title: Tiesas (pirmā palāta) 2013. gada 4. jūlija spriedums.#Argenta Spaarbank NV pret Belgische Staat.#Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Atskaitījums par riska kapitālu – Fiktīvie procenti – Summas, ko var atskaitīt sabiedrības, kam ir uzņēmumi ārvalstīs, kas gūst atbilstoši konvencijām par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu atbrīvotus ienākumus, samazināšana.#Lieta C‑350/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-350/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen  (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 24. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 4. jūlijā, tiesvedībā
            Argenta Spaarbank NV
            pret
            Belgische Staat .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši M. Ilešičs [ M. Ilešič ], E. Levits (referents), Ž. Ž. Kāzels [ J.-J. Kasel ] un M. Safjans [ M. Safjan ],
            ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 12. jūlija tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Argenta Spaarbank NV vārdā – K. Morbée , K. Van Duyse , un F. Smet , advocaten ,
            – Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs  un J.-C. Halleux , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – W. Mölls  un W. Roels , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 19. septembra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 49. panta interpretāciju.
            2. Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp Argenta Spaarbank NV (turpmāk tekstā – “ Argenta ”) un Belgische Staat  [Beļģijas valsti] par atskaitījumu par riska kapitālu 2008. taksācijas gadā.
            Atbilstošās tiesību normas
            Beļģijas tiesības
            3. Ienākuma nodoklim piemērojamā sistēmā atskaitījums par riska kapitālu tika ieviests ar 2005. gada 22. jūnija likumu, ar kuru noteikts nodokļa atskaitījums par riska kapitālu (2005. gada 30. jūnija Moniteur belge , 30077. lpp.). Šis atskaitījums ir minēts code des impôts sur les revenus 1992  [1992. gada Ienākuma nodokļa kodeksa] (turpmāk tekstā – “ CIR 1992 ”) 205.a–205.h un 236. pantā.
            4. No šī likuma pamatojuma izklāsta izriet, ka tā mērķis it īpaši ir mazināt atšķirīgu attieksmi nodokļu jomā pret sabiedrību finansēšanu no aizņemtā kapitāla, no kura peļņa ir pilnībā atbrīvota no nodokļa, un finansēšanu no pašu kapitāla (riska kapitāla), no kura peļņa tika aplikta ar nodokli pilnībā, un palielināt sabiedrību maksātspējas koeficientu, kā arī ieviest atskaitījumu par riska kapitālu atbilstoši vispārīgajam mērķim uzlabot Beļģijas ekonomikas konkurētspēju.
            5. Atskaitījums par riska kapitālu, saukts arī par “fiktīvo procentu atskaitīšanu”, nozīmē, ka sabiedrību nodokļu bāze tiek samazināta atbilstoši attiecīgās sabiedrības pašu kapitāla procentuālajam īpatsvaram.
            6. Atbilstoši CIR 1992 205.c panta 1. punktam atskaitījums par riska kapitālu atbilst riska kapitālam, kas noteikts atbilstoši CIR 1992 205.b pantam, pareizinātam ar šim 205.c pantam sekojošajos pantos noteikto fiksēto likmi.
            7. CIR 1992 205.b panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka, lai noteiktu atskaitījumu par riska kapitālu par taksācijas periodu, riska kapitāls, kas jāņem vērā, ievērojot 205.b panta 2.–7. punkta normas, atbilst sabiedrības pašu kapitāla summai iepriekšējā taksācijas perioda beigās, kas noteikta saskaņā ar leģislatīvajiem aktiem par grāmatvedību un gada pārskatiem, kādi redzami bilancē. Minētajā 2.–7. punktā ir paredzēti gadījumi, kad pašu kapitāls ir jākoriģē, lai, pamatojoties uz to, varētu aprēķināt atskaitījuma par riska kapitālu apmēru.
            8. It īpaši atbilstoši CIR 1992 205.b panta 2. punktam riska kapitālu, kas noteikts atbilstoši CIR 1992 205.b panta 1. punktam, atskaita no pastāvīgo uzņēmumu, kuru ienākumi tiek atbrīvoti no nodokļa atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, aktīvu neto vērtības.
            9. CIR 1992  205.d pantā ir noteikts, ka, ja kādā taksācijas periodā, par kuru var atskaitīt atskaitījumu par riska kapitālu, nav peļņas, par šo periodu nesaņemto atbrīvojumu var pakāpeniski pārnest uz nākamo septiņu gadu peļņu.
            Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta starp Beļģijas Karalisti un Nīderlandes Karalisti
            10. 2001. gada 5. jūnija Konvencijas starp Beļģijas Karalisti un Nīderlandes Karalisti par nodokļu dubultās uzlikšanas un nodokļu nemaksāšanas novēršanu attiecībā uz ienākuma un īpašuma nodokļiem (2002. gada 20. decembra Moniteur belge , 57533. lpp.; turpmāk tekstā – “Beļģijas un Nīderlandes konvencija”) 7. panta 1.–3. punktā ir noteikts:
            “1. Sabiedrības, kas darbojas Līgumslēdzējā valstī, peļņu var aplikt ar nodokļiem tikai šajā valstī, izņemot gadījumus, kad sabiedrība veic uzņēmējdarbību otrā Līgumslēdzējā valstī, izmantojot tur esošu pastāvīgu uzņēmumu. Ja sabiedrība veic uzņēmējdarbību šādā veidā, sabiedrības peļņu var aplikt ar nodokļiem otrajā valstī, bet tikai to peļņas daļu, kas ir attiecināma uz šo pastāvīgo uzņēmumu.
            2. Ievērojot 3. punkta normas, ja Līgumslēdzējas Valsts uzņēmums veic uzņēmējdarbību otrajā Līgumslēdzējā Valstī, izmantojot tur izvietotu pastāvīgu uzņēmumu, katrā Līgumslēdzējā Valstī uz šo pastāvīgo uzņēmumu jāattiecina tāds peļņas daudzums, kādu tā varētu gūt, ja būtu nepārprotami atsevišķs uzņēmums, kas veic tādu pašu vai līdzīgu uzņēmējdarbību, tādos pašos vai līdzīgos apstākļos, un darbotos pilnīgi neatkarīgi no uzņēmuma, kura pastāvīgais uzņēmums tā ir.
            3. Nosakot pastāvīgā uzņēmuma peļņu, tiks pieļauta pastāvīgā uzņēmuma izdevumu atskaitīšana, tostarp pārvaldes un vispārējo administratīvo izdevumu, kas radušies vai nu Līgumslēdzējā valstī, kur atrodas šis pastāvīgais uzņēmums, vai citur.”
            11. Beļģijas un Nīderlandes konvencijas 23. panta 1. punktā paredzēts:
            “Attiecībā uz Beļģiju nodokļu dubultā uzlikšana tiks novērsta šādi:
            a) Ja Beļģijas rezidents saņem citus ienākumus, kas nav dividendes, procenti vai 12. panta 5. punktā norādītie maksājumi, vai tam pieder īpašumi, kas tiek aplikti ar nodokli Nīderlandē saskaņā ar šīs konvencijas normām, Beļģija atbrīvo no nodokļa šos ienākumus vai šos īpašumus, bet, lai aprēķinātu nodokļu summu par šī rezidenta pārējiem ienākumiem vai īpašumu, tā var piemērot to pašu likmi k[o] tad, ja attiecīgie ienākumi vai īpašumi nebūtu atbrīvoti.
            [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            12. Argenta ir Beļģijā rezidējoša sabiedrība, kam šajā dalībvalstī tiek piemērots uzņēmumu ienākuma nodoklis. Tai ir pastāvīgs uzņēmums Nīderlandē, kura ienākumi Beļģijā ir atbrīvoti atbilstoši Beļģijas un Nīderlandes konvencijai.
            13. Attiecībā uz 2008. taksācijas gadu Argenta lūdza atbilstoši CIR 1992 205.a–205.h pantam piešķirt atskaitījumu par riska kapitālu.
            14. 2008. gada 19. novembrī Argenta tika uzlikts uzņēmumu ienākuma nodoklis par minēto taksācijas periodu. Aprēķinot šo nodokli, pamatojoties uz CIR 1992 2005.b panta 2. punktu, Beļģijas nodokļu administrācija, noteikdama riska kapitālu, pamatojoties uz kuru tiek noteikts atskaitījums par riska kapitālu, neņēma vērā Argenta pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas Nīderlandē, aktīvu neto vērtību.
            15. Argenta iesniegto 2009. gada 20. maija sūdzību par šo nodokļu piemērošanu minētā administrācija noraidīja 2009. gada 7. septembrī.
            16. Uzskatot, ka CIR 1992 205.b panta 2. punkts ir LESD 49. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību šķērslis, jo ieguldījumi pastāvīgajā uzņēmumā, kas atrodas dalībvalstī, ar kuru Beļģijas Karalistei ir noslēgta konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, nedod tiesības uz atskaitījumu par riska kapitālu, bet šādi ieguldījumi, ja tie ir izdarīti uzņēmumā, kas atrodas Beļģijā, sniedz tiesības uz šo atskaitījumu, Argenta 2009. gada 4. decembrī pārsūdzēja šo lēmumu iesniedzējtiesā.
            17. Šādos apstākļos minēta tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai [EKL 49.] pants pieļauj tādu valsts nodokļu tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram sabiedrība, kas tiek aplikta ar nodokli vienīgi Beļģijā, aprēķinot tās ar nodokli apliekamos ienākumus, nevar piemērot atskaitījumu par riska kapitālu, kas atbilst pozitīvajai starpībai starp, pirmkārt, uzņēmumu, kuri šai sabiedrībai pieder kādā citā [Eiropas] Savienības dalībvalstī, iegrāmatoto aktīvu neto vērtību un, otrkārt, visu to pasīvu kopsummu, kas ir attiecināmi uz šiem uzņēmumiem, bet tai pašā laikā tā var piemērot šo atskaitījumu, ja iepriekš minētā pozitīvā starpība var tikt attiecināta uz Beļģijā izvietotu pastāvīgo uzņēmumu?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            18. Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram, aprēķinot atskaitījumu sabiedrībai, kas maksā nodokļus vienīgi vienā dalībvalstī, netiek ņemta vērā pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī, aktīvu neto vērtība, ja minētā pastāvīgā uzņēmuma peļņa netiek aplikta ar nodokli pirmajā dalībvalstī atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, bet pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, piederoši aktīvi tiek ņemti vērā šādā nolūkā.
            19. Kā izriet no pastāvīgās judikatūras, uzņēmējdarbības brīvība, kas LESD 49. pantā ir atzīta Savienības pilsoņiem un kas ietver attiecībā uz tiem iespēju sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi tās pilsoņiem ir paredzēti uzņēmējdarbības dalībvalsts tiesību aktos, tostarp atbilstoši LESD 54. pantam, ietver sabiedrībām, kas dibinātas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, centrālā pārvalde vai galvenais uzņēmums atrodas Savienības teritorijā, tiesības veikt uzņēmējdarbību attiecīgajā dalībvalstī ar sava meitasuzņēmuma, filiāles vai aģentūras starpniecību (skat. 2011. gada 15. septembra spriedumu lietā C-310/09 Accor , Krājums, I-8115. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
            20. Lai arī atbilstoši LESD noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību redakcijai to mērķis ir nodrošināt uzņemošajā dalībvalstī tādu pašu attieksmi kā pret šīs dalībvalsts pilsoņiem, tie arī aizliedz izcelsmes dalībvalstij radīt šķēršļus kādam savam pilsonim vai sabiedrībai, kas dibināta saskaņā ar tās tiesību aktiem, veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā Accor , 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
            21. Šie apsvērumi ir piemērojami arī tad, ja dalībvalstī reģistrēta sabiedrība savu darbību citā dalībvalstī veic ar pastāvīga uzņēmuma starpniecību (skat. 2008. gada 15. maija spriedumu lietā C-414/06 Lidl Belgium , Krājums, I-3601. lpp., 20. punkts).
            22. Pamatlietā ir skaidrs, ka atskaitījuma par riska kapitālu aprēķināšanai attiecīgajā tiesiskajā regulējumā ir noteikta atšķirīga attieksme starp pastāvīgo uzņēmumu, kas atrodas citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes un kura ienākumi netiek aplikti ar nodokļiem Beļģijā, aktīviem un pastāvīgo uzņēmumu, kas atrodas šajā dalībvalstī, aktīviem.
            23. Pastāvīgajiem uzņēmumiem, kas atrodas dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes un kuru ienākumi netiek aplikti ar nodokļiem Beļģijā, piešķirtie aktīvi netiek ņemti vērā, aprēķinot riska kapitālu, kas ir pamatlietā aplūkotā atskaitījuma par riska kapitālu pamatā, bet pastāvīgiem uzņēmumiem, kas atrodas Beļģijas teritorijā, piederoši aktīvi tiek ņemti vērā šādā nolūkā.
            24. Kā ģenerāladvokāte norāda secinājumu 33. punktā, pastāvīgā uzņēmuma aktīvu ņemšana vērā, aprēķinot atskaitījumu par riska kapitālu sabiedrībai, kas maksā sabiedrību ienākuma nodokli Beļģijā, ir nodokļu priekšrocība, jo šāda ņemšana vērā samazina uzņēmumu ienākuma nodokļa, ko minētajā dalībvalstī ir pienākums maksāt šādai sabiedrībai, faktisko likmi.
            25. Šāda nodokļu priekšrocība tiek liegta, ja Beļģijā rezidējošās sabiedrības pastāvīgais uzņēmums atrodas citā dalībvalstī un tā ienākumi tiek atbrīvoti no nodokļa atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu starp Beļģijas Karalisti un šo citu dalībvalsti.
            26. Šajā ziņā Beļģijas valdība apgalvo, ka atšķirīgā attieksme, kas izriet no pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma, tomēr nav brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, jo, pirmkārt, šī atšķirīgā attieksme nerada nelabvēlīgas sekas sabiedrībai, kam ir pastāvīgs uzņēmums citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes, un, otrkārt, ja tiktu konstatētas šādas nelabvēlīgas sekas, tās būtu radušās tādēļ, ka vairākas dalībvalstis paralēli īsteno savu kompetenci nodokļu jomā.
            27. Tādējādi šī valdība uzskata, ka, pat ja tiktu ņemti vērā pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes, aktīvi, rezidējošās galvenās sabiedrības nodokļu nasta netiktu atvieglota. Minētā valdība uzskata, ka ārvalstu pastāvīgajiem uzņēmumiem, kas nav atbrīvoti atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, atskaitījums par riska kapitālu tiek aprēķināts atsevišķi, ievērojot pastāvīgajam uzņēmumam piešķirtos aktīvus, un prioritāri piemērots šī uzņēmuma peļņai. B eļģijas valdība no minētā pēc analoģijas secina, ka, ja ir jāņem vērā pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes un kura ienākumi ir atbrīvoti atbilstoši konvencijai, aktīvi, atskaitījums par riska kapitālu ir jāattiecina uz šim uzņēmumam piešķirto peļņu, kas netiek aplikta ar nodokli Beļģijā.
            28. Argenta , kā arī Komisija nepiekrīt šai Beļģijas tiesību interpretācijai, apgalvojot, ka ārvalstu pastāvīgajiem uzņēmumiem, kuru ienākumi nav atbrīvoti no nodokļa Beļģijā, atskaitījums par riska kapitālu tiek aprēķināts, pamatojoties uz kopējiem ienākumiem, un ka tas ir piemērojams attiecīgās sabiedrības visiem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem.
            29. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesai, atbildot uz prejudiciālo jautājumu, ko dalībvalsts uzdevusi saskaņā ar LESD 267. pantu, nav kompetences interpretēt šīs dalībvalsts iekšējos tiesību aktus, jo tas ir valsts tiesu uzdevums (skat. it īpaši 1993. gada 12. oktobra spriedumu lietā C-37/92 Vanacker un Lesage , Recueil , I-4947. lpp., 7. punkts; 2008. gada 14. februāra spriedumu lietā C-449/06 Gysen , Recueil , I-553. lpp., 17. punkts, un 2013. gada 17. janvāra spriedumu lietā C-23/12 Zakaria , 29. punkts).
            30. Tomēr ir jānorāda, ka Beļģijas valdība tiesas sēdē pieļāva, ka, pat tad, ja atskaitījums par riska kapitālu tiktu aprēķināts atsevišķi no pastāvīgā uzņēmuma aktīviem un tas prioritāri būtu jāpiemēro šī uzņēmuma peļņai, iespējamais pārpalikums tiktu atskaitīts no galvenās sabiedrības peļņas. Tādējādi no minētās valdības argumentācijas neizriet, ka rezidējoša galvenā sabiedrība nevarētu saņemt nolūkā samazināt savu nodokļu bāzi atskaitījumu par riska kapitālu, kas aprēķināts, ņemot vērā pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes, aktīvus.
            31. Turklāt, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 40. punktā, Beļģijas valdība nav apstrīdējusi Argenta apgalvojumu, ka Beļģijas sabiedrībai, ko finansē no pašu kapitāla, ir tiesības uz atskaitījumu par riska kapitālu pat tad, ja tās ārvalsts pastāvīgais uzņēmums, kuram pašam nav nekāda pašu kapitāla, gūst peļņu, kas, galu galā, lai aprēķinātu minēto atskaitījumu, atbilstoši Beļģijas tiesiskajam regulējumam tiks attiecināta uz minēto sabiedrību.
            32. Līdz ar to tas, ka sabiedrība, kam ir pastāvīgs uzņēmums citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes, nodokļu bāzes samazinājumam nevar izmantot atskaitījumu par riska kapitālu, kas aprēķināts, ņemot vērā minētā pastāvīgā uzņēmuma aktīvus, ir nelabvēlīgi šai sabiedrībai.
            33. Pretēji Beļģijas valdības apgalvotajam šī nelabvēlīgā attieksme neizriet no tā, ka dalībvalsts, kurā atrodas pastāvīgais uzņēmums, neparedz atskaitījumu par kapitāla risku, bet vienīgi no Beļģijas tiesiskajā regulējumā izdarītās izvēles atteikties ņemt vērā minēto pastāvīgo uzņēmumu aktīvus. Minētā nelabvēlīgā attieksme tātad nevar būt sekas tam, ka vairākas dalībvalstis paralēli īsteno savu kompetenci nodokļu jomā.
            34. Šāda nelabvēlīga attieksme var atturēt Beļģijas sabiedrību veikt savu darbību ar pastāvīga uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes, starpniecību, un līdz ar to tā ir ierobežojums, kas principā ir aizliegts ar [LESD] normām par brīvību veikt uzņēmējdarbību.
            35. No Tiesas judikatūras izriet, ka šādu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu var pieļaut tikai tad, ja to pamato ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Tāpat šādā gadījumā ir nepieciešams, lai tas būtu piemērots attiecīgā mērķa sasniegšanai un lai tas nepārsniegtu to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lidl Belgium , 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
            36. Šajā ziņā Beļģijas valdība norāda iemeslus, kas saistīti ar vajadzību nodrošināt, kopā ņemtas, Beļģijas nodokļu sistēmas saskaņotību un līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadali starp dalībvalstīm.
            37. Tādējādi, pirmkārt, atskaitīšanas par kapitāla risku sistēma esot pilnībā simetriska un pastāvētu tieša, personiska un materiāla saikne starp nodokļu priekšrocību, kas aprēķināta atkarībā no aktīviem, un šo aktīvu radītās peļņas aplikšanu ar nodokli.
            38. Šī sakne esot salīdzināma ar to, kas pastāv starp atskaitāmajiem aizņēmuma aktīvu iegādei procentiem un ar nodokli apliekamo peļņu, kas gūta no šiem aktīviem, ja likuma, ar kuru ir ieviests pamatlietā aplūkotais atskaitījums, mērķis, kā tas izriet no tā pamatojumu izklāsta, ir attiekties pret pašu kapitālu nodokļu ziņā tāpat, kā pret aizņemto kapitālu. Lai gan atskaitījums par riska kapitālu tiek aprēķināts pēc vienotas likmes attiecībā pret sabiedrības pašu kapitālu, un nevis pro rata  no tās ar nodokli apliekamās peļņas, tiek uzskatīts, ka aprēķinātā atskaitījuma summa pārstāv procentus, ko sabiedrība būtu maksājusi, ja tai būtu bijis jāaizņemas, lai veidotu aktīvus, kas iegūti ar šī pašu kapitāla palīdzību.
            39. Otrkārt, Beļģijas valdība uzskata, ka, atsakoties ņemt vērā pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes un kura peļņa netiek aplikta ar nodokļiem Beļģijā, aktīvus, minētā dalībvalsts īsteno savu kompetenci nodokļu jomā, ievērojot teritorialitātes principu un saskaņā ar nodokļu pilnvaru sadali, kāda ir noteikta Beļģijas un Nīderlandes konvencijā.
            40. Iespēja ņemt vērā grāmatvedības izdevumus vai izdevumus, kas nav grāmatvedības izdevumi, saistībā ar pastāvīgajam uzņēmumam piešķirtajiem aktīviem un pasīviem un piešķirt ar šiem aktīviem vai pasīviem saistītus samazinājumus ir dalībvalstij, kurai saskaņā ar konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu ir piešķirtas tiesības aplikt ar nodokļiem pastāvīgā uzņēmuma peļņu. Šāda sadale, kas ieviesta ar Beļģijas un Nīderlandes konvenciju, turklāt atbilst nodokļu konvencijas par ienākumiem un Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) izstrādātajam īpašumu modelim.
            41. Par Beļģijas valdības izvirzīto pirmo attaisnojuma pamatu ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir pieļāvusi, ka vajadzība nodrošināt nodokļu sistēmas saskaņotību var attaisnot līgumā garantēto tiesību brīvi pārvietoties īstenošanas ierobežojumu (1992. gada 28. janvāra spriedums lietā C-204/90 Bachmann , Recueil , I-249. lpp., 28. punkts; 2004. gada 7. septembra spriedums lietā C-319/02 Manninen , Krājums, I-7477. lpp., 42. punkts; 2006. gada 23. februāra spriedums lietā C-471/04 Keller Holding , Krājums, I-2107. lpp., 40. punkts, un 2008. gada 27. novembra spriedums lietā C-418/07 Papillon , Krājums, I-8947. lpp., 43. punkts).
            42. Tomēr, lai pieņemtu uz šādu pamatojumu balstītu argumentu, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir jāpastāv tiešai saiknei starp attiecīgo nodokļa priekšrocību un šīs priekšrocības kompensāciju, iekasējot noteiktus nodokļus (iepriekš minētie spriedumi lietā Manninen , 42. punkts, un lietā Keller Holding , 40. punkts), un šīs saiknes tiešais raksturs ir jāvērtē, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (iepriekš minētais spriedums lietā Manninen , 43. punkts; 2008. gada 28. februāra spriedums lietā C-293/06 Deutsche Shell , Krājums, I-1129. lpp., 39. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Papillon , 44. punkts).
            43. Kā norādīts šī sprieduma 24. punktā, pamatlietā aplūkotā nodokļu priekšrocība ir iespēja atskaitījuma par riska kapitālu aprēķināšanai ņemt vērā pastāvīgajam uzņēmumam piešķirtos aktīvus.
            44. Šo priekšrocību, kas liek samazināt galvenajai sabiedrībai piemērotā uzņēmumu ienākuma nodokļa faktisko likmi, pamatlietā nekompensē nekādi noteikti nodokļu atskaitījumi.
            45. Protams, minētais atbrīvojums tiek piešķirts tikai tad, ja pastāvīgā uzņēmuma peļņai ir uzliekams nodoklis Beļģijā.
            46. Tomēr nepastāv tieša saikne šī sprieduma 42. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē starp priekšrocību, kas aprēķināta, ņemot vērā aktīvus, un to radītās peļņas aplikšanu ar nodokli.
            47. Pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā ir prasīts tikai, lai ienākumi, kas, iespējams, ir minētajam pastāvīgajam uzņēmumam, būtu apliekami ar nodokli Beļģijā, bet aplūkotās priekšrocības piešķiršanai tiem nav jābūt ne faktiski gūtiem, ne faktiski apliktiem ar nodokli. Tādējādi attiecīgais režīms pieļauj situāciju, kad, ja pastāvīgā uzņēmuma ienākumi tiek aplikti ar nodokli Beļģijā, bet šim uzņēmumam nav bijis ienākumu, tā aktīvi tiek ņemti vērā, aprēķinot atskaitījumu sabiedrībai, kam tas pieder.
            48. Turklāt CIR 1992 205.d pantā ir paredzēts, ka, ja taksācijas periodā, par kuru var izdarīt atskaitījumu par riska kapitālu, nav peļņas, par šo periodu nesaņemto atbrīvojumu var pakāpeniski pārnest uz nākamo septiņu gadu peļņu.
            49. Līdz ar to atteikumu ņemt vērā pastāvīgo uzņēmumu, kas atrodas citā dalībvalstī ārpus Beļģijas Karalistes un kura ienākumi ir atbrīvoti no nodokļa Beļģijā atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, aktīvus nevar pamatot ar iemesliem, kas izriet no vajadzības nodrošināt valsts nodokļu sistēmas saskaņotību.
            50. Attiecībā uz Beļģijas valdības norādīto otro attaisnojuma pamatu ir jāatgādina, ka kompetenču sadalījuma starp dalībvalstīm nodokļu aplikšanas jomā saglabāšana ir Tiesas atzīts likumīgs mērķis (šajā ziņā skat. 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C-446/03 Marks & Spencer , Krājums, I-10837. lpp., 45. punkts; 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C-470/04 N , Krājums, I-7409. lpp., 42. punkts; 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-231/05 Oy AA , Krājums, I-6373. lpp., 51. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lidl Belgium , 31. punkts). Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja Savienība nav veikusi unificēšanas vai saskaņošanas pasākumus, dalībvalstis saglabā kompetenci līgumu vai vienpusējā ceļā definēt savu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma kritērijus, lai novērstu tostarp nodokļu dubulto uzlikšanu (2009. gada 19. novembra spriedums lietā C-540/07 Komisija/Itālija, Krājums, I-10983. lpp., 29. punkts, un 2011. gada 29. novembra spriedums lietā C-371/10 National Grid Indus , Krājums, I-12273. lpp., 45. punkts).
            51. Tomēr apstāklis, ka dalībvalsts konvencijā par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgta ar citu dalībvalsti, ir vienojusies, ka ar nodokli apliekamā pastāvīgā uzņēmumam, kas atrodas šajā citā dalībvalstī, peļņa ir jāapliek ar nodokli tikai šajā pēdējā dalībvalstī, un ka līdz ar to pirmā dalībvalsts nevar īstenot savu kompetenci attiecībā uz nodokļa uzlikšanu minētā pastāvīgā uzņēmuma ar nodokli apliekamajai peļņai, nevar attaisnot sistemātiski visus atteikumus piešķirt priekšrocības sabiedrībai, kas reģistrēta šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas minētais pastāvīgais uzņēmums.
            52. Šāds atteikums pats par sevi nepamato atšķirīgu attieksmi tikai tādēļ, ka citā dalībvalstī esoša sabiedrība ir veikusi starptautisku saimniecisku darbību, kam nav mērķa radīt nodokļu ienākumus šai dalībvalstij (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer , 40. punkts, un 2007. gada 29. marta spriedumu lietā C-347/04 Rewe Zentralfinanz , Krājums, I-2647. lpp., 43. punkts).
            53. Savukārt, no judikatūras izriet, ka vajadzība saglabāt sabalansētu nodokļu uzlikšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm var tikt pieļauta tostarp tādēļ, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķis ir novērst tādas darbības, kas var apdraudēt dalībvalsts tiesības īstenot tās kompetenci nodokļu jomā saistībā ar tās teritorijā veiktajām darbībām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Oy AA , 54. punkts; 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā C-379/05 Amurta , Krājums, I-9569. lpp., 58. punkts; 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-303/07 Aberdeen Property Fininvest Alpha , Krājums, I-5145. lpp., 66. punkts; 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-284/09 Komisija/Vācija, Krājums, I-9879. lpp., 77. punkts, un 2012. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās no C-338/11 līdz C-347/11 Santander Asset Management SGIIC  u.c., 47. punkts).
            54. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka šis mērķis ir vērsts it īpaši uz simetrijas starp tiesībām aplikt ar nodokli peļņu un iespēju atskaitīt pastāvīgā uzņēmuma zaudējumus saglabāšanu, jo, pieņemot, ka pastāvīga uzņēmuma nerezidenta zaudējumus var atskaitīt no galvenās sabiedrības ienākumiem, tā rezultātā šī pēdējā minētā brīvi varētu izvēlēties, kurā dalībvalstī šos zaudējumus ņemt vērā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Oy AA , 56. punkts, un lietā Lidl Belgium , 34. punkts).
            55. Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 63. punktā, tas, ka tiek piešķirta pamatlietā aplūkotā nodokļu priekšrocība, neapdraud ne dalībvalsts, kuras teritorijā ir reģistrēta sabiedrība, kurai pieder pastāvīgais uzņēmums, tiesības, ne tās dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas pastāvīgais uzņēmums, tiesības īstenot nodokļu ieturēšanas kompetenci attiecībā uz tās teritorijā veiktajām darbībām un neliek pārvietot ienākumus, kas parasti ir apliekami ar nodokli vienā no šīm dalībvalstīm, uz otru no tām.
            56. Visbeidzot, attiecībā uz Beļģijas valdības argumentu par vienādu attieksmi, apliekot ar nodokli aizņēmumu, kas izmantoti pastāvīgam uzņēmumam piešķirtu ar nodokli apliekamu aktīvu veidošanai, procentus, no vienas puses, un pašu kapitālu, kas piešķirts pastāvīgajam uzņēmumam, no otras puses, ir jānorāda, ka pati šī valdība pieļauj, ka atskaitījums par riska kapitālu, kas tiek aprēķināts, ņemot vērā attiecīgās sabiedrības pašu kapitālu, un nevis pro rata  no tās aktīvu ar nodokli apliekamās peļņas, tiek noteikts pēc vienotas likmes.
            57. Tādējādi minētā valdība nevar apgalvot, ka Beļģijas un Nīderlandes konvencija, un it īpaši tās noteikumi par pastāvīgā uzņēmuma peļņas noteikšanu un par izdevumu šī uzņēmuma mērķiem ņemšanu vērā šajā ziņā, liedz ņemt vērā pastāvīgajam uzņēmumam, kura ienākumi nav apliekami ar nodokli Beļģijā atbilstoši šai konvencijai, piešķirtos aktīvus, aprēķinot atskaitījumu par riska kapitālu.
            58. Šādos apstākļos aplūkotajā tiesiskajā regulējumā noteikto ierobežojumu nevar attaisnot ar iemesliem, kas izriet no vajadzības nodrošināt līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadali starp dalībvalstīm.
            59. Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram, aprēķinot atskaitījumu sabiedrībai, kas maksā nodokļus vienīgi vienā dalībvalstī, netiek ņemta vērā pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī, aktīvu neto vērtība, ja minētā pastāvīgā uzņēmuma peļņa netiek aplikta ar nodokli pirmajā dalībvalstī atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, bet pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, piederoši aktīvi tiek ņemti vērā šādā nolūkā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            60. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram, aprēķinot atskaitījumu sabiedrībai, kas maksā nodokļus vienīgi vienā dalībvalstī, netiek ņemta vērā pastāvīgā uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī, aktīvu neto vērtība, ja minētā pastāvīgā uzņēmuma peļņa netiek aplikta ar nodokli pirmajā dalībvalstī atbilstoši konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, bet pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas šīs pirmās dalībvalsts teritorijā, piederoši aktīvi tiek ņemti vērā šādā nolūkā.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 19.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 95/59/EK. # Lieta C-216/98.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 15.oktobrī.#Makro Zelfbedieningsgroothandel CV, Metro Cash & Carry BV un Remo Zaandam BV pret Diesel SpA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Direktīva 89/104/EEK - Preču zīmju tiesības - Preču zīmes īpašnieka tiesību izsmelšana - Preču laišana Eiropas Ekonomikas zonas tirgū, ko veic trešās personas - Netieši izteikta piekrišana - Apstākļi.#Lieta C-324/08.

text:
      Lieta C‑324/08
      Makro Zelfbedieningsgroothandel CV u.c.
      pret
      Diesel SpA
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 89/104/EEK – Preču zīmju tiesības – Preču zīmes īpašnieka tiesību izsmelšana – Preču laišana Eiropas Ekonomikas zonas tirgū, ko veic trešās personas – Netieši izteikta piekrišana – Apstākļi
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Preču zīmes piešķirto tiesību izsmelšana – Prece, ko Eiropas Ekonomikas
            zonas tirgū ir laidusi trešā persona, kura nekādi nav ekonomiski saistīta ar preču zīmes īpašnieku – Preču zīmes īpašnieka
            netieši izteikta piekrišana – Apstākļi
      (Padomes Direktīvas 89/104 7. panta 1. punkts)
      Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm, kurā grozījumi ir izdarīti ar Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, 7. panta 1. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes īpašnieka piekrišana tam, ka preces ar šādu preču zīmi tieši Eiropas Ekonomikas zonas
         tirgū laiž trešā persona, kura nekādi nav ekonomiski saistīta ar šo preču zīmes īpašnieku, var būt netieša, ja šāda piekrišana
         izriet no faktiem un apstākļiem, kas radušies pirms laišanas tirgū ārpus šī reģiona, tās laikā vai pēc tam un kas saskaņā
         ar valsts tiesas viedokli skaidri norāda uz minētā īpašnieka atteikšanos no viņa ekskluzīvajām tiesībām.

      Lai nodrošinātu ar preču zīmi piešķirto tiesību aizsardzību, kā arī lai turpmāk varētu pārdot preces ar preču zīmi un lai
         preču zīmes īpašnieks nevarētu pret to iebilst, ir būtiski, ka pēdējais minētais var kontrolēt šo preču pirmo laišanu EEZ
         tirgū.

      Tādējādi tikai ar faktiem saistītajam apstāklim kā tādam, saskaņā ar kuru preces ar attiecīgo preču zīmi pirmo reizi tikušas
         laistas EEZ tirgū vai tirgū ārpus šī reģiona, nav nozīmes attiecībā uz Direktīvas 89/104 7. panta 1. punktā paredzētā tiesību
         izsmelšanas noteikuma piemērošanu.

      Šādos apstākļos iespēju izsecināt no noteiktiem apstākļiem vai faktiem par preču zīmes īpašnieka netieši izteiktu piekrišanu
         ierobežot tikai ar tādiem gadījumiem, kad attiecīgās preces pirmo reizi ir laistas tirgū ārpus EEZ 2001. gada 20. novembra
         sprieduma apvienotajās lietās no C‑414/99 līdz C‑416/99 Zino Davidoff un Levi Strauss izpratnē, nebūtu atbilstoši ne minētā 7. panta 1. punkta formulējumam, ne mērķim.

      (sal. ar 32.–35. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 15. oktobrī (*)

      Direktīva 89/104/EEK – Preču zīmju tiesības – Preču zīmes īpašnieka tiesību izsmelšana – Preču laišana Eiropas Ekonomikas zonas tirgū, ko veic trešās personas – Netieši izteikta piekrišana – Apstākļi
      Lieta C‑324/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 11. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 16. jūlijā, tiesvedībā

      Makro Zelfbedieningsgroothandel CV,

      Metro Cash & Carry BV,

      Remo Zaandam BV
      pret
      Diesel SpA.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: piektās palātas priekšsēdētājs, kas veic pirmās palātas priekšēdētāja funkcijas, A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši E. Levits, A. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 25. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Makro Zelfbedieningsgroothandel CV, Metro Cash & Carry BV un Remo Zaandam BV vārdā – T. van Enhelens [T. van Engelen] un V. Cucanis [V. Tsoutsanis], advocaten,

      –        Diesel SpA vārdā – S. Kloss [S. Klos], A. A. Kvadvlīgs [A. A. Quaedvlieg] un B.R.J. van Ramshorsts [B.R.J.van Ramshorst], advocaten,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz S. Fjorentino [S. Fiorentino], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Krēmers [H. Krämer] un A. Neijenheiss [A. Nijenhuis], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 7. panta 1. punktu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā 89/104/EEK,
         ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar 1992. gada
         2. maija Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/104”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā iesaistītas Makro Zelfbedieningsgroothandel CV (turpmāk tekstā – “Makro”), Metro Cash & Carry BV, kā arī Remo Zaandam BV, no vienas puses, un Diesel SpA (turpmāk tekstā – “Diesel”), no otras puses, saistībā ar to, ka Makro pārdod apavus ar Diesel piederošu preču zīmi un dara to bez pēdējās minētās skaidri izteiktas piekrišanas.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 89/104 5. panta 1.–3. punktā ir paredzēts:

      “1.      Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas,
         kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā:

      a)      jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā
         uz ko ir reģistrēta preču zīme;

      b)      jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes
         vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību, kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.

      2.      Ikviena dalībvalsts var arī paredzēt, ka īpašniekam ir tiesības aizkavēt visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas,
         lietot komercdarbībā jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri
         nav līdzīgi tiem, kam šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un ja šīs zīmes nepamatota lietošana
         rada negodīgas priekšrocības vai rada kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.

      3.      Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības:
      a)      apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam;
      b)      preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu
         vai sniegšanu ar šo apzīmējumu nosaukumu;

      c)      preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu;
      d)      apzīmējuma lietošanu darījumu dokumentos un reklāmā.”
      4        Direktīvas 89/104 7. panta sākotnējā redakcijā bija paredzēts:

      “1.      Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās lietošanu attiecībā uz precēm, ko laidis Kopienas tirgū, izmantojot šo preču
         zīmi, īpašnieks vai kas laistas Kopienas tirgū ar īpašnieka piekrišanu.

      2.      Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja īpašniekam ir likumīgi iemesli iebilst pret preču turpmāku tirdzniecību, jo īpaši, ja pēc
         laišanas tirgū preču stāvoklis ir izmainījies vai pasliktinājies.”

      5        Saskaņā ar Eiropas Ekonomikas zonas līguma 65. panta 2. punktu, skatot to kopā ar šī līguma XVII pielikuma 4. punktu, šis
         7. panta 1. punkts, ņemot vērā minēto līgumu, tika grozīts, vārdu “Kopienā” aizstājot ar frāzi “Līgumslēdzējā pusē”.

       Starptautiskais tiesiskais regulējums
      6        Beniluksa Konvencijas par intelektuālo īpašumu (preču zīmēm un dizainu vai modeļiem), kas parakstīta Hāgā 2005. gada 25. februārī,
         2.23. panta 3. punktā, kas aizstāj agrāko 13. panta A daļas 9. punktu vienotajā Beniluksa Likumā par preču zīmēm, ir noteikts:

      “Ekskluzīvas tiesības nenozīmē tiesības iebilst pret preču zīmes izmantošanu attiecībā uz precēm, kuras īpašnieks vai ar īpašnieka
         piekrišanu ir laistas Eiropas Kopienas vai Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) tirgū ar šādu preču zīmi, ja
         vien nepastāv likumīgi iemesli, kas pamato īpašnieka aizliegumu turpmāk pārdot preces, it īpaši gadījumā, ja pēc laišanas
         tirgū preču stāvoklis ir izmainīts vai pasliktinājies.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      7        Diesel pieder vārdiska preču zīme “Diesel”, pamatojoties uz reģistrāciju Beniluksa valstīs.

      8        Distributions Italian Fashion SA, kas reģistrēta Barselonā (Spānijā) (turpmāk tekstā – “Difsa”), bija preču ar preču zīmi “Diesel” izplatītāja Spānijā, Portugālē un Andorā.

      9        1994. gada 29. septembrī Difsa noslēdza ekskluzīvu izplatīšanas līgumu ar sabiedrību, kas reģistrēta saskaņā ar Spānijas tiesībām – Flexi Casual SA (turpmāk tekstā – “Flexi Casual”), saskaņā ar kuru pēdējai minētai ir ekskluzīvas tiesības Spānijā, Portugālē un Andorā pārdot noteiktu skaitu preču, tai
         skaitā apavus, ar vārdisku preču zīmi “Diesel”. Saskaņā ar šī līguma 1.4. punktu Flexi Casual tika atļauts veikt “tirdzniecības pārbaudes” attiecībā uz apaviem ar preču zīmi “Diesel”, piedāvājot tos iegādāties saviem
         klientiem attiecīgajās ģeogrāfiskajās teritorijās, lai “iegūtu ticamu informāciju par tirgus pieprasījumu”.

      10      Tādējādi 1994. gada 11. novembrī Difsa izsniedza Flexi Casual licenci, kas ļauj Flexi Casual izgatavot un izplatīt pašas modelētus apavus tirgus izpētes nolūkā, lai tos varētu piedāvāt Diesel pārdošanai vai “ražotāja licences nodošanai”.

      11      1997. gada 21. oktobrī Flexi Casual vadītājs ar rakstisku piekrišanu izsniedza sabiedrībai Cosmos World SL (turpmāk tekstā – “Cosmos”) licenci apavu, somu un jostu ar preču zīmi “Diesel” ražošanai un pārdošanai. Tādējādi uz šīs vienošanās pamata, bet bez
         Difsa un Diesel skaidri izteiktas piekrišanas Cosmos ražoja un tirgoja apavus ar minēto preču zīmi.

      12      1999. gada vasarā Makro piedāvāja pārdošanā apavus ar vārdisku un grafisku preču zīmi “Diesel”, kurus tā bija iegādājusies no diviem Spānijas uzņēmumiem,
         kuri savukārt tos bija nopirkuši no Cosmos.

      13      Tādējādi 1999. gada 26. oktobrī Diesel – apgalvojot, ka tā nekad nav devusi savu piekrišanu Cosmos pārdot minētos apavus – cēla prasību Rechtbank te Amsterdam [Amsterdamas tiesā] gan pret Makro, gan arī pret tās komplementāru, proti, Deelnemingmij Nedema BV, lai, it īpaši, tiktu izbeigts tās autortiesību un ar tai piederošo preču zīmi saistīto tiesību pārkāpums, kā arī lai tiktu
         atlīdzināti tai nodarītie zaudējumi.

      14      Ar 2004. gada 29. decembra spriedumu Rechtbank te Amsterdam šo lūgumu lielākajā daļā apmierināja. Apelācijas tiesvedībā Gerechtshof te Amsterdam [Amsterdamas Apelācijas tiesa] šo spriedumu ar 2006. gada 17. augusta spriedumu apstiprināja.

      15      Pēc tam prasītājas pamata lietā Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākajā tiesā] iesniedza kasācijas sūdzību par minēto spriedumu, apgalvojot cita starpā, ka tiesības, ko
         piešķir preču zīme “Diesel”, ir tikušas izsmeltas sakarā ar to, ka Cosmos ir pārdevis attiecīgos apavus ar Diesel piekrišanu Beniluksa Konvencijas par intelektuālo īpašumu 2.23. panta 3. punkta un Direktīvas 89/104 7. panta 1. punkta izpratnē.

      16      Argumenti, kurus iesniedzējtiesā izvirzījuši lietas dalībnieki, it īpaši attiecas uz kritērijiem, kas piemērojami, lai noteiktu,
         vai Diesel ir vai nav devusi savu netiešo piekrišanu minētās direktīvas 7. panta 1. punkta izpratnē attiecībā uz Cosmos ražoto apavu pārdošanu EEZ. Šajā sakarā lietas dalībnieki īpaši nav vienisprātis par minētās normas interpretācijas, kas
         sniegta 2001. gada 20. novembra spriedumā apvienotajās lietās no C‑414/99 līdz C‑416/99 Zino Davidoff un Levi Strauss (Recueil, I‑8691. lpp.), atbilstību, jo lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, preces ar attiecīgo preču zīmi tika laistas tirgū
         pirmo reizi un ārpus EEZ, nevis tieši EEZ, kā tas ir pamata strīdā.

      17      Šajā kontekstā Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai gadījumā, ja preces, kas apzīmētas ar preču zīmi, vispirms ir laidis tirgū EEZ [saimnieciskās darbības subjekts], kas
         nav preču zīmes īpašnieks, un tas ir noticis bez preču zīmes īpašnieka skaidri izteiktas piekrišanas, attiecībā uz vērtējumu,
         vai tas ir noticis ar preču zīmes īpašnieka (netiešu) piekrišanu [Direktīvas 89/104] 7. panta 1. punkta izpratnē, ir jāpiemēro
         tie paši kritēriji kā gadījumā, kad šādas preces preču zīmes īpašnieks vispirms ir laidis tirgū ārpus EEZ vai tas ir noticis
         ar viņa piekrišanu?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: kādi kritēriji – kas, iespējams, izriet no 1994. gada 22. jūnija sprieduma lietā
         C‑9/93 IHT Internationale Heiztechnik un [..] Danzinger (Recueil, I‑2789. lpp.),– ir jāpiemēro pirmajā jautājumā minētajā gadījumā, lai novērtētu, vai preču zīmes īpašnieks ir devis (netiešu)
         piekrišanu Pirmās direktīvas par preču zīmēm izpratnē?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      18      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai preču zīmes īpašnieka “netieši izteiktas piekrišanas” jēdziens Direktīvas 89/104
         7. panta 1. punkta izpratnē var tikt interpretēts, pamatojoties uz kritērijiem, kas izklāstīti iepriekš minētajā spriedumā
         apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss, ja preces ar šo preču zīmi pirmo reizi tikušas laistas tieši EEZ tirgū un agrāk nav pārdotas ārpus šī reģiona.

      19      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss 46. punktā Tiesa ir precizējusi, ka piekrišana laist EEZ tirgū preces, kas agrāk tikušas pārdotas ārpus šī reģiona, var izrietēt
         ne tikai no tieši izteiktas piekrišanas, bet arī “no tieši neizteiktiem faktiem un apstākļiem pirms laišanas tirgū ārpus EEZ,
         tās laikā vai pēc tam, kas saskaņā ar valsts tiesas viedokli skaidri norāda uz īpašnieka atteikšanos no savām tiesībām”. Šī
         paša sprieduma 53.–58. punktā Tiesa ir piebildusi, ka šādai netieši izteiktai piekrišanai ir jābūt pamatotai ar liecībām,
         kas var pozitīvi pierādīt preču zīmes īpašnieka atteikšanos no savām ekskluzīvajām tiesībām, un ka to nevar izsecināt tikai
         no minētā īpašnieka klusēšanas vien.

      20      Pēc iepriekš minētā noskaidrošanas ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar Direktīvas 89/104 5.–7. pantu tiek
         realizēta pilnīga tiesību aktu, kas attiecas uz preču zīmju piešķirtajām tiesībām, saskaņošana un attiecīgi tiek definētas
         preču zīmju īpašnieku tiesības Kopienā (1998. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑355/96 Silhouette International Schmied, Recueil, I‑4799. lpp., 25. un 29. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss, 39. punkts).

      21      It īpaši jāatzīmē, ka ar minētās direktīvas 5. pantu preču zīmes īpašniekam ir piešķirtas ekskluzīvas tiesības, kas tam ļauj
         cita starpā aizliegt visām trešajām personām importēt preces ar šo preču zīmi, tās piedāvāt, laist tirgū vai veidot uzkrājumus
         šiem nolūkiem. Šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punktā ir paredzēts izņēmums no šī noteikuma tajā ziņā, ka tas noteic, ka
         preču zīmes īpašnieka tiesības ir izsmeltas, ja preču īpašnieks preces ir laidis EEZ tirgū vai tas noticis ar īpašnieka piekrišanu
         (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss, 40. punkts; 2003. gada 8. aprīļa spriedums lietā C‑244/00 Van Doren + Q, Recueil, I‑3051. lpp., 33. punkts, kā arī 2004. gada 30. novembra spriedums lietā C‑16/03 Peak Holding, Krājums, I‑11313. lpp., 34. punkts).

      22      Tādējādi noskaidrojas, ka piekrišana, kas līdzinās tam, ka īpašnieks atsakās no savām ekskluzīvajām tiesībām minētā 5. panta
         izpratnē, ir noteicošais šo tiesību izsmelšanās elements un tādējādi tai jābūt izteiktai veidā, kas nepārprotami parāda īpašnieka
         vēlmi atteikties no šīm tiesībām (2009. gada 23. aprīļa spriedums lietā C‑59/08 Copad, Krājums, I‑3421. lpp., 42. punkts).

      23      Šāda vēlme parasti izriet no minētās piekrišanas tiešas izteikšanas (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss, 46. punkts, kā arī lietā Copad, 42. punkts). Tomēr prasības, kas izriet no preču brīvas aprites aizsardzības, kas paredzēta cita starpā EKL 28. un 30. pantā,
         lika Tiesai secināt, ka šāds noteikums var tikt grozīts.

      24      Tādējādi, pirmkārt, Tiesa atzina, ka Direktīvas 89/104 5. pantā paredzēto ekskluzīvo tiesību izsmelšana var notikt tad, ja
         preču tirdzniecību veic tāds saimnieciskās darbības subjekts, kurš ar preču zīmes īpašnieku ir ekonomiski saistīts, piemēram,
         licences ņēmējs (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā IHT Internationale Heiztechnik un Danzinger, 34. punkts, kā arī lietā Copad, 43. punkts).

      25      Otrkārt, kā tika atgādināts šī sprieduma 19. punktā, no Tiesas judikatūras tāpat izriet, ka pat gadījumos, kad attiecīgās
         preces pirmo reizi EEZ tirgū ir laidis saimnieciskās darbības subjekts, kurš nekādi nav ekonomiski saistīts ar preču zīmes
         īpašnieku, un pēdējais minētais nav tieši izteicis savu piekrišanu, vēlme atteikties no Direktīvas 89/104 5. pantā paredzētajām
         ekskluzīvajām tiesībām var izrietēt no minētā īpašnieka netieši izteiktas piekrišanas un šādu netieši izteiktu piekrišanu
         var izsecināt, pamatojoties uz iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss 46. punktā izklāstītajiem kritērijiem.

      26      Tomēr ir jāatzīmē, ka, kaut arī minētā sprieduma apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss 46. punktā Tiesa patiešām ir atsaukusies uz pirmo laišanu tirgū ārpus EEZ, šāda atsauce ir jāvērtē, ņemot vērā faktu, ka
         lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, attiecīgās preces iepriekš tika laistas tirgū ārpus EEZ un pēc tam tika importētas
         un laistas EEZ tirgū.

      27      Tomēr nekas spriedumā apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss neliek domāt, ka Tiesas sniegtie precizējumi šī sprieduma 46. punktā attiecībā uz faktiem un apstākļiem, no kuriem var secināt
         par preču zīmes īpašnieka netieši izteiktu piekrišanu, ir piemērojami tikai šādā faktiskajā kontekstā un ka tiem nevar būt
         vispārēja piemērojamība.

      28      Tā minētā sprieduma 53.–55. punkts, kuros ir precizētas prasības, kas piemērojamas, lai pierādītu netieši izteiktu piekrišanu,
         ir formulēti vispārīgi, principā nekādi nenošķirot, vai preces pirmo reizi ir laistas tirgū ārpus EEZ vai EEZ tirgū.

      29      Turklāt šāda nošķiršana būtu pretrunā Direktīvā 89/104 noteiktajai kārtībai.

      30      Kā izriet no minētās direktīvas 7. panta 1. punkta formulējuma, šajā lietā attiecīgais noteikums par tiesību izsmelšanu Kopienā
         var tikt piemērots tikai attiecībā uz precēm, kas laistas EEZ tirgū ar attiecīgās preču zīmes īpašnieka piekrišanu. Citiem
         vārdiem, lai izbeigtos šīs pašas direktīvas 5. pantā paredzētās preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības, nozīme ir tikai
         tam, ka attiecīgās preces ir laistas minētā reģiona tirgū.

      31      Turpretim, kā turklāt izriet arī no Kopienu judikatūras, iespējamā laišana tirgū ārpus minētā reģiona šajā sakarā nekādi neietekmē
         tiesību izbeigšanos (skat. 1999. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑173/98 Sebago un Maison Dubois, Recueil, I‑4103. lpp., 21. punkts, un iepriekš minētos spriedumus lietā Van Doren + Q, 26. punkts, un lietā Peak Holding, 36. punkts).

      32      Tāpēc, lai nodrošinātu ar preču zīmi piešķirto tiesību aizsardzību, kā arī lai turpmāk varētu pārdot preces ar preču zīmi
         un lai preču zīmes īpašnieks nevarētu pret to iebilst, ir būtiski, ka pēdējais minētais var kontrolēt šo preču pirmo laišanu
         EEZ tirgū neatkarīgi no tā, ka tās, iespējams, pirmo reizi jau tikušas laistas tirgū ārpus šī reģiona (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Sebago un Maison Dubois, 20. un 21. punkts; apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss, 33. punkts; lietā Van Doren + Q, 26. punkts, kā arī lietā Peak Holding, 36. un 37. punkts).

      33      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tikai ar faktiem saistītajam apstāklim kā tādam, saskaņā ar kuru preces ar attiecīgo
         preču zīmi pirmo reizi tikušas laistas EEZ tirgū vai tirgū ārpus šī reģiona, nav nozīmes attiecībā uz Direktīvas 89/104 7. panta
         1. punktā paredzētā tiesību izsmelšanas noteikuma piemērošanu.

      34      Šādos apstākļos iespēju izsecināt no noteiktiem apstākļiem vai faktiem par preču zīmes īpašnieka netieši izteiktu piekrišanu
         ierobežot tikai ar tādiem gadījumiem, kad attiecīgās preces pirmo reizi ir laistas tirgū ārpus EEZ iepriekš minētā sprieduma
         apvienotajās lietās Zino Davidoff un Levi Strauss izpratnē, nebūtu atbilstoši ne minētā 7. panta 1. punkta formulējumam, ne mērķim.

      35      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/104 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka preču zīmes īpašnieka piekrišana tam, ka preces ar šādu preču zīmi tieši EEZ tirgū laiž trešā persona, kura nekādi nav
         ekonomiski saistīta ar šo preču zīmes īpašnieku, var būt netieša, ja šāda piekrišana izriet no faktiem un apstākļiem, kas
         radušies pirms laišanas tirgū ārpus šī reģiona, tās laikā vai pēc tam un kas saskaņā ar valsts tiesas viedokli skaidri norāda
         uz minētā īpašnieka atteikšanos no viņa ekskluzīvajām tiesībām.

       Par otro jautājumu
      36      Otrais iesniedzējtiesas jautājums ir uzdots tikai tādā gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde. Tā
         kā uz to ir sniegta apstiprinoša atbilde, otrais jautājums nav jāizskata.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            kurā grozījumi ir izdarīti ar 1992. gada 2. maija Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
            ka preču zīmes īpašnieka piekrišana tam, ka preces ar šādu preču zīmi tieši Eiropas Ekonomikas zonas tirgū laiž trešā persona,
            kura nekādi nav ekonomiski saistīta ar šo preču zīmes īpašnieku, var būt netieša, ja šāda piekrišana izriet no elementiem
            un apstākļiem, kas radušies pirms laišanas tirgū ārpus šī reģiona, tās laikā vai pēc tam un kas saskaņā ar valsts tiesas viedokli
            skaidri norāda uz minētā īpašnieka atteikšanos no viņa ekskluzīvajām tiesībām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1981. gada 18. jūnijā. # Volker Blasig pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis: # Lieta 173/80.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1991. gada 17. decembrī. # DSM NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-8/89.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 16.oktobrī.#The Queen, ko lūdza Synthon BV pret Licensing Authority of the Department of Health.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Apvienotā Karaliste.#Kopienas kodekss, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm - Tirdzniecības atļauja - Pēc būtības līdzīgas zāles - Saīsinātā procedūra - Savstarpējās atzīšanas procedūra - Atteikuma pamatojums - Dalībvalsts atbildība - Būtisks Kopienu tiesību pārkāpums.#Lieta C-452/06.

text:
      Lieta C‑452/06
      The Queen, pēc
      Synthon BV lūguma
      pret
      Licensing Authority of the Department of Health
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas kodekss, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm – Tirdzniecības atļauja – Pēc būtības līdzīgas zāles – Saīsinātā procedūra – Savstarpējās atzīšanas procedūra – Atteikuma pamatojums – Dalībvalsts atbildība – Būtisks Kopienu tiesību pārkāpums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Zāles – Tirdzniecības atļauja – Savstarpējās atzīšanas pieprasījums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkts, 28. un 29. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Zāles – Tirdzniecības atļauja – Savstarpējās atzīšanas pieprasījums
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkts, 28. un 29. pants)
      1.        Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, 28. pants nepieļauj, ka dalībvalsts,
         izskatot citas dalībvalsts atbilstoši šīs direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā paredzētajai saīsinātajai
         procedūrai izsniegtas cilvēkiem paredzētu zāļu tirdzniecības atļaujas savstarpējās atzīšanas pieprasījumu, noraida šo pieprasījumu,
         pamatojoties uz to, ka attiecīgās zāles pēc būtības nav līdzīgas atsauces (references) zālēm.

      No Direktīvas 2001/83 28. panta 4. punkta formulējuma nepārprotami izriet, ka iespējamie draudi sabiedrības veselībai šīs
         direktīvas 29. panta 1. punkta izpratnē ir vienīgais pamats, uz kuru dalībvalsts var atsaukties, lai iebilstu pret citas dalībvalsts
         izsniegtas tirdzniecības atļaujas atzīšanu. Turklāt dalībvalstij, kas vēlas izvirzīt šādu pamatu, ir jāievēro šajā 29. pantā
         īpaši paredzēta informācijas sniegšanas, apspriešanās un strīdu izšķiršanas procedūra.

      (sal. ar 28. un 33. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Gadījumā, ja dalībvalstij nav jāizdara normatīva rakstura izvēle un ja tās rīcības brīvība ir būtiski ierobežota vai tās nav
         vispār, pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanai var pietikt ar Kopienu tiesību pārkāpumu vien. Direktīvas 2001/83 par Kopienas
         kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, 28. pants dalībvalstij, kurā iesniegts savstarpējās atzīšanas pieprasījums,
         piešķir ļoti ierobežotu rīcības brīvību attiecībā uz iemesliem, kuru dēļ šī valsts var atteikties atzīt attiecīgo tirdzniecības
         atļauju. It īpaši, veicot jebkādu pārbaudi, kas pārsniedz pieprasījuma spēkā esamības pārbaudi saistībā ar šajā 28. pantā
         minētajiem nosacījumiem, attiecīgajai dalībvalstij, izņemot gadījumu, kad pastāv sabiedrības veselības apdraudējums, ir jāņem
         vērā atsauces dalībvalsts veiktais novērtējums un zinātniskais vērtējums.

      Līdz ar to dalībvalsts atteikums saskaņā ar Direktīvas 2001/83 28. pantu atzīt citas dalībvalsts atbilstoši šīs direktīvas
         10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā paredzētajai saīsinātajai procedūrai izsniegtu cilvēkiem paredzētu zāļu
         tirdzniecības atļauju, pamatojoties uz to, ka attiecīgās zāles pēc būtības nav līdzīgas atsauces (references) zālēm vai arī
         ietilpst tādu zāļu kategorijā, attiecībā uz kurām attiecīgās dalībvalsts vispārējā praksē netiek pieļauts, ka tās varētu atzīt
         par zālēm, kas pēc būtības ir līdzīgas atsauces (references) zālēm, ir pietiekami būtisks Kopienu tiesību pārkāpums, kas var
         radīt šīs dalībvalsts atbildību.

      (sal. ar 38., 41. un 46. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 16. oktobrī (*)

      Kopienas kodekss, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm – Tirdzniecības atļauja – Pēc būtības līdzīgas zāles – Saīsinātā procedūra – Savstarpējās atzīšanas procedūra – Atteikuma pamatojums – Dalībvalsts atbildība – Būtisks Kopienu tiesību pārkāpums
      Lieta C‑452/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 3. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 9. novembrī,
         tiesvedībā

      The Queen, pēc
      Synthon BV lūguma,

      pret
      Licensing Authority of the Department of Health,

      piedaloties
      SmithKline Beecham plc.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs J. Svēdenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 25. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Synthon BV vārdā – Dž. Bārlings [G. Barling], QC, S. Kons [S. Kon] un K. Fērts [C. Firth], solicitors, kā arī S. Forda [S. Ford], barrister,

      –        SmithKline Beecham plc vārdā – A. Dodss‑Smits [I. Dodds‑Smith] un R. Hjūsa [R. Hughes], solicitors, kā arī J. Stratforda [J. Stratford], barrister,

      –        Apvienotās Karalistes vārdā – T. Harisa [T. Harris] un V. Džeksone [V. Jackson], pārstāves, kurām palīdz P. Seilzs [P. Sales], QC, un Dž. Kopels [J. Coppel], barrister,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvis,

      –        Polijas valdības vārdā – E. Osņecka‑Tamecka [E. Ośniecka‑Tamecka], kā arī P. Dabrovskis [P. Dabrowski] un T. Kravčiks [T. Krawczyk], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Stromskis [B. Stromsky] un D. Lavunmi [D. Lawunmi], pārstāvji,

      –        Norvēģijas valdības vārdā – L. Goseide Resoss [L. Gåseide Røsås] un I. Alviks [I. Alvik], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas
         2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 311, 67. lpp.), 28. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Synthon BV (turpmāk tekstā – “Synthon”) – Nīderlandē reģistrētu sabiedrību, kas darbojas farmācijas nozarē, un Apvienotās Karalistes Licensing Authority of the Department of Health (turpmāk tekstā – “Licensing Authority”) par lēmuma, ar kuru šī iestāde noraidīja Synthon iesniegto zāļu tirdzniecības atļaujas savstarpējās atzīšanas pieprasījumu, likumīgumu.

       Atbilstošais tiesiskais regulējums
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Ar Direktīvu 2001/83 tika kodificētas un vienā dokumentā apkopotas direktīvas par to normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu,
         kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, pie kurām ir pieskaitāma arī Padomes 1965. gada 26. janvāra Direktīva 65/65/EEK
         par to normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu, kas attiecas uz zālēm (OV 22, 369. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes
         1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/39/EEK (OV L 214, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 65/65”), kā arī Padomes 1975. gada
         20. maija Direktīvu 75/319/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu noteikumu tuvināšanu, kuri attiecas uz patentētām zālēm
         (OV L 147, 13. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2000. gada 5. jūnija Direktīvu 2000/38/EK (OV L 139, 28. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Direktīva 75/319”).

      4        Direktīvas 2001/83 III sadaļā ir minēti cilvēkiem paredzēto zāļu laišanas tirgū nosacījumi un procedūras. Nosacījumi, kuriem
         ir jāatbilst tirdzniecības atļaujas pieprasījumam, ir paredzēti šīs sadaļas 1. nodaļā.

      5        Šajā sakarā šīs direktīvas 6. pantā ir noteikts:

      “1.      Nevienas zāles nedrīkst laist dalībvalsts tirgū, ja vien minētās dalībvalsts [turpmāk tekstā – “attiecīgā dalībvalsts”] kompetentās
         iestādes nav izsniegušas tirdzniecības atļauju saskaņā ar šo direktīvu vai atļauja nav piešķirta saskaņā ar [Padomes 1993. gada
         22. jūlija] Regulu (EEK) Nr. 2309/93, [ar ko nosaka kārtību, kā Kopienā apstiprina un pārrauga cilvēkiem paredzētas zāles
         un veterinārās zāles, kā arī izveido Eiropas Zāļu novērtēšanas aģentūru (OV L 214, 1. lpp.)].

      [..]”
      6        Direktīvas 2001/83 8. pantā – kurā būtībā ir pārņemts Direktīvas 65/65 4. pants, ir paredzētas tirdzniecības atļaujas pieprasījuma
         saturam izvirzītās prasības un tajā ir noteikts:

      “1.      Lai iegūtu atļauju laist zāles tirgū neatkarīgi no Regulas (EEK) Nr. 2309/93 noteiktās procedūras, jāiesniedz pieprasījums
         attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei.

      [..]
      3.      Pieprasījumam pievieno šādus datus un dokumentus, ko iesniedz saskaņā ar I pielikumu:
      [..]
      i)      rezultāti, kas iegūti:
      –        fizikāli ķīmiskās, bioloģiskās vai mikrobioloģiskās pārbaudēs,
      –        toksikoloģiskās un farmakoloģiskās pārbaudēs,
      –        klīniskā izpētē;
      [..].”
      7        Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punktā, ar kuru aizstāts Direktīvas 65/65 4. panta otrās daļas 8. punkts, ir paredzēta iespēja
         iesniegt pieteikumu saīsinātās procedūras ietvaros (turpmāk tekstā – “saīsinātā procedūra”). Tajā tostarp ir noteikts:

      “1.      Atkāpjoties no 8. panta 3. punkta i) apakšpunkta un neskarot tiesību aktus, kas attiecas uz rūpnieciskā un komerciālā īpašuma
         aizsardzību:

      a)      pretendentam nav jāiesniedz toksikoloģisko un farmakoloģisko pārbaužu vai klīniskās izpētes rezultāti, ja viņš var pierādīt
         to:

      [..]
      iii)      [..] ka zāles pēc būtības ir līdzīgas zālēm, kas saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem vismaz sešus gadus ir atļautas Kopienā
         un ko tirgo dalībvalstī, kurā ir iesniegts pieprasījums [(turpmāk tekstā – atsauces (references) zāles)] [..].”

      8        Direktīvas 2001/83 III sadaļas 4. nodaļā ir reglamentēta tirdzniecības atļauju savstarpējās atzīšanas procedūra. It īpaši
         šīs direktīvas 28. pantā, kurā būtībā ir pārņemts Direktīvas 75/319 9. pants, ir paredzēts:

      “[..]
      2.      Lai saskaņā ar šajā nodaļā paredzētajām procedūrām panāktu dalībvalsts izsniegtas [(turpmāk tekstā – “atsauces dalībvalsts”)]
         tirdzniecības atļaujas atzīšanu vienā vai vairākās dalībvalstīs, atļaujas turētājs attiecīgās dalībvalsts vai dalībvalstu
         kompetentajām iestādēm iesniedz pieprasījumu, kā arī 8. pantā, 10. panta 1. punktā un 11. pantā minēto informāciju un datus.
         Viņš apliecina, ka dokumentācija ir identiska tai, ko pieņēmusi atsauces dalībvalsts, vai arī norāda visus papildinājumus
         vai grozījumus, ko tā var saturēt. [..] Turklāt viņš apliecina, ka visa dokumentācija, kas iesniegta kā procedūras daļa, ir
         identiska.

      [..]
      4.      Izņemot 29. panta 1. punktā paredzēto ārkārtas gadījumu, katra dalībvalsts atzīst atsauces dalībvalsts izsniegtu tirdzniecības
         atļauju 90 dienu laikā pēc pieprasījuma un novērtējuma ziņojuma saņemšanas. Tā informē atsauces dalībvalsti, citas dalībvalstis,
         kurām iesniegts pieprasījums, [Eiropas Zāļu novērtēšanas] aģentūru un tirdzniecības atļaujas turētāju.”

      9        Direktīvas 2001/83 29. panta, kurā būtībā ir pārņemts Direktīvas 75/319 10. pants, redakcija ir šāda:

      “1.      Ja dalībvalsts uzskata, ka pieņēmums par attiecīgo zāļu tirdzniecības atļaujas iespējamajiem draudiem sabiedrības veselībai
         ir pamatots, tā tūlīt informē pretendentu, atsauces dalībvalsti, visas citas dalībvalstis, kurām iesniegts pieprasījums, un
         [Eiropas Zāļu novērtēšanas] aģentūru. Dalībvalsts sīki izklāsta savu pamatojumu un norāda, kā vajadzētu rīkoties, lai pieprasījumā
         novērstu trūkumus.

      2.      Visas attiecīgās dalībvalstis pieliek visas pūles, lai panāktu vienošanos par rīcību pieprasījuma sakarā. Tās dod pretendentam
         iespēju mutiski vai rakstiski darīt zināmu savu viedokli. Ja dalībvalstis tomēr nav panākušas vienošanos 28. panta 4. punktā
         minētajā termiņā, tās tūlīt nosūta šo jautājumu Aģentūrai, lai Komiteja piemērotu 32. pantā paredzēto procedūru.

      3.      Attiecīgās dalībvalstis 28. panta 4. punktā minētajā termiņā iesniedz Komitejai to jautājumu sīku izklāstu, par kuriem tās
         nav varējušas vienoties, un savu nesaskaņu iemeslus. Pretendents saņem minētās informācijas kopiju.

      4.      Tiklīdz pretendentu informē, ka jautājums ir iesniegts Komitejai, viņš tūlīt nosūta Komitejai 28. panta 2. punktā minētās
         informācijas un datu kopiju.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Saskaņā ar Medicines Act 1968 [1968. gada Likuma par zālēm] sesto daļu un Medicines for Human Use (Marketing Authorisations Etc.) Regulations 1994 [1994. gada Noteikumu par cilvēkiem paredzētām zālēm] (turpmāk tekstā – “1994. gada noteikumi”) otro noteikumu Apvienotajā
         Karalistē par cilvēkiem paredzēto zāļu tirdzniecības atļauju izsniegšanu ir atbildīga Licensing Authority.

      11      1994. gada noteikumu ceturtajā noteikumā ir precizēts, ka, “iesniedzot lūgumu par zāļu tirdzniecības atļaujas izsniegšanu,
         atjaunošanu vai grozīšanu Apvienotajā Karalistē, ir jāievēro piemērojamās Kopienu tiesību normas, ņemot vērā arī Kopienu tiesību
         noteikumus par paralēlo importu”, un ka “pretendentam ir jāievēro piemērojamās Kopienu tiesību normas, kas uzliek tam attiecīgus
         pienākumus, kā arī pieprasījumam vai tā izskatīšanai piemērojamie tiesību noteikumi”.

      12      Minēto noteikumu piektajā noteikumā ir paredzēts, ka valsts iestāde, kas izsniedz atļauju, izskata zāļu tirdzniecības atļaujas
         pieprasījumus saskaņā ar piemērojamajām Kopienu tiesību normām.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      13      Vēlēdamās saņemt cilvēkiem paredzētu zāļu ar nosaukumu Varox tirdzniecības atļauju Dānijā, Synthon iesniedza Dānijas Zāļu aģentūrai (turpmāk tekstā – “DMA”) attiecīgu lūgumu atbilstoši saīsinātajai procedūrai.

      14      Lai saņemtu šo atļauju, Synthon pamatojās uz zālēm ar nosaukumu Seroxat – kuru tirdzniecības atļauja piederēja SmithKline Beecham plc (turpmāk tekstā – “SKB”) – kā uz atsauces (references) zālēm, jo gan šīs zāles, gan arī zāles ar nosaukumu Varox saturēja vienu un to pašu aktīvo sastāvdaļu, proti, paroksetīnu. DMA līdz ar to atzina, ka nosacījums par zāļu līdzību pēc būtības ir izpildīts, un 2000. gada 23. oktobrī piešķīra Synthon tirdzniecības atļauju zālēm ar nosaukumu Varox.

      15      Synthon atbilstoši Direktīvas 75/319 9. pantam iesniedza Licensing Authority pirmo lūgumu savstarpēji atzīt tirdzniecības atļauju zālēm ar nosaukumu Varox Apvienotajā Karalistē. Synthon iesniedza šo lūgumu, pamatojoties uz DMA jau izsniegto zāļu ar nosaukumu Varox tirdzniecības atļauju Dānijā.

      16      Ar 2001. gada 19. janvāra vēstuli Licensing Authority informēja Synthon par tās savstarpējās atzīšanas pieprasījuma noraidīšanu. Šis lēmums bija pamatots ar Licensing Authority vispārējo praksi, saskaņā ar kuru zāles, kuru sastāvā ir dažādi vienas un tās pašas aktīvās sastāvdaļas sāļi, nevar uzskatīt
         par zālēm, kas pēc būtības ir līdzīgas.

      17      2002. gada 21. novembrī Synthon, pamatojoties uz Direktīvas 2001/83 28. pantu, iesniedza otru savstarpējās atzīšanas pieprasījumu, ko atbildētāja pamata
         lietā atkal noraidīja to pašu iemeslu dēļ. 2003. gada 28. februārī Synthon iesniedza prasību High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Augstākās tiesas Karaliskajā Administratīvajā tiesā], lūdzot atcelt šo otro Licensing Authority lēmumu, kā arī atlīdzināt zaudējumus.

      18      No iesniedzējtiesas lēmuma arī izriet, ka 2003. gada laikā pēc Direktīvas 2001/83 I pielikumā izdarītajiem grozījumiem, kas
         tika izdarīti ar Komisijas 2003. gada 25. jūnija Direktīvu 2003/63/EK (OV L 159, 46. lpp.), Licensing Authority mainīja savu iepriekš minēto vispārējo praksi un paziņoja, ka turpmāk tā apstiprinās arī tādus pieprasījumus, kuros tiek
         apgalvots, ka pastāv būtiska līdzība starp zālēm, kas satur dažādus vienas un tās pašas aktīvās sastāvdaļas sāļus.

      19      Tiesa, izskatot Østre Landsret [Austrumu apgabaltiesas] (Dānija) iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar tiesvedību starp SKB un Synthon par DMA 2000. gada 23. oktobra lēmuma, ar kuru atļauts laist tirgū zāles ar nosaukumu Varox, likumīgumu, savā 2005. gada 20. janvāra spriedumā lietā C‑74/03 SmithKline Beecham (Krājums, I‑595. lpp.) nosprieda, ka Direktīvas 65/65 4. panta trešās daļas 8. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkums ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas neizslēdz iespēju izskatīt zāļu tirdzniecības atļaujas pieprasījumu saīsinātās procedūras ietvaros, kas paredzēta
         minētajā tiesību normā, ja šīs zāles satur to pašu aktīvo sastāvdaļu ārstnieciskajā ziņā ko atsauces (references) zāles, bet
         savienojumā ar citu sāls veidu.

      20      Pamatojoties uz šiem jaunajiem apstākļiem, Synthon 2005. gada aprīlī iesniedza trešo savstarpējās atzīšanas pieprasījumu un Licensing Authority tai 2006. gada 6. februārī izsniedza tirdzniecības atļauju zālēm ar nosaukumu Varox Apvienotajā Karalistē.

      21      Prasītāja pamata lietā tomēr turpināja uzturēt spēkā savu prasību par Licensing Authority 2003. gada 28. februāra lēmumu, vēloties panākt deklaratīva rakstura spriedumu, kā arī zaudējumu atlīdzību no atbildētājas
         pamata lietā.

      22      Šīs tiesvedības ietvaros High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Gadījumā, ja:
      –        dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas [2001/83] 28. pantu saņem pieprasījumu savstarpēji atzīt tās teritorijā citas dalībvalsts
         izsniegtu zāļu tirdzniecības atļauju;

      –        atsauces dalībvalsts ir izsniegusi šo tirdzniecības atļauju saskaņā ar [saīsināto procedūru], pamatojoties uz to, ka zāles
         pēc būtības ir līdzīgas citām zālēm, kas jau bijušas atļautas Kopienā noteikto laika posmu, un

      –        attiecīgā dalībvalsts piemēro pieprasījuma apstiprināšanas procedūru, kuras laikā tā pārbauda, vai pieprasījums saskaņā ar
         Direktīvas [2001/83] 8. pantā, 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā un 28. pantā noteikto ietver nepieciešamos
         datus un dokumentus, kā arī to, vai iesniegtie dati atbilst iesniegtā pieprasījuma juridiskajam pamatojumam;

      a)      vai ar Direktīvu [2001/83] un it īpaši tās 28. pantu ir saderīgs tas, ka attiecīgā dalībvalsts pārbauda, vai zāles pēc būtības
         ir līdzīgas atsauces (references) zālēm (neveicot nekādu materiāltiesisku izvērtējumu), atsakās pieņemt un izskata pieprasījumu,
         un neatzīst atsauces dalībvalsts izsniegto tirdzniecības atļauju, pamatojoties uz to, ka pēc tās uzskata zāles nav pēc būtības
         līdzīgas atsauces (references) zālēm, vai

      b)      saskaņā ar Direktīvas [2001/83] 28. panta 4. punktu attiecīgajai dalībvalstij ir pienākums atzīt atsauces dalībvalsts izsniegto
         tirdzniecības atļauju 90 dienu laikā pēc pieprasījuma un novērtējuma ziņojuma saņemšanas, izņemot gadījumu, ja attiecīgā dalībvalsts
         uzsāk Direktīvas [2001/83] 29.–34. pantā noteikto procedūru (kas ir piemērojama gadījumā, ja ir pamats uzskatīt, ka attiecīgo
         zāļu tirdzniecības atļaujas izsniegšana var apdraudēt sabiedrības veselību Direktīvas [2001/83] 29. panta izpratnē)?

      2)      Gadījumā, ja atbilde uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu ir noliedzoša un atbilde uz pirmā jautājuma b) apakšpunktu ir apstiprinoša,
         un ja attiecīgā dalībvalsts noraida pieprasījumu apstiprinājuma stadijā, pamatojoties uz to, ka zāles pēc būtības nav līdzīgas
         atsauces (references) zālēm, un tādējādi neatzīst atsauces dalībvalsts izsniegto tirdzniecības atļauju vai neierosina Direktīvas
         [2001/83] 29.–34. pantā noteikto procedūru, vai attiecīgās dalībvalsts rīcība, iepriekš minētajos apstākļos neatzīstot atsauces
         dalībvalsts izsniegto tirdzniecības atļauju, ir uzskatāma par pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu saskaņā ar [1996. gada
         5. marta spriedumā apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame, Recueil, I‑1029. lpp.] paredzēto otro nosacījumu? Pakārtoti, kādi apstākļi valsts tiesai jāņem vērā, nosakot, vai šāda rīcība ir
         uzskatāma par pietiekami būtisku pārkāpumu?

      3)      Gadījumā, ja attiecīgās dalībvalsts lēmums neatzīt atsauces dalībvalsts izsniegto tirdzniecības atļauju, kā tas minēts pirmajā
         jautājumā, ir pamatots ar attiecīgās dalībvalsts vispārējo praksi, saskaņā ar kuru tās pašas ārstnieciskās sastāvdaļas dažādie
         sāļi saskaņā ar likumu nevar tikt uzskatīti par līdzīgiem pēc būtības, vai iepriekš minētajos apstākļos attiecīgās dalībvalsts
         lēmums neatzīt atsauces dalībvalsts izsniegto tirdzniecības atļauju ir uzskatāms par pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu
         saskaņā ar [iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame] paredzēto otro nosacījumu? Pakārtoti, kādi apstākļi valsts tiesai jāņem vērā, nosakot, vai šāda rīcība ir uzskatāma par
         pietiekami būtisku pārkāpumu?”

       Par pirmo jautājumu
      23      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/83 28. pants nepieļauj, ka dalībvalsts
         var noraidīt lūgumu savstarpēji atzīt citas dalībvalsts saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā
         paredzēto saīsināto procedūru izsniegtu tirdzniecības atļauju, pamatojoties uz to, ka attiecīgās zāles nav pēc būtības līdzīgas
         atsauces (references) zālēm, kas minētas šajā tirdzniecības atļaujā.

      24      Lai varētu sniegt atbildi uz šo jautājumu, vispirms ir jānorāda, ka pretēji SKB, kā arī Apvienotās Karalistes un Norvēģijas valdību apgalvotajam Direktīvā 2001/83 saistībā ar tirdzniecības atļauju iedarbību
         un piemērojamību nav paredzētas nekādas atšķirības atkarībā no tā, vai tās ir izsniegtas parastajā vai saīsinātajā procedūrā.

      25      Šis secinājums attiecas arī uz savstarpējās atzīšanas procedūru, kas paredzēta Direktīvas 2001/83 28. pantā. Atbilstoši šīs
         direktīvas preambulas divpadsmitajā un četrpadsmitajā apsvērumā paredzētajam mērķim novērst šķēršļus zāļu brīvai apritei Kopienā
         no šīs direktīvas 28. panta 4. punkta izriet, ka dalībvalsts izsniegta tirdzniecības atļauja citu dalībvalstu kompetentajām
         iestādēm ir jāatzīst 90 dienu laikā pēc pieprasījuma un atsauces dalībvalsts novērtējuma ziņojuma saņemšanas, un tas notiek
         neatkarīgi no tās piemērotās procedūras šīs atļaujas piešķiršanai.

      26      Tāpat ir jākonstatē, ka šis savstarpējās atzīšanas pienākums ir skaidri noteikts Direktīvas 2001/83 28. pantā.

      27      Pirmkārt, savstarpējās atzīšanas pieprasījums ir uzskatāms par derīgu, ja atbilstoši iepriekš minētā 28. panta 2. punktā paredzētajām
         prasībām tam ir pievienota minētās direktīvas 8. pantā, 10. panta 1. punktā un 11. pantā paredzētā informācija un dati, ja
         iesniegtā dokumentācija ir identiska tai, ko pieņēmusi atsauces dalībvalsts, un ja pretendents ir norādījis visus papildinājumus
         vai grozījumus, ko tā var ietvert.

      28      Otrkārt, no Direktīvas 2001/83 28. panta 4. punkta formulējuma nepārprotami izriet, ka iespējamie draudi sabiedrības veselībai
         šīs direktīvas 29. panta 1. punkta izpratnē ir vienīgais pamats, uz kuru dalībvalsts var atsaukties, lai iebilstu pret citas
         dalībvalsts izsniegtas tirdzniecības atļaujas savstarpējo atzīšanu. Turklāt šajā 29. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstij,
         kas vēlas izvirzīt šādu pamatu, ir jāievēro īpaši paredzēta informācijas sniegšanas, apspriešanās un strīdu izšķiršanas procedūra.

      29      No tā, kā to norādījuši Synthon, Polijas Republikas valdība un Eiropas Kopienu Komisija, izriet, ka dalībvalsts, kurai atbilstoši Direktīvas 2001/83 28. pantam
         iesniegts savstarpējās atzīšanas pieprasījums, nevar apstrīdēt atsauces dalībvalsts iestāžu zāļu novērtēšanas procedūras ietvaros
         sniegto vērtējumu, tostarp attiecībā uz līdzību pēc būtības šīs direktīvas 10. panta 1. punkta izpratnē, izvirzot tādu pamatu,
         kas nav saistīts ar sabiedrības veselības apdraudējumu.

      30      Tomēr šajā lietā pietiek konstatēt, kā to savos mutvārdu apsvērumos norādījusi Nīderlandes valdība, ka Licensing Authority savā lēmumā par Synthon pieprasījuma noraidīšanu nekādā veidā nav norādījusi, ka DMA veiktais vērtējums saistībā ar būtisku līdzību starp zālēm ar nosaukumu Varox un zālēm ar nosaukumu Seroxat, rada pamatu pieņēmumam, ka tirdzniecības atļaujas atzīšana varētu radīt sabiedrības veselības apdraudējumu. A fortiori no lietas materiāliem arī neizriet, ka Licensing Authority būtu uzsākusi Direktīvas 2001/83 29. pantā paredzēto procedūru.

      31      Šajos apstākļos nav iespējams piekrist SKB, kā arī Apvienotās Karalistes un Norvēģijas valdību sniegtajai interpretācijai, saskaņā ar kuru dalībvalsts, kas izskata
         savstarpējās atzīšanas pieprasījumu, pat gadījumā, ja nepastāv minētajā 29. pantā paredzētā sabiedrības veselības apdraudējuma
         iespējamība, var atkārtoti izvērtēt saistībā ar līdzību pēc būtības sniegtos datus, pamatojoties uz kuriem atsauces dalībvalsts
         pieņēma saskaņā ar saīsināto procedūru iesniegto pieprasījumu.

      32      Kā savu secinājumu 100. un 101. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šāda interpretācija būtu ne vien pretrunā Direktīvas 2001/83
         28. un 29. panta redakcijai, bet arī liegtu šīm normām to lietderīgo iedarbību. Ja dalībvalsts, kurai tiek lūgts atzīt citas
         dalībvalsts izsniegtu atļauju, varētu pakļaut šo atzīšanu otrreizējai tirdzniecības atļaujas pilnīgai vai daļējai izvērtēšanai,
         tas atņemtu Kopienu likumdevēja ieviestajai savstarpējās atzīšanas procedūrai jebkādu jēgu un būtiski apdraudētu tādu Direktīvā 2001/83
         paredzēto mērķu sasniegšanu kā zāļu brīva aprite iekšējā tirgū, kas minēts šī sprieduma 25. punktā.

      33      Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/83 28. pants nepieļauj, ka dalībvalsts, izskatot citas dalībvalsts
         atbilstoši šīs direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā paredzētajai saīsinātajai procedūrai izsniegtas
         cilvēkiem paredzētu zāļu tirdzniecības atļaujas savstarpējās atzīšanas pieprasījumu, noraida šo pieprasījumu, pamatojoties
         uz to, ka attiecīgās zāles pēc būtības nav līdzīgas atsauces (references) zālēm.

       Par otro un trešo jautājumu
      34      Uzdodot savu otro un trešo jautājumu, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai dalībvalsts, kas atbilstoši
         Direktīvas 2001/83 28. pantam nav atzinusi citas dalībvalsts šīs direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā
         paredzētās saīsinātās procedūras ietvaros izsniegtu cilvēkiem paredzētu zāļu tirdzniecības atļauju, pamatojoties uz to, ka
         attiecīgās zāles pēc būtības nav līdzīgas atsauces (references) zālēm vai arī ietilpst tādu zāļu kategorijā, attiecībā uz
         kurām attiecīgās dalībvalsts vispārējā praksē netiek pieļauts, ka tās varētu atzīt par zālēm, kas pēc būtības ir līdzīgas
         atsauces (references) zālēm, ir izdarījusi pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu, kas var radīt šīs dalībvalsts atbildību.

      35      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         Brasserie du pêcheur un Factortame, 51. punkts; 1996. gada 23. maija spriedumu lietā C‑5/94 Hedley Lomas, Recueil, I‑2553. lpp., 25. punkts, kā arī 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑278/05 Robins u.c., Krājums, I‑1053. lpp., 69. punkts) dalībvalsts atbildība par zaudējumiem, kas nodarīti privātpersonām ar Kopienu tiesību
         pārkāpumu, iestājas, ja:

      –        pārkāptā tiesību norma paredz piešķirt tiesības privātpersonām;
      –        pārkāpums ir pietiekami būtisks;
      –        pastāv tieša cēloņsakarība starp valsts izdarīto pienākuma pārkāpumu un cietušajām personām nodarīto kaitējumu.
      36      Kaut arī tieši valsts tiesām ir jānosaka, vai ir izpildīti dalībvalsts atbildības par Kopienu tiesību pārkāpumu iestāšanās
         nosacījumi, Tiesa tomēr var precizēt atsevišķus apstākļus, kurus valsts tiesas var ņemt vērā savā novērtējumā (2001. gada
         18. janvāra spriedums lietā C‑150/99 Stockholm Lindöpark, Recueil, I‑493. lpp., 38. punkts).

      37      Attiecībā uz nosacījumu, ka Kopienu tiesību pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam, par kuru valsts tiesa jautā Tiesai, tai
         ir bijusi iespēja precizēt, ka šāds pārkāpums ir noticis, kad dalībvalsts ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības
         brīvības robežas, šai sakarā cita starpā ņemot vērā pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpi, kā arī rīcības brīvības,
         ko pārkāptais noteikums atstāj valsts iestādēm, apjomu (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur un Factortame, 55. un 56. punkts, un lietā Robins u.c., 70. punkts).

      38      Tomēr gadījumā, ja dalībvalstij nav jāizdara normatīva rakstura izvēle un ja tās rīcības brīvība ir būtiski ierobežota vai
         tās nav vispār, pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanai var pietikt ar Kopienu tiesību pārkāpumu vien (iepriekš minētie
         spriedumi lietā Hedley Lomas, 28. punkts, un lietā Robins u.c., 71. punkts).

      39      No tā izriet, ka dalībvalsts rīcības brīvība, kas lielā mērā ir atkarīga no pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes
         pakāpes, ir svarīgs kritērijs, lai noteiktu pietiekami būtiska Kopienu tiesību pārkāpuma esamību (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Robins u.c., 72. un 73. punkts).

      40      Līdz ar to iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāizskata, ņemot vērā šos iepriekšējos punktos minētos principus.

      41      Attiecībā uz Direktīvas 2001/83 28. pantu no šī sprieduma 27.–29. punkta izriet, ka ar šo tiesību normu dalībvalstij, kurā
         iesniegts savstarpējās atzīšanas pieprasījums, ir piešķirta ļoti ierobežota rīcības brīvība attiecībā uz iemesliem, kuru dēļ
         šī valsts var atteikties atzīt attiecīgo tirdzniecības atļauju. It īpaši, veicot jebkādu pārbaudi, kas pārsniedz pieprasījuma
         spēkā esamības pārbaudi saistībā ar šajā 28. pantā minētajiem nosacījumiem, attiecīgajai dalībvalstij, izņemot gadījumu, kad
         pastāv sabiedrības veselības apdraudējums, ir jāņem vērā atsauces dalībvalsts veiktais novērtējums un zinātniskais vērtējums.

      42      Katrā ziņā, kā tas arī atgādināts šī sprieduma 28. punktā, Direktīvas 2001/83 29. pantā skaidri un precīzi ir izslēgta dalībvalsts
         iespēja noraidīt savstarpējās atzīšanas pieprasījumu, iepriekš neuzsākot šajā tiesību normā paredzēto procedūru.

      43      Šajos apstākļos tāds šīs direktīvas 28. panta pārkāpums, kādu pamata lietā izdarījusi Licensing Authority, ir pietiekams, lai konstatētu pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu (pēc analoģijas skat. it īpaši iepriekš minēto
         spriedumu lietā Stockholm Lindöpark, 42. punkts, un 2007. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑470/03 AGM‑COS.MET, Krājums, I‑2749. lpp., 86. punkts).

      44      Šo secinājumu nevar atspēkot arī Apvienotās Karalistes un Komisijas arguments, saskaņā ar kuru pēc būtības līdzīgu zāļu jēdziens
         ir sarežģīts un Tiesa attiecībā uz pamata lietā uzdoto jautājumu ir to tuvāk izskaidrojusi vienīgi iepriekš minētajā spriedumā
         lietā SmithKline Beecham.

      45      Kā to savu secinājumu 130. punktā norādījis ģenerāladvokāts, pat pieņemot, ka Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         iii) ievilkums var radīt interpretācijas grūtības saistībā ar šo jēdzienu saīsinātās procedūras kontekstā, ir jāatzīst, ka
         saīsinātā procedūra ir no pamata lietā izskatāmās savstarpējās atzīšanas procedūras pilnībā atšķirīga procedūra. Līdz ar to
         iespējamās šī jēdziena interpretācijas grūtības nekādi neietekmē, ka pienākumiem, kas dalībvalstīm noteikti saistībā ar citas
         dalībvalsts atbilstoši kādai no šajā direktīvā šim mērķim paredzētajām procedūrām izsniegtas tirdzniecības atļaujas atzīšanu,
         ir skaidrs un precīzs raksturs.

      46      Tādēļ uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalsts atteikums saskaņā ar Direktīvas 2001/83 28. pantu atzīt citas
         dalībvalsts atbilstoši šīs direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā paredzētajai saīsinātajai procedūrai
         izsniegtu cilvēkiem paredzētu zāļu tirdzniecības atļauju, pamatojoties uz to, ka attiecīgās zāles pēc būtības nav līdzīgas
         atsauces (references) zālēm vai arī ietilpst tādu zāļu kategorijā, attiecībā uz kurām attiecīgās dalībvalsts vispārējā praksē
         netiek pieļauts, ka tās varētu atzīt par zālēm, kas pēc būtības ir līdzīgas atsauces (references) zālēm, ir pietiekami būtisks
         Kopienu tiesību pārkāpums, kas var radīt šīs dalībvalsts atbildību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem
            paredzētām zālēm, 28. pants nepieļauj, ka dalībvalsts, izskatot citas dalībvalsts atbilstoši šīs direktīvas 10. panta 1. punkta
            a) apakšpunkta iii) ievilkumā paredzētajai saīsinātajai procedūrai izsniegtas cilvēkiem paredzētu zāļu tirdzniecības atļaujas
            savstarpējās atzīšanas pieprasījumu, noraida šo pieprasījumu, pamatojoties uz to, ka attiecīgās zāles pēc būtības nav līdzīgas
            atsauces (references) zālēm;
      2)      dalībvalsts atteikums saskaņā ar Direktīvas 2001/83 28. pantu atzīt citas dalībvalsts atbilstoši šīs direktīvas 10. panta
            1. punkta a) apakšpunkta iii) ievilkumā paredzētajai saīsinātajai procedūrai izsniegtu cilvēkiem paredzētu zāļu tirdzniecības
            atļauju, pamatojoties uz to, ka attiecīgās zāles pēc būtības nav līdzīgas atsauces (references) zālēm vai arī ietilpst tādu
            zāļu kategorijā, attiecībā uz kurām attiecīgās dalībvalsts vispārējā praksē netiek pieļauts, ka tās varētu atzīt par zālēm,
            kas pēc būtības ir līdzīgas atsauces (references) zālēm, ir pietiekami būtisks Kopienu tiesību pārkāpums, kas var radīt šīs
            dalībvalsts atbildību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1976. gada 15. jūnijā. # Walter J. Riemer pret Hauptzollamt Lübeck-West. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 120-75.