jau pieņemtu tiesību aktu. Komisijai nosūtīto tiesību aktu vidū ir arī 2011. gada rīkojums.

               21

               Ievērojot atbildes, Komisija uzskatīja, ka situācija, runājot par upju baseiniem, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās, vēl joprojām ir neapmierinoša attiecībā uz Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkta, 7. panta 2. punkta, 10. panta 1. un 2. punkta, kā arī V pielikuma 1.3. un 1.4. punkta transpozīciju. Tādēļ tā nolēma celt šo prasību.

         Par prasību

         Par iebildumiem, ka attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas neatrodas Katalonijā, nav transponētas Direktīvas 2000/60 normas

      Lietas dalībnieku argumenti

               22

               Komisija pieļauj, ka, pirmkārt, Direktīvas 2000/60 V pielikuma 1.4. punkts un, otrkārt, šīs direktīvas 4. panta 8. punkts, 7. panta 2. punkts, 10. panta 1. un 2. punkts, kā arī V pielikuma 1.3. punkts ir transponēti Spānijas tiesību sistēmā attiecīgi ar 2008. gada rīkojuma 5.1. punktu un ar 2011. gada rīkojuma vienīgā panta 2.–6. punktu. Tomēr, tā kā šie rīkojumi ir piemērojami tikai upju baseiniem, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās, Komisija secina, ka minētās Direktīvas 2000/60 normas nav transponētas attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem.

               23

               Spānijas Karaliste apgalvo, ka aplūkojamo pienākumu, kas izriet no Direktīvas 2000/60 attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas neatrodas Katalonijā, transpozīcija iekšējās tiesībās tiek nodrošināta ar Konstitūcijas 149. panta 3. punktā in fine paredzēto atlikušās kompetences klauzulu. No minētās atlikušās kompetences klauzulas it īpaši izrietot, ka, ja autonomā kopiena, kam ir piešķirtas likumdošanas pilnvaras noteiktā jomā, neizmanto šīs pilnvaras vai īsteno tās tikai daļēji, valsts tiesību normas turpina būt spēkā vai nu pilnībā, vai daļēji jautājumos, ko autonomā kopiena nav noregulējusi. Spānijas Karaliste, atsaucoties uz 2008. gada rīkojumu, apgalvo arī, ka šajā gadījumā ir garantēta valsts tiesību normu pilnīga piemērošana attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem. Turklāt Spānijas Karaliste pārmet Komisijai, ka tā, pārkāpjot LES 4. panta 2. punktu un LESD 288. panta trešo daļu, ir gribējusi uzspiest veidu, kādā transpozīcijai ir jānotiek šajā dalībvalstī.

               24

               Komisija apstrīd pēdējo minēto apgalvojumu. Attiecībā uz atlikušās kompetences valsts tiesību normu piemērošanu autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem tā apgalvo, ka Spānijas Karalistes piedāvātā atlikušās kompetences klauzulas interpretācija neatbilstot Spānijas konstitucionālo tiesību judikatūrā atzītajai interpretācijai. Katrā ziņā Komisija uzskata, ka iepriekš minēto rīkojumu faktiska piemērošana attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem šajā lietā neesot notikusi.

         Tiesas vērtējums
      – Par iebildumu, ka nav transponēts Direktīvas 2000/60 V pielikuma 1.4. punkts, uz kuru ir atsauce šīs direktīvas 8. panta 2. punktā

               25

               Vispirms attiecībā uz Komisijas iebildumu par Direktīvas 2000/60 V pielikuma 1.4. punkta netransponēšanu ir jānorāda, ka tiesas sēdē Komisija to ierobežoja līdz šīs direktīvas V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkta netransponēšanai.

               26

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīvā ietvertie noteikumi, lai tiktu nodrošināta tiesiskā noteiktība, ir izpildāmi ar neapstrīdamu saistošu spēku un ar prasīto specifiskumu, precizitāti un skaidrību (it īpaši skat. 2003. gada 20. novembra spriedumu lietā C-296/01 Komisija/Francija, Recueil, I-13909. lpp., 54. punkts, un 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-427/07 Komisija/Īrija, Krājums, I-6277. lpp., 55. punkts).

               27

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 288. panta trešās daļas noteikumiem dalībvalstīm attiecībā uz direktīvu īstenošanas formu un metodēm ir izvēles iespēja, kas ļauj labāk nodrošināt rezultātu, kādu ar direktīvām mēģināts sasniegt. No šī noteikuma izriet, ka direktīvas transponēšanai valsts tiesībās nav obligāti katrā dalībvalstī jāpieņem leģislatīvi akti.

               28

               Tādējādi, kā Tiesa jau vairākkārt ir nospriedusi, direktīvas noteikumi ne vienmēr ir formāli jāievieš konkrētā, īpašā, tieši izteiktā tiesību normā, jo vispārējie tiesiskie apstākļi, ievērojot direktīvas saturu, var būt pietiekami tās īstenošanai. It īpaši vispārēju konstitucionālo vai administratīvo tiesību principu pastāvēšana var padarīt lieku transponēšanu ar īpašiem leģislatīviem vai reglamentējošiem pasākumiem, tomēr ar nosacījumu, ka šie principi tiešām garantē, ka valsts administrācija pilnībā piemēro direktīvu un ka tad, ja aplūkojamā direktīvas norma ir vērsta uz tiesību radīšanu indivīdiem, no šiem principiem izrietošā juridiskā situācija ir pietiekami precīza un skaidra, un ka labuma guvēji zina par visām savām tiesībām un vajadzības gadījumā var atsaukties uz tām valsts tiesās (skat. 2006. gada 30. novembra spriedumu lietā C-32/05 Komisija/Luksemburga, Krājums, I-11323. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāizvērtē Komisijas iebildums.

               30

               Ir skaidrs, ka Spānijas Karaliste nav īstenojusi leģislatīvus pasākumus, lai transponētu Direktīvas 2000/60 V pielikuma 1.4. punktu attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas neatrodas Katalonijā, jo 2008. gada rīkojums ir piemērojams tikai upju baseiniem, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās.

               31

               Spānijas Karaliste uzskata, ka šī transpozīcija ir garantēta ar atlikušās kompetences klauzulu Konstitūcijas 149. panta 3. punktā in fine, saskaņā ar kuru, ja autonomās kopienas nav īstenojušas savas likumdevējas pilnvaras transponēt Direktīvu 2000/60, 2008. gada rīkojums ir jāpiemēro arī minētajiem autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem.

               32

               Vispirms, pieņemot, ka šajā lietā ir iespējams piemērot atlikušās kompetences klauzulu, Spānijas Karaliste tomēr nav paskaidrojusi, kā šis princips, ņemot vērā, ka ir skaidri noteikts, ka 2008. gada rīkojums ir piemērojams upju baseiniem, kas atrodas vairākās autonomajās kopienās, ļauj novērst tiesiskā regulējuma trūkumu attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem.

               33

               Turpinājumā ir jānorāda, ka, ja 2008. gada rīkojuma piemērošana atbilstoši atlikušajai kompetencei ir jāsaprot tādējādi, ka tā 5.1. punktā paredzētie īstenošanas noteikumi – kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 23.–25. punktā –, pārsniedzot šī rīkojuma vienīgā panta 2. punkta tekstu, ir piemērojami autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, juridiskā situācija, kas no tā izrietētu, neatbilstu skaidrības un precizitātes prasībām, kādām ir jāatbilst valsts transpozīcijas pasākumiem (šajā ziņā skat. 2002. gada 24. janvāra spriedumu lietā C-372/99 Komisija/Itālija, Recueil, I-819. lpp., 18. punkts).

               34

               Jāpiebilst arī, ka Komisija – kam šajā ziņā Spānijas Karaliste nav iebildusi –, pamatojoties uz Consejo de Estado [Valsts padomes] 2010. gada 15. decembra ziņojumu, apgalvo, ka Spānijas konstitucionālo tiesību pašreizējā stāvoklī attiecībā uz atlikušās kompetences klauzulas kā Savienības tiesību īstenošanas garantijas instrumenta piemērojamību pastāv nenoteiktība.

               35

               Visbeidzot ir jānorāda, ka atbilstoši Tribunal Constitucional [Konstitucionālās tiesas] judikatūrai, ko Spānijas Karaliste minējusi savos apsvērumos, Spānijas Konstitūcijas 149. panta 3. punkts in fine šķiet neļauj piemērot valsts tiesību normas atbilstoši atlikušajai kompetencei, ja nav autonomo kopienu tiesiskā regulējuma, bet gan tikai ļauj aizpildīt konstatētos robus. Jāpiebilst, ka tiesas sēdē Spānijas Karaliste apstiprināja, ka šajā gadījumā autonomās kopienas, izņemot Katalonijas autonomo kopienu, nav īstenojušas savas likumdošanas pilnvaras. Šādos apstākļos šajā lietā nevar tikt piemērota atlikušās kompetences klauzula attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas neatrodas Katalonijā.

               36

               Attiecībā uz atsauci autonomo kopienu iekšējo upju baseinu pārvaldes plānos uz 2008. gada rīkojumu, kas izdarīta, lai pierādītu, ka minētais rīkojums pilnībā tiek piemērots šajos upju baseinos, ņemot vērā iepriekš minēto, Spānijas Karaliste ir pierādījusi, ka autonomās kopienas ir izpildījušas juridisku pienākumu, minēto upju baseinu pārvaldes plānos norādot uz 2008. gada rīkojumu. Ja atsauce atspoguļo vienīgi administratīvo praksi, kas pēc sava rakstura var tikt grozīta jebkurā brīdī un kam nav atbilstošas publicitātes, nevar tikt uzskatīts, ka tā ir derīgi izpildīti līgumā noteiktie pienākumi (šajā ziņā skat. 2011. gada 27. janvāra spriedumu lietā C-490/09 Komisija/Luksemburga, Krājums, I-247. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Par Spānijas Karalistes argumentu, ka Komisija, pārkāpjot LES 4. panta 2. punktu un LESD 288. panta trešo daļu, ir vēlējusies noteikt veidu, kādā ir jātransponē aplūkojamās tiesību normas, jākonstatē, ka šis arguments ir balstīts uz kļūdainu Komisijas prasības pieteikuma interpretāciju. Komisija savā prasības pieteikumā nav norādījusi vai piedāvājusi Tiesai veidu, kādā aplūkojamās Direktīvas 2000/60 normas būtu bijis jātransponē Spānijas tiesību sistēmā.

               38

               Ņemot vērā iepriekš minēto, iebildums, ka nav transponēts Direktīvas 2000/60 V pielikuma 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkts, uz kuriem ir atsauce šīs direktīvas 8. panta 2. punktā, ir jāuzskata par pamatotu.

         – Par iebildumu, ka nav transponēts Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkts, 7. panta 2. punkts un 10. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās V pielikuma 1.3. punkts, uz kuru ir atsauce minētās direktīvas 8. panta 2. punktā

               39

               Ir skaidrs, ka redakcijā, kas bija spēkā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, 2008. gada rīkojumā nebija paredzēta neviena tiesību norma, ar kuru tiktu īstenots Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkts, 7. panta 2. punkts un 10. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās V pielikuma 1.3. punkts, uz kuru ir atsauce minētās direktīvas 8. panta 2. punktā.

               40

               Spānijas Karaliste rakstveida apsvērumos norāda, ka šīs tiesību normas ir transponētas ar 2011. gada rīkojumu saistībā ar atlikušās kompetences klauzulu. Šajā ziņā jānorāda, ka 2011. gada rīkojums katrā ziņā ir stājies spēkā tikai pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā (2012. gada 6. novembra spriedums lietā C‑286/12 Komisija/Ungārija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Turklāt, runājot par Direktīvas 2000/60 10. panta 2. punktā noteikto divpadsmit gadu termiņu šajā normā paredzēto noteiktu emisiju kontroļu ieviešanai un/vai īstenošanai, jānorāda, ka minētās direktīvas 24. panta 1. punktā ir noteikts tās, tostarp tās 10. panta, transponēšanas termiņš. Tātad, tāpat kā ģenerāladvokātei tās secinājumu 7. punktā, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2000/60 10. panta 2. punktā nav paredzēts šīs tiesību normas transponēšanas termiņš, bet gan termiņš, kurā ir jāveic kontroles.

               42

               Līdz ar to iebildums, ka nav transponēts Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkts, 7. panta 2. punkts un 10. panta 1. un 2. punkts, kā arī V pielikuma 1.3. punkts, uz kuru ir atsauce tās 8. panta 2. punktā, nav pamatots.

         Par iebildumiem, ka Direktīvas 2000/60 normas nav transponētas attiecībā uz autonomās kopienas iekšējiem upju baseiniem, kas atrodas Katalonijā

      Lietas dalībnieku argumenti

               43

               Spānijas Karaliste, lai pierādītu, ka ir izpildītas no Direktīvas 2000/60 izrietošās prasības attiecībā uz autonomās kopienas iekšējiem upju baseiniem, kas atrodas Katalonijā, pamatojas uz diviem pasākumiem, ko pieņēmusi šī autonomā kopiena argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā, proti, Dekrētu 380/2006 un valdības 2008. gada vienošanos. Turklāt tā norāda uz trīs citiem pasākumiem, ko šī autonomā kopiena ir īstenojusi pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, proti, 2010. gada 23. novembra upju baseinu apgabalu pārvaldes Katalonijā plānu, pasākumu programmu, kas apstiprināta ar Generalidad de Cataluña [Katalonijas iestāžu] valdības 2010. gada 23. novembra vienošanos (turpmāk tekstā – “2010. gada 23. novembra pasākumu programma”), un Karaļa dekrētu 1219/2011, ar ko apstiprina Katalonijas upju baseinu apgabala pārvaldes plānu (2011. gada 22. septembraBOE; turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts 1219/2011”), tomēr nenorādot, kādas Direktīvas 2000/60 normas ir paredzēts ieviest ar pēdējo pasākumu.

               44

               Komisija norāda, ka, neievērojot savu pienākumu lojāli sadarboties, Spānijas Karaliste nav paziņojusi Komisijai Direktīvas 2000/60 transpozīcijas pasākumus attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas atrodas Katalonijā, un nav tos arī pievienojusi savam iebildumu rakstam. Pakārtoti tā norāda, ka Karaļa dekrēts 1219/2011 nevar tikt ņemts vērā, jo tas ir pieņemts pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām.

         Tiesas vērtējums

               45

               Vispirms ir jānorāda, ka nevar tikt ņemta vērā 2010. gada 23. novembra programma, kā arī Karaļa dekrēts 1219/2011, uz kuriem Spānijas Karaliste ir norādījusi kā uz Direktīvas 2000/60 normu transpozīcijas pasākumiem, jo šie pasākumi ir īstenoti pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām.

               46

               Runājot par Direktīvas 2000/60 7. panta 2. punkta, kā arī 10. panta 1. un 2. punkta transpozīciju, Spānijas Karaliste šajā ziņā balstās ne tikai uz Dekrētu 380/2006 un valdības 2008. gada vienošanos, bet arī uz 2010. gada 23. novembra pasākumu programmu. No tā izriet, ka argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā šīs Direktīvas 2000/60 normas bija transponētas tikai daļēji.

               47

               Tādējādi jākonstatē, ka Komisijas iebildumi par to, ka Spānijas Karaliste nav transponējusi šīs Direktīvas 2000/60 normas, ir pamatoti.

               48

               Spānijas Karaliste apgalvo, ka šīs direktīvas 4. panta 8. punkts ir transponēts ar Dekrētu 380/2006. Savukārt minētās direktīvas V pielikuma 1.3. punkta un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkts, uz kuriem ir atsauce tās 8. panta 2. punktā, esot transponēts ar valdības 2008. gada vienošanos.

               49

               Šajā ziņā, protams, ir jānorāda, ka Spānijas Karaliste šos transpozīcijas pasākumus pirmo reizi izvirzīja iebildumu raksta stadijā, kas nav savienojams ar dalībvalstīm LES 4. panta 3. punktā noteikto pienākumu lojāli sadarboties. Tomēr šīs prasības priekšmets ir nevis valsts pienākuma sniegt informāciju neizpilde, bet gan pienākuma transponēt noteiktas Direktīvas 2000/60 normas neizpilde. Tikai ar to, ka Spānijas Karaliste nav informējusi Komisiju pirmstiesas procedūras laikā, ka transpozīcija jau ir notikusi, nevar būt pietiekami, lai tiktu atzīta apgalvoto valsts pienākumu neizpilde (šajā ziņā skat. 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-456/03 Komisija/Itālija, Krājums, I-5335. lpp., 46. un 47. punkts).

               50

               Tiktāl, ciktāl Spānijas Karalistes norādītās valsts tiesību normas bija spēkā, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, Tiesai tās ir jāņem vērā, novērtējot šīs pienākumu neizpildes patiesumu (iepriekš minētais 2005. gada 16. jūnija spriedums lietā Komisija/Itālija, 48. punkts).

               51

               Jākonstatē, ka Komisija nav izvirzījusi nevienu faktisku iebildumu pret Dekrētu 380/2006 un valdības 2008. gada vienošanos, par kuriem Spānijas Karaliste apgalvo, ka ar tiem ir attiecīgi transponētas Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkta un šīs direktīvas V pielikuma 1.3. punkta un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkta normas.

               52

               Tātad iebildums par to, ka nav transponēts Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punkts un V pielikuma 1.3. punkts un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunkts, uz kuriem ir atsauce tās 8. panta 2. punktā, ir jānoraida.

               53

               Šādos apstākļos prasība ir jānoraida daļā, kurā ar to ir lūgts konstatēt, ka Spānijas Karaliste nav transponējusi Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punktu un V pielikuma 1.3. punktu un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunktu, uz kuriem ir atsauce šīs direktīvas 8. panta 2. punktā, attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas atrodas Katalonijā.

               54

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jākonstatē, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai transponētu Direktīvas 2000/60 4. panta 8. punktu, 7. panta 2. punktu un 10. panta 1. un 2. punktu, kā arī V pielikuma 1.3. punktu un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunktu, uz kuriem ir atsauce tās 8. panta 2. punktā, attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas neatrodas Katalonijā, kā arī Direktīvas 2000/60 7. panta 2. punktu un 10. panta 1. un 2. punktu attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas atrodas Katalonijā, Spānijas Karaliste nav izpildījusi tai šajā direktīvā paredzētos pienākumus.

               55

               Pārējā daļā prasība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               56

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Minētā panta 3. punktā ir precizēts, ka, ja lietas dalībniekiem nolēmums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.

               57

               Tā kā šajā lietā Komisija ir prasījusi Spānijas Karalistei, kurai nolēmums ir galvenokārt nelabvēlīgs, piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šī valsts pirmstiesas procedūras laika nesniedza visu lietderīgo informāciju par iekšējām tiesību normām, ar kurām, viņasprāt, ir izpildīti dažādi tai Direktīvā 2000/60 paredzētie pienākumi, tai ir jāpiespriež atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                           1)

                           neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. oktobra Direktīvas 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, 4. panta 8. punktu, 7. panta 2. punktu un 10. panta 1. un 2. punktu, kā arī V pielikuma 1.3. punktu un 1.4.1. punkta i)–iii) apakšpunktu, uz kuriem ir atsauce tās 8. panta 2. punktā, attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas neatrodas Katalonijā, kā arī Direktīvas 2000/60 7. panta 2. punktu un 10. panta 1. un 2. punktu attiecībā uz autonomo kopienu iekšējiem upju baseiniem, kas atrodas Katalonijā, Spānijas Karaliste nav izpildījusi tai šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

                           2)

                           pārējā daļā prasību noraidīt;

                           3)

                           Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – spāņu.