title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 3.jūnijā. # Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv pret Petar Dimitrov Kalinchev. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Varhoven administrativen sad - Bulgārija. # Akcīzes nodoklis - Lietotu transportlīdzekļu aplikšana ar nodokli - Ievestu lietotu transportlīdzekļu aplikšana ar nodokli, kas ir lielāks par nodokli, kuru piemēro transportlīdzekļiem, kas jau ir reģistrēti valsts teritorijā - Aplikšana ar nodokli atkarībā no transportlīdzekļu ražošanas gada un nobraukuma - Jēdziens "līdzīgi vietējie ražojumi". # Lieta C-2/09.

text:
      Lieta C‑2/09
      Direktor na Agentsia “Mitnitsi”, agrāk – Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv
      pret
      Petar Dimitrov Kalinchev
      (Varhoven administrativen sad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Akcīzes nodoklis – Lietotu transportlīdzekļu aplikšana ar nodokli – Ievestu lietotu transportlīdzekļu aplikšana ar nodokli, kas ir lielāks par nodokli, kuru piemēro transportlīdzekļiem, kas
         jau tiek lietoti valsts teritorijā – Aplikšana ar nodokli atkarībā no transportlīdzekļu ražošanas gada un nobraukuma – Jēdziens “līdzīgi vietējie ražojumi”

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Iekšējie nodokļi – Akcīzes nodoklis, ko uzliek lietotiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, ievedot
            tos valsts teritorijā
      (Padomes Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta pirmā daļa)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Iekšējie nodokļi – Aizliegums diskriminēt importētus ražojumus salīdzinājumā ar līdzīgiem vietējiem
            ražojumiem – Līdzīgi ražojumi
      (LESD 110. panta pirmā daļa)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Iekšējie nodokļi – Lietotiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem piemērota akcīzes nodokļa sistēma
      (LESD 110. panta pirmā daļa)
      1.        Direktīvas 92/12 par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību 3. panta 3. punkta
         pirmā daļa nav piemērojama valsts tiesiskajam regulējumam attiecībā uz akcīzes nodokli par automobiļiem, un tādējādi tā nevar
         liegt dalībvalstij ieviest akcīzes nodokļa uzlikšanas sistēmu attiecībā uz lietotiem automobiļiem, nogādājot tos dalībvalsts
         teritorijā, ja akcīzes nodoklis nav jāmaksā kā tiešais nodoklis tad, ja šie automobiļi, kas jau atrodas attiecīgajā dalībvalstī,
         tiek atkārtoti pārdoti un akcīzes nodoklis par tiem jau ir samaksāts, tos sākotnēji nogādājot dalībvalsts teritorijā, ja vien
         šāda sistēma tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes.

      Šajā ziņā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai visu attiecīgo tiesisko regulējumu var interpretēt tādējādi, ka pienākums deklarēt
         transportlīdzekļa ievešanu valsts teritorijā ir saistīts nevis ar robežas šķērsošanu, bet gan drīzāk ar akcīzes nodokļa summas
         vēlāku noteikšanu brīdī, kad rodas pienākums to maksāt. Tomēr, ja deklarācija būtu jāiesniedz, veicot transportlīdzekļa iegādi
         Kopienas teritorijā un, tātad, šķērsojot robežu, tad šāda formalitāte būtu saistīta nevis ar šo robežas “šķērsošanu” Direktīvas 92/12
         3. panta 3. punkta pirmās daļas nozīmē, bet gan ar pienākumu samaksāt akcīzes nodokli. Tā kā tādā gadījumā attiecīgās deklarācijas
         mērķis ir nodrošināt tāda parāda samaksu, kurš atbilst akcīzes nodoklim, šāda formalitāte būtu saistīta ar faktu, kura dēļ
         tas radies.

      (sal. ar 27. un 28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        LESD 110. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lietoti transportlīdzekļi, kas ievesti dalībvalstī, ir jāuzskata par
         līdzīgiem ražojumiem attiecībā pret lietotiem transportlīdzekļiem, kas jau reģistrēti minētās valsts teritorijā un kuri minētās
         valsts teritorijā ievesti kā jauni transportlīdzekļi, neatkarīgi no to izcelsmes.

      (sal. ar 33. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        LESD 110. panta pirmā daļa nepieļauj diferencētu akcīzes nodokļa sistēmu, ko dalībvalsts piemēro attiecībā uz automobiļiem,
         ja šī sistēma atšķirīgi ietekmē lietotus transportlīdzekļus, kas ievesti no citām dalībvalstīm, un lietotus transportlīdzekļus,
         kas jau reģistrēti šīs valsts teritorijā un kuri tās teritorijā ievesti kā jauni transportlīdzekļi.

      Konkrēti, akcīzes nodokļa sistēma, kurā, aprēķinot akcīzes nodokli par lietotiem transportlīdzekļiem, kas ievesti no citām
         dalībvalstīm, netiek ņemts vērā nedz šo transportlīdzekļu ražošanas gads, nedz nobraukums līdz brīdim, kad tie ievesti valsts
         teritorijā, bet kurā ir paredzēts, ka nodokļa bāzi un akcīzes nodokļa likmi aprēķina tikai pēc dzinēja jaudas, kas ir nemainīga
         transportlīdzekļa īpašība, kura nav atkarīga no tā faktiskās nolietojuma pakāpes, ja nodokli par lietotiem transportlīdzekļiem
         uzliek saskaņā ar noteikumiem, kuri atšķiras no noteikumiem attiecībā uz nodokļa uzlikšanu par jauniem transportlīdzekļiem,
         neļauj neitrāli aprēķināt akcīzes nodokli par ievestiem lietotiem transportlīdzekļiem. Pilnībā ņemot vērā faktu, ka akcīzes
         nodoklis par ievesto preci ir jāmaksā vienreiz, atbilstoši minētajai sistēmai akcīzes nodokļa aprēķins par jauniem transportlīdzekļiem
         vienmēr ir labvēlīgāks nekā par lietotiem transportlīdzekļiem. Tā kā par lietotajiem transportlīdzekļiem, kas jau tiek izmantoti
         dalībvalsts teritorijā, proti, transportlīdzekļiem, kas ievesti kā jauni transportlīdzekļi, nodoklis tiek uzlikts brīdī, kad
         tie nonāk dalībvalsts teritorijā kā jauni transportlīdzekļi, salīdzinoši dārgāk ir ievest lietotu transportlīdzekli no citas
         dalībvalsts nekā tāda paša veida transportlīdzekli ar tādu pašu dzinēja jaudu un nobraukumu – proti, ar tādu pašu nolietojumu, –
         nopirkt dalībvalsts teritorijā; tādējādi minētais apstāklis var ietekmēt patērētāju izvēli.

      (sal. ar 43.–47. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 3. jūnijā (*)

      Akcīzes nodoklis – Lietotu transportlīdzekļu aplikšana ar nodokli – Ievestu lietotu transportlīdzekļu aplikšana ar nodokli, kas ir lielāks par nodokli, kuru piemēro transportlīdzekļiem, kas
         jau tiek lietoti valsts teritorijā – Aplikšana ar nodokli atkarībā no transportlīdzekļu ražošanas gada un nobraukuma – Jēdziens “līdzīgi vietējie ražojumi”

      Lieta C‑2/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Varhoven administrativen sad (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 13. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 6. janvārī, tiesvedībā

      Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv
      pret
      Petar Dimitrov Kalinchev.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), M. Safjans [M. Safjan], un M. Bergere [M. Berger],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs N. Nančevs [N. Nanchev], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 10. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        P. D. Kalinčeva [P. D. Kalinchev] vārdā – M. Ekimdžijevs [M. Ekimdžiev], advokāts,

      –        Bulgārijas valdības vārdā – A. Ananijevs [A. Ananiev] un T. Ivanovs [T. Ivanov], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou] un S. Petrova [S. Petrova], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 25. pantu un 90. panta pirmo daļu, kā arī 3. panta 3. punktu
         Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti
         un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Kalinčevu un Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv (Plovdivas Reģionālā muitas direkcija) par [šīs direkcijas] atteikumu piešķirt viņam akcīzes nodokļa summas samazinājumu,
         kura tam bija piemērota, ievedot transportlīdzekli.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 92/12 3. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:

      “1.      Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās:
      –        minerāleļļām,
      –        alkoholam un alkoholiskajiem dzērieniem,
      –        tabakas izstrādājumiem,
      –        [..]
      3.      Dalībvalstis patur tiesības ieviest vai paturēt spēkā nodokļus, kurus uzliek tādām precēm, kas nav minētas 1. punktā, tomēr
         ar nosacījumu, ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes.

      Ievērojot šo pašu nosacījumu, dalībvalstis patur arī tiesības uzlikt nodokļus pakalpojumu sniegšanai, ieskaitot to[s] [pakalpojumus],
         kas saistīti ar akcīzes precēm, ja vien šos nodokļus nevar raksturot kā apgrozījuma nodokļus.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      4        Saskaņā ar 2. pantu Likumā par akcīzes nodokli un akcīzes noliktavām (Zakon za aktsizite i danachnite skladove, 2005. gada 15. novembra DV Nr. 91), ar grozījumiem, kas izdarīti ar likumu (2009. gada 23. janvāra DV Nr. 6, turpmāk tekstā – “ZADS”), ar akcīzes nodokli ir apliekams spirts un alkoholiskie dzērieni, tabakas izstrādājumi, energoprodukti un elektroenerģija,
         kā arī automobiļi.

      5        ZADS 4. panta 16. punktā ir noteikts:

      “Jauns transportlīdzeklis” ir automobilis, kura ievešanas dienā vai dienā, kad muitas iestādē tiek iesniegta 76.d pantā paredzētā
         deklarācija, tas atbilst vienam no šiem nosacījumiem:

      a)      kopš tā pirmās reģistrācijas dienas (arī ārvalstīs) ir pagājuši ne vairāk kā seši mēneši, vai
      b)      tā nobraukums nav lielāks par 6000 km.”
      6        Saskaņā ar ZADS 18. pantu “automobiļi” ir definēti kā jauni un lietoti “vieglie automobiļi”, “kombinētie automobiļi” un “sacīkšu automobiļi”,
         kas paredzēti maksimāli deviņu personu pārvadāšanai, ieskaitot transportlīdzekļa vadītāju, un kuru dzinēja jauda pārsniedz
         120 kW saskaņā ar DIN standartu vai 126 kW saskaņā ar SAE standartu, kuri ir klasificēti ar Kombinētās nomenklatūras kodu 8703.

      7        ZADS 19. pantā ir noteikts:

      “1.      Preces 2. panta nozīmē ir apliekamas ar akcīzes nodokli, ja tām nepiemēro akcīzes nodokļa atlikšanas režīmu:
      1.1.      ja tās ražo [Bulgārijas] valsts teritorijā;
      1.2.      ja tās nogādā [Bulgārijas] valsts teritorijā no citas dalībvalsts teritorijas;
      1.3.      ja tās ieved [Bulgārijas] valsts teritorijā.
      2.      Ar akcīzes nodokli apliekamu preču ievešana nozīmē ārpuskopienas preču nogādāšanu [Bulgārijas] valsts teritorijā, kā arī Kopienas
         preču, ko apliek ar akcīzes nodokli, nogādāšanu [Bulgārijas] valsts teritorijā no Kopienas muitas teritorijā ietilpstošām
         trešām teritorijām.

      3.      Ja, nogādājot preces [Bulgārijas] valsts teritorijā, precēm ir jāpiemēro muitas procedūra, tad neatkarīgi no 2. punkta ievešana
         tiek uzskatīta par notikušu, ja preces tiek laistas brīvā apgrozībā.”

      8        Atbilstoši ZADS 30. pantam [akcīzes] nodokļa bāze automobiļiem ir šāda:

      “1)      lietotiem automobiļiem – kilovatu skaits, kas liecina par dzinēja jaudu;
      2)      jauniem automobiļiem – kilovatu skaits, kas liecina par dzinēja jaudu, ja tā pārsniedz 120 kW saskaņā ar DIN standartu vai 126 kW saskaņā ar SAE standartu.”

      9        ZADS 40. pantā ir noteikts:

      “1.      Akcīzes nodokļa likme lietotiem automobiļiem ir šāda:
      1)      automobiļiem ar dzinēja jaudu virs 120 kW un līdz 150 kW saskaņā ar DIN standartu – BGN 35 par 1 kW;

      2)      automobiļiem ar dzinēja jaudu virs 150 kW saskaņā ar DIN standartu – BGN 60 par 1 kW;

      3)      automobiļiem ar dzinēja jaudu no 126 kW līdz 157,5 kW saskaņā ar SAE standartu – BGN 33,33 par 1 kW;

      4)      automobiļiem ar dzinēja jaudu virs 157,5 kW saskaņā ar SAE standartu – BGN 57,14 par 1 kW.

      2.      Akcīzes nodokļa likme jauniem automobiļiem ir šāda:
      1)      BGN 700 + BGN 90 par 1 kW, kas pārsniedz 120 kW saskaņā ar DIN standartu;

      2)      BGN 700 + BGN 85,71 par 1 kW, kas pārsniedz 126 kW saskaņā ar SAE standartu.”

      10      ZADS 76.d pantā ir noteikts:

      “1.      Personai, kas nogādā ar akcīzes nodokli apliekamas preces 2. panta 5. punkta nozīmē no citas dalībvalsts teritorijas [Bulgārijas]
         valsts teritorijā, ir jāiesniedz [nodokļu] deklarācija pēc šī likuma īstenošanas noteikumiem pievienotā parauga.

      2.      1. punktā minēto deklarāciju 14 dienu laikā kopš preču nogādāšanas iesniedz kompetentajā muitas dienestā atbilstoši attiecīgās
         personas pastāvīgās dzīvesvietas adresei vai juridiskajai adresei. Deklarāciju iesniedz pirms automobiļa pirmās reģistrācijas
         Bulgārijas Republikā.

      3.      Muitas iestādēm ir tiesības pieprasīt, lai kopā ar otrajā daļā minēto deklarāciju uzrāda preces.
      4.      Pamatojoties uz iesniegto deklarāciju, kompetentā muitas iestāde aprēķina iekasējamā akcīzes nodokļa summu un paziņo to attiecīgajai
         personai.”

      11      Noteikumu par ZADS piemērošanu, ko pieņēmis finanšu ministrs (2006. gada 23. maija DV Nr. 42), 72.a pantā ir noteikts:

      “1.      Likuma 76.d pantā minētajā gadījumā akcīzes nodokļa deklarācija pēc Pielikumā Nr. 13 a paredzētā parauga ir jāiesniedz pirms
         automobiļa pirmās reģistrācijas Bulgārijas Republikā – 14 dienu laikā kopš preču nogādāšanas valsts teritorijā.

      2.      Pamatojoties uz datiem, kas iekļauti akcīzes nodokļa deklarācijā un iesniegtajos dokumentos, muitas iestādes nosaka akcīzes
         nodokli muitas deklarācijā. 1. punktā minētās deklarācijas eksemplārs Nr. 2 ir informācija Likuma 44. panta 1. punkta 5) apakšpunkta
         nozīmē.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      12      2007. gada 13. februārī prasītājs [pamata lietā] Francijā iegādājās BMW preču zīmes 530 D sērijas automašīnu ar dzinēja jaudu 140 kW, kas pirmo reizi reģistrēta 1999. gada 6. janvārī un kurai bija
         norādīts nobraukums 160 000 km.

      13      2007. gada februārī viņš ieveda šo transportlīdzekli Bulgārijas teritorijā un 2007. gada 21. februārī uzrādīja to reģistrācijai
         Bulgārijas Satiksmes policijā.

      14      2007. gada 19. jūnijā prasītājs saskaņā ar ZADS 76.d pantu sniedza deklarāciju, kura jāiesniedz, valsts teritorijā no citas dalībvalsts nogādājot akcīzes preces atbilstoši
         ZADS 2. panta 5. punktam. Iesniedzot šo deklarāciju, viņam tika piemērots akcīzes nodoklis BGN 4900 apmērā, kas aprēķināts saskaņā
         ar ZADS 40. panta 1. punkta 1) apakšpunkta noteikumiem.

      15      Ar 2007. gada 29. jūnija vēstuli prasītājs [pamata lietā] apstrīdēja šādi aprēķināto akcīzes nodokļa summu, apgalvojot, ka
         šī summa jāsamazina par BGN 2400, jo, viņaprāt, tā ir diskriminējoša un ar to ir pārkāpts EKL 90. pants.

      16      Ar Plovdivas muitas dienestu vadītāja lēmumu, ko apstiprinājis Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv vadītājs, prasītājam tika atteikts samazināt akcīzes nodokļa summu par transportlīdzekli. Tika apstiprināts, ka maksājamā
         akcīzes nodokļa summa ir BGN 4900, jo šī summa aprēķināta saskaņā ar ZADS 40. panta 1. punkta 1) apakšpunktu.

      17      Muitas pārvaldes izdotais administratīvais akts tika pārsūdzēts Administrativen sad – Plovdiv (Plovdivas Administratīvā tiesa), kas nolēma to atcelt tiktāl, ciktāl tas attiecas uz starpību starp BGN 2500 un kopējo summu
         BGN 4900, nolēmumā pieņemot prasītāja [pamata lietā] iebildumu attiecībā uz summas BGN 2400 apmērā diskriminējošo raksturu.

      18      Pēc Administrativen sad – Plovdiv uzskatiem akcīzes nodoklis, kas par lietotas vieglās automašīnas nogādāšanu Bulgārijas teritorijā noteikts atbilstoši ZADS 40. panta 1. punkta 1) apakšpunktam, ir diskriminējošs un ar to ir pārkāpta EKL 90. panta pirmā daļa. Minētā tiesa uzskata,
         ka akcīzes nodokļa diskriminējošā summa atbilst summai, kura pārsniedz akcīzes nodokļa summu, kas būtu aprēķināta, nogādājot
         Bulgārijas teritorijā jaunu automašīnu ar [dzinēja jaudu] 140 kW, par kuru minētā summa būtu tikai BGN 2500.

      19      Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv iesniedza kasācijas sūdzību par šo nolēmumu Varhoven administrativen sad [Augstākā administratīvā tiesa], kas ir pēdējās instances tiesa.

      20      Šajos apstākļos Varhoven administrativen sad nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas [92/12] 3. panta 3. punkts atļauj dalībvalstīm ieviest akcīzes nodokļa uzlikšanas sistēmu attiecībā uz lietotiem
         automobiļiem, nogādājot tos dalībvalsts teritorijā, ja akcīzes nodoklis nav jāmaksā kā tiešais nodoklis tad, ja šie automobiļi,
         kas jau atrodas attiecīgajā dalībvalstī, tiek atkārtoti pārdoti un akcīzes nodoklis par tiem jau ir samaksāts, tos sākotnēji
         nogādājot dalībvalsts teritorijā?

      2)      Kādā veidā, ņemot vērā EKL 90. panta pirmo daļu, ir jāinterpretē jēdziens “līdzīgi vietējie ražojumi”:
      a)      vai tie ir ražojumi, kuru izcelsme ir dalībvalstī, kas paredz noteiktus iekšējos nodokļus, vai
      b)      tie ir ražojumi, kas jau atrodas šīs dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no to izcelsmes?
      3)      Nolūkā atbildēt uz abiem iepriekšējiem jautājumiem, – vai EKL 25. pants un 90. panta pirmā daļa ir jāinterpretē kā aizliegums
         paredzēt tādu diferencētu akcīzes nodokļa sistēmu attiecībā uz automobiļiem, kādu Bulgārijas Republika ir ieviesusi ar [ZADS] 30. un 40. pantu atkarībā no transportlīdzekļu ražošanas gada un nobraukuma?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      21      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkts aizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu,
         kāds paredzēts ZADS 30. un 40. pantā, kuros noteikta nodokļa bāze un akcīzes nodokļa likme lietotiem transportlīdzekļiem, nogādājot tos dalībvalsts
         teritorijā, ja akcīzes nodoklis nav jāmaksā, atkārtoti pārdodot automobiļus, kas jau atrodas šīs valsts teritorijā un par
         kuriem šāds akcīzes nodoklis ir samaksāts, tos sākotnēji nogādājot minētajā teritorijā.

      22      Vispirms jāuzsver, ka Direktīvas 92/12 3. panta 1. punktā šīs direktīvas piemērošanas joma ir noteikta attiecībā uz trim izsmeļoši
         uzskaitītām preču kategorijām, kuras saskaņā ar direktīvas trešo apsvērumu atbilst “visās dalībvalstīs” ar akcīzes nodokli
         apliekamajām precēm. Šajā uzskaitījumā neietilpst automašīnas, kuras tādējādi no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgtas
         (2007. gada 26. aprīļa spriedums lietā C‑392/05 Alevizos, Krājums, I‑3505. lpp., 36. punkts).

      23      Tāpat attiecībā uz ražojumiem, kas nav minēti Direktīvas 92/12 3. panta 1. punktā, atbilstoši šī panta 3. punkta pirmajai
         daļai dalībvalstis patur tiesības ieviest vai paturēt spēkā nodokļus, kurus uzliek šiem ražojumiem, tomēr ar nosacījumu, ka
         šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes (2007. gada 5. jūlija spriedums apvienotajās
         lietās C‑145/06 un C‑146/06 Fendt Italiana, Krājums, I‑5869. lpp., 44. punkts).

      24      Kā rakstveida liecībā norādījusi Bulgārijas valdība, vienīgā formalitāte saistībā ar nodokļa uzlikšanu transportlīdzekļiem,
         kas nogādāti Bulgārijas teritorijā no citām dalībvalstīm, ir formalitāte, kura paredzēta ZADS 76.d pantā, – konkrēti, personas, kas valsts teritorijā no citas dalībvalsts nogādā ar akcīzes nodokli apliekamus ražojumus,
         pienākums sniegt deklarāciju saskaņā ar attiecīgajiem likuma noteikumiem.

      25      Šajā ziņā jāuzsver, ka Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta pirmo daļu varētu piemērot tikai tad, ja deklarēšanas pienākums
         tiktu uzskatīts par “robežšķērsošanas formalitāti”, par kuru uzliek akcīzes nodokli (2007. gada 18. janvāra spriedums lietā
         C‑313/05 Brzeziński, Krājums, I‑513. lpp., 45. punkts).

      26      Bulgārijas valdība uzskata, ka minētā formalitāte ir saistīta nevis ar robežas šķērsošanu, bet gan drīzāk ar akcīzes nodokļa
         summas vēlāku noteikšanu brīdī, kad rodas pienākums to maksāt.

      27      Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai visu attiecīgo tiesisko regulējumu var interpretēt tā, kā to interpretējusi
         Bulgārijas valdība. Tomēr, ja attiecīgā deklarācija būtu jāiesniedz, veicot transportlīdzekļa iegādi Kopienas teritorijā un,
         tātad, šķērsojot robežu, tad šāda formalitāte būtu saistīta nevis ar šo robežas “šķērsošanu” Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta
         pirmās daļas nozīmē, bet gan ar pienākumu samaksāt akcīzes nodokli. Tā kā tādā gadījumā attiecīgās deklarācijas mērķis ir
         nodrošināt tāda parāda samaksu, kurš atbilst akcīzes nodoklim, šāda formalitāte būtu saistīta ar faktu, kura dēļ tas radies
         (iepriekš minētais spriedums lietā Brzeziński, 47. un 48. punkts).

      28      No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Direktīvas 92/12 3. panta
         3. punkta pirmā daļa nav piemērojama tādā lietā, kāda ir pamata lieta, un tādējādi tā nevar liegt dalībvalstij ieviest akcīzes
         nodokļa uzlikšanas sistēmu attiecībā uz lietotiem automobiļiem, nogādājot tos dalībvalsts teritorijā, ja akcīzes nodoklis
         nav jāmaksā kā tiešais nodoklis tad, ja šie automobiļi, kas jau atrodas attiecīgajā dalībvalstī, tiek atkārtoti pārdoti un
         akcīzes nodoklis par tiem jau ir samaksāts, tos sākotnēji nogādājot dalībvalsts teritorijā, ja vien šāda sistēma tirdzniecībā
         starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes.

       Par otro jautājumu
      29      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 110. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lietoti transportlīdzekļi,
         kas ievesti Bulgārijā, ir jāuzskata par līdzīgiem ražojumiem attiecībā pret lietotiem transportlīdzekļiem, kuri minētās valsts
         teritorijā ievesti kā jauni transportlīdzekļi, neatkarīgi no to izcelsmes, jo minētajā valstī nav vietējās automobiļu ražošanas.

      30      Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, pirmkārt, LESD 110. pantā saskaņā ar tā formulējumu ir aizliegts uzlikt citu
         dalībvalstu ražojumiem iekšējus nodokļus, kas ir lielāki par tiem, kuri uzlikti līdzīgiem vietējiem ražojumiem, vai tādus
         iekšējus nodokļus, kas netieši aizsargā citus ražojumus (1990. gada 11. decembra spriedums lietā C‑47/88 Komisija/Dānija,
         Recueil, I‑4509. lpp., 8. punkts).

      31      Otrkārt, ievestu lietotu automobiļu aplikšanas ar nodokli jomā LESD 110. pants ir vērsts uz to, lai nodrošinātu pilnīgu iekšējo
         nodokļu neitralitāti attiecībā uz konkurenci starp precēm, kas jau atrodas valsts tirgū, un ievestām precēm (skat. 2008. gada
         17. jūlija spriedumu lietā C‑426/07 Krawczyński, Krājums, I‑6021. lpp., 31. punkts).

      32      Treškārt, jāatgādina, ka vietējā automobiļu ražošana Bulgārijā nav nosacījums, lai konstatētu lietotu transportlīdzekļu tirgus
         esamību šajā dalībvalstī. Ražojums kļūst par vietējo ražojumu, tiklīdz tas ir ievests un laists tirgū. Ievestas lietotās automašīnas
         un uz vietas pirktās automašīnas ir līdzīgi vai konkurējoši ražojumi. Tātad LESD 110. panta noteikumi ir piemērojami attiecībā
         uz reģistrācijas nodevu, ievedot lietotas automašīnas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 17. punkts).

      33      Tāpēc uz otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 110. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lietoti transportlīdzekļi,
         kas ievesti Bulgārijā, ir jāuzskata par līdzīgiem ražojumiem attiecībā pret lietotiem transportlīdzekļiem, kas jau reģistrēti
         minētās valsts teritorijā un kuri minētās valsts teritorijā ievesti kā jauni transportlīdzekļi, neatkarīgi no to izcelsmes.

       Par trešo jautājumu
      34      Pamata lietā ir jānorāda, ka ZADS 30. un 40. pantā ir paredzēta vienota akcīzes nodokļa bāzes aprēķināšana par jauniem un lietotiem transportlīdzekļiem, kā
         arī minētā akcīzes nodokļa likme attiecībā pret šādu transportlīdzekļu dzinēja jaudu. Kritērijs jaunu transportlīdzekļu un
         lietotu transportlīdzekļu nošķiršanai saskaņā ar ZADS 4. panta 16. punktu ir laika posms, kāds pagājis kopš to pirmās reģistrācijas dienas (arī ārvalstīs), un nobraukums [odometra
         rādījums]. Par jauniem uzskata tādus transportlīdzekļus, kas neatkarīgi no to izcelsmes dienā, kad tie ievesti Bulgārijas
         teritorijā, ir lietoti ne ilgāk kā sešus mēnešus kopš to pirmās reģistrācijas vai kuru nobraukums nav lielāks par 6000 km.

      35      Tāpēc iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir jāsaprot tā, ka ar to būtībā tiek vaicāts, vai LESD 30. pants un 110. panta pirmā
         daļa pieļauj diferencētu akcīzes nodokļa sistēmu, ko dalībvalsts piemēro attiecībā uz automobiļiem, ja šī sistēma atšķirīgi
         ietekmē lietotus transportlīdzekļus, kas ievesti no citām dalībvalstīm, un lietotus transportlīdzekļus, kas jau reģistrēti
         šīs valsts teritorijā, bet kuri tās teritorijā ievesti kā jauni transportlīdzekļi.

      36      Vispirms ir jāuzsver, ka uz šādu nodokli, kurš ir paredzēts pamata lietā apskatāmajā valsts tiesiskajā regulējumā, attiecas
         vispārējais precēm piemērojamo iekšējo nodevu režīms un tādējādi tas jāpārbauda saistībā ar LESD 110. pantu (iepriekš minētais
         spriedums lietā Krawczyński, 29. punkts).

      37      Ir jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 110. pants papildina noteikumus par muitas nodokļu un maksājumu, kam ir līdzīga
         iedarbība, atcelšanu. Šīs normas mērķis ir nodrošināt preču brīvu apriti starp dalībvalstīm parastos konkurences apstākļos,
         novēršot jebkāda veida aizsardzību, ko varētu radīt diskriminējošu iekšējo nodokļu piemērošana citu dalībvalstu izcelsmes
         precēm (iepriekš minētie spriedumi lietā Brzeziński, 27. punkts, un lietā Krawczyński, 30. punkts).

      38      Turklāt nodokļu uzlikšanas sistēmu var uzskatīt par saderīgu ar LESD 110. pantu vienīgi tad, ja ir pierādīts, ka tā ir izveidota
         tā, lai jebkurā gadījumā būtu izslēgts, ka importa ražojumiem uzliek lielākus nodokļus nekā vietējiem ražojumiem un ka tādējādi
         tai nekādā gadījumā nav diskriminējošas iedarbības (iepriekš minētais spriedums lietā Brzeziński, 40. punkts; 2007. gada 10. decembra rīkojums lietā C‑134/07 Kawala, Krājums, I‑10703. lpp., 29. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Krawczyński, 32. punkts).

      39      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 110. panta pirmā daļa ir pārkāpta tad, ja nodokli, ko uzliek par importētu ražojumu,
         un nodokli, ko uzliek par līdzīgu vietējo ražojumu, aprēķina atšķirīgi un saskaņā ar atšķirīgiem noteikumiem, kā rezultātā
         – pat ja tas tā ir tikai atsevišķos gadījumos, – importētajam ražojumam piemērojamais nodoklis ir lielāks (2001. gada 22. februāra
         spriedums lietā C‑393/98 Gomes Valente, Recueil, I‑1327. lpp., 21. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑387/01 Weigel, Recueil, I‑4981. lpp., 67. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Brzeziński, 29. punkts, un 2007. gada 20. septembra spriedums lietā C‑74/06 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑7585. lpp., 25. punkts). Saistībā
         ar to jāatgādina, ka LESD 110. panta piemērošanai vērā ir jāņem ne tikai iekšēja nodokļa, ar ko tieši vai netieši apliek valsts
         preces un ievestas preces, likme, bet arī minētā nodokļa bāze (skat. 1977. gada 22. marta spriedumu lietā 74/76 Iannelli & Volpi, Recueil, 557. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 18. punkts).

      40      Tādējādi ir jāpārbauda, vai pamata lietā apskatāmais akcīzes nodoklis ir vienāds par Bulgārijā ievestu lietotu transportlīdzekli
         un par tāda paša veida transportlīdzekli, ar tādām pašām īpašībām un nolietojumu, kurš kā jauns transportlīdzeklis ievests
         Bulgārijā un jau reģistrēts šajā valstī, jo šīs divas transportlīdzekļu kategorijas ir “līdzīgi ražojumi” LESD 110. panta
         pirmās daļas nozīmē.

      41      Veicot šādu salīdzinājumu, ir jāuzsver, ka attiecīgo akcīzes nodokli par visiem transportlīdzekļiem, kurus paredzēts reģistrēt
         Bulgārijā, uzliek tikai vienreiz – gan attiecībā uz jauniem, gan lietotiem transportlīdzekļiem.

      42      Šajā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka nolūkā novērst jebkādu diskrimināciju ir nepieciešams, lai iepriekš paredzētās skalas, kas
         noteiktas ar normatīvu vai administratīvu noteikumu un aprēķinātas, pamatojoties uz tādiem kritērijiem kā transportlīdzekļa
         vecums, nobraukums, vispārējais stāvoklis, piedziņas veids, marka vai modelis, ļautu sasniegt mērķi – par ievestiem lietotiem
         transportlīdzekļiem uzlikt tādu nodokli, kas nekādā gadījumā nav lielāks par atlikušo nodokļa summu, kas iekļauta līdzīgu
         lietotu valsts teritorijā jau reģistrētu transportlīdzekļu vērtībā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Weigel, 75. punkts). Šāds aprēķins īpaši ir nepieciešams, lai nodrošinātu attiecīgā akcīzes nodokļa fiskāli neitrālo raksturu attiecībā
         pret ievestiem lietotiem transportlīdzekļiem.

      43      Nākas konstatēt, ka pamata lietā aplūkotā Bulgārijas sistēmas iepriekš paredzētā skala saistībā ar dzinēja jaudu neļauj neitrāli
         aprēķināt akcīzes nodokli par ievestiem lietotiem transportlīdzekļiem.

      44      Konkrēti, šādā sistēmā, aprēķinot akcīzes nodokli par lietotiem transportlīdzekļiem, kas ievesti no citām dalībvalstīm, netiek
         ņemts vērā nedz šo transportlīdzekļu ražošanas gads, nedz nobraukums līdz brīdim, kad tie ievesti Bulgārijas teritorijā. It
         īpaši laika posms, kāds pagājis kopš transportlīdzekļa pirmās reģistrācijas dienas (arī ārvalstīs), un nobraukums atbilstoši
         šai sistēmai tiek izmantoti vienīgi kā kritēriji, lai nošķirtu jaunu transportlīdzekli no lietota transportlīdzekļa.

      45      Tādā lietā, kāda ir pamata lieta, nodokļa bāzi un akcīzes nodokļa likmi aprēķina tikai pēc dzinēja jaudas, kas ir nemainīga
         transportlīdzekļa īpašība, kura nav atkarīga no tā faktiskās nolietojuma pakāpes, tomēr nodokļa uzlikšana par lietotiem transportlīdzekļiem
         notiek pēc citādiem noteikumiem nekā nodokļa uzlikšana par jauniem transportlīdzekļiem.

      46      Pilnībā ņemot vērā faktu, ka akcīzes nodoklis par ievesto ražojumu ir jāmaksā vienreiz, atbilstoši minētajai sistēmai akcīzes
         nodokļa aprēķins par jauniem transportlīdzekļiem vienmēr ir labvēlīgāks nekā par lietotiem transportlīdzekļiem. Tā kā par
         lietotajiem transportlīdzekļiem, kas jau tiek lietoti Bulgārijas teritorijā, proti, transportlīdzekļiem, kas ievesti kā jauni
         transportlīdzekļi, nodoklis tiek uzlikts brīdī, kad tie nonāk Bulgārijas teritorijā kā jauni transportlīdzekļi, salīdzinoši
         dārgāk ir ievest lietotu transportlīdzekli no citas dalībvalsts nekā tāda paša veida transportlīdzekli ar tādu pašu dzinēja
         jaudu un nobraukumu – proti, ar tādu pašu nolietojumu, – nopirkt Bulgārijas teritorijā; tādējādi minētais apstāklis var ietekmēt
         patērētāju izvēli.

      47      Tāpēc uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 110. panta pirmā daļa nepieļauj diferencētu akcīzes nodokļa sistēmu, ko dalībvalsts
         piemēro attiecībā uz automobiļiem, ja – kā tas ir šajā lietā – šī sistēma atšķirīgi ietekmē lietotus transportlīdzekļus, kas
         ievesti no citām dalībvalstīm, un lietotus transportlīdzekļus, kas jau reģistrēti šīs valsts teritorijā un kuri tās teritorijā
         ievesti kā jauni transportlīdzekļi.

       Par Tiesas atbildes iedarbības ierobežošanu laikā
      48      Rakstveida apsvērumos Bulgārijas valdība ir lūgusi Tiesai tad, ja tiktu atzīts, ka valsts tiesiskais regulējums, kas tiek
         aplūkots pamata lietā, nav saderīgs ar LESD 110. panta pirmo daļu, ierobežot pieņemamā sprieduma iedarbību laikā.

      49      Lūguma pamatojumam tā ir norādījusi uz to summu aprēķināšanas neskaidro raksturu, kas būtu jāatlīdzina, kā arī Bulgārijas
         Republikas nestabilo finanšu stāvokli. Saistībā ar šo stāvokli Tiesa varot ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā.

      50      Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Kopienu tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības
         principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu
         labā ticībā nodibinātās tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi pamatnosacījumi,
         proti, ieinteresēto personu labas ticības esamība un būtisku traucējumu rašanās risks (skat. it īpaši 2006. gada 10. janvāra
         spriedumu lietā C‑402/03 Skov un Bilka, Krājums, I‑199. lpp., 51. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Brzeziński, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

      51      Konkrētāk, Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas
         ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz
         regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija spiestas rīkoties
         tādā veidā, kas neatbilda Kopienu tiesiskajam regulējumam objektīvas un būtiskas nenoteiktības attiecībā uz Kopienu tiesību
         normu piemērojamību dēļ; šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Eiropas Kopienu Komisijas
         puses (skat. it īpaši 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C‑423/04 Richards, Krājums, I‑3585. lpp., 42. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Brzeziński, 57. punkts).

      52      No pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka finansiālās sekas, kas dalībvalstij var rasties saistībā ar prejudiciālu nolēmumu,
         nav pietiekams pamats ierobežot minētā sprieduma iedarbību laikā (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑184/99 Grzelczyk, Recueil, I‑6193. lpp., 52. punkts; 2005. gada 15. marta spriedums lietā C‑209/03 Bidar, Krājums, I‑2119. lpp., 68. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Brzeziński, 58. punkts).

      53      Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu rada jautājumu par to, vai akcīzes nodoklis, kas jāmaksā par lietotiem transportlīdzekļiem,
         kuri ievesti Bulgārijā, ir saderīgs ar LESD 110. panta pirmo daļu.

      54      Tiesas sēdē Bulgārijas valdība iesniedza skaitļos izteiktus datus par summu, kas – kā var prezumēt – jāmaksā pēc iespējamā
         notiesājošā Tiesas sprieduma. Tomēr šo datu sadalījums, lai varētu izvērtēt šīs kopējās summas attiecību pret iespējamo atmaksājamo
         summu, Tiesai nav paziņots. Jāpiebilst, ka ir jāatmaksā tikai tās akcīzes nodokļa summas, kuras pārsniedz summas, kas atbilst
         atlikušajam nodoklim, kurš attiecināts uz līdzīgu lietotu transportlīdzekli, kura izcelsme ir attiecīgajā dalībvalstī (iepriekš
         minētais spriedums lietā Brzeziński, 59. punkts).

      55      Tādējādi ir jāatzīst, – tāda riska esamību, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, šī sprieduma 50.–52. punktā minētās
         judikatūras nozīmē, kas varētu pamatot šī sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā, nevar uzskatīt par pierādītu.

      56      Šajos apstākļos nav jāpārbauda, vai ir izpildīts kritērijs par ieinteresēto personu labas ticības esamību.

      57      No šiem apsvērumiem izriet, ka šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      58      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      3. panta 3. punkta pirmā daļa Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par
            šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību nav piemērojama tādā lietā, kāda ir pamata lieta, un tādējādi tā nevar liegt dalībvalstij
            ieviest akcīzes nodokļa uzlikšanas sistēmu attiecībā uz lietotiem automobiļiem, nogādājot tos dalībvalsts teritorijā, ja akcīzes
            nodoklis nav jāmaksā kā tiešais nodoklis tad, ja šie automobiļi, kas jau atrodas attiecīgajā dalībvalstī, tiek atkārtoti pārdoti
            un akcīzes nodoklis par tiem jau ir samaksāts, tos sākotnēji nogādājot dalībvalsts teritorijā, ja vien šāda sistēma tirdzniecībā
            starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes;
      2)      LESD 110. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lietoti transportlīdzekļi, kas ievesti Bulgārijā, ir jāuzskata par
            līdzīgiem ražojumiem attiecībā pret lietotiem transportlīdzekļiem, kas jau reģistrēti minētās valsts teritorijā un kuri minētās
            valsts teritorijā ievesti kā jauni transportlīdzekļi, neatkarīgi no to izcelsmes;
      3)      LESD 110. panta pirmā daļa nepieļauj diferencētu akcīzes nodokļa sistēmu, ko dalībvalsts piemēro attiecībā uz automobiļiem,
            ja – kā tas ir šajā lietā – šī sistēma atšķirīgi ietekmē lietotus transportlīdzekļus, kas ievesti no citām dalībvalstīm, un
            lietotus transportlīdzekļus, kas jau reģistrēti šīs valsts teritorijā un kuri tās teritorijā ievesti kā jauni transportlīdzekļi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – bulgāru.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2015. gada 16. aprīliī.#Hermann Lutz pret Elke Bäuerle.#Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – 4. un 13. pants – Maksātnespējas procedūra – Maksājums, kas veikts pēc maksātnespējas procedūras sākšanas, pamatojoties uz apķīlāšanu, kas veikta pirms šī datuma  – Kreditoru interesēm kaitējoša juridiska akta apstrīdēšanas prasība – Noilguma, apstrīdēšanas prasības celšanas un prasības celšanas termiņi – Apstrīdēšanas prasības formas noteikumi – Piemērojamie tiesību akti.#Lieta C-557/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑557/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 10. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 29. oktobrī, tiesvedībā
            Hermann Lutz
            pret
            Elke Bäuerle , ECZ Autohandel GmbH  maksātnespējas administratori.
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši S. Rodins [ S. Rodin ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], E. Levits un M. Bergere [ M. Berger ] (referente),
            ģenerāladvokāts M. Špunars [ M. Szpunar ],
            sekretāre L. Karasko Marko [ L. Carrasco Marco ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 18. septembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – H. Lutz  vārdā – C. Brändle , Rechtsanwalt ,
            – E. Bäuerle , ECZ Autohandel GmbH  maksātnespējas administratores, vārdā – W. Nassall , Rechtsanwalt ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze , kā arī J. Kemper  un D. Kuon , pārstāvji,
            – Grieķijas valdības vārdā – G. Skiani  un M. Germani , pārstāves,
            – Spānijas valdības vārdā – M. García‑Valdecasas Dorrego , pārstāve,
            – Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un F. de Figueiroa Quelhas , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin , pārstāvis,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 27. novembra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.) 4. panta 2. punkta m) apakšpunkta un 13. panta interpretāciju.
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp H. Lutz , kura dzīvesvieta ir Austrijā, un E. Bäuerle , maksātnespējas administratori Vācijā uzsāktā maksātnespējas procedūrā attiecībā uz ECZ Autohandel GmbH  (turpmāk tekstā – “sabiedrība parādniece”) īpašumu, par apstrīdēšanas prasību.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Regulas Nr. 1346/2000 preambulas 23.–25. apsvērumā ir noteikts:
            “(23)	Attiecībā uz šajā regulā ietvertajiem jautājumiem jānosaka vienoti tiesību normu kolīziju noteikumi, kas to piemērošanas jomā aizstāj valstu starptautisko privāttiesību noteikumus. Ja nav norādīts citādi, jāpiemēro tās dalībvalsts tiesību akti, kura sāk procedūru ( lex concursus ). Šim tiesību normu kolīziju noteikumam jābūt spēkā gan galvenajā procedūrā, gan vietējās procedūrās; lex concursus  nosaka maksātnespējas procedūras sekas, gan procesuālās, gan materiālās, attiecībā uz iesaistītajām personām un tiesiskajām attiecībām. Tas regulē visus maksātnespējas procedūras sākšanas, izpildes un noslēgšanas nosacījumus.
            (24) Maksātnespējas procedūru automātiska atzīšana, kurām parasti piemēro procedūras sākšanas valsts tiesību aktus, var būt pretrunā ar noteikumiem, saskaņā ar kuriem darījumus veic citās dalībvalstīs. Lai aizsargātu tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav procedūras sākšanas valsts, jāparedz vairāki vispārējo noteikumu izņēmumi.
            (25) Ir vajadzība pēc īpašas norādes, kas neparedz procedūras sākšanas valsts tiesību aktu piemērošanu lietu tiesību gadījumā, jo tās ir visai būtiskas kredīta piešķiršanai. Šādu lietu tiesību pamats, likumīgums un apjoms parasti jānosaka saskaņā ar lex situs , un to neskar maksātnespējas procedūras sākšana. Lietu tiesību īpašniekam ir jāspēj arī turpmāk aizstāvēt savas tiesības uz ķīlas nodalīšanu vai atsevišķu nokārtošanu. [..]”
            4. Minētās Regulas Nr. 1346/2000 4. pantā ir noteikts:
            “1. Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk “procedūras sākšanas valsts”.
            2. Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
            [..]
            f) maksātnespējas procedūru ietekmi uz procedūrām, ko uzsākuši individuāli kreditori, izņemot tiesvedībā esošas lietas;
            [..]
            m) noteikumus attiecībā uz to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, kas kaitē kreditoriem.”
            5. Regulas Nr. 1346/2000 5. pantā ir paredzēts:
            “1. Maksātnespējas procedūras sākšana neietekmē kreditoru vai trešo personu lietu tiesības attiecībā uz ķermeniskiem vai bezķermeniskiem, kustamiem vai nekustamiem aktīviem – gan neatvietojamiem aktīviem, gan atvietojamu aktīvu kopumiem, kas laiku pa laikam mainās –, kas pieder parādniekam un atrodas citas dalībvalsts teritorijā procedūras sākšanas laikā.
            2. Šā panta 1. punktā minētās tiesības cita starpā nozīmē:
            a) tiesības rīkoties ar aktīviem un tos pārdot un saņemt maksājumus no ieņēmumiem par šādiem aktīviem, jo īpaši ar aizturējuma tiesībām vai hipotēku;
            b) ekskluzīvas tiesības par prasījuma izpildi, jo īpaši tiesības, ko garantē aizturējuma tiesības attiecībā uz prasījumu vai prasījuma nodošanu ar garantiju;
            [..].
            4. Šā panta 1. punkts pieļauj darbības attiecībā uz juridisku aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, kā minēts 4. panta 2. punkta m) apakšpunktā.”
            6. Saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu:
            “Šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu nepiemēro, ja persona, kas guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka:
            – uz minēto juridisko aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kas nav procedūras sākšanas valsts,
            – minētais tiesību akts nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu.”
            7. Regulas Nr. 1346/2000 20. panta 1. punkta teksts ir šāds:
            “Kreditors, kurš pēc 3. panta 1. punktā minētās procedūras sākšanas ar jebkādiem līdzekļiem, cita starpā, piespiedu līdzekļiem, saņem pilnīgu vai daļēju prasības apmierinājumu no aktīviem, kas pieder parādniekam un kuri atrodas citas dalībvalsts teritorijā, saņemto nosūta atpakaļ likvidatoram saskaņā ar 5. un 7. pantu.”
            8. Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV L 177, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Roma I”), 12. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Tiesību akti, ko saskaņā ar šo regulu piemēro līgumam, jo īpaši reglamentē:
            [..]
            d) dažādus saistību izbeigšanas veidus un darbību noilgumu;
            [..].”
            Vācijas tiesības
            9. 1994. gada 5. oktobra Insolvenzordnung (Likums par maksātnespēju, BGBl.  1994 I, 2866. lpp.) redakcijā, kas piemērojama faktiem pamatlietā (turpmāk tekstā – “ InsO ”), 88. pantā ir paredzēts:
            “Ja maksātnespējīgas personas kreditors mēnesi pirms lūguma uzsākt maksātnespējas procedūru vai pēc tā piespiedu izpildes ir ieguvis nodrošinājumu attiecībā uz parādnieka aktīviem, kas ir daļa no viņa kopējā īpašuma, šis nodrošinājums kļūst nederīgs līdz ar maksātnespējas procedūras uzsākšanu.”
            Austrijas tiesības
            10. Insolvenzordnung  (Likums par maksātnespēju) ( RGBl . 337/1914) redakcijā, kas piemērojama faktiem pamatlietā (turpmāk tekstā – “ IO ”), 43. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
            “1. Apstrīdēšanu var likumīgi veikt, ceļot prasību tiesā [..].
            2. Apstrīdēšanas prasība, lai neiestātos noilgums, ir jāceļ viena gada laikā pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas. [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            11. ECZ GmbH bija Vācijas sabiedrība, kuras juridiskā adrese pamatlietas faktu rašanās brīdī bija Tetnangā [ Tettnang ] (Vācija). Tās mērķis bija automašīnu tirdzniecība. Lai darbotos Austrijas tirgū, tā izmantoja meitasuzņēmumu, kura juridiskā adrese ir Brēgencā [ Bregenz ] (Austrija) un kurš šajā lietā ir sabiedrība parādniece. H. Lutz no šīs sabiedrības iegādājās automašīnu, taču, tā kā šī automašīna netika piegādāta, viņš Bezirksgericht Bregenz  (Brēgencas iecirkņa tiesa) cēla prasību par minētajai sabiedrībai samaksātās summas atmaksu. 2008. gada 17. martā šī tiesa pieņēma pret šo pašu sabiedrību vērstu lēmumu izpildīt maksājuma rīkojumu par summu EUR 9566, tai pieskaitot procentus.
            12. 2008. gada 13. aprīlī sabiedrība parādniece lūdza Amtsgericht Ravensburg  (Rāvensburgas pirmās instances tiesa, Vācija) uzsākt maksātnespējas procedūru.
            13. 2008. gada 20. maijā Bezirksgericht Bregenz  Austrijā atļāva sava 2008. gada 17. marta lēmuma par maksājuma rīkojumu piespiedu izpildi un tika apķīlāti trīs sabiedrības parādnieces bankas konti Austrijā reģistrētā kredītiestādē. Apķīlāšanas akts tika izsniegts šai kredītiestāde 2008. gada 23. maijā.
            14. 2008. gada 4. augustā Amtsgericht Ravensburg  uzsāka maksātnespējas procedūru pret sabiedrību parādnieci.
            15. 2009. gada 17. martā kredītiestāde, kurā tika veikta sabiedrības parādnieces bankas kontu apķīlāšana, samaksāja H. Lutz  summu EUR 11 778,48. Vēl pirms šī datuma tā brīža maksātnespējas administrators ar 2009. gada 10. marta vēstuli šai kredītiestādei bija paziņojis, ka attiecībā uz jebkuru maksājumu, kas veikts [sabiedrības parādnieces] kreditoru labā, viņš saglabā tiesības apstrīdēt maksātnespēju.
            16. 2009. gada 3. jūnija vēstulē tā brīža maksātnespējas administrators informēja H. Lutz , ka viņš apstrīdēs 2008. gada 20. maijā Bezirksgericht Bregenz  atļauto piespiedu izpildi, kā arī 2009. gada 17. martā veikto maksājumu. 2009. gada 23. oktobrī E. Bäuerle  kā sabiedrības parādnieces maksātnespējas administratore cēla apstrīdēšanas prasību pret H. Lutz , pieprasot atdot parādnieces mantā ietilpstošo 2009. gada 17. martā viņam samaksāto summu.
            17. Landgericht Ravensburg  (Rāvensburgas apgabaltiesa) šo E. Bäuerle  celto prasību apmierināja. H. Lutz  pārsūdzēja Landgericht Ravensburg  nolēmumu, taču viņa apelācijas sūdzība tika noraidīta. Viņš iesniedza “Revision” sūdzību Bundesgerichtshof  (Federālā Augstākā tiesa), uzturot savus prasījumus par šīs prasības noraidīšanu.
            18. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tas, vai kasācijas sūdzība tiks apmierināta, ir atkarīgs no Regulas Nr. 1346/2000 13. panta interpretācijas, pieņemot, ka šī norma ir piemērojama faktiem pamatlietā. Šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktā ir paredzēts, ka noteikumus attiecībā uz to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, kas kaitē kreditoriem, nosaka tās dalībvalsts tiesību akti, kurā maksātnespējas procedūra ir uzsākta (turpmāk tekstā – “ lex fori concursus ”). Tomēr saskaņā ar šīs regulas 13. pantu šī norma nav piemērojama, ja persona, kas guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka uz minēto juridisko aktu attiecas tās dalībvalsts tiesību akts, kas nav procedūras sākšanas valsts, un ka minētais tiesību akts nekādiem līdzekļiem šajā gadījumā neļauj apstrīdēt attiecīgo juridisko aktu.
            19. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā saskaņā ar piemērojamo lex fori concursus , šajā gadījumā InsO 88. pantu, tiesības apķīlāt sabiedrības parādnieces bankas kontus ir zaudējušas spēku dienā, kad pret šo sabiedrību tika uzsākta maksātnespējas procedūra, jo šī apķīlāšana tika atļauta un veikta pēc pieteikuma par šīs procedūras sākšanu iesniegšanas. Līdz ar to spēkā neesoša ir arī vēlāk veiktā bankas kontos apķīlātās summas izmaksa.
            20. Iesniedzējtiesa piebilst, ka, kā norāda H. Lutz , kurš atsaucas uz Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu, pamatlietā aplūkotais maksājums vairs nevar tikt apstrīdēts saskaņā ar šim maksājumam piemērojamām tiesībām, proti, Austrijas tiesībām. IO  43. panta 2. punktā ir paredzēts viena gada noilguma termiņš, sākot no maksātnespējas procedūras uzsākšanas, lai celtu šādu apstrīdēšanas prasību. Šis datums pamatlietā nav ticis ievērots.
            21. Iesniedzējtiesa norāda, ka savukārt saskaņā ar Vācijas tiesībām apstrīdēšanas prasības celšanas termiņš ir trīs gadi un ka pamatlietā šis termiņš tika ievērots.
            22. Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir piemērojams gadījumā, ja pirms maksātnespējas procedūras sākšanas apķīlātas summas izmaksa, ko maksātnespējas administrators ir apstrīdējis, notiek tikai pēc šīs procedūras sākšanas?
            2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai izņēmuma regulējums Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā attiecas arī uz noilguma, apstrīdēšanas tiesību izmantošanas un prasības celšanas termiņiem, kas ir paredzēti tiesību aktos, uz kuriem apstrīdētais juridiskais akts attiecas?
            3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša – vai arī formas noteikumi, kas ir jāievēro tiesību izmantošanai Regulas Nr. 1346/2000 13. panta izpratnē, nosaka atbilstoši lex causae  vai tomēr atbilstoši lex fori concursus ?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Ievada apsvērumi
            23. Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi būtībā attiecas uz Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērojamību maksājumam, kas veikts kreditoram pēc maksātnespējas procedūras pret parādnieku uzsākšanas, pamatojoties uz apķīlāšanas tiesībām, kas ir apstiprinātas pirms šīs procedūras uzsākšanas. Pirms atbildes sniegšanas uz šiem jautājumiem ir jākonstatē, ka tie tomēr balstās uz diviem pieņēmumiem, kas ir jāpārbauda.
            24. Iesniedzējtiesa atgādina, ka, lai gan Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka maksātnespējas procedūras uzsākšana neietekmē kreditoru lietu tiesības attiecībā uz aktīviem, kas pieder parādniekam, šīs regulas 5. panta 4. punktā tomēr ir precizēts, ka “šā panta 1. punkts pieļauj darbības attiecībā uz juridisku aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu”.
            25. Tādējādi iesniedzējtiesa netieši uzskata, pirmkārt, ka bankas kontu apķīlāšanas tiesības piespiedu izpildē ir “lietu tiesības”, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 1. punktu var tikt aizsargātas.
            26. Otrkārt, minētā tiesa uzskata, ka šādi piešķirto aizsardzību, piemērojot Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 4. punktu, tomēr var izslēgt lex fori concursus  paredzētajos gadījumos un kārtībā. Tāpēc šī pati tiesa precizē, ka tiesības apķīlāt bankas kontus pamatlietā radās tikai pēc pieteikuma par maksātnespējas procedūras sākšanu pret sabiedrību parādnieci iesniegšanas 2008. gada 13. aprīlī, un tāpēc saskaņā ar InsO  88. pantu šīs tiesības zaudēja spēku līdz ar šīs procedūras uzsākšanas brīdi 2008. gada 4. augustā, un tāpat nav spēkā šīs sabiedrības bankas kontos apķīlātās summas maksājums H. Lutz , kas tika veikts 2009. gada 17. martā.
            27. Šajā ziņā attiecībā uz tiesību apķīlāt bankas kontus “lietu tiesību” raksturu ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 2. punktā ir minēts, ka atbilstoši šīs regulas 5. panta 1. punktam pie “lietu tiesībām” pieder ekskluzīvas prasījuma izpildes tiesības. Turklāt, kā izriet no minētās regulas preambulas 25. apsvēruma, lietu tiesību pamats, likumīgums un apjoms parasti jānosaka saskaņā ar lex situs .
            28. Tādēļ var secināt, ka tiesības, kas pamatlietā izrietēja no bankas kontos veiktās apķīlāšanas, patiešām varēja būt “lietu tiesības” Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 1. punkta izpratnē, ja vien šīm tiesībām saskaņā ar atbilstošajām valsts tiesībām, šajā gadījumā Austrijas tiesībām, ir īpašs raksturs attiecībā pret citiem sabiedrības parādnieces kreditoriem, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            29. Turklāt jautājumā par to, vai tiesības, kas pamatlietā izriet no bankas kontos veiktās apķīlāšanas, pieņemot, ka tās ir “lietu tiesības” Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 1. punkta izpratnē, ir zaudējušas spēku ipso jure  maksātnespējas procedūras pret sabiedrību parādnieci uzsākšanas dēļ, ar šīs regulas 5. panta 4. punktu patiešām ir atļauts minētās regulas 5. panta 1. punktu nepiemērot tikai “darbībām” attiecībā uz juridisku aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu atbilstoši Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta m) apakšpunktam.
            30. Tomēr, kā savu secinājumu 49. punktā norāda ģenerāladvokāts, atsauce Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 4. punktā – tās valodu redakciju vairākumā – uz “darbībām” attiecībā uz juridisku aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu neļauj secināt, ka šīs normas piemērošanas joma attiektos tikai uz juridiska rakstura darbībām. Proti, minētā norma ir jāaplūko kopā ar šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu, kurā ir vispārīga atsauce uz “noteikumiem attiecībā uz [..] juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu”, nevis tikai uz “darbībām” attiecībā uz juridisku aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu. Tādējādi, nosakot, vai juridiska akta spēkā neesamība, atzīšana par spēkā neesošiem un nepiemērošana izriet no tiesā celtas prasības, cita juridiska akta vai pat no likuma normas, ir jāatsaucas uz lex fori concursus , kura uzdevums, piemērojot šo Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu, ir noteikt, kuri noteikumi attiecas uz spēkā neesamību, spēkā neesamības atzīšanu un nepiemērošanu.
            31. Saistībā ar šo pēdējo minēto jāpiebilst, ka, lai gan Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punkta m) apakšpunktā ir paredzēts, ka lex fori concursus  nosaka noteikumus attiecībā uz to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, kas kaitē kreditoriem, šīs regulas 13. pantā, uz kuru atsaucas H. Lutz , ir pieļauts izņēmums no šīs normas, jo tas liedz minētās regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunkta piemērošanu un konkrētu nosacījumu izpildes gadījumā liek piemērot tiesību aktu, kas attiecas uz maksātnespējas administratora apstrīdēto juridisko aktu (turpmāk tekstā – “ lex causae ”). Tāpēc uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild tā, lai ļautu iesniedzējtiesai pārbaudīt arī to, vai InsO 88. panta piemērošana un attiecīgi tiesību apķīlāt bankas kontus spēkā neesamība ipso jure  pamatlietā nebija iespējama tāpēc, ka saskaņā ar šo minētās Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu bija piemērojamas Austrijas tiesības.
            Par pirmo jautājumu
            32. Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams gadījumā, ja pirms maksātnespējas procedūras sākšanas apķīlātas naudas summas izmaksa, ko maksātnespējas administrators ir apstrīdējis, notiek tikai pēc šīs procedūras uzsākšanas.
            33. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. panta tekstā nav ietverts ierobežojums, kas varētu ierobežot tā piemērošanas jomu atkarībā no datuma, kurā kaitējumu radošais juridiskais akts ir pieņemts.
            34. Tomēr Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā ir paredzēts izņēmums no vispārējās normas, kas ir nostiprināta Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru maksātnespējas procedūrai un tās sekām piemērojamie tiesību akti ir lex fori concursus . Šis izņēmums, kura mērķis, kā ir atgādināts šīs regulas preambulas 24. apsvērumā, ir aizsargāt tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav procedūras sākšanas valsts, ir jāinterpretē šauri, un tā tvērums nevar pārsniegt to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
            35. Ja Regulas Nr. 1346/2000 13. pants tiktu interpretēts tādējādi, ka tas ir piemērojams arī juridiskajiem aktiem, kas pieņemti pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas, tas pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav procedūras sākšanas valsts. No maksātnespējas procedūras uzsākšanas brīža attiecīgā parādnieka kreditori var paredzēt, kādas būs lex fori concursus  piemērošanas sekas viņu tiesiskajās attiecībās ar savu parādnieku. Tāpēc, kā pareizi secinājumu 60. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, principā viņi nevar pieprasīt pastiprinātu aizsardzību.
            36. Līdz ar to ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants principā ir piemērojams tikai tiem juridiskajiem aktiem, kas tiek pieņemti pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas.
            37. Neatkarīgi no iepriekšējā punktā izdarītā secinājuma ir jānorāda, ka juridiskā darbība, kas ir apstrīdēšanas prasības priekšmets pamatlietā, šajā gadījumā 2009. gada 17. martā H. Lutz labā veiktais maksājums, varētu tikt veikta uz lietu tiesību, proti, tiesību apķīlāt sabiedrības parādnieces bankas kontus, pamata. Tā kā šīs apķīlāšanas tiesības tika apstiprinātas pirms maksātnespējas procedūras pret sabiedrību parādnieci uzsākšanas, šī darbība atbilstoši Regulas Nr. 1346/2000 noteikumiem varētu saņemt īpašu aizsardzību.
            38. Kā ir atgādināts Regulas Nr. 1346/2000 preambulas 25. apsvērumā, likumdevējs ir vēlējies noteikt īpašu norādi, kas neparedz lex fori concursus  piemērošanu lietu tiesību gadījumā, jo tās ir visai būtiskas kredīta piešķiršanai. Saskaņā ar šo pašu apsvērumu pirms maksātnespējas procedūras uzsākšanas apstiprināto lietu tiesību īpašniekam tādējādi ir jāspēj pēc šīs uzsākšanas arī turpmāk aizstāvēt savas tiesības uz ķīlas nodalīšanu vai atsevišķu nokārtošanu.
            39. Lai sasniegtu šo mērķi, Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka maksātnespējas procedūras sākšana “neietekmē” kreditoru lietu tiesības, kas ietilpst šīs normas piemērošanas jomā. Ir skaidrs, ka šīs normas mērķis tostarp ir ļaut kreditoram efektīvi izmantot pirms maksātnespējas procedūras uzsākšanas apstiprinātās lietu tiesības pat pēc šīs procedūras uzsākšanas.
            40. Lai kreditoram ļautu lietderīgi izmantot savas lietu tiesības, šim kreditoram pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas ir jāvar īstenot šīs tiesības, principā piemērojot lex causae . Regulas Nr. 1346/2000 5. pantam ir raksturīga īpatnība, ka tā mērķis ir aizsargāt ne tikai darbības, kas ir pabeigtas pirms maksātnespējas procedūras pabeigšanas, bet vēl jo vairāk darbības, kas ir veiktas pēc šīs procedūras uzsākšanas. Šajā ziņā jāpiebilst, ka šīs regulas 20. panta 1. punktā ir paredzēts, ka kreditors, kurš pēc maksātnespējas procedūras sākšanas ir saņēmis pilnīgu vai daļēju prasības apmierinājumu no aktīviem, kuri pieder parādniekam un kuri atrodas citas dalībvalsts, nevis procedūras sākšanas valsts teritorijā, saņemto nosūta atpakaļ likvidatoram, un šajā pašā normā ir precizēts, ka attiecīgajam kreditoram atpakaļnosūtīšanas pienākums ir tikai “saskaņā ar” tieši minētās regulas 5. pantu. Tāpēc šīs pašas regulas 20. panta 1. punkts uz pamatlietu neattiecas.
            41. Tātad, tā kā Regulas Nr. 1346/2000 5. pants attiecas tostarp uz juridiskām darbībām, kas ir veiktas pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas, šī sprieduma 33.–36. punktā minētie apsvērumi, ka šīs regulas 13. pants principā nav piemērojams juridiskām darbībām, kas veiktas pēc šīs maksātnespējas procedūras uzsākšanas, līdz ar to nevar tikt attiecināti uz gadījumu, kad kreditors īsteno lietu tiesības minētās regulas 5. panta 1. punkta izpratnē.
            42. Tādējādi, lai gan Regulas Nr. 1346/2000 5. panta 4. punktā, to lasot kopā ar šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu, tiek atļauts celt prasību par tāda juridiska akta spēkā neesamību, spēkā neesamības atzīšanu un nepiemērošanu, kura priekšmets ir lietu tiesību īstenošana pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas, šīs normas, lai nodrošinātu minētās regulas 5. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās neizslēdz kreditora tiesības atsaukties uz šīs regulas 13. pantu, lai pamatotu, ka uz attiecīgo juridisko aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kas nav procedūras sākšanas valsts, un ka šis tiesību akts šajā gadījumā nekādā ziņā neļauj apstrīdēt šo juridisko aktu.
            43. Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams gadījumā, ja pirms maksātnespējas procedūras sākšanas apķīlātas naudas summas izmaksa, ko maksātnespējas administrators ir apstrīdējis, notiek tikai pēc šīs procedūras uzsākšanas.
            Par otro jautājumu
            44. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais izņēmuma regulējums attiecas arī uz noilguma, apstrīdēšanas prasības celšanas un prasības celšanas termiņiem, kuri ir paredzēti lex causae .
            45. Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā, kurā ir atsauce uz lex causae , netiek nošķirti noilguma, apstrīdēšanas prasības celšanas un prasības celšanas termiņi.
            46. Otrkārt, lai gan Regulas Roma I 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka darbību noilgumu regulē “tiesību akti, ko [..] piemēro līgumam”, ir jākonstatē, ka šie noteikumi nav piemērojami apstrīdēšanas prasībām, uz kurām attiecas Regulas Nr. 1346/2000 4. un 13. pants. Šie pēdējie minētie panti attiecībā pret Regulu Roma I ir lex specialis , un tie ir jāinterpretē, ņemot vērā Regulā Nr. 1346/2000 izvirzītos mērķus.
            47. Tāpēc, tā kā Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā materiāltiesiskās normas netiek nošķirtas no procesuālajām normām un it īpaši tajā nav ietverti kritēriji, kas ļautu konstatēt, kurš no termiņiem ir procesuāls, tad termiņš kā procesuāls vai materiāltiesisks vienmēr būtu jākvalificē saskaņā lex causae .
            48. Tomēr, lai gan Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka termiņi, kas saskaņā ar lex causae  ir kvalificēti kā procesuāli termiņi, ir izslēgti no šī panta piemērošanas jomas, šī interpretācija, kā būtībā ir norādījusi Komisija, izraisa patvaļīgu diskrimināciju atkarībā no tā, kurus teorētiskos modeļus dalībvalstis ir izvēlējušās. Turklāt neatkarīgi no tā, vai atbilstoši lex fori concursus vai lex causae ir jāvērtē, vai termiņš ir procesuāls vai materiāltiesisks, minētā interpretācija pilnīgi noteikti būtu šķērslis Regulas Nr. 1346/2000 13. panta vienveidīgai piemērošanai.
            49. Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais izņēmuma regulējums attiecas arī uz noilguma, apstrīdēšanas prasības celšanas un prasības celšanas termiņiem, kuri ir paredzēti lex causae .
            Par trešo jautājumu
            50. Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai formas noteikumi, kas ir jāievēro apstrīdēšanas prasības celšanā, nosaka atbilstoši lex causae  vai lex fori concursus .
            51. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. panta tekstā nav nevienas norādes, ka ļautu formas noteikumus izslēgt no šīs normas piemērošanas jomas.
            52. Turklāt, kā ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 85. punktā, formas noteikumi var būt materiāltiesiski vai procesuāli. Tādējādi it īpaši attiecībā uz Austrijas tiesībām var uzskatīt, ka IO 43. panta 2. punktā pienākums celt apstrīdēšanas prasību viena gada laikā pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas ir noteikts ar mērķi ne tikai atvieglot šī termiņa ievērošanas pierādīšanu, bet tas ir arī materiāltiesisks nosacījums, no kura ir atkarīga tādas prasības celšana.
            53. Kā izriet no šī sprieduma 45.–48. punktā minētajiem apsvērumiem, kas attiecas arī uz trešā jautājuma izvērtēšanu, Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā materiāltiesiskās normas netiek nošķirtas no procesuālajām normām.
            54. Turklāt mērķis, kāds ir formas noteikumiem, kuriem ir pakļautas darbības attiecībā uz juridisku aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, var būt arī tādu sabiedrības interešu aizsardzība kā intereses nodrošināt atbilstošu šo darbību publicitāti, lai aizsargātu ne tikai to personu tiesisko paļāvību, pret kurām šīs prasības ir celtas, bet arī to trešo personu tiesisko paļāvību, kuras ir iegādājušās aktīvus, kas ir prasības priekšmets. Kā izriet no Regulas Nr. 1346/2000 preambulas 24. apsvēruma, lex fori concursus  piemērošanas izņēmumu, tostarp izņēmuma regulējuma šīs regulas 13. pantā mērķis tieši ir aizsargāt tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav maksātnespējas procedūras sākšanas valsts.
            55. Tā kā Regulas Roma I noteikumi, kā izriet no šī sprieduma 46. punkta, pamatlietā nav piemērojami, konkrētā norma būtu jākvalificē kā formas noteikums, kā arī būtu jānosaka šajā normā izvirzītie mērķi saskaņā ar lex causae . Ja Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu interpretē tādējādi, ka saskaņā ar lex causae  kā formas noteikumi kvalificētie noteikumi ir jāizslēdz no šīs panta piemērošanas jomas, tas arī šajā gadījumā izraisītu patvaļīgu diskrimināciju atkarībā no tā, kurus teorētiskos modeļus dalībvalstis ir izvēlējušās, un būtu šķērslis šī panta vienveidīgai piemērošanai.
            56. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka formas noteikumi, kas ir jāievēro apstrīdēšanas prasības celšanā, Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanas vajadzībām nosaka atbilstoši lex causae .
            Par tiesāšanās izdevumiem
            57. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams gadījumā, ja pirms maksātnespējas procedūras sākšanas apķīlātas naudas summas izmaksa, ko maksātnespējas administrators ir apstrīdējis, notiek tikai pēc šīs procedūras uzsākšanas;
            2) Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais izņēmuma regulējums attiecas arī uz noilguma, apstrīdēšanas prasības un prasības celšanas termiņiem, kuri ir paredzēti tiesību aktā, kas attiecas uz maksātnespējas administratora apstrīdēto juridisko aktu;
            3) formas noteikumi, kas ir jāievēro apstrīdēšanas prasības celšanā, Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanas vajadzībām nosaka atbilstoši tiesību aktam, kas attiecas uz maksātnespējas administratora apstrīdēto juridisko aktu.